Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Janssen van Raay
Hr. formand, tak fordi mit indlæg er blevet ført til protokols. Det er dog meget kryptisk formuleret nu, idet grunden til mit indlæg var, at jeg i sin tid har været ordfører vedrørende den af generalsekretær Vinci foreslåede mulighed for eventuelt at bruge vold, men anledningen var naturligvis et slagsmål i gangen mellem Europa-bygningen og IPE. Jeg kommer ikke ind på detaljer nu, men ofret har indgivet en klage, og jeg håber, at De vil tage denne klage alvorligt, uafhængigt af ændringen af forretningsordenen.

Formanden
Det vil jeg gerne lige have lov til at se efter i protokollen.
Hvad er det, der er forkert?

Janssen van Raay
Hr. formand, det er blevet meget kryptisk på grund af min tilbageholdenhed. Protokollen selv passer. Det har jeg allerede takket Dem for, men det kræver en nærmere forklaring, som jeg også er villig til at give Dem uden for dette møde.

McMillan-Scott
Hr. formand, under punkt 5 i protokollen fra i går - de politiske gruppers sammensætning - sagde De, at Groupe Europe des Nations (Gruppen Nationernes Europa) er opløst, fordi den ikke har det nødvendige antal nationer .
Som mange af vore kolleger ved, har Sir Jimmy Goldsmith et andet parti - Referendum Party - og han vil bruge sit britiske statsborgerskab til at opstille til valg i Det Forenede Kongerige.
De henviste til artikel 29, stk. 2, men heri står der blot, at »Til dannelse af en politisk gruppe kræves mindst 29 medlemmer fra én medlemsstat...« - fra én medlemsstat! Hr. formand, kan De bekræfte, at det betyder valgt i én medlemsstat, da hr. Goldsmith ellers vil kunne forsøge at bruge sit britiske statsborgerskab til at oprette en ny nation .
(Bifald)
Haug
Hr. formand, i protokollen om forhandlingen om energieffektivitet - gas og elektricitet er alle udvalg, som har afgivet udtalelse, nævnt med undtagelse af Budgetudvalget. Det var mig, der afgav udtalelsen fra Budgetudvalget. Urimeligt, ikke sandt?

Formanden
Det vil blive rettet, fru Haug.

Hallam
Hr. formand, efter mit indlæg i går om de to fotografer, der fotograferede Parlamentet med langtrækkende telelinser, spurgte adskillige bekymrede medlemmer mig om, hvem de havde fotograferet. De to fotografer var Francis Demange fra nyhedsbureauet Gamma og Jean-Philippe Ksiazek fra nyhedsbureauet AFP. De fortalte Parlamentets sikkerhedstjeneste, at de tog billeder af bygningens ydre, fordi de var interesserede i dens arkitektur. Jeg vil overlade det til mine franske kolleger at vurdere, om disse folk rent faktisk var interesserede i bygningens arkitektur.
En nærmere undersøgelse har afsløret, at fotograferne forsøgte at udspionere kontor IPE2, 425, som tilhører det forhenværende medlem Bernard Tapie.

Formanden
Hr. Hallam, til Deres og samtlige kollegers orientering: Præsidiet beskæftigede sig i går aftes med dette spørgsmål, og vi besluttede i fuld enighed, at i Parlamentet skal de bestemmelser, der har været gældende i lang tid, og som foreligger på tryk, overholdes. I disse bestemmelser står der, at det er forbudt at filme og fotografere i Parlamentets restauranter, barer og cafeteriaer, i medlemmernes kontorer samt på et tredje område, som jeg lige nu ikke kan huske. Det pågældende administrative regulativ bliver netop hentet til mig.
Sådan har bestemmelserne været i lang tid, og Præsidiet besluttede i går i fuld enighed at opfordre administrationen til at påse, at disse bestemmelser overholdes.
(Protokollen godkendtes)

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Theato
Hr. formand, det, det drejer sig om her, er retsgrundlaget. I Budgetkontroludvalget foreligger betænkningen egentlig allerede, men det er ikke noget spørgsmål om uopsættelighed, idet vi allerede siden december 1993 har arbejdet med denne sag og endnu ikke fået noget relevant svar fra Rådet. Derfor vedtog vi i går i Budgetkontroludvalget at sige nej til uopsættelighed.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Theato
Hr. formand, også dette drøftede vi på vort møde i går. Da Revisionsrettens årsberetning meget klart gør opmærksom på, hvorledes bevillingerne forvaltes, foreslår udvalget, at denne betænkning ikke behandles som uopsættelig, men at den gennemgås endnu en gang i lyset af denne indsigt, hvorefter der kan afgives en indgående udtalelse. Dvs. nej til uopsættelighed.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Arias Cañete
Hr. formand, Fiskeriudvalget vedtog i går enstemmigt at afvise uopsættelig forhandling.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Posselt
Hr. formand, det drejer sig om, at vi næsten enstemmigt har vedtaget Europaaftalen og at vi nu er nødt til at sætte interimsaftalen i kraft pr. 1. januar, idet den foregriber aspekterne i forbindelse med den økonomiske politik og handelspolitikken, indtil ratifikationsprocessen er gennemført i medlemsstaterne. Udvalget vedtog i går enstemmigt at stemme for uopsættelighed og det har også vedtaget betænkningen. Jeg anmoder Dem om at gøre det samme.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)

Revisionsrettens årsberetning og aktiviteter på det almindelige budget
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forelæggelsen ved hr. Friedmann, formand for Den Europæiske Revisionsret, af årsberetning og revisionserklæring vedrørende aktiviteter på det almindelige budget for regnskabsåret 1995.
Hr. Friedmann, formand for Revisionsretten, har ordet.

Friedmann
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær Liikanen, det er mig en stor ære i det første år, hvor jeg er formand, at forelægge Europa-Parlamentet Den Europæiske Revisionsrets årsberetning og revisionserklæring for regnskabsåret 1995. Det sker på et tidspunkt, hvor der skal træffes vigtige afgørelser om Europas fremtid. Der iblandt er den økonomiske og monetære union, videreudviklingen af strukturfondene og landbrugspolitikken, den fremtidige finansiering af Fællesskabet samt udvidelsen mod øst. Den Europæiske Revisionsrets resultater af revisionen er sikkert ikke det eneste, men dog et vigtigt kriterium for disse fremtidige forløb.
Jeg forelægger nu resultaterne af vor seneste årsberetning. På indtægtssiden foreligger følgende kendsgerninger: Momsindtægterne faldt i 1993 med 5-6 %. Dette skal uden tvivl ses i sammenhæng med ophævelsen af afgiftsgrænserne pr. 1. januar 1993. Medlemslandenes beregning af bruttonationalindkomsten er ikke altid pålidelig og beregningerne er heller ikke altid indbyrdes sammenlignelige. Det indvirker på medlemslandenes bidrag til EU og på tilbagebetalinger fra EU til medlemsstaterne. På grund af utilstrækkelig anvendelse af de juridiske bestemmelser om den aktive toldbegunstigede indførsel af råstoffer og halvfabrikata og reeksport af disse efter forarbejdelsen går Fællesskabet årligt glip af adskillige mio ecu.
Den Europæiske Revisionsret er Dem, Europa-Parlamentet, meget taknemmelig, fordi De har pålagt det første undersøgelsesudvalg i Deres historie at revidere proceduren for fællesskabsforsendelser. I vore årsberetninger har vi allerede flere gange gjort opmærksom på behovet for at få sagen belyst og vi støtter derfor gerne dette undersøgelsesudvalgs arbejde.
Det kan konstateres, at den reform af den fælles landbrugspolitik, der er indført, begynder at virke i 1992. Derfor har lagerbeholdningerne af korn i vidt omfang kunnet nedbringes. For oksekøds vedkommende opvejedes den ligeledes positive udvikling af virkningerne af BSE. De dalende overskud havde den konsekvens, at udgifterne til oplagring og til eksportsubventioner faldt i både 1994 og 1995. Den Europæiske Revisionsret har følgende kritiske bemærkning i sin årsberetning: Af de 160 mio ecu, som medlemsstaterne fik stillet til rådighed i 1994 og 1995 til opdagelse af svig, manglede der bilag for 16, 5 mio ecu, altså ca. 10 %.
I Tyskland kunne handelsvejene for svin, hvor der var risiko for, at de var smittet med svinepest, ikke altid påvises. Det betyder, at der var risiko for, at kødet kom på markedet igen.
I forbindelse med eksport af fetaost fra Danmark til Iran er der blevet udbetalt 16 mio for meget i eksportstøtte. Dette tal bygger på en fremskrivning, Den Europæiske Revisionsret har foretaget. Til grund herfor ligger resultater af prøver, som de danske myndigheder har foretaget og som det danske statsrevisorat har sammenfattet i en særberetning.
I de medlemsstater, hvor der produceres mest olivenolie, er kartotekerne over olivenolieproducenter stadig ikke - som det ellers er blevet krævet af Råd og Parlament - blevet forbedret. På dette områder mangler der således et pålideligt kontrolsystem.
Der er heller ikke sket fremskridt, hvad indførelsen af tingbøger for risdyrkningsområder angår. Der er derimod indført forbedrede kontrolmetoder på bomuldsmarkedet, hvilket Revisionsretten allerede krævede i sin årsberetning for 1992.
På grund af den øgede støtte til dyrkning af hør er der fare for overproduktion.
I fiskeripolitikken håndteres støtten til udstyr til overvågning af fiskeriet for rundhåndet. Kommissionen har ikke i tilstrækkelig grad kontrolleret, om sanktioner til fiskefartøjer, der har begået overtrædelser, følges op. Støtte til modernisering af virksomheder i fiskeindustrien er blevet udbetalt selv dér, hvor der mangler fisk eller den nødvendige infrastruktur ikke er til stede. Dér, hvor investeringer i fiskerisektoren er blevet finansieret gennem leasing, er det samlede beløb blevet betragtet som en tilskudsberettiget udgift. Det er ikke korrekt, for så vidt som raterne først skal betales i løbet af de følgende år.
I forbindelse med afgivelse af vor revisionserklæring har vi bl.a. konstateret, at arealer, der er ansøgt om støtte til, ikke eksisterede, at de oplyste data eller arealer, produkter og kvægbestande ikke var i overensstemmelse med virkeligheden og at de nationale kontorer, hvorfra udbetalingerne finder sted, krævede støtte, selv om de dertil knyttede udbetalinger endnu ikke var effektueret.
Den næststørste udgiftspost på EU-budgettet er strukturfondene. Ud fra et budgetpolitisk synspunkt er problemer her forskellen mellem betalingsbevillinger og de udbetalinger, der rent faktisk har fundet sted. I 1995 androg betalingsbevillingerne næsten 24 mia ecu, men de faktisk gennemførte udbetalinger nåede kun op på 19, 5 mia ecu. Grundene til, at udbetalingerne halter bag efter betalingsbevillingerne, er bl.a. vanskeligheder med samfinansieringen, for meget arbejde i de nationale forvaltninger og vanskeligheder med at absorbere pengene rent økonomisk. Jeg vil imidlertid gerne gøre opmærksom på, at der ikke er nogen mening i absolut at anvende pengene i en fart; det skal naturligvis gå korrekt til. Som det synes, er det kun muligt i utilstrækkelig grad for strukturfondenes vedkommende. For socialfondens vedkommende var f.eks. af 850 operationelle programmer i begyndelsen af indeværende år kun 37 % afsluttet for tidsrummet 1990 til 1993. For fællesskabsinitiativernes vedkommende er situationen endnu værre - her var det kun 15 %. Derudover følgende kritiske bemærkning: Kommissionen har svært ved at afslutte hvilende projekter. F.eks. var alene i 1995 i strukturfondene ca. 900 mio ecu bundet i såkaldt hvilende projekter, for hvilke forpligtelserne kunne annulleres. Støtten gives for bredt. Lige nu er ca. 50 % af EU's befolkning berørt af målområderne; det er på sin plads at tage kriterierne for støtte op til revision med det formål at foretage en koncentrering. Kommissionen skal fortsætte sine evalueringsbestræbelser. Profitable investeringer bør i øget grad finansieres ved hjælp af lån.
Som i de foregående år kan det konstateres, at der ydes støtte til udgifter, som ikke er tilskudsberettigede, at medlemsstaterne tilbageholder provisioner og afgifter i Fællesskabets støtte, at der søges om tilskud til udgifter, som endnu ikke er betalt, at skønnede udgifter oplyses at være reelle udgifter og at udgiftsattesteringer udviser højere beløb, end der rent faktisk er blevet betalt.
Også i landene Central- og Østeuropa samt i de uafhængige stater i det tidligere Sovjetunionen halter de aftaler, der blev indgået i slutningen af 1995, for PHARE's vedkommende ca. 2 mia ecu og for TACIS' vedkommende 644 mio ecu bag efter forpligtelserne. Hvor farligt det kan være, viser eksemplet Tjernobyl, hvor udbetalingerne på trods af himmelråbende mangler ved sikkerheden kun foregår i sneglefart. Derudover kan der om PHARE- og TACIS-programmerne siges følgende: I Kommissionen er der hårdt brug for en forbedring af personaleledelsen. Desuden bør Kommissionen være mere tilbageholdende, når den overdrager beføjelser i forbindelse med opgaver for det offentlige til udenforstående tredjeparter. EU-delegationerne i de central- og østeuropæiske lande skal have øgede beføjelser, så at styrings- og kontrolopgaver i højere grad kan varetages på stedet. Mulighederne for medfinansiering fra de central- og østeuropæiske landes side skal tages op til alvorlig overvejelse for at vække deres egen interesse. Sammenstød mellem interesser i forbindelse med tildeling af ordrer fra det offentlige skal undgås.
Om udviklingslandene og tredjelande uden for Central- og Østeuropa er der følgende at sige: Forskellen mellem forpligtelsesbevillinger og betalingsbevillinger er for stor. Mange forpligtelser blev først indgået i december 1995 for at undgå, at ikke anvendte bevillinger blev annulleret. De ikke anvendte betalingsbevillinger blev i strid med budgetbestemmelserne fremført til det følgende år.
I forbindelse med revisionen af de europæiske udviklingsfonde under Lomé-konventionen har Revisionsretten konstateret, at nogle lande ikke har opfyldt deres forpligtelse til, når der anvendes counterpartmidler at være særlig opmærksom på de dårligst stillede grupper, dvs. fattige, arbejdsløse, kvinder og børn. I nogle lande blev der i stedet anvendt betydelige beløb til at afbetale statsgæld med. Revisionsretten har endvidere i det forløbne år afgivet en særberetning om detaljer i forbindelse med indgåelsen af aftalen om en ny bygning til Parlamentet her i Strasbourg. I denne særberetning gør den opmærksom på, at aftalen blev indgået, uden at finansinspektøren først havde påtegnet den, men at Europa-Parlamentet alligevel er forpligtet til at opfylde indgåede forpligtelser og at Europa-Parlamentet internt bør gøre det klart, hvorledes beføjelserne er fordelt.
Revisionsretten har også forelagt en særberetning om middelhavsprogrammerne og om EU-administrationen af byen Mostar. Hvad middelhavsprogrammerne angår, når Revisionsretten bl.a. frem til den erkendelse, at overdragelsen af beføjelser til Agence pour les Réseaux Trans-Méditerrannèens - ARTM var for vidtgående, at der var tale om alvorlige interessekonflikter, for så vidt som konsulentvirksomheder sjældent deltog i udarbejdelsen af programmerne og i udarbejdelsen af finansieringen, at ordrer under hånden blev givet til tekniske bureauer, hvis ledere samtidig var medlemmer af ARTM's bestyrelse.
I særberetningen om Mostar konstateres det, at EU-støtten udgør et vigtigt bidrag til den økonomiske genopbygning af byen, men at det egentlige politiske mål, nemlig at gøre tilstedeværelsen af etnisk forskellige befolkningsgrupper nemmere, ikke helt kunne nås, at personalepolitikken i vidt omfang gik uden om EUadministratoren, at der ikke var nogen klar afgrænsning af beføjelserne mellem Råd, rådgivende arbejdsgrupper, Kommission og Parlament, at der til en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik bør skabes varige strukturer og at der skal tilvejebringes egnet personale i Kommissionen.
Jeg går nu over til revisionserklæringen. Revisionsretten har for anden gang afgivet erklæringer om det almindelige budgets rigtighed og om de europæiske udviklingsfonde. Begge erklæringer vedrører regnskabernes rigtighed og de underliggende transaktioners lovlighed og formelle rigtighed, men altså ikke selve økonomien. Hvad angår erklæringen om det almindelige budget, kan der konstateres følgende: Kontiene er pålidelige, dvs. at regnskabet for regnskabsåret 1995 i alt væsentligt giver et korrekt billede af indtægter og udgifter. Derimod kunne Revisionsretten lige som i 1994 ikke afgive en positiv erklæring om de underliggende transaktioners lovlighed og formelle rigtighed for regnskabsåret 1995 på grund af antallet af konstaterede fejl. Med udgangspunkt i de fejl på ca. 180 mio ecu, der er fundet i stikprøverne, bliver resultatet af en fremskrivning, at der er fejl i 5, 9 % af samtlige i 1995 effektuerede betalinger eller et beløb på ca. 4 mia ecu. Jeg vil imidlertid gerne udtrykkelig tilføje, at denne konstatering ikke vedrører Kommissionen alene, for 80 % af budgettet gennemføres jo af medlemsstaterne. Disse såkaldte væsentlige materielle fejl er fejl, der direkte kunne få indvirkning på fællesskabsbudgettet. I langt størstedelen af tilfældene er der her tale om de allerede nævnte eksempler som braklægning, kvægbestande etc.
Ligesom i 1994 har Revisionsretten konstateret, at betalingernes lovlighed og formelle rigtighed fortsat helt klart for ofte må betvivles. De fejl, der begås, består i overtrædelser af rets- og kontrolforskrifter, men de har ikke nødvendigvis målelige indvirkninger på de underliggende transaktioner, der finansieres over fællesskabsbudgettet. Derfor er der her ikke angivet hverken beløb eller procentsatser. Jeg vil gerne på dette sted takke min engelske kollega, hr. John Wiggins, som har ansvaret for den globale verificering.
Omfanget - og det er glædeligt - af de såkaldte væsentlige materielle fejl, som Revisionsretten har konstateret, ligger i det store og hele på linje med omfanget i 1994. Jeg vil dog fremhæve, at det område, hvor Revisionsretten ikke har kunnet foretage nogen revision, f.eks. på grund af utilstrækkelige bilag, er blevet væsentlig mindre. I 1994 kunne vi ikke revidere 14 % af alle udgifter. Denne gang var det kun 2, 3 %. Det, der glæder mig, er, at denne procentsats er blevet mindre. I forbindelse med strukturfondene forekommer der flere fejl end på landbrugsområdet. Ca. halvdelen af de fejl, der er konstateret, skyldes nationale og lokale forvaltninger og den anden halvdel skyldes de endelige modtagere.
Revisionsretten kan attestere, at Kommissionen har indført en række forbedringer i sin regnskabsføring, kære hr. kommissær Liikanen, således f.eks. i forbindelse med behandlingen af udbetaling af forskud. Også hos medlemsstaterne, der som sagt står for 80 % af forvaltningen af fællesskabsmidlerne, har der kunnet konstateres visse forbedringer. Hr. Liikanen vil sikkert komme ind på det. Jeg vil gerne her takke ham og hans kollega, fru Gradin, hjerteligt for samarbejdet.
Hvad angår rigtigheden af den sjette og syvende europæiske udviklingsfond i regnskabsåret 1995, som min italienske kollega Georgio Clemente har ansvaret for, har Revisionsretten trods nogle svage punkter, der fortsat optræder, i modsætning til sidste år kunnet afgive en positiv erklæring. I forbindelse med de underliggende betalingstransaktioner anslår vi de væsentlige fejl til 32, 6 mio eller 2, 1 % af de samlede betalinger.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til ganske kort at nævne nogle af Revisionsrettens øvrige aktiviteter. I forbindelse med regeringskonferencen i 1996 har Revisionsretten fremsat forslag, som kunne øge effektiviteten af dens revision. Den Europæiske Revisionsret konstaterer med tilfredshed, at arbejdsforholdet til Rådet, navnlig ØKOFINRådet, Kommissionen og de nationale revisionsinstitutioner er frugtbart. Om få dage mødes formændene for samtlige nationale revisionsinstitutioner hos os i Luxembourg. For kort tid siden havde vi besøg af formændene for de central- og østeuropæiske staters revisionsinstitutioner på et seminar, der varede 2 1/2 dag. Særlig glade er vi imidlertid for det frugtbare samarbejde med Dem, Europa-Parlamentet, navnlig med Budgetkontroludvalget og Budgetudvalget. Som repræsentant for Budgetkontroludvalget vil jeg takke Dem, fru Theato, og hovedordføreren, nemlig Dem, hr. Wynn. Hvis De ikke tog vore revisionsresultater op og gennemførte dem, ville vi være en ridder uden sværd. Med Deres hjælp er mange af vore opfordringer blevet fulgt. Omvendt har vi under mange drøftelser fået værdifulde impulser fra Dem. Det vil jeg gerne sige Dem hjertelig tak for på vegne af kollegiet og Den Europæiske Revisionsrets medarbejdere! Tak, fordi De har lyttet så tålmodigt!

Liikanen
Hr. formand, hr. Friedman, det er aldrig behageligt for den, der er underkastet revision, at lytte til revisorens beretning, og slet ikke når det foregår i fuld offentlighed. Men selvom noget af det er smerteligt, er det en nyttig smerte, som hjælper Kommissionen og Fællesskabet med at forbedre brugen af Fællesskabets finanser.
Enhver forbedring kan kun ske langsomt. Budgettet er ikke stort, men det er komplekst at gennemføre. Der er mange, som skal ændre deres fremgangsmåder: Fra Kommissionen over medlemsstaterne og regionerne til kommunerne. Revisionsrettens årsberetning for 1995 viser, at der ikke er tvivl om, hvilken retning man skal vælge. Det kræver blot beslutsomhed at nå målet. På mange sprog findes der et ordsprog om, at det tager lang tid at vende et stort skib. Men jeg er overbevist om, at dette skib vil blive vendt, og at det allerede er begyndt at dreje.
I årsberetningen for 1995 anerkendes de initiativer, der er truffet inden for rammerne af projektet om forsvarlig og effektiv forvaltning (SEM 2000), som jeg senere vender tilbage til. Men der findes en del andre ændringer, som er gennemført på opfordring af Revisionsretten og Europa-Parlamentet, specielt Budgetkontroludvalget, og som Revisionsretten i sin årsberetning for 1995 giver æren for at have forbedret brugen af fællesskabsfinanserne. Jeg var således glad for, at Revisionsretten specifikt nævnte de gode resultater under PHARE-programmet for SMV'er i Ungarn og Slovakiet. Positiv feedback kan også være et middel til at skabe forandring.
Siden den forrige årsberetning er der gennemført andre forbedringer, som skulle kunne mærkes i de kommende år. Der er kommet nye bestemmelser og forordninger, for eksempel de nye fælles markedsordninger for frugt og grøntsager, som var et vigtigt spørgsmål i fjor, eller de forbedrede projektudvælgelsesmekanismer i LIFE IIprogrammet. Man kan også nævne den forbedrede administration af eksterne delegationer og den nye elektroniske liste over Kommissionens inventar, der var et andet stort spørgsmål i pressen i fjor.
I Kommissionens svar til årsberetningen for 1995 vil De finde yderligere tilsagn om at lære af Revisionsrettens betragtninger. Med SEM 2000-initiativet søger man at gennemføre en sådan specifik politisk forbedring for at overføre Fællesskabets budgetkultur fra Kommissionen til den gennemførende myndighed. Man har allerede opnået synlige resultater i første og anden fase af dette initiativ, for så vidt angår Kommissionen selv. Lad mig henvise til tre punkter startende med omstruktureringen af generaldirektoraterne, der sigtede mod at styrke deres økonomiske forvaltning. Denne omstrukturering omfatter de nye finansdirektører, hvoraf mange nu er på plads, således som Europa-Parlamentets har ønsket det.
For det andet er der den nye budgetprocedure. Kommissionen diskuterer nu sine prioriteter, inden der træffes afgørelse om de enkelte bevillingstildelinger. En sådan debat om budgetprioriteter finder sted i januar, hvilket er længe før den endelige afgørelse om budgetindholdet. Den nye procedure styrker også den nødvendige forbindelse mellem tildeling af økonomiske og menneskelige ressourcer. For det tredje er der lagt langt større vægt på en evaluering overalt i Kommissionen, specielt af forslag til nye udgifter.
Hvad angår projektets tredje fase - det nye partnerskab med medlemsstaterne - stod det fra starten klart, at det ville være det vanskeligste, men også det vigtigste element. Jeg er glad for i dag at kunne meddele, at jeg i går kunne fremlægge en første rapport for ØKOFIN. Denne rapport, som De også vil modtage, indeholder en række vigtige henstillinger, som også omfatter min kollegas, fru Gradins, ansvarsområder. Der er generel enighed om disse henstillinger, men vi skal stadig arbejde for at nå til enighed om nøglespørgsmålene.
Det drejer sig om det problem, som Revisionsretten oftest nævner i årsberetningen, men som den også omtaler i revisionserklæringen (DAS), nemlig spørgsmålet om berettigelse til støtte fra strukturfondene. Revisionsretten har vist, at det er yderst vigtigt at præcisere, til hvilke udgifter man kan få støtte fra strukturfondene. Jeg deler fuldt ud denne opfattelse. Hvis støttekriterierne ikke er præcise, er det meget vanskeligt at få en sammenhængende budgetkultur i Fællesskabet.
Sammen med fru kommissær Gradin vil jeg foreslå, at Kommissionen vedtager retningslinier, som tydeliggør disse regler. Til dette formål har vi brug for medlemsstaternes støtte. Langt størstedelen af ØKOFIN-ministrene støttede vores model. Jeg tror derfor, at vi kan få den nødvendige støtte, når det er tid at træffe formelle beslutninger. Vi er endnu ikke nået så vidt, men jeg håber, at vi kan nå til enighed allerede inden Dublin-topmødet. På dette topmøde behandler ØKOFIN en rapport, som vi forbereder. Det er blandt andet også nødvendigt med klare regler for støtteberettigelse for at præcisere, under hvilke omstændigheder, Kommissionen skal foretage en økonomisk korrigering af strukturfondenes udgifter, i tilfælde hvor man har fundet systematiske uregelmæssigheder.
Mens dette er proceduren for de nuværende strukturfonde, afventer vi den vigtige diskussion om den fremtidige udformning af EU's samhørighedsinstrumenter. Jeg har noteret mig Revisionsrettens og dens formands overvejelser på dette område. Næste forår vil Kommissionen fremlægge en rapport om fremtiden for Fællesskabets strukturfonde. Denne rapport vil danne baggrund for en debat, der også skal tage udgangspunkt i kravene om forsvarlig økonomisk forvaltning.
Jeg vil også gerne sige, at Kommissionen og Revisionsretten også er uenige på nogle områder. Der er tilfælde, hvor det kan være lidt vanskeligt at forstå Revisionsrettens kritik. Revisionsretten har for eksempel kritiseret visse rapporteringskrav, som Kommissionen stiller til de landbrugsorganisationer, der modtager EU-støtte. Men ville Kommissionen ikke blive kritiseret for manglende gennemsigtighed og kontrol, hvis den ikke stillede sådanne krav? For det andet er det i andre tilfælde vigtigt, at Revisionsretten klart skelner mellem sine afgørelser som revisor og sine politiske holdninger. Hvad angår det agromonetære system, bør Revisionsretten som revisor fokusere på korrekt anvendelse af de eksisterende regler. Enhver kritik af selve systemet bør være klart adskilt. Det kan godt være, at jeg deler nogle af Revisionsrettens politiske synspunkter, men som kommissær med ansvar for budgettet skal jeg respektere de vedtagne bestemmelser. Jeg kan ikke tillade mig at sige, at vi ikke bryder os om nogle af forordningerne, og at vi derfor kan gøre det på vores egen måde. Det kan Revisionsretten gøre, men det er vigtigt, at disse to spørgsmål holdes adskilt.
Sammen med årsberetningen præsenterer Revisionsretten for anden gang sin revisionserklæring om lovligheden og regelmæssigheden af Fællesskabets regnskaber og de underliggende transaktioner. Revisionsretten når hovedsageligt frem til sine resultater på basis af teknikken med kvantitative stikprøver, som blev indført i fjor, og som denne gang gennemføres med endnu større energi og strenghed. Det er stadig på det eksperimentelle stade, at man anvender en sådan teknik på det heterogene fællesskabsbudget, der jo består af flere lag. Kommissionen er derfor enig med Revisionsretten i, at det vil vare adskillige år, inden revision med en ledsagende revisionserklæring vil være tilstrækkelig gennemprøvet til, at man kan finde tendenser i fejlfrekvenserne. Med denne advarsel in mente glæder Kommissionen sig over Revisionsrettens bekræftelse af sidste års tilfredsstillende resultat, hvad angår regnskaber, kvitteringer og forpligtelser. Vi accepterer, at der atter har været for store fejl med hensyn til udbetalinger, og at vi skal forbedre os. Disse fejl findes primært inden for to områder, nemlig EUGFL's garantisektion og strukturfondene. Det er således ganske lovende, at Revisionsretten giver mere detaljerede revisionserklæringer på disse områder for 1995. Man bør fortsætte med denne praksis for at give et mere præcist billede af, på hvilket niveau fejlene optræder.
Man skal også mere præcist fastslå den reelle og varige skade for fællesskabsbudgettet. Både for landbrugsudgifterne og for strukturfondene findes der procedurer, som gør det muligt at fange fejl og hindre varig skade på fællesskabsbudgettet. Således vil man undersøge og udbedre alle de fejl, som Revisionsretten har fundet vedrørende landbrugsudgifterne, når det begrundes i forbindelse med regnskabsafslutningen. Vi har set rapporter om, at der tydeligvis findes nogle få problemområder i dag, men når vi når til 1995 i vore regnskabsafslutningssystemer, er det klart, at vi vil bruge alle de oplysninger, vi nu får fra Revisionsretten, for at indkassere pengene fra medlemsstaterne.
Hvad angår strukturfondene, har jeg allerede nævnt arbejdet om støtteberettigelse og rettelser. Revisionserklæringen har i denne forbindelse været meget nyttig for os, fordi den har lokaliseret problemerne. Det har styrket vor position i diskussionerne med medlemsstaterne, men samtidig vil jeg gerne påpege, at der også er et forskudssystem, som hindrer, at de projekter, der ikke er støtteberettigede, får en varig indvirkning på Fællesskabets budget. Sådanne fejl bør derfor klassificeres særskilt fra de betydelige fejl.
Lad mig til sidst slutte med at lykønske Dem, hr. Friedmann, med den første årsberetning under Deres formandskab. Kommissionen har fuldt ud forpligtet sig til at samarbejde med formanden for Budgetkontroludvalget, fru Theato, ordføreren, hr. Wynn, og alle de medlemmer af Parlamentet, der er med til at drage de nødvendige konklusioner.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Vi indleder nu forhandlingen. Den første, der får ordet, bliver hr. Tomlinson for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe.

Tomlinson
Hr. formand, jeg var glad for at modtage De Europæiske Fællesskabers Tidende i aftes og se, at man selv her søger at samarbejde med Kommissionen. Da jeg modtog den engelske version, så jeg, at side 17 til 24 er trykt på finsk, så de er forståelige for kommissæren, men uforståelige for alle andre.
I starten af denne proces bør vi sikre, at der ikke sker hastige fordømmelser på baggrund af Revisionsrettens beretning, sådan som vi har set det i store dele af pressen her til morgen og i de seneste dage. Særlig medlemmerne af Parlamentet bør sætte dagens begivenheder i det rette perspektiv. Rapporterne er vigtige, men hvad angår Parlamentet, så er de starten og ikke slutningen på en proces. De er starten på den proces, hvor Parlamentet udøver en af sine vigtigste beføjelser, nemlig beføjelsen til at afgive decharge. I den betydning er Revisionsrettens årsberetning en vigtig beretning, der bringer fire institutioner sammen: Revisionsretten leverer anklagerne, Kommissionen skal forsvare sig selv, Ministerrådet kritiseres også for medlemmernes individuelle evner eller for deres medlemsstaters evner og skal rådgive os, og Parlamentet skal træffe en afgørelse. Vi skal først træffe en sådan afgørelse i april næste år efter fuld og moden overvejelse.
Jeg hilser derfor årsberetningen velkommen, men jeg vil ikke afsige en forhastet dom på baggrund af den. Her og nu vil jeg bekræfte, at der er nogle alvorlige bemærkninger i årsberetningen, men jeg vil også give kommissæren ret i, at vi skal skelne mellem revisionsansvaret og de politikker, som undertiden giver anledning til kritik.
Revisionserklæringen er et relativt nyt instrument, som vi kan bruge. Det har stor betydning. Beføjelserne blev givet Revisionsretten i Maastricht-traktaten, og det er anden gang, Revisionsretten med rette ikke har set sig i stand til at give os denne revisionserklæring. Og det drejer sig ikke blot om udgifter. Hvis vi ser på egne indtægter, står det klart og tydeligt i Revisionsrettens revisionserklæring, at man selvfølgelig ikke kan garantere, at al skattepligtig import er blevet deklareret. Vi ved, at det er en kraftig underdrivelse. Vi kan med sikkerhed sige, at alle indførsler ikke er blevet deklareret, og at det er grunden til, at Parlamentet har nedsat et undersøgelsesudvalg, der skal undersøge transitsystemet. Det er et af de områder, hvor der er et betydeligt tab af egne indtægter i EU's almindelige budget.
Når vi ser på kritikken af betalingssiden i revisionserklæringen, er der to-tre ting, der bliver helt tydelige. Jeg var en smule skuffet over, at Revisionsretten ikke fremhævede en af sine egne kommentarer. Når man ser på de meget betydelige fejl, kunne Revisionsretten i den revisionserklæring, som pressen beretter om i dag, have påpeget, at de fleste fejl blev begået i medlemsstaterne. Revisionsretten siger, at 90 % af de fejl, der hindrede den i at give en revisionserklæring, fandt sted i medlemsstaterne, og specielt i de medlemsstater, der benytter den først givne lejlighed til at rette en anklagende finger mod Den Europæiske Union. Det er helt sikkert en af de ting, mit parti vil se meget nøje på i forbindelse med dechargeproceduren. Vi glæder os over hr. Friedmanns årsberetning og revisionserklæring. Vi ønsker Revisionsretten tillykke med dem, da de giver os grundlag for at udføre vort arbejde, men det er ikke den endelige udgave af resultatet af vore overvejelser.

Theato
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Den Europæiske Revisionsret, jeg har ikke megen tid til at takke Dem for forelæggelsen af Revisionsrettens vægtige årsberetning for 1995 samt af en række særberetninger med dertil hørende revisionserklæringer. Vi vil navnlig gerne takke Dem, fordi der her ikke er tale om en optælling af skandaler til skade for Europa, som nogle gerne så, men om konstruktiv kritik, der kan give retningslinjer for fremtiden, som De netop sagde.
Vi, hr. formand, som Parlament vil nu på dette grundlag indlede arbejdet med decharge til Kommissionen og jo indirekte også til medlemsstaterne for i kraft af vort ansvar over for vælgerne at kaste lys over anvendelsen af skatteborgernes penge ikke kun i regnskabsmæssig henseende, men også politisk og gøre anvendelsen af dem endnu bedre. Det gælder f.eks. for de fejl og forsømmelser i socialfonden, som Revisionsretten klart og tydeligt redegør for i kapitel 6 i sin beretning. Kommissionen har givet kampen mod arbejdsløsheden højeste prioritet. Hvorledes kan det forenes med, at næsten en fjerdedel af de bevillinger, der står til rådighed, slet ikke bliver anvendt? 90 % af de fejl, Revisionsretten har konstateret i sin erklæring, begås i den sammenhæng af medlemslandene.
Endnu et eksempel: Bevillinger til en øget indsats mod svig i landbruget i medlemsstaterne er for millioner af ecus vedkommende blevet anvendt til andet formål og først og fremmest til dækning af personaleudgifter. Her skal Kommissionen stilles til regnskab. Den bliver nødt til at forklare os, hvorledes den vil hente de 16, 6 mio ecu, der er blevet brugt ukorrekt på dette område, tilbage fra medlemsstaterne.
I forbindelse med revisionserklæringen taler De, hr. professor Friedmann, om substantielle forbedringer i forhold til året før. Alligevel falder verificeringen efter min opfattelse snarere negativ ud. De alvorlige saglige fejl udgør efter Revisionsrettens oplysninger næsten 6 % af alle udbetalinger, dvs. ca. 4 mia ecu. Året før drejede det sig om 2, 4 mia, altså helt klart om mindre. Hvad er forklaringen på denne stigning?
Jeg takker Dem endnu en gang for beretningen, og jeg takker også hr. kommissær Liikanen for alle hans bestræbelser, navnlig for så vidt angår SEM 2000 til forbedring af budgetforvaltningen.

Killilea
Hr. formand, jeg vil gerne gratulere formanden for Revisionsretten med hans beretning i morges og rejse et bestemt spørgsmål. Hvis man tænker på den voldsomme økonomiske belastning som følge af opførelsen af Europa-Parlamentets nye kontorer og bygninger, mener Revisionsretten så: (a) At man har fulgt den rette procedure ved tildeling af kontrakten for opførelse af disse kontorer i Bruxelles; (b) at der er ført tilstrækkelig streng kontrol for at minimere omkostningsoverskridelserne; (c) at Europa-Parlamentet og dermed den europæiske skatteyder med slutprisen for dette kompleks har fået fuld valuta for pengene? Har Revisionsretten nogle anbefalinger til Europa-Parlamentet vedrørende fremtidige procedurer for tildelinger af kontrakter, set i lyset af de seneste års erfaringer med denne bestemte bygning?
Endelig var jeg i sidste uge temmelig rystet over et uafhængigt fjernsynsprograms personlige angreb på vore venner hr. Tomlinson, hr. Wynn, Revisionsretten, Revisionsrettens formand og hr. Balfe, der alle repræsenterer Parlamentets strukturer, samt over, at Parlamentets formand ikke kom med en redegørelse om det. Det var meget uretfærdigt, at John Tomlinson af alle blev hængt ud. Jeg er ikke altid enig i hans synspunkter, men han er og har altid været et godt eksempel på et parlamentsmedlem.

Formanden
Hr. Killilea har, som alle vil have bemærket, benyttet sig af dette formandsskift, men sådan bliver det ikke for de næste talere.

Kjer Hansen
Hr. formand, trods de positive fremskridt er der stadig væk store problemer, og det er ufatteligt, at der igen kan blive rettet en massiv kritik af Kommissionens regnskabsføring og den økonomiske forvaltning af Fællesskabets midler. Det er utroligt, at det år efter år er den samme kritik, der bliver rejst. Derfor vil vi i Den Liberale Gruppe ikke længere acceptere, at Kommissionen kan se stort på den massive kritik, der fremføres fra Revisionsrettens side. Uanset at det i mange tilfælde er medlemsstaterne, der svigter deres kontrolforpligtelser, er det Kommissionen, der har ansvaret for forvaltningen af EU-midlerne. Derfor vil vi kræve, at kommissærerne stiller i Budgetkontroludvalget én efter én, også efter at vi har afgivet decharge, for kommissærerne er forpligtede til at følge de anvisninger, der bliver givet. Hvis der ikke bliver rettet op på de problemer, som er anvist i årsberetningen, skal der være mulighed for, at kommissæren kan mødes med et mistillidsvotum.
Jeg vil også opfordre til, at vi får ændret traktaten, så vi får etableret en procedure for en opfølgning af Revisionsrettens kritik. Problemet er jo, at efter Europa-Parlamentet har afgivet decharge for det samlede budget, så er man ligeglad med de fremførte kritikpunkter. Det vil vi have sat en stopper for.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, hr. formand Friedmann, hr. kommissær, jeg synes vi her virkelig bliver nødt til i højere grad at tone rent flag. På baggrund af prioriteringen af bekæmpelsen af massearbejdsløshed og social udstødelse bliver vi nødt til at nævne den egentlige skandale, som er, at medlemsstaterne kvalitativt og kvantitativt forholder sig tavse og at Kommissionen, både hvad angår fastsættelsen af målene og sanktionsmulighederne, kun har stumpe instrumenter til sin rådighed. På landbrugsområdet har Kommissionen helt andre muligheder for at bruge sanktioner. Hvorfor er det ikke lige sådan for strukturfondenes vedkommende?
Hr. kommissær Liikanen, også til Dem et spørgsmål. Er der ikke i forbindelse med SEM 2000 risiko for, at vi gennemfører en formalisering og dermed skaber en formelt korrekt facade, bag hvilken økonomerne laver refinansiering, anvender bevillingerne efter deres vilkårligt fastlagte budgetbehov og samtidig holder specialafdelingerne udenfor?
Lige et sidste punkt: Er det ikke muligt på alle disse områder at nå frem til en koordinering med de nationale revisionsinstitutioner? Kun på den måde kan vi virkelig få en politisk kontrol, ved hjælp af hvilken indholdet af en europæiske socialpolitiks mål så gennemføres.

Wemheuer
Hr. formand, hr. formand Friedmann, hr. kommissær Liikanen, kære kolleger, jeg ved, at når Revisionsrettens beretning forelægges her og også allerede nogle uger inden, venter den interesserede offentlighed på den store skandale, som er nem at sælge i store overskrifter. Når denne skandale så er solgt, når den er udpeget, bliver der ro igen. Det er netop den fremgangsmåde, vi ikke ønsker. For det første ønsker vi naturligvis ikke skandaler, men for det andet ville vi ønske, at det daglige detailarbejde, som det hele jo også betyder, kom noget mere i forgrunden. Jeg vil derfor gerne tilslutte mig hr. Tomlinson, som sagde, at nu begynder vort arbejde.
Jeg vil gerne illustrere det med et aktuelt eksempel: I formiddag stemte vi om uopsættelighed i et rådsanliggende. Ordfører var hr. Garriga Polledo. Det blev sagt, at der i Budgetkontroludvalget var enstemmighed om betænkningen. Det er rigtigt. Vi var enige. Men under drøftelsen var vi meget forbavsede over, hvorledes medlemsstaterne indtil nu har forholdt sig til den retningslinje, de fik stukket ud.
Netop den forbavselse, vi følte, den utrolige konstatering af, at retningslinjer simpelt hen ikke bliver fulgt og at frister derfor skal forlænges, ses nu også af Revisionsrettens beretning. Med god grund blev uopsætteligheden da heller ikke vedtaget i dag. Men det er dét, der er detailarbejdet. Det er ikke det iøjnefaldende, hvormed man effektivt kan vise offentligheden, hvor det bærer hen. Men det er dét, der forårsager vanskelighederne, nemlig at der findes mange, også mange gode forordninger, men at de ikke eller kun mangelfuldt omsættes, eller at det er vanskeligt virkelig at kontrollere denne gennemførelse.
Jeg har en alvorlig bekymring. SEM 2000 er blevet nævnt, og det hed sig, at medlemsstaterne i det store og hele er indforstået dermed. Men jeg har nu hørt, at netop på strukturfondområdet melder medlemsstater eller dele af medlemsstater allerede nu, at det, der står i SEM 2000 ikke er i overensstemmelse med deres forfatnings- eller forvaltningsvirkelighed. Det vil sige, at vi ser et middel, der kan afhjælpe et problem, og straks formeres geledderne i medlemsstaterne for at underminere det, der vedtages. Det gør mig langt mere bekymret, end en stor skandale som enkelttilfælde kunne have gjort.

Garriga Polledo
Hr. formand, hr. Tomlinson har med sin sædvanlige skarpsindighed redegjort for Parlamentets normale procedure for behandling og opfølgning af Revisionsrettens beretning.
Jeg må dog påpege, at denne procedure er afveget, for så vidt angår sektoren for olivenolie. Landbrugskommissæren synes med et bestemt formål for øje at have foregrebet en fremtidig beretning fra Revisionsretten til at retfærdiggøre et forslag om ændring af den fælles markedsordning for olivenolie, som klart er til skade for producenternes interesser.
I den foreliggende beretning fra Revisionsretten er der ikke sket væsentlige ændringer i forhold til tidligere år, hvoraf vi udleder, at den er blevet brugt som påskud til at retfærdiggøre en reform, som der ikke er teknisk og regnskabsmæssigt belæg for i Revisionsrettens beretning.
Til formanden for Revisionsretten vil jeg sige, at jeg takker ham for de værdifulde beretninger, hans institution udarbejder, men at det omtalte tilfælde efter min mening vil kunne skade samme institutions image.

Mulder
Hr. formand, jeg vil koncentrere mig om Den Europæiske Unions indtægter.
Revisionsrettens årsberetning påpeger allerede - året 1995 er for resten en undtagelse - at pengetilførslen i stigende grad bør være baseret på en beregning af bruttonationalproduktet. Nu kan jeg forstå på beretningen, at der hersker stor tvivl om beregningen af bruttonationalproduktet. Om alt går vel, begynder de nye forhandlinger om Den Europæiske Unions finanser i 1998. I hvor høj grad tror Kommissionen og Revisionsretten på, at der før dette tidspunkt kan etableres et system, der muliggør en mere nøjagtig beregning af dette bruttonationalprodukt? Vil man i så fald eksempelvis løseligt kunne anslå det officielle bruttonationalprodukt og eksempelvis den sorte økonomis andel deri?

Blak
Hr. formand, årsberetningen er et godt arbejdsredskab for medlemmerne i Budgetkontroludvalget, men jeg må med stor beklagelse fastslå, at Danmark igen er omtalt i beretningen på en meget kedelig måde. Jeg synes, det er et godt arbejde af Revisionsretten. Den belyser den danske sag, og den skal belyses 100 %. Hvis rettens og Kommissionens bemærkninger er rigtige, skal de 16 mio ecu tilbagebetales uden betingelser. Desværre er den ansvarlige i denne sag ikke længere minister. En anden regering må nu rydde op i uregelmæssighederne. Vi skal arbejde for, at det bliver gjort, så vi kan få rene linjer med hensyn til Danmarks forhold. Jeg vil i Budgetkontroludvalget ikke slippe denne sag, før vi har fået en helt klar belysning af, hvad er korrekt, og hvad er ukorrekt.
Så vil jeg godt sige, at det er jo svært for en minister, der overtager et dødsbo, at skulle prøve at få liv i sagerne igen. Jeg synes, det er ganske uanstændigt, at man har lukket øjnene for det her. Revisionsretten skal derfor have ros for sit arbejde.

McCartin
Hr. formand, det er selvfølgelig beklageligt, at vi første gang hører om årsberetningen i medierne, sådan som det var tilfældet i fjor. Hvis Revisionsretten ikke kan kontrollere en sådan lækage, hvem kan så forventes at kontrollere noget som helst i Den Europæiske Union?
Vi glæder os over, at landbrugssituationen er forbedret, og at erfaringerne og den omorganiserede fælles landbrugspolitik har skabt en bedre og mere gennemsigtig situation. Det er beklageligt, men forståeligt, at problemerne inden for strukturfondene er vokset, fordi vi er nået op på et hidtil ukendt udgiftsniveau, og fordi forordningerne fra starten har været vanskelige at gennemføre, sådan som det blev påpeget i fjor. Jeg håber, at vi kan drage ved lære heraf inden det næste strukturfondprogram, og at der vil blive udarbejdet en forordning, som er lettere at administrere, og som ikke skal bruges til at gøre alt for alle i hele EU med en meget begrænset sum penge.
Jeg vil gerne komme med en enkelt kommentar: 5, 9 % af udgifterne. Det betyder, at 5, 9 % af vort budget var forbundet med en risiko. Det betyder ikke, at vi har mistet 5, 9 %; det betyder, at vi har mistet en lille del af denne sum, måske 1 % af hele budgettet. Hvis formanden kan bekræfte det, mener jeg ikke, at det er et dårligt resultat, og det viser, at vi kommer overens med problemet.

Kellet-Bowmann
Hr. formand, jeg vil gerne takke professor Friedmann og hans kolleger for årsberetningen og revisionserklæringen. De viser begge, at der er meget at gøre for Revisionsretten, Budgetkontroludvalget og finansinspektørerne.
Jeg har to spørgsmål. Det første er om årsberetningen og drejer sig om agenturerne og satellitterne. De to en halv side dækker 1994 og 1995 med undtagelse af Thessaloniki og Dublin. Har Revisionsretten til hensigt at udarbejde individuelle beretninger om satellitterne for 1994 og 1995, som Parlamentet kan afgive decharge for?
Jeg kan godt forstå, at Revisionsretten har haft problemer med revisionserklæringen, da vi ikke har bevilget tilstrækkelig arbejdskraft til at udføre dette dobbeltarbejde, og jeg mener, at Revisionsretten udfører et godt stykke arbejde med beskedne ressourcer. Jeg er glad for at se, at man nævner forbedringer i Kommissionens præstationer, men ordet »forbedring« nævnes stadig ikke hyppigt nok. Mit spørgsmål drejer sig derfor om ovennævnte kontrol, for hvis 5, 9 % af transaktionerne er uregelmæssige, er det mere end 1 ud af 20, og Revisionsrettens to forskellige kontrolformer skal rettes ind efter hinanden.

Le Gallou
Hr. formand, mit indlæg og mit spørgsmål vil dreje sig om indenrigspolitik og det sociale og arbejdsmarkedsmæssige område og navnlig budgetposten for bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse, hvor beretningen omtaler de gennemførte foranstaltningers latterlige omfang, eftersom de kun vedrører 38.000 mennesker ud af det anslåede antal fattige i Den Europæiske Union, som ligger på 52 millioner, det vil sige, at de vedrører en person ud af 1.500, hvilket virkelig er latterligt.
På den anden side bemærkes det i beretningen, at Kommissionen ikke har opstillet noget forhold mellem udgifter og resultater på dette område. Endelig hedder det i beretningen, at effektiviteten af mange af de finansierede europæiske net og deres bidrag til mindskelsen af den sociale udstødelse overhovedet ikke dokumenteres og aldrig er blevet evalueret.
Jeg mener derfor, at det problem, der rejses i denne betænkning, drejer sig om relevansen af Den Europæiske Unions mikrointerventioner. Det er også problemet med relevansen af en lang række bidrag til forskellige foreninger, som ikke altid kontrolleres lige effektivt.
Jeg har derfor følgende spørgsmål til Revisionsretten: påtænker den at udarbejde en fortegnelse over bidragene til foreninger inden for rammerne af Den Europæiske Unions budget, idet der ikke findes noget offentligt dokument, hvor alle disse bidrag opregnes, og idet dette område præges af den største uklarhed, en total mangel på gennemsigtighed?
For det andet, planlægger Revisionsretten en analyse af aftaleforholdene mellem Den Europæiske Union og de foreninger, der har modtaget støtte? Hvilke forbindelser er der, hvad er spillereglerne på dette område?
Og endelig, planlægger Revisionsretten at foretage en analyse af omkostninger i forhold til effektivitet vedrørende de foreninger, der får støtte i henhold til de officielle målsætninger?

Friedmann
Hr. formand, mine damer og herrer, De har stillet mange spørgsmål, og det vil jeg gerne sige Dem tak for. Men tiden er begrænset, og jeg vil derfor fatte mig i korthed.
Først gjorde hr. kommissær Liikanen og hr. Tomlinson opmærksom på, at efter deres mening er Den Europæiske Revisionsret af og til for politisk. De henviste til det agro-monetære system. Hvad har vi da gjort? Vi siger blot, at efter at det tidligere switch-over-system er blevet afløst af det agro-monetære system og man gennem visse foranstaltninger kan spare penge, nemlig halvdelen af et beløb, der var fastsat, dvs. mere end 680 mio ecu, har man ganske vist sammenlignelige udbetalinger, men på forskellige støtteniveauer. Det vil sige, at man i dag betaler støtten på forskellige støtteniveauer for til slut at få sammenlignelige udbetalinger. Der rejser sig således det principielle spørgsmål, om det er foreneligt med det fælles marked. Vi stiller kun spørgsmålet uden at kritisere den politiske afgørelse.
Hr. Tomlinson, jeg ved, det haster, De har endnu ikke kunnet studere det hele, men alligevel mange tak for arbejdet i Deres udvalg. Tak, fordi vi kan samarbejde dér. De vil givet nå frem til resultater, der også er vigtige for os. Jeg er af den mening, at netop transittransporten også fremover skal kontrolleres nøjere.
Der er måske visse paralleller til momsproblemet, efter at momsen jo nu opkræves på bestemmelsesstedet og ikke længere på oprindelsesstedet. Det betyder, at varerne under transporten er uden for afgifterne - et problem mage til det i transittransporten.
Fru Theato og enkelte andre damer og herrer har spurgt om, hvorledes uregelmæssighederne på 5, 9 % skal vurderes. Jeg vil gerne udtrykkelig slå fast: Det betyder ikke, at dette er tilfælde af svig, men det er i ordets videste forstand uregelmæssigheder, hvilket omfatter en hel del, f.eks. ikke præcist anmeldte braklægninger.
Fru Theato, De spørger, hvorledes det skal vurderes i forhold til året før, for vi har sidste år påvist 4 % alvorlige uregelmæssigheder. Det skal ses i sammenhæng med, at året før kunne 14 % af budgetvolumenet ikke revideres, fordi der ikke forelå tilstrækkelige bilag. Denne gang har vi kunnet revidere næsten alle bilag på nær 2, 3 %. Havde man året før kunnet revidere alle, ville procentsatsen af uregelmæssigheder have været væsentlig højere end 4 %, og dermed ville forskellen til sidste år ikke have været så stor, som den i første omgang ser ud til at være. Men tak alligevel!
Fru Hansen, De gjorde med rette opmærksom på, at man ikke skal se på Revisionsrettens beretning med ligegyldighed. Under drøftelsen har jeg fået det indtryk, at vi gør arbejdet meget omhyggeligt, og derfor sætter jeg mig for, at vi også for fremtiden skal bære os sådan ad. Om SEM 2000 er en facade, er snarere et spørgsmål til kommissæren, men De nævnte endvidere koordineringen med de nationale revisionsinstitutioner.
Det er et faktum, at de nationale revisionsinstitutioners beføjelser og muligheder er meget forskellige. Det har vist sig, at et bilateralt samarbejde med hver enkelt revisionsinstitution er det, der fungerer bedst, og dette bilaterale samarbejde plejer vi og udbygger vi fortsat. Jeg aflægger for tiden besøg hos alle nationale revisionsinstitutioner; som sagt kommer deres formænd inden længe til os. Vi har nedsat fælles arbejdsgrupper med henblik på samarbejdet.
Vi er godt på vej til i stadig højere grad at samarbejde som nationale revisionsinstitutioner, men man bliver naturligvis nødt til at være fair og se på de nationale revisionsinstitutioners forskellige muligheder og forskellige prioriteringer. De ser alle først og fremmest deres eget parlament som partner og ser på dets ønsker, således som det jo også er tilfældet hos os. Men vi vil fortsat gøre gode fremskridt også her.
Fru Wemheuer, jeg er Dem taknemmelig for, at De har gjort én ting klar: Revisionsrettens beretning er ikke nogen skandalebog. Det har De helt ret i. Det er altid vanskeligt for en revisionsret at finde den rette vej. På den ene side skal vi redegøre for, hvad der kunne blive bedre, men vor kritik skal og må ikke være destruktiv, og det er den heller ikke. En ting er helt klar: hvor der handles, der spildes, og når et budget overvejende er et subventionsbudget som det europæiske, er risikoen for den ene eller anden uregelmæssighed netop større end i de dele af de nationale budgetter, hvor det ikke drejer sig om subventioner.
Hr. Garriga Polledo, mange tak for Deres ord om, at vor beretning om olivenolie er saglig.
Hvad de nye finansieringsforhandlinger angår, hr. Mulder, mener jeg, at årsberetningen i den sammenhæng skal vurderes positivt.
Hr. Blak, angående det, De sagde om den danske regering: Jeg sagde til Dem, at vort arbejde bygger på det danske statsrevisorats arbejde. Det drejer sig i sidste instans om det spørgsmål, hvorledes det skal vurderes, at fetaost skal indeholde mindst 40 % fedt i tørstoffet og 60 % vand. De forskellige testmetoder fører til forskellige resultater. Vi har fremskrevet det laveste tal på 3, 3 % og nåede på den måde frem til de 16 mio.
Til slut vil jeg endnu en gang takke Dem for Deres store interesse, og jeg håber - ja, jeg er endog sikker på - at vi også fremover får et godt samarbejde.

Liikanen
, medlem af Kommissionen. (EN) Hr. formand, først hr. Moulders spørgsmål: Hvad angår BNI-tallene, er det vort indtryk, at det i rimelig grad er muligt at sammenholde de nationale statistikker. Der kan stadig stilles spørgsmålstegn ved, hvor udtømmende BNI-tallene er. Medlemsstaterne og vore eksperter på området arbejder hårdt på sagen. Konklusionen er, at byrdefordelingen er nogenlunde rimelig, men at man måske undervurderer følgerne af loftet over de tidligere ressourcer.
Hvad angår fru Kjer Hansens temmelig kritiske bemærkning om det, der ikke er blevet gjort, kan jeg kun sige, at hun ved gennemlæsning af Revisionsrettens årsberetning - jeg må i denne forbindelse rose beretningen og revisionserklæringen - vil se, at det nøje beskrives, hvor Kommissionen - det gælder særligt for revisionserklæringen - har reageret på forslagene.
En af Kommissionen ændringer går ud på, at den reagerer på de anmærkninger fra Revisionsretten, som den finder berettigede. Hvis vi mener, at en anmærkning ikke er berettiget, forklarer vi hvorfor. Problemet er, at skønt vi har gennemført alle disse foranstaltninger, er der titusindvis af mennesker i Den Europæiske Union, som bidrager til budgettets gennemførelse. Det er desværre en tung og langsommelig proces at få handlinger til at afspejle sig i de endelige tal, og her må vi yde en indsats. Det vil jeg vende tilbage til lidt senere. Jeg er altid villig til at møde op i Budgetkontroludvalget for at besvare spørgsmål. Hvis der er tvivl om, hvorvidt vi har gennemført Revisionsrettens anbefalinger, kan De bare invitere mig. Eller endnu bedre invitere den kommissær, der er ansvarlig for de pågældende udgifter, så De kommer til at tale med den kommissær, der er ansvarlig for det pågældende udgiftsprogram. Jeg står ved mit overordnede ansvar. Jeg er overbevist om, at alle er villige til at tage del i denne diskussion.
Hr. Wolf og fru Wemheuers spørgsmål om strukturfondene og tilskudsberettigelse berører et meget vigtigt emne. SEM 2000-proceduren, som vi indgik aftale om med medlemsstaterne, og som ordføreren for Budgetkontroludvalget, hr. Colom i Naval, også har bidraget til på meget positiv vis, udgør et forfatningsmæssigt problem i nogle medlemsstater, hvor man mener, at de centrale myndigheder ikke har de nødvendige instrumenter til at træffe afgørelser, fordi beføjelserne til at anvende bevillingerne er blevet uddelegeret til delstaterne eller provinserne. En af de meget brugbare konklusioner i forbindelse med dette budget er, at 90 % af de væsentlige fejl finder sted i medlemsstaterne: 42 % af alle fejl optræder i forbindelse med strukturfondene. Hvis vi ønsker en positiv revisionserklæring frem mod 1999, skal vi finde en løsning på det mest påtrængende problem. Vi må finde frem til en løsning, som giver en klar forståelse af udtrykket støtteberettigelse. Den samme forståelse, der gælder for alle - i Kommissionen, i medlemsstaterne og i enhver provins, kommune og organisation. Vi skal også have samme forståelse som Revisionsretten, fordi vi aldrig kan få en klar, entydig og sammenhængende budgetkultur, hvis vi har forskellige opfattelser af, hvad der er tilladt, og hvad der ikke er tilladt. Så langt er vi endnu ikke nået. Jeg må indrømme, at der ikke er opnået enighed på dette punkt. Men Kommissionen kan ikke give op. Vi må have klare regler vedrørende støtteberettigelse samt et instrument for finansielle korrektioner.
Vi har ofte diskuteret muligheden af at udvide regnskabsafslutningssystemet for strukturfondene. Det fungerer ikke specielt godt, fordi systemerne er af forskellig karakter. I strukturfondene accepterer og finansierer vi hele programmer; ved regnskabsafslutningen arbejder vi kvittering for kvittering, og vi finder ofte alle udgifter berettigede. Der er tale om forskellige koncepter. Men finansielle korrektioner giver os samme muligheder, når de anvendes korrekt. Jeg er overbevist om, at hvis medlemsstaterne har et stærkt ønske om at ændre revisionserklæringen i fremtiden, så er dette et område, hvor der er behov for en løsning. Jeg har brug for Deres støtte og partnerskab, også i denne forbindelse.
Hr. Friedmann svarede helt korrekt på hr. McCartins spørgsmål, og jeg vil blot kommentere et enkelt punkt. Hvad er problemet med at fortolke væsentlige fejl? Jeg nævnte kort, at strukturfondene blot bruges til samfinansiering af programmer gennem forskud fra budgettet. Forskuddene udbetales på baggrund af udgiftserklæringer fra medlemsstaterne. Svagheder i medlemsstaternes systemer kan betyde, at disse erklæringer omfatter udgifter, der ikke er støtteberettigede. Medlemsstaterne opgiver imidlertid vanemæssigt betydelig større udgifter end den sum, der er nødvendig for at udløse det næste forskud. Det betyder, at selvom erklæringen indeholder nogle udgifter, der ikke er støtteberettigede, ville de støtteberettigede udgifter være fuldtud tilstrækkelige til at udløse hele forskuddet. Disse forskud var i det mindste i orden. 30 ud af 31 tilfælde, hvor der var væsentlige fejl, var af denne type. Vi skal have klare og entydige regler for støtteberettigelse for at undgå disse fortolkningsproblemer.
Jeg ønsker normalt ikke at tale om svig i en forhandling af denne type, fordi den ikke har meget med svig at gøre, men hr. McCartin nævnte et tal. Og jeg bør nævne, at der i den rapport, som er udarbejdet af fru Gradin, der er ansvarlig for svig, er nævnt et tal på 0, 6 % af udgifterne. Disse tal er ikke sammenlignelige. Det er blot for at give et indtryk af problemets omfang. 5, 9 % har ingenting med det at gøre. Man har undersøgt, om der er problemer med transaktionerne, og disse undersøgelser er baseret på en statistisk metode. De registrerede uregelmæssigheder - væsentlige fejl - beløb sig til i alt 163 mio. ECU. Dette meget sandsynlige skøn er baseret på statistiske ekstrapoleringer. Men jeg er overbevist om, at Budgetkontroludvalget vil undersøge metoden grundigt.
Jeg håber, at vi på langt sigt kan nå til et punkt, hvor vi kan sammenligne tendenserne. Men som Revisionsretten har sagt, er der tydeligvis ingen væsentlig forskel. Der er nu truffet de nødvendige foranstaltninger, og vi vil fortsat arbejde frem mod forbedringer. Vi har langt endnu, men jeg håber, at man hvert år vil komme et stykke videre, og at vi ved udløbet af Deres og vor embedsperiode vil befinde os på et bedre og mere solidt grundlag.

Formanden
Jeg siger tak til hr. Friedmann, kommissær Liikanen og alle de kolleger, som har haft ordet. Dette punkt på dagsordenen er nu afsluttet.

Tv-radiospredningsvirksomhed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0346/96) fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af EuropaParlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 89/552/EØF om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedrørende udøvelse af tv-spredningsvirksomhed (C4-0380/96-95/074(COD) (Ordførere: Galeote Quecedo og Hoppenstedt).

Galeote Quecedo
Hr. formand, i forbindelse med forhandlingen om ændring af direktivet om fjernsyn uden grænser tror jeg, at vi alle havde samme mål for øje, nemlig udviklingen af den europæiske audiovisuelle industri. Men selv om der er tale om et fælles mål, er der selvsagt divergerende opfattelser af, hvorledes målet skal nås.
Jeg vil indlede mit indlæg med to overvejelser, som jeg tror, vi alle kan være enige i. For det første hensigtsmæssigheden og endog nødvendigheden af at ændre den gældende tekst, som ganske vist globalt er positiv, men som er forældet som følge af den hurtige udvikling i sektoren; for det andet viljen til at nå til enighed, som efter min mening altid må være til stede i forbindelse med politiske beslutninger, og som i det aktuelle tilfælde er helt nødvendig, hvis Parlamentet skal kunne deltage fuldt ud i den fælles beslutningsprocedure.
Begge disse overvejelser må vi holde os for øje i vores beslutning om spørgsmålet om indførelse af obligatoriske kvoter af europæiske produktioner på tv-skærmene. Med al respekt for dem, der går ind for dette synspunkt, har ordførerne fastholdt, at det er en fejltagelse. Erfaringen viser, at der ikke findes en direkte sammenhæng mellem obligatoriske kvoter og udvikling af den audiovisuelle industri, men at der snarere kan nævnes eksempler på det modsatte. Endvidere dementeres foranstaltningens påståede europæiske karakter af praksis, eftersom procentdelen af ikke-nationale europæiske produktioner, der vises på vore tv-skærme ganske enkelt er forsvindende lille. Jeg henviser til den franske model, som er den mest paradigmatiske. Desuden kan indførelsen af barrierer i Unionen bringe den europæiske audiovisuelle industris adgang til fremspirende markeder i fare, f.eks. det iberoamerikanske marked. Endelig er det en upopulær foranstaltning, da vi ellers ikke ville finde det nødvendigt at drøfte, om det er hensigtsmæssigt eller ej at styrke foranstaltningens obligatoriske karakter.
Efter ordførernes mening bør der for at fremme den europæiske kulturelle dimension og de europæiske værker gøres betydeligt mere brug af instrumenter som MEDIA-programmet og Garantifonden, som yder finansiel støtte til europæiske audiovisuelle produktioner.
Et andet spørgsmål, som er blevet drøftet indgående under behandlingen af forslaget til ændring af direktivet, er, hvorvidt de såkaldte nye interaktive tjenester er omfattet. Ordførerne går ind for, at det omhyggeligt undersøges, hvorvidt der er behov for en regulering af de nye tjenester, idet de mener, at det vil virke mod hensigten med en forhastet og muligvis for streng regulering i dette direktiv, eftersom de omhandlede tjenester stadig befinder sig i en indledende etableringsfase. Ordførerne hilser det velkomment, at Kommissionen har udarbejdet en grønbog om de nye audiovisuelle tjenester og forelagt et forslag til direktiv om en mekanisme til at sikre gennemskuelighed i forbindelse med den fremtidige udarbejdelse af de nationale bestemmelser vedrørende de nye tjenester. Jeg mener dog, at vi i Kulturudvalget er kommet langt nok til at gå ind i forligsproceduren med et tilstrækkelig solidt grundlag.
Det samme kan siges om den kvantitative begrænsning af reklameindslagene, et område, hvor der skal findes en hårfin balance mellem reklamemarkedet og hensynet til seerne. Reklameindtægter er det vigtigste bidrag til finansieringen af kommercielt tv, som er absolut nødvendigt for en hensigtsmæssig udvikling af det audiovisuelle system og pluralisme i informationsindustrien.
Ved andenbehandlingen er der i debatten indført et punkt vedrørende spørgsmålet om begrænsning af tvspredningsforetagenders eneret til væsentlige begivenheder, som interesserer flertallet. Jeg er enig i, at Olympiske Lege og verdensmesterskaber i fodbold skal kunne genudsendes direkte, og at alle borgere skal sikres fri adgang hertil, som det foreslås i et af ændringsforslagene. I overensstemmelse med denne opfattelse har EuropaKommissionen forpligtet sig til i nærmeste fremtid at forelægge en meddelelse herom, og den må vi holde os til.
Der er en klar kritisk holdning i vort samfund - og et øredøvende krav om modforanstaltninger - til det hyppige misbrug af tv-programmer til udsendelse af programmer med umotiveret vold eller pornografi, som i alvorlig grad kan skade mindreåriges udvikling. Selv om Rådet i sin fælles holdning har gjort visse indrømmelser, for så vidt angår beskyttelsen af mindreårige, som et resultat - skal det i sandhedens interesse siges - af Parlamentets initiativer, er der ikke sket tilstrækkelige fremskridt. Ordførerne insisterer derfor på forslaget om, at medlemsstaterne skal sørge for, at de tv-radiospredningsorganer, som hører under deres myndighed, træffer de nødvendige foranstaltninger for at give alle udsendte programmer koder i overensstemmelse med den fælles klassifikation af programmer alt efter deres grad af skadelighed for mindreårige; ethvert tv-apparat skal da udstyres med en teknisk anordning til filtrering af programmerne, hvilket lægger ansvaret for mindreåriges opdragelse i hænderne på forældre eller værger.
Det er indlysende, at sådanne foranstaltninger ikke i mindste måde lægger bånd på sendefriheden, men giver samfundet rådighed over et effektivt instrument til beskyttelse af mindreårige, og det er, hvad man kan kræve af os som medlovgivere.

Hoppenstedt
Hr. formand, som medordfører for tv-direktiverne må jeg igen en gang konstatere, at medieinteressen, hvorledes skulle det også være anderledes, er gigantisk. Tilstedeværelsen af andre interesserede kredse er usædvanlig. En om end begrænset ros gælder Rådet, som har overtaget betydelige dele fra førstebehandlingen i den fælles holdning. Vor tak gælder endvidere Kommissionen, som under ledelse af hr. Oreja har fulgt vore drøftelser i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier og hele tiden holdt os underrettet om strømningerne i Rådet.
Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier har udarbejdet en række grundlæggende modholdninger. I artikel 1 har i modsætning til førstebehandlingen et kompromisforslag vundet indpas, hvis indhold groft sagt er, at samme indhold, nemlig tv-udsendelser, skal underkastes samme bestemmelser. For den offentlige interesse i et ensartet beskyttelsesniveau for unge, i ensartede i fællesskab fastsatte minimumsstandarder for reklame, i et i fællesskab fastlagt niveau for beskyttelse af den personlige integritet og privatlivets fred i form af ret til berigtigelse er for ens indhold altid den samme uanset, ad hvilken teknisk vej spredningen af en sådan tvudsendelse foregår.
Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier går ind for det princip, at tv-direktivet under ingen omstændigheder må være til hinder for nødvendige investeringer i de nye teknologier. På dette punkt hersker der en vis usikkerhed på grund af mulige margener for udlægning, som forefindes i ændringsforslagene 12, 13 og 46, navnlig hvad angår de nye tjenesters fremtidige helhed. Derfor kan et stort flertal af PPE-gruppen ikke stemme for disse ændringsforslag. Jeg anser det imidlertid for meget vigtigt, at der her gives udtryk for et behov for drøftelse, for den tekniske udvikling går meget hurtigt, så at vi bliver nødt til i fremtiden fortsat at drøfte det, der nu går for at være et snapshot.
Der er efter min mening ingen her i salen, der ikke går ind for fremme af den europæiske kulturelle dimension og de kulturelle værker. Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier har med flertal på ny stillet de på plenarforsamlingen vedtagne ændringsforslag om pligt til at indføre kvoter. Det Europæiske Folkepartis Gruppe og naturligvis også jeg selv er - som De alle ved - af en anden mening. Obligatoriske kvoter frembringer ikke i sig selv nye film og programmer. Det sker snarere ved hjælp af fornuftige strukturer. God uddannelse af de professionelle og bedre markedsføringsstrategier er sammen med europæiske støtteprogrammer, som netop er blevet nævnt, f.eks. MEDIA I og II, handlingsplan 16: 9, garantifond og muligvis skattelettelser og foranstaltninger til investeringer i film- og programinvesteringer, egentlig den rette vej.
Det skal for en ordens skyld nævnes, at de gamle ændringsforslag stilles igen. Det er klart, at der til en videreudvikling af det duale system naturligvis også hører en velafbalanceret reklame. Spørgsmålet om, hvorvidt nu alt via lovgiveren skal behandles skærpet og mere restriktivt eller om forbrugeren ikke er myndig nok til på egen hånd at skifte program, hvis reklamen er overdrevet, får stå hen.
Bestemmelserne om beskyttelse af de unge i den fælles holdning er delvis nogle, der er overtaget, men ikke i tilstrækkeligt omfang. Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier har på ny stillet det oprindelige ændringsforslag, ifølge hvilket der skabes en sidste beslutningsmulighed ved hjælp af en teknisk ordning til filtrering af programmerne, der på forhånd er forsynet med koder. Målsætningen er i den forbindelse naturligvis også - og det har vi gentagne gange fremhævet - at dette emne udløser en global drøftelse og at alle, der deltager i markedet, men tillige forbrugerne gøres mere opmærksomme, for det, der udbredes af vold, pornografiske værker og naturligvis også af stærkt overdrevne sexscener via tv, via de nye tjenester og tillige via internet, kan ikke længere accepteres. Det er derfor nødvendigt også her at følge en fælles global strategi, for så vidt angår de nye tjenester, navnlig internet.
Et nyt emne under andenbehandlingen er transmission af sportsbegivenheder. Det er netop blevet antydet. Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier har stillet et kompromisændringsforslag, der har nr. tyve og som er tænkt som i det mindste et bidrag til den videre drøftelse af emnet transmission af sport først og fremmest på nationalt plan. Jeg tror, at vi nok her sammen med Kommissionen finder en måde, hvorpå vi for fremtiden kan behandle dette emne, der er meget følsomt og omfattet af stor offentlig interesse, på en sådan måde, at der kan indgås en aftale herom.
Jeg mener stadig, at sportsorganisationerne selv og de, der udbreder sport, skulle blive enige uden regulerende foranstaltninger fra statens side. Men kan de ikke det, mener jeg, at så skal Den Europæiske Union og medlemsstaterne også her se at nå frem til bestemmelser. Mange tak, fordi De lyttede til mig!

Castellina
Hr. formand, jeg står her for at tale for de reale grunde, der har ført Kulturudvalget til med stor majoritet at støtte de ændringsforslag, der er fremsat af dette. Dette for at underrette Dem om, at vi har søgt at anlægge en rigtig fortolkning af ånden i princippet om fælles beslutningstagning i Maastricht-traktaten, der foreskriver, at der skal søges opnået en gensidig forståelse og følgelig, at de forskellige europæiske institutioner skal lytte til hinanden.
Med henblik herpå har vi efter den fælles holdning, der blev vedtaget i Rådet i juli her i år, og som på mange punkter betød en forkastelse af både vore og Kommissionens forslag, der i mange henseender lignede EuropaParlamentets, og som endda tilsidesatte de grunde, som havde fået os til at vedtage dem, bestræbt os for at forstå de reale grunde, som har ført på den ene side medlemsstaterne og på den anden side en del af vore egne kolleger til at udtale sig mod den tekst, der var blevet godkendt af Europa-Parlamentet ved førstebehandlingen. I den ånd, der hersker inden for proceduren med fælles beslutningstagning, og under et forsøg på at opnå konsensus har vi ved andenbehandlingen i Udvalget godkendt nye ændringsforslag, der er udtryk for et kompromis på afgørende punkter. For det første for at imødekomme bekymringen, særlig hos de små lande for ikke at have en national produktion af fiktionsværker, der er tilstrækkelig til at sende mindst 51 % europæiske værker, har vi i den såkaldte kvote indbefattet de såkaldte plateau -værker. For det andet, hvad angår de nye tjenester, har vi afklaret de definitioner, der, selvom de benytter nye former for teknologi og følgelig nye medier, dog fortsat er tv-udsendelser, som f.eks. betalings-tv eller video on demand fra dem, som opnås individuelt, som f.eks. via Internet , som ikke har disse karakteristiske træk. Vi har indføjet de første i anvendelsesområdet for direktivet i afventning af en tilstrækkelig lovgivning, som vi endnu ikke har, og dette er sket med henblik på ikke at efterlade et farligt retligt tomrum, men - og heri ligger det væsentligste kompromis - vi har udelukket video on demand fra anvendelsesområdet for kvoterne, både med hensyn til udsendelse og investeringer. Kommissær Oreja har for øvrigt anerkendt, at vort udvalg har udfoldet betydelige bestræbelser for at begrænse sine ændringsforslag, og han har tillige bekræftet, at det vil blive politisk vanskeligt for Rådet ikke at tage hensyn til disse. Vi håber, at Rådet vil udvise politisk kløgt, og at det vil være muligt at nå frem til forligsforhandlingen uden at stå over for en afvisende holdning, der ville latterliggøre princippet om fælles beslutningstagning og således indebære en krænkelse af Europa-Parlamentet.
Som De vil se, forhandler vi om to meget vigtige ting, nemlig én, der vedrører metoden: Europa-Parlamentets rolle og værdighed og vore institutioners demokratiske troværdighed, og én der vedrører indholdet, nemlig at det måske kunne have været en god idé at skabe et europæisk marked - MEC - i 50'erne eller 60'erne, men at Den Europæiske Union i dag, hvor der er tale om et verdensomspændende marked, ikke har nogen eksistensberettigelse, dersom den alene betragtes som et marked. Den har kun en mening og eksistensberettigelse, dersom den står for noget andet, dersom den bevarer og støtter sin egen historiske og kulturelle identitet. Denne identitet er i dag truet, fordi vore nationale kulturer presses hårdt af den internationale konkurrence fra de kulturindustrier, der har store hjemmemarkeder, og som takket være den økonomiske og finansielle magt, som følger heraf, har held til på verdensplan at påtvinge andre tusind uskrevne regler, der til slut vil efterlade en forarmende og ensidig form for kultur. Europa kan givet tage udfordringen op, men kun hvis det lykkes for det at skabe det, vi endnu ikke har, nemlig et europæisk kulturmarked, der går ud over de snævre nationale horisonter. Det direktiv, vi foreslår, indeholder netop foranstaltninger med henblik på at skabe dette europæiske tv-marked for at beskytte vore børn og børnebørn mod forarmelse af deres fantasi, forestillingsevne og personlighed.

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, ved førstebehandlingen, det vil jeg gerne gentage her i dag, udarbejdede Parlamentet en god tekst på grundlag af arbejdet i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier og de udvalg, der har afgivet udtalelser, herunder Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, hvor jeg var ordfører, idet vi definerede en rigtig europæisk politik for produktion og spredning af tv, audiovisuelle produkter og biograffilm.
Ministerrådet har desværre ikke gjort det samme, og teksten i den fælles holdning er forvirret i sin form og yderst utilstrækkelig på indholdssiden. Ikke desto mindre må vi tage fat på det væsentlige ved andenbehandlingen, for vi kan ikke skrive det hele om. Det er, hvad jeg har gjort som ordfører, idet jeg har foreslået Økonomiudvalget de fire ændringsforslag, som det har godkendt, og min betænkning og mine konklusioner blev vedtaget med 28 stemmer mod 15. To af ændringsforslagene sigtede mod at gøre kvoterne effektive og juridisk bindende ved at undtage studieproducerede udsendelser og tilskynde til udsendelse af europæiske produktioner. Gennem et tredje vigtigt ændringsforslag ønskede jeg at styrke effektiviteten af Kommissionens kontrolforanstaltninger, og et fjerde indebar genindførelsen af en revision efter en ti-årig periode.
Jeg kan nu for mit eget vedkommende sige, at jeg i vidt omfang kan genfinde ånden i de ændringsforslag, som vores udvalg vedtog, herunder dem, der blev vedtaget med flertal i Kulturudvalget, selv om jeg personlig ville have foretrukket lidt flere præciseringer vedrørende undtagelsen for studieproducerede udsendelser, som betyder en omgåelse af selve kvoteprincippet, og selv om jeg beklager mangelen på sikring mod virksomhedsudflytninger.
Jeg håber nu som ordfører for udtalelsen, at et flertal i Parlamentet vil bekræfte afstemningsresultatet ved førstebehandlingen med hensyn til de vigtige punkter, der har været nævnt. Hele det europæiske kulturliv forventer, at Europa-Parlamentet gør det, som vore ministre ikke har kunnet: at vi viser vilje og beslutsomhed til at forsvare og fremme vores europæiske kultur.

Barzanti
Hr. formand, kære kolleger, de forslag, der er fremsat af Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, og som ordføreren, fru Castellina, så fremragende har redegjort for, viser, at man med henblik på andenbehandlingen har villet indtage en velafbalanceret og ansvarlig holdning.
Vi har ganske enkelt på ny foreslået alt, hvad vi havde foreslået under førstebehandlingen, men med et stort spillerum for forligsmuligheder og imødekommenhed, som vi håber vil finde bred konsensus her i Parlamentet. Vi har nemlig foreslået, at direktivets anvendelsesområde skal udstrækkes til at omfatte visse nye tjenester, men ikke dem alle, og i det væsentlige ønsker vi, at det udstrækkes til tv on demand , således at der ikke skabes alvorlige situationer fra et konkurrencemæssigt synspunkt og et dobbeltmarked, der ville ramme tv for alle frem for tv for de få eller omvendt.
Og ikke blot dette, men gennem ændringsforslag nr. 46, som vi fremhæver betydningen af, har vi sagt, at direktivet ikke mekanisk skal finde anvendelse på denne form for nye tjenester, men kun for så vidt angår de grundlæggende principper, og først og fremmest med henblik på beskyttelse af børnene. Det ville være absurd at give regler for Internet, således som Kommissionen agter at gøre det, at regulere det almindelige eller det tematiske tv og efterlade et tomrum, et »ingenmandsland«, der ikke er underlagt noget princip.
Det er derfor en dybt ansvarlig holdning, der kommer til udtryk fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier. Og dette gælder tillige kvoterne. Vi ønsker naturligvis, at disse bliver obligatoriske, men vi har understreget, at hele mekanismen skal revideres inden for de næste 10 år, og at der er mulighed for at fastsætte investeringskvoter for så vidt angår tematisk tv.
Endelig har vi hvad angår reklame på ny indført nogle elementer, der skal tjene til at gøre selve reklamen strammere, både i henseende til de principper, den skal lægge til grund, og for så vidt angår de tilladelige sendetider både i dagens løb og for hver time. Det er nemlig fuldstændig meningsløst at fastsætte sendetider, der er rigide for så vidt angår dagtimerne, for derefter vilkårligt at udvide området for så vidt angår tidspunktet.
På samme måde som for børnenes vedkommende forholder det sig med den såkaldte delokalisering, som vi har behandlet i to meget væsentlige punkter, nemlig nødvendigheden af, at en senderstation skal sende for det land, hvori den er beliggende, og muligheden for iværksættelse af den af Kommissionen fastsatte hastesagsprocedure, ikke blot med henblik på overholdelsen af artikel 22 og 22 A, men tillige andre artikler.
Vi har således gjort et godt stykke arbejde, og derfor henvender vi os også til de sektorer her i Parlamentet, som ikke på nogen måde er enige i denne linje, og særlig til Det Europæiske Folkepartis Gruppe, om at medvirke til en holdning med konsensus, dvs. den eneste, som kan give os styrke under forligsforhandlingerne til at slå igennem med de gode argumenter, som findes hos samtlige de demokratiske kræfter her i Parlamentet.

Whitehead
Hr. formand, jeg erklærer min interesse i min egenskab af tv-mand, ikke blot som indholdsformidler eller en person, der letter adgangen til informationsmotorvejen, men som tv-selskab, skønt vi måske også er alle de andre ting. Dette er et direktiv om tv-spredningsvirksomhed, og det bør behandle emner, der er specifikke for transmissioner, det vil sige ting, som tv-selskaberne tilbyder via fjernsynet, men ikke mere.
Når vi i dag drøfter artikel 1, bør vi huske på, at det er et forsøg på et kompromisforslag, der tager hensyn til mange af de forbehold, som stammer fra blandt andre telekommunikationsudbydere. De frygter, at de vil blive indfanget af bestemmelser, der er udformet til en anden tidsalder. Vi siger nej. Jeg vil bede British Telecom og ligesindede om at høre godt efter. I bliver ikke fanget. Det meste af det, I gør, kan hverken nu eller på noget som helst andet tidspunkt blive betragtet som noget, der falder ind under en forordning om tv-spredning. Vi ser her udelukkende på de tjenester, som udbydes af tv-selskaber, og ikke på interaktiv kommunikation i form af ord, data eller billeder, som kan tilbydes af de helt nye tjenester. Det er kun de tjenester, der falder ind under transmissionsområdet, som vi mener, bør falde ind under dette direktivs anvendelsesområde, skønt vi i tilfældet med bestillings-tv står stejlt på, at de ikke skal underlægges kvoteordningen. Jeg håber, at disse beroligende udtalelser vil være medvirkende til at få Parlamentet til at stemme for forslaget, da det er et fleksibelt direktiv. Det sigter mod enighed. Jeg mener, at det på mange områder har skabt enighed - i hvert fald hvis man ser på, hvordan Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier har udformet artikel 1 og 4 nu; det som kommissæren har bifaldet i dag, er dermed nået.
Et sidste punkt vedrørende reklame. Vi har brug for en fleksibel beskyttelsesforanstaltning, der giver mulighed for, at man i lande som Det Forenede Kongerige kan finansiere det offentlige tv-udbud gennem reklame. Det bør fortsat være muligt. Hensigten med dette direktiv skal være at bygge på den bedste praksis, der findes. Gemt bag denne forhandling er spørgsmålet om, hvordan verdens bedste transmissionstjeneste er, hvor kvalitet betyder noget, variation tæller og et rigeligt udbud er af det gode og ikke det onde. Det er derfor, vi anbefaler ændringsforslagene.

Lage
Hr. formand, mine damer og herrer, dette er endnu en etape i et langvarigt slag om den europæiske audiovisuelle industris fremtid, hvilket er det samme som at sige for den europæiske økonomi og kultur. Europa-Parlamentet spiller med den fuldstændige udøvelse af sine beføjelser en nyttig rolle for denne del af den europæiske kultur, som vi har til opgave at beskytte og bevare. Men i kampens hede må vi undgå at glide ud i en diskurs præget af kulturel chauvinisme. Det er den hovedanklage, som man kan rette mod fortalerne for direktivet om fjernsyn uden grænser. Den amerikanske kultur er, når alt kommer til alt, et barn af den europæiske kultur, og hvis vi ikke ønsker at undgå at blive domineret af de billeder, symboler og æstetiske mønstre, som den amerikanske audiovisuelle industri udbreder i Europa, må vi gøre det på en intelligent og afbalanceret måde.
Og det gør Europa-Parlamentet og dets Kulturudvalg, der sigter mod at skabe balance mellem den europæiske kultur og den amerikanske kulturhegemoni. Og ligeledes at sikre, at den europæiske audiovisuelle industri i højere grad beskytter de europæiske kulturer, ikke alene de store europæiske landes kulturer, men også små landes universalistiske kultur, som f.eks. den portugisiske. Det er denne kamp for bevarelsen af forskelligartetheden, kompleksiteten og righoldigheden i de europæiske kulturer, der er kernen i debatten om direktivet om fjernsynet uden grænser. Af samme grund støtter jeg Kulturudvalgets indsats og de forslag, der er vedtaget ved andenbehandlingen; disse forslag har status af kompromisforslag, som Europa-Parlamentet ikke kan give køb på.

Pex
Hr. formand, jeg har lettere ved at acceptere teksten af den nu foreliggende fælles holdning end visse af Parlamentets ændringsforslag. Vigtigt er det, at der med hensyn til tv-radiospredningsvirksomhed i Europa etableres klare retsregler, der ikke kan fortolkes på flere måder. I denne tid er der under hensyntagen til det informationsteknologiske stade i en digital verden behov for en regulering af spredningsvirksomheden, ved hvilken pluralismen garanteres, og programmernes kvalitet optimaliseres. Dette indebærer, at de nationale tvradiospredningsorganer skal beskyttes, hvilket ikke nødvendigvis vil sige, at de kommercielle spredningsorganer ikke skulle kunne udvikle sig. Den digitale teknik vil være til hjælp ved opretholdelsen af pluralismen i tvradiospredningsvirksomheden.
Der er for mit vedkommende tre punkter tilbage i denne diskussion. Det vigtigste er definitionen af broadcast . De nye medier må ikke omfattes af dette direktivs begrænsninger. Nye medier bør frit kunne udvikle sig. Der bliver givetvis brug for offentlig regulering, men i så fald specielt udviklet til disse nye medier. Tv-restriktioner må ikke finde anvendelse på nye medier. Ikke alt, der har billede og lyd, er tv.
Punkt nummer to er beskyttelsen af mindreårige. Dette er primært en opgave for forældrene, der kan hente støtte i tekniske hjælpemidler ved fastlæggelsen af, hvad deres børn må og ikke må kunne se og høre og ved indstillingen af deres software og hardware på det. Offentlig regulering med hensyn til beskyttelse må ikke indskrænke ytringsfriheden, men ej heller den grundlæggende ret til privacy. Også derfor må tv-radiospredning som begreb holdes adskilt fra de nye medier. I denne sammenhæng bør man derfor sondre mellem udsendelser til publikum og programmer til individer.
Endelig kvoterne. De er klar over - jeg har nævnt det før - at jeg er imod kvoter. I denne her sammenhæng er det for mig at se en strid om kejserens skæg. De fleste nationale tv-radiospredningsorganer og i Nederlandene også de kommercielle opfylder til overmål de nu foreslåede kvoter. Dette gælder også for diverse andre lande i Den Europæiske Union. I øvrigt vil jeg mene, at fastsættelsen af kvoter er i strid med i hvert fald ånden i Verdenshandelsorganisationens bestemmelser. Den europæiske audiovisuelle industri må udvikle sig bedre for at kunne beskytte imod amerikaniseringen. Den europæiske audiovisuelle industri udvikler sig ikke bedre takket være kvoter. Kvoter virker som en sovepude. Europæisk industri har brug for et frit indre marked og for hjælp til finansiering af eksempelvis film, en hjælp som kan ydes af den oprettede garantifond.
En række af Europa-Parlamentets forslag tager ikke hensyn til ovennævnte opfattelser. Men det er alligevel ordlyden af ændringsforslag 12, jeg har sværest ved at acceptere.

Guinebertière
Hr. formand, at opbygge et fælles Europa, hver gang det er muligt, det er det, ministrene for av-sektoren foreslår i den fælles holdning, Kommissionen og Rådet har vedtaget. Nu står vi så over for andenbehandlingen af teksten til direktivet »fjernsyn uden grænser«.
Udfordringen i denne tekst består i, at medlemsstaterne skal gå videre med harmoniseringen af lovgivning og bestemmelser vedrørende radio og fjernsyn, og de stillede ændringsforslag går også i denne retning.
Medlemmernes vilje til at nå frem til en gennemførlig og fornuftig tekst har ført til adskillige kompromiser i forhold til de holdninger, flertallet vedtog ved førstebehandlingen. Således accepterer vi de nye tjenester med bestillings-tv og gør indrømmelser med hensyn til on-line-tjenester.
Hvad angår dette punkt venter vi stadig på Kommissionens direktiv, men jeg er blevet beroliget, for den har lovet os det i morgen. En af de største udfordringer ved dette direktiv vedrører gennemførelsen af spredningsforpligtelserne, så vidt muligt, således som Rådet foreslår. Det er utilladeligt. Det er ikke en lovgivningstekst og kan på ingen måde udgøre en forordning. Det får mig til at tænke på min bedstemor, som sagde til sin datter: du må være ude til kl. 10. Hvis du ikke er hjemme kl. 11, låser jeg døren ved midnat. Det er da ikke seriøst.
Hvorfor kæmpede vi sammen ved GATT-forhandlingerne for at få kulturen undtaget? Var det ikke for at gøre det europæiske område til et sted, hvor vi kan formidle vore egne kulturer gennem billeder og musik over for 370 millioner fjernseere i dag, og måske 500 millioner i morgen? Parlamentet har en reel vilje til at harmonisere lovgivningen. Det ønsker at støtte filmindustrien, og det vil støtte alle de arbejdspladser, der opstår gennem produktionen af vore egne billeder, frem for den arbejdsløshed, der vil opstå, når man køber billederne andre steder.
For at sikre udsendelsen af hovedsagelig europæiske udsendelser er vi endnu en gang parat til at acceptere en udvidelse af kvoteordningen ved at medregne studieproducerede udsendelser, selv om jeg personligt ikke mener, at disse produktioner er egentlige værker, selv om vi, når der er tale om litterære udsendelser, bevarer et kulturelt vidnesbyrd om forfatternes udvikling, hvilket har stor betydning. Denne accept vil give nogle lande mulighed for at overholde kvotebestemmelserne og gøre denne klausul gennemførlig. Jeg kan tilføje, at udsendelser på mindretalssprog rettet mod specifikke befolkninger ligeledes kan tages i betragtning.
Hvis ændringsforslaget om kvoterne ikke vedtages, ønsker vi en tilpasning af sikkerhedsklausulen, som giver modtagerlandet mulighed for at kæmpe imod uforholdsmæssigt omfattende virksomhedsflytninger. Denne klausul eksisterer allerede inden for bankverdenen og tjener til at undgå forvridninger. Med hensyn til reklame og teleshopping er vi ikke blinde for deres betydning for de kommercielle tv-stationers indtjening. Vi ved også, at for megen reklame slår reklamen ihjel. Vi ønsker hverken at slå reklame eller teleshopping ihjel, men vi ønsker at holde dem på et fornuftigt niveau og sørge for, at visse regler for beskyttelsen af mindreårige og forbrugerne overholdes.
Vi forsvarer også pluraliteten og sikring af adgangen til alle udsendelser af vigtige begivenheder, såsom store sportsbegivenheder som VM i fodbold eller De Olympiske Lege, og da jeg kun har kort tid til rådighed, vil jeg sammenfatte og sige, at vi ønsker at gøre det muligt at gennemføre dette direktiv i alle tilfælde, fordi det udgør et af de tre vigtige instrumenter, som vi råder over inden for den europæiske av-politik i sammenhæng med MEDIA II-programmet og garantifonden for av-sektoren.

Larive
Hr. formand, jeg er nødt til at nævne min personlige interesse i dette direktiv. For det første ønsker jeg, at der er arbejde til mine børn, og for det andet ønsker jeg at se fjernsynsprogrammer, fordi jeg synes, de er gode, og ikke fordi jeg ikke har noget valg på grund af obligatoriske kvoter. Derfor er langt de fleste i min gruppe indstillet på for det første ingen nye tjenester i direktivet og ingen lovmæssig spændetrøje, der koster job, fordi vi i så fald ikke længere kan klare konkurrencen med De Forenede Stater og Japan. For det andet på fremme af europæiske produktioner via en europæisk garantifond og så videre, men ingen pålagte obligatoriske kvoter for europæiske produktioner. For det tredje er gensidig anerkendelse et kardinalpunkt for de liberale. Den eneste berettigede undtagelse fra dette princip er den mere omfattende beskyttelse af børn mod pornografi eller umotiveret vold; det skal forblive sådan, men ikke endnu flere undtagelser, altså ingen socialistiske ændringsforslag om en skærpelse af reglerne vedrørende tobak, alkohol og børnereklame. Lad os ikke forglemme, at direktivet skal garantere uhindret grænseoverskridende bevægelighed for tjenesteydelser, og efter vores mening yder reglerne, som formuleret i det nuværende direktiv, hensigtsmæssig beskyttelse. For det fjerde, den liberale gruppe ønsker at gøre brug af teknologien med henblik på at beskytte disse børn, i form af en V-chip eller et andet teknisk instrument indbygget i fjernsynsapparatet. Dernæst kan opdragere jo selv bestemme, om dette instrument skal aktiveres eller ej. Det er et godt liberalt princip, og valget står altså imellem teknik eller strammere lovgivning. Jeg vælger teknik. For det femte, liberale går ind for, at store begivenheder såsom De Olympiske Lege og en landing på Mars skal være tilgængelige for det store publikum.
Såfremt de nævnte ændringsforslag vedtages, kvoter, nye tjenester og så videre vil flertallet i min gruppe ikke længere være interesseret i denne tekst. I så fald foretrækker vi det første direktiv fra 1989. Kampen mellem institutionerne for selve kampens skyld finder vi barnlig. For os handler det om indholdet, om beskæftigelsen, om valgmuligheder og tilfældigvis har Rådet og Kommissionen ret i denne her sag.

Pailler
Hr. formand, i dag står vi med kniven på struben. Over for dem, der stadig er i tvivl om det hensigtsmæssige i klart definerede forpligtelser, må vi understrege, at vi har sikkerhed for, at garantifonden bliver meget vanskelig, måske endda umulig, at gennemføre, at budgettet i almindelighed, og MEDIA II i særdeleshed, er og fortsat vil være til grin i sammenligning med udfordringerne inden for denne sektor. Endvidere har man for at redde pluralismen lagt anti-koncentrationsdirektivet i glemmebogen, og grønbogen om de nye tjenester er begrænset til kun at omfatte beskyttelse af mindreårige.
Hr. Bangemanns ønske om i konvergensens navn at afvikle av-afdelingerne i telekommunikationsselskaberne kan kun forplumre situationen, når vi skal stemme om fjernsyn uden grænser, det eneste lyspunkt, som ligger inden for vores rækkevidde, inden for vores muligheder.
Europa må ikke pantsætte pluraliteten i sine kulturer. Vil vi lade denne chance gå fra os, så vi kun har markedet som den eneste europæiske identitet? Udfordringen med hensyn til civilisationen består i dag i, at vi giver os selv mulighed for at udtrykke vores historie, vore forskellige historiske baggrunde, vore sagn og vore drømme i vore egne billeder. Hvis Europa skal kunne redde og videreudvikle sin film- og av-industri, må vi stemme i dag, og i morgen må Rådet forstå de ændringsforslag, som sigter mod at styrke den juridiske sikkerhed med hensyn til sprednings- og produktionspligt.
Hvis vores mål er at styrke produktionen af fiktion og dokumentar, må vi undtage studieproducerede udsendelser og vedtage ændringsforslag 55. Med hensyn til ændringsforslag 51, må vi huske på, at Parlamentet ved førstebehandlingen vedtog disse hindringer for udflytning med 423 stemmer for, så meget desto mere fordi dette ændringsforslag ikke rokker ved bestemmelserne for det indre marked, men er rettet mod pirater, som ser stort på nationale og europæiske bestemmelser. Hvad skulle få Europa-Parlamentet til delvis at desavouere sig selv i dag?
Og endelig, hvis markedet for disse nye tjenester er fremtiden, som de omfattende manøvrer inden for multimedieindustrien og av-industrien lader formode, må vi ikke lade denne chance gå fra os. Vi forlanger ikke det umulige, altså at produktionsforpligtelserne skal gælde disse nye tjenester, men kun at bestemmelserne vedrørende mindreårige og reklame også skal gælde på dette område.
I dag vil jeg ikke afslutte med et citat, den kulturelle undtagelse forpligter, men med et tal. Det giver i det mindste ingen oversættelsesproblemer; det var med adresse til tolkene. Jeg drager ikke deres kunnen i tvivl, men derimod nogle af mine kollegers og navnlig Rådets evne til at forstå. Jeg vil altså citere et tal og ikke en kulturpersonlighed. Dette tal, det er underskuddet i handelen med av-produkter mellem USA og Europa. Tallet steg med 14, 5 % mellem 1994 og 1995, 14, 5 % på et år, og nåede 6, 5 milliarder dollar. Kan det siges tydeligere?

Tamino
Hr. formand, endnu en gang må vi konstatere en dybtgående forskel mellem EuropaParlamentets forslag og de afgørelser, der træffes i Rådet. Selvom man tager til efterretning, at nogle af de forbedringer, der blev indført af Rådet om kulturelle anliggender i juni, ligger på området beskyttelsen af mindreårige, teleshopping og friheden til at modtage samt andre områder, er Rådets afgørelser vedrørende kvoterne og den videre udvikling af tv i den nærmeste fremtid helt utilfredsstillende, og dette gælder det såkaldte »tv on demand« eller pay-tv .
Jeg finder det også på de Grønnes vegne nyttigt at erindre om, at der er en snæver forbindelse mellem demokratiet og medierne, og at tv i dag er den vigtigste informationstjeneste.
Som følge heraf er et direktiv, der også i fremtiden sikrer en offentlig tv-tjeneste, der er i stand til at opfylde det almene krav om klart og uden politiske og økonomiske forbindelser at sikre retten til information, væsentligt for medlemsstaternes fremtid. Lige så vigtigt er imidlertid forholdet mellem tv og kultur, da de forskellige kulturers fremtid, der repræsenterer en rigdom for Den Europæiske Union, i væsentlig omfang afhænger af tvs udvikling.
Af disse grunde skal vi understrege, at kvoterne, selv med de justeringer, der er sket i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, ikke må være fakultative, således som Rådet gerne ser det.
Vi står nemlig ikke over for en handelskrig mellem USA og Europa på filmområdet, men vi må på den anden side erkende, at den europæiske filmindustri risikerer at forsvinde uden disse kvoter.
Dette betyder ikke, at europæiske værker af dårlig kvalitet skal foretrækkes for amerikanske værker af højere kvalitet. Sideløbende med kvoterne kræves der også et virke til fremme og udvikling af en filmindustri af høj kvalitet i de forskellige medlemslande, også gennem andre instrumenter, der har været nævnt af vore kolleger, nemlig Garantifonden og MEDIA-programmet.
At sikre en offentlig tjeneste på tv-området betyder også et bedre forsvar for de mindreårige, en udvidelse af tvbegrebet til at omfatte de nye former for teknologi, en tilstrækkelig regulering af reklamen og teleshopping samt at man undgår, at de store kultur- og sportsbegivenheder gøres utilgængelige for en del af befolkningen, og at forsvare alle sprog og kulturer, der, som jeg allerede har sagt, er en rigdom for Europa.
De Grønne vil stemme for både de ændringsforslag, der er fremsat af Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, også selvom disse skulle blive mere begrænsede og vedtaget med henblik på at opnå størst mulig konsensus i forhold til førstebehandlingen, og de ændringsforslag, der vedrører problemet om afbrydelse ved reklameindslag af programmer for børn og problemet om delokalisering, dvs. tv-stationer, der sender uden for den medlemsstat, deres udsendelser er rettet til.

Leperre-Verrier
I februar ved Europa-Parlamentets førstebehandling beviste vi en reel beslutsomhed og insisterede på, at i forbindelse med udviklingen af nye teknologier skulle fjernsynet fortsat være en positiv kulturformidler, et værktøj til skabelse og produktion med respekt for seerne.
Det er meget vigtigt, at vi i dag ved andenbehandlingen indtager samme holdning. Offentligheden, som stiller større og større forventninger til fjernsynet, og fagfolkene, som gang på gang har støttet og informeret os, vil ikke kunne forstå det, hvis vi giver efter og fjerner det, de allerede troede var opnået.
Der vil ganske vist stadig være tid til at nå frem til de nødvendige justeringer i forbindelse med forligsproceduren, men det ville være en skam, hvis vi med disse forhandlinger for øje accepterer at slække på vore krav. Det ville i øvrigt også være i klar modstrid med proceduren med fælles beslutningstagning. Derfor er det vigtigt at stå fast på vore krav, som i øvrigt er helt legitime, hvis vi ønsker at undgå yderligere tilbageslag.
Efter min gruppes opfattelse findes der tre principielle problemer: de nye tjenester, kvoterne og virksomhedsflytningerne. Vi er naturligvis klar over nødvendigheden af en bedre lovgivning med hensyn til reklame og teleshopping; vi kunne naturligvis også tænke os at få mere styr på fjernsynets indvirkning på ungdommen og ikke kun med hensyn til vold, men vi mener, at der er sket visse fremskridt inden for disse områder, og at et direktiv, som de berørte parter forstår, vil indebære en betydelig forbedring. Derimod ønsker vi at pege på de punkter, jeg nævnte tidligere, og vi støtter de ændringsforslag, der går i den retning.
For det første: medtagelsen af de nye tjenester. Hr. kommissær, vi ved, at der snart kommer en grønbog, der skal udfylde det juridiske tomrum, der i øjeblikket findes med hensyn til bestillings-tv. Men for at skabe sammenhæng i forslagene vil det være hensigtsmæssigt, hvis dette direktiv viser vejen og kommer til at udgøre de generelle rammer, som den med længsel ventede grønbog så skal udfylde.
For det andet: kvoterne. Det er vigtigt at stramme forpligtelsen til at vise europæiske produktioner. Dette indebærer, at det oprettes et egentligt kvotesystem, som er konsekvent og homogent. I den forbindelse kan vi ikke acceptere at bevare formuleringen »så vidt muligt«, som man på ny prøver at påtvinge os. Vi ved, at dette åbner vejen for alle mulige undtagelser og omgåelser. Vi ønsker derfor kvoter, og rigtige kvoter, som gør det muligt at styrke en egentlig industri for produktion af europæiske av-programmer, og det forudsætter således, at studieproducerede udsendelser undtages.
Sidste punkt: indsættelse af en klausul, der forbyder udflytning. Vi må genfremsætte ændringsforslaget, der blev vedtaget med stort flertal ved førstebehandlingen i februar. Uden denne foranstaltning ved vi, at der er stor fare for, at tv-spredningsselskaberne etablerer sig i andre medlemsstater og dermed unddrager sig deres forpligtelser.
Afslutningsvis har jeg nogle bemærkninger. Jeg finder anti-regulerings-trosbekendelsen, som nogle kolleger har istemt, helt paradoksal. Jeg forstår, at man kan have forbehold med hensyn til visse punkter; jeg har sværere ved at forstå, at når amerikanerne selv indser nødvendigheden af at indføre visse regler, navnlig for at beskytte børn og unge, at man da stadig kan lovprise manglen på regler. Vi er klar over, at kultur ikke er et økonomisk produkt som ethvert andet. Den kan ikke underkastes princippet om fri bevægelighed.
Derfor, kære kolleger, må vi hverken være naive eller hykleriske. Vi må påtage os vort ansvar og indse, at bevarelsen af vores kultur afhænger af de audiovisuelle produktioner, vi viser.

Kuhne
Hr. formand, mine damer og herrer, det var meget opmuntrende, at PPE-gruppen den 29. oktober i udvalget stemte for, at tv-programmer, der er til rådighed efter individuel anmodning, skulle falde ind under direktivets gyldighedsområde. Så meget desto mere beklageligt er det, hr. Hoppenstedt sagde i formiddag. Derfor vil jeg endnu en gang gøre opmærksom på følgende: I det foreliggende ændringsforslag gøres det klart, at det ikke drejer sig om at inddrage alle mulige nye tjenester, at elektroniske udgivelser udtrykkelig holdes udenfor og at en række bestemmelser i tv-direktivet, som f.eks. bestemmelsen om kvoter, ikke finder anvendelse på tvprogrammer, der er til rådighed efter individuel anmodning. Det argument, at udviklingen af nye tjenester kunne blive bragt i fare af, at tv-programmer, der er til rådighed efter individuel anmodning, medtages, holder ikke længere.
Jeg gad se den udbyder af tv-programmer, der er til rådighed efter individuel anmodning, der skærer ned på sine investeringer, fordi han skal forsyne sine tilbud med de samme påbud om beskyttelse af de unge, som gælder for det traditionelle tv. Jeg kan ikke få øje på ham. Vi bliver i forbindelse med beslutningen i dag også nødt til at tage hensyn til det politiske miljø. Kommissionen har ikke holdt sit løfte om i en grønbog om nye tjenester at forelægge bestemmelser mage til tv-direktivet. I den fortyndede grønbog om nye tjenester og beskyttelse af de unge siges det endog udtrykkeligt, at man vil udsætte juridiske bestemmelser på ubestemt tid. Jeg siger til ordførerne: Den, der vil have tekniske anordninger til filtrering af programmer i det traditionelle tv, men undlader at lave juridisk effektive påbud om beskyttelse af de unge i forbindelse med tv-programmer, der er til rådighed efter individuel anmodning, skal i første omgang forklare denne modsigelse.
For tiden finansieres der fortsat med penge fra Kommissionen undersøgelser, som går ud på en total kommercialisering af hele tv-området, men som også helt åbenlyst underbygger vor argumentation, at det slet ikke kommer an på transmissionsvejen, men at der udelukkende skal planlægges en form for finansielt elektronisk fattighus for de mindre bemidlede.
Jeg er af den mening, at vi med dette tv-direktiv har den eneste mulighed for at fastsætte bestemmelser om tvprogrammer, der er til rådighed efter individuel anmodning, og det kan være, at det i dag er den sidste mulighed for det.

Pack
Hr. formand, kære kolleger, jeg er meget ked af, at det trods meget intensive bestræbelser i et klima, der var mere kollegialt, end det var forud for førstebehandlingen, ikke er lykkedes os at tilnærme standpunkterne på alle områder således, at vi i dag kunne udvise større enighed.
Hvad angår kvoterne, er der intet i vor holdning, der har ændret sig i forhold til førstebehandlingen. Vi er fortsat af den mening, at de ikke er noget passende middel til i øget grad at få europæiske værker på skærmen. Øget efterspørgsel fra seernes side efter europæiske værker og navnlig øget støtte til afsætning af europæiske værker vil give bedre resultater end kvoter. Uden kvoter kommer der allerede for øjeblikket i mange europæiske lande mere end 60 % europæiske værker på skærmen.
Vi har jo ærlig og redelig bestræbt os på at finde et kompromis til artikel 1 i direktivet om udvidelse af tvradiospredning til også at omfatte de nye tjenester, også fordi Kommissionen i mellemtiden har ladet os vide, at den annoncerede grønbog om de nye tjenester ikke kommer. Ændringsforslag 12 og 46 til artikel 1, som vi fandt frem til, forekom mig brugbare. Postyret i medieverdenen fra aviser til tv var imidlertid enormt, så at jeg må antage, at fagfolk har opdaget fælder, som jeg har overset. Personligt er jeg imidlertid stadig af den opfattelse, at det kompromis, vi fandt frem til, ikke udgør nogen hindring for den dynamiske økonomiske ekspansion af disse nye tjenester i Europa, da det skal ses i snæver forbindelse med ændringsforslag 46, som indeholder undtagelsesbestemmelser.
Hvad sporten angår, er jeg af den opfattelse, at det skulle være en sag for os medlemmer, at enerettigheder til transmission - vi har ikke noget at indvende imod, at sådanne gives - ikke medfører, at brede dele af befolkningen udelukkes fra vigtige sportsbegivenheder. Det pågældende ændringsforslag 20 er ikke kun stilet til køberne, dvs. fjernsynsstationerne. men også til sportsorganisationerne, som jo ret beset skulle være lige så interesserede i tilskuerne, som vi er i vore vælgere. Afhængigheden er den samme.
Ændringsforslag 48 skulle udelukkende præcisere ændringsforslag 20, idet vi dér har sat ordet »sport« ind foran de såkaldte særlig vigtige begivenheder. En eller anden, der ikke vil mig det godt, har helt forfalsket dette ændringsforslag 48! Jeg bliver derfor nødt til at trække det tilbage, men anmoder kollegerne om at stemme for, at vi så i det mindste mundtlig tilføjer ordet »sport« i ændringsforslag 20. Jeg håber, De er indforstået.

Arroni
Hr. formand, kommissær Oreja, kære kolleger, tv-radiosektoren er den mest regulerede af samtlige kommunikationsmidler. Taget som helhed vil de fremsatte ændringsforslag betyde en endnu mere restriktiv regulering. Dette er uberettiget og virker mod hensigten, særlig i et øjeblik, hvor sektoren er klar til at investere midler i udviklingen af de nye former for teknologi, som vil skabe nye arbejdspladser og en bredere adgang til informationskilder for den europæiske borger.
De nye ændringsforslag vil pålægge tv-stationerne større sendekvoter og nedsætte omfanget af reklametiden. Dette er naturligvis selvmodsigende. Man kan ikke på den ene side pålægge tv-stationerne væsentligt at forøge deres bidrag til udviklingen af den europæiske produktion og på den anden side ønske at beskære deres reklameindtægter, som - ikke at forglemme - er den eneste finansieringskilde for de kommercielle tv-stationer og en betydelig indtægtskilde for de tv-stationer, hvortil der betales licens. Det er selvmodsigende at hævde, at man beskytter det udbud af tv-udsendelser, som netop er gratis, og som er fornødent for at give borgerne en demokratisk adgang til information, og samtidig ville berøve dem, der sikrer dette udbud, dvs. tv-stationerne, de fornødne midler til at bære omkostningerne herved. En kollega har for et øjeblik siden talt om tv-stationer for de få til for del for tv for de mange. Jeg går ud fra, at han refererede til de kommercielle tv-stationer, som virkelig sender for alle borgere.
For så vidt angår beskyttelsen af mindreårige skal tv-stationerne absolut påtage sig deres del af det ansvar, der påhviler dem. Vi er ubetinget imod vold og pornografi, principielt også på grund af de negative indvirkninger, de også kan have på voksne. Vi vil derfor støtte de ændringsforslag, der er fremsat i salen vedrørende beskyttelse af mindreårige, med undtagelse af visse former, særlig dem på V-chip . Denne er nemlig givet ikke nogen effektiv løsning og ej heller egnet til løsning af de indviklede problemer i forbindelse med vold og pornografi.
Til slut, hr. formand, kære kolleger, vil jeg sige, at hvis vi vil have et bedre tv, må vi stemme mod denne form for revision af direktivet. At vedtage en så lang række restriktive ændringsforslag ville være ensbetydende med at se bort fra de fundamentale mekanismer, der regulerer sektoren.

Monfils
Hr. formand, jeg vil gerne endnu en gang minde om, at kvoterne for europæiske produktioner, direktivets anvendelse på bestillings-tv og foranstaltningerne til udvikling af uafhængig produktion ikke udgør nogen europæisk protektionisme. Det hele ville være unødvendigt, hvis USA respekterede de normale konkurrenceregler, hvilket ikke er tilfældet.
Vi kan ikke acceptere, at de betragter Europa som deres, i øvrigt yderst indbringende, audiovisuelle legeplads og ikke en gang overholder de europæiske bestemmelser, der for eksempel forbyder misbrug af en dominerende markedsposition, hvilket det amerikanske filmdistributionsorgan UIP er det udtrykte billede på. Det er nødvendigt med beskyttelsesforanstaltninger for at garantere den kulturelle mangfoldighed og udvikle vore kulturelle frembringelser. Men reglerne er også vigtige på det økonomiske plan: i løbet af de næste ti år står der to millioner arbejdspladser på spil inden for av-sektoren. Disse arbejdspladser skal vi vinde.
Så selv om Ministerrådet på skandaløs vis ignorerede Parlamentets holdning ved førstebehandlingen, har vi ønsket at fremsætte ændringsforslag med henblik på forlig, navnlig hvad angår kvoter og de nye tjenester. Ved at stemme for disse hjælper De med til at udvikle kulturprodukter og beskæftigelse, men De forsvarer samtidig Parlamentets troværdighed og indflydelse. Min definition af liberalisme er ikke en fri ræv i en fri hønsegård. Det er at indføre regler, der giver alle mulighed for at udfolde sig, beskyttelse af mangfoldigheden og udviklingen af europæiske interesser over for ønsket om hegemoni andre steder i verden.

Papayannakis
Hr. formand, det var nødvendigt at ændre det gældende direktiv, og jeg støtter Kulturudvalgets ændringsforslag. Jeg har dog et problem med Kommissionens kontrol med det direktiv, der gælder nu, og gennemførelsen af dette, og jeg vil derfor give Kommissionen to eksempler fra Grækenland. For det første overtrædes det gældende direktiv groft i Grækenland. Det er skandaløst og vanvittigt, men Kommissionen er helt passiv. Reklamernes længde overskrider alle grænser, og de afbryder konstant nyheder, politiske udsendelser, film og alt andet uden respekt for direktivets restriktioner. Naturligvis er det en måde at finansiere fjernsynet på, men når der ikke gribes ind, skaber det forvridninger af reklamemarkedet, og det går ud over den trykte presse, som får alvorlige problemer. Vi ved det også fra klager både fra pressens europæiske organisation og fra den græske, hvilket er uacceptabelt set fra mange synsvinkler, bestemt også den politiske. Dette voldsomme misbrug skaber også alvorlige problemer, fordi det går ud over værkerne og deres skabere og generer seerne. Hvad gør Kommissionen i denne henseende? Jeg synes ikke, den gør noget. Andet eksempel: mindreårige børn; jeg finder det indlysende, at de skal beskyttes mod at blive fyldt med reklamer, der henvender sig specielt til børn. Sådanne reklamer er i øvrigt også en voldsom moralsk afpresning af forældrene. Mange lande har truffet passende foranstaltninger: det gælder både Sverige og andre lande, heriblandt Grækenland. Hvad gør Kommissionen? Den indklager disse lande for Domstolen med argumenter om, at retten til at udbyde tjenesteydelser må beskyttes. Men hvorfor beskytter man så ikke tobaksproducenters og andre endnu farligere industriers og aktiviteters ret til at udbyde tjenesteydelser? Jeg finder argumenterne latterlige og opfordrer Kommissionen til at droppe alle de sager, der er indbragt for Domstolen.

Ullmann
Hr. formand, hr. kommissær, det svarer til dette direktivs betydning, at det har vakt særlig opmærksomhed, men også er blevet udsat for kritik. Derfor vil jeg henvende mig til kritikerne med to bemærkninger.
Unionsretten genoptager her den position, den indtog allerede i 1989, og stadfæster den. Der er ikke tale om bestemmelser og indsnævring, men om en beslutning om retningen til fordel for den kulturelle frihed, som artikel 128 i unionstraktaten pålægger os. Vi ved alle, at markedskræfterne alene ikke sikrer denne frihed.
For det andet: Den kritik, at der her gøres forsøg på at underkaste de nye informations- og transmissionsteknikker et sagen uvedkommende regelsæt, er ikke rigtig. De nye medier er kun genstand for direktivet, for så vidt som de indeholder tv-elementer. Hvis de blev holdt uden for direktivet, ville hele dets regelsæt være uholdbart. En ting er klar: Dér, hvor den kulturelle frihed kommer i fare, kommer også markedsfriheden i et tvivlsomt lys. Friheden er udelelig. Jeg håber, at jeg deri er i overensstemmelse også med repræsentanterne for det kommercielle tv og medieindustrien.

De Coene
Hr. formand, hvis der i Parlamentet i dag ikke bliver fundet et absolut flertal for nærværende indstilling, eller hvis flertallet findes, men Rådet ikke er villig til at overtage Parlamentets grundlæggende ændringsforslag, har vi en uændret situation, i hvilken den audiovisuelle industri i Europa skal konkurrere med den amerikanske med ulige våben. Når der slås til lyd for udsendelses- og investeringskvoter, er det altså ikke kun kulturelle hensyn, der ligger til grund, men i særdeleshed også økonomiske motiver. Amerikanske produkter faldbydes på det europæiske marked til udsalgspriser, sælges som pakkeløsninger, hvor det amerikanske marked blandt andet på grund af den vertikale koncentration mellem producenter og distributører faktisk forbliver lukket land for europæiske produkter. I dag er der altså, som fru Larive har gjort opmærksom på, absolut ikke tale om et frit valg for seeren. Kvoter er altså ikke noget mål, men et midlertidigt middel til langt om længe at opnå en ærlig konkurrence.
Modstandere ønsker mere offensive instrumenter. Vi spørger os selv, hvorfor det ene skulle udelukke det andet. Desuden, lad os sige det rent ud, er der ikke ret mange gode nyheder. MEDIA II er blevet amputeret fra 400 millioner til 310 millioner ECU. For det andet er det i lyset af den påkrævede enstemmighed aldeles usikkert, om den reducerede udgave af garantifonden for film nogensinde kommer til at se dagens lys, selvom vi på det punkt skal rose det irske formandskabs indsats.
Endelig ønsker vi at slå til lyd for et princip, og det er, at etableringen af et tv-spredningsorgan i en medlemsstat skal hvile på reelle økonomiske og kulturelle bånd til denne medlemsstat. Derudover opfordrer vi Kommissionen til at sætte en stopper for retsstridige fjernsynsmonopoler i visse medlemsstater. Når vi går til angreb mod de offentlige monopoler, hvilket vi i dag meget gerne gør, er der ingen som helst grund til at tolerere kommercielle monopoler.

Perry
Hr. formand, alle i Parlamentet er enige om, at tv-industrien er en kritisk industri, ikke blot i sig selv, men i dens påvirkning af samfundet, kulturen og økonomien i Europa. Tv-industrien er grænseoverskridende, så der er et behov for europæisk lovgivning. Der er bestemt behov for at opdatere det eksisterende direktiv, men vi må ikke være for restriktive. Helt ærligt så var den fælles holdning fra Rådet og Kommissionen stort set perfekt. Det er mange af ændringsforslagene, der har ødelagt den.
På overfladen ser det ud, som om disse ændringsforslag er til fordel for europæisk tv-produktion. I virkeligheden vil de være meget skadelige for europæisk tv. Jeg har kun tid til at behandle nogle enkelte spørgsmål. Kvoter: Ville vi indføre en kvote på salg i boghandler? Ville vi rationere Coca Cola? Alt dette smager for mig af kulturel apartheid. Kvoter forbedrer overhovedet ikke kvaliteten af programmerne. De påvirker udelukkende kvantiteten. Det er ved at fremme det offentlige tv-udbud og dermed den europæiske filmproduktion, at vi kan få programmer af bedre kvalitet, ikke gennem at indføre kvoter.
Reklame: Der skal betales for programmer af god kvalitet. Ved at overregulere reklamen bringer vi faktisk kvaliteten af de europæiske programmer i fare. Se på restriktionerne inden for børneprogrammer, reklamer for medicinalprodukter, reklamer, der støder filosofiske overbevisninger og kontrol med reklametiden. Alt dette begrænser de midler, der tilflyder de gode europæiske programmer. Sidste år skød de uafhængige tv-selskaber i Det Forenede Kongerige £40 mio. ind i kvalitetsbørneprogrammer. Alt dette er nu i fare, hvis man begrænser finansieringen af børneprogrammer. I stedet for bedre programmer får vi dårligere programmer.
Vi oplever en periode med voldsomme teknologiske ændringer. Digitalisering markerer en ny tidsalder. Vi bør ikke gennemføre en tiårig forordning, når vi ser på disse kvoter, men fem år som en maksimumperiode, før vi gennemgår ændringen. Det forekommer mig, at disse ændringsforslag siger: Stol ikke på seerne, stol ikke på tvproducenterne, stol ikke på europæiske virksomheder og annoncører, men giv os kontroller, kvoter og forordninger. Helt ærligt, så mener jeg, at vi skal stole på seerne, og huske på, at seere er vælgere.

Ryynänen
Hr. formand, hr. kommissær, ordførerne for betænkningen om tv-direktivet fortjener anerkendelse for deres gode arbejde, selvom den forlængede behandling har bragt sindet i kog hos mange. Det modsætningsforhold, der er opstået mellem fremme af den frie konkurrence og den europæiske kultur, er efter min mening ubegrundet. Vi er jo alle enige om, at det er vigtigt at udvikle hele den europæiske audiovisuelle produktion i Europa af hensyn til både kulturen, økonomien og beskæftigelsen. Vi er kun uenige om hvordan. Ændringen af tv-direktivet har til formål at finde frem til spilleregler under informationssamfundets revolution, da den nye teknologi med sin meget hastige udvikling er ved at fjerne grundlaget for den tidligere reguleringspolitik. Derfor er der brug for nye måder til at støtte hele den europæiske produktion på et frit marked. Den audiovisuelle sektors konkurrenceevne og udviklingen af nye tjenester skal styrkes. Kommunikationsektoren, der er i hurtig vækst, kan skabe betydelig flere arbejdspladser. EU bør i stedet for skærpede kvoter og begrænsende regulering forpligte sig til at give mere støtte til programproduktion via MEDIA II-programmet og den audiovisuelle sektors garantifond. Europæiske producenter skal have støtte til produktion af kvalitet programmer af høj kvalitet, der interesserer seerne således, at tv-selskaberne ønsker at vise dem på deres kanaler. Beskyttelse af mindreårige er en vigtig målsætning i forbindelse med det stigende udbud af programmer. Udvikling af tekniske kontrolsystemer bør overvåges, for at der kan findes frem til passende løsninger. Løsningerne med henblik på beskyttelse af børn skal dog stadig findes på nationalt plan.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, industri- og samfundspolitisk drejer det sig her om det centrale spørgsmål i det fremtidige informationssamfund, nemlig om indholdsproduktionen. Det drejer sig om afgørelsen af, om vi her beslutter os for demokratisk udformning eller simpelt hen forvaltning af følgerne - på den ene side hvad angår den kollektive og aktive genspejling af civilsamfundene som samlet europæisk skikkelse og international landsby og på den anden side hvad angår kulturel produktion og tjenester som kilde til nye gode arbejdspladser. Det er ikke et automatisk biprodukt i den i stigende grad monopolistiske konkurrence, som kommissær Bangemann desværre stadig tror for meget på, hvor rationalisering, koncentration, ensretning og handel står i forgrunden. Vi har derfor brug for kompromiset i forbindelse med tv-radiospredning, vi har brug for bindende kvoter, vi har brug for støtteprogrammer uden huller og med tilstrækkelig stor støtte, vi har brug for tilstrækkelige garantifonde. Vi har ikke brug for diskriminering af de offentlige programudbydere. Murdoch, Kirch og Berlusconi er ikke de rigtige alternativer til Coca-Cola-kulturen.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, mange medlemmer har under frembydelse af en ekstraordinær arbejdsevne og sund fornuft stillet en række ændringsforslag, som kan accepteres af flertallet. Dem vil vi gerne takke. Som det fremgår af debatten, er der stadig visse uoverensstemmelser, som ikke lover godt for hverken slutresultatet eller Parlamentets styrke i forbindelse med den fælles beslutningsprocedure.
Jeg mener fortsat, at der er brug for mere lovgivning - og ikke retorik - for i højere grad at forpligte vore tvspredningsforetagender til at sende produkter, som er konciperet, skabt, fortolket og fremstillet i Den Europæiske Unions medlemslande. Upartiskhed opnås ikke ved at behandle ulige situationer lige. Det er ikke protektionisme, men ligeberettigelse at fremme afsætningsmulighederne for den europæiske audiovisuelle industris produkter, der i dag ikke kan konkurrere på lige vilkår med de øvrige lande af markedsårsager, der intet har at gøre med kvaliteten.
Man opbygger ikke Europa ved at behandle tv-spredningsforetagender, som om de var et almindeligt produktionsmiddel og deres produkter, som om det drejede sig om Coca-Cola, uden hensyntagen til den betydelige komponent af offentlig tjeneste, der indgår i dem. Vi er alle - Rådet, Kommissionen og Parlamentet - med til at skrive Den Europæiske Unions historie, og denne historie er tilstrækkelig ung til, at jeg, på trods af de ovennævnte forbehold, mener, at Parlamentet i dag tager et skridt fremad med vedtagelsen af de foreliggende ændringsforslag, som under forligsproceduren må gøres gældende over for Rådet med hele den vægt, som det giver at repræsentere de europæiske borgeres opinion, ikke mindst i denne sag.

Vaz da Silva
Hr. formand, kære kolleger, få dokumenter har givet anledning til så megen polemik som direktivet om fjernsyn uden grænser. I Parlamentet, i de enkelte politiske grupper, i erhvervssektorerne, blandt borgerne generelt, findes der lidenskabelige modstandere og fortalere for direktivet. Ikke uden grund, for så vidt som Europas udvikling i det 21. århundrede afhænger af udfaldet af dets anvendelse.
Hvad er sigtet med ændringen af direktivet? Det er gennem harmonisering af de nationale lovgivninger at fastsætte fælles mål, på samme tid kulturelle og økonomiske, såsom udviklingen af telekommunikations- og informationsteknologierne, og at styrke den europæiske programindustri.
Vanskeligheden ved at forene de to områder består i, at de fungerer efter modstridende logikker. På det audiovisuelle område dominerer en national og kulturel logik, inden for telekommunikation en tværnational markedsorienteret logik. Men, hr. formand, hr. kommissær, disse logikker er dømt til at interferere og løbe sammen. Og det er successen af en sådan krydsning, vi vil betegne som den europæiske model for et informationssamfund.
Kære kolleger, forslaget til direktiv er i den udformning, det har fået med Kulturudvalgets forslag ved andenbehandlingen, et mirakel af ligevægt. Et mirakel, der er tilvejebragt gennem ansvarsfølelse, men også på grundlag af en mere pragmatisk holdning hos de medlemmer, som ved førstebehandlingen stod fast på uforenelige standpunkter. Der er med det kompromis, der nu forelægges til afstemning, taget hensyn til de vigtigste mål, der skal nås: disciplinering af de nye tjenester, hvis eksplosive udvikling kan risikere at undergrave markedsreglerne, medens man afventer en egentlig lovgivning, samt fremme af den europæiske produktion, som på grund af det alarmerende frie fald, den i øjeblikket er udsat for, hurtigst muligt må forbedre sin konkurrenceevne.
Jeg støtter fuldt ud det kompromis, der er opnået vedrørende de nye tjenester, og hvortil ordføreren for PPEGruppen såvel som vores gruppekoordinator i udvalget har givet et klarsynet bidrag. Ændringsforslagene vedrørende kvoter må efter min mening være blevet acceptable, også for modstanderne, eftersom anvendelsen af dem gradueres. De har imidlertid for Portugals vedkommende den begrænsning, at de ikke forudser en ligeværdig status for ikke-europæiske portugisisksprogede produktioner.
Afslutningsvis vil jeg sige, hr. formand, at det foreliggende direktivforslag er en minimalistisk tekst - mindre ville have gjort forslaget ineffektivt; mere ville have kunnet kvæle markedet. I modsætning til hvad mange mener, har vi brug for dette direktiv i forbindelse med de WTO-forhandlinger, der om kort tid indledes i Singapore.

Vallvé
Hr. formand, det er et vigtigt emne, vi drøfter, for så vidt som det omhandler udøvelsen af tv-radiospredningsaktiviteter.
Det er mit synspunkt, at spredningen og produktionen af europæiske værker bør styrkes gennem indførelse af en kvoteordning til fordel for den europæiske produktion. Desuden skal denne europæiske produktion afspejle den kulturelle mangfoldighed og åbne mulighed for oprettelse af arbejdspladser i den audiovisuelle industri.
Det er mig en glæde med ovenstående tillige at have præsenteret holdningen i sammenslutningen af biografdirektører i Cataluña, som går ind for et frit marked; men kan der reelt tales om et frit marked med den koncentration af virksomhedsgrupper, der findes i USA, og som overskyller markedet med deres produkter? Kun hvis vi indfører et sæt anti-trust love, vil der kunne tales om et frit marked på grundlag af en midlertidig kvoteordning.
Til sidst vil jeg tilføje, at spørgsmålet om kvoter også berører nogle medlemsstater, hvor der findes nationale eller regionale mindretalssprog, som også kan gøre krav på kvoter på de pågældende sprog. Derfor kan de samme stater, som nu kræver indførelse af kvoter, ikke bagefter komme og klage over, at nogle nationale mindretal anmoder om at få indført kvoter for tv-udsendelser på deres eget sprog.

Ahlqvist
Hr. formand, i dag Parlamentet står over for et valg. I dag skal vi træffe afgørelser, som har overordentlig stor betydning for mulighederne for at skabe et indre marked for tv-selskaber. Spørgsmålet om kvotering er et af dem, der gør betænkningen kontroversiel. Men kvotering er nødvendig for at styrke europæisk kultur og kulturel mangfoldighed. Jeg støtter, ligesom Kulturudvalgets flertal, den nuværende affattelse af artikel 4. For mig er det imidlertid mindst lige så vigtigt at få afklaret medlemsstaternes juridiske kompetence over for tvselskaberne og ikke mindst forbrugernes og børnenes rettigheder. At der skal være regler for reklame rettet mod børn, kære kolleger, har været en hjertesag for mig under hele behandlingen af dette tv-direktiv. Heri har jeg ikke alene fået støtte fra min egen partigruppe, med også fra andre, og det vil jeg gerne benytte lejligheden til takke for.
Til Dem, som fortsat er skeptiske over for mine ændringsforslag, vil jeg gerne erindre om, at førstebehandlingen i Parlamentet afgav et stærkt og klart politisk signal. Medlemmer fra samtlige medlemslande og fra størsteparten af de politiske grupper stemte for strenge regler for børnereklamer, fordi de udnytter børns godtroenhed, ikke mod legetøjsindustrien. Det, jeg vil opnå, er, at producenterne og reklamebureauerne påtager sig et ansvar. Jeg vil have, at de respekterer vore børn og deres behov for at udvikle sig, inden de bliver udsat for det »bombardement«, som mere erfarne forbrugere har lært at tackle. Vi kan ikke acceptere, at de frie markedskræfter, under dække af ytringsfriheden, påtvinger børn vold, pornografi og reklame i tv. Deres stemme er meget vigtig i dag. Vi må turde beslutte os for et grænseløst, fælles marked for tv-selskaber med garanti for kulturel mangfoldighed og programmer af god kvalitet.

Chanterie
Hr. formand, ærede kolleger, fem punkter i telegramstil.
For det første, beskyttelse af de unge. Jeg håber, at Kommissionen og Rådet vedtager ændringsforslag 40, idet det er meningsløst at fremme filtret eller chippen, hvis tv-apparaterne ikke er indrettede til det og hvis tvudsendelserne ikke er kodede. Forældrene spiller her en væsentlig rolle.
For det andet kvoterne. Ingen restriktiv, men en fleksibel regulering for at give europæisk kultur en ærlig chance.
For det tredje, reklamerne skal begrænses, men ej forbydes. Altså ikke reklamer når som helst og hvor som helst.
For det fjerde, med hensyn til oprindelsesreglerne ønsker jeg at støtte ændringsforslag 16. Men jeg spørger hr. Oreja, om det er foreneligt med de to af Domstolen afsagte domme af september 1996 mod Storbritannien og Belgien.
For det femte, sportsudsendelser bør jo også fortsat være tilgængelige for det store publikum.

Jack Lang
Hr. formand, tillad mig i min egenskab af medforfatter, sammen med de øvrige kulturministre, til det første direktiv om »fjernsyn uden grænser« i 1989 kort at stille to brutale spørgsmål. Det første: Europa, har man lyst til at sige, har du stadig en sjæl? Kan du virkelig bevare din kreativitet, din fantasi, din skaberånd?
Kære kolleger, mine damer og herrer, vi ved jo, at de unge generationers fantasi i stadig højere grad formes af billeder på fjernsynet eller i biografen. Vil vi som medlemmer af Europa-Parlamentet bare sidde med korslagte arme og kigge på bombardementet af standardiserede, internationale serier, som ødelægger de unges sjæl og ånd, deres originalitet, deres identitet og deres særkende? Vil vi acceptere, at kunstnerne i vore lande ikke længere har andre muligheder for at lave film, end ret hurtigt at prøve lykken på den anden side af Atlanten? Det spørgsmål, som vi står overfor, er et spørgsmål om liv eller død for vores levende kultur, og svaret ligger i vore hænder.
Det er mit håb, at tilstrækkelig mange her i dag svarer nej til ensretning, nej til kulturkolonialisme, ja til mangfoldighed, fantasi og frihed, og det er kun muligt ved hjælp af et klart og styrket direktiv.
Og så til mit andet brutale spørgsmål: vil vi acceptere, at Parlamentet ophører med at eksistere i de afgørende øjeblikke? Allerede tidligere har vi misbrugt mange muligheder for at udtrykke en stærk vilje. Jeg tænker på udpegelsen af kommissærerne, eller da et flertal i Parlamentet efter pres fra regeringerne godkendte den økonomiske aftale med Tyrkiet.
Til sidst, hr. formand, vil jeg gerne udtrykke ønsket om, at vi gennem en klar tilkendegivelse i dag bevarer såvel den europæiske kultur og det europæiske demokrati.

Banotti
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere ordførerne for det hårde arbejde, de har lagt i denne betænkning. Det er sandsynligvis den betænkning, der har været mest påvirket af lobbyisme nogensinde i Parlamentet. Men hvad er holdningen hos tilhørerne, hos manden og kvinden på gaden til deres eget fjernsyn?
De ønsker tydeligvis underholdning og information. De er bekymrede over indholdet af de programmer, deres børn ser, specielt voldsniveauet og upassende programmer. Mange klager over, at det er umuligt for dem at holde øje med de programmer, børnene ser, og forældrene har brug for hjælp til at få en væsentligt bedre mediemæssig dannelse i fremtiden, hvis de skal beskytte deres børn ordentligt.
Seerne er også meget bekymrede over, at de presses til at købe dyrt legetøj til deres børn. De er vrede over den stigende monopolisering af højtelskede sportsbegivenheder, som de ikke længere kan se uden betydelige udgifter ved hver begivenhed. De er også bekymrede over grådigheden hos mange af de involverede sportsorganisationer. De ønsker også at høre deres egne historier fortalt på deres egen måde på deres egne nationale kanaler. De ønsker at støtte de unge producenter og instruktører, der laver disse programmer, og som ofte er stærkt underfinansierede.
Jeg tror ikke, at kvoter forbedrer tingene, men jeg mener, at vi har brug for kvoter for at kontrollere vore tvselskaber, så de anerkender vort ønske om at få programmer på vort eget sprog og på vor egen måde.

Sanz Fernández
Hr. formand, Kulturudvalgets betænkning bidrager til at forbedre direktivet om fjernsyn uden grænser og dermed til at udvikle en europæisk audiovisuel industri af høj kvalitet. Betænkningen indfører således strengere regler for beskyttelsen af mindreårige mod skadeligt indhold i programmer og reklamer; der foreslås en streng regulering af reklameindslag i tv, der sikres adgang for størstedelen af seerne til direkte genudsendelse af store sportsbegivenheder til imødegåelse af de private tv-stationers enerettigheder.
Der er tilvejebragt større konsensus mellem de politiske grupper i Parlamentet, men der er stadig divergerende holdninger til det vigtige spørgsmål om forpligtelsen til at reservere en større sendetid for europæiske værker. Socialisterne har sammen med flertallet af Kulturudvalgets medlemmer smiddiggjort Parlamentets traditionelle holdning og accepteret, at studieproducerede programmer betragtes som europæiske værker. Således vil tvspredningsorganerne ikke få vanskeligheder med at opfylde kravet om en vis kvote af europæiske værker.
Vi tilslutter os således i alt væsentligt udvalgets holdning. Ordførerne for Det Europæiske Folkepartis Gruppe afviser imidlertid desværre dette kompromisforslag uden at foreslå alternative løsninger, og dermed vil det være så godt som umuligt at opnå det fornødne stemmeflertal til at holde debatten med Rådet i gang. Hvis dette bliver resultatet, vil vi have gjort den mægtige nordamerikanske audiovisuelle industri en stor tjeneste, og det vil da næppe være muligt at udvikle en konkurrencedygtig europæisk audiovisuel industri af høj kvalitet.

Decourrière
Hr. formand, i forbindelse med andenbehandlingen af revisionen af direktivet »fjernsyn uden grænser« er der grund til at være bekymret over det europæiske audiovisuelle landskabs skæbne, hvis der ikke foretages en række ændringer af Kommissionens forslag.
Jeg ønsker at få indført en politik, der er baseret på princippet om at fremme europæiske værker, og jeg beder Dem først og fremmest stemme for medtagelsen af en række nye tjenester såsom bestillings-tv, således at disse underkastes en række regler med hensyn til reklame eller beskyttelse af mindreårige.
Dernæst må vi styrke spredningsforpligtelserne, det, der normalt omtales »kvoterne«, ved at gøre dem obligatoriske og udelukke studieproducerede programmer fra beregningen af kvoterne. Kvoterne favoriserer produktion og udsendelse af europæiske værker, men giver os også mulighed for at kæmpe mod - det kan vi ikke skjule - den internationale konkurrence, navnlig fra Nordamerika.
Endelig, kære kolleger, må vi kæmpe imod de overdrevne virksomhedsflytninger for at sikre beskyttelsen og udviklingen af filmindustrien i Den Europæiske Unions medlemsstater. Jeg vil gerne minde Dem om, at en sådan klausul ikke er usædvanlig, den findes for eksempel på bankområdet, og Europa-Parlamentet vedtog den allerede med stort flertal ved førstebehandlingen.

Tongue
Hr. formand, forhandlingen her i Parlamentet om den audiovisuelle industris fremtid går på tværs af alle politiske grænser. Jeg ved, at kommissæren er opmærksom på de enorme fremskridt, vi har gjort i bestræbelserne på at nå til enighed om nøglespørgsmålet - noget som ministrene bør huske på. Vi nærer alle en fælles bekymring for fjernsynets fremtid; fjernsynet, der er det mest indflydelsesrige medium i vort demokrati. Forhandlingen drejer sig ikke om gulerødder, biler eller kaffemaskiner. Dette direktiv handler om opbygning af en stærk, konkurrencedygtig audiovisuel industri, der burde tegne sig for en million nye job i Europa i år 2000; det handler om europæere, der har økonomiske og kulturelle fordele af en ekspanderende industri. Vi må ganske simpelt være skabende for at kunne konkurrere; vi må sikre os, at vore kulturer får plads på vore tv-skærme - vi skal høre vore historier og vore stemmer for vore børns skyld.
Udgangspunktet for denne forhandling om kvoter er det faktum, at der ikke findes et frit marked - lad os slå det helt fast. Den amerikanske industri har en kæmpemæssig strukturel fordel på grund af enorme arkiver, et gigantisk selvforsynende hjemmemarked og en dominerende position på alle distributionskanaler. Inden for den audiovisuelle industri er underskuddet mellem os og Nordamerika i øjeblikket på $ 6 mia. Jeg vil påstå, at noget sådant ikke ville blive tolereret inden for nogen anden industri. Resultatet er, at de amerikanske programmer kan sælges på vort marked til en tiendedel af det, som originale produktioner koster. Det er derfor nødvendigt med de transmissions- og investeringskvoter, der præsenteres for Parlamentet i dag, for at understøtte den europæiske programproduktion. Investeringskvoten alene ville sikre en investering i vor industri fra de seks førende betalingstv-operatører på 300 mio. ECU - svarende til hele det europæiske MEDIA II-program - og at de ikke blot genbruger billige, importerede programmer.
Endelig befinder Parlamentet sig med dette direktiv på et forfatningsmæssigt vendepunkt. Lad os huske på, at Ministerrådet har ignoreret både Kommissionen og Europa-Parlamentet i nøglespørgsmålene. Det er hele vor fremtid, der står på spil. Vi skal have et absolut flertal i de vigtige spørgsmål og nå til et forlig. Ellers er sagen ganske enkel: Vi bliver udelukket fra at komme med et betydeligt bidrag til den vigtigste fælles beslutningstagning hidtil. Den fælles beslutningstagning vil være blevet til en skinmanøvre. Spørgsmålet er så: Kommer Europa nogensinde til at fungere? Kan der nogensinde blive tale om et EU-demokrati, som afspejler borgernes interesser?
Jeg opfordrer i dag mine kolleger til at stemme for økonomisk og kulturel pluralisme og for et direktiv, der sikrer, at europæerne kan producere og se tv-programmer, der afspejler deres egne interesser og værdier.

Hawlicek
Hr. formand, kære kolleger, et af hovedformålene med det nye tv-direktiv skal være at fremme den europæiske programindustri og at sikre Europas kulturelle mangfoldighed på det audiovisuelle marked. Det nye tv-direktiv skal ud over det vigtige aspekt, som hr. Lang så udmærket fremhævede, nemlig kulturel mangfoldighed og kreativitet, sørge for større investeringer i den europæiske filmindustri gennem produktion og udsendelse af programmer af europæisk oprindelse.
Det skulle endvidere være muligt, som eksperter har udregnet, i de næste ti år at skabe to millioner nye arbejdspladser og sørge for, at de europæiske tv-stationer får del i den hurtige vækst i nye teknologier og i den lovede udvidelse af den audiovisuelle industri for på den måde at tilvejebringe lige chancer i konkurrencen med amerikanske produktioner.
Et andet vigtigt mål i det nye tv-direktiv er hele befolkningens fri adgang til vigtige sportstransmissioner. Også for fremtiden skal det være muligt for alle borgere at følge transmissioner af vigtige sportsbegivenheder ikke blot på europæisk, men også på nationalt plan uden at skulle betale ekstra derfor. Derfor er det vigtigt, at Kommissionen - og jeg henvender mig her navnlig til hr. kommissær Oreja - behandler enerettighederne til vigtige begivenheder.
Jeg vil lige tage stilling til et sidste punkt, nemlig beskyttelsen af de unge. Frivillig selvkontrol er givet ikke nok. Men vi ved alle fra pædagogikken og af personlig erfaring, at forbud og afværgeforanstaltninger som oftest virker imod hensigten. Jeg går derfor ind for, at der satses på positive foranstaltninger, nemlig øget støtte til gode og spændende børne- og ungdomsudsendelser. Det må da være muligt i øget grad inden for de eksisterende MEDIAprogrammer.

Oreja Aguirre
Hr. formand, mine damer og herrer, først og fremmest vil jeg komplimentere Parlamentet med dets bidrag til at konsolidere en audiovisuel politik, som i sidste instans, er, hvad vi søger at opnå, og et centralt punkt i en sådan politik er direktivet »Fjernsyn uden grænser«. På grund af tidsmangel kommer jeg ikke nærmere ind på dette, men koncentrerer mig om de ændringsforslag, der er stillet ved Parlamentets andenbehandling.
Det er selvindlysende, at bestemmelserne i den tekst, vi vedtager, skal overholdes, og i den forbindelse vil jeg sige til hr. Papayannakis, som henviste til Kommissionens ansvar, at direktivet - som han vil vide - og dermed også dettes bestemmelser vedrørende reklameindslag er blevet omsat i græsk lovgivning. Kommissionen er vidende om, at der ikke er sket en korrekt gennemførelse heraf og har derfor efter at have modtaget de relevante klager indledt en overtrædelsesprocedure.
For så vidt angår Kommissionens holdning til de stillede ændringsforslag, kan jeg meddele, at Kommissionen er positivt indstillet til alle ændringsforslagene til direktivets betragtninger - ændringsforslag 1-9 - og til ændringsforslag nr. 11, altså med undtagelse af nr. 10. Ganske vist mener Kommissionen, at ændringsforslag nr. 1 om de to grønbøger om de nye tjenester er overhalet af virkeligheden, eftersom Kommissionen den 16. oktober vedtog grønbogen om beskyttelse af mindreårige og den menneskelige værdighed i de nye tjenester. Og desuden finder vi ikke, at den hører hjemme i en retstekst.
Jeg kommer nu til de ændringsforslag, som efter Kommissionens mening er de vigtigste, nemlig de, der tager sigte på at udvide direktivets anvendelsesområde til tv-programmer, der er til rådighed efter individuel anmodning, dvs. nr. 12, 13, 46 og 54. Kommissionen finder, at den nye version af disse ændringsforslag sammenlignet med dem, der blev vedtaget ved førstebehandlingen, udgør en mærkbar forbedring. Det pointeres således, at bestemmelserne kun omhandler udveksling af tv-programmer, der er til rådighed efter individuel anmodning - hvilket klart er blevet understreget af flere talere -, og hvor indholdet helt eller delvist er sammenligneligt med tvudsendelser og ikke med kommunikationstjenester.
Endvidere præciseres det i ændringsforslag nr. 46, at kun visse bestemmelser i direktivet finder anvendelse på tv-spredningsforetagender, som udsender programmer til offentligheden på individuel anmodning, nemlig den grundlæggende regel om fri bevægelighed, bestemmelserne om beskyttelse af mindreårige og visse regler på reklameområdet.
Kommissionen påskønner de forbedringer, der er indført i forhold til førstebehandlingen, selv om den endnu ikke er helt overbevist om det hensigtsmæssige i at lade video på individuel basis omfatte af direktivet, men den vil selvfølgelig tage hensyn til resultaterne af Parlamentets afstemning og kan desuden meddele, at den vil være positivt indstillet til ændringsforslag nr. 13.
Ændringsforslag nr. 14 og 15 omhandler definitionen af fjernsynsreklame og teleshopping. Kommissionen kan tilslutte sig den førstnævnte definition, selv om formuleringen kunne forbedres. Derimod kan vi ikke acceptere nr. 15, da teleshopping, dvs. fjernkøb af varer eller tjenesteydelser, er en kontraktuel aktivitet.
Ændringsforslag nr. 16, 51 og 53 vedrørende de kriterier om jurisdiktion, der er fastsat i artikel 2, stk. 2 og 3, i den fælles holdning, kan ikke accepteres. Hvis de vedtages, vil Kommissionens udtalelse blive negativ, og det samme gælder ændringsforslag nr. 17. Jeg skal kort redegøre for Kommissionens begrundelse herfor.
For det første vil disse ændringsforslag svække direktivets grundlæggende princip, dvs. at transmissionsfriheden udelukkende er baseret på etableringskriteriet, et princip, der klart fremgår af artikel 59 i traktaten. De tre ændringsforslag ville føre til konflikter mellem staterne og ville efter Kommissionens mening udgøre en forstyrrende faktor for sektoren. Desuden ville disse ændringsforslag rejse nogle særlige tekniske og juridiske problemer.
Ændringsforslag nr. 16 og 17 er desuden uforenelige med domstolens retspraksis. Ændringsforslag nr. 16 ville få den modsatte virkning af den ønskede, og hvad dette angår, henviser jeg til hr. Chanteries udtalelse. Efter Kommissionens mening skaber ændringsforslaget to typer problemer - dels er det uforeneligt med traktaten og Domstolens retspraksis, for så vidt som det i dommen i sagen Kommissionen vs. Belgien fra 1992 erklæredes, at sprogligt baserede foranstaltninger i stil med de i ændringsforslag nr. 16 foreslåede er uforenelige med artikel 59. Denne holdning er for nylig, den 10. september, blevet bekræftet i dommen i sagen Kommissionen vs. Det Forenede Kongerige, hvor Domstolen gjorde gældende, at det eneste korrekte kriterium for fastlæggelsen af en medlemsstats jurisdiktion er tv-spredningsorganets hjemsted.
For så vidt angår ændringsforslag nr. 17, er formålet til de forskellige grunde, af hvilke en medlemsstat kan standse udsendelser fra en anden medlemsstat, at tilføje overtrædelser af artikel 14, 15 og 16. Denne mulighed begrænses aktuelt til alvorlige og gentagne overtrædelser af regler om beskyttelse af mindreårige, og det pågældende ændringsforslag er efter vores mening inkompatibelt med Domstolens domme.
Kommissionen vil afgive positiv udtalelse om ændringsforslag nr. 18.
Ændringsforslag nr. 19 om økonomiske sanktioner rejser institutionelle problemer, da det i traktatens artikel 189 A fastsættes, at et direktiv med hensyn til det tilsigtede mål er bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til, men at det overlades til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen.
For så vidt angår ændringsforslag nr. 20, der har til formål at sikre, at offentligheden fortsat uden kodning kan få adgang til direkte transmissioner af store begivenheder, navnlig sportsarrangementer, har jeg noteret mig Parlamentets stærke engagement i dette spørgsmål, og De kan være forvisset om, at jeg vil forelægge det for kommissærkollegiet og tage hensyn til forsamlingens opfattelse.
Kommissionen kan tilslutte sig ændringsforslag nr. 21-25. Derimod ikke til ændringsforslag nr. 26, da vi mener, at ti år er for længe at vente på en evaluering af direktivets indvirkning.
Vi kan tilslutte os ændringsforslag nr. 29 om fristerne for udsendelse af filmværker. Med hensyn til ændringsforslag nr. 30 om fjernsynsudsendelser, der er bestemt for et lokalt publikum, forekommer det os for restriktivt med de anførte specifikationer af sådanne udsendelser, og hvad angår spørgsmålet om fjernsynsreklamer, kan vi acceptere ændringsforslag nr. 31 og første del af nr. 36, men mener, at de kvantitative begrænsninger, der pålægges i ændringsforslag nr. 37 og i anden del af nr. 36, er for restriktive.
Med hensyn til ændringsforslag nr. 32 om reklameafbrydelser ser Kommissionen ingen grund til at anfægte bestemmelsen om programsat varighed, som efter vores mening har fungeret upåklageligt siden 1989. Kommissionen kan derfor ikke acceptere dette ændringsforslag og heller ikke nr. 35.
Kommissionen kan acceptere ændringsforslag nr. 33 med tilføjelsen af ordet filosofiske i artikel 12, litra c, men derimod ikke ændringsforslag nr. 45, 57, 58 og 34.
Kommissionen kan til gengæld acceptere ændringsforslag nr. 38, som angiver et anbefalelsesværdigt mål, for så vidt angår indholdet i udsendelserne og filtreringen af programmerne som anført i ændringsforslag nr. 40; Kommissionen deler Parlamentets interesse for en sådan kontrolanordning. Vi mener dog, at det eventuelt er for tidligt at pålægge en sådan forpligtelse inden for en så kort frist som et år. Vi mener, at det er nødvendigt med mere tid.
Hvad angår spørgsmålet om et kontaktudvalg, kan Kommissionen acceptere ændringsforslag nr. 43. Selv om Kommissionen deler den opfattelse, at der - som det anføres i ændringsforslag nr. 45 - bør tages højde for udviklingen i tjenester, der opererer på individuel basis, i den evaluering, der skal foretages 3 år efter direktivets vedtagelse, finder vi det uhensigtsmæssigt at begrænse undersøgelsen til denne type tjenester alene.
Konkluderende vil Kommissionen afgive positiv udtalelse om følgende ændringsforslag, såfremt de vedtages: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 18, 21, 22, 23, 24, 25, 27, 29, 31, 33, første del af 36, 38, 39, 43 og 44.

Formanden
Tak til kommissær Oreja for dette indlæg og de præciseringer, han gav os. Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.

Pasty
Fru formand, jeg vil gerne anmode om kollegernes opmærksomhed, idet mit indlæg er baseret på forretningsordenens artikel 108 om personlige bemærkninger.
I en artikel i den landsdækkende nederlandske avis »Volkskrant« lørdag den 9. november 1996 gengives et interview med fru d'Ancona fra Den Socialdemokratiske Gruppe, og her hedder det: «Fru Van Bladel sidder nu i den anden side af salen, hvor hr. Le Pens gruppe ligeledes har sin plads. Hun har sat sig over til højre og stemmer sammen med hr. Le Pens gruppe.«
Vi mener, at der er tale om en ukorrekt, tendentiøs, katastrofal og ærekrænkende sammenblanding, og jeg vil gerne understrege, at alle medlemmer af min gruppe er solidariske med fru Van Bladel, og at alle betragter dette som et alvorligt personligt angreb. Disse kendsgerninger skal ses i sammenhæng med det, hr. Janssen Van Ray var inde på i går, vedrørende de beklagelige hændelser, der fandt sted mellem de samme personer i sidste uge. Jeg anmoder derfor forfatteren til disse udtalelser og disse handlinger beklage dem eller trække sine udtalelser tilbage.

Afstemning
Torres Marques
Fru formand, som De ved, blev min betænkning vedtaget med meget stort flertal i september. Men da Kommissionen dagen efter forhandlingen, da den blev opfordret til at give udtryk for sin holdning, erkendte betydningen af denne betænkning, svarede den tilstedeværende kommissær, det var den stakkels hr. Fischler - undskyld, at jeg kalder ham stakkels, for han er den rigeste af os alle sammen, idet han råder over mere end halvdelen af budgettet - mig, at Kommissionen ikke kunne tilslutte sig mine forslag. Jeg bad derfor om, at betænkningen blev henvist til fornyet udvalgsbehandling i Udvalget om Kvinders Rettigheder med henblik på at genoptage arbejdet sammen med Kommissionen. Fru formand, vil De bede Kommissionen meddele os sin aktuelle holdning?

Oreja Aguirre
Fru formand, mine damer og herrer, under henvisning til fru Torres Marques' spørgsmål kan jeg meddele Dem, at Kommissionen kan acceptere følgende ændringsforslag: nr. 1, nr. 4 delvis og nr. 5 ubeskåret, alle vedrørende atypiske arbejdskontrakter. Endvidere kan vi acceptere en del af ændringsforslag nr. 2 og ændringsforslag nr. 7 ubeskåret om orlovsperioder samt anden del af ændringsforslag nr. 11 om fleksibel pensionsalder.
Det drejer sig om politisk set vigtige ændringsforslag, der afspejler Parlamentets engagement i spørgsmålene om deltidsansattes vilkår, tilskyndelse af fædrene til at tage orlov af familiemæssige årsager på lige fod med mødrene samt muligheden for at gøre retten til fleksibel pensionsalder gældende for begge køn. Det er mig således en glæde at meddele, at Kommissionen kan acceptere disse forslag.
For så vidt angår de resterende ændringsforslag, er jeg mig fuldt bevidst, hvilke af dem der er omgivet af størst interesse, nemlig de fire, der omhandler aktuarmæssige faktorer, som Parlamentet ønsker forbudt for altid. Kommissionen har forståelse for Parlamentets politiske holdning hertil, men finder det ikke muligt at acceptere disse ændringsforslag i øjeblikket.
Kommissionen har bestilt en undersøgelse af dette emne hos højt kvalificerede eksperter. Så snart denne undersøgelse er afsluttet, vil Kommissionen drøfte den med Udvalget om Kvinders Rettigheder. På grundlag af resultaterne heraf vil Kommissionen kunne tage dette særproblem op i sit næste forslag som et supplerende aspekt af spørgsmålet om ligebehandling af mænd og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger til erstatning for dens forslag fra 1987, som stadig ligger til behandling i Rådet.
Vi skal ikke undervurdere problemets omfang. Vi ved, at det er et vanskeligt problem at have med at gøre, men én ting står klart: vi kan ikke komme videre i sagen, før den ovennævnte undersøgelse er afsluttet. På indeværende tidspunkt kan og bør vi arbejde sammen om den bedst mulige håndtering af sagen. Jeg er overbevist om, at vi på dette grundlag kan nå frem til en politisk aftale, således at Kommissionens forslag som ændret ved Parlamentets betænkning snarest kan vedtages i Rådet.

Torres-Marques
Fru formand, i dag er jeg så heldig, at det er kommissær Oreja, der svarer. Må det være mig tilladt at gøre opmærksom på, at hvis Kommissionen forsvarede de artikler, som Parlamentet har godkendt vedrørende ligebehandling af mænd og kvinder og positive foranstaltninger til fordel for det dårligst repræsenterede køn, på regeringskonferencen, ville denne betænkning slet ikke være nødvendig.
Hr. Oreja, jeg glæder mig over Deres tilstedeværelse og Deres vilje til i dag at acceptere disse ændringsforslag, som er så politisk betydningsfulde, og som vedrører atypiske arbejdsforhold, barselsorlov og fleksibel pensionsalder. Jeg glæder mig i min egenskab af ordfører og beder Dem stemme for denne betænkning.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Desama
Eftersom hr. Adam ikke er til stede, vil jeg blot, fru formand, gøre opmærksom på, at der jo her er tale om den første anvendelse af resultatet af forligsproceduren, som vi gennemførte sammen med Rådet vedrørende de transeuropæiske net, og dermed anvendelsen af proceduren med fælles beslutningstagning på tilføjelser til og ændringer af bilagene.

Manzella
Fru formand, som ordfører for Udvalget for Forretningsordenen anmoder jeg om udsættelse af afstemningen om denne betænkning til afstemningstiden under mødet i morgen kl. 12.00.

Formanden
Vi vil gøre, som vi plejer. Der er tale om en ændring af dagsordenen, idet der anmodes om at udsætte afstemningen. Jeg giver derfor ordet til én taler for og én taler imod.

Wijsenbeek
Fru formand, jeg ser ingen som helst grund til at udsætte denne afstemning. I øvrigt påstår hr. Manzella, at han taler på Udvalget for Forretningsordenens vegne. Som den tilstedeværende formand kan bevidne, er dette spørgsmål aldrig blevet behandlet i Udvalget for Forretningsordenen. Så vidt jeg ved efter at have deltaget i møderne i dette udvalg, er hr. Manzellas udtalelser ikke i overensstemmelse med virkeligheden.

Fayot
Fru formand, dette er rent faktisk aldrig blevet drøftet eller besluttet i udvalget. Men jeg går ud fra, at eftersom det er ordføreren, der fremsætter anmodningen, og eftersom der er tale om en udsættelse til samme tidspunkt i morgen, burde det ikke volde nogen problemer.
(Udsættelse af afstemningen vedtoges)

Bloch von Blottnitz
Den rettighed tiltager jeg mig altså. Jeg har lagt et stort arbejde i denne betænkning, og det samme har udvalget. De ler, måske gør De Dem ikke så megen umage, det kan jo være. Men jeg vil slå fast, at jeg er meget forbavset over, at Parlamentet, efter at udvalget har vedtaget noget enstemmigt, selv giver slip på alle våben ved at give afkald på enhver form for lovgivningsmæssige foranstaltninger, bistået af Dem derovre. Jeg synes, det er flovt.

Pack
I ændringsforslag 20 står der, at særlig vigtige begivenheder skal transmitteres således, at de kan modtages af alle. Det kan ikke betyde særlig vigtige begivenheder, det kan jo også være en modeopvisning, men det må betyde særlig vigtige sportsbegivenheder. For mig drejer det sig kun om at få tilføjet ordet »sportsbegivenheder« i ændringsforslag 20. Jeg anmoder kollegerne om at støtte denne ændring.
Vedrørende ændringsforslag 29 og 56

Barzanti
Fru formand, vi har vedtaget ændringsforslag nr. 29 om kronologien, men dette ændringsforslag kan læses, som om det ikke stod i modsætning til ændringsforslag nr. 56. Ændringsforslag nr. 29, som vi har vedtaget, siger, at »medlemsstaterne - og man kunne ikke tænke sig andre - skal sikre, at tvspredningsforetagender under deres jurisdiktion ikke udsender filmværker uden for de perioder, der er aftalt med rettighedshaverne«, mens ændringsforslag nr. 56 omhandler, hvad der skal ske, dersom der ikke findes aftaler til regulering af tidspunkterne og kronologien inden for medierne, og kan således betragtes som et yderligere ændringsforslag.
Vor gruppe tilkendegiver bl.a., at den allerede nu har krævet delt afstemning, og vil ikke stemme for den første del fra »undtagen« indtil kolonet i teksten, mens den vil stemme for den anden del af dette ændringsforslag, der stadig indledes med: «medmindre anden aftale er truffet mellem rettighedshaverne«.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for Europa-Parlamentets betænkning om ligebehandling af mænd og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sikringsordninger. Betænkningen indeholder væsentlige forslag til forbedring af kvinders vilkår blandt andet med hensyn til pension og dækning for deltidsbeskæftigelse, som Kommissionen ikke har medtaget i sit dokument.
Kvinder, der kommer senere på arbejdsmarkedet eller midlertidigt er fraværende på grund af familieforøgelse, skal ikke stilles ringere på deres ældre dage. Det er trist, at Kommissionen slet ikke forstår, at der i medlemslandene må rettes ordentligt op på denne situation, så loven om ligestilling mellem mænd og kvinder ikke bare er ord, men også virkelighed.
Kvinderne i EU er de mest skeptiske over for samarbejdet. Lad os vise dem, at vi har noget at byde på.

Ojala, Seppänen
Vi stemte for fru Torres Margues' betænkning, da den indeholder nogle forbedringer til Kommissionens forslag.
For eksempel i Finland er kvinders pensionsalder allerede blevet hævet til 65 år i alle pensionsordninger, dvs. at den er identisk med mændenes. I Finland er der dog fastlagt en lang overgangsfase for at beskytte kvinders tidligere rettigheder. På grund af det direktivforslag, der nu er til behandling, agter den finske regering atter at ændre loven således, at 40.000 kvinder vil miste de pensionsrettigheder, som de tidligere har opnået.
Efter vores mening bør Rådet indrømme medlemslandene en overgangsfase i forbindelse med direktivets gennemførelse, for at undgå at der påføres kvinderne urimelige tab.
Betænkning af Adam
Ahern
Bemærk specielt Kommissionens udkast til beslutning, hvori der defineres en specifikation for de projekter af fælles interesse, som beskrives i Europa-Parlamentets og Rådets beslutning nr. 1254/96/EF om opstilling af et sæt retningslinier for transeuropæiske net på energiområdet.
Hvad angår forslaget om, at »Parlamentet bør modtage flere forhåndsoplysninger om projekterne på listen, idet fasen med teknisk udspecificering har har vist sig at være en fiasko«, bør man være opmærksom på den eksisterende fiasko i det skotsk/nordirske elsamarbejde, hvor grundprincipperne i retningslinierne for transeuropæiske net på energiområdet er blevet brudt af den foreslåede elforbindelse, og hvor Kommissionens støtte til projektet medvirker til miljømæssige og økonomiske skader i de involverede områder. Der skal træffes foranstaltninger for at forhindre, at nogle lignende sker igen.

Marset Campos
Med henblik på europæisk integration er det af vital betydning at råde over et energidistributionsnet. Europa-Parlamentet har ændret Kommissionens forslag i positiv retning med indføjelsen af forslag om betydelige strækninger i Østersøområdet, med betoningen af aftalen om EuroMiddelhavssamarbejde på energiområdet, og også med opfordringen til, at revisionen af de finansielle overslag afsluttes på en sådan måde, at Fællesskabets finansiering af incitamenterne til at gennemføre projekterne af fælles interesse sikres.
Af disse grunde kan Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre fuldt ud tilslutte sig hr. Adams betænkning og anmodningen om, at samarbejdsproceduren i givet fald indledes.
Indstilling ved andenbehandling/ Howitt
Dillen
Ingen med hjertet på rette sted, ingen, der lader fornuften råde, intet normalt menneske kan forblive upåvirket, uberørt ved de lidelser, millioner af flygtninge og rodløse i Asien, i Sydamerika og også i Afrika må gennemgå. Ingen med hjertet på rette sted kan eller vil benægte, at der er behov for, presserende behov for omfattende hjælp til disse ulykkelige mennesker. Europa er i stand til det og skal yde sit til at afhjælpe den forfærdelige nød.
Men ikke kun Europa. Ofte er der kun tale om Europa, der yder hjælp. Men der skal også råbes vagt i gevær i Japan, De Forenede Stater, Canada, Australien osv. I modsat fald beviser man endnu engang, at man kun er ude på at pådutte Europa endnu et idiotisk og forbryderisk skyldkompleks. For idiotisk og forbryderisk, det er det.
Det er jo så sikkert som amen i kirken, at Europa, når det vil hjælpe - og Europa skal hjælpe - bør være og bør forblive i stand til det. Nuvel, det er kun et stærkt og velstående Europa, der kan, skal og vil yde hjælp, hvor nød skal afhjælpes.
Europa skal fortsætte med at være sig selv. Europa skal beholde sin velstand og sit velfærd. Europa må ikke miste sin identitet. Europa må ikke oversvømmes med det, Jean Raspail så indtrængende beskriver i sin bog Le Camp des Saints . I modsat fald synker Europa ned i elendighed og fattigdom på niveau med dem, det burde kunne bistå på grundlag af sin velstand.
Det uundgåelige indlæg til fordel for hjælp til Asien, Afrika og Sydamerika er derfor - og det er ikke paradoksalt - et indlæg til fordel for et stærkt, frit og velhavende Europa med stolte folk i besiddelse af deres identitet. Det er den første og fornemste betingelse for Europas ædelmodighed, for de europæiske folks ædelmodighed.
Indstilling ved andenbehandling/ Taubira-Delannon
Holm
Jeg finder det ikke blot yderst beklageligt, at Rådet ikke har accepteret Parlamentets tidligere fremsatte ændringsforslag, men også, og først og fremmest, at der kun er afsat et forsvindende lille beløb på budgettet til kontoen vedrørende miljøforanstaltninger i udviklingslande.
Vi har pligt til at hjælpe ulandene, således at de ikke i deres udvikling begår de samme fejl, som vi selv har begået. Derfor er det af største betydning, at EU deler ud, ikke kun af økonomi og teknologi, men også af knowhow, uden selv at skulle have økonomisk vinding af vinding af det. I øvrigt skal vi ikke bestemme, hvilke valg udviklingslandene skal foretage, og hvordan de skal handle. Det kan de selv afgøre ud fra deres forskellige forudsætninger. Denne budgetpost blev oprettet af Parlamentet efter Rio-konferencen, og den er således et led i opfyldelsen af en global aftale, som tager sigte på at opnå bæredygtig udvikling.
I betragtning af hvor enormt EU's budget er, virker 5 millioner ecu årligt sammenlignet med de 100 millioner ecu, som EU støtter tobaksavlerne med, som en dårlig vittighed. De globale økologiske trusler mod vort liv er større end behovet for tobak.
Jeg har stemt for de forslag, der peger i ovenstående retning.
Indstilling ved andenbehandling/ Bloch von Blottnitz
Alavanos
For at programmet for fremme af energieffektiviteten skal være virkelig »effektivt«, må det:
For det første have et stærkt finansielt grundlag, og derfor bør vi vende tilbage til Kommissionens forslag om 150 mio ecu i stedet for de 45 mio ecu, som Rådet senere har foreslået.-For det andet må der være en bedre samordning med de øvrige energiprogrammer ALTENER, THERMIE og SYNERGY, så vi undgår for stor spredning af midlerne.-For det tredje bør der vedtages alle mulige lovgivningsmæssige og ikke-lovgivningsmæssige foranstaltninger, som kan fremme programmets gennemførelse.-For det fjerde bør man være særligt opmærksom på programmets funktion i mindre lande som f.eks. Grækenland.
Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk
Vi mener, at det er af overordentlig stor betydning, at der gøres en indsats for at bevare vores klode. Der findes et utal af måder, hvorpå der kan spares energi, og vi må bruge alle de til rådighed stående midler for at nedbringe vores energiforbrug.
Specielt mener vi, at det er vigtigt, at der gøres en indsats inden for vedvarende energi for at fremme brugen af f.eks. vand-, vind- og solenergi og derigennem at reducere CO2 -udslippet.

Lindqvist
Der indgår alt for få investeringer i energibesparelser og vedvarende energikilder i betænkningen. Desuden forudsætter mange EU-projekter, f.eks. de såkaldte TEN-projekter, et øget energiforbrug.
Alligevel har jeg, trods manglerne, vurderet, at betænkningen bør støttes.
Indstilling ved andenbehandling/ Galeote Quecedo/Hoppenstedt
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Amerikanske film udgør 76 % af EU's filmmarked. De har allerede spillet deres produktionsomkostninger ind i USA og sælges til de europæiske tv-selskaber til dumpingpriser. Det er et misbrug af, hvad der længe har været en dominerende stilling; der er ikke tale om et frit marked. Kvotering er en nødvendighed, hvis man skal sikre europæisk kultur og kulturel mangfoldighed. En sådan kvotering er ikke et indgreb i ytringsfriheden.
Forslaget støttes stærkt af såvel skuespillernes europæiske fagforbund som af andre repræsentanter for branchen.
I 1995 androg EU's handelsunderskud over for USA inden for filmsektoren 6, 3 milliarder dollars (en tredobling siden 1988). Dette svarer sådan omtrent til 200.000 årsværk.
Tv-direktivets strengere regler for reklame og teleshopping betyder en bedre forbrugerbeskyttelse af både børn og voksne. Vi har pligt til at beskytte vore børn og ikke lade dem blive udsat for det »bombardement« i tv, som mere erfarne forbrugere har lært at tackle.
Vi kan ikke acceptere, at de frie markedskræfter under dække af ytringsfriheden påtvinger børn vold, pornografi og reklame i tv.

Alavanos
I denne strid mellem USA og Europa, mellem de globale tv-giganters interesser og borgernes rettigheder, mellem et fredet marked og kulturel kreativitet er det Europa-Parlamentets Kulturudvalg - hverken Rådet eller Kommissionen - der redder Den Europæiske Unions ansigt.
Det gælder spørgsmålet om kvoterne, som må være obligatoriske, hvis de skal være effektive og beskytte den europæiske industri mod amerikansk belejring, i hvert fald i de næste ti år indtil vi får stablet et system til beskyttelse af investeringerne på benene.-Det gælder reklamespørgsmålet, hvor vi må respektere borgeren/forbrugeren, både hvad angår tid og principper.-Og det gælder den beskyttelse af børn, som vi er nødt til at have på europæisk plan. Og her vil jeg gerne benytte lejligheden til at udtrykke min beklagelse og skuffelse over, at Kommissionen har tilladt sig at indklage Grækenland for Domstolen, fordi det har begrænset - ikke engang forbudt - reklamer for legetøj.Det er en skam, at Parlamentet ikke støttede de vigtigste af Kulturudvalgets ændringsforslag - hvilket hovedsagelig skyldes PPE-Gruppen.

Andersson og Waidelich
Betænkningen har til formål at styrke den europæiske filmindustri, og det er vi naturligvis enige i bør ske. Vi synes også, at betænkningen for en stor del er god, men vi mener ikke, at de foreslåede kvoteringsmetoder er hensigtsmæssige.
Vi går i stedet ind for, at man støtter europæisk film ved hjælp af positive foranstaltninger. Regler bør anvendes med forsigtighed og kun, når det er absolut nødvendigt, f.eks. når det drejer sig om at beskytte børn.

Blak, Sindal og Kirsten Jensen
Vi går ind for forslaget om, at børneudsendelser ikke må afbrydes af reklamer og teleshopping, og for forslaget om, at man ikke må sende reklamer for receptpligtig medicin, eller at medicinalproducenter ikke må sponsorere tv-programmer om deres produkter. Til debatten om kvoterne må vi konstatere, at den debat er helt anderledes i Danmark end i andre lande, hvor man først og fremmest ønsker at fremme egenproduktion, så den kan hamle op med billige soaps m.v. andre steder fra. Egenproduktion indebærer naturligvis også dansk egenproduktion, idet Danmark er et europæisk land! Et flertal i Danmark ønsker dog først og fremmest at styrke egenproduktion gennem tilskud fra medieprogrammer. Danmark har gennemført de gældende kvoteregler i sin egen lovgivning efter »det hængende veto«, men vil ikke være med til at fjerne de opblødende ord »så vidt muligt« fra målsætningen om, at halvdelen af de viste programmer skal være europæisk producerede. Herom står striden.

Cushnahan
Det bliver stadig sværere for sportsinteresserede at få mulighed for at se tvtransmissioner af vigtige sportsbegivenheder. Transmissionen af VM-titelkampen mellem Tyson og Holyfield for nylig er det seneste eksempel herpå.
Beklageligvis bliver enerettighederne til transmission af vigtige sportsbegivenheder solgt til højestbydende. I Europa betyder det, at Sky TV i praksis har herredømmet på dette område, fordi de nationale tv-stationer som f.eks. RTE og BBC ikke har været konkurrencedygtige på grund af deres ekstremt begrænsede ressourcer. I fremtiden vil sportsfans skulle betale ublu priser (som de gjorde for Tyson-kampen) på en »pay-to-view«-basis, eller også skal de nationale tv-stationer hæve licensen drastisk for at kunne konkurrere. Begge alternativer er dårlige for seerne.
Europa-Parlamentet skal sende en klar besked til de grådige mediemagnater om at holde fingrene væk.
De nationale myndigheder har imidlertid også et ansvar, de skal stå ved. Regeringerne bør foreslå en lovgivning i de nationale parlamenter for at forhindre, at nationale sportsbegivenheder falder i hænderne på disse rovdyr. I Irland ville sådanne begivenheder omfatte GAA-finalerne, den lokale fodboldturnering, det irske derby, Irish Grand National, Irish Golf Open osv.
Jeg har tidligere i år i et brev præsenteret dette synspunkt for ministeren med ansvar for kunst, kultur og Gaeltacht, hr. Michael D. Higgins, og jeg venter stadig på et svar.
Det er nødvendigt med en fælles indsats fra europæiske og nationale myndigheder, hvis vi skal beskytte de europæiske sportsfans rettigheder.

Darras
I februar måned tog Parlamentet klar stilling til fordel for en positiv fremtid for den europæiske biograf- og av-industri. Desværre var konfrontationen med Rådet uundgåelig, idet Rådet ikke overtog de fleste af vore ændringsforslag fra førstebehandlingen. Den fælles holdning, som vi skal stemme om, afstedkommer livlige reaktioner, og der er tale om en historisk dag.
Jeg vil gerne have lov at komme ind på to punkter. Som ivrig tilskuer til store sportsbegivenheder - i lighed med millioner af andre - mener jeg, at medlemsstaterne har et ansvar for at sørge for, at de tv-selskaber, der har eneret, ikke misbruger denne ret, hvorved informationsfriheden bringes i fare.
Endelig vil jeg kraftigt forsvare »ikke-udflytnings«-klausulen, som Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier desværre ikke har taget med. Det er nødvendigt, at denne klausul kommer med i den endelige tekst, for det er den eneste måde, hvorpå vi kan undgå at bringe princippet om fri bevægelighed i fare.
Disse to punkter omtales overhovedet ikke i den fælles holdning.
Jeg vil gerne knytte min kollega François Bernardini til dette indlæg. Han er fanget af uregelmæssigheder i trafikken og risikerer at komme for sent til afstemningen.

Eriksson og Svensson
Principielt bør myndighederne i en demokratisk stat være forsigtige med at udstede direktiver for tv-mediet. På den anden side forudsætter ytringsfriheden, at alsidigheden kan garanteres, og at specielle interesser eller produkter ikke dominerer på bekostning af andre.
Tv-politikken bør desuden styres af et public service-princip, som for filmprodukters vedkommende indebærer, at man tilstræber kvalitative standarder i kunstnerisk henseende og fremmer seriøs produktion. Nationale eller mellemstatslige regler er at foretrække, men det er rimeligt at benytte overstatslige regler, når markedssituationen kræver det.
Amerikanske film udgør 76 % af EU's filmmarked. De har allerede spillet deres produktionsomkostninger ind i USA og sælges til de europæiske tv-selskaber til dumpingpriser. Det er et misbrug af, hvad der længe har været en dominerende stilling; der er ikke tale om et frit marked. Kvotering er en nødvendighed, hvis man skal sikre europæisk kultur og kulturel mangfoldighed. En sådan kvotering er ikke et indgreb i ytringsfriheden.
I 1995 androg EU's handelsunderskud over for USA inden for filmsektoren 6, 3 milliarder dollars (en tredobling siden 1988). Dette svarer sådan omtrent til 200.000 årsværk.
Tv-direktivets strengere regler for reklame og teleshopping betyder en bedre forbrugerbeskyttelse af både børn og voksne. Vi har pligt til at beskytte vore børn og ikke lade dem blive udsat for det »bombardement« i tv, som mere erfarne forbrugere har lært at tackle.
Vi kan ikke acceptere, at de frie markedskræfter under dække af ytringsfriheden påtvinger børn vold, pornografi og reklame i tv.

Gallagher
Indførelsen af kvoter under forslagene vedrørende tv-spredningsvirksomhed vil give de europæiske programmer adgang til nye markeder. Det kan kun være godt nyt for den audiovisuelle sektor i Irland, når der kommer nye områder for kommerciel aktivitet. Jeg tror, at det specielt er godt nyt for Teilifis na Gaeilge , der let vil kunne opfylde sin kvote af europæiske programmer. Disse programmer kan så sælges til andre markeder med eftersynkroniseret tale eller undertekster.
Jeg tror, at indførelsen af kvoter for europæisk transmission vil fremme beskyttelsen af den nationale, kulturelle mangfoldighed. Dette direktiv er et kærkomment træk set i lyset af den voksende udbredelse af amerikanske programmer på vore tv-skærme. Indførelsen af kvoter vil medvirke til en større og ikke en mindre mangfoldighed af programmer.
Kvoten på 51 % bør ikke anvendes individuelt for de enkelte offentlige tv-stationer, men bør ses som 51 % af samtlige programmer hos de involverede stationer. I Irlands tilfælde vil det betyde, at stationerne RTE, Network 2 og Teilifis na Gaeilge ikke skal betragtes særskilt, men at man skal se på det samlede output fra alle tre stationer.

Holm og Schörling
Vi er ikke enige i, at kvoter er en hensigtsmæssig måde at få EU-landene til at sende flere europæiske produktioner på; nationalisme er lige så negativ på europæisk som på nationalt plan. Det betyder ikke, at vi ønsker at fremme amerikansk filmproduktion, men vi mener, at det er bedre at fremme filmproduktionen i EU på andre måder. En yderligere årsag til, at kvoter efter vor opfattelse er en dårlig idé, er, at der faktisk også produceres film i lande uden for EU og USA. Man bør på en eller anden måde fremme eksempelvis asiatisk og østeuropæisk filmproduktions adgang til EU-markedet. Indien er således en af verdens store producenter af film, men det er kun meget få indiske produktioner, som når hertil, og kvotemæssige begrænsninger vil yderligere vanskeliggøre udbredelsen af dem.
Derimod har vi stemt for de ændringsforslag, der har til formål at begrænse reklamer for alkohol og lægemidler og reklamer rettet mod mindreårige. Desuden er vi også tilhængere af, at reklamernes andel af den samlede sendetid begrænses.

Le Gallou
Medlemmerne af Europa-Parlamentet kæmper for at få indført kvoter for udsendelse af europæiske produktioner, med andre ord at fremme fællesskabspræferencen på det audiovisuelle område, herunder inden for de nye audiovisuelle tjenester, og for at få indføjet en klausul, der forbyder udflytning.
Vi tilslutter os dette, men vi er forbavsede over, at de samme medlemmer, alle politiske tendenser under ét, afviser den nationale præference og fællesskabspræferencen inden for så vigtige områder som beskæftigelse, erhvervsuddannelse, bolig og sociale ydelser med den begrundelse, at en sådan sondring ville være diskriminerende.
Hvordan skal man forklare denne forskelsbehandling hvis ikke med de audiovisuelle mediers korporatistiske egoisme? De ser deres problemer gennem et kamera og gennem det forvrængende prisme, der hedder deres egne sektorinteresser.
Med hvilken begrundelse skal de franske og europæiske borgere, som er ofre for immigrantinvasionen, ikke have samme rettigheder som de audiovisuelle medier?
På et tidspunkt, hvor Den Europæiske Union har mere end 20 millioner arbejdsløse og millioner af ny-fattige, er dette det centrale spørgsmål i forbindelse med Galeote/Hoppenstedt-betænkningen. Vi ser med stor interesse frem til et svar fra såvel de europæiske institutioner som de politiske grupperinger.

Reding
Under andenbehandlingen af Hoppenstedt/Galeote-betænkningen kan jeg kun stemme for oplægget, dersom følgende vigtige punkter finder en fornuftig løsning:
Der er endnu ikke produceret et eneste europæisk program af høj kvalitet på grund af kvoter . Man bør derfor gå fleksibelt frem i denne betænkning i stedet for at indføre obligatoriske kvoter. Det gælder tværtimod om at stille tilstrækkelige finansielle midler til rådighed til fremme af europæiske produktioner.
Begrebet tv-radiospredning må ikke udvides til også at omfatte nye tjenester (on-line, video on demand, teleshopping etc.), for at udviklingen af nye tjenester ikke bringes i fare. Dog bør man på vigtige områder (f.eks. teleshopping ) sikre, at forbrugerne beskyttes.
Hvad angår problemet om en udsendelses »oprindelsesland« ville det være uforsvarligt i medieverdenen kunstigt at genindføre de grænser, der er faldet bort i det indre marked.
Hvad angår beskyttelsen af de unge er det uomgængelig nødvendigt, at der systematisk monteres tekniske muligheder for at slukke for fjernsynet ved hjælp af en chip, for på den måde at overlade den endelige afgørelse til forældrene. For øjeblikket er børn og unge ikke tilstrækkelig beskyttet mod det alt for store udbud af vold og sex i programmerne.

Trautmann
Europa-Parlamentet har i dag udtalt sig til fordel for en ændring af et af de vigtigste instrumenter, som Unionen råder over til gennemførelse af et europæisk marked på av-området. Ved afstemningen om en sådan tekst må vi ikke tabe vore langsigtede mål af syne.
Direktivet »fjernsyn uden grænser« skal passe ind i de overordnede rammer, som er defineret helt konsekvent i forhold til Unionens øvrige instrumenter, navnlig MEDIA II-programmet. Disse forskellige værktøjer skal give os mulighed for at gennemføre reelt strukturerende foranstaltninger for programindustrien og det europæiske marked.
Direktivet skal favorisere en effektiv cirkulation af av-produktioner og udgøre garantien for en minimal regulering af markedet. Dette skal være organiseret på en retfærdig og gennemsigtig måde. I den sammenhæng finder jeg det legitimt, at alle de tjenester, der udbyder audiovisuelle tjenester til offentligheden, er underlagt de samme regler.
Direktivet »fjernsyn uden grænser« skal ligeledes bidrage til styrkelsen og udviklingen af den europæiske programindustri.
Jeg har derfor stemt for definitionen af en bindende tekst, hvor radio-tvspredningsselskaberne forpligtes til fortrinsvis at programsætte europæiske av-produktioner, som efter min mening kun skal defineres som fiktion.

Formanden
Afstemningstiden er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.00 og genoptaget kl. 15.00)

Den 25. beretning om konkurrencepolitikken - Det indre
marked 1995 - Fusioner og virksomhedsovertagelser -
Omstrukturering af industrien - Lån til små og mellemstore
virksomheder (ELISE)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0324/96 af García Arias for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om den 25. beretning om konkurrencepolitikken - 1995; -A4-0323/96 af Secchi for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens beretning til Rådet og Europa-Parlamentet om det indre marked 1995 (KOM(96)0051 - C4-0146/96); -A4-0332/96 af Rapkay for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 4064/789 af 21. december 1989 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (KOM(96)0313 - C4-0536/96-96/0224(CNS)); -A4-0339/96 af Rapkay for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om EU's fusionskontrol - Kommissionens grønbog om revision af fusionsforordningen (KOM(96)0019 - C4-0106/96); -A4-0335/96 af Hautala for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om omstruktureringen af industrien i Den Europæiske Union og virksomhedsflytninger; -A4-0318/96 af Kuckelkorn for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets afgørelse om ydelse af lånegarantier for investeringer foretaget af beskæftigelsesskabende små og mellemstore virksomheder (ELISE) (KOM(96)0155 - C4-0314/96) - 96/0107(CNS)).
García Arias
Hr. formand, først og fremmest vil jeg udtrykke glæde over tilstedeværelsen af de ansvarlige kommissærer for de forskellige sagsområder, som er omhandlet i betænkningerne fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Jeg vil indlede mit indlæg med at slå fast, at der blandt de europæiske borgere kan konstateres stigende bekymring for følgerne for deres arbejds- og familieliv af de omfattende økonomiske, industrielle, nationale, europæiske og internationale ændringer, der finder sted.
Åbningen af markederne, den stadig mere intense internationale konkurrence og teknologiske udvikling fremkalder i samfundet modsatrettede følelser, på den ene side håb om nye muligheder, men på den anden side en følelse af usikkerhed med hensyn til den fremtidige beskæftigelse, børnenes fremtid og det sociale velfærd.
Den igangværende liberalisering og deregulering af den offentlige tjeneste og tjenesteydelser af almen interesse fremkalder ligeledes modstridende følelser. Efter nogles mening vil indførelsen af konkurrenceelementer sikre bedre serviceydelser; for andres vedkommende giver det anledning til bekymring, ofte baseret på erfaringer med sænkning af serviceniveauet eller fordyrelse af tjenesteydelserne.
Delors-hvidbogen - som man ikke for ofte kan henvise til - gav et europæisk svar på disse udfordringer, både hvad angår de potentielle muligheder og den usikkerhed, der kan være forbundet hermed, idet den med rette understregede nødvendigheden af en sideløbende udvikling af målene om økonomisk vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse. Altsammen inden for rammerne af det overordnede princip om økonomisk og social samhørighed.
Inden for denne analyse- og debatramme har Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik fået til opgave at forelægge et - efter min mening vigtigt - sæt betænkninger, som omhandler konkurrencepolitikken, det indre marked, kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser, omstrukturering af industrien og virksomhedsflytninger samt udviklingen af små og mellemstore virksomheder. Alle disse temaer hører sammen. Måske skulle vi i denne debat også have medtaget emnet international konkurrence, som er genstand for betænkninger fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser.
Betænkningen om konkurrencepolitikken er hovedsagelig koncentreret om fire punkter: for det første nødvendigheden af at Kommissionen i sin politik for kontrol med restriktive aftaler og misbrug af dominerende stilling foretager en mere gennemgribende kontrol med den indflydelse, som visse grupper i finans- og industrisektoren øver på økonomien. Hermed mener jeg, at det er nødvendigt klart at afgrænse disse gruppers forbindelser og finansielle bånd, navnlig i energi- og telekommunikationssektorerne, som i stigende grad antager en strategisk karakter, for at der ikke skal ske det, at liberaliseringen og privatiseringen af virksomheder og monopoler af offentlig karakter - som hidtil har fungeret som garanter for offentlige tjenester og tjenesteydelser af almen interesse -, resulterer i oprettelse af monopoler, duopoler eller fænomener af lignende art, for så vidt som man kan konstatere, at de juridiske eller fysiske personer, der er repræsenteret i de forskellige bestyrelser, direkte eller indirekte er sammenfaldende i disse sektorer.
I Spanien ironiseres der meget, når der træffes økonomiske eller politiske foranstaltninger, og der i den forbindelse tales om markedets reaktion, og mange borgere begynder at spørge sig selv, hvem disse »markedsherrer« er, som ofte ser ud til at få et hurtigere svar end parlamenterne eller samfundet generelt.
For det andet fokuserer betænkningen på debatten om offentlig tjeneste. Jeg konstaterer med bekymring, at der ikke hersker konsensus i Europa-Parlamentet om dette spørgsmål, og resultatet af afstemningen i morgen vil minde os om, at vi må fortsætte bestræbelserne på finde frem til en fælles holdning, som alle de politiske grupper kan tilslutte sig. Under alle omstændigheder mener jeg, at vi må sende borgerne et budskab, som utvetydigt kan forvisse dem om, at de offentlige tjenester vil blive bevaret og beskyttet mod presset fra den private sektor med hensyn til en sænkning af serviceniveauet.
For det tredje fokuserer betænkningen på nødvendigheden af at skabe sammenhæng mellem målet om økonomisk og social samhørighed og kontrollen med de offentlige støttemidler, som ydes til virksomheder i Den Europæiske Unions regioner. Den nuværende mangel på sammenhæng skaber en stærk forvridning af konkurrencen, navnlig mellem små og mellemstore virksomheder i de forskellige regioner, og det er vores opfattelse, at Kommissionen nu må begynde at fastlægge mål for at afbøde denne tendens, mere konkret nogle konvergensmål.

Secchi
Hr. formand, de herrer kommissærer, kære kolleger, som ordfører for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik vedrørende Kommissionens tredje rapport om det interne marked i 1995 vil jeg kort redegøre for de overvejelser, der er foregået, og den type forslag, der er fremkommet, idet jeg først skal sige at mit udvalg har bedømt dette dokument positivt, selvom det har dvælet ved vigtige forhold, der kunne bidrage til en hurtigere udvikling af de interne marked og gøre det mere velfungerende.
Efter at have undersøgt de opnåede resultater og særlig de problemer, der endnu står åbne har vi særlig drøftet det vigtige emne om at gøre det interne marked mere tilgængeligt for borgerne og de små og mellemstore virksomheder. Uden en gennemført og bevidst deltagelse fra disse parters side kan der nemlig ikke tales om et velfungerende internt marked i et fuldendt økonomisk demokrati. Der kræves ikke blot oplysnings- og bevidstgørelseskampagner, men vi skal målrettet bevæge os i retning af en forenkling af den europæiske lovgivning på området og sørge for, at medlemsstaterne gennemfører denne korrekt og uden finurligheder og yderligere komplikationer.
Yderligere kræver et velfungerende indre marked, at man øger effektiviteten af overtrædelsesprocedurerne og styrker domstolenes virke, og at der på regeringskonferencen med henblik herpå vedtages instrumenter til forsvar for markedets enhed og integritet, instrumenter, der er mindst lige så effektive som dem, der allerede er indført til beskyttelse af den frie konkurrence.
Vi kan kun gentage, at et velfungerende indre marked er den grundlæggende betingelse for en positiv start på Valutaunionen. De to processer er to sider af samme sag under forfølgelsen af en strategi for genopretningen af det europæiske økonomiske systems konkurrenceevne med det endelig mål at fremme velfærd, beskæftigelse og bæredygtige former for socialpolitik.
Med henblik herpå kan man på baggrund af den udvikling, der foregår inden for den fælles økonomiske politik, kun give udtryk for stærk bekymring vedrørende to særlig vigtige problemkredse.
For det første for så vidt angår den fælles valuta og den fælles fremtidige monetære politik, er nogle af forholdene i forbindelse med en ikke-monetær styring af økonomien i øjeblikket defineret langt mindre præcist, mindre tilfredsstillende og mindre samordnet, også med hensyn til de europæiske institutioners beføjelser.
Selvom man på den ene side må hilse en lejlighed som denne velkommen, der giver anledning til en samlet overvejelse over emner inden for industripolitikken, konkurrencepolitikken, handelspolitikken og det indre marked kunne man ønske sig en systematisk integreret tilgang, der på debetsiden også tog hensyn til de vigtigste fælles politikker inden for horisontale sektorer, hvoraf visse er nævnt (miljø, forskning, uddannelse, forbrugerpolitik m.v.). Det første problem, der skal løses, vedrører følgelig en større ligevægt mellem den fremtidige monetære politik og hele komplekset af ikke-monetære politikker.
For det andet, og idet jeg nu behandler spørgsmålet fra et lidt andet synspunkt, bevæger vi os i retning af en meget foruroligende uligevægt mellem den fælles valutapolitik, en stram koordinering af budgetpolitikken, der er sikret ved stabilitetspagten, og skatte- og afgiftspolitikken. De utilfredsstillende fremskridt, der hidtil er set på dette område, forhindrer en mere tilfredsstillende funktion af det interne marked med negative følger for forbrugerne og virksomhederne og følgelig for beskæftigelsen. De negative eksempler på skattekonkurrence, udhuling af beskatningsgrundlaget og forskydning af skattebyrden fra kapitalen til arbejdet viser ligeledes klart, at det haster med at komme frem til former for harmonisering eller endda til en egentlig fællesskabeliggørelse.
Det, som det haster med at overveje, er følgelig ikke blot, hvorledes man skal indlede en beskatningspolitik for at komme frem til mere tilfredsstillende løsninger, men også hele grundlaget for en ikke-monetær styring af Den Europæiske Unions økonomi i den nærmeste fremtid.
Institutionerne skal påtage sig dette, men regeringskonferencen har en klar pligt til at hidføre disse ændringer, som har været krævet i lang tid, navnlig ved afskaffelse af princippet om enstemmighed ved alle beslutninger i forbindelse med et velfungerende internt marked.

Rapkay
Hr. formand, kære kommissærer, kære kolleger, grænseoverskridende fusioner og erhvervsaktiviteter er for industrien et af de vigtigste midler til med held at kunne tage de nye udfordringer fra det indre marked op. Dersom de ikke skader konkurrencen, kan de være en positiv følge af markedsintegrationen. Europa-Parlamentet har i sine beslutninger fra i fjor om politikken vedrørende industriens konkurrenceevne gjort det klart, at den globale konkurrence forlanger af virksomhederne, at de kan hævde sig som global player , og at politikken skal skabe den nødvendige manøvremargen til, at europæisk industri kan øge sin konkurrenceevne, dvs. at Unionens konkurrencepolitik skal tilpasses den globale konkurrences situation.
Jeg er helt klar over, at dette af og til kan blive noget i retning af linedans, for forøgelsen af den globale konkurrenceevne må ikke ske på bekostning af ligeberettigede konkurrencevilkår på det indre marked. I Parlamentet er der jo ikke uden grund bred enighed om, at den interne konkurrence sætter liv i det indre marked, fører til øget effektivitet og dermed kan være garant for vor velstand. Men på den anden side er konkurrence ikke et mål i sig selv. Den er et instrument til at nå de overordnede mål beskæftigelse, miljøbevarelse, velstand og social samhørighed.
Med pengepolitikken og den monetære politik vover vi et stort skridt. Med den fælles valuta vil vi ikke blot uddybe integrationen. I det mindste for et stort flertal i Parlamentet er denne århundredets reform også et instrument til at gøre Europa klar til den globale konkurrence og dirigere det mod de mål, jeg netop nævnte. Denne pengepolitik og monetære politik bliver efter vor vilje udformet i fællesskab, men ledet af en stærk, uafhængig institution.
Det går fremad med integrationen. Hvad angår den konkrete konkurrencepolitik, får man derimod af og til det indtryk, at hjulet burde stilles tilbage. I f.eks. støttepolitikken er der i mit eget land så meget skråleri fra nogle provinsfyrster om, at de da i sidste instans er herrer i deres eget hus. At dette skråleri ikke kun lyder i mit land, er ikke særlig beroligende. I den forbindelse synes alle at glemme, hvad der egentlig er vort hus, nemlig Europa. Dette hus skal ikke være en faldefærdig hytte. Det skal være vejrbestandigt, og vi vil alle bo i det. Et sådant hus skal så også have en vicevært. Denne vicevært kan ikke gøre, hvad han vil. Han skal holde sig inden for en realistisk ramme, som husets beboere har lavet en klar aftale om. Men denne ramme skal så også give viceværten - jeg kalder ham her Kommission - en tilstrækkelig manøvremargen. Det gælder også for fusionskontrollen. Indrømmet, vi har dette instrument, nemlig fusionskontrolforordningen fra 1989, og den skal også fortsat udgøre rammen om aktiviteterne. Men intet forbliver, som det er, og i et så dynamisk felt som det indre marked på den ene side og globaliseringen af økonomien på den anden side da slet ikke. Derfor skal detaljerne i et sådant instrument også tages op til revision, og de skal ændres. Det har været tiltrængt længe. De konkrete kriterier inden for forordningens rammer har i lang tid ikke været rigtige.
Jeg vi ikke nu gå i detaljer om, hvorledes den nuværende tilstand er eller hvor høje de tærskelværdier er, som er udslaggivende for Kommissionens kompetence. Beherskelse af markedet kan godt opstå under disse tærskler. Med øget integration af markederne i Fællesskabet er antallet af grænseoverskridende sammenslutninger steget. Men kun et mindre antal af disse tilfælde falder ind under den hidtidige forordnings gyldighedsområde. Det forekommer mig ikke fornuftigt. Om jeg kan forstå det eller ej, er ikke afgørende. Det er klart, at sammenslutninger, som ikke falder ind under forordningen, meget vel kan have indvirkning på konkurrencevilkårene overalt i Fællesskabet. Der må sættes spørgsmålstegn ved, om det kan vurderes på rimelig vis set gennem de nationale konkurrencemyndigheders nationale briller.
Konkurrencepolitisk har det hele således ikke længere megen mening. Det, vi har haft indtil nu, bliver vi nødt til at korrigere. Kommissionen foreslog oprindelig i sin grønbog, at disse interventionstærskler skulle fastsættes til 2 mia ecu og 100 mio ecu for hhv. verdensomsætningen og EU-omsætningen, når der deltager mindst to medlemslande. Det støder fortsat på modstand i en række medlemslande. Men det ville være velbegrundet. Det nuværende forordningsforslag fastsætter 3 mia ecu for verdensomsætningen og 150 mio ecu for mindst to medlemslande. I tilfælde, hvor en fusion skal anmeldes hos tre eller flere nationale myndigheder, skal imidlertid 2 mia ecu og 100 mio ecu være gældende.
Jeg foreslår Dem at stemme for Kommissionens forordningsforslag til revision af fusionsordningen. Rådet af industriministre opfordrer jeg til at vedtage det i samme form. Rådet kan på sit møde næste torsdag give tegn dertil. Det er uomgængelig nødvendigt. Det kræver subsidiariteten for øvrigt også. Men begrebet subsidiaritet må ikke misbruges til en renationalisering af konkurrencepolitikken.

Hautala
Hr. formand, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har på eget initiativ udarbejdet en betænkning, der behandler omstruktureringen af industrien og internationale virksomhedsflytninger både i Den Europæiske Union og fra EU til tredjelande. Det fænomen, som normalt betegnes som globalisering eller virksomhedsflytninger, optræder i alle sektorerne. Vi kan ikke forstå fænomenet, hvis vi kun ser det ud fra en konkurrencepolitisk synsvinkel eller ud fra industri- eller handelspolitik. Der er brug for en ny overvågningsmetode, for at vi kan forstå, hvad der faktisk sker.
Indtil nu har man bedst kunnet overvåge virksomhedsflytninger ved at se på den enorme stigning i de direkte investeringer. De er tredoblede på ti år, og de er blevet en naturlig bestanddel af markedsøkonomiens mekanisme. Investeringerne skaber naturligvis mange nye arbejdspladser, samtidigt med at omstruktureringen fremmes, men dette fænomen har også negative følger.
En industrivirksomhed kan således pakke sammen og efterlade et betydeligt antal arbejdsløse personer, uden at myndighederne eller virksomhedens arbejdstagere overhovedet har kunnet gøre sig gældende.
Jeg ønsker at foreslå nogle konkrete foranstaltninger til, hvordan man kan overvåge og analysere dette fænomen nøjere. For det første, håber jeg, at Kommissionen vil overveje at oprette et sådant observationsorgan. Jeg foreslår ikke, som nogle har påstået, en protektionistisk politik, som Kommissionen kan bruge til at blande sig i virksomhedernes aktiviteter og investeringer. Unionen har dog i denne sammenhæng en klar interesse i at sikre borgernes velfærd, og jeg mener derfor, at der er brug for et observationsorgan, eftersom det ikke er muligt at overvåge virksomhedsflytningerne særlig målrettet med de nuværende midler.
For det andet er det klart, at også virksomhedernes egne frivillige foranstaltninger er meget vigtige. En god metode vil være, hvis virksomhederne indfører frivillige, og jeg understreger frivillige retningslinjer som en slags adfærdskodeks, der går ud på, at de undlader at flytte deres aktiviteter til lande, hvor arbejdstagerne ikke har de grundlæggende rettigheder, eller hvor staterne groft krænker menneskerettighederne. Jeg tror helt bestemt, at de virksomheder, som overholder disse regler, vil få betydelig succes, eftersom denne fremgangsmåde kan blive en faktor, der bidrager til konkurrenceevnen.
Jeg synes, at det er væsentligt at fortsætte drøftelsen om, hvordan vi inden for Unionen kan skabe mere ligeværdige konkurrenceforhold for virksomhederne. Spørgsmålet er, hvordan det indre marked kan styrkes: udvalget har helt korrekt og enstemmigt gjort opmærksom på beskatning. Beskatningen er det område, hvor der måske er mest at udrette. Vi har igen erindret om, at Kommissionen sidste forår har offentliggjort et meget udmærket dokument, hvori den gjorde opmærksom på, at beskatningen af de mere bevægelige produktionsfaktorer er faldet kraftigt i de seneste år, mens beskatningen af de mindre bevægelige produktionsfaktorer såsom arbejdskraft samtidig har udvist en stigende tendens. Det er klart, at man på denne måde ikke fremmer erhvervslivets forhold i hvert fald ikke i de arbejdskraftintensive virksomheder.
Jeg vil også gøre Kommissionen opmærksom på, at Unionens regionalpolitik kan indeholde faktorer, der fordrejer konkurrencen. Udvalget fremhæver et fænomen, der på engelsk kaldes »subsidy shopping«. Kommissionen skal meget hurtigt gøre rede for, om EU's støtteordninger skamløst bruges til at oprette kortvarige arbejdspladser, og om man, efter at støtten er modtaget, igen pakker sammen.
Udvalget understreger også betydningen af, at forbindelserne mellem de direkte investeringer samt de nyetablerede virksomheder i området og det lokale erhvervsliv og samfundsøkonomien bør styrkes. Uddannelsens betydning må heller ikke undervurderes. Den gør det muligt for arbejdstagerne at tilpasse sig til en situation, hvor virksomhederne meget hurtigt kan ændre deres strategi.
Hr. formand, inden jeg slutter, vil jeg sige, at i kollegaerne Kittelmanns og Kreissl-Dörflers betænkninger behandles WTO-spørgsmålene mere indgående end i min betænkning, og derfor vil jeg ikke komme ind på disse spørgsmål her.

Kuckelkorn
Hr. formand, kære kolleger, mere end 18 mio arbejdsløse i Det Europæiske Fællesskab - på baggrund af dette tal kan man da kun komme til den erkendelse, at Det Europæiske Fællesskab ubestridt er inde i en alvorlig krise for beskæftigelsen. Fra topmøde til topmøde bliver Det Europæiske Råd ikke træt af at bedyre sit store engagement i overvindelsen af krisen for beskæftigelsen. Efter hvert topmøde får den europæiske offentlighed at vide, at nu indledes der foranstaltninger, hvis indhold er en vedvarende forbedring af situationen for beskæftigelsen.
Efter at det blev klart, at de transeuropæiske net ikke kunne tjene som beskæftigelsesoffensiv, fordi kendsgerningerne siger noget andet, bliver Fællesskabet nødt til at vedtage troværdige beskæftigelsesinitiativer. Det kunne ske på SMV-området. Aktiv støtte til disse dynamiske kilder til beskæftigelse fra Den Europæiske Union og navnlig fra Rådet ville egentlig være en logisk konsekvens, især da de små og mellemstore virksomheder også af Rådet igen og igen fremhæves som den egentlige dynamiske kilde til beskæftigelse i Den Europæiske Union.
Kommissionen og Parlamentet har indset, at det med få penge er muligt at sætte håndværk og SMV ind som dynamisk kilde til beskæftigelse med henblik på oprettelsen af nye arbejdspladser. Ergo vedtog Kommissionen og Parlamentet et program til rentegodtgørelse til beskæftigelsesskabende foranstaltninger på SMV-området. På Fællesskabets budget for 1996 blev det foreslået at opføre 50 mio ecu til dette program til rentegodtgørelse. Den eneste instans, der har det vanskeligt med oprettelse af arbejdspladser, er Rådet. Det nægtede at acceptere programmet til rentegodtgørelse samt at fastlægge retsgrundlaget, og det skete med tyndbenede argumenter: a) subsidiaritet, fordi medlemsstaterne angiveligt er bange for at miste kompetence, og b) håbet om at skaffe sig finansielle midler til huller på budgettet, der er opstået på grund af forsømmelighed. Netop her gør Rådet sig skyldig i en alvorlig fejlvurdering. Budgetudvalget vil via Notenboom-proceduren fordele de penge, der er til rådighed, på andre budgetposter, hvis Rådet ikke omsider fastlægger retsgrundlaget.
Ved hjælp af lånegarantier skal SMV have nemmere adgang til lån til beskæftigelsesskabende investeringer, et overbevisende initiativ, som fik en særdeles positiv modtagelse hos SMV. Størrelsen af de lån, der ydes garanti for, skal gøres afhængig af antallet af de arbejdspladser, der oprettes.
Det er i SMV's egen interesse at fastholde det nye ELISE-program, og når man ser, hvor vanskeligt Rådet har ved at kunne acceptere det, må man også sige, at navnlig mit hjemland systematisk blokerer for, at der træffes en beslutning i Rådet. For også her håber man på tilbagebetalinger, dersom der ikke opnås enighed om ELISEprogrammet, så man kan udligne gammel gæld. Man bliver i dag nødt til at spørge sig selv, hvor store finansielle vanskeligheder en forbundsregering eller andre regeringer skal have, når de på baggrund af huller på milliarder på budgettet er henvist til så beskedne finansielle midler og til gengæld standser et løfterigt europæisk beskæftigelsesprogram, især da midlerne efter programmets skibbrud fordeles på andre budgetposter.
Man kan kun ønske Kommissionen held og lykke med den vanskelige opgave alligevel at få Rådet overbevist om ELISE-programmets nytte. Som Parlamentets ordfører er jeg af den opfattelse og overbevisning, at vi kan klare det med Parlamentets beslutninger og i fællesskab med Kommissionen.

Janssen van Raay
Hr. formand, egentlig ville jeg have drøftet Wijsenbeek-ændringsforslaget om totredjedelsreglen, som er overtaget af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Vi synes ikke så godt om denne regel, i lighed med Kommissionen i øvrigt, men nu, hvor jeg ser hr. Bangemann og hr. Van Miert siddende ved siden af hinanden, kan jeg slet ikke modstå fristelsen til at drøfte en anden fusion, som de to kommissærer i høj grad har været involverede i. Det er fusionen inden for fodbold.
Kommissær Bangemann har indlagt sig utrolig stor fortjeneste ved sine forsøg på at opnå forlig med de arrogante fodboldbaroner om nationalitetsklausulen. De sagde ja, men handlede modsat, og efterfølgende tabte de JeanMarc Bosman-processen, den af mig som lille David karakteriserede belgiske helt, som fik ret i Luxembourg, og såvel kommissær Bangemann som kommissær Van Miert havde advaret dem om, at det vil gå sådan. I den dom, der blev afsagt af appeldomstolen i Amsterdam for nylig, og ved hvilken fodboldforbundet KNVB tabte sagen, siges præcis det, De altid har sagt, nemlig at der også bør være konkurrence inden for KNVB med hensyn til fjernsynsrettighederne; det er de komplet ligeglade med.
Jeg anmoder altså om, at man prøver at undersøge, om man ikke i så henseende kunne anvende fusionsforordningen, som vi også i Retsudvalget hilser med begejstring. Hr. Wijsenbeek har på falderebet med held fremsat et ændringsforslag, som mere eller mindre er blevet overtaget af Økonomiudvalget, ikke så skarpt som vi jurister gør det, men lidt mere tolerant og tilbageholdende, men ikke desto mindre anmodes De nu om at undersøge, om denne totredjedelsregel i øvrigt i overensstemmelse med Deres eget forslag ikke kan tilsidesættes efter, at denne sag er blevet studeret.

Chanterie
Hr. formand, efter denne omplacering af fodboldspillere ønsker jeg at vende tilbage til emnet. Som ordfører for udtalelse fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse ønsker jeg at fremlægge nogle elementer fra vor udtalelse.
For det første, omplacering er i og for sig ikke et forkasteligt fænomen, men et led i en verdensomspændende proces med rationalisering, modernisering, tilpasning og besparelser. Men i en socialt korrigeret markedsøkonomi bør myndigheder identificere og forhindre de samfundsmæssigt uheldige konsekvenser af omplaceringerne samt kontrollere og modvirke dem.
For det andet ønsker vi at understrege, at omplacering ikke er noget entydigt fænomen. Der er generelt omplacering inden for Unionen, uden for Unionen, inden for OECD-landene, mellem Unionen og Central- og Østeuropa, Nordafrika og lignende. Jeg vil mene, at vi bør holde fast i en række generelle principper. I Socialudvalget ønsker vi, at omplaceringerne og omstruktureringen af verdensfrihandelen skal tage hensyn til det indre marked på den ene side og den verdensomspændende regionalisering på den anden.
For det tredje har vi, for så vidt angår EU-intern omplacering, en klar holdning med hensyn til internationalisering, idet vi går ind for en strategi for dette punkt og en vurdering af virksomhedernes omstrukturering. Når virksomheder inden for Unionen flytter til de regioner, der tør tilbyde virkelig mange konkurrencefordele, opstår der en situation i Unionen, der fører til store vanskeligheder. Derfor opfordrer vi de to kommissærer til at iværksætte en nøje undersøgelse af støttepolitikken, af industripolitikken og ligeledes udarbejdelsen af en strategi med hensyn til følgerne for de lokale arbejdsmarkeder. For når virksomheder flytter fra den ene region til den anden efter støtte, flyttes samtidigt arbejdstagere, flyttes arbejdspladser, medens Den Europæiske Union lader som om, der slet ikke er noget problem, hvor det jo faktisk er et stort problem.

Vieira
Hr. formand, på baggrund af arbejdsløshedens omfang og de små og mellemstore virksomheders betydning for arbejdsmarkedet kan det forudses, at ELISE-programmet vil vække stor interesse. Gennem dette program vil SMV få lettere og billigere adgang til banklån, som er en forudsætning for at kunne investere. De små og mellemstore virksomheder, som næsten altid er underforsynet med kapital, står over for umådelige vanskeligheder, lang ventetid og meget høje omkostninger, når de skal have banklån, bl.a. fordi de normalt ikke kan stille de garantier, som kræves af de nationale finansieringsinstitutter.
Når der nu gennem Den Europæiske Investeringsfond kan ydes lånegarantier for investeringer foretaget af beskæftigelsesskabende små og mellemstore virksomheder og Fællesskabet påtager sig at bære omkostningerne ved sådanne garantilån, vil de største hindringer for SMV's adgang til finansieringsmarkedet let kunne overvindes.
I overensstemmelse med ånden i ELISE-programmet ønsker vi at gå mere i dybden og bredden med de heri omhandlede spørgsmål. Jeg har udarbejdet en udtalelse, som er blevet enstemmigt vedtaget i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, hvori det understreges, at investeringsstøtten ikke alene skal være afhængig af investeringernes beskæftigelsesskabende potentiale, men at det er lige så vigtigt at bevare eksisterende arbejdspladser, og med henblik herpå er det nødvendigt at ændre den pågældende budgetpost, for at det bliver muligt at støtte investeringer, der bevarer arbejdspladser.
I udtalelsen understreges endvidere nødvendigheden af en udtrykkelig henvisning til mikrovirksomheder, håndværksvirksomheder og en eksplicit omtale af rand- og fjernområder, hvorfor der bør være et omfattende net af formidlende finansieringsinstitutter i hele Unionen, således at lånegarantierne uden vanskeligheder er tilgængelige for små og mellemstore virksomheder, også i rand- og fjernområder. Endvidere understreges vigtigheden af at sikre, at de arbejdspladser, der skabes eller bevares, har permanent karakter.
Endelig foreslås det, at de procentsatser for garantidækning, som Kommissionen har foreslået, gøres mere fleksible, således at EIF støtter med en højere dækningsprocent, når investeringerne tager sigte på oprettelse af mange arbejdspladser eller på skabelse af arbejdspladser for de grupper, der er hårdest ramt af arbejdsløshed.
I betragtning af at den foreliggende betænkning generelt er god, og ikke alene fordi den har overtaget nogle af vore forslag, må vi dybt beklage, at den ikke har medtaget en for os prioriteret tanke, nemlig at der ydes størst mulig støtte til bevarelse af eksisterende arbejdspladser. Hvis dette var medtaget, ville den foreliggende betænkning fortjene højeste karakter. Vi har dog den tilfredsstillelse at have gjort opmærksom herpå i tide.

Schroedter
Hr. formand, jeg er ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Regionalpolitik, og for dette udvalg er virksomhedsflytninger og strukturpolitikkens indflydelse herpå et centralt emne. Strukturpolitikken skal nemlig i forbindelse med reformen gennemgås med henblik herpå. Derfor forstår Udvalget om Regionalpolitik ikke, hvorfor dets vilje til samarbejde med Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik besvares med, at dets punkter lades ude af betragtning i betænkningen.
For Udvalget om Regionalpolitik er spørgsmålet, om de nuværende strukturfonde har evne til at modvirke eller lette virksomhedsflytninger, af vital betydning. Strukturfondene er for øjeblikket bundet til geografiske målregioner og til kriterier for en svag udvikling. Dog oplever vi nu et fænomen, som breder sig voldsomt, nemlig subsidy shopping . Det forholder sig således, at de svage regioner nu ofrer hele sit potentiel til dette fænomen i stedet for at sætte det ind til fordel for en bæredygtig udvikling. Nu gælder det om at genoprette harmonien mellem den økonomiske politik, konkurrencepolitikken og den økonomiske og sociale samhørighed. Derfor opfordrer vi Kommissionen til at tage sig mere af dette fænomen.
Den kommende reform af strukturfondene skal være mere effektiv, dét er vi alle klar over, og derfor skal misbrug modvirkes. Udvalget om Regionalpolitik er derfor af den mening, at spørgsmålet om de geografiske forhold skal tages op til fornyet overvejelse. Udvalget har imidlertid allerede et svar, for det anser det ikke for fornuftigt helt at lade dette kriterium udgå. Det anser det heller ikke for fornuftigt at fremme en yderligere bureaukratisering af strukturfondene og foreslår derfor et instrument, der ligger tæt op ad konkurrencen og som sørger for, at EU-støtte til virksomheder skal gøres betinget af langsigtede forpligtelser over for regionen for at forhindre, at virksomheder flytter fra en målregion til en anden blot for at udnytte EU-fordelene og uden at udvikle lokale økonomiske aktiviteter på længere sigt.

Haug
Hr. formand, kære kommissærer, kære kolleger, det er nu mindst tredje gang i denne mødeperiode - og den er jo ikke særlig gammel - at vi bliver nødt til at bebrejde Rådet de manglende konsekvenser af dets topmødeerklæring, som det blæser stort op til ære for medierne. Den ene gang efter den anden erklærer det, at kampen for beskæftigelsen har højeste prioritet i Unionen og dens medlemsstater, men når der så skal penge på bordet, sker der bare ingenting! Efter alle topmøder bliver der stille, hvad enten det drejer sig om energieffektivitetsprogrammer, gennemførelsen og håndteringen af struktur- og regionalfondene, eller netop nu støtten til de små og mellemstore virksomheder. Hver gang får Rådet muligheden for at skabe arbejdspladser serveret på et sølvfad; men Rådet benytter den aldrig. Små og mellemstore virksomheder er den dynamiske kilde til beskæftigelse, vækst og konkurrenceevne i Den Europæiske Union. Mere end 70 % af alle arbejdspladser i Unionen findes i SMV. Europa-Parlamentet vil i modsætning til Rådet, der kun siger, det vil, men ikke gør det, også gennemføre sine politiske mærkesager og det forhøjede derfor allerede sidste år bevillingerne på budgetpost B5-322, europæisk beskæftigelse og vækst, med 50 mio ecu til mere end 57 mio, og det gjorde Parlamentet, fordi programmet til ydelse af støtte til SMV til beskæftigelsesskabende investeringer var en succes og blev accepteret i vide kredse. Rådet var dog ikke rede til at tilvejebringe det nødvendige retsgrundlag.
ELISE-programmet skal nu som program til ydelse af SMV-lånegarantier i det mindste prøve på at slå bro over den gabende kløft mellem den politik, der annonceres, og den, der virkelig føres. Det spørgsmål rejser sig, om vi med dette initiativ på 25 mio ecu for foreløbig to år, hvormed der måske kan nås en låneportefølje på i alt i mia ecu, virkelig kan opnå en virkning med gennemslagskraft over for beskæftigelsen. Vi anser snarere bevillingerne for beskedne også på baggrund af de budgetmidler, der står til rådighed i 1996. Vi er af den overbevisning, at vi overalt, hvor det er muligt, bør støtte SMV i at få fjernet deres underskud, fordi de beskæftigelsesreserver, der skal mobiliseres på dette område, fortjener en stor indsats. Handling i stedet for ord! Vi må ikke ofre vor prioritet - kampen mod arbejdsløsheden - til fordel for at få stoppet hullerne på medlemsstaternes budgetter.

Alan Donnelly
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke ordførerne for deres betænkninger. Der er nogle glimrende ideer i de forskellige betænkninger, og jeg håber, at Kommissionen i sit arbejde i 1997 vil tage mange af disse ideer til sig.
Jeg vil gerne sige til kommissærerne, at det absolut ikke er tilfældigt, at vi i eftermiddag har en forhandling med en samlet behandling af alle disse betænkninger. Grunden til denne forhandling er, at vi ønsker en sammenkædning af industripolitik, konkurrencepolitik, det indre marked og politikker vedrørende små og mellemstore virksomheder, fordi der efter Parlamentets opfattelse stadig ikke finder en tilstrækkelig koordination og et tilstrækkeligt samarbejde sted i forbindelse med disse forskellige politikker, skønt Kommissionens tjenestegrene i deres egne generaldirektorater udfylder deres rolle godt på vegne af borgerne i Den Europæiske Union. Jeg vil gerne behandle nogle af spørgsmålene i mit korte indlæg.
Vi må se i øjnene, at vi med vækstraterne i Den Europæiske Union fra nu og til udgangen af dette årti må regne med en vækst på mellem 2 % og 2, 5 %. Det betyder, at vi ikke kommer til at løse arbejdsløshedsproblemet i Europa. Vi vil stadig have et højt arbejdsløshedsniveau ved udgangen af dette århundrede.
Det er også et faktum, at vi opererer med verdensomspændende markeder. Der er ikke længere tale om, at vi har europæiske industrier. Vi har verdensomspændende industrier, der opererer på de europæiske markeder. Vi skal derfor skabe et klima, der giver disse industrier mulighed for at blomstre, og som også giver de små og mellemstore virksomheder, der er en del af forsyningskæden, mulighed for at blomstre i fremtiden. Det er derfor, vi skal se på politikken om små og mellemstore virksomheder, industripolitik, konkurrence og det indre marked under ét.
I forbindelse med Kommissionens arbejdsprogram for 1997 vil vi bede - min gruppe vil i hvert fald bede - EuropaKommissionen om at udarbejde en ny årsberetning. I denne beretning bør man sammenkæde ovennævnte politiske områder, se nøje på konkurrenceevnen i Den Europæiske Union og sikre, at der er komptabilitet mellem disse forskellige politikker.
Vi skal også se nærmere på de økonomiske virkninger af disse forskellige politikker. Jeg ved for eksempel, at GD II i Europa-Kommissionen udarbejder rapporter om økonomien i visse vigtige politikker, som EuropaKommissionen kan iværksætte. Jeg har en formodning om, at disse rapporter standser i Europa-Kommissionens generaldirektorater. Jeg tror ikke, at de lander på kommissærernes skriveborde. Det er af afgørende betydning, at GD II - de personer, der analyserer EU-politikkernes økonomiske virkninger - får mulighed for at give direkte udtryk for deres synspunkter over for kommissærkollegiet. Det er, hvad der efter vor mening bør ske fremover.
Jeg vil gerne behandle nogle ændringer i erhvervsmiljøet, og hvordan politikkerne vedrørende konkurrence, SMV'er, industrien og det indre marked skal indgå i et tættere samarbejde. Jeg ønsker specielt at kigge nærmere på den forsyningskæde, industrierne er involveret i. Hr. kommissær Bangemann, lad os se på en industri, som De og jeg har arbejdet med for nylig, nemlig bilindustrien. I bilindustrien stod moderselskabet tidligere selv for al forskning og udvikling, mange af komponenterne osv. Den tid er ovre nu.
Nu findes der en forsyningskæde, hvilket betyder, at forskning og udvikling i mange tilfælde er blevet skubbet nedad i forsyningskæden til leverandører i første, anden eller tredje lag inden for denne branche. Der findes mange andre økonomiske sektorer, hvor forsyningskæden nu er helt anderledes, end den var for ti år siden. Det er de små og mellemstore virksomheder, der er nøglen til denne forsyningskæde, de innovative industrier, der nu står for design, som er involveret i produktionstjenester med værditilvækst. Det bør afspejles i vore politikker.
Hvad angår konkurrencepolitikken, bruges den for ofte som en undskyldning for industripolitik. Hvis vi atter kaster et blik på bilindustrien, har vi haft fritagelser en bloc inden for bilindustrien, for så vidt angår bilsalg. Det er virkelig et eksempel på, at man bruger konkurrencepolitik som en mekanisme for industripolitik. Vi har naturligvis også haft de frivillige eksportordninger, der varer indtil 1999, hvor man atter primært bruger konkurrence- eller handelspolitik i stedet for industripolitik.
Vi må sørge for at skabe et tæt samarbejde mellem industripolitikkerne på det indre marked, små og mellemstore virksomheder samt forskning og udvikling. Ellers vil vækstraterne fortsat ligge på omkring 2 %. Vi vil fortsat have omkring 18 millioner arbejdsløse, og vi får absolut en minimal gennemslagskraft som Europæisk Union. Derfor vil vi gerne have Kommissionen til næste år at udarbejde en årsberetning, der sammenkæder disse politikker med konkurrenceevnen, så vi kan se, om der er tale om ægte komptabilitet mellem de forskellige generaldirektorater og de politikker, man fører i Den Europæiske Union.

von Wogau
Hr. formand, kære kolleger, forhandlingen i dag om en serie af betænkninger har et væsentligt formål. Den skal påvise, at Den Europæiske Union råder over en række instrumenter til - hvis den vil - at føre en sammenhængende og effektiv økonomisk politik. Det skal komme til udtryk gennem betænkningerne om det indre marked i 1995, konkurrencepolitikken, kontrollen med fusioner, lånegarantier til små og mellemstore virksomheder og omstruktureringen af industrien i Den Europæiske Union og virksomhedsflytninger.
Disse forskellige betænkninger er egentlig et eksempel på, at vi i dag er for tilbøjelige til at se på det indre markeds funktion, anvendelsen af konkurrencereglerne, industripolitikken og indsatsen for de små og mellemstore virksomheder hver for sig, som om artikel 85 til 90 i traktaten ikke stod i forbindelse med det indre marked og med denne eller hin industrisektors konkurrenceevne.
Vi har i lang tid krævet - og vi gør det igen i dag - at Kommissionen koordinerer sine politikker på tværs af de forskellige generaldirektorater og de enkelte kommissærers ansvarsområder. Som et første skridt kan vi konstatere, at antallet af de kommissærer, der er til stede i dag, næsten svarer til antallet af tilstedeværende medlemmer. Vi er i færd med at oprette en stærk europæisk monetær union med solide institutioner, med en uafhængig centralbank, som sikrer en sund forvaltning af finanserne, med stabile priser, med reducerede underskud, der er under kontrol, samt med en stærk fælles valuta - euroen - pr. 1. januar 1999. Den Europæiske Union kommer dermed til at råde over en stabil ramme omkring den monetære politik og budgetpolitikken til udvikling af sine økonomiske aktiviteter.
Men bliver vi ikke nødt til sideløbende dermed at udvikle en dynamisk økonomisk politik, som især skal begunstige og fremme vækst og beskæftigelse? Denne politik må ikke indskrænke sig til blot at danne modvægt til centralbanken. Det gælder om at udstyre Den Europæiske Union med alle de instrumenter, der gør det muligt for den at fremme den økonomiske udvikling. Selv om denne koordinering af politikkerne til gavn for konkurrenceevnen ikke forekommer i traktaterne i den form, har vi ikke behov for en traktatændring, da vi råder over alle de instrumenter, for så vidt angår den økonomiske politik og socialpolitikken, der skal til for at føre denne økonomiske politik.
Et af de stærkeste instrumenter, vi har i dag, er givet Kommissionens konkurrenceregler. Vi vil gøre alt for at forhindre, at Kommissionens handleevne inden for dette område på nogen måde indskrænkes.
Det er Kommissionens opgave ved hjælp af de beføjelser, traktaten giver den, inden for en kohærent ramme at foreslå den måde, hvorpå den agter at anvende den økonomiske politiks forskellige instrumenter. Ansvaret for en sådan politik påhviler også vor institution. Europa-Parlamentet skal inddrages så meget som muligt i udformningen af den. Det ville gøre det muligt for os at spille den rolle, som traktaten med henblik på gennemførelsen af den monetære union endnu ikke i tilstrækkelig grad har givet os.
Da afgørelsen for øjeblikket træffes af Rådet, skal det sikres, at Rådet er i stand til at indføre en sådan politik. Derfor foreslår jeg, at der under hvert formandskab, altså to gange om året, afholdes en ekstraordinær rådssamling. Dette »Råd om den økonomiske politik« skulle tage stilling til de retningslinjer, som Kommissionen efter at have hørt Parlamentet måtte have at forelægge. Dette »Råd om den økonomiske politik« skulle naturligvis omfatte finansministrene, men tillige på en eller anden måde inddrage alle øvrige ministre, som også har med spørgsmål vedrørende den økonomiske politik at gøre, for derved ville den uomgængelig nødvendige forbindelse mellem den økonomiske politik og den monetære politik, der føres af ØKOFIN-Rådet, blive skabt.

Garosci
Hr. formand, de betænkninger - eller rettere den samling betænkninger - som Parlamentet i dag behandler er udarbejdet af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, der har vurderet dem som helhed, fordi de faktisk er indbyrdes forbundne. Det kunne ikke være anderledes, idet man nemlig ikke kunne tænke sig en konkurrencepolitik uden at vurdere reglerne om koncentrationer, ligesom man ikke kan overveje omstruktureringer og flytning af produktion uden at vurdere, hvorledes disse påvirker de små og mellemstore virksomheder. Derfor retter vi en tak til alle kollegerne i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik for det arbejde, de har gjort, og de anvisninger, de har givet Kommissionen på en bedre affattelse af de endelige retningslinjer.
Der er dog nogle aspekter, som vi særlig ønsker at understrege i denne samlede vurdering af Fællesskabets økonomi. Det første kan sammenfattes i en politisk anvisning på en anden vurdering af flere dimensioner. De største muligheder for vækst, udvikling, investering og følgelig i sidste instans nye arbejdspladser ligger ikke blot på det »store«, men derimod på det »mellemstore« og det »lille« felt.
Det andet aspekt er en operativ anvisning med henblik på en anden vurdering af vægten inden for den økonomiske sektor. For fremtiden skal der vises stadig større opmærksomhed over for sektorer, som indtil i dag har været undervurderet i henseende til deres potentiale. Jeg taler her særlig om turisme, handel, håndværk og tjenesteydelser, og under de sidste medtager jeg områder, som f.eks. miljø, teknologi, samfundsøkonomi og andre.
Det tredje aspekt har hr. Secchi allerede omtalt i sin betænkning om det interne marked. Der er i dag en anden forbindelse mellem den monetære politik og den ikke-monetære politik og følgelig i sidste instans beskatningspolitikken. Vi skal derfor til fordel for virksomhederne og virksomhedsejerne foretage dels en afskaffelse af administrative og bureaukratiske regler og give dem tid og lejlighed til at være ikke-bureaukratiske ledere under deres arbejde, og dels som følge heraf en større og bedre beskatningsmæssig harmonisering, således som kommissær Monti ønsker i det, han med rette kalder for det interne marked snarere end enhedsmarkedet.
Det fjerde og sidste aspekt er, at man under forsøget på at skabe kvalitative og kvantitative forbedringer må betænke opfyldelsen af forbrugernes behov, som er det eneste sande formål for hundrede tusinder af små, mellemstore og store virksomheder i Europa daglig opfylder sammen med deres medarbejdere. Det er nemlig kun på markedet, at man kan regulere de normative bestræbelser, som de europæiske institutioner udfolder og pålægger medlemsstaterne. Det vil sige at det marked, man skal støtte, regulere og fastsætte restriktioner for. Dersom det lykkes os at igangsætte det marked, der i øjeblikket lider under et farligt fald i forbruget, vil vi sætte hele det økonomiske og sociale system i Fællesskabet i gang.

Cox
Hr. formand, jeg vil gerne benytte lejligheden til på vegne af Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe at gratulere de forskellige ordførere.
Da min taletid er begrænset, vil jeg blot sætte politisk fokus på to spørgsmål. Hvad angår hr. García Arias' betænkning om konkurrencepolitikken, vil jeg gerne komme med en meget tydelig politisk manifestation af, at mens Den Liberale Gruppe er villig til at støtte denne betænkning i sin helhed, har vi et kraftigt forbehold med hensyn til at støtte punkt 15, der omfatter et ønske om, at regeringskonferencen ændrer traktatens artikel 90, stk. 2. Vor gruppe har altid været af den opfattelse, at en ændring af denne artikel vil skabe en slags trojansk hest. En sådan ændring vil medføre en slags snigende protektionisme og skabe et forsøg på at blokere gennemførelsen af det indre marked i følsomme sektorer. Det er et meget reaktionært svar på problemer, som uden tvivl eksisterer, men som kan løses ad politisk vej. På et verdensomspændende konkurrencedygtigt marked har vi ikke noget valg, men er nødt til at presse på, og vi mener, at artikel 32 skal forblive uændret. Jeg beder specielt De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om at forsøge at komme med en løsning på dette problem, da vi ønsker at støtte de overordnede bemærkninger i García Arias-henstillingerne.
Hvad angår Hautala-betænkningen, er vi konsekvent gået imod spekulationsmotiveret beskatning af kapitaloverførsler. Det optræder atter implicit i punkt 2. Det ønsker jeg ændret. Hvis det ændres, vil vi støtte betænkningen, hvis ikke, stemmer vi imod den.

Theonas
Hr. formand, vi har her en række vigtige betænkninger, og jeg vil gerne komplimentere mine kolleger for deres indsats og deres ideer.
Her vil jeg dog koncentrere mig om virksomhedsflytningerne. Flytninger er et vigtigt våben i hænderne på dem, der vil have et lavere socialt beskyttelsesniveau, skattely, begrænsede miljøbeskyttelsesforanstaltninger og mildere regler for standardisering og forbrugerbeskyttelse. Det er ikke tilfældigt, at netop denne trussel på provokerende vis fremtvinger privilegier og støtte, som i sidste ende medfører misbrug af strukturfondsmidlerne. Det er heller ikke tilfældigt, at der ydes støtte til flere og flere virksomhedsflytninger fra Den Europæiske Union til tredjelande, navnlig de nye industrilande i Asien samt de central- og østeuropæiske lande. I nogle lande, heriblandt mit eget, er dette fænomen vokset til en national katastrofe, og det er den grundlæggende årsag til, at produktionsgrundlaget forsvinder og økonomien går i opløsning, til industriel nedgang og forfald. Der er mange eksempler, hvoraf de nyeste er GOODYEAR og LEVIS, mens SIEMENS bruger sine arbejdstagere som gidsler for at få nye kontrakter.
Vi vil gerne komplimentere fr. Hautala for hendes grundige behandling af problemet. Vi gør opmærksom på, at vi i dag ud over at konstatere problemerne og udtrykke bekymring har brug for øjeblikkelige og effektive foranstaltninger på internationalt plan for at begrænse den multinationale storkapitals uhæmmede forehavende.
Vi opfordrer Den Europæiske Union og medlemsstaterne til i denne sag at udvise den samme beslutsomhed, som præger dem, når de fører en politik, der hæmmer det sociale beskyttelsesniveau og fratager arbejdstagerne deres grundlæggende rettigheder og tilkæmpede fordele. Den Europæiske Union kunne f.eks. undersøge, om det var muligt at ændre WTO's vedtægter, så beskyttelsen af arbejdstagernes grundlæggende rettigheder, defineret i de relevante ILO-konventioner, medtages i de multilaterale aftaler og danner grundlag for anvendelsen af en mestbegunstigelsesklausul.
Man må være klar over, at destruktureringen og den industrielle nedgang, i første omgang i de fattigste EU-lande og derefter i hele EU, vil ende som et mareridt for dem, der fastlægger deres politiske strategier ud fra filosofien om større åbning af markederne, om den famøse konkurrencedygtigheds fortrinsret frem for alle sociale og miljømæssige krav og om samfundets forvandling til et mørkets samfund.

Wolf
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det ser jo ud til at være meget forskellige emner: konkurrencepolitik, SMV, fremme af beskæftigelsen, flytninger og det indre marked. Men i virkeligheden drejer det sig hele tiden om det samme, nemlig at vi lever i meget interessante tider, hvad angår den økonomiske politik. Det er tider, hvor det neoliberale projekt åbenbart er i færd med at slide sig selv op, og hvor den idé, at markederne af sig selv nok finder de rationelle løsninger, viser sig at være urealistisk, og nødvendigheden af at reetablere en demokratisk kontrol med den økonomiske politik bliver tydelig flere steder på én gang.
Jeg henviser blot til ILO's rapport om børnearbejde. Der er virkelig behov for regulering, hvad miljøstandarder og sociale standarder angår. Det handler faktisk om, at markeder netop ikke er naturfænomener, men at vi bliver nødt til at skabe de politiske forudsætninger for at lave dem sådan, at de fungerer som rationelle agenturer og mekanismer. Det bliver vi nødt til virkelig at gennemføre i meget, der er trykt med småt, og det ville naturligvis glæde mig, om også Kommissionen, Karl van Miert og Martin Bangemann, kunne tilslutte sig denne oplyste opfattelse af markedsøkonomien.

Ewing
Hr. formand, i betragtning af det store arbejde, der udføres af Parlamentet - ordførernes betænkninger og de fremsatte ideer og politikker - er det interessant, hvor beskedent fremmødet er. Det er også meget interessant, at mens en vis hr. Goldsmith optræder i den bedste sendetid på alle tv-skærme, er denne antieuropæer ikke til stede i dag for at fortælle os om alt det, vi gør forkert. Han kommer kun 3 % af tiden, så jeg formoder, at vi er heldige, hvis vi fanger ham i netop denne forhandling.
Hvad angår García Arias-betænkning, er det næsten lykkedes ordføreren at skabe balance mellem de offentlige tjenester og de private faciliteter. Der findes ingen universalløsning, men jeg vil gerne sige, at hvis man bekymrer sig om randområder, skal man indse, at det normalt kun er den offentlige tjeneste, der har et social element til at stå øverst på dagsordenen, og at man generelt set ikke kan forvente dette af de private faciliteter.
Ville det ikke være mærkeligt, hvis man i alle lande skulle betale forskellig porto afhængigt af, om man kom fra Paris, Sydfrankrig, Island of Tiree eller London? Vi tager det for givet, at det ikke er sådan, og alligevel må vi acceptere, at det er tilfældet for vand, elektricitet og andre vitale tjenester. Det er forkert, medmindre man gerne vil have alle dem, der bor på disse fjerntliggende steder, til at flytte ind i byerne, hvor de sandsynligvis ville blive arbejdsløse og til besvær, mens de fjerntliggende steder i turisternes øjne ville blive til uinteressante ørkener.
Jeg repræsenterer et randområde, der ofte kaldes en ødemark. Men området blev gjort til en ødemark af grådige mænd, der tog ressourcerne og efterlod færre og færre mennesker. Man må forstå, at mens der er fordele og gode kvaliteter ved både det offentlige og det private, skal man anerkende det sociale element. Jeg gad vide, om det kan lade sig gøre, hvis vi tilskynder til, at privatiseringen overtager offentlighedens rolle.
Hvad angår hr. Secchis betænkning, er det meningen, at det indre marked og integrationen skal gå hånd i hånd med vore bestræbelser på at indføre ØMU'en. Som borger - omend ufrivillig - i Det Forenede Kongerige, finder jeg dette meget interessant, fordi jeg undertiden spekulerer på, om det er en drøm, tyskerne har, fordi artiklerne i pressen fra begge de store partier tyder på, at vi måske ikke bevæger os i retning af en økonomisk og monetær union. Det er interessant, at tiltrædelsen af tre nye medlemsstater ikke har fået integrationsudviklingen til at bryde sammen. Man sagde, at det ville ske, men det gjorde det ikke. Det har vi accepteret. Der har været gode aspekter og mangler, og de gode aspekter har været talrige - TOLD 2000, administration, konventionen om konkurs og harmonisering af produkter. Manglerne er der måske også en del af - offentligt indkøb, forsikring og intellektuel ejendom.
Jeg vil tilslutte mig hr. Rapkays forslag om at sænke grænsen. Vi stemmer for fru Hautalas adfærdskodeks for multinationale selskaber, og vi ved, at multinationale selskaber ikke altid bliver, når de flytter ind i et område som mit. Jeg er derfor enig i vendingen om investeringernes lange levetid.
Jeg giver hr. Kuckelkorn min fulde opbakning i hans støtte til ELISE.

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, d'herrer kommissærer, betænkningen, som vores kollega fr. Hautala har udarbejdet om virksomhedsflytninger og omstruktureringen af industrien, er meget vigtig, og jeg vil gerne gratulere hende med den.
Jeg er enig i, at Den Europæiske Union hurtigt skal indføre foranstaltninger over for de negative virkninger af virksomhedsflytninger, som favoriseres gennem reglerne for international handel, idet disse tilskynder til etablering af produktionscentre i de lande, hvor omkostningerne er lavest. Hver dag er vi vidne til de ulykker, der skyldes såvel den skatte- og afgiftsmæssige som den sociale dumping. De politiske magthavere bliver nødt til at indføre en modvægt over for de åbenlyse uretfærdigheder ved visse markedsmekanismer.
Inden for Unionen kan Den Økonomiske og Monetære Union udgøre et afgørende element i kampen mod den valutaspekulation, der fremskynder virksomhedsflytningerne. Jeg vil i den forbindelse udtrykke min støtte til ordføreren vedrørende hendes forslag om at indføre europæiske samarbejdsudvalg, der skal foretage en grundig undersøgelse af virksomhedsflytninger eller omstruktureringer. Det er vigtigt, og det haster.
På samme måde må vi udnytte strukturfondene til at skabe en bæredygtig beskæftigelsesudvikling i de ugunstigt stillede områder. Alt for ofte opfattes disse fonde og denne støtte som en slags »fællesskabs-jackpot«, der afstedkommer uholdbare virksomhedsflytninger uden varig gavn for nogen som helst. Alle kan huske eksempler på sådanne skandaler. Vi har midlerne til at undgå dette, forudsat at vi har den politiske vilje.
Endelig på det internationale plan mener jeg lige som ordføreren og mange andre her, at det er nødvendigt at indføre sociale klausuler for at garantere den europæiske økonomi, men ligeledes for at hjælpe udviklingslandene med at slippe ud af deres vanskelige situation. Også her er det muligt - men man skal ville det.
Forhandlingen, hr. formand, er således en reel politisk debat mellem tilhængerne af en absolut liberalisme og tilhængerne af en reguleret økonomi. Det er et vanskeligt opgør, men Den Europæiske Unions troværdighed og dens eksistens i offentligheden afhænger af denne kamp samt de foranstaltninger, vi træffer i denne sag.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, den af fru García Arias fremlagte betænkning om den 25. beretning om konkurrencepolitikken vidner om en af ideologi tynget forkastelse af en EU-politik, der er præget af konkurrence, privat erhvervsliv og liberalisering. Ud fra det er det forslag til betænkning, fru Arias forelægger, rettet imod Kommissionens konsekvente liberaliserings- og dereguleringspolitik inden for områderne transport, telekommunikation og energi. I sidste instans rammer det også de medlemsstater, som har prioriteret privatisering og deregulering højere end bibeholdelsen af offentlige monopolforetagender.
Den politiske forudindtagethed viser sig, mine damer og herrer, navnlig i begrundelsen og i mindre grad i beslutningsforslaget. På min gruppes vegne vil jeg gøre følgende klart: Dersom vi ikke ved afstemningen i morgen får punkt 15 taget ud af betænkningen, bliver det vor begrundelse for, at vi helt forkaster betænkningen. PPEGruppen forkaster, for øvrigt i lighed med Kommissionen, tillige en ændring af artikel 90, stk. 2, i EU-traktaten. Krav om begrænsning af anvendelsen af EU-traktatens konkurrenceregler på offentlige tjenesteydelsesforetagender samt om annullering af artikel 90, stk. 3, først og fremmest med det formål at bevare offentlige virksomheder som statsforetagender forkastes af min gruppe.
Det ville i øvrigt medføre en reduktion af Kommissionens rolle og naturligvis som konsekvens af denne foranstaltning en udvidelse af nationalstaternes beføjelser.
Annulleringen af artikel 90, stk. 3, i EU-traktaten ville undergrave vor politik gående ud på liberalisering inden for områderne telekommunikation, energi og postale tjenesteydelser. Forslagene ville føre til nyorientering af traktaten til fordel for nationale offentlige tjenesteydelser og det ville ske på bekostning af en integration af markederne.
Lige én ting til: Jeg finder desuden punkt 16 i betænkningen meget tvivlsomt, punktet falder åbenbart sammen med Kommissionens meninger. En udvidelse af artikel 3 i EU-traktaten ville få betydelige og principielle virkninger i EU. Skulle denne krævede ændring komme, ville tjenesteydelserne i forbindelse med forebyggelse af enhver art få et omfang, der overhovedet ikke længere ville kunne begrænses. En sådan artikel ville derfor få betydelig indflydelse på anvendelsen af konkurrencereglerne og navnlig af bestemmelserne om støtte og derudover tillige på samhørigheden.
En ændring er endvidere et ekstra middel - i det mindste mulighed - til at bevare statsforetagenders monopolstilling; for så vidt er det vej nr. to. Det kan ikke være vor politik! PPE-Gruppen er altid gået ind for en stærk integrations- og konkurrencepolitik. Derfor har vi klart givet udtryk for vore betænkeligheder, og jeg håber, at vi i morgen ved afstemningen stadig kan få ændret noget ved denne betænkning!

Van Bladel
Hr. formand, inden for denne korte tidsramme begrænser jeg mig til reaktionen på Kuckelkorn-betænkningen.
I mit land er formanden for de små og mellemstore virksomheder netop blevet udnævnt til »Commissaris van de Koningin«, formand for provinsbestyrelsen. Det viser, at øvrigheden påskønner de erfaringer og kundskaber, folk fra de små og mellemstore virksomheder har. Indtil nu er der både her og i medlemsstaterne blevet talt meget om betydningen af SMV for beskæftigelsen. Derfor er jeg glad for Kuckelkorn-forslaget. Ikke blot fordi det har en beskæftigelsesfremmende effekt, men også fordi den europæiske borger nu kan se, at borgernes velfærd ligger Parlamentet og Kommissionen på sinde.
Det er ikke nemt for den lille erhvervsdrivende at få adgang til finansmarkedet. Vi kan roligt slå fast, at den erhvervsdrivende på dette punkt er dårligt stillet. Rådet bør langt om længe indse, at man ved ELISE-initiativet påtager sig et meningsfyldt ansvar på fællesskabsplan, idet den europæiske integration nu engang ikke går sporløst hen over de små og mellemstore virksomheder. I den forbindelse må jeg konstatere, at der er en dyb kløft mellem Kommissionens ambitioner og mål på den ene side og midlerne på den anden. Endvidere er jeg af den opfattelse, at den tildelte finansielle støtte absolut skal knyttes til det antal job, der skabes. Det må jo være et kardinalpunkt. At midlerne stilles til rådighed for en periode af 24 måneder med en vurdering efter 18 måneder, forekommer mig fornuftigt. Det er jeg glad for. En forudsætning for programmets succes er dog, at lånenes omfang er tilstrækkeligt. En virkelig succes er betinget af garantier for en længere kontinuitet. På kort sigt håber jeg, at projektet vil få samme succes som Beethovens komposition af samme navn. Hr. Bangemann: ich bin für Elise .

Riis-Jørgensen
Hr. formand, jeg vil koncentrere mig om beretningen om konkurrencepolitikken og spørgsmålet om statsstøtte. Statsstøtte kan desværre ikke afskaffes her og nu, og derfor må vi garantere, at når der ydes statsstøtte, så sker det forudsigeligt og gennemskueligt. Konkurrenter såvel som forbrugerne skal kunne se, hvad der foregår. Derfor har Den Liberale Gruppe stillet forslag om et offentligt tilgængeligt register over al statsstøtte i Unionen, som medlemsstaterne tildeler deres virksomheder. Jeg håber meget, at kommissær Van Miert er enig i punkt 18 i betænkningen, som jo falder i tråd med det irske formandskabs forslag om et register.
Det andet punkt, jeg vil rejse, er spørgsmålet, om Kommissionen ikke bør alliere sig med de virksomheder, der generes af statsstøtte. Disse virksomheder vil ofte være de bedste til at vurdere den konkurrenceforvridende virkning i deres egen branche, og industriens synspunkter kan måske også hjælpe Kommissionen til at modstå pres fra medlemslandene i tvivlsomme sager. Den mest konsekvente måde til at sikre forudsigelighed på vil være at udstede en forordning, der fastsætter reglerne for medlemslandenes ansøgning om godkendelse af statsstøtte, offentliggørelse af sager, tidsfrister, simpelthen en ramme for hele sagsbehandlingen, som også præciserer involvering af tredjepart, herunder regler om aktindsigt og muligheder for at kommentere sagerne f.eks. i form af en offentlig høring. Derfor opfordrer jeg mine kolleger til at støtte punkt 26 i betænkningen, som også støttes af Den Liberale Gruppe, og jeg hører gerne, hvordan Kommissionen forholder sig til tanken om at inddrage tredjepart og konkurrerende virksomheder i bekæmpelse af statsstøtte.

Elmalan
Hr. formand, hundreder af tusinder arbejdspladser ofres eller trues på kort sigt i Den Europæiske Union som følge af virksomhedsflytninger, som foretages i konkurrenceevnens navn, navnlig inden for tekstil-, fodtøjs- og elektroniksektoren og stadig oftere inden for tjenesteydelser.
Disse udflytninger, som placerer landenes befolkninger i en konkurrencesituation, idet man spiller på lønforskelle og forskelle i social sikring, gennemføres ofte uden varsel eller høring af de faglige organisationer med ringeagt for lønmodtagerne og for regionernes økonomiske interesser.
Økonomiudvalgets betænkning indeholder nogle interessante forslag til bekæmpelse af valutaspekulation, navnlig forslaget fra vores gruppe, om at anvende »Tobin-afgiften« på kapitalbevægelser. Men disse forslag vil kun have begrænset effekt, idet de skal gennemføres inden for rammerne af Maastricht-traktaten, som er baseret på liberalisering og deregulering udelukkende til gavn for kapitalen.
Sammen med de faglige organisationer modsætter vi os disse ødelæggende virksomhedsflytninger og kræver nye rettigheder for lønmodtagerne på nationalt plan og fællesskabsplan, således at de kan bevare de opnåede resultater, forsvare deres arbejdspladser og overvåge anvendelsen af de offentlige midler, der tildeles virksomhederne.

Blokland
Hr. formand, hvis nogen skulle have været i tvivl, kan de ikke undgå at være blevet overbevist om, at de små og mellemstore virksomheder er noget i retning af de europæiske institutioners yndlingsdatter. ELISE, det er jo et pragtfuldt navn for en lånegarantiordning til fremme af beskæftigelse inden for SMV. Ingen kan vel have noget imod noget så smukt? Desuden er det navnet på min datter.
Alligevel kan et smukt navn dække over noget, der er knap så pænt. Og det synes at være tilfældet her. Det er ikke uden grund, at regeringer i europæiske medlemsstater fremfører som argument, at SMV-støtteprogrammer på fællesskabsplan er uforenelige med subsidiaritetsprincippet. Ikke desto mindre fastholdt Europa-Kommissionen forslaget, idet den er af den opfattelse, at den omfattede arbejdsløshed i Den Europæiske Union nødvendiggør en approach på fællesskabsplan.
Jeg ville være villig til at følge dette ræsonnement, hvis ELISE-foranstaltningen skulle være den eneste af sin art, men det er ikke tilfældet. I Nederlandene har vi en tilsvarende garantiordning. Det Nederlandske Råd for Små og Mellemstore Virksomheder fremfører, at ELISE vil komme på tværs af ordningens funktionsdygtighed i stedet for at være et supplement dertil. ELISE synes ikke at have en subsidiær effekt, men at virke modsat. Det bliver Europa-Kommissionens opgave at klarlægge dette punkt.
På den anden side ser jeg også på visse af mine kolleger. Ændringsforslagene 3 og 6 gør, at denne ordning fungerer mindre hensigtsmæssigt for erhvervsdrivende. For de små virksomheder er det vigtigt, at lånegarantien etableres hurtigt og enkelt, lige ud ad landevejen, altså uden ret mange yderligere administrative forpligtelser. Ellers har erhvervsdrivende allerede på forhånd manglende appetit på dette europæiske tilbud. Og så risikerer den smukke ELISE at ende som bænkevarmer.

Randzio-Plath
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionens beretning om det indre marked er egentlig en klar opfordring til os om at bruge de instrumenter, der står til vor rådighed, til at gøre driften mere effektiv, men alligevel, hr. Konrad, ikke glemme markedsøkonomiens sociale dimension, ikke kun tænke på fri bevægelighed for varer, kapital og tjenesteydelser, men også på fri bevægelighed for personer. Vi skal sørge for, at vi opbygger Europa i menneskenes interesse, og her er de betænkninger, der er blevet os forelagt i dag, egentlig et godt udgangspunkt. Det ville være godt, om der også kom reaktioner herpå og forslag herom fra Kommissionen.
Når jeg tænker på det indre marked og gennemførelsen af det, bliver jeg nødt til at gøre opmærksom på, at vi allerede sidste år havde et katalog over punkter, vi som Parlament kritiserede: Manglende harmonisering af miljøbestemmelser, manglende skatteharmonisering og tillige manglerne i uddannelsen af told- og skatteembedsmænd, som skal skoles, så at de også kan arbejde i det indre marked.
Derudover er der også noget andet, der bliver klart under denne debat, nemlig at vi med Maastricht-traktaten, der er blevet yderligere forbedret efter det indre marked, egentlig har et rigtig effektivt instrument til rådighed til at lave europæisk politik. Det indre marked er det ene; på den anden side er det konkurrence-, fusions-, struktur- og industripolitikken samt i sidste instans - hr. Kuckelkorn sagde det jo også meget klart - politikken til fordel for små og mellemstore virksomheder, som sammenlagt danner grundlaget for, at vi faktisk kan fremlægge en tillidspagt for Den Europæiske Union. Dette element mangler stadig, og jeg tror, at vi fortsat ivrigt skal opfordre stats- og regeringscheferne til at tilføje også dette element.
Jeg nævner alle disse elementer, også fordi der i fru García Arias' betænkning meget tydeligt blev gjort opmærksom på, at konkurrencepolitik, f.eks. politikken vedrørende kontrol med støtte, skal stå i et fornuftigt forhold til revisionen af strukturpolitikken. Der findes altså et instrument, men det udnyttes endnu ikke effektivt nok, og vi bliver sikkert nødt til at overbevise også medlemsstaterne om, at de skal yde endnu et bidrag.
Jeg anser det for ganske særlig ærgerligt, at vi i skatteharmoniseringen stadig har denne konkurrenceforvridning, så at man til dels inden for Den Europæiske Union, altså et Fællesskab, et indre marked nu taler om en ruinerende skattekonkurrence. Jeg mener, at mange medlemmer af Kommissionen kunne bidrage til, at der sættes en stopper for det. Hr. van Miert, jeg ville synes om, at der i den næste beretning om det indre marked stod noget mere udførligt om, hvorvidt skattefritagelse, skattebegunstigelsesprogrammer og -bestemmelser i de forskellige medlemsstater kan bidrage til at skævvride konkurrencevilkårene, og hvad vi skal gøre ved det.
Jeg ville endvidere gerne vide, hvorledes vi kan bringe regionalt samarbejde og industripolitik endnu mere effektivt sammen, uden at konkurrencen trues. Derfor mener jeg, at denne beretning om det indre marked er yderligere et skridt hen imod, at vi på europæisk plan med god samvittighed kan hævde, at når arbejdsdelingen mellem regioner, medlemsstater og Unionen fungerer, har et tilbud at fremsætte.

Peijs
Hr. formand, allerførst García Arias-betænkningen. De store koncentrationer af magt eller forstyrrelser på grund af statsstøtte undergraver det indre marked. Her ligger en særdeles klar opgave for EuropaKommissionen. Statsstøtte ydes for det meste ud fra ædle motiver. Derfor er det aldrig populært at skride ind over for den. Med henblik på redningen af arbejdspladser i den franske tekstilsektor har den franske regering indført eksperimentelle foranstaltninger til nedbringelse af udgifter til sociale ordninger i denne sektor. Det gjorde den via anvendelsen af de-minimisreglen for virksomheder med under 50 arbejdstagere. Det var næsten 11.700 virksomheder ud af de 13.000. Det er uforeneligt med den europæiske konkurrencepolitik. Foranstaltningen førte til, at konkurrenceevnen blev øget med over 10 %, nemlig 12, 5 % i forhold til udenlandske tekstilsektorer.
Med hensyn til stålsektoren opfordrer min gruppe endnu en gang Kommissionen til også efter 2002 stringent at opretholde en støttekodeks til fordel for stålsektoren; se vort ændringsforslag desangående.
Så til ELISE-programmet. Min gruppe stemmer imod ændringsforslagene 3, 6 og 8. Det er jo sådan, at garantibeløbet i disse ændringsforslag knyttes til antallet af de arbejdspladser, der skabes. I modsætning til min kollega Van Bladel synes jeg, at det er en uting. Små virksomheder kan ikke i forvejen oplyse præcist hvor mange job, de kommer til at skabe, hvis de i dag skulle få lånegaranti til en fabrikshal. En umulig ting. Skulle programmet mislykkes blandt andet af disse bureaukratiske grunde, har Rådet et ekstra argument for næste år at sige nej til sådanne projekter.
Min gruppe har en række principielle indvendinger mod fru Hautalas betænkning. Derfor vil vi stemme imod en række punkter, blandt andet hvor hun opfordrer til, at anvendelsen af finansielle derivativer reduceres, at virksomheder skal indgå langsigtede forpligtelser over for en region med hensyn til beskæftigelse, og at der skal oprettes et permanent observationsorgan til løbende at følge udviklingen med hensyn til virksomhedsflytninger. Den slags går virkelig for vidt for min gruppe.
Om Secchi-betænkningen kan siges, at hr. Monti i sin tid har lovet os en klageinstans for erhvervslivet med et rigtigt svar inden for seks måneder. Det vil vi gerne huske ham på, og derfor har vi fremsat et ændringsforslag.

Kestelijn-Sierens
Jeg vil tale om virksomhedsflytninger. Omplacering er ikke noget nyt fænomen. I en markedsøkonomi vil man aldrig kunne hindre virksomheder i at etablere sig der, hvor de kan producere under de mest gunstige forhold.
To bemærkninger vedrørende betænkningen. For det første er det ikke opportunt at gøre virksomheder til genstand for alt for mange regler og betingelser. Med hensyn til tredjelande bør investeringer betragtes som et middel til fremme af den økonomiske udvikling, hvilket resulterer i en forbedring af levestandarden. Den proces skal nu engang til for at opnå social velstand. For mange regler forud vil afskrække virksomheder.
I stedet for at muliggøre at virksomheder »går på indkøb efter støtte« ved at yde direkte støtte, bør europæisk regionalpolitik koncentrere sig om de strukturelle omgivelsesfaktorer, som er til gavn for regionerne som helhed.
Dernæst tager Den Liberale Gruppe, som hr. Cox allerede har været inde på, kraftigt afstand fra en beskatning af operationer på valutamarkedet. Det fører til, at kapitalstrømmene flyttes uden for Unionen. Det mindsker finansmarkedernes likviditet med større valutakurssvingninger til følge, hvilket lige netop er, hvad vi vil undgå.

Ribeiro
Hr. formand, virksomhedsflytninger er et tidstypisk fænomen, der er forbundet med den frie bevægelighed for navnlig kapitalen, og som fremmes af de teknologiske fremskridt; de er led i tværnationale strategier til specialisering og koncentration, som i nogle stater gennemføres i forståelse med myndighederne.
Hvad enten de foregår inden for eller uden for Fællesskabet, er formålet altid det samme, nemlig skabelse og udnyttelse af muligheder for akkumulering af finanskapital.
Den verdensomspændende liberalisering af kapitalbevægelserne, nu inden for rammerne af WTO's TRIM-aftaler, giver kapitalen mulighed for at bevæge sig fra land til land, fra region til region i sin søgen efter naturlige og menneskelige ressourcer, i absolut modstrid med målet om økonomisk og social samhørighed, uden hensyntagen til de regionale og sociale virkninger og med en yderligere forværring af de regionale skævheder til følge; andre konsekvenser er udbredelsen af atypisk og midlertidigt arbejde og en stigning i den i forvejen høje arbejdsløshed.
Fru Hautalas betænkning, - som jeg takker hende for - afspejler alvorlige problemstillinger, som kommer til udtryk i interessante og relevante formuleringer, selv om den paradoksalt nok accepterer det, der er den dybereliggende årsag til de tværnationale virksomhedsflytninger, som retfærdiggøres med en omstrukturering af industrien, der kun synes at eksistere som påskud eller alibi for sådanne virksomhedsflytninger.

Torres Couto
Hr. formand, til en indledning vil jeg takke ordførerne og påpege, at der på konkurrencepolitikkens område hersker stærk bekymring over de konkurrencebegrænsende strategiske alliancer, der på det seneste er indgået i de private energi- og telekommunikationssektorer. På dette område må gennemskuelighed nu sættes på dagsordenen, og følgelig er det vigtigt, at der træffes en række omfattende foranstaltninger, navnlig under hensyntagen til de stigende forskelle i tildelingen af statsstøtte i de forskellige regioner (med henblik herpå er det vigtigt, at Kommissionen snarest offentliggør en udtømmende liste over denne statsstøtte); det er ligeledes vigtigt at mobilisere flere ressourcer til GD IV og at afvise ethvert forslag, uanset hvor det måtte komme fra, om at oprette uafhængige karteller i konkurrenceøjemed; det er presserende nødvendigt at samordne de forskellige fællesskabspolitikker, som indvirker på den industrielle konkurrence, navnlig konkurrencepolitikken og handelspolitikken, og det er ligeledes vigtigt at bekæmpe alle de hindringer, som desværre stadig findes, for den frie bevægelighed for personer og varer.
For så vidt angår virksomhedsflytninger og omstrukturering af industrien i Unionen må der tages hensyn til de økonomiske og sociale virkninger og til mange af de årsager, som desværre ligger bag disse virksomhedsflytninger. Vi må ikke glemme, at valutaspekulation er en tungtvejende årsag til den monetære ustabilitet, som fordrejer de beslutninger, der træffes på det realøkonomiske plan. På baggrund af den øgede tendens til virksomhedsflytninger må Kommissionen snarest fremsætte forslag, som kan afskrække fra spekulation i afledte finansielle instrumenter. Liberaliseringen af udenlandske investeringer og de øvrige former for kapitalbevægelser skal lægge hovedvægten på en bæredygtig udvikling og må ikke blive et middel til at træde arbejdstagernes interesser og grundlæggende sociale rettigheder under fode. Det er vigtigt af hensyn til bekæmpelsen af arbejdsløsheden og forsvaret for et Europa med en social dimension, at kapitalbevægelserne beskattes, og den fiskale og sociale dumping ubønhørligt bekæmpes. For så vidt angår SMV, må de på grund af deres betydning for konkurrenceevnen, den økonomiske vækst og beskæftigelsen have bedre adgangsmuligheder til finansieringsmarkederne, og der må som foreslået i betænkningen gøres en budgetmæssig indsats fra Unionens side, som kan stimulere iværksættelsen af beskæftigelsesfremmende projekter.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg tager ordet under henvisning til forretningsordenens artikel 13 vedrørende politiske poster i Parlamentet.
De opfylder ikke længere bestemmelserne i artikel 13, stk. 1 og stk. 3. I stk. 1 hedder det, at en næstformand, altså en person, som udøver hvervet som næstformand, og som er valgt af hele Parlamentet, indstilles af en politisk gruppe eller mindst 29 medlemmer. De er indstillet af en politisk gruppe, nemlig Den Liberale Gruppe. I artikel 13, stk. 3, hedder det, at ved valg af formand, næstformænd og kvæstorer taget som en helhed må der tages hensyn til en rimelig repræsentation af medlemsstater og politiske retninger.
De indledte Deres mandat som repræsentant for Den Liberale Gruppe, men da De skiftede politisk jakke, var De ikke engang så anstændig at opgive deres hverv som næstformand, og jeg spørger mig selv, hvad De laver der oppe.

Formanden
Kære kollega, jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på artikel 17, som De glemte. »Uanset om et medlem ændrer sit gruppetilhørsforhold, bevarer han i den resterende del af sin funktionsperiode på 2 ½ år sit eventuelle medlemskab af Præsidiet eller Kvæstorkollegiet«.
Det er klart, hr. Wijsenbeek, at hvis der var tale om, at jeg skulle fortsætte som næstformand i en længere funktionsperiode end den anførte, ville jeg uden tøven følge Deres råd eller rådet fra Deres gruppeformand, hvis et sådant fandtes. Men da der skal afholdes et konstituerende møde i januar, er der hverken et etisk eller et juridisk problem. Det er, hvad jeg kan sige om dette emne.

Cassidy
Jeg er taknemmelig for, at hr. Wijsenbeek tog ordet til forretningsordenen på det pågældende tidspunkt. Jeg vil ganske kort kommentere spørgsmålet om omstrukturering af beskæftigelsen i EU, som var emnet for fru Hautalas betænkning. Der var en vigtig afstemning i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om netop denne betænkning, som endte med en regulær opdeling mellem venstre og højre. Jeg vil imidlertid gerne på tværs af det store politiske skel hylde fru Hautalas tapre arbejde med at søge at flikke et kompromis sammen. Jeg er imidlertid bange for, at det ikke har været muligt at finde frem til et kompromis, der sætter os i denne side af salen i stand til at støtte betænkningen i dens nuværende udformning. Vi vil anmode om delt afstemning i en række tilfælde, primært på de områder, der indeholder en række temmelig provokerende vendinger om social dumping og jagten mod bunden af den sociale rangliste, der antyder, at nogle medlemsstater med vilje skulle undergrave andre ved at mindske den sociale beskyttelse. Jeg ved, at det overhovedet ikke er tilfældet, fordi jeg kommer fra et land, der ofte kritiseres for sin holdning til den sociale protokol, men som i realiteten har langt strengere sundheds- og sikkerhedsbetingelser end andre medlemsstater. Den såkaldte kombinationsafgiftsordning blev gennemført med alt for stor nidkærhed i Det Forenede Kongerige, hvor man pålagde byrder, der ikke findes i andre lande.

Watson
Hr. formand, det er interessant at se, at hr. Cassidy har tabt pusten. Han benyttede ikke lejligheden til at byde Dem velkommen i sin gruppe. Han har uden tvivl tabt pusten, fordi De Liberale Demokrater puster ham i nakken.
Jeg vil gerne kommentere to ting i denne forhandling om Secchi-betænkningen. Ændringsforslag nr. 4: Inden for medicinalvareindustrien har vi stadig en situation i Europa, hvor nationale priskontroller alvorligt forvrider det frie marked. I Europa er der store muligheder for at udvikle generiske medicinalprodukter. I USA mener man, at markedet for generiske medicinalprodukter vil vokse betydeligt i løbet af de næste ti år, og det kunne også blive tilfældet her. Vi eksporterer i øjeblikket job til Tyrkiet, Island og andre lande på grund af vore politikker, og mit ændringsforslag til betænkningen vil forhåbentlig rette op på den situation.
Det andet punkt, jeg vil kommentere, er adgang til retfærdighed. Jeg gjorde opmærksom på det i min betænkning i fjor. For mange små virksomheder i Fællesskabet er der stadig ikke nogen reel adgang til retfærdighed, når det indre marked ikke giver dem de lovede friheder. »Monti-pakken« har gjort tingene bedre, men der er stadig meget, der skal laves endnu.
Jeg føler, at vi hæmmes i det europæiske projekt af det, som François Mitterrand kaldte århundredernes stædige tilstedeværelse. Hver gang man prøver på at flytte et land eller et kontinent, gribes man om anklerne af historien. Det, der er brug for nu, er en ekstra indsats for at få det indre marked endeligt gennemført, inden den monetære union dukker op.

Wibe
Hr. formand, ordføreren, hr. Secchi, hævder uden at have noget som helst belæg i økonomisk teori og uden at have nogen som helst empiriske beviser, at forskellene i medlemsstaternes skattesatser giver anledning til en »alvorlig fordrejning af vare-, tjeneste- og kapitalstrømmene«.
Dette er en af de mest udbredte misforståelser vedrørende det indre marked. For det første er forskellige skattesatser ikke diskriminerende, eftersom de rammer inden- og udenlandsk produktion lige. Den fordrejning, som skatteforskellene er årsag til, giver kun anledning til et bagatelagtigt, ikke et alvorligt effektivitetstab, som måske repræsenterer en tiendedel af bruttonationalproduktet. For det andet afspejler skatterne et demokratisk valg, som borgerne i de forskellige lande har foretaget.
I Sverige er skatterne høje. Det er bl.a. et udtryk for, at svenskerne har en positiv indstilling til den offentlige sektor og et udbygget socialt velfærdssystem. At harmonisere skatterne med de øvrige EU-landes ville i vort tilfælde være ensbetydende med at sænke dem og dermed sænke den offentlige services standard. Det ville betyde et velfærdstab for det svenske samfund, og at vi ikke ville have det samfund, som borgerne ønskede.
Jeg har ofte undret mig over, hvad grunden til denne »harmoniseringsiver« er. Det er en myte, at harmonisering giver økonomiske gevinster og øger væksten. Det er derimod ikke nogen myte, at den går stik imod, hvad unionslandenes borgere ønsker. Unionsborgerne ønsker deres respektive skattesystemer udformet således, at de passer til landenes forskellige kultur, traditioner og politiske sammensætning. Det ønsker de ikke , at en Kommission blander sig i for et abstrakt princips skyld.

W.G. Van Velzen
Hr. formand, i modsætning til hr. Wijsenbeek vil jeg gerne byde Dem velkommen i PPE-gruppen. Jeg synes, det er en skam, hr. Wijsenbeek er gået sin vej. Jeg går ud fra, at det ikke er betegnende for hele hans gruppe.
Først og fremmest vil jeg give udtryk for min tak over for ordføreren, fru García Arias, og jeg vil altså sige, at jeg desværre ikke i fuld udstrækning kan tilslutte mig hendes betænkning. På den ene side giver hun udtryk for sin store tiltro til Europa-Kommissionens konkurrencepolitik, medens hun på den anden side stiller sig meget krampagtigt an med hensyn til selv samme Kommissions politik over for virksomheder med monopolrettigheder og med hensyn til liberaliseringsprincippet.
Med hensyn til liberalisering forholder det sig således, at fru García Arias ønsker en meget streng definition af en tjenestes kvalitet og omkostninger. Også min gruppe går ind for en pakke med tjenester, der tilbydes borgeren, men den meget strenge forudgående definition, som krævet af fru García, ville gøre hele konkurrenceprincippet uret.
Lad os bare kigge på Sverige eller på mit eget land, Nederlandene. Straks efter at der på mobiltelefonimarkedet var kommet konkurrence, gik prisen på tjenesten ned og anvendeligheden op, og kvaliteten blev betydelig forbedret. Det er jo lige præcis det, også fru García Arias ønsker. Derfor vil jeg mene, at definitionen i mit ændringsforslag giver et mere sandfærdigt billede af liberaliseringspolitikkens virkelighed.
Så er der ændringen af artikel 90. Det er min opfattelse, at diskussionen i Parlamentet bør være klar. Lad os lige kigge grundigt på artikel 90' ordlyd. Artiklen henviser direkte til artiklerne 85 og 86 i traktaten. Den forbyder medlemsstaterne og virksomhederne at misbruge en dominerende stilling til at beregne for høje priser over for forbrugerne, til påtvingelse af urimelige forretningsbetingelser i kontrakter med aftagere og så videre. Kan det så være rigtigt, at denne artikel 90 skal laves om af PSE. Jeg anmoder udtrykkelig PSE om endnu engang at overveje, hvorfor man er imod min gruppes ændringsforslag.

Harrison
Hr. formand, Secchi-betænkningen om det indre marked viser os, hvor langt vi er nået, men også hvor langt vi endnu skal gå for at få et virkelig effektivt indre marked stablet på benene for borgerne i Europa. Vi befinder os i 1996, men det indre marked af 1992 er endnu ikke på plads. De fire friheder er stadig ikke fri, og vi er taberne. Hvem er de skyldige? Helt sikkert medlemsstaterne, som er synderne i en tredjedel af de 128 overtrædelsesprocedurer, som kommissær Monti har iværksat i år. Halvdelen af de regeringer, der er anklaget for ikke at gennemføre EU-lovgivningen, havde ikke besvaret hr. Montis breve, seks måneder efter de blev sendt.
Kommissionen må også påtage sig noget af skylden. Det mod og engagement, der blev vist ved gennemførelse af Fællesskabets konkurrencepolitik, udvandes, når det drejer sig om det indre marked. Og hvem bliver taberne? Helt sikkert de små virksomheder. Der er en turistvirksomhed i stationsbyen Crewe i min euro-valgkreds, som er ved at være led og ked af grænseoverskridende aktiviteter i Frankrig på grund af truslen om dobbelt beskatning. Erkendelsen af, at fremskridtet på det følsomme område med grænsekontroller stadig er baseret på individer, er dårligt nyt for den europæiske turistindustri og turisterne. Hvornår holder vi op med at kropsvisitere frie borgere ved vore grænser? I sidste uge var det lettere at komme ind i ikke-EU-landet Slovenien med min parlamentariske passerseddel end at slippe ud af min britiske retskreds, hvor sådanne kontroller generelt udfærdiges i tre eksemplarer. Uden et Europol synes moralsk angribelige EU-borgere som storforbrydere, børnepornografer, pædofile og narkobaroner at have frihed til at hærge som pirater og sørøvere over alt i det europæiske fælles marked. Særligt sårbare er de børn, som det indre marked skulle give håb og velstand, ikke risiko og farer. Alt dette er så meget desto mere beklageligt på grund af de første tegn på succes med det indre marked. Jeg henviser til kommissær Montis 36 markedsrapporter, der indeholder detaljerede oplysninger om de 900.000 nye job i Europa, som direkte kan tilskrives EU's ædle projekt med at gennemføre et magisk marked.
Vi må genoplive Delors-ånden fra 1992 og sørge for, at det sande indre marked er gennemført ved udgangen af dette århundrede. I den forbindelse glæder jeg mig over, at den britiske premierminister in spe, Tony Blair, synes fast besluttet på at gennemføre det indre marked i løbet af det kommende britiske formandskab.

Camisón Asensio
Hr. formand, jeg vil koncentrere mig om fru Hautalas betænkning om virksomhedsflytninger. Vi har fra et regionalpolitisk synspunkt omhyggeligt gennemgået denne betænkning, som må siges at indeholde positive aspekter, hvilket vi takker fru Hautala for. Vi er dog også stødt på et og andet problem, som vi har forsøgt at forbedre under drøftelserne i Udvalget om Regionalpolitik. Noget er opnået, men ikke tilstrækkeligt til, at vi kan overtage betænkningen som helhed. Betænkningen udviser på nogle punkter mangler og begrebsfordrejninger, som vi frygter kan udgøre en hindring for direkte udenlandske investeringer i Den Europæiske Unions medlemslande.
Vi har således ikke fundet overbevisende belæg for den manglende overtagelse af forslaget om at justere anvendelsen af strukturmidlerne, således at de styrker det økonomiske samarbejde mellem europæiske regioner. I punkt 11 rettes desuden en voldsom kritik mod disse fonde, hvor isolerede eksempler på manglende koordinering generaliseres, hvilket bestyrker indtrykket af, at anvendelsen af strukturfondene har en kontraproducerende effekt. En sådan generalisering har intet med virkeligheden at gøre. Af ovennævnte grunde kan vi ikke uforbeholdent tilslutte os denne betænkning.

Malone
Hr. formand, for at tegne et øjebliksbillede af situationen kan jeg fortælle om 600 arbejdstagere i Ballyfermot i Dublin, der var beskæftiget hos Semperit Plant, et datterselskab under Continental AG, og som er en af de største arbejdspladser i det fattige Dublin-område. For to måneder siden fik arbejdstagerne meddelelse om, at fabrikken vil lukke i december måned i år. Jeg har set dokumenterne fra samarbejdsudvalget, der lader ane, at produktionen vil blive flyttet til Indien.
Der er også noget, der tyder på, at Continental AG lægger hindringer i vejen for at sælge fabrikken til en anden virksomhed eller for en virksomhedsovertagelse fra ledelsens/arbejdstagernes side. Forhandlingerne er stadig i gang, og forhåbentlig ender de godt, men andre fabrikker i Skotland, Belgien og Østrig er i fare. Sådan ser situationen ud i dette øjeblik.
Jeg mener, at vi nu skal træffe en hasteafgørelse om at iværksætte de nødvendige procedurer for at sikre, at industrierne ikke kan flytte blot for at drage fordel af mindre strenge kontroller. Samtidig må vi sikre, at virksomhederne, hvis de flytter, ikke skal kunne benytte sig af en konkurrenceforvridende praksis for at hindre andre i at træde i deres sted.

Wijsenbeek
Personlig bemærkning, artikel 108. Jeg ønsker udelukkende at gøre hr. Van Velzen opmærksom på, at det meget vel kan være, at nogle få medlemmer af Den Liberale Gruppe er fraværende for et lille øjeblik, men at liberalismen i hvert fald i vort land og i nogle nabolande er på vej frem, hvilket ikke kan siges om de kristelige demokrater. Imidlertid er vort parti vort lands største.

Parigi
Hr. formand, det høje beskæftigelsesniveau, den økonomiske og sociale stabilitet, industriens konkurrenceevne og en varig udvikling og ligelig fordeling af produktionen er formål, som en fælles politik for omstrukturering og industriel forskydning bør forfølge. De industrielle forskydninger udgør imidlertid i dag et komplekst problem, som kan føre til to resultater, nemlig et positivt resultat, når de skaber beskæftigelse inden for bestemte sektorer, og et negativt resultat, når de rammer beskæftigelsen i de områder, der ikke har mulighed for at omstille sig.
Vi kunne givet begrænse de negative virkninger, dersom vi kunne sætte ind på to områder, der øver indflydelse på henholdsvis Unionens interne og eksterne sfære.
På det interne fællesskabsplan er der tale om at prioritere målet om en bæredygtig og varig udvikling og træffe foranstaltninger til bremsning af de valutaspekulationer, der følger af omskiftelighederne inden for økonomien.
Vi er af den opfattelse, at en virkelig social og beskatningsmæssig harmonisering, der bl.a. begrænser enhver mulighed for afvigelser, kan hindre enhver form for fiskal eller social protektionisme, ligesom vi er overbevist om, at den fællesskabsstøtte, der udfoldes gennem strukturfondene, bør omfatte en beskyttelsesklausul, der er nært forbundet med en langsigtet forpligtelse til, netop med henblik på at bevare de eksisterende arbejdspladser, at skabe garantier for beskæftigelse og mulighed for lokal udvikling.
Vi beklager i dag for så vidt angår hr. Hautalas betænkning manglen på en virkelig samordning af Fællesskabets politikker på områderne for konkurrencen, industripolitikken, handelspolitikken og det indre marked.
Vi håber følgelig som socialt højreorienterede, at Unionen i sin politik udadtil vil stå fast på den absolutte nødvendighed af, at der indsættes sociale klausuler i handelsaftalerne, der bygger på ILO's konventioner vedrørende handel og investeringer, og som i sidste instans skal tjene til at beskytte organisationsfriheden, fastsætte minimumsalderen for arbejdstagere, og forbud mod forskelsbehandling og tvangsarbejde.

Bangemann
Hr. formand, naturligvis er en sådan debat også en debat om økonomisk politik, og økonomisk politik er naturligvis præget af de forskellige partiers forskellige holdninger til dette vigtige problem. Jeg vil imidlertid gerne henlede de ærede kollegers opmærksomhed på Rom-traktaterne, fordi der dér blev truffet en afgørelse, som vi heller ikke bliver sparet for i et vigtigt spørgsmål, som angår globalisering, og som efter min mening er den eneste mulige afgørelse. Jeg vil gerne have lov til at forklare det nærmere:
Når forskellige markeder skal vokse sammen, når forskellige samfundssystemer på et vigtigt delområde også vil konkurrere med hinanden, har man brug for regler derom. Det betyder netop, når man går ud fra, at ikke alle samfundssystemer tilnærmer sig hinanden fra den ene dag til den næste, at de altså ikke alle er socialistiske, liberale eller noget helt tredje, men at de beholder forskellige couleurs og alligevel vil danne et fælles marked, at man har brug for regler for at undgå, at denne konkurrence bliver illoyal. Netop det er problemet med det indre marked og netop det er problemet med globaliseringen. Her ligger også problemet med flytninger o.l., som vi beskæftiger os med her, for øvrigt tillige problemet med arbejdsløsheden, for: hvorledes kan man bevare økonomisk kraft og konkurrenceevne eller, hvis de er gået tabt, skabe dem? Det kan man kun gennem konkurrence.
Konkurrenceevne - konkurrence ligger jo i ordet. Naturligvis kan man også forestille sig, at en offentlig tjeneste kan eksistere og yde visse præstationer, uden at den arbejder optimalt. Det er muligt. Mange postforvaltninger af traditionel art, dvs. offentlige monopoler, har jo da overlevet, fordi de i kraft af deres monopolstilling aldrig er kommet i fare. De har udbudt et vist præstationsniveau, men netop ikke det optimale. Også her har Romtraktaterne truffet en salomonisk afgørelse. De har jo ikke bestemt sig for eller imod offentlige virksomheder. Det er Rom-traktaterne fuldkommen ligegyldigt, om en virksomhed drives privat eller offentligt. De har kun gjort én ting: Drives en virksomhed offentligt, skal den kunne bedømmes i sin adfærd ud fra artikel 90, da der ellers ikke er tale om de lige våben, der i forbindelse med private virksomheder i konkurrence giver sig af sig selv. Et offentligt monopol kan nu en gang gøre mere end en privat virksomhed i konkurrence.
Derfor er der en helt logisk sammenhæng mellem artiklerne 85, 86 og 90 - min kollega Karl van Miert vil givet sige noget mere detaljeret derom - og afgørelsen til fordel for konkurrence. Hvis vi overfører det til det globale system, bliver vi i første omgang nødt til at besvare et meget enkelt spørgsmål: Kan vi vende ryggen til det, der foregår omkring os? Kan vi altså så at sige opstille en selvstændig, grundlæggende ny, politisk orden? Den svenske kollega sagde, at man skulle overlade det til svenskerne, hvilket system de selv vil betale for og hvor mange skattekroner, de vil anvende til det. Således kunne man også sige for hele Unionen: Overlad det bare til os, hvad vi vil gøre, om der skal være mere eller mindre konkurrence, vi vil vende ryggen til denne globale økonomiske og politiske aktion! At stille dette spørgsmål er det samme som at stille et retorisk spørgsmål. Det ved alle. Det kan vi ikke. Hvad kan vi så gøre? Vi skal sørge for, at de samme regler, som vi har opstillet for os selv på det indre marked, også i stadig højere grad indføres på det globale marked, og det er nu en gang konkurrenceregler! Der findes ingen andre regler, hvormed man kan organisere en sådan tilværelse sammen. Der er naturligvis grænser for konkurrence, og jeg skriver gerne under, når nogen siger, at konkurrence ikke er et mål i sig selv. Det er rigtigt! Konkurrence er et instrument, et håndværktøj, om man vil. Men det har ført til mere beskæftigelse end nogen anden metode. Det vil sige, hvis vi nu virkelig ville gøre alvor af det og ikke indskrænke os til denne retorik - vi har 18 mio arbejdsløse, det er mål nr. 1, bekæmpelsen af arbejdsløsheden, vi vil gøre alt, hvad der er nødvendigt - hvis det er alvorlig ment, bliver vi nødt til at gøre det, vi foreslog for kort tid siden, og det kommer vi til at tale mere om i drøftelsen af vor industripolitik, nemlig benchmarking .
Lad os så da sammenligne! Lad os starte med virksomheder: Hvorledes ser f.eks. virksomhedspolitikken med hensyn til beskæftigelse ud hos Ford i Köln eller hos VW i Wolfsburg, når vi sammenligner med andre bilfabrikker? Er det noget, der blev indført mod arbejdstagernes vilje, når. f.eks. begge virksomheder har aftalt med deres personale at indføre fleksibel beskæftigelse inden for de maksimale arbejdstider? Således kan arbejdstagere om sommeren eller foråret, når ordrerne er store, arbejde ud over den normale arbejdstid pr. dag. De får overtimerne opført på en arbejdstidskonto og får ikke længere overtidsbetaling. Om vinteren, når antallet af ordrer daler, afspadseres disse tilgodehavender på arbejdstidskontiene. Det fungerer! Det har medført, at arbejderne kan være mere sikre på at beholde deres arbejdsplads, at virksomhederne fortsat er konkurrencedygtige, selv om lønniveauet er væsentlig højere end i Indien eller andetsteds.
Jeg har altid sagt, og jeg gentager det endnu en gang: Omkostningernes omfang, navnlig højden af lønningerne er ikke enebestemmende for valget af det sted, hvor man ønsker at investere. En virksomhed vil søge derhen, hvor den kan arbejde mest produktivt, og den vil, dersom den kan være tilstrækkelig fleksibel, kunne afbøde et vist lønniveau i sin tilrettelæggelse af arbejdet. Debatten om kravet om lavere løn er en forkert debat, men debatten om fleksibilitet er en meget vigtig debat. Og nogle af de forslag, De her fremsætter, går ikke kun mod fleksibilitetens ånd, men tillige mod dens praksis!
Nu vil jeg tage en lille virksomhed med henblik på benchmarking : Lad os tage en mand, som vil etablere en virksomhed. Med henblik på outsourcing vil en stor bilfabrik ikke mere selv fremstille lygter eller en eller anden anden ting. Vor mand har allerede nogle forkundskaber fra universitetet, og han siger, dét kunne jeg tænke mig at lave. Han har arvet et hus, som han sælger, og det indbringer ham en million. Så har han måske en bedstemor, som giver ham yderligere 500 000. Han har altså 1 1/2 million. Så går han til sin bank og siger måske til sine medarbejdere: Hvis I også kan spæde lidt til, får vi måske 10-20 millioner, og så kan vi begynde. Nu stilles denne mand over for følgende bestemmelse: Du kan investere her nu, men du må aldrig nogen sinde flytte fra dette sted, medmindre du betaler en straffeafgift eller affindelser på X % af lønnen! Nu anmoder jeg Dem om hinsides al ideologi at sætte Dem i denne mands situation, denne kvindes, disse folks, som vil etablere denne virksomhed. Hvor søger de da hen? De vil da ikke søge derhen, hvor de skal slås med sådanne bestemmelser. Eller lad os tage den farmaceutiske industri som eksempel...
Kære hr. Caudron, det er måske alt for pragmatisk, men det er ikke ideologi...
(Afbrydelse fra Caudron: »det er det rene demagogi«)
(DE) Jeg tager hr. Watsons eksempel den farmaceutiske industri. Nej, jeg tager et andet eksempel, jeg tager kun benchmarking . Vi har i de forløbne fire år mistet tre vigtige forskningslaboratorier i den farmaceutiske industri til USA - ikke til et udviklingsland, ikke til et land med store forskelle i lønningerne sammenlignet med os! Hvorfor? Fordi vore bestemmelser ikke en gang længere giver plads til bioteknologi o.l., fordi de simpelt hen er for clumsy , fordi de er for vanskelige og for besværlige at have med at gøre for en virksomhed. Når sådanne virksomheder - der er tale om store virksomheder - står over for det alternativ at flytte til et land, hvor de kan arbejde, hvor deres folk ikke ved hvert skridt, de foretager, skal søge om en eller anden tilladelse, så flytter de til dette land. Undrer det Dem måske? Det kan da ret beset ikke undre nogen! Jeg spørger igen og igen mig selv, om vi nu for alvor vil bekæmpe arbejdsløshedsproblemet eller om vi kun vil jamre over det og igen og igen undlade at gøre, hvad der kan gøres. Benchmarking gælder også for forskellige systemer, og af og til viser de nationale systemer sig at være fleksible. I Tyskland har man f.eks. tilladt, at der bages rundstykker søndag morgen. Det var ikke tilladt tidligere. Når jeg nu læser artiklerne i den tyske presse, forekommer det en, som om der var udbrudt en ny revolution dér, så forbavsede er de over, at så mange mennesker vil have rundstykker om søndagen, og at de synes, det er fantastisk, når de får dem! Mine damer og herrer, den, som ved, hvor kedelige søndage er og at den eneste fornøjelse måske er et varmt rundstykke til morgenkaffen, tager sig til hovedet og spørger sig selv: Hvor bor da egentlig de mennesker, som har forbudt bagere og andre, som kan bage, at fremstille noget, som der er efterspørgsel efter. Vi går så vidt, at vi forhindrer det, vi egentlig kunne gøre, og bagefter undrer vi os så over, at vi har arbejdsløse. Jeg begriber det ikke!
Jeg tager nu Alan Donnelly og hans region. Den, der virkelig vil lære, hvorledes man kan bekæmpe arbejdsløshed, skulle tage og rejse til Newcastle-regionen. Dér satte alle sig sammen, industrien, fagforeningerne, de kommunale instanser og forvaltninger og også et universitet, som vi har bistået med at opføre. Dér jamres der ikke over, hvorledes arbejdstiderne inddeles eller sådan noget, dér har man spyttet i næverne, i en region, der har lagt alle kriser bag sig: stålkrisen, skibsbygningskrisen, tekstilkrisen, kulkrisen og fiskerikrisen. Alt hvad der findes af kriser i Unionen, har denne region været igennem! Den har nu de højeste vækstrater, den er en region, hvor folk virkelig arbejder, fordi ingen hindrer dem i at arbejde!
Skal jeg fortælle Dem, hvorfor en stor virksomhed fra et andet land er flyttet dertil og dér har foretaget en investering i milliardklassen, som indledningsvis vil skabe 3 000 arbejdspladser og senere tilsvarende flere? Jeg rejste dertil og spurgte ad. Dét skulle De også tage at gøre! Rejs derhen, hvor virksomheder fra andre lande i Unionen slår sig ned! Spørg, hvorfor de egentlig er flyttet til dette land. Svaret var: Vi skal ganske vist ikke betale så høje lønninger. Men det var ikke afgørende, når alt kommer til alt. Det afgørende var, at man på tre uger sagde til os, at her vil vi kunne bygge, medens vi i det land, vi kommer fra, skulle have brugt mindst 6-8 måneder på det og i praksis mere end et år. Altså, hvorledes forholder det sig med sådanne offentlige afgørelsers konkurrenceevne?
Så vil jeg tage et medlemsland, som ikke er helt fremmed for hr. Caudron, og dermed drøftelsen af offentlige tjenesteydelser. Et land kan ved en fri beslutning, som den svenske kollega jo beskrev det, bestemme, at det vil drive en service public som offentligt monopol og bruge mange penge på det. Det kan drive andre offentlig-retlige virksomheder på områder, hvor tanken om service public ikke er så indlysende som f.eks. i postvæsenet, hvor der er en vis tradition derfor. Driver man en statslig flyrute, har man statsbaner eller har man en eller flere statslige banker, sluger alle disse forskellige virksomheder en stor del af skatteprovenuet på grund af deres ineffektivitet. Så bliver jeg nødt til at sætte mange penge, som jeg kunne bruge til noget mere fornuftigt - forskning og udvikling f.eks. i disse virksomheder. Jeg har hele tiden sorte huller, som jeg bliver nødt til stoppe med penge, som jeg skal inddrive hos skatteborgerne. Det kan man jo gøre. Jeg bestrider ikke, at alle har ret til at gøre det! Men også her sørger det indre marked for noget særdeles fornuftigt, nemlig for konkurrence mellem systemerne. Der findes nemlig ikke kun benchmarking af de individuelle virksomheder, som skal klare sig på markedet. Der findes også benchmarking af systemerne.
Mine damer og herrer, hemmeligheden ved délocalisation er, at benchmarking af systemerne fører til, at der stemmes med fødderne. Den, der ikke vil indse det, lever i en fantasiverden! Jeg vil gerne have, at vi lever i en verden, hvor vi virkelig gør noget for omsider at få bragt det høje arbejdsløshedsniveau ned, for en forbedring af den konjunkturelle situation alene i de kommende år vil ikke være nok, hvis vi ikke har kræfter til at smyge de kæder af os, vi selv har smedet og lagt os i - for megen regulering, vanskeliggørelse af investeringer, navnlig besværliggørelse af små og mellemstore virksomheders liv - får vi ikke kræfter til det, vil vi heller ikke bekæmpe arbejdsløsheden!

Van Miert
Jeg vil lægge ud med at udtrykke min glæde over denne forhandling under ét, der virkelig prøver at betragte spørgsmålene om konkurrence, økonomisk udvikling, beskæftigelse og indre marked ud fra forskellige synsvinkler og at drage konsekvenserne heraf. Så jeg vil gerne takke dem, som har taget initiativet hertil, jeg ved, at i særdeleshed formanden for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har haft sine bekymringer i den henseende, for sammen med andre at have taget dette initiativ.
Jeg vil også takke de tre ordførere, de to, der direkte har at gøre med mit eget ansvarsområde, nemlig fru García Arias og hr. Rapkay, men også hr. Kuckelkorn, idet hr. de Silguy har bedt mig tage mig af hans beretning her i dag, hvilket jeg gerne gør, takke de tre ordførere hjerteligt ikke kun på grund af den gode tone, deres betænkning er holdt i, som generelt er meget positiv, ganske vist med en række randbemærkninger og lidt kritik her og der, som det hører sig til, men i særdeleshed på grund af disse betænkningers gedigne kvalitet. Det er nok også måden at få skabt en god forhandling. Jeg vil, da tiden er knap - heldigvis er hr. Monti nu også blandt os - meget hurtigt komme ind på en række punkter, som har været rejst under forhandlingen. Jeg bliver desværre nødt til at gøre det i telegramstil, hvilket jeg beder Dem undskylde.
Jeg vil gerne, i særdeleshed med hensyn til fru García Arias' betænkning, endnu engang eftertrykkeligt udtrykke min glæde over det faktum, at Europa-Kommissionen og store dele af Parlamentet egentlig grundlæggende er meget enige om konkurrencepolitikken. Ikke uden kritik, jeg siger det endnu en gang, ikke uden at der på en række punkter er knyttet særlige bemærkninger og kommentarer til, men i det store og hele mener jeg dog at kunne fastslå, at der foreligger ganske stor enighed, rimeligvis også fordi vi jævnligt drøfter disse emner med hinanden. Der er indgået en særaftale med Kommissionen, der går ud på, at vi med hinanden fuldt ud og ærligt drøfter de sager og de spørgsmål, der dukker op blandt andet inden for det økonomiske, monetære og industrielle område. Det glæder mig, og ligeledes glæder jeg mig over det faktum, at Parlamentet efter den rimelig lange diskussion, vi har været igennem, tilslutter sig den holdning, Kommissionen allerede for et stykke tid siden havde indtaget, nemlig at oprettelsen på fællesskabsplan af et særligt organ i forbindelse med visse aspekter af konkurrencepolitikken ikke er nødvendigt, men at det er meget mere meningsfyldt fortsat at lade denne politik være et kommissionsanliggende på behørig vis, hvilket vil sige, at vi har at gøre med en konkurrencepolitik. En politik, der også ligger til grund for andre politikker, der så at sige er med til at udgøre hjertet i industripolitikken, eller hvordan det nu skal formuleres. En politik, der indebærer, at der ved liberalisering af bestemte sektorer tages behørigt hensyn til konkurrenceøjemed, som det hedder, men tillige at andre hensyn, heriblandt også sociale hensyn ikke glemmes. Herunder også miljøhensyn, sikkerhedshensyn og lignende. Det er på den måde, vi prøver at anvende konkurrencepolitikken som et kernepunkt, som et instrument, samtidig med at vi indbygger den påkrævede balance i denne politik. Alt dette kræver en politik og ikke kun et organ, der i konkrete sager så at sige slår op i en håndbog og så træffer en afgørelse. Der skal mere til. Det handler om en politik som sådan, en fuldgyldig politik, og jeg er Dem taknemmelig for, at Kommissionen og Parlamentet er på linje, bakker op om det, idet jeg mener, det er nyttigt, og at den politiske kontrol med denne politik kan udøves her i Parlamentet, som det sig hør og bør.
Nu et par ord om tjenesteydelser af almen interesse og artikel 90, idet jeg ved, at det med rette er et meget ømt punkt i Parlamentet. De er bekendt med Kommissionens holdning. Vi mener, at artikel 90 i lyset af Kommissionens praksis, i lyset af det dokument, vi for et par uger siden sammen har vedtaget i Kommissionen, anvendes velafbalanceret. Såfremt det foregår på den måde, vil jeg ikke mene, at der foreligger reelle grunde til at ændre denne artikel. Jeg må ærligt sige, at jeg altså deler de bekymringer, adskillige medlemmer har givet udtryk for under denne forhandling, om at denne balance vil blive brudt, hvis man skulle give sig til at ændre denne artikel. Så jeg vil endnu engang eftertrykkeligt slå til lyd for, som jeg har gjort før, idet jeg er klar over, hvor prekært og ømt det ligger her i Parlamentet og i hvor høj grad, der er delte meninger såvel i Kommissionen som i Parlamentet, at man alligevel i lyset af den måde, Kommissionen har tacklet dette i praksis, ikke ændrer denne artikel, men - og jeg henvender mig i særdeleshed til hr. Konrad - dog med åbent sind og en positiv indstilling indskriver en reference i artikel 3, som så at sige bekræfter den velafbalancerede måde, Kommissionen i praksis har håndteret dette punkt. Vi kan så komme dem, der er lidt bekymrede - tja, hr. Konrad, jeg ved, De er bekymret over det, jeg er ikke, og Kommissionen er heller ikke - til hjælp ved artikel 3, idet vi vil mene, at det ville være en god ting at indskrive dette i artikel 3, men samtidig vil jeg dog indtrængende opfordre Parlamentet til at tænke sig godt om, førend det selv indtager et standpunkt, der i så fald skulle gå ud på en ændring af artikel 90. Det er i hvert fald Kommissionens holdning. Må jeg desuden erindre om, at vi i en meddelelse fra Kommissionen endnu ikke har udtalt os om, hvad der præcis vil ske med det. Det er stadig muligt i det videre forløb af diskussionerne i regeringskonferencen at overveje, om man kan lave et nyt charter ud af det. Den debat står stadig åben. Kommissionen har heller ikke udtalt sig om det. Men endnu en gang, lad os holde os til artikel 3, eventuelt undersøge, hvad der kan stilles op med denne meddelelse fra Kommissionen, men lad os ikke røre ved artikel 90.
Må jeg desuden også erindre om, at det vedrører et klassisk forslag på basis af artikel A, hvor vi efter moden overvejelse ikke har anvendt artikel 90, blandt andet fordi Parlamentet har bedt os om det. Vi har imødekommet denne anmodning, hvilket er grunden til, at den klassiske procedure følges. Og må jeg også erindre om, at Kommissionen i sin politik altid, hvad enten det er telekommunikation eller andre områder, også post, som primært er hr. Bangemanns ansvarsområde, uanset hvilken sektor, politikken vedrører, også selvom det handler om at tilvejebringe konkurrence i denne sektor, agerer med åbne øjne og i klar bevidsthed om, at almen adgang til grundlæggende tjenesteydelser garanteres. At sociale hensyn medtages i de tilfælde, hvor det er påkrævet. Det er altså en afbalanceret politik.
Derfor er min konklusion, at der blandt andet på grundlag af Kommissionens meddelelse på et tidspunkt kunne afholdes en stor forhandling i Parlamentet, på grundlag altså af et sådant dokument og en betænkning fra et eller flere udvalg, således, at vi sammen kan få klare aftaler i stand om dette spørgsmål.
Nu vil jeg meget hurtigt sige noget om hr. Rapkays betænkning og endnu engang, hr. Rapkay, mine hjertelige lykønskninger også med betænkningens forrygende kvalitet og ikke kun på grund af, at De bakker op om Kommissionens standpunkt. Det behøver vi ikke at diskutere yderligere, idet det er en objektiv konstatering. Men i dag må jeg desværre meddele Dem - der afholdes rådsmøde torsdag i næste uge - at vort forslag, der støttes af Parlamentet, med skam at melde ikke kan opnå flertal med hensyn til thresholds . Det er primært de store medlemsstater, der ikke vil det. De fleste små eller mindre går med i retningen af Kommissionen, og hvis det stod til dem, kunne vi også nå til enighed, men de fleste store modsætter sig. Jeg vil ikke komme ind på grundene, idet de i sig selv er en anelse modstridende, men jeg må desværre konstatere, at chancen er meget lille, selvom jeg på torsdag endnu engang vil slås for det med Parlamentets støtte, men jeg må ærligt indrømme, at der kun er en meget lille chance for, at Ministerrådet vil følge Kommissionen og Parlamentet heri.
Det ser meget bedre ud på et andet punkt, nemlig i de tilfælde, hvor sådanne fusioner skal anmeldes i flere lande. På det punkt synes der i Ministerrådet at foreligge en større vilje til alligevel at få en løsning på plads, måske ikke helt den, vi har foreslået, men det kunne der måske komme noget interessant ud af. Og så siger jeg til Parlamentet, selvfølgelig skal De høres om det igen. Hvis der nogensinde kommer et nyt forslag, hvis det skulle være nødvendigt i forbindelse med disse thresholds , skal Parlamentet også høres herom igen. Det har vi indgået en klar principaftale om. Kommissionen ønsker at overholde denne aftale til punkt og prikke. Det bør altså være klart og tydeligt her i Parlamentet.
Derudover vil jeg håbe, at vi alligevel opnår et resultat, og jeg vil gerne på grundlag af et konkret eksempel illustrere nødvendigheden deraf. Som De sikkert ved, er en stor fusion på trapperne mellem BT og MCI. I dag diskuterer vi stadig, om denne sag nu også ligger inden for rammerne af fusionsforordningen, idet det handler om MCI's omsætning inden for Den Europæiske Union og totredjedelsreglen. Det ser ud til, at Kommissionen alligevel skal behandle denne sag, men jeg kan mærke, at det selv i sådanne tilfælde ikke altid er indlysende, at det er en sag, Kommissionen i så fald bør behandle på grundlag af fusionsforordningen. Som De kan se, er det vitterligt nødvendigt, og det har De fuldstændig ret i, hr. ordfører, at forordningen inden for mulighedernes grænser revideres på en del punkter; med hensyn til denne totredjedelsregel, som en række parlamentsmedlemmer har hentydet til, indrømmer jeg, at vi ikke har foreslået ændringer på dette punkt, ganske enkelt fordi vi er klare over, at der i øjeblikket ikke er den fjerneste chance for at få samlet flertal for det i Rådet. Men jeg indrømmer, at det er et anliggende, vi også fremover i fællesskab bør tænke over og i givet fald eventuelt senere også tage initiativ til. Endnu engang, hr. Rapkay, hjertelig tak for Deres betænkning og for Parlamentets opbakning.
I anledning af hr. Kuckelkorns betænkning endnu en gang mine lykønskninger. Initiativet er Parlamentets. Kommissionen har overtaget det, i taknemmelighed, må jeg sige, og forsøgt at overbevise Ministerrådet om, at det både er et nødvendigt initiativ for de små og mellemstore virksomheder og et bidrag til kampen mod arbejdsløsheden. Desværre har det i går endnu engang vist sig, at en række ministre i Ministerrådet, uanset hvor stærkt vi ønsker ELISE, end ikke lader sig formilde af hendes bedårende skønhed. Derfor er chancerne desværre små. Men Parlamentet bakker op om Kommissionen, og hr. Silguy og hans medarbejdere har udtalt, at de fortsat vil forsøge at kæmpe for det og alligevel få gennemført noget af det. Men der findes desværre temmelig stor modstand i Ministerrådet.
Mine damer og herrer, meget hurtigt nu, jeg har ikke ret meget tid til overs, meget hurtigt, idet der var mange konkrete punkter, der blev taget op af hr. Janssen van Raay, men jeg ser, at han ikke længere er her; fodbold må vi altså indbyrdes drøfte bilateralt ved senere lejlighed. Hr. Chanterie er heller ikke til stede længere, ellers kunne vi have uddybet subsidier og virksomhedsflytninger. Jeg vil drøfte det bilateralt med ham.
Hr. Donnelly om car-distribution . Indrømmet, det er en ordning, der ikke helt er i overensstemmelse med de normale konkurrencevilkår. Det vil jeg overhovedet ikke bestride. De ved jo også, at den nuværende ordning allerede er meget mere fleksibel end den tidligere og desuden meget mere tidsbegrænset, således at vi efter denne periodes udgang grundigt kan undersøge, om en sådan ordning efterfølgende stadig viser sig at være påkrævet. Det tør jeg ikke udtale mig om i dag, men som De kan se, går det i retning af større konkurrence også i denne sektor, men på den anden side var vi af den mening, at der stadig var gode grunde til at opretholde en særforordning vedrørende salg af biler og lastbiler.
Fru Riis Jørgensen, jeg ved, hvor ihærdigt hun slås for større gennemskuelighed med hensyn til sager vedrørende statsstøtte. Fru Riis Jørgensen, De ved, at der netop på Parlamentets indtrængende opfordring afholdes en stor debat, forhåbentlig da, førstkommende torsdag i Ministerrådet, hvor Kommissionen sammen med det irske formandskab, som jeg gerne vil hylde, har udarbejdet en resolution vedrørende alle disse former for gennemskuelighed, for Kommissionens mulighed for alligevel at forsøge at nedbringe det umanerligt voksende antal tilfælde og lignende. Jeg er overbevist om, at vi nu har en debat om mere gennemskuelighed, også om mere sikkerhed for konkurrenter og det er mit håb, at Rådet vil stille sig tilstrækkelig positivt over for Kommissionens og Parlamentets hensigter, hvilket bør sætte os i stand til at fremsætte konkrete forslag over for Rådet, som selvfølgelig igen vil blive drøftet i Parlamentet. Lad os allerede nu indgå en tydelig aftale herom. Hvis Kommissionen er af den opfattelse, at der er gode chancer for at opnå resultater desangående, indleder vi selvsagt her i Parlamentet og i det kompetente udvalg grundige drøftelser med hinanden.
Mine damer og herrer, jeg lader det blive ved det, selvom også fru Randzio-Plath, som heller ikke er til stede længere, har bragt et interessant spørgsmål på bane, nemlig hvorvidt man ved skattenedsættelser og nedsættelser af de sociale bidrag selvfølgelig også kan yde statsstøtte. Jeg kan forsikre hende og de andre tilstedeværende om, at Kommissionen selvsagt også kigger på det og eventuelt også fordømmer det som statsstøtte, når det er påkrævet. Må jeg bruge det nævnte tilfælde, tekstil i Frankrig som eksempel. Selvfølgelig er der de-minimisreglen. Den bør vi holde os til. Hvis den ydede støtte ikke overstiger de-minimisniveauet er der heller ingen grund til, at Kommissionen griber ind, og det skal ikke engang indberettes. Hvis støtten derimod overstiger de-minimisniveauet, skal Kommissionen gribe ind, også selvom det foregår via socialsikringen, som tilfældet var i Italien til fordel for skosektoren eller i Belgien med Maribel-operationen til fordel for eksportindustrien eller i Frankrig i industrisektoren, idet det i så fald drejer sig om konkurrenceforvridning via statsstøtte, i disse tilfælde i form af nedsættelse af udgifterne til sociale ordninger eller skattenedsættelser. Også det hører til vort ansvarsområde.
Mine damer og herrer, det lader jeg det blive ved. Jeg beder Dem undskylde, idet jeg har talt alt for længe, og jeg vil jo nødig fratage hr. Monti mulighed for at besvare relevante spørgsmål og bemærkninger, som har adresse til ham.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil først og fremmest takke ordførerne og særlig hr. Secchi for hans betænkning om enhedsmarkedet, som jeg har fundet af virkelig høj kvalitet, og som tjener Kommissionen til stor nytte med henblik på orienteringen af dens senere virke for opbygningen af enhedsmarkedet.
Det glæder Kommissionen i denne betænkning at finde anerkendelse af en ny impuls, der er opstået i løbet af 1995, og omtalen af de vigtigste initiativer, der er taget. Det er ligeledes særdeles nyttigt at få påpeget de områder, på hvilke der endnu er »meget« at gøre for at komme frem til et virkeligt og velfungerende enhedsmarked. Den undersøgelse, som Kommissionen netop har offentliggjort om virkningerne af det indre marked, er særdeles opmuntrende med hensyn til virket for at gennemføre dette marked, fordi den viser, at der skabes resultater på de områder, hvorpå det er gennemført. Kommissionens undersøgelse har endvidere vist, at der også i år, år, der har været meget vanskelige for den europæiske økonomi, har kunnet konstateres virkninger af enhedsmarkedet, der viser sig i Fællesskabets bruttonationalprodukt - en stigning på næsten 1, 5 % årligt - og skabelse af skønsmæssigt 900.000 arbejdspladser. Yderligere vil jeg understrege, at man har skønnet, at inflationen i de europæiske lande på grund af den forbedrede konkurrence og åbningen som følge af enhedsmarkedet har ligget indtil 1, 5 % under den årlige rate, som der ellers ville have været tale om. Dette giver naturligvis luft til den europæiske økonomi på udbudssiden.
Hr. Donnelly og hr. von Wogau har omtalt nødvendigheden af en bedre samordning af politikkerne og lovgivningen vedrørende industrien, konkurrencen og enhedsmarkedet. Da de to kolleger, som har talt før mig, ikke udtrykkeligt har behandlet denne anmodning, vil jeg sige, at vi har haft det for øje, som allerede blev udtalt ved denne lejlighed her i salen, nemlig at der synes os at være en betydelig indbyrdes sammenhæng mellem de tre områder for så vidt angår de politiske beslutninger, der træffes daglig. Yderligere har vi tænkt på de tre aspekter i analysen af virkningerne, f.eks. i undersøgelsen af virkningerne af enhedsmarkedet. Endelig finder jeg, at også denne forhandling under ét er en velkommen lejlighed til yderligere at understrege disse komplementære forhold.
I hr. Secchis betænkning påpeges det »meget«, der endnu skal gøres, og jeg vil sige, at vi i tre punkter kan opsummere de væsentligste forhold, der endnu skal ordnes, med henblik på gennemførelsen af et enhedsmarked, der lever op til vore forventninger. Disse punkter, som vi kan betragte som de væsentlige mangler, vedrører den konkrete gennemførelse, dvs. håndhævelse af reglerne, beskatningen og borgerne.
For så vidt angår den konkrete gennemførelse, nemlig håndhævelsen, som Kommissionen betragter som det væsentligste forhold på enhedsmarkedets område, er der visse ting, der kan gennemføres inden for de nuværende institutionelle rammer, hvorimod andre kræver en ændring af selve disse. Det, vi kan gøre inden for de aktuelle institutionelle rammer, mener jeg, at vi allerede gør. Alene inden for enhedsmarkedet har vi i år indledt 195 overtrædelsesprocedurer over for medlemsstaterne og 11 sager er allerede indbragt for Domstolen. Vi har vedtaget en forbedring af overtrædelsesprocedurerne for at gøre dem hurtigere, mere gennemsigtige som sådanne inden for Kommissionen. I denne henseende vil jeg sige til fru Peijs, at jeg har det krav i erindring, som hun gennem længere tid har givet udtryk for, nemlig om en help desk . Også jeg finder, at dette er et vigtigt punkt i forbedringen af overtrædelsesprocedurerne. Jeg kan oplyse, fru parlamentsmedlem, at denne i tanke fra Deres side, som vi faktisk har drøftet, følges konkret op i den forstand - og dette siger jeg, fordi den ikke alene kan være af interesse for fru Peijs - at vi søger at stille en base med oplysninger om de procedurer, der finder anvendelse med henblik på gennemførelsen af reglerne for enhedsmarkedet, til rådighed for borgerne, virksomhederne og erhvervsorganisationerne.
Jeg agter at gennemføre denne tanke konkret og enkelt. De væsentligste sider er følgende: Vi er ved i Kommissionens tjenestegrene at oprette en telefonlinje med et ad hoc-nummer, som i starten endnu ikke er et grønt nummer. De personer, der svarer, vil være i stand til straks at give oplysninger om, hvorledes en overtrædelsesprocedure behandles i Kommissionen, og om hvorledes man kan henvende sig til Kommissionen vedrørende mulige overtrædelser af reglerne på enhedsmarkedet. Yderligere vil de, der besvarer opkaldene, henvise de pågældende til de kompetente administrative afdelinger. Formålet er naturligvis at indføre større gennemsigtighed, bedre oplysninger, større enkelhed og mere enkle forhold, og jeg vil med Deres tilladelse, ærede parlamentsmedlem, sige, at jeg giver Dem denne funktion som en julegave, fordi den vil blive operativ før jul. Det sker naturligvis senere end De og jeg selv kunne have ønsket os, men den vil nu blive operativ meget snart.
Hr. Watson berørte i sit indlæg et punkt, som har tilknytning til håndhævelsen, idet han beklagede en vanskelighed for navnlig de små og mellemstore virksomheder med hensyn til adgangen til retssystemet. Jeg tror ikke, at hr. Watson har uret. De små og mellemstore virksomheder og borgerne har sværere ved eller større omkostninger ved at gøre deres rettigheder gældende. Vort virke med henblik på at løse dette problem går navnlig i tre retninger. For det første forenkling og fremskyndelse af de administrative retsbrudsprocedurer. For det andet et virke for uddannelse af de nationale dommere med henblik på hyppigere og mere korrekt anvendelse af fællesskabsretten, og for det tredje Kommissionens forestående vedtagelse af et her til sigtende program, der er opkaldt efter Schuman.
Som jeg netop har sagt, ved jeg ikke, om de øjeblikkelige institutionelle rammer er tilstrækkelige til at sikre en håndhævelse, der ligger på højde med forventningerne på enhedsmarkedet. Det er blevet bemærket, at håndhævelsen på konkurrenceområdet og området for statsstøtte er meget effektiv, og det finder jeg naturligvis også. Jeg skal være den første til at sige, at håndhævelsen ikke er lige så effektiv på enhedsmarkedet, også selvom jeg har redegjort for det virke vi i øjeblikket udfolder. Hvorfor? Fordi alt, hvad vi kan gøre for så vidt angår enhedsmarkedet, er at forfølge overtrædelser ved at indlede overtrædelsesprocedurer og føre dem helt op til Domstolen, men alt dette kræver tid, mens mulige overtrædelser af konkurrencereglerne og reglerne om statsstøtte giver anledning til forebyggende meddelelser fra Kommissionen, som således har mulighed for at gribe ind, førend skaden er sket - jeg forenkler her tingene en smule, men De er velkendt med forholdene. Jeg har derfor i hr. Secchis betænkning påskønnet omtalen af muligheden for på regeringskonferencen at undersøge og indføre instrumenter til hurtig håndhævelse. Vi gør med andre ord alt, hvad vi kan gøre - og givet kan forbedre - men inden for de nuværende institutionelle rammer kan man desværre ikke tænke sig indført en form for håndhævelse af reglerne for enhedsmarkedet, der er lige så effektiv som håndhævelsen på konkurrence- og statsstøtteområdet.
Det andet store tomrum, der er understreget i både betænkningen og i de forskellige indlæg under forhandlingen, er beskatningen. Det glæder mig meget, at Europa-Parlamentet stærkt udtaler sig mod de fordrejninger, der følger for enhedsmarkedet af den utilstrækkelige fiskale harmonisering. Også her er der som for så vidt angår håndhævelsen visse ting, vi kan udrette inden for det nuværende system og visse, der kræver ændringer. Inden for det nuværende system udfolder vi betydelige bestræbelser for at overbevise finansministrene om, at det er i medlemsstaternes egen interesse at skabe en bedre samordning. Jeg har med glæde accepteret hr. Secchis ændringsforslag i hans betænkning, og jeg kan sige, at ECOFIN-rådet i går har taget Kommissionens rapport om udviklingen af nationale beskatningssystemer positivt til efterretning, der er nævnt i hr. Secchis forslag, og henledt opmærksomheden på Det Europæiske Råd i Dublin med henblik på konkurrencen på det beskatningsmæssige område og nødvendigheden af også beskatningsmæssigt at udbygge fællesmarkedet. Men også her - spørgsmålet er Dem alle velkendt - gør reglen om enstemmighed det naturligvis problematisk at opnå betydelige fremskridt. Dette er endnu et emne for regeringskonferencen.
Endelig er der det tredje tomrum - som jeg vil behandle kortere, men ikke fordi det er af mindre betydning, og som det er særlig vigtigt at overveje i Europa-Parlamentet - nemlig, at enhedsmarkedet ikke står borgerne tilstrækkeligt nær. Vi kan ikke påregne, at borgerne vil give deres støtte til en fortsat opbygning af Europa, dersom de ikke ser Europa i øjnene, dersom de ikke ser det enhedsmarked i øjnene, som vel fungerer, men uden at borgerne gør sig det klart, at det er til deres fordel.
De to vigtigste aktioner, som Kommissionen som bekendt udfører, er: for det første endelig at sikre den fjerde fase - der burde have været den første, således som det rigtigt er påpeget i hr. Secchis betænkning - nemlig den frie bevægelighed for personer, en forslagspakke, der skal gøre det muligt at afskaffe kontrollen ved de interne grænser inden for en ramme af sikkerhed, forslag som jeg er glad for, at Parlamentet for nylig har givet væsentlig støtte, og for det andet at der til rådighed for borgerne stilles hensigtsmæssige oplysninger om, hvad enhedsmarkedet kan gøre for dem, og jeg tænker her særlig på oplysningskampagnen »Citizens First« - og i denne henseende siger jeg Parlamentet tak for den støtte og de impulser, det har givet til dette initiativ - en mekanisme, der vil blive iværksat her den 29. november, og som er af betydning for at gøre Europas borgere bevidste om de rettigheder, enhedsmarkedet tillægger dem, hvorledes de konkret kan udøve disse rettigheder, og hvor og hvorledes de kan protestere, når disse rettigheder støder på hindringer.
Jeg mener at kunne standse her, selvom jeg - undskyld mig - er bevidst om, at jeg givet ikke har kunnet berøre alle punkterne i denne meget righoldige betænkning og på dette meget omfattende område. Jeg vil endnu en gang sige tak til ordføreren og alle talerne, fordi deres bidrag virkelig er en rettesnor og en betydelig støtte for Kommissionen. Der er alle steder tale om emner, som for øvrigt samarbejdet med ikke blot Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, men tillige Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder her i Parlamentet har gjort det muligt for os og fortsat vil gøre det muligt for os, håber jeg, at gøre tilstrækkeligt hurtige fremskridt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-1218/96).

Wijsenbeek
Hr. formand, til forretningsordenen. Kan De forklare, hvorfor Internet, kadmium i batterier og Euro-partnerskabet i Wales haster så meget, at De tager disse tre spørgsmål først?

Formanden
Hr. Wijsenbeek, det kan jeg ikke. Det er formandskabets privilegium, og det har i sin visdom besluttet, at disse tre spørgsmål er de eneste, der haster.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 25.

Truscott
Hr. formand, til forretningsordenen. Må jeg overtage hr. Collins' spørgsmål, for jeg har en interesse i denne sag?

Formanden
Det kan De desværre ikke. Den eneste måde, det havde været muligt på, var, hvis der havde foreligget en skriftlig anmodning før spørgetidens begyndelse. Jeg har stor sympati for Deres følelser og også for de andre, der har ønsket at stille tillægsspørgsmål til dette meget vigtige anliggende. Men da hr. Collins ikke har vist sig, kan vi ikke gøre noget.

Formanden
Spørgsmål nr. 26 af Ivar Virgin (H-0864/96):
Om: Kadmium i batterier
Kadmium, som findes i nikkel-kadmiumbatterier er et meget giftigt tungmetal, som aflejres i leveren og nyrerne og kan forårsage lungekræft. Efter erstatningsprincippet skal miljøskadelige produkter erstattes med eksisterende miljøvenlige alternativer. Nikkel-metalhydridbatterier er en type, som allerede anvendes i Sverige. Agter Kommissionen at vedtage foranstaltninger for at fremme overgangen fra nikkel-kadmiumbatterier til nikkelmetalhydridbatterier? I bekræftende fald agter Kommissionen at foreslå medlemsstaterne at gøre brug af økonomiske incitamenter for at udvirke denne overgang?

Bjerregaard
Hr. formand, tak for spørgsmålet om det, som i selve spørgsmålet betegnes som et »meget giftigt tungmetal«, og den sundhedsrisiko, der er knyttet til det. Der findes et EF-direktiv om batterier, nemlig direktiv nr. 91/157, som fastlægger en grænse for batteriers indhold af visse tungmetaller. Som den ærede spørger er inde på, skal man være opmærksom på brugen af tungmetaller. Det gælder naturligvis også for brugen af tungmetaller i batterier. Jeg kan oplyse, at Kommissionen er ved at undersøge behovet for en generel opstramning af direktivet, fordi vi ligesom spørgeren er opmærksomme på de problemer, som rejses i spørgsmålet. Den igangværende undersøgelse omfatter også spørgsmålet om fremme af brugen af nikkelmetalhydrid-batterier. Det er endnu for tidligt for mig at oplyse resultatet af gennemgangen, men jeg vil godt understrege, at Kommissionen er opmærksom på det problem, som det ærede medlem har rejst.
Hvad angår økonomiske virkemidler vil jeg gerne sige, at medlemsstaterne har frie hænder til at benytte disse inden for traktatens rammer, og jeg henviser her til artikel 30, 36 og 95.

Virgin
Først vil jeg gerne takke kommissær Bjerregaard for svaret, som jeg i det væsentlige finder positivt. Der er ingen tvivl om, at kadmium udgør en særdeles alvorlig miljørisiko i naturen og for mennesker. Hvor meget det derudover haster med at finde en løsning, er et andet spørgsmål, som jeg slet ikke har beskæftiget mig med. Der er imidlertid data, der tyder på, at kadmiumkoncentrationen i naturen stiger, og at der er al mulig grund til at beskæftige sig med dette problem.
I mit land, Sverige, har man indført en miljøafgift på nikkel-kadmiumbatterier, og det har resulteret i en ret hurtig overgang til nikkel-metalhydridbatterier, som reelt ikke indebærer nogen fare for miljøet. Jeg mener derfor, at der er al mulig grund til, at Kommissionen aktivt medvirker til, at også de øvrige medlemsstater indfører en sådan miljøafgift, som i realiteten blot afspejler en miljøomkostning. Fornuften tilsiger med andre ord, at der indføres en afgift af denne art.

Bjerregaard
Som jeg startede med at sige, så deler vi i Kommissionen helt spørgerens bekymring, og derfor er vi som sagt i gang med at undersøge, om vi skal foretage en ændring af batteridirektivet, således at vi kan sørge for, at der i andre medlemslande kommer en udvikling i gang svarende til den, som spørgeren beskrev for Sverige. På hvilke måder man skal opnå en begrænsning af brug af kadmium, kan jeg ikke tage stilling til på nuværende tidspunkt. Men jeg kan da glæde mig over det gunstige resultat, der er opnået i Sverige.

Truscott
Hr. formand, jeg vil gerne spørge kommissæren, om hun betragter forordningen om nikkelkadmiumbatterier som vigtigere end forordningen om Internet, og herunder især kontrol med børnepornografi, som der er adgang til over Internet på nuværende tidspunkt?

Formanden
Fru kommissær, vil De besvare dette spørgsmål? Jeg synes, det er en ufin måde, hr. Truscott igen får stillet sit spørgsmål fra tidligere.

.Bjerregaard.
Oprigtigt talt så tror jeg, at formanden besvarede det spørgsmål for et øjeblik siden, da der blev rejst et spørgsmål vedrørende proceduren. Som det sømmer sig for et medlem af Kommissionen, har jeg svaret på det spørgsmål, Parlamentet har stillet, og det er Parlamentet, der tager stilling til, hvad der er »urgent«.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 27.
Jeg er bange for, at vore medlemmers disciplin lader meget tilbage at ønske i dag. Fru Cresson, det vil jeg gerne undskylde for.

Cresson
Hr. formand, Kommissionen er fuldt ud klar over, hvor stort et problem diabetes udgør for folkesundheden, navnlig i en aldrende befolkning, som den europæiske befolkning er i dag. Kommissionen er også helt opmærksom på de fantastiske fremskridt, som indførelsen af insulinbehandling - insulinen blev jo opdaget for 75 år siden - har for ofrene for denne lidelse. Kommissionen er bevidst om de positive virkninger, som diabetesforskningen har haft på flere områder, og at den er meget interessant hvad angår forståelsen og behandlingen af andre kroniske lidelser.
Diabetesforskningen vies således stor opmærksomhed i Unionens forskningsprogrammer. Diabetesforskningen har en specifik budgetpost inden for forskningsprogrammet BIOMED under det fjerde rammeprogram. I den sammenhæng har man iværksat ni forskningsprojekter, som både omfatter de epidemiologiske aspekter og den kliniske forskning
Endvidere undersøges de genetiske aspekter ved diabetes i den del af programmet, der er rettet mod forskningen i det menneskelige genom, og De ved, at der for nylig er sket en meget vigtig udvikling inden for forskningen i det menneskelige genom; det er en succes for den europæiske forskning.
Både som følge af sit omfang og sin betydning bør diabetesforskningen derfor være genstand for stadig opmærksomhed inden for det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling, som vi er i færd med at udforme i øjeblikket. Men kampen mod diabetes drejer sig også om forebyggelse. Forebyggelse af diabetes gennem en tilpasning af levevis og ernæring er navnlig kommet med blandt temaerne for uddannelsesforanstaltninger og sundhedsfremmende foranstaltninger, som gennemføres inden for rammerne af Unionens sundhedspolitik.
Da de økonomiske midler til denne politik er ret begrænsede, er de forebyggende foranstaltninger stadig ret beskedne i forhold til behovet. Det vil derfor være meget nyttigt at gøre medlemsstaterne bevidste om betydningen af en mere konstant indsats på dette område.
Under alle omstændigheder vil jeg gerne takke de ærede medlemmer for at have henledt Kommissionens opmærksomhed på dette spørgsmål, og jeg forsikrer Dem om, at jeg vil tage hensyn til disse synspunkter ved udarbejdelsen af det femte rammeprogram på forskningsområdet.

Holm
Mange tak for svaret, fru Cresson. Det er dejligt at høre, at De er bevidst om diabetes-problemet. Dog må jeg tilføje, at der står meget lidt om det i de forskellige programmer, navnlig i fjerde rammeprogram. Men vi bør nok fokusere på femte rammeprogram, som vi nu koncentrerer alt vort arbejde om. Det indeholder kun meget lidt om diabetes, og de foreslåede budgetposter er meget små. Jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed herpå og opfordre Dem til at gøre mere for at fremme spørgsmålet, da diabetes er en meget krævende sygdom. Desuden ville der kunne spares på sygeplejeudgifterne i fremtiden, hvis Kommissionen virkelig gjorde noget ved dette problem.

Cresson
Hr. Holm, De har fuldstændig ret, bortset fra, at det femte rammeprogram som sagt stadig kun befinder sig på planlægningsstadiet; de overordnede retningslinjer er blevet fremlagt, men som De ved, kræves der et utrolig grundigt stykke arbejde, og jeg må minde om, at beslutningerne om prioriteterne for rammeprogrammerne stadig træffes med enstemmighed af medlemsstaterne.
Hvorfor findes der 21 prioriteter i det fjerde rammeprogram? Det er et af - nok de mindre heldige - resultater af kravet om enstemmighed. Jeg håber derfor, at den igangværende regeringskonference vil føre til afstemninger med kvalificeret flertal, og at vi således kan nå frem til nogle vigtige beslutninger i de sager, som det store flertal af medlemsstater finder vigtige.
I forbindelse med de overordnede retningslinjer for det femte rammeprogram har vi til hensigt at insistere på områder, der vedrører menneskers sundhed, forebyggelse, risici for mennesker, uanset om der er tale om risici, der skyldes ødelæggelsen af miljøet eller risici i forbindelse med fødevarer, hvor vi jo desværre i øjeblikket har et meget konkret eksempel. Vi ønsker således i første række at fokusere det femte rammeprogram på aspekter, der vedrører mennesket, sundhed og borgerne.
Med hensyn til diabetes kan jeg naturligvis ikke fortælle Dem meget her i dag; vi befinder os på et alt for tidligt tidspunkt til, at jeg kan komme med mere præcise oplysninger. Men det er under alle omstændigheder et område, som helt konkret vedrører sundheden, det demografiske fænomen med den aldrende befolkning og ligeledes forebyggelse. Jeg vover derfor at tro, at De føler Dem beroliget med hensyn til dette punkt. Vi kan aldrig træde i stedet for medlemsstaternes egen politik, idet vores budget kun udgør 4 % af medlemsstaternes samlede forskningsbudget. Vi kan kun søge at tilskynde til en bestemt udvikling. Denne tilskyndelse er til stede på forskningsområdet, og det samme gør sig gældende inden for uddannelse og forebyggelse. Jeg kan forsikre Dem for, at der vil blive taget hensyn til disse overvejelser.

Harrison
Mange af vi europæere er meget taknemmelige for det arbejde, de to canadiere, Banting og Best, gjorde, da de for omtrent 75 år siden opdagede insulinet. Jeg vil gerne påpege over for fru Cresson, at der findes omtrent 10 millioner kendte diabetikere i Den Europæiske Union, men vi mener, at der er yderligere 10 millioner, hvis symptomer endnu ikke er blevet opdaget. Hvis vi opdager dem på et tidligt tidspunkt, og de får den rette behandling, kan vi spare enorme summer på sundhedsbudgettet i de femten medlemsstater, hvor udgifterne til diabetes udgør 8 %. Det er en meget vigtig grund til at koncentrere os om dette område i det 5. rammeprogram.
Selvom det glæder mig at høre kommissærens ord nu, er det skuffende, at man ikke i det 4. rammeprogram definerede diabetes som et større problem. Verdenssundhedsorganisationen har erklæret, at diabetes potentielt kan blive til en omfattende epidemi, fordi det desværre er en velfærdssygdom. Vi skal gøre alt, hvad vi kan. Jeg beder Dem sikre, at det 5. rammeprogram rummer mulighed for at styrke forskning i diabetes.
Og så til Deres bemærkninger fra tidligere, hr. formand, til forretningsordenen. En af grundene til, at der er så mange fraværende, er, at jeg selv for eksempel har været nødt til at forlade et møde i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgmål og Industripolitik, hvor de nu er i færd med at stemme om en af mine betænkninger, fordi jeg har prioriteret diabetes over den tredje fase i Den Økonomiske og Monetære Union. Det er helt sindssygt, at Parlamentet afholder møder om vigtige spørgsmål, som det er tilfældet nu, og så samtidig afholder afstemninger i udvalgene. Det er en skændsel.

Formanden
Hr. Harrison, jeg har lyttet til Deres temmelig skarpe indlæg. Jeg skal indbringe Deres synspunkt for formandskabet. For mig at se er det et spørgsmål om tilrettelæggelse, så vi ved, hvad udvalgene gør, når de mødes i Strasbourg-ugen. Det er måske et argument for, at der ikke bør finde udvalgsmøder sted i denne uge, men det var et sidespring fra forsædets side.

Cresson
Ja, hr. Harrison, jeg har bestemt bemærket, at De har valgt at komme til stede og fremlægge Deres synspunkter vedrørende dette vigtige emne, der både vedrører folkesundheden og forskningen. Måske skal jeg først komme med nogle oplysninger om sygdommen og behandlingen af den og derefter noget om Kommissionens indsats.
De sagde ganske rigtigt, at ti millioner af vore medborgere er ramt af diabetes. De direkte omkostninger ved diabetes vurderes i dag til 8 % af sundhedsbudgetterne i Europa. Jeg taler kun om de direkte omkostninger og ikke de indirekte omkostninger, som i øvrigt også er store.
De ved, at der findes to former for diabetes: insulin-afhængig diabetes og ikke-insulin-afhængig diabetes, som rammer henholdsvis småbørn, større børn, unge, voksne og ældre. For lidt siden talte jeg om insulin, som bruges til behandling af insulin-afhængig diabetes, men som pr. definition ikke kan bruges i de andre tilfælde. Der resterer således meget på forskningsområdet.
Med hensyn til Kommissionens indsats vil jeg blot henvise til forskningsprojekterne vedrørende diabetes, som gennemføres inden for rammerne af BIOMED II, og som dækker de forskellige aspekter af forebyggelse, behandling og administration af diabetes, herunder bestemmelse af den genetiske risiko og faktorer i miljøet samt identifikation af højrisiko-patienter.
Jeg vil også henvise til, at i marts 1997 afholdes der en work-shop på europæisk plan om diabetesforskning. Det sker på initiativ af den europæiske sammenslutning for diabetesforskning og i samarbejde med Kommissionen og med støtte fra Kommissionen. Målet er at identificere strategier og prioriteter vedrørende diabetesforskning på europæisk plan, og dette falder naturligt inden for rammerne af forberedelserne af vores femte rammeprogram.
Som tidligere nævnt udgør forebyggelsen også et vigtigt våben i kampen mod diabetes. Der er hidtil sket meget lidt på europæisk plan i den forbindelse. Ikke desto mindre er diabetes i 1997 for første gang med på listen over foranstaltninger inden for uddannelse og sundhedsfremmende initiativer, som gennemføres i forbindelse med Unionens sundhedspolitik. Her befinder vi os virkelig midt i det aktuelle. Men det årlige budget for Unionens folkesundhedspolitik er, som De ved, kun på 32 millioner ecu, som skal deles med foranstaltninger vedrørende kræft og AIDS, hvor der kræves omfattende forebyggelsesforanstaltninger.
Man kan således forudse, i hvert tilfælde i den kommende periode, at forebyggelsen af budgetmæssige årsager fortsat vil være ret begrænset. Den skal faktisk holdes inden for de allerede meget begrænsede budgetmidler på 32 millioner ecu, som vi skal dele med andre forebyggende foranstaltninger vedrørende andre også meget vigtige lidelser. Men jeg tror, at vi endelig kan begynde at skimte lys forude på dette område, som De tillægger så stor betydning; det første skridt er, at diabetes kommer med på listen over foranstaltninger, samt afholdelsen af kollokviet i 1997 om dette vigtige emne.

Formanden
Spørgsmål nr. 30 af Florus Wijsenbeek (H-0755/96):
Om: Statsmonopol - det schweiziske Telecom PTT
Er Kommissionen klar over, at det schweiziske Telecom PTT - lige inde ikrafttrædelsen den 1. juli 1996 af den nye konkurrencelov og i afventning af et lovforslag, som bringer den schweiziske telekommunikationslovgivning på højde med Den Europæiske Unions - har medvirket i en overtagelse af en stor kabelvirksomhed, på trods af at det schweiziske PTT havde lovet at begrænse sin ekspansion på kabelmarkedet?
I bekræftende fald, er Kommissionen så lige som jeg af den opfattelse, at det schweiziske PTT med sin deltagelse i denne markedskoncentration har forstærket sin monopolstilling inden for taletelefoni på en sådan måde, at det praktisk bliver umuligt for fremtidige Telecom-konkurrenter at tilbyde de samme tjenester?
Kan Kommissionen i betragtning af sine løbende forhandlinger med Schweiz oplyse, om også telekommunikationen i en fremtidig aftale mellem EU og Schweiz bliver genstand for forhandling, da denne sektor i øjeblikket ikke er omfattet af forhandlingspakken med Schweiz?

Van den Broek
Som svar på det ærede medlem Wijsenbeeks spørgsmål vil jeg gerne bemærke, at Schweiz selvsagt ikke er bundet af bestemmelserne i direktivet vedrørende kabel-tv-net. Kommissionen er klar over, at det schweiziske PTT den 29. november 1995 har foreslået og underskrevet en adfærdskodeks med den schweiziske myndighed, der er kompetent med hensyn til konkurrencepolitikken, den såkaldte Verhaltens Kodex, TeleKom, PTT, Kartel Kommission, som forpligter det schweiziske PTT til at afstå fra alle former for adfærd, som forringer potentielle konkurrenters position, og som ville give det en uretmæssig fordel inden for rammerne af de fremtidige konkurrencevilkår.
Denne kodeks indeholder navnlig bestemmelser om, at det schweiziske PTT for så vidt angår kabelnet, herunder kabel-tv-net, er forpligtet til på forhånd at indhente tilladelse hos den kompetente myndighed forud for, at det kan erhverve eller øge interesser i virksomheder i denne sektor.
Europa-Kommissionens tjenester har via pressen fået kendskab til denne sag, der er rejst af parlamentsmedlemmer, men vi har ingen hjemmel til at blande os. Det er og bliver de schweiziske myndigheders ansvarsområde.
På sin side fortsætter Kommissionen sine bestræbelser i WTO-forhandlingerne om basistelekommunikation med henblik på at få tilsagn om, at det schweiziske marked med indgang fra januar 1998 vil være åbnet helt, for resten også inden for taletelefoni. Vi forventer, at der senest den 15. februar 1997 vil være indgået en aftale med vore WTO-partnere, og at Schweiz i denne kontekst vil samtykke i en fuldstændig liberalisering af telekommunikationstjenesterne.
Med hensyn til de bilaterale forhandlinger har Rådet den 31. oktober 1994 og den 14. marts 1995 truffet beslutning om at indlede forhandlinger med Schweiz inden for sektorerne - De kender dem - fri bevægelighed for personer, landbrug, gensidig anerkendelse af overensstemmelsesvurderinger, forskning, offentlige udbud og transport, samtidig med, at den traf beslutning om foreløbig ikke at indlede forhandlinger inden for andre sektorer, herunder eksempelvis telekommunikation. Forhandlingerne i de seks førnævnte sektorer er stadig i gang, og indtil videre kan der ikke siges noget om deres forventede afslutning, selvom jeg selv er dybt involveret i disse forhandlinger; efter mit skøn må det være muligt at få en positiv afslutning på denne forhandlingsrunde i hus i løbet af næste års første kvartal. Det er i hvert fald, hvad Kommissionen stræber efter, men det er klart, at vi også har brug for Ministerrådet i så henseende.
Kommissionen vil lægge de p.t. igangværende forhandlinger til grund for sin stillingtagen til, om det er ønskeligt med forhandlinger i andre sektorer. Disse forhandlinger er i et for tidligt stade til, at vi allerede på nuværende tidspunkt kan træffe en beslutning derom. Og endnu engang, i så fald skulle vi også stille dette forslag til Rådet.

Wijsenbeek
Min hjertelige tak til hr. Van den Broek for dette omfattende og veldokumenterede svar. Ikke desto mindre har jeg et tillægsspørgsmål, der går i retning af mit oprindelige spørgsmål, nemlig at når man inkluderer konkurrence i de seks sektorer, er det for det første klart, at der her har fundet udelukkelse fra konkurrence sted. For det andet må det også stå klart, at Schweiz så ostentativt blæser på den frie konkurrence, at det ikke kun bør få følger for de løbende forhandlinger, men ligeledes for fortsættelsen af forhandlingerne inden for andre sektorer. Schweizerne anmoder nemlig gang på gang om fri adgang til vort marked, som vi så generøst giver. Jeg mener altså, at Kommissionen fortolker sit mandat endog særdeles snævert, hvis sådanne ting ikke også medtages. Mit spørgsmål til kommissæren er altså, om han ikke allerede på nuværende tidspunkt, under de løbende forhandlinger, kunne inddrage denne form for overtrædelse af den frie konkurrence?

Van den Broek
Der er to bemærkninger hertil, som givetvis kan være vigtige. Først og fremmest vil jeg mene, at det er vigtigt i hvert fald at forsøge via de igangværende WTO-forhandlinger at få tilsagn fra Schweiz på dette punkt. Som jeg har anført før, er der grund til at håbe, at der givetvis foreligger klarhed om sagen primo 1998.
Anden bemærkning er - jeg ved ikke, om jeg er fuldstændig og akkurat nok i min redegørelse - at når jeg tænker over det mandat, vi har fået med hensyn til de seks sektoraftaler, som vi i øjeblikket forhandler med Schweiz om, kan jeg ikke umiddelbart se, hvordan det ville kunne inddrages. Det udelukker ikke, at vi på vor side, i det øjeblik forhandlingspakken med de seks aftaler - det ligger fast, at der skal være en balance såvel inden for hver enkelt aftale som de seks forskellige aftaler imellem - er i hus - jeg ved, at der også fra schweizisk side er interesse for forhandlinger inden for nye sektorer - på et tidspunkt kunne sige, lad os lige se på, hvor det på vor side egentlig halter i forholdet til Schweiz. Jeg vil i hvert fald pour acquit de conscience undersøge, om der i nuværende sag er hjemmel til drøftelser herom, men jeg vil ikke vække falske forventninger hos hr. Wijsenbeek. Jeg ved, at der i øjeblikket i vid udstrækning er enighed, men at der navnlig i transportsektoren og i sektoren fri bevægelighed for personer er en del meget delikate problemer at løse. Men jeg takker i hvert fald hr. Wijsenbeek for at have gjort os opmærksom på dette forhold.

Seal
Jeg vil bede kommissæren om, trods hr. Wijsenbeeks spørgsmål, i sine drøftelser med Swiss Telecom at huske på, at telekommunikation nu fungerer i et globalt marked, og kan han derfor fortælle os noget størrelsen på det nye selskab i Schweiz i forhold til British Telecom og deres nyligt sammenlagte selskab efter sammenlægningen med MCI i USA, der involverede £15 mia.?

Van den Broek
Jeg beklager, men jeg må desværre replicere benægtende, idet jeg ikke bare på stående fod har et svar parat. Den generelle bemærkning er naturligvis korrekt, at man i særdeleshed i tilfældet telekommunikation har at gøre med en økonomisk sektor, der faktisk i høj grad er underlagt globaliseringstendenser. For så vidt det eksempelvis handler om fusion af telekommunikationsvirksomheder i Den Europæiske Union, er det ærede parlamentsmedlem klar over, at det burde pålægges restriktioner. Dette hører til Kommissionens ansvarsområde med hensyn til fusionskodeksen.

Haarder
Jeg takker kommissæren for hans svar, men vil også gerne spørge ham, om jeg kan forstå hans svar sådan, at Kommissionen vil lægge pres på Schweiz, og at man i de nye forhandlinger vil stille som betingelse, at Schweiz ændrer sin nuværende styrkede monopolsituation på dette område?

Van den Broek
Jeg vil gerne udrydde misforståelser. Jeg har forsøgt at belyse, at jeg ikke ser nogen direkte mulighed for at indføre det i det mandat, vi har med hensyn til de seks sektorer, der p.t, forhandles med Schweiz om. Jeg har over for hr. Wijsenbeek udtalt, at jeg kan forestille mig, at når disse seks forhandlingspakker er afsluttet, når der er opnået enighed, og når så diskussionen om mulige nye samarbejdsområder begynder, at vi på det tidspunkt også vil se på denne telekommunikationssektor. Men i så fald skal Rådet udtale sig, om det, set med deres øjne, vitterlig er en prioritet. Men jeg er desuden fast overbevist om, at Sir Leon Brittan, der i Kommissionen er ansvarlig for alt, der har med WTO-forhandlingerne at gøre, selv konstant er beskæftiget med at fremme en videre liberalisering af telekommunikationsmarkedet.

Formanden
Spørgsmål nr. 31 af Bertel Haarder (H-0857/96):
Om: Hjemrejse for bosniske og kroatiske flygtninge
Det danske Indenrigsministerium har i et svar til mig i det danske Folketing oplyst, at bosniere og kroater står i kø for at vende hjem, og at de sinkes af blandt andet manglende trafikale forbindelser. Formanden for den danske flygtningehjælp har derudover fået oplyst, at der er ventetid på at få udstedt indrejsepapirer i Bosnien og Kroatien, samt at det er meget besværligt at fragte de pågældende i busser, blandt andet fordi både Kroatien, Bosnien og EU-medlemslandet Østrig lægger hindringer i vejen for landtransporter.
Det er utilfredsstillende, at visse lande tvangshjemsender flygtninge til det tidligere Jugoslavien, mens andre lande ikke kan eller vil sætte fart i tilbagesendelsen af dem, der gerne vil. Særligt ejendommeligt er det, at Østrig tilsyneladende hindrer busser i at komme frem.
Vil Kommissionen presse på for - om nødvendigt at gøre EU-støtte betinget af - at flygtninge fra Bosnien og Kroatien ikke sinkes, når de ønsker at vende tilbage og deltage i genopbygningen af deres land og hjem?

Van den Broek
Jeg må ærligt sige, at det er min fornemmelse, at der i øjeblikket i hvert fald ikke i større målestok er tale om de dystre beretninger, heriblandt problemer med transit af hjemvendende bosniske og kroatiske flygtninge, der skinner igennem hr. Haarders spørgsmål. Som De kan mærke, udtrykker jeg mig forsigtigt, idet det er svært at følge med i situationen fra dag til dag.
Men jeg ønsker meget eftertrykkeligt at sige til hr. Haarder, at vi i kontakt med medlemsstaterne, i kontakt med den højtstående repræsentant Carl Bildt og navnlig i kontakt med FN's højkommissær for flygtninge, fru Ogata, som har besøgt Bruxelles for et par dage siden, meget omhyggeligt undersøger, hvordan vi kan bidrage til en lettelse af flygtningenes tilbagevenden.
Europa-Kommissionen har igennem længere tid beskæftiget sig aktivt med dette anliggende via dens genoprettelses- og genopbygningsprogrammer, hvorved der lægges særlig vægt på projekter, som også Flygtningehøjkommissariatet overdrager til os, med hensyn til at lette denne tilbagevenden. Vi har navnlig også jævnlig kontakt med Forbundsrepublikken, idet vi er klar over, at Forbundsrepublikken er den EU-medlemsstat, der bærer de tungeste byrder med hensyn til flygtninge fra det tidligere Jugoslavien.
Jeg gentager, at såfremt fri bevægelighed og fri passage skulle blive berørt - jeg har ikke kendskab til helt recente foruroligende beretninger - men hvor dette skulle være tilfældet, burde der rettes en appel til regeringen i de pågældende lande, uanset om det er Bosnien, Kroatien eller sågar Serbien, og dernæst burde man henvende sig til IFOR, der har til opgave at sørge for, at den fri bevægelighed hindres mindst muligt.

Haarder
Jeg vil gerne takke kommissæren for det meget imødekommende svar, han har givet. Til supplering vil jeg gerne spørge ham, om han er enig med mig i, at det er helt uantageligt, at lande, der modtager enorm støtte fra Den Europæiske Union, ikke vil tage deres egne borgere tilbage hurtigt og effektivt, når disse borgere ønsker at vende tilbage. Jeg vil spørge, om De ikke også er enig med mig i, at det om muligt er endnu mere uantageligt, at ikke blot Bosnien og Kroatien, men også et medlemsland, Østrig, lægger hindringer i vejen for bustransporter af flygtninge tilbage til deres gamle land? Er De enig med mig i, at dette er helt urimeligt, og at Den Europæiske Union om nødvendigt må øve pression, også økonomisk pression, for at ændre denne tilstand? Vi ved jo, at visse lande tvangsmæssigt sender flygtninge tilbage. Det er ikke det, jeg taler om. Jeg taler om borgere, der frivilligt ønsker at rejse tilbage, men som hindres af bureaukrati og vrangvillighed i Bosnien og Kroatien og minsandten også i Østrig.

Van den Broek
Jeg er fuldstændig enig med hr. Haarder i, at det er helt uantageligt, hvis disse lande ikke vil tage deres egne borgere tilbage, når disse ønsker at vende tilbage. Det ville også være uforeneligt med de forpligtelser, parterne har indgået i Dayton-fredsaftalen, ifølge hvilken tilbagetagning af flygtninge og medvirken til en lettelse af processen er eftertrykkelige forudsætninger og sågar betingelser for modtagelse af eksempelvis økonomisk eller genopbygningsbistand. Ingen delte meninger på dette punkt.
Jeg er noget forbavset over Østrig-historien. Jeg læste det for første gang i hr. Haarders spørgsmål. Der foreligger ikke nogen som helst bekræftelse heraf, og jeg går egentlig uden videre ud fra, at vi ikke må forvente, at østrigske myndigheder på nogen måde overhovedet skulle ville lægge hindringer i vejen for flygtningenes tilbagevenden. Ej heller findes der inden for Unionen som sådan nogen form for divergens med hensyn til, at der skal træffes alle nødvendige foranstaltninger for at lette processen.

Titley
Kunne kommissær van den Broek bekræfte, at det, han reelt siger, er, at vi stadig befinder os i en situation, hvor der rent faktisk ikke er nogen fri bevægelighed i Bosnien, altså at der stadig er tale om etniske udrensninger? Kan han også sige, hvordan han mener, at situationen vil udvikle sig, når IFOR afsluttes? Det er den eneste faktor, der forsøger at holde Dayton-fredsprocessen på skinnerne.
I hvilket omfang vurderer Kommissionen, om den hjælp, den har ydet til de tilbagevendende flygtninge, har været en succes, og hvordan påtænker den at udvikle disse programmer fremover?

Van den Broek
Jeg mener at kunne sige, at der i Bosnien-Hercegovina i stor udstrækning vitterlig findes fri bevægelighed, og at jeg ved, at IFOR de steder, hvor det på nogen måde umuliggøres, har til opgave at påtale det over for myndighederne og om nødvendigt aftvinge fri passage. Så vidt jeg ved, er de i den senere tid ikke blevet tilkaldt i det øjemed, da disse tilfælde kun lejlighedsvis har fundet sted.
Jeg vil i hvert fald heller ikke pege på mangel på fri bevægelighed som hovedårsag til, at flygtningenes tilbagevenden i øjeblikket kun er skredet yderst beskedent frem. Vi har udførligt drøftet spørgsmålet med højkommissæren, fru Ogata. De vigtigste problemer er begrundet i, at en hel del flygtninge ikke ønsker at vende tilbage til deres bopæl, hvis magten på stedet i mellemtiden er gået over til et flertal af en anden etnisk sammensætning. Det er navnligt tilfældet for en hel del bosniske flygtninge, der opholder sig i Tyskland. De stammer for det meste fra det, der nu er Republica Srpska, og de vil helst ikke vende tilbage dertil. En anden hurdle er den i øjeblikket stadig kritiske og begrænsede boligsituation, selvom vi gør alt, hvad der står i vores magt for at forsøge nogenlunde at prioritere reparation og genopbygning af ødelagte huse, således at flygtninge kan flytte ind. Her spiller derudover ofte også problemer med ejerforholdene ind, som naturligvis er overordentlig indviklede. Folk er flyttet ind i hinandens huse, og når de begynder at foreholde hinanden det, bliver det en meget kompleks situation.
Det ene med det andet, alle disse faktorer har bidraget til, at Flygtningehøjkommissariatet ikke har kunnet lade nær så mange flygtninge vende tilbage som oprindelig planlagt. Jeg vil mene, optimistisk skønnet, at måske 200.000 ud af de 800.000, der kom i betragtning, faktisk er vendt tilbage. Vi har her at gøre med en særdeles kompleks problemstilling. Førstkommende torsdag tager vi til Paris til en fornyet drøftelse af gennemførelsen af Dayton-aftalerne, herunder flygtningenes tilbagevenden, med deltagelse af fru Ogata, Carl Bildt og alle involverede. I begyndelsen af december vil vi på ny drøfte spørgsmålet under en Jugoslavien-konference i London. Det viser jo, at emnet får vor udelte opmærksomhed, men at vi har at gøre med en meget kompliceret situation.

von Habsburg
Hr. kommissær, først lige en bemærkning: Jeg kommer temmelig vidt omkring i Østrig, og jeg er meget forbavset over det spørgsmål, om østrigerne på en eller anden måde skulle lægge hindringer i vejen for flygtninges hjemrejse. I det mindste jeg har på stedet aldrig hørt noget derom.
Mit spørgsmål til Dem, hr. kommissær, lyder: Er det ikke Deres indtryk, at i hele behandlingen af flygtningespørgsmålet er det en alt for bureaukratisk fremgangsmåde, der lægger hindringer i vejen? Ser De, der er store dele af Bosnien, hvortil en hjemkomst i dag er noget, man ikke kan byde nogen, medmindre han har et hus, for dér er det meget koldt. Der er andre områder, hvortil flygtningene roligt kan vende tilbage, for dér er det mildt. Man bør således her bedømme situationen differentieret fra område til område, fra kommune til kommune. Er De ikke også af den opfattelse, at myndighederne desværre bærer sig alt for bureaukratisk ad, hvilket lægger hindringer i vejen for hele operationen?

Van den Broek
Hr. von Habsburg har sikkert lagt mærke til, at jeg fuldt ud deler hans mening, at jeg hverken har informationer om eller indicier for, at Østrig ikke skulle medvirke til flygtningenes tilbagevenden. Og desuden er det jo sådan, jeg gentager, at alle medlemsstater jo, mener jeg, er meget ivrige efter hurtigst muligt at få skabt mulighederne for en tilbagevenden. Det er vi altså enige i.
Indrømmet, bureaukratiet spiller givetvis en rolle. Spørgsmålet er bare, hvordan det kan undgås. Tag nu for eksempel Bosnien, hvor sammensætningen af de nye statsorganer faktisk stadig er i gang. Efter valget blev der etableret et kollektivt præsidentskab. Der eksisterer endnu ikke en regering som sådan. Altså har vi overgangsregeringen som samtalepartner. Vi ved ikke, hvem det er i morgen. Det er ét punkt.
Andet punkt, når jeg på ny nævner Tyskland, som faktisk har ført en særdeles humanitær politik med hensyn til modtagelse af flygtninge, - vi taler om et antal flygtninge i størrelsesorden 450.000 - i Tyskland er situationen den, at man skal have præcise oplysninger fra de forskellige delstatsregeringer om antallet af flygtninge i delstaten, hvor de kommer fra, om de er villige til at vende hjem og i bekræftende fald, hvorhen. Det skal så igen afpasses med det arbejde, der foregår i selve Bosnien med henblik på at modtage disse folk, at sørge for, at de har et sted at bo, for slet ikke at nævne beskæftigelse og den slags spørgsmål.
Jeg er altså gerne enig med hr. von Habsburg i, at disse ting i og for sig på grund af deres kompleksitet snarere forværrer bureaukratiet, end de letter det. Det er dog en sag, der ikke blot er vanskelig på modtagersiden, men også set fra de lande, der i øjeblikket giver husly til et stort antal flygtninge.

Formanden
Spørgsmål nr. 32 af Birgitta Ahlqvist (H-0860/96):
Om: Den seneste udvikling i Belarus
Den belarussiske præsident Lukasjenko har forsøgt at udvide sin konstitutionelle magt i Belarus, opløse det nuværende parlament og indføre et autoritært præsidentstyre. Han har udskrevet en folkeafstemning om sit forslag, som skal finde sted den 7. november. Parlamentet har svaret med at udskrive en konkurrerende folkeafstemning til den 24. november. Ruslands præsident har lagt stærkt pres på den belarussiske præsident, for at få denne til at indgå kompromis med parlamentet om landets nye forfatning. Præsident Lukasjenko har imidlertid bare ændret en detalje i sit forslag til forfatning.
Har Kommissionen på nogen måde tilkendegivet, at den misbilliger den belarussiske præsidents forsøg på at sætte landets folkevalgte parlament ud af spil og skabe et autoritært præsidentstyre? Vil arbejdet med TACIS-programmet blive fortsat, som om ingenting var hændt, hvis præsidenten ved folkeafstemningen i november mener at have fået mandat til at gennemføre sine konstitutionelle ændringer i landet?

Van den Broek
Kommissionen er helt enig i den vurdering, som fremgår af fru Ahlqvists spørgsmål om Belarus. Vi har også gentagne gange haft lejlighed til at drøfte situationen i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender og med den gruppe af parlamentsmedlemmer, der har specialiseret sig i forbindelserne med Belarus. Fru Ahlqvist ved, at vi benytter enhver kontakt med Belarus til at understrege, i hvor høj grad forbindelsen mellem Den Europæiske Union og Belarus præges af, hvorvidt Belarus, de belarussiske myndigheder tager respekten for menneskerettighederne, de demokratiske principper og så videre alvorligt. Det kunne vi tale længe om. Jeg vil mene, at det i øjeblikket er meget vigtigt at afvente, hvad der sker med hensyn til den forestående folkeafstemning. De ved, at oppositionen i det belarussiske parlament har allieret sig og altså har sagt til præsidenten: Vi synes i hvert fald, at de spørgsmål, der forelægges her, intet har at gøre - jeg siger det med mine egne ord - med et forsøg på at skabe en mere demokratisk situation i Belarus. Præsidenten havde sagt, at han ville indgå et kompromis med parlamentet om præcis hvilke spørgsmål, der skulle rejses ved denne folkeafstemning med hensyn til gennemførelse af konstitutionelle ændringer. Hvordan denne proces præcis vil forløbe, er i øjeblikket ikke til at forudsige. Vi ved, at Europa-Parlamentet indtil videre også har suspenderet sin udtalelse med hensyn til interimsaftalen med Belarus, og jeg går ud fra, at det er af de samme grunde som dem, der ligger til grund for den store tilbageholdenhed, vi også udviser i øjeblikket med hensyn til en intensivering af samarbejdet med Belarus. Ja, der er en del TACIS-programmer, som er på trapperne eller ved at blive gennemført, og som i øvrigt har været standset, fordi koordinatoren på belarussisk side ikke længere var til stede. Jeg synes dog, at de programmer, der i øjeblikket stadig kører, skal fortsætte indtil videre. Og i det øjeblik, det står klart, hvad der sker med denne folkeafstemning, foreligger der en ny situation, som vi kan tage stilling ud fra. På det tidspunkt ved vi også, om forfatningen faktisk har ændret Belarus til en slags forklædt diktatur, eller om der stadig er antydning af et ægte demokrati at spore.

Ahlqvist
Tak for svaret, hr. kommissær. Jeg har stillet spørgsmålet før, og i dag fik jeg nogenlunde samme svar. EU har forsøgt at foreholde Belarus' præsident situationen, men han fortsætter under alle omstændigheder som hidtil. Det sker med andre ord ikke særlig meget på dette område.
Kunne man ikke, hr. kommissær, indstille TACIS-samarbejdet og på den måde få præsidenten til at lytte til det folkevalgte parlament? Eller er der andre metoder? For der er tydeligvis brug for kraftigere foranstaltninger end blot at tale med ham.

Van den Broek
Jeg har, endnu engang, givet den samme vurdering af situationen i Belarus som fru Ahlqvist. Vi befinder os her endnu engang ved en korsvej, skal vi anvende TACIS-programmet som pressionsmiddel eller ej, eller skal vi netop anvende TACIS-programmet med henblik på at være med til konkret at ændre visse situationer. Endnu engang, jeg synes, at det givetvis kan være en god ting nu at afvente sagens forløb med hensyn til folkeafstemningen og se, hvad der præcist sker med det, og hvordan vi så på det tidspunkt vurderer den politiske situation i Belarus, idet den jo også i høj grad er medbestemmende til, hvorvidt vi mener, om eksempelvis et så tæt samarbejde som en interimsaftale, der altså ikke er trådt i kraft endnu, indebærer, skal fortsættes eller ej. Som jeg var inde på før, har Parlamentet nu to eller tre gange udsat behandlingen af betænkninger vedrørende denne interimsaftale egentlig af præcis samme grund, som jeg nu siger, lad os lige se an, hvordan folkeafstemningen forløber, men lad os i mellemtiden også via andre lande give de fornødne politiske signaler. Det er lige præcis det, formandskabet og Kommissionen er i gang med.

Formanden
Spørgsmål nr. 33 af Maj Theorin (H-0861/96):
Om: Tyrkiet
EU's toldunion med Tyrkiet er en toldunion med et land, hvor der praktiseres tortur, hvor folk forsvinder under politiaktioner, og hvor der foregår væbnede razziaer. Et land, hvor der trods tidligere løfter om frigivelse fortsat sidder politiske fanger i fængslerne. Et land, som stadig ikke anerkender FN's Sikkerhedsråds resolutioner om Cypern. Med løfte om en forbedring af menneskerettighedssituationen har Parlamentet godkendt aftalen om en toldunion. Man håbede på forandringer, men disse er ikke indtrådt.
Mordet på to unge cyprioter og nyligt fremkomne oplysninger om, at mindst elleve personer er døde i tyrkiske fængsler, viser, at vi virkelig må udnytte alle de instrumenter, som Unionen har, til at forbedre situationen.
Parlamentet har nu - om end noget sent - reageret med sin beslutning af 19. september, hvori Kommissionen opfordres til at indefryse al støtte til Tyrkiet inden for rammerne af MEDA-programmet, naturligvis med undtagelse af de dele, som støtter demokrati og menneskerettigheder.
Hvad agter Kommissionen at gøre inden for rammerne af MEDA-programmet for at lægge større pres på Tyrkiet for at få det til at opfylde sin den af aftalen. Der er endnu ikke kommet nogen reaktion på Rådets erklæring fra juni om, at Tyrkiet må acceptere visse principper. Hvor længe agter Kommissionen at lade sig nøje med smukke løfter, uden at der sker noget som helst?

Van den Broek
Jeg frygter, at jeg egentlig kun kan fortælle fru Theorin de samme ting, jeg i aftes har drøftet i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender under tilstedeværelsen af Europa-Parlamentsmedlemmer fra Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Tyrkiet, og som naturligvis for en væsentlig del fokuserede på menneskerettighedssituationen der, hvilket vi jo udførligt har drøftet i den beretning om toldunionen, Europa-Kommissionen i oktober har afgivet til Europa-Parlamentet, og som indeholdt et vigtigt kapitel om menneskerettighedssituationen. For nu at sammenfatte det ganske kort, det, jeg i går kunne meddele Udvalget var, at vi kan mærke, at der ikke er forskel i opfattelse med hensyn til vor holdning over for den øjeblikkelige menneskerettighedssituation i Tyrkiet. Situationen er foruroligende, og lad os ikke lægge fingrene imellem, den er faktisk værre i 1996, end den var i 1995. I aftes har jeg også udførligt beskrevet, hvad vi på det område forsøger at forbedre, og mere specifikt har jeg endnu engang pointeret, at man i sidste ende også på grund af denne situation og på grund af den tyrkiske holdning i Ægæerhavskonflikten med Grækenland og på grund af Cypern-spørgsmålet allerede nu må konstatere, at størstedelen af de finansielle instrumenter til fordel for Tyrkiet faktisk er suspenderet, hvilket er grunden til, at jeg har gjort mig til talsmand for, at i hvert fald MEDA-programmet, som er et mere horisontalt og bredere program for Middelhavsområdet i sin helhed, fortsat også burde gælde for Tyrkiet. Jeg har også underbygget det, har argumenteret nærmere for det, idet jeg henviste til, at Kommissionen helt afgjort tager hensyn til den beslutning om menneskerettighedssituationen i Tyrkiet, Parlamentet vedtog i september og også til de udtalelser, der er afgivet vedrørende anvendelsen af midlerne fra MEDA-fonden. Også det har jeg udtalt mig om i går, Parlamentets ordlyd er måske ikke præcis den samme som Europa-Kommissionens, men jeg er meget villig til også i samråd med Parlamentets formand nærmere at drøfte, hvordan vi kan have kontakt med Europa-Parlamentet herom, inden vi går over til gennemførelsen af MEDAprogrammet for 1997.
Jeg håber, at jeg kan lade det blive ved det inden for rammerne af denne korte besvarelse, men jeg peger endnu engang på, at der også i den beretning om menneskerettigheder, som vi har afgivet i sidste måned som del af vurderingen af toldunionen, findes en del materiale om, hvordan Kommissionen vurderer situationen i Tyrkiet, hvor vigtigt vi fortsat synes, det er at normalisere forbindelserne til Tyrkiet som partner, og hvordan vi mener, at vi kan fortsætte ad denne vej.

Theorin
Tak for svaret. Det glæder mig at kunne konstatere, at vi nu er enige om, at menneskerettighederne ikke overholdes i Tyrkiet, og at det måske er lidt sent, at synderen er kommet til besindelse. Det er jo mildest talt utroligt, at det lykkedes en dygtig tyrkisk højrepolitiker at fordreje hovedet på erfarne politikere, uden at der var gennemført reelle forandringer eller givet troværdige garantier for menneskerettigheder, og at disse erfarne politikere gik med til en toldunion uden at afvente det tyrkiske valg. Men det er jo noget af et dobbelt budskab, hvis Europa-Parlamentet siger én ting, mens kommissæren siger, at han vil fortsætte med MEDA-programmet samtidig med, at han skal lytte til Parlamentet. EU bør naturligvis anvende de politiske, økonomiske og juridiske instrumenter, som det råder over for at sikre, at menneskerettighederne overholdes. Er tiden nu ikke inde til at holde op med at vente på mere imødekommende toner fra Tyrkiet og vise, at grænsen er nået, ved at ophæve toldunionen med dette land? Mit andet spørgsmål er: Havde man haft lige så travlt med at indgå en toldunion, hvis kommissæren dengang havde vidst, hvad vi i dag ved med hensyn til menneskerettigheder?

Van den Broek
Jeg har forståelse for, at det, når man taler om menneskerettighedssituationer, er vanskeligt i samme åndedrag også at tale om økonomi, men fru Theorin gør det selv ved inden for disse rammer helt klart at tage toldunionen og dens fortsatte eksistens op til debat. Så vil jeg gerne gøre fru Theorin opmærksom på, at samhandelen med Tyrkiet siden toldunionens ikrafttræden er steget fra cirka 20 milliarder dollar eller ECU, men det er ikke den store forskel til cirka 35 milliarder, og at der sandsynligvis foreligger et handelsoverskud på mellem 8 og 10 milliarder i Den Europæiske Unions favør. Så jeg vil ikke mene, at man i lyset af, at beskæftigelsen er et prioriteret emne i dette Parlament, nu bare uden videre skal sige, at toldunionen burde ophæves på én gang; det er i hvert fald sådan, at toldunionen indtil videre i meget høj grad er i Den Europæiske Unions interesse. Det eneste, man kan beklage, er, at vi indtil videre ikke har været i stand til at gennemføre de ledsageforanstaltninger, der i nogen grad søger at kompensere for de uheldige konsekvenser for Tyrkiet. Det er blandt andet disse tre eller fire programmer, der i øjeblikket endnu er blokeret af de af alle kendte årsager. Men jeg kan ikke inden for denne korte tid i sin helhed gentage den konstruktive meningsudveksling, der i går fandt sted i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, så tillad mig, at jeg lader det blive ved det, men jeg er altid villig til en nærmere diskussion om dette emne.

Lomas
Er kommissæren enig i, at Rådet, Kommissionen og de af Parlamentets medlemmer, der var tåbelige nok til at stemme for toldunionen ud fra en begrundelse om, at dette ville tilskynde Tyrkiet til at være mere demokratisk, var temmelig naive rent politisk, og at beslutningen var en tragisk fejltagelse?

Van den Broek
Hvis jeg må komme med et svar lige ud ad landevejen, vil jeg gentage mine ord fra i går, at det på trods af vor enighed om, at menneskerettighedssituationen i Tyrkiet er yderst kritisabel, ikke må være sådan, at man nu også glemmer, hvordan situationen var i 1995 på det tidspunkt, toldunionen blev vedtaget i Parlamentet, idet der virkelig var sket fremskridt såvel med hensyn til ændringsforslagene til den tyrkiske grundlov og i hvert fald også med hensyn til en revision af artikel 8, hvilket dannede grundlag for, at cirka 150 samvittighedsfanger faktisk blev løsladt. Man kan altså ikke påstå, at der overhovedet ikke sker ændringer. Det kedelige er imidlertid, at denne situation nu stagnerer på grund af en del omstændigheder, som jeg i går udførligt har belyst i udvalget, der som sådan ikke må gøre det ud for en undskyldning, og i hvert fald heller ikke må få os til at undlade fortsat at arbejde for en forbedring af situationen i vore forbindelser med Tyrkiet. Det er da også noget, vi i Kommissionen løbende beskæftiger os meget intensivt med.

Formanden
Spørgsmål nr. 34 af Hans Lindqvist (H-0872/96):
Om: Udenrigs- og sikkerhedspolitik
Sverige har nu i snart 200 år været forskånet for krige. Landet har gennem alliancefrihed og neutralitet kunnet skabe stabilitet i det nordlige Europa. Sverige og det neutrale Finland har i hele efterkrigstiden været en stødpudezone mellem NATO og Warszawapagten, navnlig under den kolde krig. Efter Berlinmurens fald er hele det sikkerhedspolitiske kort ændret. Et nyt sikkerhedspolitisk delvis ukendt Rusland står over for NATO. Ingen ved endnu, hvilket forhold disse magter fremover vil få til hinanden. Et stort flertal i den svenske befolkning ønsker at fastholde neutraliteten og afviser tankerne om at gå med i fremtidige militæralliancer. Vil Sverige fortsat kunne føre sin egen udenrigs- og sikkerhedspolitik? Er der på EU-plan nogen hensigter om at begrænse vetoretten i udenrigs- og sikkerhedspolitiske spørgsmål?

Van den Broek
Ved sin tiltrædelse af Den Europæiske Union har Sverige tilsluttet sig bestemmelserne i Traktaten om Den Europæiske Union. Afsnit V i traktaten vedrører den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der dækker alle områder inden for Unionens sikkerhed. Jeg husker meget vel, at alle tiltrædelseskandidater den gang inklusive Norge ved forhandlingernes afslutning afgav en erklæring, hvori de tilkendegav, at intet i disse tiltrædelseslandes grundlov var til hinder for gennemførelsen af bestemmelserne om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i Maastricht-traktaten. Jeg tillader mig at gå ud fra, at det også gælder for Sverige. De ved, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er sat under diskussion ved regeringskonferencen, at et af de meget vigtige punkter i den sammenhæng er spørgsmålet om, hvordan beslutningsprocessen kan forbedres. Der ligger flere forslag på bordet, og allerede nu kan siges, at beslutninger med hensyn til rent militære spørgsmål og brug af militære midler ikke vil blive vedtaget med kvalificeret flertal, men at hver medlemsstat på dette punkt vil være i stand til selv at bestemme, til at tage sine egne beslutninger.
Kort sagt, det er min fornemmelse, at der ikke er risiko for, at regeringskonferencen ender med, at et land ved stemmeflertal skulle kunne forpligtes til at deltage i militæroperationer.

Lindqvist
Tak for svaret. For os relativt nye medlemmer er dette et vigtigt punkt, da spørgsmålet om, hvorvidt Sverige kunne opretholde en selvstændig udenrigs- og sikkerhedspolitik, for mange spillede en afgørende rolle i forbindelse med folkeafstemningen. Jeg fortolker sidste del af svaret således, at Sverige må acceptere den traktat, som er blevet undertegnet, hvilket siger sig selv, da vi ikke har fået nogen undtagelsesbestemmelser, men jeg forstår også på det, at det reelt forholder sig sådan, at flere afgørelser fra at blive truffet enstemmigt langsomt vil gå over til at skulle træffes med kvalificeret flertal. Det betyder også, at Sverige, selvom det ønskede det, ikke vil kunne forhindre andre stater eller et flertal af EU-lande i at træffe afgørelser på forsvarsområdet og vedrørende militær sikkerhed. Har jeg forstået det rigtigt, kan det endog betyde, at Sverige kan blive tvunget til at deltage i finansieringen af en aktion, som det ikke ønsker at støtte, og som det heller ikke kan forhindre. Sådan som jeg har opfattet svaret, vil der ske en kraftig forskydning fra alliancefrihed til deltagelse i et fælles militært eller europæisk forsvarssamarbejde.

Van den Broek
Lad os blive enige om én ting, alle disse emner vil blive drøftet på regeringskonferencen. Navnlig når der er tale om udenrigs- og sikkerhedspolitik, vil der fortsat være en stærk mellemstatslig komponent til stede. Jeg vil ikke mene, at det tilkommer Kommissionen at tage forskud på denne diskussion. Jeg vil dog tillade mig at bemærke, at det var mig en fornøjelse at konstatere, at udenrigsministrene fra Sverige og Finland, to lande med en neutralitetspolitik på det sikkerhedspolitiske område, har stillet forslag vedrørende en mulig måde at deltage eksempelvis i de såkaldte Petersbergopgaver. Det er opgaver inden for fredsarbejde, humanitær hjælp og lignende, der eventuelt kunne udføres under ledelse af Den Vesteuropæiske Union. Det viser, at der også i Sverige og Finland tænkes konstruktivt med hensyn til disse to medlemsstaters rolle på sikkerhedsområdet i bred forstand. Det anser jeg for at være ovenud positivt, og derudover ønsker jeg med alt det, jeg siger, ikke på nogen måde at tage forskud på den diskussion, der er sat på dagsordenen for regeringskonferencen, og under hvilken diskussion denne medlemsstat Sverige selvsagt er i sin fulde ret til at tilkendegive sin mening og til at deltage i beslutningsprocessen.

Posselt
Hr. formand, jeg har stor respekt for det svenske folks frihedsvilje, men jeg vil alligevel opkaste det spørgsmål, om ikke den omstændighed, at Sverige efter den anden verdenskrig fortsat var så frit og uafhængigt som formuleret i spørgsmålet, også skal ses i sammenhæng med, at mange stater i NATO og i Den Europæiske Union under store ofre bidrog til at bevare friheden i den vestlige verden mod kommunismen. Er De ikke af den opfattelse, at fred og frihed også for fremtiden kun kan bevares, dersom alle stater i lige grad er rede til at bære de dermed forbundne byrder og ikke nogle af dem så at sige unddrager sig byrderne og de øvrige må bære byrderne alene?

Theorin
Mange tak. Jeg vil blot tilføje, at Sverige har været militært alliancefrit og neutralt i 200 år! Det har ikke kun været neutralt under Anden Verdenskrig. 70 % af det svenske folk kræver, at denne neutralitet skal bibeholdes. Den svenske og den finske udenrigsminister har gjort klart, at man er villige til at deltage i fredsbevarende operationer, dog ikke hvis de indebærer militær intervention. Det er meget vigtigt at sondre mellem fredsbevarende og fredsfremmende, eller fredsfremtvingende, aktioner, og det tror jeg også, kommissær van den Broek udmærket er klar over. Sverige deltager ikke i nogen som helst aktive militære operationer, hverken før eller efter regeringskonferencen.

Van den Broek
Det har jeg noteret mig.

Formanden
Hr. Smith har ordet til forretningsordenen.

Smith
Kan De forklare følgende: Kommissærerne får normalt 20 minutters taletid. Hvordan kan det kan så være, at hr. kommissær van den Broek får dobbelt så lang tid som de øvrige kommissærer? Jeg ved godt, han er meget klog, men er han dobbelt så god?

Formanden
Jeg ville sikkert blive meget populær hos hr. van den Broek, hvis jeg svarede ja, men ikke hos hr. Monti. Hr. Smith, grunden er, at to af medlemmerne på grund af manglende disciplin ikke kom til hastespørgsmålene i begyndelsen, og formandskabet havde i sin visdom kun sat tre hastespørgsmål på dagsordenen. Vi blev derfor meget hurtigt færdige.
Og nu til spørgsmå til hr. kommissær Monti. Vi giver forhåbentlig hr. Monti en fuld halv time, selvom vi har startet mødet senere end vanligt.
Da de følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 38 af Sören Wibe (H0867/96):
Om: Sveriges særbestemmelser om indførsel af alkohol og tobak til eget brug
Der har mellem den svenske regering og Kommissionen været ført forhandlinger om Sveriges fortsatte særbestemmelser om indførsel af alkoholholdige drikkevarer til personlig brug. Sverige ønsker disse bestemmelser bevaret. Men hvad mener Kommissionen? Vil Kommissionen forelægge sagen for Domstolen for at få Sveriges særbestemmelser ophævet pr. 1. januar 1997? Men er det i så fald rimeligt med en så hård forhandlingslinje over for en medlemsstat, som vil føre en restriktiv alkoholpolitik? Denne restriktive alkoholpolitik giver Sverige betydelige skatteindtægter og føres af hensyn til folkesundheden. Er dette ikke tilstrækkeligt vægtige årsager til, at Sverige i henhold til subsidiaritetsprincippet fortsat skal kunne føre sin egen politiske linje på dette område og også fremover skal kunne have særlige regler for indførsel af alkoholholdige drikkevarer? og spørgsmål nr. 39 af Jan Andersson (H-0869/96):
Om: Indførselsbegrænsninger for tobak og alkoholholdige drikkevarer
Tobak og alkohol påvirker folkesundheden meget negativt. I de nordiske lande har et vigtigt element i alkohol- og tobakspolitikken været at begrænse tilgængeligheden. Dette har medført, at forbruget har kunnet holdes på et relativt lavt niveau. En metode til at holde forbruget nede er strenge indførselsbestemmelser. En mildning af indførselsbestemmelserne vil uden tvivl øge forbruget og dermed også påvirke folkesundheden negativt.
Bør de nordiske lande derfor ikke have ret til at bevare deres relativt strenge indførselsbegrænsninger for disse skadelige produkter?
Monti
Den argumentation, der fremføres af de ærede parlamentsmedlemmer i disse to spørgsmål, synes at bygge på en misforståelse.
Situationen er følgende: Kommissionen er af den opfattelse, at de pågældende undtagelser kun kan opretholdes indtil den 31. december 1996, hvor den nuværende ordning bortfalder. Som følge heraf skal Kommissionen som traktatens vogter skride ind og iværksætte overtrædelsesprocedurer for Domstolen, dersom de pågældende medlemsstater ikke tager noget initiativ til at afskaffe de gældende begrænsninger fra denne dato, altså den 31.12.96. Dersom Kommissionen ikke i tide tager et initiativ i denne retning, kan det ligeledes formodes, at dette spørgsmål vil blive forelagt Domstolen af de borgere i Nordeuropa, som måtte blive ramt.
Når dette er sagt, og af hensyn til de rejsende EF-borgeres rettigheder og den argumentation, der er fremført af de ærede parlamentsmedlemmer i deres spørgsmål, er vi af den overbevisning, at de nordiske lande har behov for en mere omfattende tidsramme med henblik på at tilpasse sig Fællesskabets regler. Som følge heraf er Kommissionen ved at udarbejde et forslag til direktiv, hvorefter fristen forlænges til efter den 31. december 1996 med henblik på at muliggøre en gradvis lempelse af de gældende begrænsninger.
Som det vil ses, gør Kommissionen alt, hvad der er muligt, for at hjælpe de nordeuropæiske lande med deres vanskeligheder og fører langt fra nogen hård kurs mod disse.

Wibe
Jeg takker kommissæren for svaret. Det forholder sig sådan, at Sverige, hvis det blev tvunget til at opgive sine nuværende begrænsninger, også ville blive tvunget til at nedsætte sine alkoholafgifter, og det ved vi ville føre til et stort antal yderligere dødsfald som følge af alkoholskader. Vi ved også, at det ville føre til et stort tab af skatteindtægter. Der står med andre ord meget store både menneskelige og økonomiske ressourcer på spil for os.
Jeg har to spørgsmål til kommissær Monti: Det første er: Har De gjort noget forsøg på at vurdere, hvor store gevinster en afskaffelse af begrænsningerne kan føre til i økonomisk forstand, og har De sammenholdt disse gevinster med de menneskelige og økonomiske omkostninger, som der også er tale om? Det andet spørgsmål er: Kan De oplyse nogen detaljer om det direktivforslag, som De agter at fremsætte, og som opererer med en længere tidsfrist? Indebærer det, at Sverige får lov til at opretholde sine nuværende restriktioner, eller bliver der tale om en gradvis aftrapning af restriktionerne og i så fald over hvor lang tid?

Monti
På det første punkt er Kommissionen fuldt bevidst om den store sociale, sundhedsmæssige og økonomiske betydning af dette spørgsmål. Dette er alene forklaringen på den store indsats, den har gjort og fortsat udfolder for at finde frem til en anden løsning end den naturlige, der ville bestå i at forelægge sagen for Domstolen. Hr. parlamentsmedlem, jeg er ikke i dette øjeblik i stand til at oplyse andet om varigheden af en eventuel forlængelse. Jeg kan kun sige, at den stilling, jeg som kommissær har indtaget under forhandlingerne med de danske, finske og svenske myndigheder, rækker frem til år 2002.

Andersson
Tak for svaret, hr. kommissær. I dag behandles alkoholproblematikken næsten udelukkende som et spørgsmål, der vedrører det indre marked. Men samtidig ved man, at der er en klar og tydelig forbindelse mellem alkoholindtagelse og en lang række lidelser såsom leversygdomme, slagtilfælde, visse kræftsygdomme m.fl.
Traktatens artikel 36 drejer sig om det indre marked og undtagelser fra det indre marked. Der står, at der bl.a. kan gøres undtagelse, når det gælder »beskyttelse af mennesker og dyrs liv og sundhed«. Jeg vil gerne stille to spørgsmål. Er alkoholspørgsmålet ikke et folkesundhedsspørgsmål, som i højeste grad har betydning for menneskers liv og sundhed? Mit andet spørgsmål er, om artikel 36 ikke kan finde anvendelse i denne forbindelse.

Monti
Alkoholspørgsmålet er naturligvis af betydning for den offentlige sundhed og på grund af dets samfundsmæssige aspekter foruden statens indtægter. Men De ved også, at der samtidig kan føres en samlet politik for opnåelse af bestemte mål på dette område. Det er netop for at gøre det muligt for de pågældende medlemsstater at benytte instrumenter, der kan kræve tid, og som ikke er i strid med enhedsmarkedets krav, at Kommissionen har erklæret sig rede til at overveje en forlængelse, der som sagt er ved at blive forhandlet med de nordiske landes myndigheder.

Svensson
Tak, hr. formand. To spørgsmål til kommissær Monti: Forstår kommissæren ikke, at årsagen til det angreb, der nu rettes mod Sveriges alkoholpolitik, i virkeligheden er, at alkoholforbruget er gået ned i flere store EU-lande, og at alkoholproducenterne er interesserede i at komme ind på det lavt konsumerende marked, som Sverige udgør? Har kommissær Monti noget forslag til, hvem der skal betale for de sundhedsmæssige konsekvenser af Kommissionens forsøg på at ophæve Sveriges alkoholpolitiske restriktioner?

Monti
Jeg har sandt at sige intet at tilføje. I de foregående svar har jeg allerede sagt, at Kommissionen er klar over omfanget af dette problem, og hvor meget, den derfor er indstillet på at give forlængelser efter at have udvist stor fleksibilitet, når der blot er tale om en bestemt dato. Hvad angår spørgsmålet om, hvorledes de finansielle myndigheder i de pågældende lande skal finde de økonomiske midler, der kan komme til at mangle på grund af ophøret af den nugældende ordning, vil det ærede parlamentsmedlem forstå, at det ikke er Kommissionens opgave at fremsætte forslag med henblik herpå.

Sjöstedt
Tak for ordet, hr. formand. Også mit spørgsmål drejer sig om alkoholimporten. Det store spørgsmål i debatten op til den svenske folkeafstemning om medlemskab af EU var, hvad den aftale, som var blevet indgået med EU, egentlig indebar. Sådan som aftalen blev beskrevet for den svenske offentlighed, ville det kræve en enstemmig beslutning i Rådet at ændre indførselsreglerne for alkohol. Sverige ville således have vetoret i forbindelse med spørgsmål om alkoholimport. Deler kommissæren den opfattelse?

Monti
Jeg kan ikke udtale mig om eventualiteter. Jeg har alene sagt - og jeg tror ikke, at der er anledning til yderligere gentagelser - i hvor høj grad Kommissionen er bevidst om problemet, og hvor stor fleksibilitet i tidsmæssig henseende den har vist og stadig viser med henblik på at finde løsninger, der gør det muligt at forene de pågældende regeringers mål med hensyn til sundheds- og socialpolitikken osv. med de regler om enhedsmarkedet, som Kommissionen skal håndhæve.

Formanden
Spørgsmål nr. 40 af Simon Murphy (H-0870/96):
Om: «Guest Beer Law«
Vil Kommissionen oplyse, hvor langt man er nået i de trilaterale forhandlinger mellem GD XV, Conféderation des Brasseurs du Marché Commun og the United Kingdom's Department on Trade and Industry med henblik på at nå frem til et gensidigt acceptabelt kompromis i »Guest Beer Law«-spørgsmålet?

Monti
I sit spørgsmål anmoder den ærede spørger Kommissionen om at oplyse, hvilke fremskridt der er gjort under de trepartsforhandlinger, der er indledt med henblik på at finde en acceptabel løsning på spørgsmålet om den britiske bestemmelse fra 1989 om guest beer (fadøl fra en bestemt fabrikant, der udskænkes i en pub , der er forpligtet ved aftale med et andet bryggeri). Kommissionen vil først og fremmest understrege, at den er helt bevidst om betydningen for det indre marked af typiske og traditionelle produkter som f.eks. real ale . Kommissionen agter derfor ikke at træffe foranstaltninger, der på nogen som helst måde skader fremstillingen af sådanne produkter. Tværtimod bidrager gennemførelsen af princippet om gensidig anerkendelse, der som bekendt er en af søjlerne på det interne marked, og som Kommissionen har gennemført i de sidste 15 år, bidrager til at bevare den skat, der ligger i de særegne træk ved Europa.
I det i spørgsmålet omhandlede tilfælde har Kommissionen efter modtagelse af en klage, der falder inden for en af dens grundlæggende opgaver, nemlig at sikre overholdelsen af Fællesskabets regler, indledt en traktatbrudsprocedure, der har til formål at hidføre en ændring af en national bestemmelse, der bevirker forskelsbehandling. Kommissionen bestrider, og dette vil jeg understrege, ikke ordningen vedrørende guest beer som helhed, men alene de kriterier, der er fastlagt for definitionen af guest beer , som i øjeblikket har den virkning, at de udelukker lignende ølsorter fra andre medlemsstater.
Kommissionen og de britiske myndigheder søger i øjeblikket at finde frem til en løsning på problemet, således at man undgår forskelsbehandling af øl fra andre medlemsstater. I forbindelse med trepartsforhandlingerne mellem Kommissionens tjenestegrene, de britiske myndigheder og CBNC - Sammenslutningen af Europæiske Bryggerier - i Bruxelles den 11. oktober 1996 drøftedes mulige alternativer til den nuværende definition af guest beer . Man søger i øjeblikket at finde frem til en løsning, og der er aftalt nye møder i indeværende måned. Kommissionen har fastsat den seneste dato til den førstkommende 1. december.

Murphy
Jeg vil gerne takke kommissæren for hans svar. Mange af os i Parlamentet accepterer, at han forsøger at udarbejde et praktisk kompromis, som alle kan leve med, og som respekterer den britiske øldrikkers krav, hvis man kan sige det på den måde, og samtidig lovgivningen på det indre marked.
Jeg vil gerne stille kommissæren et specifikt spørgsmål om situationen for ølbrygning i Den Europæiske Union for tiden. Ved han, at der i de seneste 12 måneder er importeret omtrent 7.000 hektoliter Hoegaarden »blanche«-øl, som er brygget i Belgien af Interbrew og solgt i britiske pub'er i henhold til »Guest beer«-loven? Denne særlige variant af Hoegaardens »blanche« var øl, der har ligget på ægte træfade. Hvis det er tilfældet, er der da bestemt ikke behov for at ændre disse love i Storbritannien bare for at gøre det endnu mere klart for andre bryggerier i Den Europæiske Union, nøjagtig hvem der kan sælge til det europæiske marked.

Monti
Målet med forhandlingerne er at finde frem til en definition af »guest beer«, som ikke er diskriminerende ved at identificere en særlig definition som for eksempel øl, der er lagret på træfade, som hovedsagelig bruges i Det Forenede Kongerige. Som jeg understregede, er målet ikke at fjerne støtten til små bryggerier, men simpelthen at finde ud af, hvordan en sådan kan videreføres uden at indeholde et diskriminerende element.
Det er netop dette ønske om at bevare det indre marked i den sektor, der for et stykke tid siden fik Kommissionen til gå ind på lignende måde i to andre medlemsstater, hvilket blandt andet de britiske ølbryggerier for øvrigt har draget fordel af.

Spiers
Jeg glæder mig over svaret i det omfang, jeg forstår det. Jeg håber, at Kommissionen arbejder med en ny definition af guest beer, der gå ud på det samme og sikrer, at der stadig sælges ægte »ale« som guest beer på de britiske pub'er. Hvis bestemmelsen om guest beer fuldstændig fjernes, bliver resultatet generelt mindre udvalg i stedet for større muligheder for eksport fra bryggerier på kontinentet til Storbritannien.
Dernæst vil jeg gerne spørge kommissæren, om han kan acceptere, at det er meget vigtigt, at vi ikke gør harmonisering til noget, der er et mål i sig selv, og at vi erkender, at Den Europæiske Union er andet og mere end det indre marked. En masse af de spørgsmål, der stilles i dag om de skandinaviske bestemmelser for toldfri alkohol, guest beer, moms osv., tyder på, at hvis det indre markeds gennemførelse er upopulær os de europæiske vælgere, og hvis det får folk til at vende sig mod Den Europæiske Union, hvilket bestemt bliver tilfældet, hvis bestemmelsen om guest beer fuldstændig fjernes, og hvis dets følger i sidste instans er skadelige, ja, så skal Kommissionen ikke skubbe i den retning, den skal indtage en bred, fleksibel holdning til disse sager.

Monti
Dette spørgsmål er så generelt, at det lige så godt kunne være stillet for et par timer siden under forhandlingen om det indre marked.
Jeg vil gerne sige, at Kommissionens politik bestemt ikke er at gøre harmonisering til et mål i sig selv. Vi ved alle, at der ofte - måske ufrivilligt - kommer et element af protektionisme ind bag noget, der tilsyneladende er beskyttelse af denne eller hin regionale situation. Det indre marked, hvis største ulempe er, at det endnu ikke er fuldt ud gennemført, sådan som vi kunne ønske det, har den uomtvistelige fordel, at det øger forbrugernes valgmuligheder, og forbrugerne skal naturligvis også drage fordel i det pågældende spørgsmål.

Formanden
Spørgsmål nr. 41 af Angela Billingham (H-0882/96):
Om: Udlejning til turister i Spanien
Den spanske lov om turisme 7/1995, som skal gennemføres i juli 1997, tvinger alle ejere af lejligheder inden for et lejlighedskompleks til enten ikke at udleje deres lejligheder eller til at give et enkelt udlejningsfirma eneret til udlejningen inden for det pågældende kompleks. Således berøves ejerne deres personlige ret til at anvende deres lejligheder, når de ønsker det, og loven vil medføre alvorlige økonomiske problemer for mange ejere med økonomiske forpligtelser.
Er denne lov ikke en direkte krænkelse af de personlige og borgerlige frihedsrettigheder? Er den ikke en krænkelse af friheden til at yde tjenester inden for Den Europæiske Union?

Monti
Kommissionen har foretaget en fuldstændig gennemgang af lov nr. 7 om turisme af 1995 med henblik på at konstatere dens forenelighed med den frie ret til at udføre tjenesteydelser. Særlig viser undersøgelsen af bestemmelserne om leje af lejligheder til ferieformål gennem et autoriseret turistbureau, at disse bestemmelser ikke bevirker forskelsbehandling, og at de finder anvendelse både på ejere, der er spanske statsborgere og statsborgere i andre medlemsstater.
Disse bestemmelser er blevet indført med henblik på at beskytte turisterne som brugere af tjenesteydelser - jeg citerer fra § 1, stk. 1 i loven - hvilket er det samme som at beskytte forbrugerne, og er blevet anerkendt af EFDomstolen som en ufravigelig betingelse af hensyn til almen vellet.
I den øjeblikkelige situation skal lejlighederne og om fornødent bygningerne bl.a. opfylde visse krav til hygiejne, renholdelse og sikkerhed. På grund af den store betydning, udlejning af lejligheder har på De Kanariske Øer, synes de nye foranstaltninger, selvom de kan være ubekvemme for ejerne, tilstrækkelige til at sikre forfølgelsen af det mål, der er fastsat, og går ikke videre end nødvendigt med henblik herpå. Ifølge lovens bestemmelser træder de pågældende foranstaltninger dog først i kraft den 20. juli 1997. Som følge heraf vil det først blive muligt at foretage en fuldstændig vurdering af det nye system efter denne dato.

Billingham
Jeg vil gerne takke kommissæren for hans svar, men det beroliger mig bestemt ikke. Efter at have lyttet til hans svar på det foregående spørgsmål, kan jeg se direkte lighedspunkter til vore drøftelser om diskriminerende praksis. Jeg har altid ment, at love, der vedtages med tilbagevirkende kraft, altid skaber problemer. Jeg må sige, at vi ganske vist har set på turisternes problemer, men jeg mener ikke, at vi har behandlet ejerne ganske rimeligt. De siger, med rette synes jeg, at værdien af deres ejendom bliver betydeligt forringet. Jeg synes derfor, det er meget uheldigt, at jeg får dette negative svar fra Kommissionen, for jeg mener virkelig, sådan som tidligere talere også har sagt, at det indre markeds image er meget vigtigt, hvilket også gælder for den måde, vi samarbejder på med de andre medlemsstater på. Jeg formoder, at vi her har en sag af den slags, der ikke er begrænset til ejere fra Det Forenede Kongerige, men også fra andre lande, og vi ønsker ikke, at det skal blive yderligere et problem. Men medmindre vi gør noget, er det det, der sker.

Monti
Vi har undersøgt dette spørgsmål fra flere forskellige vinkler. Vi har set på, om der bag beskyttelsen af turister som brugere af ydelserne lå et andet formål, nemlig at regulere alle former for udlejning på De Kanariske Øer og dermed berøve ejerne ders rettigheder; svaret var i hovedsagen nej. Det lovfæstede system er kun gældende for udlejninger til turister; andre former for udlejning falder ind under bestemmelserne i den spanske civilret, således som det også er står specificeret i selve loven. Vi kunne også spørge, om ikke turisten bliver beskyttet på bekostning af ejerne, et aspekt, som fru Billingham har nævnt, hvor ejeren bærer hele byrden. Som svar på dette spørgsmål må jeg sige, at den lov, det kanariske parlament har vedtaget, ikke kun siger mod at beskytte turisten, når han lejer fast ejendom, men i alle tilfælde, hvor han kan betragtes som bruger af turistydelser. Mange forskellige tjenesteudbydere såsom restauranter, rejsebureauer, sportsklubber og transportvirksomheder skal også opfylde en række krav, herunder til faglige kvalifikationer, før de kan få tilladelse til at udøve den pågældende aktivitet.

Formanden
Spørgsmål nr. 42 af Karin Riis-Jørgensen (H-0884/96):
Om: Danske ski-instruktører i Italien og Frankrig
På baggrund af sidste vinters juridiske uoverensstemmelser vedrørende danske ski-instruktørers ret til at yde ski-instruktion i Frankrig, samt forestående problemer i Livigno, bedes Kommissionen besvare følgende:
Kan Kommissionen garantere, at danske ski-instruktører, som har en »Equivalence«, vil kunne undervise danskere i Frankrig uden juridiske komplikationer som følge af uoverensstemmelse mellem national fransk lov og EU-lovgivning; hvornår agter Kommissionen at offentliggøre sin holdning til foreneligheden mellem fransk lov og EU-lov?
Kan Kommissionen bekræfte, at ifølge italiensk lov kan danske ski-instruktører kun undervise i Italien, såfremt de opfylder en række kvalifikationer, som kræves for optagelse i det regionale erhvervsregister for ski-instruktører; er denne praksis ikke i strid med principperne i det indre marked?

Monti
Kommissionen er klar over de vanskeligheder, danske skiinstruktører er stødt på i vintersæsonen 1995-96. Forskellige udenlandske - tyske, britiske og danske - skiinstruktører er blevet anholdt af det fransk politi, idet de ikke var i besiddelse af hverken den franske titel eller en udenlandsk titel, der af de franske myndigheder var anerkendt med henblik på udøvelse af erhvervet.
Kommissionens tjenestegrene finder den franske lovgivning stridende mod traktatens artikel 59, der giver fri ret til udførelse af tjenesteydelser. I overensstemmelse med Domstolens praksis må en medlemsstat ikke pålægge udenlandske tjenesteydere de samme betingelser som indenlandske tjenesteydere, der er fast bosat på dens områder. I de seneste måneder har Kommissionen haft hyppige møder med de franske myndigheder med henblik på løsning af dette problem.
Kommissionen erkender, at det er et spørgsmål af virkelig almen interesse, der står på spil, nemlig sikkerheden for alle, der benytter skipisterne. Men Kommissionen har søgt at forlige dette væsentlige krav med de rettigheder, som er sikret ved traktaten.
De franske myndigheder har fremsat forslag til foranstaltninger, der skal vedtages hurtigst muligt, og som vil gøre det muligt for skiinstruktører, der er borgere i andre medlemsstater, at udføre tjenesteydelser i Frankrig alene på grundlag af en erklæring, der skal fornys hvert år. I undtagelsestilfælde kan udstedelse af en tilladelse gøres betinget af supplerende prøver. For det første vil der i tilfælde, hvor der er væsentlig forskel på det tekniske niveau blive indført en teknisk prøve, der svarer til den, de franske skiinstruktører skal aflægge, og for det andet kan kandidaten underkastes en prøve, der gør det muligt at fastslå, at han har kendskab til de miljøforhold, hvorunder denne sport udøves, dvs. det franske system for underretning om risici som følge af vejrforholdene, redningstjenester m.v.
De franske myndigheder har forpligtet sig til hurtigst muligt at behandle alle ansøgninger, der indgives efter de nye regler, for at garantere, at systemet kommer til at fungere fuldt ud i den kommende sæson, således at de faktisk anvender de nye regler, også før de bliver vedtaget formelt. De vil særlig sikre, at de prøver, som jeg netop har omtalt, bliver arrangeret med regelmæssige mellemrum og i det hele taget, når det er nødvendigt for at imødekomme efterspørgslen. Kommissionen finder, at den franske lovgivning med disse foranstaltninger vil blive bragt i overensstemmelse med artikel 59, og vil naturligvis opmærksomt følge gennemførelsen af disse foranstaltninger for at sikre, at også den praksis, der følges af de franske myndigheder, bliver i overensstemmelse med traktaten. Jeg betragter dette som et godt eksempel på en konkret løsning af et problem efter et indgreb fra Kommissionens side over for myndighederne i det kompetente land.
Kommissionens tjenestegrene er blevet underrettet om, at der også i Italien findes lignende problemer, men endnu har vi ikke modtaget særlige klager. Naturligvis vil de samme principper blive anvendt, og Kommissionens tjenestegrene har afkrævet de italienske myndigheder yderligere oplysninger om deres lovgivning på området. Dersom det viser sig, at de italienske regler strider imod fællesskabsretten, vil Kommissionen foretagne det fornødne for at bringe denne overtrædelse til ophør.

Riis-Jørgensen
Mange tak, hr. kommissær Monti. Jeg vil udtrykke min store taknemmelighed for, at De har grebet ind i disse sager, hvilket virkelig er et bevis for, at man mener noget med »borgerne først«. Jeg ser frem til, at reglerne nu kommer i orden, men jeg har et andet problem. Det er disse prøver, som ski-instruktørerne skal op til. Jeg får mange henvendelser fra ski-instruktører, som fortæller, at det i virkeligheden bliver fysisk umuligt at leve op til reglerne, fordi man faktisk laver en slags handelshindring ved, at eksamenerne er så svære. Man skal faktisk være verdensmester i at løbe ned ad slalombakkerne for at få lov til at undervise. Det gælder for de danske og de britiske skilærere, hvorimod man har lavet et samarbejde mellem de såkaldte alpine lande, bl.a. Frankrig, Østrig og Italien, som uden problemer anerkender hinandens eksamener. Jeg vil derfor være meget glad for, hvis De vil undersøge, om der rent faktisk er tale om en egentlig handelshindring eller en hindring for udøvelse af erhvervet, fordi der til - lad os kalde dem - de nordiske skilærere stilles så urimelige krav, mens der ikke stilles tilsvarende krav til skilærere fra de alpine lande.

Monti
Jeg siger Dem tak for Deres venlige ord, fru Riis-Jørgensen. Som De ved er der tale om et område, som jeg følger opmærksomt, således som det jo er Kommissionens pligt. Naturligvis vil Kommissionen i forbindelse med denne opmærksomhed, som ikke ophører, fordi vi har opnået det ønskede resultat, nøje følge gennemførelsen af de nye regler, og dersom det viser sig, at disse anvendes for restriktivt, vil den træffe de fornødne foranstaltninger. Der er her tale om et område, som vi fortsat har i fokus for vor opmærksomhed og agtpågivenhed.

Billingham
Jeg vil gerne takke kommissæren for hans svar. Jeg vil gerne stille spørgsmålet på vegne af British Association of Ski Instructors, da det også angår dem. De er utrolig bekymrede af samme grunde som min danske kollega nævner. De føler, at de prøver, de skal aflægge, er urimelige. Jeg ved, at De vil undersøge sagen. De har allerede nævnt det, jeg ønskede at sige, og De sagde, at De drøfter sagen med de franske myndigheder, og De håber at finde en løsning på dette problem. Det, jeg ville sige, var, at det er meget vigtigt, at dette problem bliver løst så hurtigt som muligt, for skisæsonen er over os, og vi vil gerne sikre, at britiske og danske ski-instruktører får lejlighed til at undervise i Alperne fra og med denne sæson.

Monti
Det er ikke undgået Kommissionens opmærksomhed, at skisporten er meget stærkt sæsonpræget. Som følge heraf har vi lagt det fornødne pres på de franske myndigheder og ikke fastsat en ubestemt tidsramme, men bemærket, at de skulle være fuldt opmærksomme på den sæsonprægede karakter af de forhold, vi taler om. Som nævnt, men måske lidt flygtigt i mit foregående svar, har de franske myndigheder forpligtet sig til hurtigst muligt at behandle alle ansøgninger, som indgives inden for rammerne af de nye regler med henblik på at sikre, at systemet kommer til at fungere fuldt ud i den forestående sæson, således at de de facto anvender de nye regler, også før de formelt er blevet vedtaget. Vi har her et eksempel på en ikke for sen, men foregribende anvendelse af regler, som formelt endnu ikke er trådt i kraft.

Formanden
Spørgsmål nr. 43 af Elly Plooij-van Gorsel (H-0895/96):
Om: Hindringer for grænseoverskridende virksomheder på grund af bestemmelser om biler
En nederlandsk erhvervsdrivende, som er bosat i Nederlandene og har en virksomhed i Nederlandene og i Tyskland, kan opnå tilladelse til at anvende en bil med tyske nummerplader (tilladelse 3 i den nederlandske toldordning). Dette er navnlig vigtigt for at kunne besøge tyske kunder. Imidlertid må køretøjet ikke anvendes i erhvervsmæssigt øjemed i Nederlandene. Hvis den erhvervsdrivende beslutter sig til på vej hjem fra Tyskland til Nederlandene at besøge en nederlandsk kunde, risikerer han at få en bøde. På denne måde tvinges en arbejdsgiver til at eje to biler med forskellige nummerplader for at kunne overholde den nederlandske lovgivning. Det fremgår af forespørgsler til Kommissionen, at dette problem også optræder i grænsetrafikken i andre medlemsstater. Der er indgivet flere lignende klager til Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender.
Finder Kommissionen, at dette fører til hindringer for grænseoverskridende virksomheder og strider imod ideen med det indre marked? Hvad vil Kommissionen foretage sig i denne anledning?

Monti
Kommissionen er bevidst om de vanskeligheder, der findes i flere medlemsstater vedrørende brug af motorkøretøjer, der foretages af personer, der bor i grænseområder, og som af arbejdsmæssige grunde hyppigt bevæger sig på to eller flere medlemsstaters områder. Ofte skyldes disse vanskeligheder, at medlemsstaterne trods de nye bestemmelser, der er fastsat ved indførelsen af enhedsmarkedet, fortsat har mulighed for at opretholde eller indføre afgifter på varer og tjenesteydelser, som f.eks. dem, der pålægges biler. Samtlige medlemsstater med undtagelse af to opkræver nemlig registreringsafgift af køretøjer, og disse afgifter er ikke reguleret fællesskabsretligt. De kan variere betydeligt, således som det faktisk sker, med hensyn til anvendelsesområdet, satsen, formålet og reglerne for anvendelsen. Yderligere opkræver samtlige medlemsstater vægtafgifter med regelmæssige mellemrum, og også for så vidt angår disse er der stor forskel på kriterierne og satserne.
Normalt skal bilerne være registreret i den medlemsstat, hvori ejeren er bosat. Yderligere er det sædvanligvis forbudt i bopælsmedlemsstaten at benytte et køretøj, der er registreret i en anden medlemsstat. Det er derfor uundgåeligt, at der opstår visse vanskeligheder for arbejdstagere, der har bopæl i et grænseområde, repræsentanter m.fl.
Dette er et af de problemer i forbindelse med beskatning af biler, som optager mig særlig på grund af konsekvenserne for enhedsmarkedets rette funktion. De ærede parlamentsmedlemmer er formentlig allerede bekendt med, at mine tjenestegrene er ved at foretage en samlet undersøgelse af alle aspekter af beskatningen af motorkøretøjer i Europa. Dette er nødvendigt, fordi hver enkelt medlemsstat dels har en række afgiftsregler, der har forskellige formål, og dels at disse ofte giver anledning til uundgåelige former for indbyrdes sammenstød. Det problem, der rejses af det ærede parlamentsmedlem, er et af de mere specielle aspekter, som jeg har beordret behandlet inden for rammerne af undersøgelsen af beskatningen af motorkøretøjer, og som De ved, indgår denne undersøgelse i Kommissionens arbejdsprogram for 1997.

Plooij-Van Gorsel
Mange tak, hr. Monti, for dette svar. Det problem, jeg her fremlægger for Dem, vedrører ikke arbejdstagere i grænseområdet. Det drejer sig altså ikke om grænsetrafik af arbejdstagere, der tager fra den ene side til den anden. Det drejer sig om en erhvervsdrivende, der ejer en virksomhed i Nederlandene, og som for nylig har købt virksomhed nummer to i Tyskland. Det er altså en erhvervsdrivende, der hører ind under små eller mellemstore virksomheder, som vi i Europa så gerne vil fremme, fordi de skaber beskæftigelse. Denne nystartede erhvervsdrivende, der nu har to virksomheder, en i Tyskland og en i Nederlandene, må for det nederlandske toldvæsen ikke køre i Nederlandene med en bil på tyske nummerplader, som han altså besøger sine tyske kunder med, også selvom han opfylder samtlige nederlandske skatteforpligtelser. Det er ganske enkelt ikke tilladt. Kun hvis denne herre havde været arbejdstager, men han er altså arbejdsgiver. Det er forskellen. Dem har det nederlandske toldvæsen en ganske særlig lovgivning til, som altså er en kolossal hindring for grænseoverskridende virksomheder. Det er det, der er tale om her. Jeg vil mene, at vi netop bør fremme dem i Den Europæiske Union.

Monti
Jeg siger Dem tak, ærede parlamentsmedlem, for denne sidste afklaring af problemet. Dette udspringer af, at bilen er registreret i Tyskland, hvor afgiftsniveauet er lavere, mens man i Holland betragter den som benyttet i Holland, og følgelig beskattet dér. Fri ret til brug af bilen i hele Europa kræver en fuldstændig harmonisering af afgifterne, hvilket er vanskeligt, da dette ikke er tilfældet for andre goder. Som det vil ses, er årsagen til problemet til syvende og sidst stadig af afgiftsmæssig karakter. Jeg er opmærksom på problemets eksistens og er enig med Dem i, at der er tale om et problem og en hindring for enhedsmarkedets effektive funktion. Netop derfor har vi besluttet at gennemføre den undersøgelse, jeg netop har omtalt.

Formanden
Hermed er spørgetiden afsluttet. Spørgsmål, der ikke er blevet behandlet på grund af tidnød, vil blive besvaret skriftligt.
(Mødet udsat kl. 19.27 og genoptaget kl. 21.00.)

Tilbagelevering af kulturgoder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0309/96) fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af EuropaParlamentets og Rådets direktiv om ændring af bilaget til direktiv 93/7/EØF om tilbagelevering af kulturgoder, som ulovligt er fjernet fra en medlemsstats område (C4-0379/96-95/0254(COD)) (Ordfører: Escudero).

Escudero
Hr. formand, det generelle princip om fri bevægelighed for goder og varer inden for Unionen er gjort til genstand for restriktioner, for så vidt angår kunstværker, der af medlemsstaterne klassificeres som en del af de nationale skatte og indgår i den nationale kulturarv. Der er således foretaget en katalogisering af de kulturgoder, for hvilke der på grundlag af den økonomiske tærskelværdi, der er fastsat for hver enkelt af dem, skal indhentes udførselstilladelse eller som i henhold til det direktiv, der er genstand for denne forhandling, skal tilbageleveres til den medlemsstat, hvorfra de ulovligt er fjernet.
Dette katalog viste sig imidlertid at være konfliktfyldt for visse kulturgoders vedkommende - akvareller, pasteller og gouacher - som i nogle lande betragtedes som tegninger med en bestemt værdifastsættelse og i andre som malerier med en anden værdifastsættelse. Der foresloges således en løsning - som blev vedtaget med enstemmighed - gående ud på at oprette en mellemkategori for disse goder - lidt over tegninger og meget langt under malerier.
Europa-Parlamentets enstemmige vedtagelse ved førstebehandlingen fulgtes op af Rådets fælles holdning uden indholdsmæssige ændringer. Rådet tilføjede dog to ændringer til Kommissionens forslag, hvoraf det ene er af proceduremæssig og det andet af teknisk karakter. Det første har til formål at sikre samtidig ikrafttrædelse af dette forslag og af det andet, som ændrer forordningen om udførsel af kulturgoder, eftersom de to tekster - henholdsvis forordning og direktiv - er indbyrdes forbundne og har et fælles bilag, og det foreslås derfor, at den frist på seks måneder, der er fastsat for omsætning af direktivet, beregnes efter dets offentliggørelse og ikke efter dets vedtagelse.
Den anden ændring består i at præcisere, at en fodnote til bilaget - nr. 1 - anvendes på den nye kategori - 3 bis - som er oprettet for akvareller, gouacher og pasteller.
Efter min mening er såvel forslaget vedrørende fristen for omsætning af direktivet som forslaget om udvidelse af den omtalte fodnote til at omfatte den nye kategori 3 bis yderst fornuftige og bidrager til en korrekt anvendelse af den retsakt, hvis ændring plenarforsamlingen har stemt for.
Selv om jeg på det nærmeste er alene i salen, anmoder jeg forsamlingen om at støtte de to forslag og dermed bidrage til en normalisering af direktivets bestemmelser.

Formanden
Forhåbentlig vil der i morgen ved afstemningen være et større fremmøde her i salen.

Féret
Hr. formand, kære kolleger, Rådets direktiv om tilbagelevering af kulturgoder afføder stor begejstring og skaber stort håb hos os. Et stort håb, for hver enkelt medlemsstat kan, hvis den vil, tilbagelevere de kulturgoder, der ulovligt er fjernet fra andre medlemsstaters område før 1993.
Ved udgangen af det 18. århundrede oplevede Belgien en af de hidtil sorteste perioder i landets historie. På det tidspunkt blev mit land systematisk plyndret for kunstværker af det revolutionære Frankrig. Denne plyndring blev indledt i 1792 efter slaget ved Jemappes, afbrudt i 1793 og genoptaget efter slaget ved Fleurus i 1794. Den franske magt gav ordre til at fjerne så meget guld og sølv som muligt fra Belgien. Konventsmedlemmet CharlesHilaire Laurent, der var på rejse hos os, skrev da til velfærdsudvalget: «Vi skal omhyggeligt fjerne alt det fra dette land, der kan forskønne det og gøre det til det smukkeste i universet«. Denne beslutning blev ført ud i livet. Hundredvis af manuskripter af uvurderlig værdi og gamle, sjældne værker blev stjålet, værker af vore store malere som Rubens, Jordans og Van Eyck blev bragt til Paris og i marts 1795 oprettede man det såkaldte agentur for handel med og bortfjernelse af værker fra Belgien. En fransk historiker skrev: «Billederne fra de belgiske kirker blev uden videre fjernet og sendt til Paris, alene med den ret, besættelsesmagten tiltager sig«.
Allerede i 1792 var Dumouriez blevet opmærksom på disse røverier, der kun stod ved deres begyndelse. I et brev til La Fayette skrev han: «Det er en del af Revolutionen at berøve Europas folkeslag«.
I en notits til besøgende på museet i Caen kan man i dag læse: «I 1801 modtog byen Caen den anden sending af billeder, der var blevet fjernet - hvilken smuk omskrivning - af Napoleon under hans felttog«. I 1818 krævede de allierede billederne tilbage, men takke være konservatorens klogskab - endnu en smuk omskrivning - blev ingen kunstværker af værdi tilbageleveret.
Hr. formand, kære kolleger, i 1945 tilbageleverede Tyskland de 40 kunstværker til Belgien, som nazisterne havde stjålet under 2. verdenskrig. Jeg håber nu, at Frankrig, der blev besejret i 1815 i Waterloo, yder sit bidrag og giver Belgien alle de værker, der blev stjålet af de djævelske revolutionstilhængere.

Monti
Hr. formand, jeg kan ikke udtrykke mig mere kortfattet end det ærede medlem, som med rette opfordrer Dem til at vedtage Rådets fælles holdning. I lighed med forsamlingens udtalelse ved førstebehandlingen overtager den fælles holdning uden indholdsmæssige ændringer Kommissionens forslag, hvilket glæder mig, da den endegyldige vedtagelse af dette forslag, som hermed bliver mulig, vil sikre lige behandling af gouacher, pasteller og akvareller på hele Unionens område, for så vidt angår tilbagelevering af kulturgoder, som ulovligt er fjernet fra en medlemsstats område.

Formanden
Mange tak, hr. Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Epidemiologisk overvågning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0287/96) af Cabrol for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets og Europa-Parlamentets afgørelse om oprettelse af et netværk til epidemiologisk overvågning af og kontrol med smitsomme sygdomme i Det Europæiske Fællesskab (KOM(96)0078 - C4-0189/96-96/0052(COD)).

Cabrol
Hr. formand, kære kolleger, forslaget til Rådets og Parlamentets afgørelse om oprettelse af et netværk til epidemiologisk overvågning af og kontrol med smitsomme sygdomme i Det Europæiske Fællesskab kommer på det rette tidspunkt. Som min højtærede kollega sagde, øges forekomsten af visse sygdomme - som tuberkulose - og nye kommer til, som hidtil ikke er blevet betragtet som farlige, for eksempel Creutzfeldt-Jacob-encephalopati. Derfor er det vigtigt at overvåge smitsomme sygdomme. Den europæiske borger har brug for denne overvågning for at kunne føle sig sikker, og for at føle sig sikker ønsker han, at Den Europæiske Union ved noget om de forskellige smitsomme sygdomme og kan alarmere, hvis der opstår fare, og handle, hvis en sådan fare opstår.
For at »vide« skal man naturligvis have pålidelige data, der indsamles af og overdrages til kompetente operatører, som kan sammenholde dem. Derfor er det vigtigt, at dette netværk bliver af høj kvalitet, og at dataene tilgår og behandles på et fælles center. Disse data skal harmoniseres for at kunne bruges, og der skal bruges samme definitioner i alle medlemsstater. Man kan beklage, at ikke alle medlemsstater har et net af operatører, der er lige så gode som i visse medlemsstater. Man kan ikke blot stille sig tilfreds med visse kliniske betragtninger, men som jeg sagde tidligere, er det, hvor det er muligt, nødvendigt med en række bakteriologiske betragtninger for at få kendskab til de forskellige farlige mikro-lag.
At vide er altså det første mål, men vi skal også »alarmere«, hvilket nødvendigvis forudsætter, at dataene er centraliseret i et agentur, der på ethvert tidspunkt kan overvåge disse sygdommes udvikling. Jeg har flere gange udtrykt ønske om et sådant agentur i forskellige betænkninger. Dette agentur skal være et europæisk sundhedsovervågningscenter, som har til opgave at undersøge, om der opstår nye farer, nye trusler, og så advare i tide. Det er ikke nok at have en række data, der skal være et centralt organ, som kan forudskikke, som kan ane enhver ny trussel og så advare medlemsstaterne.
Men det er ikke nok at alarmere. Det organ, der har indsamlet dataene og opdaget faren, skal kunne »handle« ved at tilskynde medlemsstaterne til at bekæmpe den truende epidemi eller endnu bedre fortælle dem, hvad de skal gøre.
Jeg ved, at det skaber store problemer i Den Europæiske Union, hvor subsidiaritet er et vigtigt element, men når der er tale om borgernes sundhed, skal denne subsidiaritet overlade pladsen til sikkerheden, og vi skal have et centralt organ, som vi har defineret og tildelt tilstrækkelige midler, så det kan tilskynde, overbevise eller tvinge medlemsstaterne til at træffe de nødvendige foranstaltninger.
Og selvom vi har de nødvendige midler, skal vi sikre finansieringen, for lige nu er jeg meget overrasket over at konstatere, at der overhovedet ikke er afsat bevillinger til dette program.
Til sidst vil jeg sige, at hvis vi ønsker at sikre en fuldstændig overvågning af smitsomme sygdomme og at beskytte den europæiske befolkning, skal vi have tilstrækkelige midler til at opbygge et europæisk sundhedsovervågningscenter, der både kan vide noget og advare om smitsomme sygdomme og dermed beskytte de europæiske borgere.

Needle
Hr. formand, for det første vil jeg ganske kort bemærke, at min ærede kollega, hr. Collins, forhåbentlig bliver glad for at se, at jeg tager ordet til dette emne. En, der på engelsk hedder »Nål«, og som taler om vaccinationer og indsprøjtninger, appellerer helt sikkert til hans sans for humor.
Men mere alvorligt glæder jeg mig over denne tankevækkende betænkning og takker professor Cabrol for hans arbejde med dens udarbejdelse. Den Socialistiske Gruppe støtter den på dens vej gennem Parlamentet og glæder sig til at se den gennemført så hurtigt som muligt.
Jeg glæder mig også over, at Kommissionen har udarbejdet denne analyse og stillet disse forslag efter syv års forberedende arbejde, især da den bemærker, at det ikke er let at udarbejde en dybdegående analyse af den eksisterende situation og endnu vanskeligere at bedømme den. Det er særdeles relevant, at vi støtter dette initiativ netop nu. For det første har CJ-krisen domineret den europæiske sundhedsdebat i mere end et år. Men i 1996 fejrer vi også 200 årsdagen for den første vellykkede vaccination, der blev foretaget af Edward Jenner i England.
Takket være medicinske og sociale fremskridt kan vi nu forvente at få afskaffet spedalskhed, polio og flodblindhed. Men de ti sygdomme med flest dødsfald i kølvandet er på verdensplan stadig smitsomme agenser. Mange af dem kan forebygges eller helbredes for helt ned til 1 dollar pr. person. Det er ikke lykkedes for os, og dermed er vi skyldige i 50 millioner dødsfald om året, der skyldes disse smitsomme sygdomme.
Tidligere på året advarede generaldirektøren for Verdenssundhedsorganisationen os om, at verden står på randen af en verdensomspændende krise på grund af smitsomme sygdomme. »Intet land kan vide sig sikkert«, sagde han. Under de omstændigheder kan ingen samfund ignorere truslen, navnlig ikke en så relativt velstående enhed som Den Europæiske Union.
Der kan gøres fremskridt på dette område, og det er vigtigt. Verdenssundhedsorganisationen har taget føringen gennem lovgivning og vaccinationsprogrammer, men det fremgår af Kommissionens rapport, at det overordnede billede i bedste fald er uforudsigeligt; vi har et sundhedsnetværk, der ikke fungerer, hverken i udviklingsverdenen eller i store dele af Østeuropa, hvilket især skyldes dårlige økonomiske og sociale forhold.
Det er interessant, at forslaget er kortsigtet eller i bedste fald mellemlangsigtet, for mange her i Parlamentet er enige om, at vi kan og skal gøre mere, meget mere end det, der er foreslået på grund af medlemsstaternes snæversyn. Derfor er det vigtigt at få udarbejdet en fuldstændig evaluering og revision af EU's netværkrolle inden for de næste fem år, hvor Parlamentet skal inddrages på behørig vis. Derfor skal man kunne tilpasse listen over de sygdomme og patogener, der skal dækkes af overvågningssystemet. I de sidste 20 år er der opstået 20 nye smitsomme sygdomme. Tænk bare på AIDS, legionærsyge, ebola, hepatitis C og E og en ny form for kolera, som jeg netop har hørt har ramt flygtningene i Zaire. Med den hast kan der i den femårlige revision identificeres en snes flere. Men det vigtigste spørgsmål er, hvordan EU kan spille en rolle i den globale og nationale udvikling. Det står helt klart, at de internationale sundhedsorganisationer i bedste fald er tøvende over for indførelsen af endnu et lag af bureaukrati. De foretrækker, at emner såsom opbygning af kapaciteten i medlemsstaterne, skal behandles inden for de eksisterende rammer med overvældende mængder af fælles oplysninger.
Det betyder helt ærligt, at der sikkert ikke kommer penge, som kan bruges til noget mere fantasifuldt. Der skal også tages hensyn til WHO-oplægget, G2-projektet og de løbende drøftelser med De Forenede Stater. Kontakt mellem alle parter er af afgørende betydning, og det gælder også en hurtig aftale om fælles teknologier og sprog og uddannelse af brugere.
Jeg har altså nogle forbehold, men udvalget har ladet sig lede af professor Cabrols holdning om, at det er ønskeligt med et Europæisk Center for Overvågning af Smitsomme Sygdomme, og vi afventer med interesse Rådets holdning. Men der er stor enighed om, at det, vi har et presserende behov for, er præcise, hurtige informationer i brugelig form. Jeg synes, EU er ideelt placeret til at være et vigtigt eger, hvis ikke selve navet i dette vigtige hjul. Vi støtter Kommissionen og professor Cabrols arbejde, indtil det bliver virkelighed.

Valverde López
Hr. formand, indledningsvis vil jeg sige, at jeg tilslutter mig hr. Cabrols kommentarer og takke ham for hans betænkning. Vi må ikke glemme, at dette forslag til afgørelse komplementerer et andet forslag om generel sundhedsovervågning, som vi for nylig har behandlet, og at det skal ses i dette perspektiv. Opmærksomheden skal henledes på, at der allerede er truffet andre initiativer, såsom oprettelsen i 1987 af Det Europæiske Center for Epidemiologisk Overvågning af AIDS og andre tilsvarende. Den Europæiske Union har således allerede taget en del initiativer på dette område.
Europa-Parlamentet har en oplagt forpligtelse til at støtte Kommissionen i alle disse forslag, da de fremsættes i fuld overensstemmelse med ånden og bogstavet i Maastricht-traktaten. Men vi må også appellere til medlemsstaterne om at styrke, stimulere og supplere disse aktioner, da de fastsatte mål ellers ikke vil kunne opfyldes.
Situationen på sundhedsområdet i Europa viser, at denne form for overførsel af sygdomme stiger alarmerende, en situation, som Europa-Parlamentet klart må kritisere, da den er uacceptabel for et geografisk, økonomisk og socialt område som Europa. Der er på dette område en oplagt mangel i medlemsstaternes forebyggende sundhedspolitikker, og det er derfor nødvendigt at træffe aktive foranstaltninger. Man må huske på, at medlemsstaternes regeringer gennemsnitligt kun anvender 2, 4 % på forebyggende sundhedstjeneste, hvilket er klart utilstrækkeligt i forhold til de udfordringer, de står overfor på indeværende tidspunkt, hvor der praktisk talt ikke længere findes grænser, og mulighederne for overførsel af smitte derfor er mangfoldige. Man kan ikke længere tale om sygdomme, der alene er karakteristiske for underudviklede lande, eftersom vi alle kan pådrage os dem på et hvilket som helst tidspunkt.
Også et andet element skal understreges, nemlig Kommissionens tilgang til problemet - som jeg mener, vi bør støtte - idet den foreslår at samordne og forbedre de eksisterende systemer i stedet for at oprette nye, bortset fra den nødvendige samordning af de bestående. Det er efter min mening en grundtanke, som må videreudvikles.
Og når det drejer sig om sundhedsområdet, hr. formand, må der også tages hensyn til de indsamlede datas fortrolige karakter, der rejser etiske og juridiske problemer, som vi her i Parlamentet har beskæftiget os med ved forskellige lejligheder. Men desuden må der appelleres kraftigt til borgerne, til den personlige ansvarsfølelse hos de syge eller bærere af smitsomme sygdomme, eftersom deres personlige adfærd og solidariske indstilling er afgørende faktorer i bestræbelserne på at inddæmme og kontrollere overførslen af disse sygdomme.

Kaklamanis
Hr. formand, det er ikke så ofte, vi her i Parlamentet får betænkninger, der handler om offentlig sundhed, og derfor hilser jeg den konkrete betænkning velkommen. Som det blev sagt, supplerer den en anden betænkning, og jeg vil gerne komplimentere professor i medicin, hr. Cabrol, for hans betænkning.
Jeg har ikke bedt om ordet for at tilføje noget væsentligt til, hvad der står i betænkningen, men først og fremmest for at give min tilslutning til hr. Cabrols forslag om oprettelsen af et netværk eller et europæisk center for overvågning af smitsomme sygdomme sammen med anvendelsen af det alarmeringssystem, som han også selv talte om.
Centret har nogle fordele, som det informationsnetværk, som Kommissionen og Rådet vil foreslå, mangler. Det har mulighed for at foretage overvågning, mulighed for at udføre forsøg og forskning, som kan danne grundlag for retningslinjer til medlemsstaterne, ikke for hvordan problemerne bekæmpes, når de opstår, men så man undgår, at de opstår, og via de afdelinger, der skal oprettes i medlemslandene, kan man slå alarm på et tidligere tidspunkt, hvilket vil medføre en langt mere effektiv imødegåelse af problemet.
Til sidst vil jeg sige, at jeg blev bekymret, da hr. Cabrol talte om finansieringen af hele dette projekt. Det er langt vigtigere, at Europa-Parlamentet finder en måde at få Kommissionen til at give penge til dette formål, end det er at finde de 50 mio ecu, som vi har godkendt årligt til reklamekampagnen om Den Økonomiske og Monetære Union. Det er på tide, at vi ser mere på Europas befolkninger, mere på menneskene og mindre på tallene.

Eisma
Hr. formand, BSE-krisen har optaget os i månedsvis i Europa og gør det for resten stadig. Den Europæiske Unions manglende evne til at reagere hensigtsmæssigt på sygdommen BSE har foruroliget os alle meget. Hændelsesforløbet viser atter engang, at der i Unionen mangler en klar politik til bekæmpelse af smitsomme sygdomme. Systemerne er forskellige fra land til land. De er ikke koordinerede og altså utilstrækkeligt effektive. Den europæiske borger har jo ret til at blive advaret og beroliget. Det er da efter min mening heller ikke andet end logisk, at der skal oprettes et europæisk netværk, der gør det muligt, at alle sundhedssystemer alarmeres til tiden, og at forholdsregler koordineres. Er det ikke mærkværdigt, at regeringer forskanser sig bag nærhedsprincippet og nægter at deltage i opbygning af en effektiv struktur på europæisk plan, der burde gøre det muligt at optage alle sundhedssystemer og at alarmere om smitsomme sygdomme og epidemier?
Jeg finder det meget foruroligende, at Rådet ikke synes at indse nødvendigheden af et sådant netværk og ikke afsætter de nødvendige midler dertil.

Marset Campos
Hr. formand, vores gruppe støtter fuldt ud Cabrol-betænkningen, som udgør en væsentlig forbedring af forslaget til afgørelse om oprettelse af et netværk til epidemiologisk overvågning af og kontrol med smitsomme sygdomme i Det Europæiske Fællesskab. Dette initiativ skal fremhæves af tre yderst aktuelle grunde: for det første fordi der, som det er blevet sagt, kan registreres en stigning i antallet af smitsomme sygdomme, som - hvilket man ikke må glemme - afspejler en forværring i de sociale forhold, og med den økonomiske politik, der nu føres, er jeg bange for, at de vil blive yderligere forringet. Det er derfor uomgængelig nødvendigt at råde over et instrument som det foreslåede for at kunne handle adækvat.
For det andet fordi der, måske også som en sideeffekt af vores politik, i de østeuropæiske lande ligeledes kan registreres en alarmerende stigning i udbredelsen af smitsomme sygdomme, hvilket med de eksisterende forbindelser udgør en indlysende fare for Unions medlemslande.
Endelig kan der også i et tredje geografisk område - Afrika - af andre grunde registreres en alarmerende stigning i udbredelsen af mange smitsomme sygdomme, og også af denne grund er det nødvendigt at træffe de omhandlede foranstaltninger.
Det skal imidlertid påpeges - som også andre talere har fremhævet - at det ikke er tilstrækkeligt at råde over et netværk til overvågning af smitsomme sygdomme; ud over forebyggelse og behandling er det nødvendigt at træffe foranstaltninger til at forbedre de sociale forhold, som udløser disse sygdomme. Det er således absolut nødvendigt at gøre en indsats i denne retning og uforbeholdent støtte Kommissionen, Cabrol-betænkningen og Rådets planlagte indsats.

Pradier
Hr. formand, jeg synes, vi skal takke vor kollega, Christian Cabrol, for det arbejde, han har udført. Som han sagde, kommer det på det rette tidspunkt, eller det bliver snarere mere og mere presserende.
I dag må vi bifalde det europæiske initiativ, selvom det afføder visse nervøse, tøvende, usikre reaktioner, blandt andet fordi det rører ved subsidiariteten, men med dette initiativ kan vi beskytte den europæiske borgers sundhed.
Han understregede de tre vigtigste mål: Først indsamling af informationer og give meget nøjagtige, ensartede anvisninger om art, metode og karakteristika for de oplysninger, man ønsker; dernæst indførelse af et alarmsystem til de ansvarlige administrationer; endelig koordinering af reaktionerne. Jeg er især taknemmelig for det, han med en klog graduering beskrev som først foreslå, så rådgive, så overbevise og til sidst pålægge.
I dagens Europa har næsten alle medlemsstater deres eget net og system. Det forekommer indlysende rigtigt at samle disse net. Jeg vil dog gerne understrege to forhold. Det første er WHO's europæiske kontor, der er særdeles aktivt. Vi skal naturligvis samarbejde med WHO og især WHO's forskellige centre, der er meget aktive i Europa, og her skal vi sikre, at arbejdet ikke overlapper.
Det andet forhold vedrører smitte med en række sygdomme gennem fødevarer, og her kan jeg nævne CreutzfeldtJacob-sygdommen som et meget vigtigt eksempel. Bovin spongiform encephalopati har under alle omstændigheder vist os manglerne ved det nuværende system. Man må håbe, at dette initiativ er første skridt i retning af at beskytte borgerne. Sandt at sige er det et skridt i retning af at oprette en fælles administration i lighed med den amerikanske Food and Drugs Administration , som virkelig gør undere i beskyttelsen af de amerikanske borgere; det er den vej, vi skal gå.
Indtil vi får indført denne konstruktive nyskabelse skal vi under alle omstændigheder glædes over ethvert initiativ, der styrker solidariteten mellem Unionens borgere, og især det initiativ, Christian Cabrol netop har taget.

Martinez
Hr. formand, i professor Cabrols betænkning, som alle anerkender som overordentlig nyttig, foreslås det at oprette et netværk til epidemiologisk overvågning af og kontrol med smitsomme sygdomme. Det er et godt initiativ, et relevant emne, her hvor vi oplever, at gamle sygdomme genopstår, at bakterier bliver modstandsdygtige over for antibiotika, og at der opstår nye patologier, AIDS og BSE. Men hvis jeg har forstået professor Cabrol rigtigt, vil han genopfinde hjulet, selvom der allerede findes den slags netværk, her tænker jeg på BSE, for eksempel det arbejde, fru Alterovitch gør i Frankrig.
Der skal altså oprettes et europæisk sundhedsovervågningscenter, et europæisk observatorium. Hr. professor Cabrol, jeg trækker ikke revolveren, hver gang jeg hører ordet »europæisk«, men jeg bliver nervøs. For øvrigt viste BSE-undersøgelsesudvalget, at Europa virkelig har noget at være nervøs for. Først siger De, at dette centers første opgave bliver at »vide«. Men når jeg i Landbrugsudvalget ganske enkelt foreslår Kommissionen at klassificere potentielle zoonoser, sådan som WHO eller verdensorganisationen for kvægsygdomme gør, hvem er det så, der sætter sig imod, at termen potentiel zoonose opføres ved siden af konstaterede zoonoser? Det er Kommissionen.
Og så siger De »alarm«, men der er ingen europæiske myndigheder, som har slået alarm, og da bestemt ikke nikkedukkerne i Den Stående Veterinærkomité, som vi fik et eksempel på i undersøgelsesudvalget med en dansker, der irriterede selv de mest indædte europæere.
Og så siger De »handle«, men det er nationalstaterne, der gennem subsidiaritetsprincippet har tilladelse til at handle i BSE-sagen. Det eneste, Kommissionen har gjort, er at retsforfølge de fem tyske delstater, der nægtede at spise eller modtage britisk oksekød. Så her kan jeg genkende kirurgen, hr. professor Cabrol, der kommer ind til sidst og foretager en ren symptombehandling.
De virkelige grunde til disse smitsomme sygdomme er immigration, narko, underudvikling, analfabetisme og ultraliberalisme. Det er det, der har skabt arbejdsløsheden, der har gødet jorden for elendigheden og fået tuberkulosen til at genopstå. Det er den europæiske konstruktion, der bærer skylden på grund af dens blindhed over for BSE; det er den mest frygtindgydende af alle smitsomme sygdomme, den ideologiske prion, der ligger bag det hele, det er måske europæisk spongiform encephalopati, og her råber vi vagt i gevær, kære kollega.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, hr. Cabrol har i sin fremragende begrundelse og i sit lige så fremragende indlæg med sund fornuft og videnskabelig stringens argumenteret for de ændringsforslag, som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har stillet.
Udgangspunktet er et spørgsmål, som på området folkesundhed bør være det eneste retningsgivende for os, der repræsenterer borgerne, nemlig: hvad har de europæiske borgere brug for? Det er utroligt, at kun nogle få medlemsstater - og ifølge mine oplysninger stadig færre - gennem deres regeringer, som også repræsenterer borgerne, stiller sig det samme spørgsmål, eller forholder det sig sådan, at de finder følgende spørgsmål vigtigere: hvilke beføjelser mister jeg herved?
Nærhedsprincippet er efterhånden blevet en moralsk spændetrøje, som udnyttes af dem, der ikke tror på Den Europæiske Unions historiske udviklingsproces, af dem, der afviser tanken om at afskaffe vore politiske grænser. I henhold til den yderst forsigtige formulering i traktatens artikel 129 skal Fællesskabet støtte medlemsstaternes indsats på området folkesundhed.
Hvis der på sundhedsområdet er noget, der kræver en tværnational tilgang, er det smitsomme sygdomme. Hvis der er noget, der har en fællesskabsdimension, er det epidemiologisk overvågning og oprettelse af et netværk og et europæisk center til dette formål. Hvis der rationelt og videnskabeligt set er behov for noget i fællesskabslovgivningen, er det en retsakt, som forpligter medlemsstaterne til at harmonisere deres lovgivninger, at udveksle informationer og samordne foranstaltningerne til bekæmpelse af smitsomme sygdomme. Vi må håbe, at dette også er Rådets - eller rettere samtlige rådsmedlemmers - holdning; det er, hvad Parlamentet anmoder Rådet om. Parlamentet hilser Kommissionens forslag velkomment og mener selv, at det har forbedret det med de ændringsforslag, der er vedtaget i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.

Flynn
Også jeg glæder mig over, at vi nu drøfter forslaget til afgørelse om oprettelse af et netværk til epidemiologisk overvågning af og kontrol med smitsomme sygdomme i Det Europæiske Fællesskab. Det er et vigtigt tidspunkt, fordi vi for første gang har at gøre med en foranstaltning, der er omfattet af Maastricht-traktatens artikel 129, som tager form af et bindende, retligt instrument. Et instrument, der pålægger Fællesskabet og især medlemsstaterne forpligtelser i forbindelse med overvågning og sygdomskontrol.
Vi har omhyggeligt undersøgt følgerne af de seneste udbrud af smitsomme sygdomme, og der kan bestemt foretages forbedringer af den måde, Fællesskabet har organiseret sig selv på i den henseende. Under hensyntagen til de retlige og finansielle begrænsninger, der findes for fællesskabsinitiativer på dette område, har Kommissionen konkluderet, at det mest effektive og værdifulde bidrag fra Fællesskabet ville være at indføre en fælles struktur og procedure for både overvågning af og kontrol med smitsomme sygdomme.
I den henseende omfatter Kommissionens forslag lovgivningsmæssige rammer for visse initiativer, og dem vil jeg gerne opregne for Parlamentet: obligatorisk udveksling af oplysninger og data om smitsomme sygdomme; obligatorisk meddelelse om smitsomme sygdomme; obligatorisk rutineovervågning af udvalgte sygdomme på grundlag af fælles definitioner og metodologier, der skal udarbejdes gennem en komitologiprocedure; obligatorisk høring af medlemsstaterne om kontrol- og beskyttelsesforanstaltninger, før disse indføres, også gennem komitologi; obligatorisk koordinering af modforanstaltninger, som medlemsstaterne påtænker at indføre, gennem komitologi, og beskyttelsesforanstaltninger, der skal indføres på fællesskabsniveau, især i nødstilfælde og navnlig ved Fællesskabets grænser, gennem komitologi.
Dette netværk skal have til mål at indføre et system med tæt samarbejde og effektiv koordinering mellem medlemsstaterne på overvågningsområdet, både i forbindelse med rutine og nødstilfælde. Jeg er sikker på, at det vil forbedre europæisk forebyggelse af og kontrol med bestemte alvorlige og/eller sjældne smitsomme sygdomme, hvilket kræver, at der indføres beskyttelsesforanstaltninger for borgerne. Det system, vi påtænker at indføre, har visse karakteristika, så det kan tilføre Fællesskabet den størst mulige merværdi.
Det foreslåede system er omfattende. Hensigten er, at det skal dække alle grupper af smitsomme sygdomme, herunder dem, der overføres gennem ikke-konventionelle agenser såsom CJ-sygdommen, der skaber så stor bekymring for tiden. Jeg vil gerne her minde Parlamentet om, at CJ-sygdommen blev medtaget i disse forslag før krisens begyndelse, og det var den mest hensigtsmæssige måde at reagere på opfordringer til handling på sundhedsområdet for at finde forbindelsen mellem CJ-sygdommen og BSE. Jeg vil også gerne tilføje, at medtagelsen af CJ-sygdommen i forslagene gør meddelelse obligatorisk, hvilket er at gå meget længere, end andre har anmodet om, på dette område.
Systemet er også globalt. Det dækker smitsomme sygdomme både i Fællesskabet og uden for dets område. Systemet kan tilpasses inden for de generelle rammer, vi foreslår, og antallet af smitsomme sygdomme, der skal rutineovervåges, er temmelig begrænset, men vi kan tilføje nye, specifikke sygdomme, hvis udviklingen af situationen på fællesskabsplan kræver det, og det blev specifikt nævnt under forhandlingen.
Systemet er også pragmatisk, fordi det er afhængigt af eksisterende netværk, som får større betydning og dækningsområde, og det skaber mulighed for senere at udvide - eller måske forny - overvågning på fællesskabsplan, for eksempel af tuberkulose.
Vi regner ikke med kun at få et center et eller andet sted i Fællesskabet, men derimod flere koordinerende centre i henhold til specifikke sygdomsgrupper eller ansvarspligter, hvilket er en proces, der sikrer medlemsstaterne fuld diskretion om deres situation. Systemet forudsætter, at medlemsstaterne deltager i oprettelsen af et sygdomsovervågningsnetværk på fællesskabsplan, men forslaget om dette netværk er uden præjudice for den overvågning, der finder sted på nationalt plan.
Systemet sigter mod at bruge Fællesskabets rammer til hensigtsmæssige formål, nemlig sygdomskontrol. Forebyggende aktiviteter og indgreb kan ikke gennemføres i vort grænseløse Fællesskab uden gensidig forståelse og god koordinering mellem sundhedsmyndighedernes modforanstaltninger, også dem, der kunne have været gennemført på fællesskabsplan uden hverken eksplicit eller implicit harmonisering af medlemsstaternes lovgivning. Det er målet med al kontrol med smitsomme sygdomme.
Og nu til selve betænkningen og ændringsforslagene; jeg vil gerne takke professor Cabrol for hans meget nyttige betænkning. Jeg takker også udvalgets medlemmer for deres hjælp til udarbejdelsen af denne betænkning. Vedrørende de 17 ændringsforslag kan jeg meddele Parlamentet, at Kommissionen kan acceptere 12 enten helt eller delvist. Vi kan fuldt ud acceptere ændringsforslag nr. 9, 13, 14, 16 og 17, der alene vedrører artikler og er en indlysende forbedring af det oprindelige forslag. Vi kan delvist acceptere ændringsforslag nr. 1, 2, 3, 4, 5 og 6, der vedrører betragtningerne og to andre til artiklerne, nemlig nr. 12 og 15. Kommissionen foreslår en ny ordlyd af de ændringsforslag, vi kun kan acceptere delvist.
Fem ændringsforslag kan Kommissionen ikke acceptere. Ændringsforslag nr. 3 vedrørende betragtning 12 kan ikke accepteres, fordi ordlyden skal stemme overens med traktatens artikel 129. Andre ændringsforslag omhandler tilføjelser, der ikke reelt har noget formål, enten fordi de er overflødige rent juridisk - nr. 10 og 11 - eller fordi de er implicitte, nemlig nr. 7. Ændringsforslag nr. 8, der vedrører oprettelsen af Det europæiske center for overvågning af smitsomme sygdomme, er det vigtigste ændringsforslag, der må forkastes. Det ændrer fuldstændig Kommissionens formål med et forslag til oprettelse af et netværk. Parlamentet må være klar over, at nærværende forslag omfatter lovgivningsmæssige aspekter, der skal være under kompetente nationale og fælles myndigheders fulde kontrol.
Som De uden tvivl ved, sagde Kommissionen under drøftelserne om Fællesskabets handlingsprogram vedrørende sundhedsovervågning, at den vil undersøge mulighederne for at oprette et sundhedsovervågningscenter, og jeg gentager i dag, at yderligere beslutninger om oprettelsen af et sådant observatorium må afvente resultatet af gennemførlighedsundersøgelsen om sagen. Jeg er sikker på, at Parlamentet forstår grundene til, at vi ikke kan acceptere disse ændringsforslag. Jeg håber, at Parlamentet vil udtale sig positivt om de lovgivningsmæssige rammer, som jeg søger at få indført, og at Parlamentet vil sende et meget kraftigt signal til Rådet om at overveje sin holdning og Kommissionens ændrede forslag.
I dag er der afholdt et møde i Rådet (sundhedsministrene). Der blev gennemført en orienterende drøftelse på mødet, og jeg er skuffet over det generelle indhold og også tonen i sundhedsministrenes indlæg. Det er noget, der skal drøftes yderligere, efter at Europa-Parlamentet har udtalt sig, men den fælles beslutningsprocedure er med i spillet. Jeg har brug for meget kraftig støtte fra Parlamentet, hvis vi skal have et vellykket resultat. Jeg beder Parlamentet om denne kraftige støtte.

Formanden
Mange tak, hr. Flynn.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Fællesskabsprogrammet
«Mod en bæredygtig udvikling«
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0300/96) af Dybkjær for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets og Europa-Parlamentets afgørelse om revisionen af Det Europæiske Fællesskabs program for politik og handling i forbindelse med miljøet og bæredygtig udvikling »Mod en bæredygtig udvikling« (KOM(95)0647 - C4-0147/96-96/0027(COD)).

Dybkjær
Hr. formand, det er mig en glæde som ordfører for Miljøudvalget at fremlægge denne betænkning med de tilhørende ændringsforslag. Jeg skal straks benytte lejligheden til at takke alle de medvirkende, formand, skyggeordførere, ordførere fra de andre udvalg, assistenter og udvalgets ansatte for deres konstruktive bidrag til processen både fagligt og praktisk. Baggrunden for arbejdet er, at det i forbindelse med vedtagelsen af det femte miljøhandlingsprogram blev besluttet at gennemføre en midtvejsvurdering i 1995 på baggrund af konkrete analyser af udviklingen siden 1992. Til det formål er der udarbejdet en situationsrapport fra Kommissionen, der så er blevet suppleret med en rapport fra Miljøagenturet. Situationsrapporten er forsigtig optimistisk, i øvrigt meget lyrisk, taler om frø, knopper og blomster, der skal plejes og vandes. Kommissionens konkluderende beretning på baggrund af situationsrapporten er mere kontant. Der mangler de nødvendige holdningsændringer og viljen til at tage de kæmpeskridt, der skal til for at komme fremad i retning af bæredygtighed. Miljøagenturets rapport siger, at Den Europæiske Union gør fremskridt i bestræbelserne på at reducere visse miljøbelastninger, men ikke nok til at forbedre miljøets generelle kvalitet og slet ikke nok til at sikre en bæredygtig udvikling. Med andre ord: Hvis vi ikke passer på, bliver der ikke ret mange frø, knopper og blomster, der kan vandes, og i øvrigt er det ikke sikkert, at vi har noget ordentligt vand at vande med. Konklusionen er, at udviklingen æder forbedringerne op. Ændringer er nødvendige for at nå målene.
Det er på baggrund af de store ord fra Kommissionen både nu og tidligere, at den videre behandling og diskussion af det fremlagte forslag fra Kommissionen skal ses, og det er også derfor, at det fra alle sider er kritiseret voldsomt på grund af sin ukonkrete karakter, som i øvrigt indirekte bekræftes af direktøren for DG XI, som har kaldt forslaget for »guidelines« for Kommissionens arbejde, hvilket unægtelig er noget helt andet end en fornyet vurdering af, hvordan femte miljøhandlingsprograms målsætning om en bæredygtig udvikling kan nås. Forslagene rummer ingen antydninger af, hvordan det vil være i år 2000. Der er ingen konkret sammenhæng mellem handlinger og ord.
For at rette op på tingene fremlægger udvalget derfor i bred enighed 50 forslag i et forsøg på at forbedre situationen. Eftersom kommissæren offentligt har givet udtryk for kritik af udvalgets arbejdsfacon med udtrykkene fodfejl og misforståelser, er der måske grund til at redegøre for, hvordan processen er forløbet. Udvalget diskuterede først, om det ikke skulle sende forslaget tilbage til Kommissionen med ordene »om igen«. Det opgav vi af to grunde: Vi havde ingen tillid til, at vi ville få et bedre forslag, og vi ville miste for meget tid. På den baggrund fremsatte jeg som ordfører 100 ændringsforslag, som blev suppleret med 100 andre fra medlemmer i udvalget. I den endelige afstemning i udvalget blev ca. 100 forslag vedtaget. Efter - om man vil - denne succes blev jeg opfordret til at reducere antallet af ændringsforslag gennem fornyede drøftelser med skyggeordførerne fra de andre grupper. Ikke fordi der var uenighed om forslagene, men fordi et så stort antal forslag i en forligsprocedure måtte anses for at være uoverkommeligt. Arbejdet blev gjort, og der er som sagt nu stor enighed blandt grupperne om 50 forslag, som på denne måde har fået topprioritet. Med andre ord: Der er ikke tale om, at udvalget løber fra sine tidligere stillede forslag, men vi erkender, at selv om det oprindelige forslag er dårligt som udgangspunkt, ville det være umuligt at håndtere et så stort antal ændringer.
Og så tilbage til selve rapporten. Kommissionens forslag til en fornyet vurdering er et udtryk for et tilbageskridt i forhold til det oprindelige femte miljøhandlingsprogram. De positive forpligtelser er totalt udvandede, og der er ikke skyggen af en bindende tidsplan. Derfor er hovedindholdet i de ændringsforslag, der er stillet af et bredt flertal, en konkretisering af forslaget med angivelse flere steder af en tidsfrist inden udgangen af 1997. Udvalget ved godt, at 1997 ikke er realistisk, i allerbedste fald når forslaget igennem i året 1997, men vi har signaleret, at det haster, og uden konkrete tidsplaner og prioriteringer har vi ikke en jordisk chance for at nå målene.
Til slut blot dette. Kommissionen skal selvfølgelig have medlemslandene med. Vi ved godt, at det ofte er medlemslandene, der sætter sig imod miljøforslag, men vi kommer altså slet ingen vegne, hvis ikke Kommissionen sætter sig i spidsen. Det er og bliver Kommissionens opgave på dette som på andre felter at være den drivende kraft. Det er sådan set meningen med Kommissionen. Svigter den denne opgave, har den ingen berettigelse. Kommissæren skulle derfor hellere end at kritisere udvalget og forslagene være glad for den støtte til miljøet, som Europa-Parlamentet giver med disse ændringsforslag. Det skulle jo give kommissæren en bedre forhandlingsposition i Kommissionen og over for Rådet. Sådan har Europa-Parlamentet da også oplevet, at andre kommissærer opfatter Parlamentet.

Ahern
Hr. formand, i det 5. miljøhandlingsprogram understreges vigtigheden af langsigtede energistrategier med henblik på at sikre, at miljøbelastningen fra energiforsyning og -forbrug reduceres til et bæredygtigt niveau. Det kræver en større indsats, hvor der især skal tages hensyn til den betragtelige, nuværende stigning i transportsektoren. Energiforbruget er faldet i industrien og på andre områder, men det er steget inden for transport.
Med hensyn til energieffektivitet mener udvalget, at et af Den Europæiske Unions initiativer, der kan få en indvirkning på efterspørgselssiden, er SAVE-programmet. Parlamentet har støttet SAVE II-programmet, men Rådet nægtede at anerkende dette programs betydning for indførelsen af energibesparende foranstaltninger i energisektoren. Hvis SAVE II ikke vedtages i sin helhed, får vi ikke vedtaget en energipolitik i Den Europæiske Union, som kan bekæmpe jordens stigende opvarmning. Alvoren heraf behøver jeg ikke understrege.
De fleste områder, der vækker miljømæssig bekymring, behandles temmelig udtømmende i betænkningen, men atomenergi berøres kun kort til trods for, at store jordområder både i og i nærheden af Unionens medlemsstater er blevet forurenet af atomulykker af forskellig art. Hvis medlemsstaterne set ud fra et bæredygtighedshensyn fortsætter med denne teknologi, skal industrien som helhed gennemgås for at sikre, at der træffes foranstaltninger inden for programmet, som sætter princippet om bæredygtighed i centrum for beslutningstagningen. Enhver yderligere forurening såsom endnu en Tjernobyl-lignende ulykke skaber et miljømæssigt underskud og problem for kommende generationer, som vil gøre bæredygtighed til et umuligt mål at nå.
Jeg ved, at Miljøudvalget har vedtaget ændringsforslag, hvori det fastslås, at atomkraft per se ikke er bæredygtig. Europa-Parlamentets Energiudvalg kan ikke tilslutte sig en sådan holdning, og der er derfor en konflikt i Parlamentet. Jeg foreslår, at vi løser dette komplekse problem gennem en høring med deltagelse af Kommissionen, kommissæren og udvalgene med deres forskellige synspunkter. Det er et meget vigtigt emne.

Barthet-Mayer
I min egenskab af ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter er jeg overbevist om, at økonomisk udvikling af landdistrikter og miljø er to forenelige størrelser.
Fremtidens udvikling af landbruget og en opdæmning for landdistrikternes affolkning forudsætter naturnødvendigt, at landbruget i højere grad integreres miljømæssigt forsvarligt i natur og økosystemer. Bæredygtig udvikling i landbruget er et system med en økonomisk udvikling, der på langt sigt er uden nævneværdig virkning på miljøet.
I de seneste tredive år er der opnået betydelige miljøforbedringer på områder som reduceret forbrug af pesticider, kemisk og animalsk gødning. Men der er stadig visse problemer: Stadig mere udbredt brug af kunstige produktionsformer og måder at forarbejde fødevarer på, effektive miljøforanstaltninger i landbruget og reformen af den fælles landbrugspolitik, effektiv støtte til kvalitetspolitik og alternative produktionsformer i landbruget såsom biologisk landbrug, især inden for dyrehold, hvor vi har et eksempel med den nuværende BSE-krise.
Bæredygtig udvikling i landbruget forudsætter entydige tekniske aktioner, og den skal være karakteriseret af mindst fire kriterier: Bevare eller øge landbrugsjordens produktionskapacitet; fremstille fødevarer af høj biologisk kvalitet uden rester af forurenende stoffer; bruge vedvarende energiformer og materialer, blandt andet træ, og til sidst bevare den biologiske mangfoldighed.
Ændringsforslagene fra Udvalget om Landbrug og Udvikling i Landdistrikter, der alle gik i den retning og var et tydeligt udtryk for en meget positiv bevidstgørelse om denne sektors ansvar for miljøet, er alle blevet forkastet, selvom Europa-Kommissionen havde understreget deres generelle relevans.
Med 29 kolleger har jeg derfor igen stillet de seks ændringsforslag, der blev forkastet i Miljøudvalget, nemlig nr. 103, en bedre integration af landbrug og miljø; nr. 104, indførelse af en meget bredere definition af begrebet landbrugsinput end blot pesticider; nr. 105, tilskyndelse til alle former for bæredygtigt landbrug, navnlig på forskningsniveau; nr. 106, iværksættelse af en informationspolitik over for forbrugerne; nr. 107, fremme af det mindst skadelige input i landbruget, vedvarende energiformer og materialer såsom træ til sikring af varige markeder for produkter fra de europæiske skove; og endelig nr. 108, definition og udvikling af en europæisk strategi for skovområder, der tager udgangspunkt i skovens mange forskellige funktioner. Alle disse ændringsforslag støtter en bæredygtig udvikling i landbruget.
Kære kolleger, jeg vil gerne bede Dem være opmærksom på, at Udvalget om Landbrug og Udvikling i Landdistrikter på denne måde viser sin ansvarsfølelse over for miljøet. Hvis De stemmer for disse ændringsforslag, tilskynder De til en sådan udvikling.

Graenitz
Hr. formand, «mod en bæredygtig udvikling« - det er programmets titel og samtidig dets målsætning. Med den revision, vi skal foretage i dag, har vi som Parlament givet haft en vanskelig opgave, for ordføreren, fru Dybkjær, har omarbejdet Kommissionens ret intetsigende meddelelse til en omfattende betænkning. Betænkningen er ikke mindst blevet omfattende på grund af de mange ændringsforslag, og min gruppe støtter den tilbagetagelse, der er forhandlet på plads, af en del af disse ændringsforslag, for at vi kan vedtage programmet således, at det målrettet er til gavn for det, det skal være, nemlig en revision, en pause, hvor vi kan skabe overblik over, om målene kan nås, om målene er blevet nået og hvad der endnu skal gøres for at kunne nå målet en bæredygtig udvikling af Unionen.
Vi ved, at vi befinder os langt fra målene, hvilket Det Europæiske Miljøagentur også har bekræftet over for os, og der er ikke kun behov for hårdt arbejde, men også for en særdeles konkret tidsplan, som skal kunne overholdes og kontrolleres.
Jeg vil gerne sige et par ord om tre områder, som for mig er særlig vigtige, For det første mener jeg, at det er ganske særlig vigtigt, at vi, hvad bæredygtig udvikling angår, bekymrer os om de internationale forpligtelser og aftaler, som Den Europæiske Union har indgået. Jeg tænker her ikke blot på opfølgningen af Rio, Agenda 21, en europæisk strategi for biodiversitet og foranstaltningerne til en reduktion af CO2 -udslippet, men ganske særlig vigtig for mig er vor deltagelse i Environment for Europe Process , fordi der her er tale om lande, der har søgt om optagelse i Fællesskabet og som vi allerede nu skal tage et ansvar for.
Jeg mener for det andet, at det er meget vigtigt, at de fælles miljøstandarder tilpasses de tre nye medlemslandes niveau med henblik på at kunne indføre en bedre miljøstandard i hele Fællesskabet og dermed lade dette komme alle borgere til gode.
Det er for det tredje særdeles nødvendigt og vigtigt at gennemgå de allerede eksisterende fællesskabspolitikker med henblik på, om de sikrer bæredygtig udvikling. Meget er allerede blevet sagt. Jeg vil blot kort resumere: kemipolitik, spørgsmålene om energi, affaldsstrategi, transport, turisme og især naturligvis landbruget. Vi har også ændringsforslag, som går nærmere ind på, hvorledes budgettet kan ændres, så det bliver mere miljøvenligt, og hvad man kan vente sig af green accounting . Det allervigtigste er givet beskyttelsen af menneskenes sundhed, for kun hvis vi beskytter den, kan vi få en fremtid.
Som sidste punkt vil jeg gerne anføre, at det også gælder om at udvikle fællesskabspolitikker, som er fremtidsorienterede, som respekterer miljøet og skaber arbejdspladser, for kun hvis vi opstiller ærgerrige miljømål for fremtiden, vil vi være i stand til at udvikle vor økonomi på en sådan måde, at Europa har en fremtid for sig.

Caroline Jackson
Hr. formand, det 5. miljøhandlingsprogram er en meget vigtig vejledning i, hvordan Europa kommer frem til en bæredygtig udvikling. Vi i PPE lykønsker fru Dybkjær med, at hun med stor energi har udarbejdet denne betænkning og med, at hun var rede til at luge kraftigt ud i den, da vi alle satte os ned og kiggede på den.
Jeg mener, fru Dybkjær gør ret i at være meget kritisk over for Kommissionens oprindelige forslag og i at bruge sine ændringsforslag til at skærpe Europa-Kommissionens holdning til de problemer, vi står overfor. Det er også en god idé at foreslå datoer for, hvornår Kommissionens skal fremlægge udkast til lovgivning. Der har aldrig været noget galt i at sigte mod bestemte mål. Der er derimod meget galt i ikke at sætte sig sådanne mål.
De ændringsforslag, vi i Det Europæiske Folkepartis Gruppe især støtter, er, som jeg sagde, den skærpede holdning til reformen af den fælles landbrugspolitik, fremme af rene energiformer, kravet til Kommissionen om at se på miljøvirkningerne af sine egne forslag og programmer, forslaget om, at procedurerne for offentlige indkøb skal omfatte miljøovervejelser, strammere krav til overvågning og rapportering og en mere central rolle for Det Europæiske Miljøagentur.
Jeg vil også gerne gøre opmærksom på hr. Trakatellis' ændringsforslag om i højere grad at tage sundhedsovervejelser med i drøftelserne af miljøpolitikken.
Endelig beder jeg fru Bjerregaard om endelig ikke at holde sig tilbage. Jeg har forstået, at hun har sagt forskellige ting om Miljøudvalget i den danske presse. Jeg ved ikke, hvorfor hun begrænser sig til den danske presse, når det står hende fuldstændig frit for at udtale sig her i aften til os, vi er jo medlemmer af Miljøudvalget. Hold Dem endelig ikke tilbage, fru Bjerregaard. Hvis De ønsker at kritisere Miljøudvalget, bør De ikke gøre det i den danske presse, men her. Vi håber derfor, at De river manuskriptet i stykker, for det er sikkert meget omhyggeligt udformet af mange forskellige mennesker, og så siger, hvad De mener.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil først og fremmest sige ordføreren tak for det fremragende arbejde, hun har udført. Denne midtvejsbetænkning om revisionen af Fællesskabets miljøhandlingsprogram og program for en bæredygtig udvikling har til formål både at vurdere og finde frem til de hindringer, der kan være for dets gennemførelse, samt foreslå eventuelle korrigerende aktioner for årene 1997-2000.
Nøgleudtrykket er »mod en bæredygtig udvikling«, hvilket betyder ændringer af udviklingsmodellerne, produktionen og de nuværende former for adfærd med henblik på gradvis at styre de menneskelige aktiviteter og udviklingen i retning af bæredygtige, dvs. acceptable former, der gør det muligt at leve i et godt miljø, der samtidig sikrer en god velfærdstilstand i samfundet og offentlig sundhed for alle mennesker.
Formålet er ganske ambitiøst, og om det vil blive nået, afhænger af samordningen og den indbyrdes sammenhæng mellem de politiske strategier, der agtes iværksat, samt af en effektiv integration af miljødimensionen i alle de øvrige former for politik med henblik på i videst muligt omfang at begrænse de uafvendelige former for miljøpres, der bidrager til at udmarve de naturlige ressourcer, forringe miljøets tilstand og som følge heraf sænke livskvaliteten. Med henblik herpå er det løbende fællesskabsprogram det vigtigste dokument, der påpeger det virke, der skal udfoldes inden for fem sektorer, som på grund af deres karakteristiske træk direkte eller indirekte har forbindelse med miljøet, og som i det hele taget påvirker dette stærkt.
Disse sektorer er: industri, energi, transport, landbrug og turisme. For første gang står vi over for en ny fremgangsmåde, hvori miljø, udvikling og socioøkonomiske aktiviteter betragtes under ét.
Det er vigtigt, at alt dette bekræftes inden for de europæiske institutioner. Vi er derfor ikke enige i de aktioner, der har til formål at udøve en skattemæssig pression, der er vanskelig at acceptere, og pålægge for stive tidsfrister, der i for stort omfang ville ramme ikke blot virksomhederne, men også de erhvervsdrivende inden for enkelte sektorer.
Endelig er denne revision en enestående lejlighed til at forbedre miljøkvaliteten i Det Europæiske Fællesskab og følgelig er det givet vigtigt og tillige nyttigt for samtlige medlemsstater, at retningslinjerne i den godkendes.

Ryynänen
Hr. formand, fru kommissær, vi alle sikkert enige om, at Unionens hidtidige bestræbelser på at nå en bæredygtig udvikling har været utilstrækkelige. Dette fremgår også af Kommissionens rapport.
Den Europæiske Unions borgere forventer et konkret bevis på, at EU virkelig arbejder til fordel for deres sikkerhed og fremtid. Jeg håber, at det femte handlingsprogram på miljøområdet både kan gennemføres og dets forpligtelser hurtigt omsættes til praksis, og at man ikke skaber unødvendige prestigeproblemer mellem institutionerne for eksempel om tidsplanen. Vi må ikke bringe det forberedende arbejde med det næste handlingsprogram på miljøområdet i fare.
Jeg havde ud fra en nordeuropæisk synsvinkel håbet på, at Østersøområdets problemer havde fået mere fremtrædende rolle. Efter min mening kan man ikke sammenligne Østersøen med Middelhavet. Næsten alle landene omkring Østersøen er allerede nu medlemslande, og de fleste har i hvert fald søgt om medlemskab. Jeg håber, at Fællesskabet vil tage mere hensyn til Østersøområdets miljøproblemer og styrke sin indsats på dette område. Dette indebærer også en større økonomisk satsning. Det bør desuden være muligt for de nye medlemslande at opretholde højere miljønormer og fremsætte nye bestemmelser til forbedring af miljøet.

González Álvarez
Hr. formand, fru kommissær, det ser ud til at være Deres hårde skæbne at skulle tilbringe tirsdag aften og nat sammen med Miljøudvalgets medlemmer. Indledningsvis skal jeg meddele, at jeg taler på vegne af min gruppefælle fru Maruja Sornosa, som ikke var i stand til at blive her længere.
Vi takker ordføreren for betænkningen, og vi tilslutter os hendes kritik af Kommissionens forslag. Vi er enig i den kritik, der fremsættes, herunder også af den manglende konkretisering af de foranstaltninger, der skal træffes, og manglen på bindende beslutninger og anvisning af ansvar.
Miljøudvalget har stillet 200 ændringsforslag. I går fik vi på mødet i Miljøudvalget at vide, at de politiske grupper - jeg skal ikke kunne sige, om det gælder dem alle - havde besluttet at reducere det meget store antal ændringsforslag. Vi håber under alle omstændigheder, at man har besluttet at opretholde de forslag, der er absolut essentielle for betænkningen. Formålet med de 200 ændringsforslag var at give forslaget til afgørelse en anden drejning, for efter vores mening er det nødvendigt at vende tilbage til de mål, der er fastsat i det femte handlingsprogram.
Denne debat og de principper, som lå bag det femte handlingsprogram, er af stor betydning, og hvis vi ikke forvalter og fordeler ressourcerne mere rationelt, vil vi ikke kunne nå de mål, der er fastsat i det femte miljøhandlingsprogram. Navnlig ikke når det betænkes, at fællesskabsretten i mange tilfælde ikke overholdes, som det senere vil fremgå i forbindelse med behandlingen af hr. Lannoyes betænkning.

Gahrton
Hr. formand, i fjor døde, ifølge FAO, syv millioner børn af sult. Det fremgår af en rapport om den katastrofale fødevaresituation i verden, som World Watch Institute har udsendt forud for FN-topmødet i morgen i Rom, at en af de mange årsager til sulten i verden er overdreven brug af kemiske bekæmpelsesmidler. En anden er drivhuseffekten, som kan lægge landbrugsarealer under vand. Hvordan bidrager nu en af verdens rigeste regioner, nemlig EU, til at bekæmpe disse trusler?
Ifølge EU's egne beskedne målsætninger i femte miljøhandlingsprogram skal grundvandets indhold af bekæmpelsesmidler være nedbragt til nul i år 2005 og kuldioxidemissionerne i år 2000 være stabiliseret på 1990niveauet. Men nu har EU's eget Miljøagentur påvist, at disse målsætninger ikke vil kunne nås med den nuværende politik. I år 2000 vil grænseværdien for indholdet af bekæmpelsesmidler stadig være overskredet i 65 % af grundvandet i EU, og kuldioxidemissionerne vil være 5-10 % højere end i 1990. Dette er kun to eksempler på, hvordan EU's politik ikke engang fører til opfyldelse af EU's egne lavt satte miljømålsætninger ifølge femte miljøhandlingsprogram. Det samme er tilfældet med hensyn til forsuring, nitrat i grundvandet, støj, alternative energikilder og meget andet. Kort sagt: EU's miljøpolitik er ifølge EU's egne beregninger mislykkedes.
Hvad gør da den øverste ansvarlige, miljøkommissæren? Svaret er pinligt. Hun gør praktisk taget intet. Kommissionens revision af femte miljøhandlingsprogram er indholdsløs. I stedet har Miljøudvalget på de grønnes initiativ nu gjort det arbejde, som Ritt Bjerregaard burde have gjort. Det fører uundgåeligt frem til et følsomt spørgsmål. Hvis Ritt Bjerregaard ikke gør sit arbejde, er der da brug for hende? Her må jeg desværre blive lidt personlig...
Og lad mig sige det på dansk for at understrege, at jeg ikke blot taler som talsmand for De Grønne, men også som en, der føler sig knyttet til Danmark. Vi er simpelt hen skuffede, meget skuffede. Vi troede, at en stærk personlighed fra et miljømæssigt førende land skulle kunne sætte miljøet og den bæredygtige udvikling øverst på Kommissionens dagsorden. Vi har måttet konstatere, at den i stedet er blevet placeret nederst. Du har desværre ageret for meget som deltager i det danske magt- og mediespil og for lidt som talsmand for miljøet og den globale solidaritet over for vækst- og udbytningspolitikkens stærke lobbyister i og uden for Kommissionen. Hvis du ikke her i dag accepterer vore og Miljøudvalgets ændringsforslag og helt skifter taktik, må vi kræve, at du går af, og at Danmark sender en af sine mange gode miljøpolitikere herned som ny miljøkommissær.

Sandbæk
Hr. formand, på dansk har vi et ordsprog, der siger, at vejen til helvede er brolagt med gode hensigter. Kommissionen agter at udvikle bedre fremgangsmåder, rammer og aktioner, et bredere udbud af instrumenter, men der er kun to måneder tilbage til 1997. Hvilke resultater kan Kommissionen nå ved nu at begynde at udvikle dette og hint? Kommissionen vil være mere opmærksom på skadelige faktorer, udvikling af begreber og øgede incitamenter, men også her må man spørge: med hvilke resultater? Det Europæiske Miljøagentur har konkluderet, at uden en optrapning af indsatsen vil miljøbelastningerne fortsat overstige de menneskelige sundhedsnormer. Det påpeger, at vores materiale- og energiforbrug er stærkt stigende. Samtidig udsætter en kraftigt accelererende personbilisme og turisme miljøet for stadig hårdere belastninger. Helt katastrofalt ser udviklingen ud med hensyn til affaldsforvaltningen og nitratmængden i grundvandet. Prognoser peger på, at mængden af kommunalt affald stiger med hele 30 % inden år 2000 og dermed langt overstiger målet. De voksende nitrat- og pesticidkoncentrationer i grundvandet skønnes at overstige målet med over 75 % i EU's landbrugsområder. Der er virkelig brug for en revision af handlingsprogrammet, hvis målene bare tilnærmelsesvis skal nås. Var det egentlig ikke det, Kommissionen skulle være kommet med?
Og så vil jeg gerne afslutningsvis takke Lone Dybkjær for hendes betænkning.

Díez de Rivera Icaza
Hr. formand, jeg er bestyrtet over at konstatere, at ordføreren, som fru González påpegede, anså det for nødvendigt at stille ikke mindre end 90 ændringsforslag og det korresponderende udvalg andre 100 i et forsøg på at bringe Kommissionens forslag om revisionen af det femte handlingsprogram til fremme af en bæredygtig udvikling - som jeg havde den ære at være ordfører for - i overensstemmelse med den beslutning, som Parlamentet vedtog den 18. november 1992, og med artikel 130 R, stk. 2, i unionstraktaten.
Selv om der efter alt at dømme efterfølgende er indgået en aftale mellem gruppekoordinatorerne og ordføreren om at reducere det voldsomt store antal ændringsforslag, står det klart, at den af Kommissionen forelagte tekst ikke er blevet ændret, men omskrevet til et nyt sjette handlingsprogram.
Ligesom ordføreren mener også jeg, hr. formand, at Kommissionen som et minimum var forpligtet til at forelægge Parlamentet en tekst, der var på højde med den betydning, der må tillægges revisionen af det femte program, med angivelse af konkrete mål, instrumenter og tidsfrister for evaluering, gennemførelse og konkretisering af målene for en bæredygtig udvikling og princippet om integration, som er indeholdt i det stadig gældende program.
Intet af dette er sket, som det fremgår af den veritable syndflod af ændringsforslag, der er stillet til Kommissionens forslag. Da tiden er knap, vil jeg slutte med følgende spørgsmål: tror Kommissionen virkelig, at den tekst, den har forelagt, kan bidrage til at øge det femte programs gennemslagskraft og forbedre miljøkvaliteten i Unionen, eller skal man som altid afvente et nyt - denne gang sjette - handlingsprogram?

Trakatellis
Hr. formand, det femte miljøhandlingsprogram adskilte sig fra de foregående, idet der var fastlagt en revision. Ideen med revisionen var og er at justere mål og midler i overensstemmelse med den udvikling, der er sket siden programmets vedtagelse, for herved at forbedre udbyttet af dette. Kommissionens forslag har mange mangler, og en af de mest himmelråbende er efter min opfattelse den manglende klare sammenkædning af beskyttelsen af menneskets sundhed og miljøfarerne. For at nå dette mål, når vi taler om bæredygtig udvikling, må sundhedsfaktoren tages alvorligt i betragtning inden for alle områder af fællesskabspolitikkerne og -aktionerne, områder som landbrug, transport, energi, industri, turisme m.fl. Der bør også lægges stor vægt på indsamling og behandling af oplysninger, der viser, hvordan sundhed og sygdomme blandt jordens befolkning udvikler sig set i forhold til de miljømæssige omstændigheder. Der bør hele tiden foretages undersøgelser og justeringer af maksimumværdierne for farlige og forurenende stoffer i luften, i vandet, i jorden og i fødevarer i overensstemmelse med gældende videnskabelige fakta. Og der bør iværksættes et integreret forsøg på at finde de faktorer, der spiller en rolle ved ulykker med transportmidler med særlig vægt på ulykker, der medfører tab af menneskeliv og førlighed, og som kræver langvarig behandling, dvs. ulykker med omfattende økonomiske og sociale konsekvenser.
Den Europæiske Union bør udvikle aktioner, der tager sigte på systematisk anvendelse af og oplæring i de nye miljørevisioner, så det europæiske samfund kan deltage fuldt ud i forvaltningen af miljøet, og der kan ske en ændring af forbrugsvanerne.
Og endelig bør det sjette miljøhandlingsprogram, som skal gennemføres, omfatte klare tiltag til beskyttelse af befolkningens sundhed mod miljørisici.

Olsson
Hr. formand! Fru kommissær, jeg skal ikke tale dansk som Gahrton, men jeg vil gratulere Lone Dybkjær med en fortræffelig betænkning. Jeg må sige, at jeg er enig i kritikken af Kommissionens revision af femte miljøhandlingsprogram. Ritt Bjerregaards forslag er faktisk udtryk for et tilbageskridt, og det er katastrofalt, at det ikke indeholder nogen konkrete politiske forpligtelser over for Europas miljø.
Det bør jo være en hovedmålsætning for revisionen af EU's miljølovgivning, at de nye medlemsstater, Sverige, Finland og Østrig, kan bevare deres høje miljønormer, og at EU's miljølovgivning skærpes, således at man i 1999 når det højeste beskyttelsesniveau.
Fra svensk side er det også et væsentligt krav, at miljøaspekterne integreres i EU's landbrugspolitik. Mål og midler i landbrugspolitikken må stemme overens med miljøpolitikken, hvis man skal nå resultater og nærme sig en bæredygtig udvikling. Den reform af EU's landbrugspolitik, som er under forberedelse, må derfor have en klar miljøprofil. En sådan kan eksempelvis bestå i, at landbrugsstøtten ændres fra at være en produktionsstøtte til at være en miljøstøtte. Derved opnår man et bedre miljø samtidig med, at man gør det lettere at konkurrere på verdensmarkedet for levnedsmidler.

Sjöstedt
Hr. formand, jeg vil gerne gratulere Miljøudvalget og Lone Dybkjær med en fremragende betænkning med en høj grad af konkret politisk indhold. Det er et stort problem med hensyn til EU's og Kommissionens nuværende miljøpolitik, at den nok indeholder mange smukke tal, men at de konkrete skridt, der skal tages, som regel er for små og ofte kommer for sent.
Der er en række punkter i betænkningen, som jeg i særlig grad gerne vil fremhæve og understrege, bl.a. følgende:
Det påtrængende behov for at ændre landbrugspolitikken i miljøvenlig retning; man må ikke gå glip af den gunstige lejlighed til at gøre dette, som foreligger nu, hvor landbrugspolitikken alligevel skal omlægges fundamentalt i forbindelse med udvidelsen mod øst.-Kravet om, at Den Europæiske Union virkelig opfylder de løfter om at skærpe sine miljønormer, som den gav de nye medlemslande under optagelsesforhandlingerne.-Kritikken af Euratom-traktaten og af, at den har til formål at fremme anvendelsen af civil kerneenergi, og af den skæve fordeling af energiforskningsressourcerne.-Behovet for at ændre reglerne for offentlige indkøb, således at der i forbindelse med sådanne virkelig tages hensyn til miljøet.-Kravene om, at man inden for Verdenshandelsorganisationen lægger vægt på miljøhensyn.Der fremsættes her en række konkrete forslag, som samtidig peger på de store svagheder i EU's nuværende miljøpolitik; derfor er denne betænkning så god.

Myller
Hr. formand, principperne om en bæredygtig udvikling er desværre ved at blive til en indholdsløs frase. Den oprindelige tanke var, at naturens bæredygtighed bør tages med i overvejelserne ved enhver menneskelig handling for at sikre, at de nuværende generationer ikke bringer levemulighederne i fare for de kommende generationer.
Man er stadig langt fra dette ambitiøse mål. Heller ikke ændringsforslagene til Kommissionens handlingsprogram »Mod en bæredygtig udvikling« ophæver denne mangel. Betænkningens ordfører kritiserer Kommissionens handlingsprogram bl.a. for, at der ikke stilles tilstrækkelige tidsfrister eller målsætninger om forbedring af miljøet. Det er også et stort problem, at man endnu ikke har truffet foranstaltninger, der kan bringe EU's miljønormer op på niveauet i de tre lande, der sidst er blevet medlemmer.
Sidste forår eller sommer var emnet til debat i Parlamentet og behandlingen mundede ud i en beslutning, hvori man på ny krævede, at Kommissionen indfriede de løfter, der var blevet givet medlemslandene under tiltrædelsesforhandlingerne. Jeg vil nu gerne vide, hvilke foranstaltninger Kommissionen indtil nu har truffet i denne sag?
Der lægges heller ikke tilstrækkelig vægt på miljøspørgsmål i Kommissionens årlige handlingsprogrammer eller i formandskabslandenes prioriteringer. Under disse forhold kan det ikke undgås, at miljøspørgsmål glider i baggrunden.
Virkningerne af forurening og rovdrift på naturressourcer er grænseoverskridende. Ved EU's grænser såvel som i nord, syd som øst er der alvorlige eksempler på, at naturen allerede næsten er helt ødelagt som følge af forurening. Et sådant område er for eksempel Kola-området i det nordlige Rusland.
Miljøspørgsmålene skal endnu højere grad inddrages i samarbejdsprogrammerne mellem EU og tredjelandene. Det handler frem for alt om det fælles ansvar for vore nuværende og fremtidige borgeres sundhed og sikkerhed.

Valverde López
Hr. formand, efter at have hørt alle talernes indlæg kan jeg konstatere, at medlemmerne generelt har reageret på Kommissionens forslag med utilfredshed. Dette skal højst sandsynligt ses i lyset af, at Parlamentet i sin tid foretog en gennemgribende analyse af det femte program og udarbejdede en yderst solid og velargumenteret beslutning, hvori der fastsattes mål, som stadig er gyldige, og jeg skal ikke undlade at henvise til den fremragende betænkning, som fru Díez de Rivera udarbejdede i den forbindelse.
Ved undersøgelsen af det foreliggende forslag fra Kommissionen skulle vi efter min mening have fastsat et meget begrænset antal mål, som vi insisterede på at få gennemført; for mig ville det være mere end nok med syv-otte af de i denne revision indeholdte ændringsforslag - som omhandler synspunkter, vi gentager igen og igen - og de skulle have været formuleret som spørgsmål: hvad har Kommissionen hidtil gjort for at konsolidere internaliseringen af eksterne omkostninger for samtlige produkters vedkommende? Hvad har den gjort for at fremme anvendelsen af mere miljøvenlige transportformer? Hvad har den gjort for at fremme udviklingen af vedvarende energiformer, f.eks. solenergi? Hvad har den reelt gjort for at gennemføre en politik, som integrerer og omfatter hele produktets livscyklus? Hvad har den reelt gjort - og dette spørgsmål har i meget lang tid ligget på bordet - for at afklare spørgsmålet om anvisning af ansvar i miljøspørgsmål? Og sådan kunne vi fortsætte med at omskrive alle de fremsatte ændringsforslag.
Jeg har ikke brug for 100 ændringsforslag, for mig ville det være nok med fire-fem forslag, som Kommissionen så til gengæld kunne forpligtes på at sætte i værk inden for en rimelig frist.

Virgin
Hr. formand, Lone Dybkjærs betænkning indeholder en værdifuld uddybning af Kommissionens forslag. Jeg vil koncentrere mig om de aspekter, der vedrører klimaproblematikken. Jeg er overbevist om, at den spiller en helt afgørende rolle i forbindelse med miljøet. Derfor kan det være rigtigt allerede nu at fastsætte et mål for EU, som skal nås efter år 2000.
De mål, der blev fastsat på Toronto-konferencen i 1987, har jo haft stor politik indflydelse. Her blev der stillet krav om, at industrilandenes kuldioxidemissioner blev nedbragt med 20 % i tiden frem til år 2005 regnet fra 1987. Det er nok denne målsætning, som harmonerer bedst med PPE-Gruppens forslag om en reduktion med 20 % frem til år 2010, idet begyndelsesåret nu er flyttet frem til 1990 ifølge beslutningen på Rio-konferencen. Det er efter min mening en skrap målsætning, men den bør kunne nås. Flertallet i udvalget stemte imidlertid for en endnu skrappere målsætning, nemlig en reduktion på 20 % i 2005 og på 30 % i 2010. Det forslag betragter jeg som urealistisk.
Det er interessant, at det samme flertal ønsker en mere eller mindre hurtig afvikling af kernekraften. Det gør jo målsætningen endnu mere fantasifuld. En offensiv miljøpolitik må bestå i at beholde kernekraften, så længe den opfylder en række strenge sikkerhedskrav, og samtidig satse på energibesparelser, biobrændsel m.m. for at begrænse anvendelsen af fossile brændstoffer og dermed nedbringe kuldioxidemissionerne. Det er også på tide at erkende, at kernekraften i EU har sparet mange menneskeliv. Hvis man på grundlag af Kommissionens eksterne undersøgelse foretager en evaluering af kernekraften i perioden 1985-1994 og sammenligner den med kulkondenskraft, kommer man frem til, at kernekraften har sparet 20.000 menneskeliv og derudover forskånet os for store miljøskader på naturen. Derimod kan EU gøre en overordentlig betydningsfuld indsats for at afvikle kernekraften i Øst- og Centraleuropa.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, da denne mødeperiode på grund af gruppebetinget udskiftning er den sidste, hvor jeg som medlem af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse kan anmode om ordet, vil jeg gerne benytte lejligheden til i anledning af den aktuelle revision af EU-programmet »mod en bæredygtig udvikling« en sidste gang at nævne et for østrigerne meget vigtigt anliggende. Med udvidelsen af Den Europæiske Union i 1995 fulgte jo det tilsagn i tiltrædelsesakten, at Fællesskabets eksisterende love skulle gennemgås og i givet fald løftes op på de tre nye medlemsstaters standarder.
Dette emne har nu allerede i mere end to år fulgt os i Europa-Parlamentet, og jeg synes, det er på tide, at fru kommissæren omsider holder sine løfter på dette område. Vi venter på, at standarderne hæves, og jeg vil gerne endnu en gang takke fru kommissæren, fordi hun har lovet os at gøre alt, for at standarderne også bliver overholdt.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg er glad for, at Parlamentet i dag drøfter Kommissionens forslag fra den 24. januar 1996 om justering af det femte miljøhandlingsprogram. Det er faktisk første gang, Parlamentet har lejlighed til at drøfte en EF-handlingsplan for miljøet under proceduren for fælles beslutningstagning. Jeg har personligt været glad for på denne måde mere aktivt at kunne inddrage Parlamentet, også fordi Parlamentet på miljøområdet er en god medspiller, når det gælder et bedre miljø, og det skal jeg vende tilbage til. Jeg håber, at resultatet af drøftelsen i dag vil gøre det muligt for Rådet at drøfte Kommissionens forslag indgående på dets næste møde den 9.-10. december 1996, og at beslutningsproceduren kan afsluttes inden juni 1997, når FN-generalforsamlingen afholder sit møde om opfølgning af Rio-konferencen. Ordføreren, fru Lone Dybkjær, har lagt et stort arbejde i den betænkning, som nu er forelagt Parlamentet, og der har været mange omfattende og nyttige drøftelser i Miljøudvalget, i Landbrugsudvalget, i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi og i Udvalget om Transport og Turisme. Alt i alt indeholder betænkningen nu, sådan som det også er blevet fremhævet, 53 ændringsforslag, og dertil er så kommet yderligere 13 nye forslag.
Kommissionen kan fuldt ud, delvist eller principielt acceptere 14 af disse ændringsforslag. Af institutionelle grunde, eller fordi ændringsforslagene i betydelig grad ændrer kommissionsforslagets anvendelsesområde, kan Kommissionen ikke acceptere 39 ændringsforslag. For en ordens skyld skal jeg nævne dem: 1, 4-7, 13, 14, 15, 17, 20, 27, 35, 37, 40, 44, 45, 47, 48, 50, 56, 57, 59, 66, 76, 81, 82, 85-87, 89, 91-93, 97-99, 100-102. Af de 13 nye forslag kan 6 delvist accepteres, nemlig 104, 105, 106, 107, 108 og 109. Resten kan vi ikke acceptere. Jeg vil gerne knytte nogle kommentarer til ændringsforslagene som helhed. I adskillige ændringsforslag anmodes Kommissionen om at fremsætte forslag inden for en frist og med angivelse af deres indhold. Parlamentet ved, at jeg af institutionelle grunde ikke kan acceptere, at teksten indeholder bestemmelser om, hvad Kommissionen burde gøre og inden hvornår. Et handlingsprogram er ikke et detaljeret arbejdsprogram for Kommissionen. Det, vi behandler, er en midtvejsrapport, og ved fælles anstrengelser skulle vi meget gerne nå frem til at forbedre miljøstandarden i Europa.
Forslaget er udformet, så det bidrager til at sikre en mere effektiv gennemførelse af det igangværende femte handlingsprogram inden år 2000. Forslaget er, som det også har været fremhævet, baseret på miljøsituationsberetningen fra Det Europæiske Miljøagentur, og den er, som det er blevet understreget, alarmerende. Forslaget fastlægger prioriteter, der bliver eller allerede er omsat til specifikke og konkrete foranstaltninger. Nogle indgår allerede i arbejdsprogrammet for 1996, og andre kommer i 1997. Jeg har bestemt ikke tænkt mig, at vurderingen af det femte handlingsprogram skal stille sig i vejen for konkrete udspil. Det er det, der har været en debat om i den danske presse, hvor jeg har svaret på ordførerens kritik af forslaget, sådan som jeg også gør det her i aften, og jeg er ked af at måtte sige til hr. Gahrton, at jeg tror desværre ikke, det vil være muligt for mange kommissærer at tilslutte sig alle de forslag, der bliver stillet fra Den Grønne Gruppes side. Jeg håber, at vi vil få en saglig drøftelse af et af de forslag, hvor Den Grønne Gruppe har en ordfører senere på aftenen, og hvor jeg synes, der har været et udmærket samarbejde.
Forslaget kan selvsagt ikke dække foranstaltninger, som medlemsstaterne eller andre samarbejdspartnere i programmet skal træffe. Programmets succes afhænger i allerhøjeste grad af, at andre påtager sig deres ansvar. Jeg vil gerne minde om, at det femte program løber indtil år 2000, og at det indeholder en lang række målsætninger med angivelser af, hvor der kan sættes ind på alle niveauer for at nå disse mål. Målene er jo, som flere har understreget det, og måske endda alle har understreget det, netop ikke nået i den periode, der er gået. Parlamentets og Rådets beslutninger indeholder dog rent faktisk en bestemmelse om en justering af programmet. Der er på ingen måde tale om fuldstændigt at revidere programmet. Og det er heller ikke hensigtsmæssigt allerede at forberede det sjette program, sådan som fru Díez de Rivera var inde på i sit indlæg, og dermed fastlægge nye mål eller nye frister. Det er tydeligvis det, der har givet anledning til uenighed imellem Kommissionen og Parlamentet. Teksten er et politisk svar på konklusionerne i både beretningen om gennemførelsen og miljøberetningen fra Det Europæiske Miljøagentur. Det har været en ret omfattende høringsprocedure, og idéen er at give et nyt skub gennem fællesskabsforanstaltninger. Derfor har Kommissionen foreslået nogle højtprioriterede nøgleområder, hvor fællesskabsindsatsen skal accelereres i de næste par år for at gennemføre programmet mere effektivt, og her oplever jeg en stor enighed med Parlamentet. Det drejer sig om en bedre integrering af miljøhensyn på de vigtigste - også økonomiske - indsatsområder. Mange har omtalt landbruget, som vi også ved andre lejligheder har drøftet. Det drejer sig om en bredere vifte af politiske instrumenter sammenlignet med den traditionelle befal- og kontroller-metode. Det drejer sig om mere og bedre håndhævet lovgivning, og i denne forbindelse vil jeg gerne henvise til den meddelelse, som Kommissionen vedtog for nogle uger siden. Og endelig drejer det sig om at udbygge vores indsats med det mål at øge Fællesskabets førerstilling i internationale spørgsmål, sådan som især fru Graenitz var inde på.
Vi har også i Europa et specifikt ansvar og egen interesse i forbindelse med miljøproblemerne i Central- og Østeuropa, i Middelhavsregionen og i de baltiske lande, og derfor indeholder forslaget prioriterede foranstaltninger i disse områder.
Hr. formand, ved at fremsætte det forslag, vi drøfter i dag, har Kommissionen taget det standpunkt, at det er Fællesskabets opgave at gå foran med et godt eksempel og indtage en førerstilling både internt og internationalt, og at det derfor er alle parter, der skal udvise større politisk engagement og gøre en større indsats for at nå det femte programs overordnede strategi og målsætning. Det er den store udfordring, vi alle står overfor. Denne afgørelse skal falde på plads hurtigt, hvis vi skal kunne gennemføre det femte program. Jeg sætter min lid til, at Parlamentet træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for, at dette vil ske. Selv om vi er uenige om udformningen, så er vi enige om, at der skal mere til, og at det er tvingende nødvendigt med konkrete handlinger, som resten af dagsordenen i dag viser, at vi er i fuld gang med.

Eisma
Hr. formand, fru Bjerregaard bebudede en forklaring på, hvorfor hun i den dansk presse anklager Miljøudvalget. Jeg har ikke hørt nogen forklaring. Hvad er det, hun har sagt i den danske presse, og hvad beskylder hun Europa-Parlamentets Udvalg om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse for?

Bjerregaard
Jeg nævnte kort i min tale, at jeg har ført en debat med ordføreren om hendes kritik af det pågældende femte handlingsprogram. Som det er fremgået af debatten her i aften, har jeg en anden opfattelse af, hvad vi er nødt til at gøre med en sådan revision. Jeg har derfor gentaget de argumenter, som også er blevet fremført i den danske presse.

Gahrton
Hr. formand, opremsningen af numre på ændringsforslag, som kunne eller ikke kunne accepteres, gik særdeles hurtigt. Derfor bliver jeg nødt til at spørge om nr. 4, 5 og 14. Er det rigtigt opfattet, at de ikke kan accepteres?
Jeg opfattede det altså rigtigt - de kan ikke accepteres. Så fastholder vi den »trussel«, som vi fremsatte før.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Ikke-statslige miljøorganisationer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0258/96) af Rübig for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets afgørelse om et EU-handlingsprogram til fremme af ikke-statslige organisationer, som først og fremmest er aktive inden for miljøbeskyttelse (KOM(95)0573 - C4-0104/96-95/0336(SYN)).

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, drøftelsen af miljøpolitikken er i dag blevet utænkelig uden ikke-statslige organisationer, der er aktive på miljøområdet. Nu, hvor subsidiaritet og deregulering er kommet på mode, kan der ikke påregnes nogen væsentlig stigning i reguleringen på miljøområdet. Da heller ikke fiskale og økonomiske foranstaltninger er særlig populære, bliver det endnu mere nødvendigt, at interessen for miljøet vækkes i brede kredse. Her spiller de ikke-statslige organisationer en vigtig rolle.
De europæiske miljøorganisationer kommer ofte med advarsler i god tid og med konkrete forslag til foranstaltninger, som så også tages op og gennemføres af politiske partier. Tænk f.eks. på de stikprøveundersøgelser, som nogle ikke-statslige organisationer foretog og som henledte opmærksomheden på nye behov for politisk indgriben.
Men i dag ser vi ikke kun ulønnede og uegennyttige organisationer. Også på miljøområdet gør kommercielle organisationer sig gældende. De drives som marketing- eller reklamebureauer med venture-ordninger og gennemfører politiske kampagner for private og statslige organisationer eller firmaer.
Formålet med det foreliggende program er at yde tilskud til miljøorganisationer, som arbejder for Fællesskabet, ikke er kommercielle og som navnlig er politisk uafhængige.
En politisk orientering af ikke-statslige organisationer er absolut mulig. Men de miljøspecifikke opgaver står i centrum. Vi ønsker derfor ikke støtte til politiske partier, men til ikke-statslige organisationer, som helt og fuldt arbejder for dette mål. Tilskud til uafhængige foreninger er imidlertid også af betydning, for ikke-statslige organisationer arbejder helt anderledes end kommercielle foretagender.
Også for 1997 gik Budgetudvalget varmt ind for tilskud og opførte i alt 8, 65 mio ecu. Til det her forelagte program bliver der sandsynligvis igen tale om 2, 5 mio ecu. Det er det anslåede beløb til generelle foranstaltninger med henblik på oplysning om og påkaldelse af interesse for miljøproblemer, til bestemte europæiske organisationer, der er aktive på miljø- og dyreværnsområdet, og til udvikling af databanker og særlige informations- og dokumentationscentre samt til tv-optagelser og tillige cd-rom.
Tildelingen af offentlige midler skal være underkastet strenge betingelser for at undgå enhver form for misbrug. Det forekommer imidlertid også Parlamentet vigtigt, at disse væsentlige kriterier, som Kommissionen allerede har med i bilaget, indføjes i programmet, da de de facto danner det lovmæssige grundlag for yderligere tildeling af midler.
Det er særlig vigtigt for Parlamentet at nå frem til en rimelig costbenefitrelation, en varig multiplikatoreffekt og et effektivt og harmonisk og navnlig grænseoverskridende samarbejde. Paraplyorganisationerne på europæisk plan skal især støttes, og et samarbejde mellem disse organisationer gøres nemmere. Navnlig bør også nye aktiviteter støttes, som de allerede nævnte informationsdisketter, med hvilke det bliver muligt at nå ud til vide kredse.
Det skal tilstræbes at styrke samfundets kræfter og deltagelse fra borgernes side, især i de ikke-statslige organisationer. Støtten bør dog kun andrage op til 60 % af drifts- og administrationsudgifterne. Derudover er jeg af den mening, at organisationerne selv må sørge for at skaffe de nødvendige midler. Det er nødvendigt alene af den grund, at de også fremover skal kunne arbejde uafhængigt af Kommissionen og europæisk indflydelse.
Endvidere bør ikke-statslige organisationer, som inden for de to sidste år er blevet dømt ved en domstol i Unionen, udelukkes fra midlerne. Overholdelsen af demokratiske spilleregler er en selvfølge for de europæiske paraplyorganisationer, og der har heller ikke været nogen problemer på dette område i de sidste år! De kan og vil for øvrigt heller ikke ligestilles med organisationer, som med forsæt overtræder lovene. Vi vil have en regelret saglig politik, som også i fremtiden gør det muligt for Europa at føre en miljøvenlig politik.

Waidelich
Hr. formand, budgetmæssigt drejer denne betænkning sig ikke om et af de store områder inden for Fællesskabet, men alligevel om et af de vigtigste. Den drejer sig nemlig om frivilligorganisationernes muligheder for at deltage i et fælleseuropæisk miljøarbejde og om at give stemme til det europæiske miljøperspektiv; ellers er der fare for, at nationale og rent erhvervsmæssige interesser kommer til at dominere. Uden miljøorganisationerne var miljøarbejdet i Europa ikke nået så langt, som det er i dag. De spiller en vigtig opinionsdannende rolle og bidrager væsentligt til at fremme arbejdet. Et miljøspørgsmål påbegynder ofte sine bane ved, at miljøorganisationerne fokuserer på det; siden, langt senere i processen, resulterer det i foranstaltninger i form af lovforslag eller en anden form for påbud. Miljøorganisationerne kan siges at holde os politikere til ilden.
På alle de områder inden for Fællesskabet, hvor vi stiller ressourcer til rådighed, gælder det om at have klare rammer og regler for, hvordan midlerne skal anvendes. En lemfældig administration uden opfølgning og kontrol afføder blot mistænksomhed og uklarhed. Det gælder også for bidragene til miljøorganisationerne. Samtidig bør vi ikke binde organisationerne så meget, at de mister deres handlekraft. Jeg synes, at det i det foreliggende beslutningsforslag i høj grad er lykkedes ordføreren at forene disse to målsætninger.
Det kræver et grænseoverskridende samarbejde at få bugt med miljøproblemerne i Europa. De enkelte lande har ganske vist selv et betydeligt ansvar, men intet land kan løse miljøproblemerne alene. Samarbejde er nøglen til en succesrig miljøpolitik.
Parlamentet stillede da også under førstebehandlingen af budgettet for 1997 for nylig forslag om en større bevilling til miljøorganisationerne end Rådet. Det er et udtryk for vor vilje til at styrke det fælleseuropæiske miljøarbejde. Budgettet er jo ikke endeligt vedtaget; det skal gennemgå en andenbehandling, og Rådet skal meget snart fremlægge sin holdning. Jeg håber, at Rådet også er indstillet på at medvirke til, at frivilligorganisationerne, miljøorganisationerne, får den støtte, som er nødvendig for, at der også næste år kan finde et godt fælleseuropæisk miljøarbejde sted.

Valverde López
Hr. formand, først og fremmest vil jeg udtrykke støtte til Kommissionens oprindelige forslag og selvsagt også til de ændringsforslag, som ordføreren, hr. Rübig, stiller i betænkningen.
I forbindelse med denne debat om støtte til ikke-statslige organisationer, der er aktive inden for miljøbeskyttelse, er det på sin plads at udtrykke anerkendelse af disse organisationers indsats, navnlig i de sidste 30 år. Hvad der startede som krav fra mindretalsgrupper har nu udviklet sig til at blive regeringsprogrammer. Vi er derfor enige med Kommissionen i, at støtte til disse organisationer er nødvendig såvel fra et økonomisk synspunkt som af hensyn til miljøet, og vi bakker derfor op om Kommissionens forslag.
De ikke-statslige miljøorganisationer er også i stigende grad blevet et vigtigt redskab til at kræve fællesskabslovgivningen overholdt på nationalt og regionalt plan. Når dette er sagt, skal det også siges, at økonomi ikke er alt, og at også andre foranstaltninger længe har ventet på at blive ført ud i livet, såsom forbedring af organisationernes adgang til information og til at føre retsprocesser, og også i denne retning bør der gøres en øget økonomisk indsats, selv om midlerne altid er knappe.
Man skal på den anden side huske på, at de ikke-statslige miljøorganisationer grundlæggende har en fællesskabsdimension, men at tendensen går i retning af større krav til finansieringen på nationalt, regionalt og lokalt plan, og det er da også nødvendigt at bringe nærhedsprincippet i anvendelse, eftersom Fællesskabet ikke kan stille alle de nødvendige midler til rådighed for den samlede miljøbevægelse.
Det skal understreges, at bevægelser af denne type spiller en stor rolle på lokalt plan, og at de også bør modtage tilskud hertil. Fællesskabsstøtten må dog under alle omstændigheder først og fremmest tage sigte på paraplyorganisationernes koordineringsaktiviteter og tilskyndelse til koordinering.

Rosado Fernandes
Hr. formand, fru kommissær, hr. Rübig har efter min mening tegnet et billede af de ikke-statslige organisationer, som ikke i alle henseender svarer til den virkelighed, som jeg kender.
Hr. Rübig, lyt en gang! Det er vigtigt!
(PT) Hr. formand, som jeg var ved at sige, har hr. Rübig tegnet et billede af de ikke-statslige organisationer, som ikke i alle henseender svarer til mine egne erfaringer, som jeg ved forskellige lejligheder har givet udtryk for. De er ikke altid uafhængige af politiske partier, selv om der i Rådets og Kommissionens tekst tales om deres miljøindsats, politiske selvstændighed og motivation. Selvfølgelig mener jeg, at de giver et vigtigt bidrag til folkeoplysningen og navnlig for den unge befolkning, men jeg har ikke tillid til, at ikke-statslige organisationers indsats i sig selv er nok til at varetage miljøbeskyttelsen. Heller ikke påstanden om at disse miljøorganisationer ikke arbejder med indtjening for øje, er helt i overensstemmelse med mine egne erfaringer. Jeg har set mange eksempler på omfattende miljøprotestbevægelser, som er blevet bragt til tavshed med tildeling af nogle projekter i offentlige miljøkontorer. Hr. Rübigs tanke om en mere pragmatisk approach, bl.a. på grundlag af en undersøgelse af NGO'ernes cost-benefit-forhold, hilses derfor velkommen af vores gruppe. Endvidere vil jeg gerne rejse et andet problem, nemlig spørgsmålet om, hvem der giver ikke-statslige organisationer mandat til at repræsentere, hvad de repræsenterer. Hvem giver dem politisk styrke og myndighed til at udtale sig om så vigtige spørgsmål som miljøet? Hvilke videnskabelige forudsætninger har de inden for kemi, fysik, botanik og zoologi? Hvorfor foretages der ikke, inden pengene udbetales, en egentlig evaluering af kompetencen hos de ansvarlige, der giver ikke-statslige miljøorganisationer mandat til de facto at bestemme over vore børns fremtid?

Dybkjær
Hr. formand, jeg kan måske spørge den tidligere ordfører - selv om den tidligere ordfører ikke hører efter - om, hvilken uddannelse og baggrund den lobby-virksomhed, som NGO'erne ofte er oppe imod, har. Jeg vil gerne takke ordføreren for det gode arbejde, han har gjort, og derefter takke NGO'erne for den indsats, de gør i forskellige sammenhænge. Jeg opfatter NGO'erne som absolut nødvendige, i betragtning af at vi i øvrigt i parlamentarisk arbejde er stærkt udsat for ensidig lobby-virksomhed, f.eks. fra industriinteresser. Dette arbejde kan naturligvis ikke klares på frivillig baggrund. Der er ikke nogen industrivirksomheder, der står bagved og finansierer arbejdet, og derfor er det selvfølgelig nødvendigt, at vi andre kan skabe mulighed for, at NGO'erne alligevel kan arbejde. Vi skal ikke gøre det for NGO'ernes skyld. Vi skal simpelt hen gøre det for vores egen skyld og for demokratiets skyld.

Bowe
Hr. formand, jeg vil gerne rose både ordføreren og Kommissionen for deres arbejde. Det bør vi stemme ja til i morgen. Det har i de seneste år tydeligt vist sig, at NGO'erne har spillet en meget vigtig rolle for udviklingen af en miljøpolitik, og i mange tilfælde har de højnet bevidstheden om miljøproblemer i offentligheden og hos beslutningstagerne, hvilket har ført til, at der er taget lovgivningsmæssige initiativer, som kan løse disse problemer.
Anerkendelse af rollen ligger implicit i, at der over fællesskabsbudgettet ydes støtte til dette arbejde og disse projekter. Der er ikke tale om særlig mange penge i forhold til mange andre poster på Fællesskabets budget, og de skal derfor bruges fornuftigt i fuld respekt for, at der er tale om offentlige midler, og at de ikke må misbruges. Et positivt træk ved mange af de projekter, der finansieres over denne budgetkonto, er, at finansieringen suppleres gennem frivillige bidrag til NGO'erne fra mange af deres tilhængere.
Vi må forsøge at fortsætte med at udvide denne budgetkonto og tilskynde andre til at bruge den. Der ar mange andre, ikke blot de eksisterende grønne organisationer, der har adgang til finansieringen nu, som fremover kunne få stor nytte af denne form for finansieringskilde, så miljøforhold kan skabe interesse, ikke blot hos lovgiverne i Bruxelles, men også i regionerne og lokalområderne i Europa, så mere lokale emner kan blive behandlet, og så vi kan sikre, at domme fældes af domstolene.
Det må vi huske på, når vi skal revidere denne budgetkonto, og det er noget, vi bør kæmpe for.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke Miljøudvalget, men også Budgetudvalget og deres ordførere, især hr. Rübig, for det store stykke arbejde, de har lagt i gennemgangen af Kommissionens forslag. Lad mig understrege, at det ligger mig på sinde at få skabt et klart og stabilt grundlag for Kommissionens støtte til det værdifulde arbejde, der udføres af europæiske NGO'er. Der er utallige eksempler på, hvordan NGO'er har bidraget til at holde centrale miljøspørgsmål på den politiske dagsorden. Og hvordan de har øget folks bevidsthed om disse spørgsmål og skabt det fornødne pres og incitament for at få beslutningstagerne til at udtænke en fremsynet politik. NGO'erne holder også et kritisk øje med EU's og Kommissionens politikker. I enkelte tilfælde er vi måske ikke så begejstrede for det, men vi ved, at i et fungerende demokrati er det NGO'ernes rolle. Derfor værdsætter Kommissionen i høj grad deres bidrag til miljøpolitikken, og som det fremgik, deler Parlamentet også dette synspunkt.
Som bekendt har forslaget til formål at skabe et retsgrundlag for en allerede eksisterende praksis. Det drejer sig om finansiel støtte til NGO'er efter en ordning, der har fungeret tilfredsstillende siden 1988. Forslaget bør først og fremmest ses som et tegn på, hvor stor vægt Kommissionen lægger på at yde engageret støtte til organisationerne. Det er derfor af afgørende betydning, at teksten bliver så tydelig som muligt, og at foranstaltningerne kan gennemføres på en måde, der tilgodeser organisationernes interesser bedst muligt. Det er i denne ånd, at Kommissionen har behandlet Parlamentets ændringsforslag.
Kommissionen kan acceptere i alt 13 ændringsforslag enten fuldt ud, delvist eller i princippet. Ændringsforslag 1 og 5 tydeliggør teksten, hvilket også er tilfældet med henvisningen til kravet om gennemskuelighed og åbenhed i ændringsforslag 3 samt med hovedparten af definitionen af, hvad en NGO er i anden del af ændringsforslag 6. Visse elementer i ændringsforslag 8 og 18 bidrager også til at gøre teksten mere klar, men af praktiske årsager kan Kommissionen ikke godkende den del af ændringsforslag 18, der går ud på at ændre tidsplanen for Kommissionens rapport, og ej heller den del, der på forhånd fastlægger retsgrundlaget for et fremtidigt forslag.
Kommissionen kan tilslutte sig visse af principperne bag ændringsforslag 7, der har til formål at tydeliggøre teksten, samt principperne bag ændringsforslag 2 og 14, der vedrører anerkendelse af NGO'ernes indtægter i form af naturalier. Det vil dog være nødvendigt med visse omformuleringer. Vi kan ligeledes acceptere ændringsforslag 23, som fastsætter en grænseværdi på 60 % som den procentdel af NGO'ernes budget, som kan finansieres af Fællesskabet. Imidlertid er der en række ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere, fordi de ikke forbedrer forslaget og faktisk i visse tilfælde ville give anledning til forvirring eller problemer med gennemførelsen, hvilket ville være til skade for NGO'erne. F.eks. forsøger man med ændringsforslag 4 og 13 samt første del af ændringsforslag 6 og anden del af 8 at definere paraplyorganisationernes stilling yderligere. Men denne type organisationer er allerede omfattet af definitionen i artikel 1 i Kommissionens forslag, der med vilje er formuleret så bredt, at den også kan omfatte eventuelle nye NGO'er. Yderligere definitioner er derfor overflødige.
Hovedparten af ændringsforslag 3 samt 9, 10, 17 og 21 ville begrænse Kommissionens fleksibilitet med hensyn til at fordele støtten for hvert år på den måde, der er mest fordelagtigt for NGO'erne. Ændringsforslag 11, 16 og første del af 14 og 25 ville være umulige at gennemføre i praksis. Ændringsforslag 15 er overflødigt, for under tilskudsordningen, sådan som den fungerer, skal alle NGO'er, der modtager støtte, føre korrekte regnskaber uanset støttens omfang. Ifølge ændringsforslag 12 kan der ydes op til 100 % tilskud, men dette er hverken en fordel for de enkelte NGO'er, som i så fald kunne blive totalt afhængige af Kommissionens finansielle støtte, eller for NGO'er i almindelighed, da det ville betyde, at færre organisationer får del i de begrænsede midler. Ændringsforslag 19 og 20 kan heller ikke accepteres, da de indebærer, at der bliver færre penge til rådighed til samarbejdsaktiviteter, som er af stor betydning for de europæiske NGO'er.
Med hensyn til ændringsforslag 22 kan vi acceptere dette i princippet med visse omformuleringer. Vi kan tage støtteperiodens maksimale længde, som er fastsat til tre år i det oprindelige forslag, op til fornyet overvejelse. Dette ville være i overensstemmelse med Kommissionens politik om at styrke partnerskabet med de mest dynamiske og repræsentative NGO'er.
Til slut vil jeg gerne endnu en gang sige Parlamentet tak for det store arbejde, det allerede har lagt i dette forslag. Jeg tror godt, at jeg kan sige, at vi alle her anerkender NGO'erne som meget værdifulde partnere i den politiske beslutningsproces, og derfor er jeg sikker på, at vi sammen vil nå frem til et forslag, der vil gavne NGO'erne og dermed miljøet bedst muligt.

Formanden
Mange tak, fru Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Visse projekters indvirkning på miljøet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0343/96) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om ændring af direktiv 85/337/EØF om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (C4-0371/96-94/0078(SYN)) (Ordfører: Lannoye).

Lannoye
Hr. formand, i 1985 vedtog Rådet direktivet om miljøvirkningsvurderinger. Det er mere end ti år siden, og i den periode har mange ting forandret sig. Siden Fællesakten og Maastricht-traktaten har miljøpolitikken - i det mindste på papiret - fået en ny dimension. Espoo-konventionen, der omhandler grænseoverskridende projekters miljøvirkning, blev i 1991 undertegnet af samtlige medlemsstater i Den Europæiske Union, men den er desværre ikke blevet ratificeret.
Sidst, men ikke mindst har man under gennemførelsen af direktivet fra 1985 konstateret dets mangler. Hvis De henvender Dem til Deres kolleger i Udvalget om Andragender og især dette udvalgs formand, kan De få at vide, at det er på grundlag af dette direktiv, at de fleste andragender fremsendes til vort Parlament.
Alt det berettiger til en ændring og en forbedring af dette direktiv.
Hvad har Rådet gjort siden Parlamentets førstebehandling og Kommissionens forslag? Retfærdigvis må jeg sige, at Rådet delvist har forbedret direktivet fra 1985. Jeg gentager ordet »delvist«.
Jeg begynder med blomsterne. For så vidt angår forligsproceduren for de grænseoverskridende projekter - som altså falder ind under Espoo-konventionen anvendt på Den Europæiske Union - kan man sige, at forslaget i det store og hele er tilfredsstillende.
Og så til det andet positive punkt: Listen over projekter, som skal gøres til genstand for en miljøvirkningsvurdering - listen i bilag I - er blevet betragteligt længere, hvilket er godt, men jeg har dog et forbehold. Den har nogle store huller, især for intensivt industridyrehold, vedtagelse af alt for høje tærskler, endog højere end i IPPC-direktivet, og det er da for galt!
Vedrørende højspændingsledninger har man valgt en tærskelspænding på 225.000 volt, hvilket er absolut uforståeligt eller måske alt for let at forstå, for de allerfleste projekter er netop på 225.000 volt. Endelig er der undtagelser for virksomheder, der fremstiller smøremidler, og der tages ikke hensyn til olieproducerende enheder i havet. Der er mange huller.
Vedrørende bilag II for ikke-obligatoriske miljøvirkningsvurderinger kan man konstatere, at Rådet ikke går så langt som Kommissionen i sit forslag. Det må vi beklage. I subsidiaritetens navn giver man ansvaret tilbage til medlemsstaterne, så de for de særlige beskyttelseszoner kan beslutte, om der skal foretages en vurdering, for det er de selvsamme medlemsstater, der definerer kriterierne.
En anden stor mangel er, at alle de ændringsforslag, som Parlamentet vedtog under førstebehandlingen, og som sigtede mod information og høring af de berørte borgere, er blevet forkastet. Det er temmelig oprørende, når man taler om demokrati og deltagelse. Når Parlamentet stiller fuldstændig realistiske konkrete forslag, så forkastes de.
Og endelig som sidste bemærkning nul-muligheden. Det betyder muligheden for ikke at gennemføre et projekt, fordi man kan gøre noget andet for at opfylde efterspørgslen. Jamen, denne nul-mulighed fremgår ikke klart af Rådets forslag. Man har derfor en række elementer, som har fået Miljøudvalget til at stille en række ændringsforslag. De forekommer mig fuldstændig realistiske og forbedrer i høj grad Rådets forslag, ja selv Kommissionens oprindelige forslag.
Når man nu er i færd med at forbedre en tekst, kan man lige så godt tage skridtet fuldt ud. Jeg forstår ikke, og jeg tror heller ikke, at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse forstår, at man indfører et virkelig brugbart redskab, og så tager man ikke den fulde konsekvens af det. Der er tale om et miljøpolitisk redskab, der virkelig er vigtigt, og nu er vi på halvvejen: Man vedtager et redskab, der har nogle kvaliteter, men som ikke er vidtrækkende nok.
Her henvender jeg mig til mine kolleger i de andre grupper: Enten fortsætter vi med at opstille ambitiøse miljømål, og når der er tale om nye projekter, som det er tilfældet her, så skal vi have et effektivt redskab, så disse projekter kan blive forenelige med vore mål for fremtiden. Formålet med en miljøvirkningsvurdering er at få valgt de projekter, der har den mindste indvirkning på miljøet. Jeg mener derfor, at vi her har en vældig god mulighed. Hvis vi opnår et flertal på 314 stemmer i morgen, og hvis Kommissionen støtter os i de fleste ændringsforslag, tror jeg, vi gør et stort fremskridt i retning af en god miljøpolitik.
Jeg vil gerne høre kommissærens mening om dette emne for at finde ud af, hvilken holdning Kommissionen har. Det kan måske være afgørende for, hvordan nogle af vore kolleger stemmer i morgen.

Berthet-Mayer
Hr. formand, i omtrent tyve år har man i den europæiske politik integreret miljøet som en af de fælles politiske prioriteter. Blandt denne politiks tekniske redskaber er inddragelsen af forebyggende foranstaltninger og integration af miljøet i projekternes udformning af afgørende betydning for vore industrilande, hvor ændringer af økosystemer og landskaber i de seneste fyrre år efter indgåelsen af Rom-traktaten er sket hurtigere og mere radikalt end i alle foregående perioder.
Borgernes stadig større miljøkrav og store konkurrenceforvridninger, der skyldes de store forskelle mellem medlemsstaterne, er et krav til os, parlamentsmedlemmer, for der er tale om et højt niveau, der allerede har nået toppen i flere medlemsstater, blandt andet i Frankrig og også i de sidsttilkomne lande, Østrig, Finland og Sverige.
Inden for rammerne af miljøvirkningsvurderingerne skal vi især være opmærksomme på at få defineret de forskellige projekter inden for urbanisme, industri og infrastruktur, men også landbrug og fritid, således som det fremgår af rapporten om den mangelfulde gennemførelse af direktivet fra 1985. De skal vurderes gennem procedurer, der er teknisk rimelige og ensartede.
Forslaget til ændring af direktivet, således som det fremgår af bilag I, gør det obligatorisk at finde frem til en sådan procedure for projekter eller omfattende aktivitetsomlægninger, der hidtil ikke har været underlagt noget sådant, hvilket inden for Fællesskabets grænser har ført til delokaliseringer og konkurrenceforvridning. Denne foranstaltning går i den rigtige retning, nemlig en harmonisering af procedurerne på europæisk niveau, og vi støtter ordføreren, hr. Lannoye, i hans detaljerede arbejde.
Da der er tale om landbrug, og da vi ved, at det eksisterende nitratdirektiv omfatter grænser for nitrat af animalsk oprindelse, således at der årligt kan bruges op til 170 kg pr. hektar, har jeg med niogtyve kolleger stillet et ændringsforslag for intensivt opdræt. For at sikre en forenkling har vi med ændringsforslag nr. 26 foreslået 200 UGB for intensivt opdræt på landjorden og 10 tons årligt i akvakultur som tærskel for, at der skal udarbejdes en miljøvirkningsvurdering. En sådan tærksel for nye opdræt er et kriterium, som det er let og enkelt for de administrative myndigheder at kontrollere.

White
Nok engang nærmer midnatstimen sig, og nok engang har Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse sin forhandling nu. En nat slår klokken tolv, og det eneste, vi kan finde på trappen, er en glassko; alle chaufførernes biler vil være blevet til mus igen, for denne forhandlings Askepot er Miljøudvalgets emne. Det synes jeg, er en stor skam. Det blev nævnt i Miljøudvalget sidste uge, og før det har jeg haft en omfattende korrespondance med hr. Vinci. Jeg vil gerne anmode om lidt variation. Der er nogen, der skal være sidst på programmet tirsdag aften, men det behøver ikke altid være Miljøudvalget.
De emner, vi drøfter, er af overvældende stor betydning for Europas borgere. Jeg lykønsker hr. Lannoye med hans fortrinlige betænkning og vil gerne veksle et par ord på tværs af Parlamentet med både PPE og Den Liberale Gruppe, så vi kan danne en slags koalition. Jeg er imponeret over, hvordan PPE ser ud til at flyttet sig fra sin temmelig negative holdning fra Miljøudvalgets drøftelse til at acceptere nogle af de ændringsforslag, som vi finder vigtige. Jeg mener dog ikke, at PPE er gået langt nok, og jeg vil især gerne bede Dem om at se på ændringsforslag nr. 7, der, så vidt jeg er underrettet, stadig vil blive forkastet af dem. Det vedrører definitionen af ordet »projekt«. Grunden til, at vi i Den Socialistiske Gruppe mener, det er så vigtigt at få en tilfredsstillende definition af ordet »projekt«, er, at vi så undgår en situation, hvor en række små projekter skydes ud, fordi de ikke falder ind under definitionen af et stort. Vi har i Det Forenede Kongerige en række eksempler på, at ringveje omkring relativt små byer med lidt snilde kan forbindes med hinanden og så blive til en slags motorveje. På samme måde kan jeg med minedrift i åbne brud, der er omfattet af bilag 2, forestille mig en situation, hvor en række åbne miner falder under den krævede grænse, men hvor de som helhed kan have utrolig stor betydning for lokalsamfundet. Jeg beder derfor PPE om endnu en gang at se på ændringsforslag nr. 7 i lyset af det, jeg har sagt, og tage denne mulighed i betragtning.
Og så vil jeg gøre Parlamentet opmærksom på ændringsforslag nr. 23. Jeg vil bede PPE om meget nøje at overveje dette forslag, for vi taler om veje, og med dette ændringsforslag, der er godkendt af Miljøudvalget, forsøger vi at tage hensyn til muligheden af en lang vej, der har en ubrudt længde på 10 km eller mere. Det samme argument med en forbindelse gør sig også gældende her.
Og så vil jeg lykønske PPE med, at der ser ud til at være sket noget i forbindelse med ændringsforslag nr. 38. Begrebet med en nul-mulighed ser nu ud til at være accepteret, og jeg håber derfor, at dette princip vil blive støttet under morgendagens afstemning med hjælp fra Den Liberale Gruppe, PSE og De Grønne.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, i modsætning til ordføreren ser jeg i den fælles holdning en væsentlig forbedring i forhold til Kommissionens oplæg, og det gælder - jeg er ked af det, fru Bjerregaard - både omredigeringen af bilag I og II og bilag III og IV med præciseringen af kriterierne for udvælgelse af projekterne.
Jeg ser imidlertid fortsat alvorlige kritikpunkter. Lovtekster kan være nok så velmente, men de fungerer ikke i praksis, hvis bestemte betingelser ikke er opfyldt. En af disse betingelser ville være, at de øvrige direktiver på miljøområdet, som vedrører samme forhold, f.eks. IPPC-direktivet, Seveso-direktivet eller øko-revisionen, systematisk blev koordineret, for denne mangel på koordinering belaster i høj grad gennemførelsen.
Desuden må jeg konstatere, at så godt som alle genfremsatte ændringsforslag bevirker, at den praktiske anvendelse af miljørisikovurderingen bliver gjort endnu mere vanskelig i medlemsstaterne. Både de, der vil gennemføre projekter, og de myndigheder, som gennemgår ansøgningerne, ville blive nødt til at regne med yderligere belastninger af proceduren og yderligere forsinkelser, uden at miljøet ville få det bedre. Tværtimod, de fleste af disse ændringsforslag ville skade kvaliteten af miljørisikovurderingen og dermed også miljøbeskyttelsen som helhed. Men jeg vil gerne tilslutte mig hr. White: jeg er også af den opfattelse, at det ret beset er en tragedie, at vi i Parlamentet altid tirsdag aften drøfter de vigtige lovgivningsmæssige arbejder, hvor Parlamentet virkelig har beslutningskompetence, og at referatet i pressen så først kommer to dage senere, hvorved det hele falder til jorden. Den formand, der tager sig af det, kan ganske vist ikke gøre for, at det er blevet således, men det er også vor gruppes opgave, at vi sammen sætter os ned og sørger for, at miljøemnerne drøftes på tidspunkter, hvor der sidder borgere på tilhørerpladserne og lytter, for miljøet er et område, som virkelig interesserer en stor del af borgerne meget, og de kan også godt se, at bestemmelser herom kun kan fastsættes i fællesskab.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, jeg siger ordføreren tak for det arbejde, han har udført, men retter en særlig tak til Landbrugsudvalget, der har gjort opmærksom på betydningen af at harmonisere miljødirektiverne og følgelig fastholde klare strategier, og betydningen af koordination og indbyrdes sammenhæng, når der er tale om indgreb, særlig på miljøområdet.
Det foreliggende forslag har til formål at forbedre den procedure for vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet, der blev indført ved direktiv 337 af 1985, og afklare og udvide listerne over de projekter, som er omfattet af direktivet. Formålet er følgelig at sikre en mere samordnet og effektiv gennemførelse af direktivet, særlig på baggrund af de internationale udviklinger, som er sket inden for sektoren.
Yderligere har man i centrum for anvendelsen af direktivet sat de oplysninger, der hurtigst muligt skal gives borgerne, førend hver enkelt afgørelse træffes.
Dette begreb om demokratisk deltagelse, som Miljøudvalget har ønsket at understrege ved de ændringsforslag, der er fremsat under andenbehandlingen er særdeles vigtigt, fordi der ikke kan træffes beslutninger, der indebærer miljøpåvirkninger, uden at borgerne som er dem, der først og fremmest nyder godt af miljøet og landområderne, er bekendt hermed. Publikum skal nemlig kunne udtrykke sine mening på baggrund af klare og gennemskuelige oplysninger vedrørende gennemførelsen af bestemte offentlige og private projekter, dvs. deltage i proceduren for vurderingen af miljøpåvirkningen.
Lad os ikke glemme, at miljøet tilhører os alle, og at respekten for landområderne opbygges ved en tilstrækkelig uddannelse, der tilsigter at gøre brugerne ansvarlige. Endelig erindrer jeg om, at beskyttelsen af og respekten for miljøet opnås, ved et hensigtsmæssigt virke på området og som følge heraf handler klart. Men man skal være opmærksom på og have i erindring, at nedbrydningen tillige sker på mange andre områder.

Dybkjær
Hr. formand, jeg skal også starte med at takke ordføreren for det store arbejde, han har lavet på dette område, men jeg må samtidig sige, at der her er tale om et forslag, hvor vi efter min mening bliver nødt til at diskutere subsidiaritetsspørgsmålet på en lidt anden måde, end det er sket hidtil. Jeg kan godt medgive ordføreren, at det er nødvendigt med en række af ændringsforslagene, men på den anden side må jeg også sige, at i det øjeblik, man går meget detaljeret frem, sådan som ordføreren har gjort det, og meget detaljeret foreskriver, hvordan samspillet mellem borgerne og den offentlige myndighed og bygherren skal være, så kommer man ind på forvaltningen af et system, og netop med hensyn til forvaltningen af systemerne må vi erkende, at vi har meget forskellige traditioner i de forskellige lande. I forhold til f.eks. dansk tradition er ændringsforslagene i dette forslag alt for detaljerede. Vi har udmærkede erfaringer i Danmark, når det drejer sig om indvirkning på miljøet, og selv om jeg også har kritiseret noget af det, vi har lavet i Danmark, er der trods alt tale om temmelig store erfaringer. En del af disse forslag vil direkte være uhensigtsmæssige i en dansk sammenhæng. F.eks. vil jeg godt som et enkelt eksempel fremdrage ændringsforslag 14, hvor ordføreren direkte påpeger, hvilken baggrund de forskellige eksperter, der skal foretage miljøvurderinger, skal have. Det synes jeg virkelig må være op til de enkelte lande selv at afgøre. Og derfor synes jeg, at ordføreren måske i denne sammenhæng er gået lidt for langt ned i detaljerne og måske ser det i for høj grad ud fra en fransk forvaltningstradition og i mindre omfang ud fra, hvad der f.eks. kan være hensigtsmæssigt inden for en skandinavisk og i hvert fald dansk tradition.

González Álvarez
Hr. formand, vi kan fuldt ud tilslutte os hr. Lannoyes forslag og de deri indeholdte ændringsforslag, som er vedtaget med flertal i Miljøudvalget.
Vi er ligeledes enige i nødvendigheden af at ændre direktiv 85/337, som ved omsætningen i praksis har vist sig at indeholde lakuner og problemer. Vedrørende ændringsforslagene skal jeg kun komme ind på dem, som forekommer os vigtigst: vi vil støtte, at undtagelserne begrænses, da sådanne undtagelser fører til sande katastrofer i nogle lande.
Man må understrege vigtigheden af de ændringsforslag, der omhandler fastlæggelse af fælles kriterier med særlig angivelse af udsatte områder, direktivets anvendelsesområde og fremfor alt forbedring af orienteringen og høringen af befolkningen. Jeg er klar over, at det er et kompliceret spørgsmål, for i nogle stater er end ikke direktivet om forpligtelsen til at informere borgerne - nr. 91/313 - blevet omsat i national ret, f.eks. ikke i Spanien. Og derfor er det svært for borgerne at få den fornødne indsigt, og vi ved på forhånd, at det ikke er muligt at beskytte miljøet, hvis borgerne ikke medvirker hertil, hvis de ikke er bevidste om værdien af at bevare miljøet.
I modsætning til fru Dybkjær finder jeg det ændringsforslag meget vigtigt, som omhandler kravene til miljøvirkningsundersøgelser. Jeg husker, at en undersøgelse, som Kommissionen foretog for to-tre år siden, viste, at formodentlig kun 20 % af miljøvirkningsundersøgelserne var troværdige og korrekt gennemført. I mit land, Spanien, er det f.eks. en af de traditioner, som fru Dybkjær var inde på, at virksomhederne selv kontraherer med de eksperter, som skal foretage miljøvirkningsundersøgelsen. Sådan kan det ikke fortsætte, og vi vil stemme for disse og andre ændringsforslag, som hr. Lannoye har stillet i Miljøudvalget.
Men derudover er der et andet problem, og det drejer sig om, hvilke foranstaltninger der skal træffes mod de mange medlemslande, som undlader at gennemføre direktiv 85/337 og Fællesskabets øvrige miljøretsakter. Formanden ved udmærket - eftersom han i nogle tilfælde har været ordfører om årsberetningen om gennemførelsen af fællesskabsretten - at fællesskabsretten på miljøområdet i mange tilfælde ikke efterleves af medlemsstaterne. Her ligger der således en stor opgave og venter, og vi vil også af den grund stemme for hr. Lannoyes betænkning.

Blokland
Hr. formand, om denne indstilling kan jeg være ganske kort. Der er blandt landene i Unionen meget forskellige meninger om brugen af instrumentet miljøvirkningsvurdering (VVM). I visse lande hedder det jo mere, jo bedre, i andre lande herunder i mit eget land Nederlandene, hedder det, anvend kun miljøvurdering, når der kan ventes alvorlige konsekvenser for naturen og miljøet.
Jeg går ind for sidstnævnte synspunkt. Hellere en enkelt god VVM-rapport i sammenhæng med store projekter end tusindvis af rapporter om mindre projekter. Det sidste fører nemlig til en udhulning af VVM-instrumentet.
Rådet har fundet en løsning og fastlagt en fælles holdning. I det store og hele er vi tilfredse med den. Bilaget for den obligatoriske VVM-procedure er med rette udvidet i betydeligt omfang. Bilag II, der indeholder de tærskelværdier, der skal lægges til grund for et valg for eller imod VVM, er stadig bredt nok.
Alt i alt altså en forbedring i forhold til det gamle direktiv fra 1985, som udviste store forskelle med hensyn til gennemførelsen.
Der er ét ændringsforslag, jeg vil gøre særskilt opmærksom på. Det er ændringsforslag 26. Dette gør stort set det nederlandske landbrug som helhed VVM-pligtig. Det går jeg ikke ind for. Kommissionsteksten er bedre på dette punkt. Den foreslår kun en VVM-procedure til intensiv husdyravl eller fjerkræavl over et bestemt antal. På den måde er de miljøvurderingsmæssigt relevante tilfælde efter min mening dækket ind.
Endelig et nysgerrigt spørgsmål fra min side til kommissæren, om det i lyset af de nødvendige ændringer i medlemsstaternes lovbestemmelser er realistisk at fastholde den 31. december 1997 som gennemførelsesdato for dette direktiv?

Graenitz
Hr. formand, i henhold til artikel 130 R, stk. 2, i EF-traktaten bygger Fællesskabets miljøpolitik på forsigtighedsprincippet og princippet om forebyggende indsats og princippet om indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden. Instrumentet til at gennemføre det er miljørisikovurderingen.
Vi har i dag andenbehandling af Lannoye-betænkningen om dette emne. Jeg vil gerne sige ham mange tak for hans betænkning. Jeg vil endvidere allerede nu sige, at jeg i modsætning til fru Dybkjær finder de standardiseringer, som hr. Lannoye foreslår, meget vigtige og rigtige. Vi kan ikke på den ene side have et indre marked og på den anden side kontrollere projekters indvirkning på miljøet i medlemslandene på forskellige måder.
Miljørisikovurderingen er det instrument til en bæredygtig udvikling af økonomien, som gør det muligt for os at undgå fejlinvesteringer, de store udgifter i forbindelse med miljøskader eller definitive ødelæggelser, og jeg forestiller mig, at i det øjemed er der brug for et samarbejde mellem myndigheder, driftsherrer og offentligheden. Derfor ligger det ændringsforslag af hr. Lannoye, hvor han indgående omtaler borgerdeltagelsen, mig særlig stærkt på sinde. I den by, hvor jeg bor, er der på grundlag af en frivillig aftale som et forsøg blevet gennemført en miljørisikovurdering efter netop dette princip med det resultat, at der er blevet udviklet en procedure, som sparede et trin i proceduren og dermed sparede virksomheden for store udgifter og giftigt affald, som også skulle have været fjernet. Endvidere kom der ingen indvendinger efter den første procedure, og påbegyndelsen af det byggeri, virksomheden havde planlagt, kunne fremskyndes, fordi den officielle procedure blev afsluttet flere måneder tidligere, end man havde troet. At lade borgerne deltage medførte en fremskyndelse, det var ikke nogen ulempe.
Jeg mener, at det netop er dét, vi skal tænke på: Hvis vi ønsker en bæredygtig udvikling, kan det kun opnås gennem et samarbejde med borgerne, gennem åbenhed og gennemskuelighed. Alle fremgangsmåder, hvor borgerne kun informeres mangelfuldt, medfører intet andet end indsigelser og forsinkelser, og det var jo netop dét, vi ville undgå!

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, af og til spørger jeg mig selv, hvorfor i sig selv fornuftige, i det mindste forsvarlige projekter som f.eks. den nu foreliggende ændring af direktivet om vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet i den grad ødelægges af formelle kriterier, nemlig f.eks. for korte gennemførelsesfrister. I maj i år vedtog vi i Parlamentet bestemmelser om integreret undgåelse og forhindring af forurening af miljøet, og vi anså i den sammenhæng en gennemførelsesfrist på tre år for nødvendig og fornuftig. Det foreliggende direktiv vil derimod med et normalt procedureforløb først blive offentliggjort i marts næste år, og gennemførelsesdatoen er fastsat til den 31.12.1997. Dvs. at der kun levnes ni måneder til den nationale gennemførelse i medlemsstaterne. Som den hidtidige erfaring i medlemsstaterne med gennemførelse af forudgående love om miljørisikovurdering viser, er der behov for en langt længere frist til at forankre en sådan procedure i den nationale ret.
Vi ønsker ikke, at der sker fusk her, vi ønsker mulighed for at sikre en korrekt behandling af denne sag. Jeg anmoder derfor om, at gennemførelsesfristen sættes til to år, således som der står i ændringsforslag 42, da der ellers kan forekomme ukorrekt behandling, hvilket medfører talrige problemer, som så naturligvis de berørte i de forskellige ministerier og virksomheder kommer til at lide under. Derfor endnu en gang min anmodning om, at gennemførelsesfristen fastsættes til to år.

Caroline Jackson
Hr. formand, jeg er sikker på, at vi alle er enige i, at vi har brug for en mere konsekvent gennemførelse af direktivet fra 1985 i Unionen. Som fru Dybkjær mener jeg, at vi med den fælles holdning kan få denne konsekvens. Jeg kan ikke se noget formål med hr. Lannoyes ændringsforslag. Jeg tror, at hr. Lannoye har sin egen dagsorden. Hans dagsorden sættes i vid udstrækning ikke af det, han kan finde i denne betænkning, der er en rapport fra Kommissionen fra 1993 om direktivets gennemførelse. Jeg kan ikke forstå, at fru Barthet-Mayer, selv om hun stadig er med os i kødet, om ikke i ånden, kan sige, at Frankrig i høj grad udarbejder miljøvirkningsvurderinger. Jeg gør hende opmærksom på side 27 i rapporten fra 1993, hvor der står vedrørende bestemmelsen om information til offentligheden gennem en miljøvirkningsvurdering, at det tidspunkt, hvor man i Frankrig udarbejder en sådan, ofte er efter projektets gennemførelse. Det er bestemt et problem, der skal løses, og det mener jeg skal ske gennem de ændringsforslag, som Kommissionen har stillet.
Jeg gør især hr. White, der åbenbart ikke ved nok om drøftelserne i PPE, opmærksom på, at vi i PPE stemmer imod ændringsforslag nr. 26. Vi mener ikke, at det behandler landbruget godt nok. Det ville være utrolig skadeligt og ikke være fornuftigt i denne tekst. Vi er bestemt mod ændringsforslag nr. 26, som jeg håber, vil blive forkastet.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne takke Miljøudvalget og særlig ordføreren, hr. Lannoye, for deres indsats og den opmærksomhed, de har givet behandlingen af dette forslag. Kommissionen er glad for, at vi nu er så tæt på den endelige vedtagelse af dette vigtige stykke lovgivning på miljøområdet. Direktivet om vurdering af virkninger på miljøet er et fundamentalt værktøj i miljøbeskyttelsen. Kommissionens formål med at revidere 1985-direktivet er at opnå et klarere og mere effektivt VVM-system. Det bør ikke være en kompliceret eller for bureaukratisk procedure. Det er klart, at vi ikke vil støtte de forsøg, der kan være på at svække direktivet.
Der er nogle ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere af tekniske grunde, men også fordi de ændrer den nu engang valgte metode. Det ville tage alt for lang tid at drøfte hvert enkelt ændringsforslag i detaljer, og derfor vil jeg nu angive, hvordan vi stiller os til ændringsforslagene og tage nogle enkelte af dem ud til yderligere kommentarer. Kommissionen kan enten fuldstændigt, principielt eller delvist acceptere følgende ændringsforslag: 1, 32, 35 og 39 kan accepteres fuldstændigt, 5, 7, 15, 26, 30, 37, 42 og 43 principielt, og 12, 16, 38 og 41 delvist, og det betyder, at vi ikke kan acceptere de resterende ændringsforslag.
Nogle ændringsforslag, nemlig 3, 6 og 8, vedrører medtagelse af miljøvurderinger af programmer i forslaget. Kommissionen er fuldstændig enig i betydningen af en miljøvurdering af visse planer og programmer og arbejder derfor på det såkaldte SEA-direktiv, strategisk miljøvurdering, på dette område. Dette nye miljøværktøj vil blive diskuteret i Kommissionen i morgen, håber jeg, og derfor har Kommissionen ikke kunnet acceptere alle de ændringsforslag, der vedrører dette.
Ændringsforslag 9 drejer sig om fjernelse af undtagelsen fra projekter, der tager sigte på det nationale forsvar. Fra et miljøsynspunkt er der sådan set ikke nogen grund til at opretholde undtagelsen for det nationale forsvar. Derfor kan man godt ud fra en miljøvurdering forstå Parlamentets bekymringer, men det nationale forsvar ligger nu engang uden for Fællesskabets kompetence, og derfor bør undtagelsen forblive i direktivet.
Jeg har også nogle bemærkninger til ændringsforslag 12, 37, 13, 17 og 18, men hvis ikke der bliver specielt bedt om det, så vil jeg springe dem over af hensyn til det sene tidspunkt. Ændringsforslag 42 ændrer gennemførelsesdatoen fra den 31. december 1997 til »inden for 2 år efter dens notifikation«. Fastsættelsen af gennemførelsesdatoen afhænger af, hvornår det ændrede direktiv bliver vedtaget i Rådet. Da dette sandsynligvis ikke sker før begyndelsen af 1997, synes den nuværende dato, 31. december 1997, at være for tidlig til en ordentlig gennemførelse. På den anden side kan to år efter notifikationen betyde begyndelsen af 1999, hvilket er for langt et tidsrum. Et år efter notifikationen synes at være en rimelig tidsramme for en tilfredsstillende gennemførelse af det ændrede direktiv. Derfor kan dette ændringsforslag accepteres i princippet.
Dette bringer mig frem til ændringsforslag 21-31 samt 39-41, der tilføjer nye projekter til bilag 1 til direktivet. Jeg støtter princippet om at udvide bilag 1. For imidlertid at undgå unødvendige vurderinger må vi sikre, at bilag 1 kun omfatter de projekter, der måtte få væsentlige miljøvirkninger. Et andet vigtigt krav med hensyn til bilag 1 er, at beskrivelserne skal være tilstrækkelig klare i sig selv til at bestemme, hvilke projekter der henhører under bilaget. Ændringsforslag 26 og den første del af ændringsforslag 41 vedrører intensiv husdyravl, og flere talere har været inde på det. Disse ændringsforslag kan accepteres i princippet, eftersom det er vigtigt for miljøet, at ikke blot fjerkræ og svin er omfattet, som anført i den fælles holdning, men også andre typer intensiv dyreavl, der måtte få væsentlige miljøvirkninger, navnlig på grund af koncentrationen og den samlede gødningsproduktion. Men den højere tærskelværdi for husdyrenheder i ændringsforslag 41 er at foretrække for at kunne dække de tilfælde, der altid får væsentlige miljøvirkninger. Ikke desto mindre bør en anden tærskelværdi som den, der er inkluderet i ændringsforslag 26 angående produktion af mere end 170 nitrat pr. ha, tilføjes, da dette er i overensstemmelse med nitrat-direktivet.
Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 30 og 39. Ændringsforslag 40 introducerer projekter finansieret af Fællesskabets fonde i bilag 1 og kan ikke accepteres, fordi finansieringskilden ikke har indflydelse på miljøpåvirkningen af et projekt. Miljøpåvirkningen afhænger af projektets art, størrelse og beliggenhed, og desuden sikrer struktursamhørighedsfondsforordningerne overensstemmelse med Fællesskabets miljølovgivning, og dette gælder også for VVM-direktivet.
Som konklusion kan det siges, at drøftelserne har været lange, og de har været vanskelige. Den fælles holdning har indført væsentlige forbedringer i proceduren. De ændringsforslag, der er blevet accepteret, vil yderligere forbedre dette forslag. Jeg skal med glæde give alle yderligere oplysninger, der måtte ønskes, om specifikke ændringsforslag, men jeg tror, at vi kan glæde os til, at dette forslag yderligere forbedrer beskyttelsen af både mennesker og miljø mod de væsentlige miljøpåvirkninger, som offentlige og private projekter måtte få.

Formanden
Mange tak, fru Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Affaldshåndtering
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0364/96) af Kirsten Jensen for Udvalget om Miljøog Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om meddelelse fra Kommissionen om revisionen af Fællesskabets strategi for affaldshåndtering og udkast til Rådets resolution om affaldspolitik (KOM(96)0399 - C40453/96).

Kirsten Jensen
Hr. formand, man producerer ikke affald for at producere affald. Man frembringer affald som et led i en produktion med et andet formål. Affaldet er ofte kilde til miljømæssige og arbejdsmiljømæssige problemer. Affald er spild og skal reduceres mest muligt, så forureningen minimeres. Alle forsøgene på at normalisere affald og gøre det til almindelige produkter, som miljømyndighederne ikke behøver at føre tilsyn med, ser bort fra det faktum, at affald er spildprodukter af en anden produktion. Fra mange sider forsøger man at undergrave muligheden for at have miljømæssig hånd i hanke med affaldet. Jeg har som andre medlemmer af Europa-Parlamentet modtaget stemmelister fra industrien. Lister, der forsøger at fortælle de folkevalgte her, hvordan de skal stemme om affaldsstrategien. Det synes jeg er enormt pinligt. Forhåbentlig så pinligt, at medlemmerne her alene af den grund vælger at se bort fra disse forsøg på at manipulere med os. Bare vi dog havde et åbent høringssystem, så alle berørte, ikke kun de rigeste, kunne komme til orde, og som fortalte os, hvem Kommissionen er i kontakt med, før et forslag lægges frem.
I meddelelsen forsøger Kommissionen selv at sætte spørgsmålstegn ved, hvorvidt nærhedsprincippet gælder. Miljøudvalget i Europa-Parlamentet er ikke tilhænger af affaldsturisme. Vi har været ude at spadsere på vesttyske affaldsbjerge i det daværende Østtyskland, og vi har modtaget rapporterne om forsendelser af farligt affald til udviklingslandene, der må betale for udviklingshjælp med oplagringspladser til farligt affald. Vi lægger vægt på, at der er faldet EU-domme, der gør det klart, at myndighederne kan forhindre transport af affald bestemt til nyttiggørelse eller bortskaffelse, såfremt en sådan transport ikke er i overensstemmelse med deres planer for håndtering af affald, og myndighederne er i dommens forstand hver enkelt region, kommune eller anden form for lokal enhed, der skal kunne træffe passende foranstaltninger med henblik på at kunne modtage, behandle og bortskaffe eget affald. De lokale myndigheders rolle i affaldsplanlægningen er helt central. Kommissionen nævner kun, at de regionale og lokale myndigheder kan spille en rolle, men vi har ellers gode eksempler på et fint samspil mellem myndighederne og virksomhederne om affaldshåndteringen, der i tilfældet København har betydet en overordentlig stor reduktion af bygningsaffald og ført til, at projekterede lossepladser ligefrem står tomme.
Det modsatte eksisterer imidlertid også, nemlig at medlemsstater ikke sikrer sig, at der laves affaldsplaner, og at de ikke rapporterer til EU om affaldsplaner, som medlemslandene ellers har forpligtet hinanden til gennem vedtagelser i 1970'erne.
Miljøudvalget indstiller, at der laves handlingsprogrammer på affaldsområdet. Jeg kan godt forstå, at der stilles sådanne forslag, når en meddelelse som den foreliggende overhovedet ikke behøver at blive forelagt for Parlamentet, selv om vi har medbestemmende kompetence eller i det mindste medindflydelse på det konkrete affaldsforslag. En indflydelse, som Kommissionen ofte har kvitteret for ved at følge vores forslag meget langt hen ad vejen. Men mange spørger, hvad er en meddelelse, er den bindende? Jeg må bare svare: Godt spørgsmål, man kan jo henvise til den, hvis man kan lide den, og man kan ignorere den, hvis man ikke kan lide den.
Og så har jeg nogle spørgsmål til Kommissionen. Det er om frivillige aftaler. Kommissionen har i udvalget sagt, at det ikke er den, der pludselig er blevet glad for frivillige aftaler, men man må konstatere, at det er i Kommissionens meddelelse, at frivillige aftaler er nævnt. Derfor vil jeg gerne vide, om Kommissionen er enig i, at frivillige aftaler eventuelt kan anvendes i en regional eller en national sammenhæng, hvor man har et voldgiftssystem til at afklare tvistigheder, men næppe kan anvendes på europæisk niveau, hvor man hverken kan sikre dækning, gennemførelse eller retslige afgørelser.
Og så er der producentansvar. Kommissionen nævner både producentansvar og princippet om, at forureneren betaler. Det er absolutte plusord i miljødebatten. Spørgsmålet er bare, hvordan det skal forstås. Der kan være mange producentled, og derfor er det for forenklet at forestille sig rene tilbagetagningsordninger. Ville det ikke være mere løfterigt at arbejde med spørgsmålet om producenternes økonomiske medansvar for affaldshåndteringen? Hvilke økonomiske incitamenter har Kommissionen på bedding i den anledning? Skal det ikke være lige dyrt at kaste affald på lossepladsen i hele EU?
Affald som varer. Jeg er enig i, at der i affald kan ligge skjulte værdier, der må frem og udnyttes som sekundære råvarer. Men jeg tror ikke på, at man kan sikre sig, at dette sker fuldt ud, medmindre man laver en samlet affaldsplanlægning lokalt eller regionalt. Det vil være en fejl at lade affald, der ikke er bestemt til endelig bortskaffelse, glide uden om affaldsplanlægningen. Og er det ikke rigtigt stadig væk, at affald er en ganske særlig vare?
Jeg vil også gerne spørge Kommissionen om dens planer for farligt affald, kildesortering, grønne afgifter og kontrol med medlemslandenes affaldsplaner.

Bowe
Hr. formand, jeg tager ordet for at videregive min gruppes holdning, men jeg vil også gerne helt personligt bifalde Kommissionens revision af strategien for affaldshåndtering og den måde, den er blevet styrket og udviklet gennem ordførerens ændringsforslag.
Som forfatter til Parlamentets svar på Kommissionens tidligere strategi for affaldshåndtering ser jeg her en meget omhyggelig udvikling i strategien for affaldshåndtering, der på mange måder understreger de metoder, vi kunne se for fem år siden, og videreudvikler dem. Et nyt element, som jeg glæder mig meget over, er den fornyede vægt på behovet for at sikre, at denne strategi underbygger og er opbygget omkring en bæredygtig udvikling. Det er især vigtigt, at vi ser på hierarkiet, at vi accepterer, at det trinvise hierarki er noget, der kan videreudvikles. Det kan videreudvikles, så vi kan være sikre på, at vi gør det rigtige med affaldet, der jo uundgåelig bliver produceret, og som skal sikres, så miljøet beskyttes.
Forbrænding spiller stadig en rolle i hierarkiet for affaldshåndtering, men denne rolle skal konstant revideres. Vi skal for eksempel have undersøgt visse aspekter af den måde, cementovne bruges til bortskaffelse af affald, især farligt affald. Selvom kompostering har været en ugleset aktivitet tidligere, skal vi se på det og tilskynde til udvikling deraf på lokalt og regionalt plan.
I den ny strategi for affaldshåndtering tages der hensyn til de lokale og regionale myndigheder, fordi det bliver lettere at udvikle og gennemføre en virkelig strategi for affaldshåndtering i Europa. Deres deltagelse, deres positive aktion er vigtig, hvis vi virkelig skal gennemføre en effektiv affaldshåndtering. De hjælper os på mange måder med at styrke nærhedsprincippet og sikre, at der ikke kommer affaldsturisme.
Endelig er der et emne, som vi ikke må overse. Jeg tænker her på det fortsatte pres for at reducere giftigt og andet farligt affald i affaldsstrømmen. Nogle stoffer, for eksempel PVC, kan måske udnyttes bedre gennem projekter for affaldsstrømme, hvor der lægges større vægt på genbrug som den vigtigste strategi. Men hvis vi skal have en reel, ægte strategi for affaldshåndtering, skal de giftige stoffer ud af affaldsstrømmen.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, som det første vil jeg omtale affaldshåndteringens store kompleksitet og betydning. Kompleks fordi den indsigt, at affald indtager en særstilling, når det gælder fri bevægelighed for varer, og der stadig er nogle uklare punkter her, først kom relativ sent i lyset af Den Europæiske Domstols retspleje. Vigtigt er det, fordi en grundlæggende løsning af problemerne i forbindelse med affaldshåndtering skal findes og den vil få stor indflydelse på vor fremtidige livskvalitet.
Den kritik, ordføreren fremsatte af Den Europæiske Unions uklare strategi, er jeg ganske vist principielt enig i, men ser dog noget mere differentieret på den. Vi kan som Europa-Parlament ikke på den ene side lig en tibetansk bedemølle hele tiden forlange subsidiaritet og deregulering, men på den anden side kræve en altomfattende fællesskabskompetence, hvad affaldsretten angår.
Jeg gør navnlig opmærksom på det østrigske system, som henviser løsningen af problemet med bortskaffelse af affald til forbundslandene og også kommunerne. Vi har en selvstændig lov om affaldshåndtering og flere affaldshåndteringsplaner. Når altså Kommissionen kritiseres for at optræde for ubeslutsomt, kan det også skyldes, at den simpelt hen ofte befinder sig for langt borte fra de reelle problemer til at kunne gribe ind hurtigt og effektivt. Alligevel støtter jeg alle bestræbelser på at revidere og videreudvikle Fællesskabets hidtidige affaldspolitik inden for handlingsprogrammets rammer.
Derfor stemmer jeg også for den foreliggende beslutning navnlig under hensyntagen til de fornuftige ændringsforslag fra medlemmerne af min gruppe. Det må være vor opgave først at hindre affald i at opstå, at genanvende så meget som muligt af det og så først oplagre eller bortskaffe resten på korrekt vis.

Eisma
Hr. formand, vi har lige drøftet det femte miljøhandlingsprogram og dets revision, men i det nuværende miljøhandlingsprogram er affaldshåndtering en meget vigtig sektor. Den Liberale Gruppe støtter i princippet strategien, altså først forebyggelse, dernæst genbrug, efterfølgende genvinding, og først i allersidste instans skal affaldet bortskaffes på en sikker måde ved forbrænding eller deponering, men altså først i sidste instans.
Jeg kunne forestille mig, at vi sommetider burde håndtere dette hierarki med en vis fleksibilitet. Det kunne nemlig meget vel være, at miljøtekniske vurderinger viser, at det er bedre for miljøet i visse tilfælde at tage en vis afstand fra dette hierarki. Det som første punkt.
Dernæst er det med henblik på en reduktion af affaldsmængden nødvendigt med beskatning af råmaterialer og introduktion af økonomiske instrumenter. Men også frivillige aftaler mellem erhvervslivet og myndighederne kan spille en rolle. For at mindske mængden af farlige stoffer såsom klor og tungmetaller i affaldet må disse farlige stoffer reduceres i produktionsprocessen. Af den grund fremsætter vi disse to ændringsforslag, og forhåbentlig vil De, kære kolleger, der i øjeblikket stadig sidder i denne sal, trætte og blege, i morgen støtte disse.

Tamino
Hr. formand, der var engang, hvor man alene beskæftigede sig med bortskaffelsen af affald, men undersøgelserne af strømmene og affaldets livscyklus førte først og fremmest til en forståelse af, at man måtte beskæftige sig med hele denne cyklus - fra produktionen til bortskaffelsen - og i dag har man forstået, at det er nødvendigt at gå videre, dvs. at forebygge, at der opstår affald, ved at nedsætte mængden af de stoffer, der bliver til affald, f.eks. emballager, og ved at forebygge brug af alle produkter, som på et tidspunkt har været bestemt til at indgå i affaldskæden. Dette betyder afskaffelse af mange materialer, som benyttes i dag, og som senere bliver til giftigt og skadeligt affald.
Dette betyder, at man skal tænke på den samlede produktionscyklus inden for fabrikationen med henblik på at undgå, at der skabes affald, og i det hele taget finde frem til materialer, der kan benyttes eller genbruges. Dette betyder, at man skal indrette sig efter det, der sker i naturen. Inden for det naturlige miljø er de forskellige former for produktion kvantitativt og kvalitativt af meget større betydning end inden for industriproduktionen, men intet af det, der bliver til rest, omdannes til affald. Alt indgår i komplekse produktionskæder, som takket være indflydelsen fra en energikilde, der ligger uden for systemet, nemlig solenergien, gendanner råstofferne med henblik på næsten i det uendelige at videreføre den komplekse og mangfoldige produktion af planter og dyr.
Jeg har gjort disse indledende bemærkninger for at sige, at det er nødvendigt på ny at undersøge Fællesskabets strategi for affaldsforvaltning, og følgelig er Kommissionens meddelelse meget hensigtsmæssig i denne retning. I meddelelsen mangler der imidlertid næsten fuldstændig angivelse af former for praksis, der kan benyttes til afhjælpning af de undersøgte problemer, således som det allerede er påpeget af ordføreren, fru Kirsten Jensen.
Ordføreren og Miljøudvalget har forsøgt at råde bod på disse undladelser i Kommissionens meddelelse. Vi Grønne er i vidt omfang enige i forslagene, og det glæder os, at en række af vore ændringsforslag er blevet accepteret af Miljøudvalget. Vi må dog fremhæve, at pkt. 4 A var formuleret mere fyldigt i ordførerens oprindelige tekst, og at nogle af vore ændringsforslag er blevet forkastet, selvom de var i overensstemmelse med de tidligere valg, der er truffet af Europa-Parlamentet og Kommissionen. Dette gælder f.eks. ændringsforslaget vedrørende nødvendigheden af forudgående sortering af affald for først derefter at afgøre, om det skal dumpes eller forbrændes, og det samme gælder sorteringen af organisk affald.
Jeg har givet nogle eksempler blot for at bebude, at vi af disse grunde vil fremsætte visse ændringsforslag med henblik på forbedring af den foreliggende tekst.

Bjerregaard
Jeg vil gerne indledningsvis takke Miljøudvalget og især dets ordfører, fru Kirsten Jensen, for det arbejde, de har præsteret vedrørende Kommissionens meddelelse om en revision af Fællesskabets strategi for affaldshåndtering. Den indsats har betydet, at debatten i dag kan finde sted. EuropaParlamentets arbejde er gået hurtigt, men det har efter min opfattelse ikke haft indflydelse på kvaliteten, hvad debatten her i dag også har vist. Kommissionens revision af affaldsstrategien er først og fremmest en reaktion på Europa-Parlamentets og Rådets opfordring til Kommissionen om at foretage en revision af affaldsstrategien fra 1989. Fra Europa-Parlamentets side kom den så sent som i dets beslutning af 22. april 1994. Kommissionen har derfor forelagt denne strategi for affaldshåndtering. Det er ikke vores hensigt at lave et handlingsprogram på affaldsområdet. Det er der flere grunde til. Man kan sige, den første er den mere formelle, nemlig den at EuropaParlamentet og Rådet specifikt har opfordret Kommissionen til at foretage en revision af sin affaldsstrategi fra 1989. Men det er nok først og fremmest, fordi det nemt ville kunne forsinke hele lovgivningsarbejdet. Vi håber rent faktisk før slutningen af dette år i Kommissionen at færdigbehandle et forslag om udtjente biler (end of life-vehicle ) lige såvel, som vi arbejder med andre forslag på affaldsområdet for 1997. EU's affaldslovgivning tog sin begyndelse for 20 år siden og er nu genstand for en stærk tiltrængt revision, som flere har fremhævet. Derfor er vi begyndt at revidere den grundliggende lovgivning om affald, farligt affald og transport af affald. Inden for rammerne af denne lovgivning tilpasser vi affaldshåndteringen til nye krav og yderligere udvikling, og dermed er der jo i virkeligheden meget stor overensstemmelse imellem de forslag, Parlamentet har lagt frem, og det Kommissionen tilstræber.
Revisionen af strategien fastholder den generelle filosofi og grundprincipperne fra 1989, men fremhæver en række områder, der vil kræve særlig opmærksomhed i fremtiden, nøjagtigt sådan som ordføreren, Kirsten Jensen, har fremhævet det i sin udmærkede betænkning.
Fru Kirsten Jensen stillede også nogle konkrete spørgsmål, som jeg på dette tidspunkt ikke kan nå at besvare særlig grundigt. Lad mig bare nøjes med at tage et par af dem og sige, at vi vender tilbage til en drøftelse af frivillige aftaler. Jeg er enig med fru Kirsten Jensen i, at der er forskel på, hvad der er muligt på fællesskabsniveau, og hvad der er muligt på nationalt niveau, og jeg vil gerne tilføje, at når vi arbejder med spørgsmålet om frivillige aftaler, så er det, fordi vi mener, at der er behov for nogle fastere procedureregler, end der eksisterer i dag.
Med hensyn til spørgsmålet om producentansvaret sammenholdt med det økonomiske ansvar vil jeg sige følgende. Jeg tror, at vi kan få en god drøftelse af forslaget om udtjente biler, da det i meget høj grad bliver en diskussion om, på hvilken måde vi igennem miljølovgivningen kan påvirke produktionen, hvilket i mange henseender vil være hensigtsmæssig.
Vi fortsætter altså med at bygge på et hierarki af principper. Selv om dette hierarki er almindelig accepteret, så ser medlemsstaterne ret forskelligt på, hvordan det skal følges i praksis. Virksomhederne går ind for fleksibilitet, så de til en vis grad selv kan bestemme, hvordan de bedst håndterer deres affald, og det gælder især genbrug og genanvendelse af affald. Det er et af de kontroversielle emner inden for affaldshåndteringen. Genvinding af materialer skal altid foretrækkes frem for energiudvinding, og det hænger sammen med, at genvinding af materialer er med til at mindske affaldsmængden og desuden er råstof- og energibesparende.
Et af de reelle miljøproblemer, vi står overfor, er, at de økonomiske omkostninger ved genanvendelse af affald ofte fører til, at virksomhederne satser på energiudvinding i stedet for på genvinding af materialet. Det duer ikke, og heldigvis er den offentlige opinion betænkelig ved forbrændingsanlæggene. Ingen er begejstret for at have et forbrændingsanlæg som nabo.
Slutdeponeringen på lossepladser er den mindst fordelagtige løsning, da det både kan ses og mærkes, at den påvirker miljøet. Det er derfor afgørende, at deponering af affald finder sted så miljøvenligt som muligt. Til den ende vil Kommissionen om kort tid fremlægge et nyt forslag om lossepladser.
Et andet omstridt punkt i strategirevisionen, som er fremhævet i betænkningen, er producentansvaret, og det skal jeg ikke komme nærmere ind på. Det har jeg lige omtalt i svaret til fru Kirsten Jensen. Det vigtige er her, at producenten må have ansvaret, og der er et enkelt af de forslag, der er stillet, som desværre ikke bakker op om dette synspunkt.
Produktstyring er også et centralt element inden for affaldshåndtering, da en ændring af produkternes indbyggede egenskaber, deres udformning og produktionsprocessen kan være med til at gøre produktet lettere at håndtere som affald. At sørge for at produkterne er miljøforsvarlige, bidrager til at gøre såvel forbrug som produktion bæredygtig, og vil igen være med til at forebygge og mindske affaldet. En livscyklusanalyse af produkterne må derfor gøres til en integrerende del af produktstyringen, sådan som det også fremhæves i Parlamentets erklæring.
Endnu et område, hvor der kan opstå konflikter, er fuldstændig gennemførelse af et fysisk nærhedsprincip i forbindelse med det indre marked. Sådanne konflikter skulle gerne ende med, at man når frem til den rigtige balance og den bedste løsning for miljøet. Også her bliver producentens rolle vigtig og dermed producentens ansvar. Miljøet bør have absolut førsteprioritet.
Under udbygningen af EU's affaldsstrategi må vi benytte os af de mange redskaber og instrumenter, vi har til rådighed, sådan som hr. Eisma især var inde på. Ud over lovgivning er der især grund til at se på de økonomiske og fiskale instrumenter. Disse punkter er da også fremhævet i betænkningen. Jeg er, som det er fremgået af mine bemærkninger, meget glad for betænkningen og forslaget til beslutning, da forslagene vil medvirke til en yderligere udbygning af affaldspolitikken. Det er et godt og meget konstruktivt bidrag, som kan hjælpe Kommissionen til at komme videre med den nødvendige lovgivning.

Formanden
Mange tak, fru Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.
Jeg siger mange tak, ganske særligt til tolkene.
(Mødet hævet kl. 00.08)

