Acord de aderare al Uniunii Europene la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale (dezbatere)
Preşedinta
Şedinţa a fost reluată.
Următorul punct pe ordinea de zi îl reprezintă declaraţiile Consiliului şi ale Comisiei privind Acordul de aderare a UE la Convenţia Europeană a Drepturilor Omului.
Diego López Garrido
Dnă preşedintă, astăzi, la Atena, trei oameni şi-au pierdut dreptul fundamental al omului: dreptul la viaţă. Este rezultatul unor acte de violenţă pe care le condamnăm în mod absolut şi categoric. Preşedinţia spaniolă a Consiliului doreşte să transmită familiilor un mesaj de condoleanţe şi compasiune în numele Consiliului, urmând exemplul declaraţiei făcute de Preşedintele Parlamentului.
Vorbim despre drepturile omului, despre aderarea la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale, care, aşa cum am menţionat, include dreptul la viaţă şi la bunăstare fizică.
Uniunea Europeană se fundamentează pe drepturile şi libertăţilor omului, iar în textele adoptate pe durata existenţei sale s-au făcut în mod constant referiri la drepturile şi libertăţile fundamentale ale omului. Apogeul a fost atins prin Tratatul de la Lisabona.
În primul rând, faptul că Tratatul de la Lisabona încorporează o Cartă a drepturilor fundamentale ale cetăţenilor Uniunii, cu caracter obligatoriu, este o premieră în istoria Europei. De asemenea, instituţiilor li se comunică faptul că Uniunea va adera la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului.
Asistăm astfel la apogeul parcursului politic, cultural şi juridic al Uniunii în domeniul drepturilor omului, pe care Uniunea le plasează în centrul politicilor, acţiunilor şi personalităţii sale.
În această privinţă, considerăm că este extrem de important ca Uniunea Europeană să înceapă deja procesul, pentru a putea semna Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale la momentul potrivit. Aceasta înseamnă, printre altele, acceptarea competenţei Curţii Europene a Drepturilor Omului de la Strasbourg şi creşterea garanţiilor pentru cetăţeni. De asemenea înseamnă, ca să spun astfel, că diferitele legislaţii în domeniul drepturilor şi libertăţilor omului care coexistă în Europa vor fi într-un fel mai unitare: legislaţia naţională - garanţiile care există în fiecare dintre ţările europene, ţări democratice care respectă şi apără drepturile omului - legislaţia Uniunii Europene şi Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului, un act legislativ la care au aderat nu numai statele membre ale Uniunii Europene, ci şi alte ţări din Europa din afara Uniunii.
Astfel, suntem martorii unui proces de convergenţă a acestor acte legislative, care se va concretiza prin semnarea Convenţiei de către Uniunea Europeană.
La 17 martie, Comisia a prezentat o recomandare privind iniţierea negocierilor pentru aderarea Uniunii la Convenţie. De atunci, Consiliul a depus toate eforturile pentru a grăbi dezbaterile asupra mandatului de negociere. În cadrul Consiliului a fost constituit un grup de lucru care desfăşoară dezbateri în strâns parteneriat cu Comisia Europeană.
Consiliul a luat în considerare toate mandatele din Protocolul nr. 8, care reprezintă punctul legal de referinţă în această privinţă, de exemplu: eventuala participare a Uniunii în cadrul organismelor de control ale Convenţiei europene şi necesitatea de a respecta competenţele Uniunii şi prerogativele instituţiilor. De asemenea, acesta a avut în vedere necesitatea numirii unui judecător al Uniunii Europene la Curte, participarea Parlamentului la Adunarea Parlamentară a Consiliului Europei şi participarea Uniunii la Comitetul de Miniştri ori de câte ori acesta exercită funcţii legate de aplicarea Convenţiei europene a drepturilor omului.
În acelaşi timp, Consiliul a urmărit îndeaproape dezbaterile şi audierile din Parlament din luna martie a acestui an şi ia foarte serios în calcul opiniile exprimate de Parlament în proiectul de raport elaborat de Ramón Jáuregui Atondo, Kinga Gál şi Cristian Dan Preda. Preşedinţia spaniolă estimează - şi aceasta este şi poziţia Consiliului - că mandatul de negociere cu Consiliul European, care necesită timp şi are un caracter tehnic şi complex, va fi adoptat în prima jumătate a anului 2010.
Viviane Reding
vicepreşedintă a Comisiei. - Dnă preşedintă, colegul meu Olli Rehn a transmis deja poziţia şi condoleanţele Comisiei în legătură cu dezastrul din Grecia, aşa că permiteţi-mi să vorbesc despre modul în care ne vom continua lucrările, pentru că acesta va fi de o importanţă extremă pentru finalizarea sistemului de protecţie a drepturilor fundamentale în Uniune, iar aderarea UE la Convenţia europeană a drepturilor omului, consacrată în Tratatul de la Lisabona, nu este opţională. Aceasta este o destinaţie, după cum s-a exprimat foarte bine Preşedinţia cu doar câteva momente în urmă, însă aderarea reprezintă doar unul dintre cele patru elemente ale unei politici foarte ambiţioase şi cuprinzătoare în domeniul drepturilor fundamentale la nivelul Uniunii Europene.
Mai întâi de toate, odată cu intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, Carta drepturilor fundamentale are un caracter obligatoriu şi reprezintă cea mai modernă caracterizare a drepturilor fundamentale din lume, din punct de vedere al angajamentului politic faţă de respectarea drepturilor fundamentale, al lizibilităţii şi al certitudinii juridice şi întăreşte toate drepturile care se regăsesc în Convenţie. Sensul şi domeniul de aplicare ale acestor drepturi sunt aceleaşi ca cele stabilite prin Convenţie, însă Carta este mai cuprinzătoare. În aceasta găsim, de exemplu, aşa-numita a treia generaţie de drepturi fundamentale: protecţia datelor, garanţiile privind bioetica şi buna administrare în condiţii de transparenţă. Carta asigură în orice privinţă un nivel de protecţie cel puţin egal cu cel al Convenţiei. În multe cazuri, chiar un nivel mai mare de protecţie.
În al doilea rând, drepturile fundamentale sunt promovate ca o prioritate a programului de la Stockholm, stabilind orientările strategice de dezvoltare a unui spaţiu de libertate, securitate şi justiţie în Europa.
În al treilea rând, a fost creat un nou portofoliu - justiţie, drepturi fundamentale şi cetăţenie - care arată importanţa pe care Comisia o acordă consolidării acţiunilor întreprinse de Comisie în acest domeniu.
În al patrulea rând, aderarea UE la Convenţie. Acest lucru va garanta că orice persoană care se pretinde victima unei încălcări a Convenţiei de către o instituţie sau de către un organism al Uniunii poate depune plângere împotriva Uniunii în faţa Curţii de la Strasbourg în aceleaşi condiţii în care se pot depune plângeri împotriva statelor membre. Din punct de vedere politic, aderarea înseamnă că Uniunea Europeană reafirmă rolul central pe care sistemul Convenţiei îl are în ceea ce priveşte protecţia drepturilor omului în Europa - într-o Europa extinsă, nu numai în Uniunea Europeană -, însă prin aderarea la această Convenţie, Uniunea Europeană se subordonează sistemului de la Strasbourg, iar acesta este un sistem de control judiciar extern în domeniul drepturilor fundamentale, întrucât acum supunem integral şi formal ordinea noastră juridică acestui control. Evident, acest lucru va spori credibilitatea angajamentului foarte ferm al UE privind drepturile fundamentale atât la nivel intern, cât şi la nivel extern.
La mijlocul lunii martie, Comisia a propus Consiliului un mandat de negociere. Protocolul nr. 8 din Tratatul de la Lisabona impune o serie de garanţii de fond, care să fie prevăzute într-un acord de aderare, deoarece trebuie să păstrăm caracteristicile specifice ale dreptului Uniunii şi, în acest sens, recomandările Comisiei către Consiliu iau pe deplin în considerare aceste cerinţe. Doresc să menţionez doar două dintre acestea.
Este evident că prerogativele şi competenţele Uniunii, astfel cum sunt definite în tratate, nu pot fi afectate de aderare, iar acordul de aderare trebuie să prevadă clar acest lucru. De asemenea, aderarea Uniunii Europene nu poate afecta situaţia statelor membre în relaţia cu Curtea Europeană a Drepturilor Omului sau aplicarea protocoalelor şi a rezervelor. De aceea, negocierile trebuie să garanteze că acordul de aderare creează obligaţii în dispozitivul Convenţiilor doar în ceea ce priveşte actele şi măsurile adoptate de instituţiile sau de organismele Uniunii.
Comisia încearcă acum să găsească o modalitate prin care Uniunea Europeană să treacă treptat la sistemul Convenţiei. Prin urmare, aderarea ar trebui să menţină caracteristicile de fond şi procedurale ale acestui sistem. Cu toate acestea, aderarea trebuie să îndeplinească două condiţii. În primul rând, astfel cum am precizat anterior, caracteristicile specifice ale dreptului Uniunii Europene trebuie păstrate; menţinerea Curţii de Justiţie şi a prerogativelor acesteia după aderare reprezintă un aspect important. Au fost prezentate propuneri interesante, care vizează implicarea Curţii de Justiţiei în situaţiile în care pe rolul Curţii de la Strasbourg este introdusă o cauză care are ca obiect compatibilitatea unui act juridic al Uniunii, fără să fi avut loc o trimitere preliminară. Aceste propuneri pot fi, probabil, elaborate într-o manieră care să nu necesite o modificare a tratatului şi merită să fie analizate şi discutate cu atenţie în cadrul grupului de lucru al Consiliului. Ştiu că Preşedinţia spaniolă face toate eforturile pentru a devansa aceste discuţii.
În al doilea rând, este important ca Uniunea să fie tratată ca o entitate juridică distinctă, învestită cu puteri autonome, care va deveni, în aceeaşi măsură ca statele membre, parte contractantă la un mecanism care, iniţial, nu a fost conceput în acest scop - ci a fost conceput pentru statele membre - şi, prin urmare, trebuie aduse câteva adaptări tehnice şi procedurale Convenţiilor, cu privire la natura specifică a dreptului Uniunii. Printre acestea se numără şi aşa-numitul "mecanism de intervenţie în calitate de co-pârât.
Este deosebit de important să se ţină cont de aplicarea descentralizată a dreptului Uniunii de către statele membre. Prin acest mecanism, Uniunii i se va permite să intervină în calitate de co-pârât în acţiunile introduse împotriva unui stat membru, care ar putea ridica o problemă privind dreptul Uniunii.
Din punct de vedere instituţional, aş dori să subliniez poziţia Comisiei potrivit căreia reprezentanţii Uniunii Europene ar trebui să facă parte din organismele asociate Convenţiei, pe picior de egalitate cu reprezentanţii celorlalte părţi contractante. Aceasta înseamnă, de exemplu, că alegerea unui judecător din partea fiecărei părţi contractante trebuie să fie unul dintre principiile de bază ale Convenţiei. Acest principiu asigură reprezentarea fiecărui sistem juridic la Curte; acesta reprezintă, de asemenea, o reflectare a sistemului de garanţii colective stabilit prin Convenţie, la care trebuie să participe fiecare parte contractantă, iar acest lucru înseamnă alegerea unui judecător permanent, cu drepturi depline, în numele Uniunii, care să aibă acelaşi statut şi aceleaşi atribuţii ca şi omologii săi şi care să poată interveni în orice cauză.
Un judecător ad hoc care să intervină doar în acţiunile introduse împotriva Uniunii sau referitoare la dreptul Uniunii nu ar fi suficient. În ceea ce priveşte modul de alegere a judecătorului, se va aplica procedura obişnuită prevăzută în Convenţie. Potrivit acestei proceduri, Adunarea Parlamentară a Consiliului Europei alege judecătorul dintr-o listă de trei candidaţi prezentată de Uniunea Europeană. Considerăm că este necesar ca Parlamentului European să i se permită să trimită un număr corespunzător de reprezentanţi în cadrul sesiunilor Adunării Parlamentare care au ca obiect alegerea judecătorilor la Curtea de la Strasbourg.
Doresc să mulţumesc raportorilor comisiilor AFCO şi LIBE, dlui Jáuregui şi dnei Gál, pentru cooperarea excelentă în această problemă, audierea organizată de comisia AFCO la 18 martie fiind de o reală utilitate. De asemenea, mă bucură faptul că Preşedinţia spaniolă a Consiliului acordă o prioritate deosebită acestei probleme. De aceea, sunt încrezătoare că vom putea să iniţiem negocierile de aderare după încheierea verii. Mă voi asigura că Comisia, în calitate de negociator al Uniunii, va informa pe deplin Parlamentul pe întreaga durată a procesului de negociere.
Dnă preşedintă, cred că nu mai este necesar să subliniez încă o dată astăzi cât de importante sunt drepturile fundamentale pentru Europa şi pentru toate actele pe care le propunem. Am convingerea că Uniunea nu va considera dificilă îndeplinirea standardelor Convenţiei şi că aderarea la Convenţie va spori în mod cert protecţia drepturilor fundamentale în Europa, iar când spun aceasta mă gândesc la fiecare fiinţă umană care locuieşte în Europa.
Marietta Giannakou
Dnă preşedintă, sunt întru totul de acord cu declaraţiile făcute de dl López Garrido în numele Preşedinţiei spaniole şi cu declaraţiile dnei Reding şi doresc să-i felicit pe dl Jáuregui Atondo şi pe dna Gál pentru rapoartele întocmite şi pentru eforturile depuse.
Aderarea UE la Convenţia europeană a Consiliului Europei şi la protocoalele acesteia este prevăzută de Tratatul de la Lisabona şi sporeşte protecţia cetăţenilor în domeniul drepturilor omului. Acest lucru va asigura un sistem paneuropean de protecţie a libertăţilor fundamentale şi a drepturilor omului, întemeiat pe jurisprudenţa Curţii Europene a Drepturilor Omului de la Strasbourg. În acelaşi timp, în afară de protecţia externă, Uniunea Europeană dobândeşte un for internaţional de protecţie externă, sporindu-şi astfel credibilitatea faţă de ţările terţe, cărora le solicită adesea respectarea Convenţiei europene a drepturilor omului în cadrul relaţiilor bilaterale.
Dnă preşedintă, dezbaterea de astăzi asupra drepturilor omului şi libertăţilor fundamentale coincide cu uciderea a trei cetăţeni, trei lucrători din ţara mea, din Atena, de către elemente extremiste şi marginale, în timpul demonstraţiilor împotriva măsurilor guvernamentale de contracarare a crizei economice. Pe lângă sentimentele de regret şi întristare, aş dori să precizez, în numele colegilor mei din principalul partid de opoziţie din Grecia, că grupul nostru este hotărât să contribuie decisiv la protejarea democraţiei şi la buna funcţionare a instituţiilor.
Apreciem fondurile care ne sunt acordate în acest moment critic de către partenerii noştri şi de către Fondul Monetar Internaţional şi suntem ferm hotărâţi să contribuim la realizarea reformelor necesare pentru surmontarea crizei. Fiind un partid responsabil, vom susţine eforturile de a menţine calmul şi de a proteja unitatea poporului grec, prin îndepărtarea elementelor extremiste care subminează democraţia.
Ramón Jáuregui Atondo
în numele Grupului S&D. - (ES) Dnă preşedintă, dacă ar trebui să rezum discuţiile noastre de astăzi la o singură idee, aş spune hotărât publicului european că vor avea pentru prima oară o instanţă care le va garanta drepturile şi libertăţile fundamentale în relaţia cu Uniunea Europeană şi cu ţările lor, în ceea ce priveşte aplicarea dreptului Uniunii.
Ideea esenţială este aceea că cetăţenii europeni au o nouă curte, Curtea de la Strasbourg, care garantează dreptul Uniunii şi că aplicarea acesteia în fiecare stat membru asigură garanţiile minime care se află în centrul conceptului european. Aceste garanţii minime sunt parte din cordonul ombilical, din procesul istoric al integrării europene. Acesta este un proces civilizator de integrare bazat pe ideea demnităţii umane - a demnităţii oamenilor -, un proces care îmbracă forma democraţiei, a statului de drept, a bunăstării sociale bazate pe statul de drept şi pe drepturile omului.
Tratatul de la Lisabona a oferit Uniunii Europene ocazia oficializării Cartei, care, aşa cum a spus dna Reding, este cea mai completă cartă a drepturilor omului care a fost elaborată în acest domeniu şi care ne impune aderarea la Curtea de la Strasbourg.
Este ceea ce vom adopta acum. Ştiu că există o serie de probleme tehnice, însă doresc să evidenţiez importanţa deosebită a lucrărilor rapide şi eficiente ale Comisiei pentru stabilirea unui mandat specific care să ne permită să avansăm în aceste negocieri.
Doresc să vă felicit, dnă Reding, pentru munca dumneavoastră, care, repet, a fost rapidă şi eficientă şi doresc să felicit şi Preşedinţia spaniolă. Doresc să anunţ faptul că în următoarea perioadă de sesiune vom adopta raportul Parlamentului pe această temă şi doresc să vă solicit să asiguraţi monitorizarea, informarea şi sprijinul pentru aceste negocieri complexe, însă foarte importante pentru Europa.
Cecilia Wikström
Dnă preşedintă, aderarea UE la Convenţia europeană se află de mult timp pe ordinea de zi. Acum există o bază reală pentru materializarea acesteia. Acest lucru nu poate decât să ne bucure. Aderarea UE la Convenţia europeană va însemna suplimentarea şi consolidarea protecţiei drepturilor fundamentale, un nivel mai înalt de protecţie pentru cetăţenii statelor membre în relaţia cu activităţile UE, precum şi o mai bună armonizare a practicilor juridice în domeniul drepturilor omului ale celor două curţi europene, respectiv cea de la Haga şi cea de la Strasbourg.
O dată cu aderarea la Convenţia europeană, instituţiile UE se vor supune actului de justiţie administrat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului. Aceasta va garanta o monitorizare externă independentă a modului în care UE respectă drepturile şi libertăţile fundamentale ale oamenilor.
Este un pas foarte important. Este foarte uşor să ne amăgim cu ideea că în Europa suntem protejaţi de încălcări ale drepturilor omului, aşa cum se întâmplă în alte părţi ale lumii. Ca state membre ale Uniunii Europene, avem legi, norme şi valori europene adânc înrădăcinate, care ne asigură protecţia drepturilor noastre. Potrivit textului din partea introductivă a Tratatului de la Lisabona, libertatea de expresie, libertatea presei şi libertatea religiei sunt libertăţi europene care trebuie respectate, fără excepţie, oriunde în Uniune. Din păcate, nu se întâmplă întotdeauna aşa, fiindcă există state membre ale UE care încalcă drepturile fundamentale. În mod regretabil, noi, deputaţii din Parlamentul European, stăm deoparte şi permitem ca acest lucru să se întâmple.
Odată cu aderarea UE la Convenţia europeană în vederea întăririi şi suplimentării libertăţilor şi drepturilor cetăţenilor, va fi important ca noi, în Parlament, să legiferăm şi să acţionăm potrivit Convenţiei. Realitatea este că rămân încă multe lucruri de făcut până când statele membre îşi vor face curat în grădina proprie şi vor transforma în realitate cuvintele frumoase în care sunt îmbrăcate valorile noastre comune.
Heidi Hautala
în numele Grupului Verts/ALE. - (FI) Dnă preşedintă, este foarte important să ne gândim că drepturile omului au şi o valoare intrinsecă, nu numai o valoare instrumentală, pe care o conştientizez atunci când, în calitate de preşedintă a subcomisiei pentru drepturile omului, discut cu reprezentanţii ţărilor terţe.
Chiar astăzi am discutat cu câţiva membri ai parlamentului din Maroc. Este extraordinar faptul că le pot spune că Uniunea Europeană acordă importanţă drepturilor omului şi în propriile sale activităţi, nu doar încearcă să îi înveţe pe alţii importanţa drepturilor omului. Astfel, putem explica reprezentanţilor ţărilor terţe că prin aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană a drepturilor omului, activităţile noastre sunt cu adevărat supuse unui control extern, aşa cum s-a explicat aici. De asemenea, pot spune că este pentru prima dată când avem un comisar care este în mod specific responsabil de aceste aspecte, din punct de vedere juridic.
Doresc să menţionez că aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului nu va rezolva, evident, problema suprasolicitării Curţii Europene a Drepturilor Omului. Ar trebui să analizăm modalităţile de soluţionare a acestei probleme, generate de numărul mare de cauze aflate pe rolul acestei curţi.
De asemenea, recomand cu tărie ca Uniunea să aibă în vedere alinierea la diverse protocoale suplimentare utile, care abordează probleme precum opoziţia faţă de tortură sau combaterea rasismului, precum şi aplicarea unor legi mai eficiente.
Zbigniew Ziobro
Dnă preşedintă, efectele semnării acordului de aderare a Uniunii Europene la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale vor fi mai degrabă limitate, deoarece Convenţia este de multă vreme acceptată în Europa ca o măsură a standardului de protecţie a drepturilor omului. Convenţia a dobândit acest statut atât în dreptul european, cât şi în sectoarele politice din statele membre.
Cu toate acestea, este de asemenea necesar să evidenţiem anumite probleme care ar putea fi generate de concurenţa creată între Curtea Europeană de Justiţie şi Curtea Europeană a Drepturilor Omului în ceea ce priveşte hotărârile judecătoreşti care vor fi pronunţate. De aceea, problema ar trebui analizată cu atenţie, pentru a nu face mai târziu greşeli care să trebuiască a fi corectate.
În plus, se poate anticipa că hotărârile pronunţate de Curtea Europeană de Justiţie şi interpretările pe care aceasta le-a dat legislaţiei EU vor face obiectul unei evaluări din partea Curţii Europene a Drepturilor Omului. Astfel, Curtea Europeană a Drepturilor Omului va căpăta competenţă judiciară semnificativă asupra instituţiilor europene. Din această perspectivă, trebuie analizate toate consecinţele juridice implicate, pentru a evita o decizie pripită. În acelaşi timp, trebuie avută în vedere şi problema reformării modului de funcţionare a ambelor curţi europene.
Krisztina Morvai
(HU) În calitate de avocat specializat în domeniul drepturilor omului, nu pot înţelege în ce măsură aderarea Uniunii Europene la aceeaşi convenţie a drepturilor omului la care a aderat fiecare ţară europeană ar reprezenta o valoare adăugată pentru protecţia drepturilor fundamentale ale cetăţenilor europeni. Vă rog să-mi permiteţi să clarific câteva aspecte, fiindcă, aşa cum îmi dau seama, colegii noştri care nu au pregătire juridică au fost considerabil induşi în eroare. Situaţia este următoarea. Există un instrument de protecţie a drepturilor omului care este într-adevăr foarte important, cunoscut drept Convenţia Europeană a Drepturilor Omului. Această Convenţie nu este încheiată de Uniunea Europeană, ci de fratele său aproape geamăn, Consiliul Europei.
Dacă o ţară încalcă drepturile cetăţenilor săi, stabilite şi prevăzute în Convenţie, acei cetăţeni au dreptul de a se adresa Curţii Europene a Drepturilor Omului de la Strasbourg şi de a acţiona în justiţie ţara respectivă, obligând-o să le respecte drepturile. După cum se ştie, toţi cetăţenii Uniunii Europene dispun de această prerogativă. Mă îndoiesc că există printre noi un deputat care să nu cunoască un caz în care cineva din ţara sa a ameninţat că va merge la Strasbourg - ceea ce a şi făcut - şi a obţinut câştig de cauză împotriva acelui stat membru. Dacă aşa stau lucrurile, care este elementul de noutate, care este valoarea adăugată, în afară de faptul că cineva din Uniunea Europeană va primi un post de judecător bine plătit la Strasbourg?
Kinga Gál
(HU) Dnă preşedintă, dle ministru, dnă comisar, doamnelor şi domnilor, dezbaterea noastră de astăzi reprezintă un moment memorabil în existenţa Uniunii Europene. Astăzi discutăm despre un lucru care cu câţiva ani în urmă părea un obstacol insurmontabil: mandatul Comisiei de a negocia aderarea UE la Convenţia europeană a drepturilor omului. În acest an se împlinesc 60 de ani de la ratificarea Convenţiei, care, în toată această perioadă, a oferit multor cetăţeni încrederea în faptul că justiţia poate fi administrată chiar şi statului din care face parte. Cele spuse de dna comisar Reding, şi anume că din decembrie Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene are caracter obligatoriu, sunt în strânsă legătură cu această dezbatere, prin urmare ar trebui reiterate. Acest document este unul dintre cele mai progresiste din domeniul drepturilor fundamentale.
Convenţia întăreşte Carta, iar Carta completează Convenţia. Din decembrie, Tratatul de la Lisabona obligă UE să adere la Convenţia drepturilor omului. De aceea, obiectivul nostru este acela de a asigura succesul deplin al aplicării acesteia. Cea mai importantă întrebare în acest context se referă la valoarea adăugată pe care aderarea la Convenţie o aduce cetăţenilor UE. Raportul pe care l-am elaborat pe tema aderării la Convenţie a avut în vedere tocmai acest lucru şi a fost ratificat în unanimitate de Comisia pentru libertăţi civile, justiţie şi afaceri interne. De aceea, doresc să solicit Consiliului şi Comisiei să depună toate eforturile pe durata negocierilor, pentru a garanta că aderarea la Convenţie aduce într-adevăr valoare adăugată cetăţenilor UE, fără a genera aşteptări exagerate.
În acelaşi timp, pe parcursul negocierilor trebuie clarificate mai multe chestiuni. Unul dintre aceste aspecte semnificative îl reprezintă raporturile dintre curţi. Epuizarea tuturor căilor de atac interne este de asemenea o condiţie prealabilă. În acelaşi timp, consider că este important ca, pe parcursul negocierilor, să luăm în calcul faptul că reforma modului de funcţionare a Curţii Europene a Drepturilor Omului va coincide cu aderarea UE la Convenţie. Aderarea UE la Convenţie va fi o experienţă unică, însă nu trebuie să pună în pericol nimic din ceea ce s-a realizat în privinţa aplicării drepturilor omului. Aderarea la Convenţie poate fi un succes doar în măsura în care consolidează instituţiile deja funcţionale şi asigură accesul cetăţenilor la acestea. Trebuie să avem grijă să nu punem în pericol acest proces şi să ne asigurăm că, în entuziasmul nostru, nu dăm vrabia din mână pe cioara de pe gard, după cum spune foarte grăitor o zicală ungurească. Consider că acesta este un moment foarte important şi că ne îndreptăm în direcţia corectă. Solicit Comisiei şi Consiliului să îşi definească mandatul şi să întărească cele de mai sus în negocierile care vor urma.
Dnă Gál, aş dori să spun că sunteţi primul deputat maghiar pe care l-am întâlnit de când am aflat ştirea că prietenul şi colegul nostru deputat, dl Pál Schmitt, a fost ales preşedinte al Parlamentului ungar. Aş dori să spun că este cert că ne va lipsi prietenul nostru, dl Schmitt, dar vă rog să-i transmiteţi oficial felicitările noastre şi sunt sigur că va face o treabă excelentă la conducerea parlamentului ţării sale.
Monika Flašíková Beňová
(SK) Chiar dacă toate statele membre sunt semnatare ale Convenţiei, aderarea UE în ansamblu nu va reprezenta doar o nouă dimensiune a protecţiei drepturilor omului în UE, ci şi - ţin să subliniez - un semnal juridic şi politic pentru întărirea relaţiilor dintre UE şi Europa. Aş dori, de asemenea, să susţin ideea că, pe lângă aderarea UE la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale, ar trebui să se acorde o mare atenţie adoptării pe scară largă a legislaţiei care stabileşte domeniul de aplicare a drepturilor sociale - de exemplu, adoptarea unei Carte Sociale Europene revizuite la nivel european pentru întreaga Uniune ar fi, în mod categoric, un pas binevenit.
Aderarea UE la Convenţie ridică şi problema reprezentării politice a Uniunii în cadrul organismelor Consiliului Europei. Totodată, cetăţenii afirmă că Parlamentul European ar trebui de asemenea să joace un rol activ în acest proces. În principiu, sunt de acord cu această părere, dnă comisar, dar mă tem că procesul în sine, inclusiv componentele sale luate separat, nu va fi deloc simplu. Deşi, pentru moment, vă împărtăşesc entuziasmul - şi, evident, Consiliul merită mulţumiri pentru eforturile sale deosebite - trebuie să ne pregătim pentru faptul că va fi un proces foarte complicat şi că avem încă mult de lucru în această direcţie.
Marek Henryk Migalski
(PL) Dle preşedinte, Uniunea Europeană se fundamentează pe respectarea drepturilor omului. De fapt, este unul dintre aspectele cu adevărat minunate ale acestei instituţii. Numai că am impresia că noi construim aceste drepturi ale omului exclusiv pentru cetăţenii noştri. Dna Beňová şi dna Wikström au vorbit despre acest lucru. Totuşi, am impresia că nu dăm atenţie celor spuse de dna Hautala şi, prin aceasta, mă refer la eforturile de propagare a drepturilor omului dincolo de graniţele UE. Am convingerea că Uniunea Europeană nu s-a angajat deloc în această privinţă.
Întâmpin aderarea Uniunii Europene la Convenţie cu speranţă, deoarece astfel există şansa unei anumite consecvenţe în ceea ce priveşte sistemul drepturilor şi apărarea drepturilor omului în Uniunea Europeană. Nu trebuie să uităm că, atunci când se creează drepturi noi, celelalte libertăţi nu ar trebui restrânse. Desigur, acesta este un subiect pentru filosofi şi teoreticieni ai dreptului, dar această tensiune între drepturi şi libertăţi există cu adevărat. Ca atare, atât legislativul cât şi, ulterior, magistraţii chemaţi să aplice legea trebuie să fie conştienţi de acest fapt.
Angelika Werthmann
(DE) Dle preşedinte, doamnelor şi domnilor, articolul 6 din Tratatul de la Lisabona prevede că UE aderă la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale, ceea ce reprezintă o întărire a sistemului drepturilor fundamentale din cadrul UE. Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului este extrem de importantă pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale în Europa. Afilierea noastră la acest sistem juridic ar întări drepturile fundamentale ale cetăţenilor UE, deoarece ei ar beneficia de încă o soluţie juridică pentru cazul în care consideră că drepturile lor fundamentale sunt încălcate.
Din punctul meu de vedere, aderarea UE la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale este un pas de foarte bun augur, deoarece va duce la o mai bună conştientizare a importanţei drepturilor fundamentale în cadrul UE şi putem spera că va determina creşterea credibilităţii UE în ceea ce priveşte relaţiile sale externe.
Rafał Trzaskowski
Dle preşedinte, în primul rând permiteţi-mi să mulţumesc ambilor raportori - Kinga Gál şi Ramón Jáuregui Atondo - dar şi Comisiei şi Preşedinţiei.
(ES) Vă mulţumesc foarte mult pentru munca dificilă, dar foarte necesară, pe care aţi depus-o.
Atunci când vorbeam despre aderarea UE la Convenţia Europeană a Drepturilor Omului - şi s-a vorbit mereu despre acest lucru în Uniunea Europeană în ultimii 10 ani, dacă nu mă înşel - au apărut destule temeri că ar putea să se ajungă la o competiţie între Curtea Europeană a Drepturilor Omului şi Curtea Europeană de Justiţie, că vom avea probleme de jurisdicţie, că autonomia Curţii Europene de Justiţie ar putea fi pusă la îndoială.
Dar consider că ceea ce am realizat prin munca noastră a fost să ajungem în situaţia în care aceste două curţi să se completeze una pe cealaltă. Noi încercam să facem totul pentru a evita gândirea ierarhică, dar de fapt am realizat o combinaţie fertilă între cele două sisteme de apărare a drepturilor omului. În lumina evoluţiilor recente, în care CEJ foloseşte ca precedent deciziile Curţii de la Strasbourg şi viceversa, consider că cele două sisteme coexistă şi că, în fapt, nu există concurenţă între ele, astfel că temerile respective s-au risipit în mare parte.
În recenta hotărâre Bosphoruspe care cu toţii o cunoaştem foarte bine, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a afirmat că nu este necesară o reexaminare a cazului deoarece UE, în contextul existent, asigură un nivel corespunzător de apărare a drepturilor omului. Aşadar, se pune întrebarea: de ce avem nevoie de aderarea la Convenţie? Această întrebare a fost pusă de către colegii noştri deputaţi şi - da, aderarea este necesară. De ce este ea necesară? Nu numai datorită sensului ei simbolic, care este important, ci pentru că întregul sistem de apărare a drepturilor omului în Uniunea Europeană va deveni mai credibil în ochii cetăţenilor care se bucură de protecţie faţă de toate acţiunile UE, nu numai faţă de cele ale statelor membre, aşa cum este cazul acum. Atunci când nu există un control jurisdicţional efectiv, fie la nivel naţional, fie la nivel comunitar - atunci când, de exemplu, reclamantului îi este negată legitimitatea sau când organismul UE în cauză nu poate fi dat în judecată - acestea sunt situaţiile în care vom avea valoare adăugată.
Aderăm la Convenţie cu speranţa că sistemul de apărare a drepturilor omului va deveni mult mai coerent, nu pentru a submina credibilitatea acestui sistem. Avem nevoie de loialitate şi iată de ce susţinem cu tărie că reclamaţiile între statele membre nu trebuie să se refere la presupusa lipsă de conformitate atunci când acţiunea respectivă intră sub incidenţa legislaţiei Uniunii. Susţinem cu tărie acest lucru şi ar trebui să facem tot ce ne stă în putinţă pentru a-l transpune în lege.
În final aş dori să aduc multe mulţumiri Comisiei pentru că a pus bazele unei Direcţii Generale pentru drepturile omului. Îmi amintesc că, student fiind, citeam articolele lui Joseph Weiler despre apărarea drepturilor omului. El a ajuns la concluzia că, indiferent de ceea se întreprinde referitor la depunerea candidaturii şi aderarea la Convenţia pentru drepturile omului, în cazul în care Comisia nu asigură punerea în aplicare şi monitorizarea ulterioară, totul este în zadar.
Aşadar, în sfârşit, mulţumită dvs., am reuşit. Să sperăm că vom merge mai departe şi că apărarea drepturilor omului în Uniunea Europeană va fi mai bună decât acum.
Csaba Sógor
(HU) Sunt foarte bucuros că, prin semnarea celui mai important document european privind drepturile omului, Uniunea Europeană face încă un pas spre dezvoltarea unei Europe cu adevărat unite şi că va avea mai multă credibilitate atunci când va interveni împotriva încălcării drepturilor omului în ţări terţe. Totuşi, nu trebuie să uităm că, în privinţa apărării drepturilor omului, Consiliul Europei se află, din multe puncte de vedere, înaintea Uniunii Europene. Iată de ce solicit Comisiei să examineze posibilitatea de a adera şi la alte convenţii ale Consiliului Europei şi să pregătească un inventar al acelor tratate internaţionale încheiate în cadrul Consiliul Europei care ne-ar ajuta să îmbunătăţim calitatea legislaţiei UE în domeniul drepturilor omului, dacă se va pune problema să aderăm la ele.
Sunt de părere că, pentru ca Europa să devină cu adevărat un spaţiu de libertate, securitate şi justiţie, trebuie să cooperăm cu Consiliul Europei şi să preluăm ceea ce acesta a realizat până acum în domeniul drepturilor omului. Între aceste realizări, o atenţie specială trebuie acordată Cartei europene a limbilor regionale sau minoritare şiConvenţiei-cadru pentru protecţia minorităţilor naţionale, care stabilesc cerinţele minime privind probleme ale minorităţilor naţionale indigene, pe baza valorilor europene, a respectului pentru diversitate şi a drepturilor stabilite în Carta drepturilor fundamentale. Toate statele membre ale Uniunii Europene sunt membre ale Consiliului Europei şi majoritatea au semnat şi ratificat documentele menţionate. Ar fi normal ca extinderea legislaţiei Uniunii în acest domeniu să se realizeze prin includerea convenţiilor ratificate la scară largă.
Elena Băsescu
Prin intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona este asigurată aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale. Astfel, Curtea de la Strasbourg va asigura protejarea drepturilor şi libertăţilor fundamentale faţă de acţiunile Uniunii. Acest lucru este cu atât mai important cu cât statele membre au transferat Uniunii Europene competenţe importante. Subliniez faptul că aderarea nu va afecta principiul autonomiei dreptului Uniunii, deoarece Curtea de justiţie de la Luxemburg va rămâne singura curte supremă pentru toate problemele privind dreptul UE.
România a semnat Convenţia pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale în 1993. Este important de remarcat faptul că articolul 20 din Constituţia României stabileşte că reglementările internaţionale privitoare la drepturile fundamentale ale omului, la care România este parte, au prioritate faţă de legile interne
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Dnă comisar, este foarte important că în Consiliul Europei există un mecanism care a fost dezvoltat şi funcţionează de decenii, monitorizat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului, şi că Uniunea Europeană va beneficia de acesta. Eu susţin de multă vreme că, în ceea ce priveşte apărarea drepturilor omului şi a minorităţilor din Europa, este îngrijorător faptul că în Consiliul Europei există un sistem funcţional de apărare a drepturilor omului şi a minorităţilor, în timp ce greutatea politică reală în Europa stă pe umerii Uniunii. Aş dori să vă atrag atenţia asupra raportului excelent al raportoarei Kinga Gál, în care aceasta subliniază faptul că legile relevante cu privire la precedent sau jurisprudenţa oferă suficientă susţinere pentru protecţia drepturilor minorităţilor, soluţie pe care Uniunea Europeană nu o poate oferi. Aş dori, de asemenea, să mă alătur celor spuse de dl Sógor. Acesta ar putea fi un precedent pentru ca Uniunea Europeană să adere la Convenţia-cadru pentru protecţia minorităţilor naţionale a Consiliului Europei, din moment ce 8,5 % din populaţia Uniunii este reprezentată de minorităţi iar Uniunea nu are niciun fel de sistem de protecţie a minorităţilor.
Izaskun Bilbao Barandica
(ES) Dle preşedinte, aş dori să-l felicit pe dl Jáuregui pentru munca depusă.
Acest raport clarifică aspectele instituţionale şi operative ce rezultă din aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale.
Sunt trei decenii de când atât Comisia Europeană cât şi Parlamentul au adoptat rezoluţiile prin care se solicita Uniunii să adere la Convenţie. Acum, când Uniunea este mult mai complexă, cu 27 de state membre, nimeni nu se întreabă dacă acest lucru ar trebui să se întâmple. Acceptarea acestor principii reprezintă baza coeziunii politice şi identitatea Uniunii Europene, iar atunci când ele trec printr-o criză apar şi problemele politice şi economice.
Apărarea tuturor drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale în orice circumstanţe şi fără ezitare înseamnă să ne unim eforturile pentru întărirea democraţiei şi pentru progres şi mai înseamnă excluderea totală a oricărei forme de violenţă, impunere sau totalitarism. Să nu uităm, aceasta a fost principala direcţie de acţiune a proiectului Uniunii Europene. Acesta este drumul pe care trebuie să mergem şi eu cer Comisiei şi Consiliului să acţioneze în acest scop.
De asemenea, dle preşedinte, aş dori să transmit urări de bine şi condoleanţe familiilor victimelor din Grecia.
Jacek Olgierd Kurski
(PL) Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale este unul dintre fundamentele teoriei europene a valorilor, care apără drepturile individului şi drepturile omului. Acesta stă la baza clădirii Uniunii Europene din punct de vedere al valorilor.
De mulţi ani, Curtea Europeană a Drepturilor Omului şi-a îndeplinit foarte bine rolul, apărându-i pe cei slabi şi persecutaţi. Totuşi, recent s-au luat mai multe hotărâri care pun sub semnul întrebării înţelegerea, de către CEDO, a principiului libertăţii individului. Anul trecut, întreaga Europă a fost afectată de un val de discuţii şi revoltă faţă de un verdict care interzicea expunerea unei cruci într-un spaţiu public.
Consider că, prin aderarea la Convenţie în baza dispoziţiilor Tratatului de la Lisabona, Uniunea Europeană trebuie totodată să iniţieze discuţii şi dezbateri în sensul unei profunde reflecţii, astfel încât acest gen de distorsiune a libertăţii individuale şi a drepturilor omului greşit înţelese să nu se mai întâmple în viitor.
Jarosław Kalinowski
(PL) Dle preşedinte, Parlamentul European a adoptat, de multe ori, rezoluţii prin care a condamnat cazurile de încălcare a drepturilor omului şi a libertăţilor în diferite părţi ale lumii. Totuşi, trebuie spus că noi, ca reprezentanţi ai Uniunii Europene, nu suntem capabili să facem faţă încălcărilor evidente ale acestor drepturi fundamentale în statele membre ale Uniunii.
Doresc să ofer un exemplu relevant. Recent, Comisia principală de etică oficială din Lituania l-a penalizat pe dl Tomaševski, liderul minorităţii poloneze şi deputat în Parlamentul European, pentru că i-a adresat dlui Barroso o întrebare referitoare la respectarea drepturilor minorităţilor. Situaţia este ciudată şi de-a dreptul scandaloasă. Aş dori să adresez următoarea întrebare: aderarea la Convenţia-cadru va schimba ceva în acest sens? Uniunea Europeană trebuie să adopte, pentru aceste probleme, standarde mult mai înalte decât cele adoptate prin Convenţia-cadru. E timpul ca astfel de cazuri de discriminare să nu mai aibă loc în statele membre ale Uniunii Europene.
Georgios Papanikolaou
(EL) Dle preşedinte, în primul rând aş dori să îmi exprim regretul profund pentru moartea a trei cetăţeni greci, astăzi, în Grecia, în timpul unor manifestaţii paşnice ale cetăţenilor greci care demonstrau pentru un viitor mai bun. Anumite persoane care acţionau pe lângă ei, anumite persoane cu un comportament antidemocratic le-au luat viaţa acestor oameni.
Este într-adevăr o tragică ironie faptul că astăzi discutăm despre întărirea şi aprofundarea cadrului de apărare a drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale ale cetăţenilor europeni odată cu aderarea la Convenţia Europeană a Drepturilor Omului.
Oricât de eficient a acţionat Curtea de la Strasbourg, trebuie să fie limpede pentru noi că, pentru a întări conceptul european, al unei Europe a valorilor, al unei Europe care pune omul în centrul preocupărilor sale, solidaritatea trebuie să se afle pe primul loc, înainte de orice altceva: solidaritate între statele membre, solidaritate între naţiuni, solidaritatea de care avem atât de multă nevoie acum, în Grecia.
Diego López Garrido
Dle preşedinte, aproape toţi deputaţii care au luat cuvântul şi-au exprimat susţinerea pentru aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale şi suntem în total acord cu ei.
Aş dori să mă refer la cele două discursuri care păreau să exprime reticenţă sau opoziţie faţă de acest fapt, considerându-l fie o ameninţare la competenţele Uniunii, în cazul dlui Ziobro, fie inutil, în cazul dnei Morvai.
Aş dori să mă refer la ambele discursuri şi să le răspund pe rând. În ceea ce priveşte argumentaţia dlui Ziobro, nu sunt probleme legate de imixtiunea Curţii de la Strasbourg în competenţele Uniunii. Nu acesta este obiectivul ei şi, mai mult decât atât, acest lucru este clar exprimat în Protocolul nr. 8 la Tratatul de la Lisabona. Este clar că nu schimbă competenţele sau atribuţiile instituţiilor Uniunii. Nu există nicio problemă.
Pe lângă problema mecanismului de intervenţie în calitate de "co-pârât” - cu alte cuvinte, Uniunea Europeană împreună cu un stat membru - atunci când se formulează un recurs împotriva unui stat membru la Curtea de la Strasbourg, una dintre temele care constituie obiectul unui grup de lucru în această privinţă este ca, mai întâi, să se epuizeze căile juridice de atac la Curtea de la Luxemburg, înainte de prezentarea în faţa Curţii Europene a Drepturilor Omului.
Aceasta este una dintre temele la care se lucrează din punct de vedere tehnic în cadrul grupului de lucru, astfel încât să fie clar faptul că această Curte Europeană a Drepturilor Omului nu afectează competenţele Uniunii; ea nu face decât să stabilească dacă s-a produs o încălcare a Convenţiei europene pentru apărarea drepturilor omului.
Al doilea argument îi aparţine dnei Morvai, care afirmă: "pot contesta o decizie a unei autorităţi din ţara mea şi pot să mă adresez Curţii Europene a Drepturilor Omului - şi atunci ce nevoie mai am de semnarea Convenţiei de către Uniunea Europeană?” Cred că răspunsul este destul de clar: Uniunea Europeană are competenţe pe care statele membre nu le au. Nu numai că Uniunea Europeană are competenţe ci, mai mult decât atât, ele au fost extinse.
Uniunea Europeană a devenit o instituţie care, din punct de vedere juridic, ia decizii prin directive, regulamente şi decizii, care ar putea reprezenta o încălcare a Convenţiei europene pentru apărarea drepturilor omului. Iată de ce evoluţia Uniunii Europene către statutul de instituţie din ce în ce mai puternică înseamnă că, pe lângă semnarea, de către statele membre, a Convenţiei europene pentru apărarea drepturilor omului şi respectarea de către acestea a jurisdicţiei Curţii de la Strasbourg, Uniunea Europeană trebuie şi ea, în consecinţă, să se supună jurisdicţiei Curţii de la Strasbourg; iată de ce Tratatul de la Lisabona prevede că aşa trebuie acţionat.
Mai mult decât atât, istoria Curţii Europene a Drepturilor Omului şi jurisprudenţa acesteia au avut o influenţă foarte benefică asupra drepturilor omului în Europa. Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului, adică textul pe care Curtea îl pune în aplicare, este destul de veche - datează din 1950 - şi, la fel ca şi Tratatul de la Roma, a fost semnată tot la Roma. De atunci, în timp, i s-au adăugat noi protocoale. Este veche şi totuşi o mare parte din jurisprudenţa sa a devenit jurisprudenţa curţilor constituţionale şi a curţilor supreme din statele membre. Ea a format un gen de doctrină comună, care, în esenţă, este doctrina pe care Curtea de la Luxemburg şi Curtea de la Strasbourg încearcă, împreună, să o impună pe viitor în privinţa interpretării drepturilor omului.
Astfel că noi considerăm că este pe deplin justificat ca Uniunea Europeană să semneze această Convenţie. Mai mult chiar, suntem de părere că ea nu îi va apăra doar pe cetăţenii din statele membre, ci şi pe cetăţenii care vin din afara Uniunii Europene şi care au statutul de rezidenţi străini, deoarece Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului îi apără pe toţi cei aflaţi sub jurisdicţia unui stat membru şi, pe viitor, pe toţi cei care se află sub jurisdicţia afectată de deciziile luate de Uniunea Europeană. Aşadar, nu numai cetăţenii statelor membre, ci şi cei care nu sunt cetăţeni ai statelor membre vor fi apăraţi prin această Convenţie dacă Uniunea o semnează.
Aş dori să afirm că ne bucură consensul existent cu privire la importanţa continuării dezvoltării mandatului prezentat de Comisia Europeană şi că Parlamentul va avea o şedinţă pe această temă, aşa cum a anunţat dl Jáuregui, iar eu aş dori să profit de această ocazie pentru a-l felicita, pe dumnealui şi pe ceilalţi raportori autori ai acestui raport, dna Gál şi dl Preda. Aş dori să spun, de asemenea, Preşedinţia spaniolă intenţionează ca acest mandat - pe baza textului trimis de către Comisie care, din cât înţelegem, este responsabilă de negocierea acestuia cu Consiliul European - să fie adoptat de către Consiliul de Miniştri, în Consiliul pentru justiţie şi afaceri interne (JAI) din 4 iunie.
Viviane Reding
vicepreşedintă a Comisiei. - Dle preşedinte, permiteţi-mi să încep prin a spune că sunt întru totul de acord cu răspunsurile oferite de Preşedinţia spaniolă la unele dintre întrebările deputaţilor. Nu le voi repeta pentru că aş spune exact acelaşi lucru.
Permiteţi-mi doar să mulţumesc deputaţilor care au avut intervenţii extrem de încurajatoare pentru a sublinia importanţa drepturilor fundamentale, care constituie baza Uniunii. Consolidarea acestor drepturi fundamentale pentru fiecare cetăţean este cu siguranţă un pas înainte către impunerea celor pe care le considerăm valorile reale ale Europei noastre.
Aş dori să le mulţumesc îndeosebi celor doi raportori a căror muncă a fost extrem de importantă pentru a aduce Parlamentul mai aproape de acordul pentru mandatul de bază, dar mandatul de bază, aşa cum s-a mai spus în Cameră, reprezintă doar începutul, deoarece trebuie să negociem. Cu siguranţă, aceste negocieri vor dura multă vreme şi, când negocierile se vor sfârşi, trebuie să înceapă procesul de ratificare.
Aşadar, dle preşedinte, prevăd că va trebui să revin foarte des - cu plăcere, desigur - în această Cameră pentru a raporta situaţia existentă, ce progrese facem, care sunt problemele şi care sunt soluţiile pentru acestea. Am multă încredere că deputaţii ne vor ajuta în îndeplinirea ţelului nostru comun, acela al unei Europe a valorilor şi a drepturilor.
Preşedinte
Dezbaterea a fost închisă.
Declaraţii scrise (articolul 149 din Regulamentul de procedură)
Philip Claeys  
în scris. - (NL)Parlamentul European trebuie să facă în aşa fel încât aderarea UE la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului (CEDO) să nu accentueze actuala tendinţă a judecătorilor de la Curtea Europeană de Justiţie şi de la Curtea Europeană a Drepturilor Omului, de anulare a deciziilor luate democratic de către statele membre, în domeniile azilului şi imigraţiei, de exemplu. Aş putea da câteva exemple recente în acest sens. Constatăm ingerinţa tot mai profundă, faţă de puterea legislativă şi executivă a statelor membre, a judecătorilor care nu sunt aleşi şi care, deci, nu trebuie să răspundă în faţa nimănui. Este o evoluţie nocivă şi care subliniază deficitul de democraţie al Uniunii Europene.
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg  
Aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale este o propunere care se află pe agenda Parlamentului European de mai multă vreme. Tratatul de la Lisabona, care reprezintă baza juridică în această privinţă, permite începerea negocierilor. Este un pas foarte important, care permite o aplicare mai eficientă a drepturilor fundamentale ale cetăţenilor Uniunii Europene.
Trebuie, totuşi, să fim conştienţi de faptul că ne aşteaptă o muncă asiduă până ce Uniunea va deveni parte semnatară a Convenţiei. Se nasc multe întrebări de natură juridică, la care va trebui să se găsească un răspuns pe parcursul negocierilor. Următoarele întrebări sunt câteva dintre acestea. Uniunea ar trebui să adere doar la Convenţie sau ar trebui să devină şi parte semnatară a protocoalelor? Cum ar trebui rezolvată problema reprezentării Uniunii în organismele Consiliului Europei? Ultimul şi cel mai important lucru, ce relaţie ar trebui adoptată între cele două instanţe - Curtea de Justiţie de la Luxemburg şi Curtea Europeană a Drepturilor Omului de la Strasbourg?
Să ne amintim că un principiu fundamental al sistemului juridic al Uniunii Europene este jurisdicţia exclusivă a CEJ în interpretarea dreptului Uniunii. Îmi face plăcere să constat că nou constituita Comisie a abordat cu prioritate problema aderării la Convenţie şi a elaborat o recomandare pentru începerea negocierilor. Acum, cel mai important este ca statele membre să ajungă la înţelegerea problemelor fundamentale, astfel încât negocierile să se deruleze fără probleme.
Andreas Mölzer  
în scris. - (DE)Prin Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale (CEDO) UE îşi face singură probleme. Mă gândesc, de exemplu, la prezumptiva încălcare a Convenţiei în legătură cu repatrierea forţată, de către Italia, a refugiaţilor africani. În acel caz, Convenţia de la Geneva privind statutul refugiaţilor a lovit ca un bumerang, deşi protecţia refugiaţilor se referă explicit la persecuţia din motive politice sau religioase, între altele. Acum, aceştia sunt în principal emigranţi din motive economice. Se încearcă oare acceptarea lor pe căi ocolite?
În general, eşecul politicii noastre de integrare din ultimele decenii se întoarce împotriva noastră. Curtea Europeană a Drepturilor Omului din UE va impune, probabil, minaretele şi voalurile burka în Europa, iar unele acţiuni sunt deja pe rol; poate că, în schimb, crucifixul va dispărea de pe pereţii şcolilor şi, poate, ulterior, de pe trusele de prim ajutor, sigilii, blazoane şi drapelele naţionale? De fapt, s-a intenţionat aplicarea libertăţii religioase în statele care interzic practicarea religiei în spaţiul public. Nu se poate ca populaţia indigenă să îşi nege moştenirea occidentală de dragul drepturilor câtorva indivizi, pentru ca aceştia să se simtă bine. În special, chiar şi păstrarea datelor va fi probabil incompatibilă cu CEDO. Se pune problema dacă actualul plan de blocare a pornografiei infantile pe Internet respectă prevederile Convenţiei, în special din cauza faptului că blocajele impuse pe Internet de către industria divertismentului sunt folosite ca pretext pentru instalarea filtrelor privind dreptul de proprietate, iar majoritatea adreselor de web îşi au originea în SUA şi deci nu se supun dreptului Uniunii Europene, astfel că nu se atacă rădăcina problemei folosirii inadecvate.
Cristian Dan Preda  
în scris. - În calitate de raportor pentru AFET în privinţa aderării Uniunii la Convenţia Europeană a drepturilor omului, mi-am pus întrebarea, ca şi alţi colegi, ce anume aduce nou o asemenea decizie. Răspunsul e, în opinia mea, următorul: aderarea creează un control suplimentar extern de respectare a drepturilor la nivelul Uniunii. În acest fel, se consolidează ordinea publică europeană, fondată, aşa cum se ştie, pe drepturile omului, pe democraţie şi pe statul de drept. În fine, aderarea înseamnă un plus de credibilitate pentru Uniune în relaţiile externe.
Trebuie să fim, pe de altă parte, conştienţi că există un număr de chestiuni care îşi aşteaptă răspunsul: care este domeniul acoperit de aderare? Doar Convenţia sau şi protocoalele adiţionale? Care vor fi modalităţile de reprezentare a Uniunii în organismele Convenţiei? Ce rol va avea Parlamentul în numirea judecătorului Uniunii la CEDO? Sunt convins că toate îşi vor afla răspunsul curând
Joanna Senyszyn  
În Europa nu există nici până acum un sistem eficient de apărare a drepturilor omului. Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului (CEDO) este cel mai important instrument pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale în Europa. Pentru cetăţenii ţării mele, cărora guvernele de dreapta le-au răpit posibilitatea de apărare a drepturilor fundamentale garantate prin Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, ea are o semnificaţie deosebită. Curtea Europeană a Drepturilor Omului de la Strasbourg, care susţine Convenţia, a rezolvat peste 100 000 de cauze de când a fost înfiinţată. Numărul cauzelor creşte semnificativ de la an la an. În 2009, aproape 60 000 de plângeri au fost înaintate instanţei, ceea ce reprezintă o creştere de 20 % în comparaţie cu 2008. Statele membre nu se grăbesc să recunoască hotărârile Curţii. Dacă ar face acest lucru rapid şi eficient, numărul plângerilor s-ar reduce cu siguranţă. Aderarea Uniunii la CEDO va fi un nou imbold pentru încurajarea aplicării eficiente a hotărârilor Curţii - o instituţie care susţine drepturile cetăţenilor şi face posibil ca aceştia să îşi caute dreptatea. Compatibilitatea actelor juridice cu textul Convenţiei va fi realizată sub supravegherea Curţii. În strânsă legătură cu aceasta, deciziile Curţii trebuie să se oglindească şi în politica UE. Poate că, mulţumită acestui fapt, dreapta poloneză va înţelege, printre altele, că statul are obligaţia de a asigura neutralitatea confesională în instituţiile educaţionale de stat, unde prezenţa la cursuri este obligatorie indiferent de apartenenţa la o confesiune religioasă (extras din hotărârea Curţii în cauza Lautsi/Italia).
