Velkomstord
Formanden.
I vores officielle loge har vi i dag besøg af formanden for den finske Rigsdag, Paavo Lipponen. Jeg byder Dem velkommen til Parlamentet, hr. Lipponen.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om forberedelsen af Det Europæiske Råds møde i Thessaloniki den 20.-21. juni 2003 og mødet mellem trojkaen og de lande, der deltager i stabilitetspagten i Sydøsteuropa.
Yiannitsis
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, Det Europæiske Råd i Thessaloniki vil afslutte en særlig vanskelig seksmånedersperiode og bane vejen for, at den europæiske integrationsproces kan fortsætte.
Rådet planlægger at fokusere på fem vigtige områder. For det første, hvordan man skal fremme spørgsmålet om de institutionelle forandringer, som EU har brug for, og som Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid har behandlet siden marts 2002. For det andet udenrigs- og forsvarspolitiske spørgsmål med særlig vægt på det, der vedrører de transatlantiske relationer, formuleringen af en strategisk opfattelse af sikkerhedsspørgsmål for Unionen og spørgsmålet om masseødelæggelsesvåben. For det tredje indvandring, asyl og spørgsmål vedrørende de ydre grænser, som De ved, at det græske formandskab har interesse i, og deres voksende betydning for Unionen i de sidste fem år. For det fjerde spørgsmål, der vedrører beskæftigelsesstrategien og Lissabon-strategien i almindelighed, som Rådet må tage fat på, og så er der et femte punkt at behandle dagen efter rådsmødet, med andre ord lørdag den 21. juni, der drejer sig om Unionens politik på det vestlige Balkan.
Naturligvis vil Rådet ud over disse fem områder ikke undlade at drøfte og træffe passende beslutninger om en række andre spørgsmål. Men jeg vil i hovedsagen begrænse mig til de temaer, jeg har nævnt.
Mine damer og herrer, det første tema drejer sig om de institutionelle forandringer, som konventet er i gang med at behandle, og de skridt, der nødvendigvis må følge efter. Som resultat af udvidelsen, som der blev underskrevet en traktat om i Athen den 16. april, er der det påtrængende problem med de ændringer, som må fremmes, så EU ikke falder i den grimme fælde at have ufleksible institutioner, der ikke kan fungere effektivt og kreativt. Det er grunden til, at spørgsmålene om Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid er væsentlige problemer, som Rådet og Unionen i almindelighed må behandle.
Som aftalt ved det uformelle rådsmøde i april forventes konventet gennem sin formand at forelægge resultatet af sit arbejde, der har varet i ca. 15 måneder. Det græske formandskab har efter særlige flersidede aftaler sikret, at den tidsplan, som Rådet i København gav til konventet, bliver overholdt. Der er blevet forelagt idéer og forslag. Dialogen kan fortsætte, men på et tidspunkt må vi konkludere. Konklusionen vil naturligvis ikke finde sted under det græske formandskab, men vi forventer, at lederne udveksler synspunkter og træffer afgørelse om dagsordenen for regeringskonferencen og for processen frem til det endelige stadium, der skal afsluttes under det græske formandskab.
Slutproduktet af konventet vil derfor blive forelagt rådsmødet i Thessaloniki. Det er ikke Rådets rolle at træffe reelle afgørelser. Dets rolle er at afgøre, hvordan man kan give regeringskonferencen besked på at starte arbejdet, så vi kan få et resultat, der kan accepteres af alle samt være en fællesnævner og udgøre de institutionelle rammer, som vil afstikke Unionens kurs i adskillige år. Vi må sikre os, når tiden er inde, at denne fællesnævner ikke bliver den laveste fællesnævner, ikke bliver en ændring af begrænset betydning, men en fællesnævner, der vil garantere en dynamisk kurs for et udvidet Europa.
Det græske formandskab planlægger at afholde drøftelser om de indholdsmæssige aspekter af dette punkt, så der kan komme en meningsudveksling, således at billedet af de nationale holdninger bliver tegnet før regeringskonferencen, og naturligvis således at der træffes beslutninger om procedurespørgsmål vedrørende de følgende stadier i proceduren. Arbejdsplanen for regeringskonferencen er et vigtigt spørgsmål. For at fastlægge denne må der også tages hensyn til visse medlemsstaters pligt til at have en indre dialog om resultatet af konventet. Vi forventer, at denne procedure vil være afsluttet omkring efteråret, at regeringskonferencen går videre, og at dens arbejde bliver afsluttet i tide, så perioden mellem udvidelsen, i maj 2004, og ikrafttrædelsen af de nye institutionelle rammer bliver så kort som muligt.
Under alle omstændigheder gør fremskridt med konventets arbejde det muligt for mig at give udtryk for visse synspunkter angående flere forskellige ting. Under debatten om den institutionelle struktur for et udvidet Europa begyndte man med at fastslå behovet for større effektivitet. Alle er overbeviste om, at det er nødvendigt, at vi tilpasser den institutionelle struktur og funktionsmåde til en større Unions behov, samtidig med at vi fastholder alle de principper, som den europæiske enhedsbestræbelse er baseret på. Udformningen af en forfatningstraktat er et kvalitativt kvantespring, der i vid udstrækning skyldes de bestræbelser, konventet gør sig. Men vi må sige, at det også er et udtryk for Europas borgeres vilje. Dets styrke afhænger af to afgørende elementer: dets mere demokratiske funktion og dets mere effektive beslutningstagning.
Jeg vil særlig hilse den kendsgerning velkommen, at man under konventets arbejde har kunnet notere en væsentlig enighed om en række grundlæggende spørgsmål som f.eks. styrkelsen af Europa-Parlamentets rolle, indførelsen af en fælles international juridisk status for Unionen, inkorporeringen af chartret om grundlæggende rettigheder i forfatningstraktaten og den yderligere fællesskabsliggørelse af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Den opfattelse, at vi kan få bedre demokratisk legitimitet for Unionen uden at skabe nye institutioner eller organer, blev også bredt accepteret.
Et udvidet Europa bør føre til en styrket international tilstedeværelse. Dette indebærer, at der skal findes løsninger såsom en bedre koordineret måde at bruge udenrigspolitiske ressourcer på og skabelsen af en post, der vil forene den højtstående repræsentants ansvar med det, der påhviler den kommissær, der er ansvarlig for udenrigspolitikken. Som De ved, mine damer og herrer, er debatten på vej. Ud over de forskellige tilgange, der er blevet givet udtryk for i konventets plenum, mener jeg, at det er vigtigt for os at opretholde en balance mellem Unionens institutioner med henblik på at sikre ligebehandlingen af medlemsstaterne for at gøre yderligere brug af de fordele, som fællesskabsmetoden indebærer, og for at styrke den demokratiske karakter af en union af stater og nationer. 
Under alle omstændigheder mener jeg, at konventet har været en succes og har truffet beslutninger om en række vanskelige spørgsmål, der stod tilbage fra tidligere regeringskonferencer. Det siger sig selv, at den kommende regeringskonference må tage hensyn til de beslutninger, som der var enighed om, og det er vigtigt, at der i det sidste stadium af arbejdet findes en vilje til kompromis, til at bevare konventets autoritet og til at nå det stærke resultat, som Unionen så hårdt har brug for at få garanteret.
Som jeg nævnte tidligere, har et andet vigtigt arbejdsområde for Rådet i juni at gøre med udviklingen igennem hele denne periode, hvad angår det særligt afgørende spørgsmål om udenrigspolitik, der indbefatter spørgsmålet om forholdet mellem staterne. Topmødet mellem EU og USA vil finde sted i Washington nogle få dage efter rådsmødet. Det bliver en mulighed for at drøfte spørgsmål, der er vigtige for begge parter, at samarbejde og tage fat på alvorlige spørgsmål, der drejer sig om den internationale og/eller bilaterale udvikling, og at ændre det klima, der ofte har hersket igennem de seneste måneder.
Forholdet mellem EU og USA afhænger af traditionelle bånd, den vigtige rolle, som begge parter har på den internationale scene, og deres dynamik, til trods for at de i de seneste måneder er blevet sat på prøve ved en meningsuoverensstemmelse i en række spørgsmål. Alle vi medlemsstater mener imidlertid, at det, der forener os, er større end det, der skiller os, og at det er i alles interesse, at vi samarbejder.
Ved det sidste møde i Gymnich havde vi en meget nyttig drøftelse. Vi mener, at indtrykket af vores forbindelser med USA bør forbedres og bedre bør afspejle den virkelige natur af dette forhold. Det er grunden til, at vi arbejder hårdt på at sikre, at næste topmøde, hvis dagsorden vil blive drøftet ved topmødet i Thessaloniki, bliver et vigtigt skridt i den yderligere udvikling af vores strategiske forhold, så vi kan møde nutidens udfordringer sammen.
Spørgsmålet om Irak og de transatlantiske forhold og den internationale udvikling i almindelighed har i den seneste tid skabt nye udfordringer for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. I denne sektor må vi kunne udvikle en fælles opfattelse af det nye sikkerhedsmiljø og kunne håndtere de nye udfordringer og trusler effektivt. Udenrigsministrene instruerede ved deres uformelle møde i begyndelsen af maj Unionens højtstående repræsentant om at udarbejde en generel rapport om det nye sikkerhedsmiljø, de udfordringer og trusler, der opstod på baggrund af det, og de måder, hvorpå Unionen kan håndtere disse, en rapport, der skulle forelægges til en første drøftelse ved Det Europæiske Råd i Thessaloniki. Ligeledes forventer Det Europæiske Råd at vedtage formandskabets fremskridtsrapport om den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik sammen med årsrapporten om gennemførelsen af Unionens program til forebyggelse af voldelige konflikter, der udgør hjørnestenen i Unionens sikkerhedsmekanisme. Spørgsmålet om masseødelæggelsesvåben, der hænger sammen med det foregående, er også et af de vigtige punkter på dagsordenen, og naturligvis mener jeg, at det vil forblive dér, i betragtning af at spredningen af disse våben udgør en væsentlig udfordring for det internationale samfund. 
I forlængelse af konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Sevilla agter formandskabet også ved mødet i juni at henlede statsoverhovedernes opmærksomhed på en række spørgsmål vedrørende indvandring, asyl og de ydre grænser, der, som De ved, var et grundlæggende højt prioriteret område for vores formandskab. Der er sket betydelige fremskridt. Det lykkedes Rådet at nå frem til en politisk aftale om direktivet om familiesammenføring, og vi mener, at vi kan nå politisk enighed om direktivet om personer med langtidsophold og det dermed forbundne direktiv, der definerer flygtninge.
Som De ved, har vi efterlyst en samlet genovervejelse af spørgsmålet om indvandring både i betydningen legal og illegal indvandring. I bestræbelserne på at formulere en fælles europæisk politik vedrørende spørgsmålene om legal indvandring og asyl har formandskabet også tillagt spørgsmålet om integration af personer fra tredjelande særlig betydning. Vi agter sammen med Kommissionen at formulere konklusioner for Thessaloniki på basis af Kommissionens meddelelse om udviklingen af en fælles politik om illegal indvandring, menneskehandel, spørgsmålet om de ydre grænser og tilbagesendelse af illegale indvandrere sammen med spørgsmålet om at dele byrderne. Formandskabet agter også at søge politisk enighed om at medtage indvandring som et nødvendigt parameter i vurderingen af tredjelandes samarbejde med Unionen.
I forlængelse af Det Europæiske Råd i foråret, der blev afholdt under vanskelige økonomiske og politiske forhold, er det også nødvendigt at træffe foranstaltninger til at gennemføre de beslutninger, der blev nået inden for rammerne af Lissabon-strategien i marts 2000, særlig nu, hvor vi er en tredjedel inde i processen, og der stadig er meget at gøre. Ved rådsmødet i marts besluttede vi at fremme anvendelsen af en række politikker vedrørende beskæftigelse, udvikling, iværksættervirksomhed og andre politikker. Det er grunden til, at et af de centrale spørgsmål i Thessaloniki bliver vedtagelsen af visse retningslinjer såsom den reviderede europæiske beskæftigelsesstrategi, at registrere de fremskridt, der er sket vedrørende en række mål som udlicitering, energispørgsmål og miljøansvar, og vedtagelsen af pakken om reformer af den fælles landbrugspolitik, til trods for at det er vanskeligt i dag at forudse det endelige udfald af denne sag.
Det fører mig til det vestlige Balkan. Hvad angår det vestlige Balkan og dets forhold til Unionen, fastsætter vores program en række prioriterede områder, særlig styrkelsen af Balkans fremskridt hen imod en europæisk struktur og europæiske betingelser. Det, at det vestlige Balkan er forblevet højt placeret på Unionens liste over prioriterede områder til trods for det forværrede klima i de seneste måneder, er et resultat for Unionen og illustrerer også den væsentlige politiske betydning, vi tillægger regionen. Denne interesse er blevet manifesteret reelt gennem stabiliserings- og associeringsprocessen både på det politiske område og på sikkerhedsområdet, med de to operationer i Bosnien-Hercegovina og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.
Omstrukturering af det vestlige Balkan har været baseret på regionalt samarbejde, og i denne forbindelse er stabilitetspagtens rolle vigtig. Jeg vil i særdeleshed henvise til formandskabets initiativ inden for rammerne af samarbejdsprocessen i Sydøsteuropa og stabilitetspagten for at forebygge kriser og konflikter og tilvejebringe en advarselsmekanisme, der i særlig grad vil lægge vægt på vigtigheden af økonomisk og social udvikling som afskrækkende middel. Stabiliserings- og associeringsprocessen er fortsat det grundlæggende element i Unionens politik i Balkanlandene, og i vores bestræbelser på at støtte denne politik gjorde man for nylig i Kroatien status over, hvad der er nået under stabilitetspagten, idet det vigtigste mål var at koordinere aktioner under pagten for at supplere stabiliserings- og associeringsprocessen. Demokratisering, forsoning og regionalt samarbejde på den ene side og en tilnærmelse af alle disse lande til Unionen på den anden udgør en enhed.
Kommissionen, medlemsstaterne og regionens fem lande er blevet enige om vores mål på det vestlige Balkan. Rådet og Kommissionen arbejder på at gennemføre disse mål med særlige operationelle konklusioner. De relevante afgørelser skal vedtages ved mødet i Rådet (almindelige anliggender) den 16. juni. Parlamentet vil vedtage disse beslutninger, og på denne måde ser vi frem til at markere et afgørende punkt i vores forbindelser med det vestlige Balkan med en afsluttende tekst, der ikke blot giver udtryk for den politiske vilje til at støtte de udsigter, regionens lande har vedrørende Unionen, men også indeholder en skitse til, hvordan målet skal nås.
Samtidig vil Det Europæiske Råd bekræfte, at disse landes europæiske fremtid i væsentlig grad ligger i deres egne hænder og i deres vilje til at gennemføre de nødvendige reformer. Stabiliserings- og associeringsprocessen, hvoraf princippet om pålægning af forhåndstilpasningskrav er en integrerende del, giver os fortsat de nødvendige institutionelle rammer. At berige denne proces med elementer fra den seneste erfaring fra udvidelsen vil styrke vurderingen, reformen og kontrolmekanismerne på basis af 1997-betingelserne og Københavnskriterierne. I overensstemmelse med en yderligere udvikling har Kommissionen foreslået et særligt middel, de europæiske integrationspartnerskaber. Inspireret af proceduren forud for tiltrædelse og tilpasset hvert lands behov vil de angive de prioriteringer og forpligtelser, der regelmæssigt skal opfyldes, og virke som en rettesnor for finansiel støtte via Cards. Beslutningen om at vedtage denne mekanisme forventes ligeledes at blive truffet af Rådet (almindelige anliggender) og Det Europæiske Råd.
Blandt de tiltag, som vil blive drøftet på topmødet, skal man også tillægge spørgsmålet om retlige og indre anliggender særlig vægt, særlig bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet. Vi efterlyser en evaluering af de resultater, landene i regionen har opnået i andre horisontale spørgsmål såsom spørgsmålet om flygtninge, kampen mod arbejdsløshed, liberalisering af handelen og beskyttelse af religiøse og kulturelle mindesmærker.
En vigtig forudsætning for at nå en effektiv stabilisering i regionen består i at styrke europæisk finansiering og lægge større vægt på udviklingsforanstaltninger. De beslutninger, der bliver truffet på mødet i Thessaloniki, vil også afspejle sig i Thessaloniki-erklæringen, der forventes underskrevet af de berørte parter den 21. juni. I dette politiske forum, der er en forlængelse af Zagreb-topmødet i 2000, agter vi at genoptage en politisk dialog, der vil fuldende den nugældende ramme og ligeledes understrege det ansvar, landene på det vestlige Balkan har for den generelle proces.
Ud over disse grundlæggende parametre, som Det Europæiske Råd vil tage fat på, kunne jeg meget kort nævne visse andre spørgsmål af særlig betydning. I forlængelse af den historiske ceremoni med underskrivelse af udvidelsestraktaten den 16. april blev der sat nyt skub i denne proces, og et grundlæggende stadium i den generelle udvikling af den blev afsluttet. Ratificeringsproceduren for de 10 lande går glat fremad, og det gør den forstærkede overvågning af anvendelsen af acquis communautaire også. Samtidig sker der tilfredsstillende fremskridt i forhandlingerne med Bulgarien og Rumænien. Med Tyrkiet er vi i gang med at afslutte tiltrædelsesstrategien i overensstemmelse med beslutningerne i København. Det forventes derfor, at Det Europæiske Råd vil notere sig de fremskridt, der er sket, og vil vedtage de nødvendige retningslinjer.
Jeg vil ikke nævne andre sager, der naturligvis løbende vil optage Rådet. Men jeg vil blot pege på, at det græske formandskab i sine bestræbelser på at bringe de europæiske borgere nærmere på den europæiske udvikling giver høj prioritet til et forslag om europæiske politiske partier og gør alt, hvad det kan, for at forhandlingerne i Rådet kan blive afsluttet før Det Europæiske Råd i Thessaloniki. Jeg er særligt glad for, at man i går nåede frem til en generel enighed om organiseringen af en aftale om bedre lovgivning, og at vi følgelig også vil få denne aftale forelagt ved topmødet i Thessaloniki. Jeg vil gerne afslutningsvis notere mig, at formandskabet har forsøgt og vil gøre en sidste bestræbelse på at undersøge, om der måske også kan findes en løsning på spørgsmålet om statutten for Europa-Parlamentets medlemmer. Vi vil se, hvordan det udvikler sig. Jeg kan ikke forudsige noget.
Formanden.
Jeg vil gerne have, at det i dag bliver ført til protokols, hvor taknemmelige Parlamentet og jeg er for det græske formandskabs store bestræbelser på at samarbejde med os på en meget konstruktiv måde om bedre lovgivning. Jeg håber, at vi kan indgå en interinstitutionel aftale om det. Jeg vil igen takke Dem for Deres vedvarende indsats for at forsøge at finde en løsning på spørgsmålet om en statut for Europa-Parlamentets medlemmer.
Prodi
Hr. formand, mine damer og herrer, som hr. Yiannitsis sagde, kommer det udkast til en forfatningstraktat, som Det Europæiske Konvent har udarbejdet, til at stå i centrum for arbejdet på det kommende Europæiske Råd i Thessaloniki. Da denne begivenhed er særlig vigtig, vil min tale i dag udelukkende handle om netop dette emne, og jeg er sikker på, at der efterfølgende vil udspille sig en livlig debat med mange forslag til de afsluttende og yderst vanskelige faser af konventets arbejde.
Med nogle få dage tilbage af konventets arbejdsperiode vil jeg gerne takke alle dem, der har repræsenteret Parlamentet i konventet. Deres engagement har været og er afgørende for, at den vanskelige proces kan fortsætte. Jeg vil også gerne sige tak til præsident Simitis, hr. Yiannitsis og deres team for det tålmodige formidlingsarbejde, der når sit højdepunkt i Thessaloniki. Jeg håber, at resultatet bliver positivt.
Det er ikke så længe siden, at Kommissionen og Parlamentet gjorde sig til stærke talsmænd for forslaget om at oprette et konvent om Europas fremtid. I dag har vi mulighed for at stifte vores første ægte grundlov ved hjælp af en demokratisk debat, der udspiller sig i fuld åbenhed. Mine damer og herrer, sammen har vi ønsket dette konvent, og sammen bør vi gøre en indsats for, at det bliver en succes.
Konventet skal fremlægge en velafbalanceret tekst uden alternativer, en tekst, som er et grundlag for Europa i mange år fremover, og som sikrer vores tilstedeværelse og uafhængighed på den internationale scene. Hvis dette ikke skulle ske, vil det medføre alvorlige risici for os. Hvis vi udskyder beslutninger om centrale spørgsmål til regeringskonferencen, løber vi en risiko for at gentage de ulykkelige erfaringer fra Nice. Og det ville være skæbnens ironi, for vi ønskede netop konventet, fordi vi ikke var tilfredse med Nice-resultatet.
Jeg vil gerne minde om de oprindelige hensigter med denne store reform af vores politikker og institutioner. I december 2001 blev konventet oprettet med Laeken-erklæringen, og det fik til opgave at bane vejen for regeringskonferencen på den mest omfattende og åbne måde. I Laeken-erklæringen blev tre punkter fremhævet. Det var for det første en forbedret fordeling og afgrænsning af kompetencerne i EU, for det andet en forenkling af lovgivningsinstrumenterne og handlingsmulighederne, og for det tredje en indførelse af mere demokrati, gennemsigtighed og effektivitet i EU. Hovedmålsætningen er at fastslå EU's værdier, definere borgernes grundlæggende pligter og rettigheder og skabe klarhed om samspillet mellem medlemsstaterne inden for EU.
Konventet har således fra starten fået en svær arbejdsopgave, som er et herkulesarbejde. Men vi må også indrømme, vi på næsten et halvt århundrede har skabt et fantastisk instutionelt system og lovgivningssystem, og at vi har udviklet en måde at føre politik på, som er enestående på verdensplan, og som vi kan være stolte af.
Konventets mandat står således klart, nemlig at skabe en bedre definition af, hvem der gør hvad i EU. Dette giver sig udslag i en ny institutionel balance, som gør det muligt for Europa at spille sin rolle i en globaliseret verden, men som er udtrykt på en måde, der er let at forstå for borgerne. Parlamentet og Rådet skal sammen stå for den lovgivende magt, hvilket betyder, at den fælles beslutningsprocedure skal være den almindeligt brugte procedure. Den dømmende magt ligger hos Domstolen, og på dette punkt går jeg ind for, at dens jurisdiktion også kommer til at omfatte udenrigspolitikken og retlige og indre anliggender. Endelig har EU - foruden en bedre definition af den lovgivende magt - brug for ét enkelt udøvende organ, nemlig Kommissionen. Under Europa-Parlamentets og Rådets kontrol gennemfører Kommissionen lovgivningen, fører politikken ud i livet og sikrer EU's repræsentation udadtil undtagen på det forsvars- og sikkerhedspolitiske område. En opdeling af den udøvende magt ville ikke give Europas borgere den fornødne gennemsigtighed og det fornødne ansvar, og den ville mindske Deres kontrolmuligheder som Europa-Parlament.
Der er dog et punkt, som er yderst vigtigt, hvilket jeg gerne vil understrege, og det er, at en generel udbredelse af flertalsafgørelserne er afgørende for den politiske vilje til at træffe demokratiske og effektive beslutninger. Hvis dette ikke sker, bliver der mangel på demokrati og effektivitet.
Den sidste version af det udkast til en forfatningstraktat, som konventet har offentliggjort, indeholder nogle - og måske også mange - gode forslag. Chartret om grundlæggende rettigheder bliver en fast del af teksten og kommer til at udgøre anden del af vores forfatning, den fælles beslutningsprocedure er blevet mere omfattende, selv om det stadig ikke er tilstrækkeligt, og endelig står det nu klart, at vi skal have en udenrigsminister, der repræsenterer EU på internationalt plan.
Der er dog andre punkter, som vi skal arbejde videre med. For det første er enstemmigheden endnu ikke blevet afskaffet. Jeg vil endnu en gang understrege, at det er et grundlæggende problem, som har indvirkning på institutionernes fremtidige effektivitet, eftersom vetoretten kun kan føre til lammelse i EU.

Den bedste løsning - og der er sikkert flere næstbedste løsninger - er utvivlsomt et dobbelt simpelt flertal, det vil sige 50 % af medlemsstaterne og 50 % af befolkningen. Det er enkelt, klart og let at forstå. Det er vores foretrukne system, fordi det afspejler EU's dobbelte legitimitet, som netop bygger på enighed mellem medlemsstaterne og befolkningernes fælles vilje. Men jeg gentager, at det væsentligste punkt er at ophæve vetoretten, som vi betaler en uacceptabelt høj politisk pris for, både når det gælder den interne politik og den internationale politik.
For det andet er spørgsmålet om en fast formand for Det Europæiske Råd endnu ikke blevet løst. Den løsning, der foreslås i det sidste udkast, giver efter min mening tre problemer. For det første er der det grundlæggende legitimitets- og ansvarsproblem, nemlig at det er uklart, hvem denne person skal stå til ansvar over for, hvilket er af afgørende betydning for demokratiet. For det andet svækker man Deres rolle som Europa-Parlament, eftersom Parlamentet med rette har kontrol med Kommissionen, men ikke med Rådet eller dets formand. Derfor er det et uligevægtigt forslag. Det er en ringe form for demokrati, som vi forestiller os, og som man forestiller sig i dette udkast! Det mener jeg ikke, at vi bør tillade. Endelig - og det er bestemt ikke sekundært - skaber man i Rådet endnu et udøvende organ, som blot vil ende med at skabe forvirring om Fællesskabets kompetencer. Dermed skaber man ikke klarhed omkring instrumenterne og slet ikke omkring ansvarsfordelingen i EU.
Med denne situation og disse tre grundlæggende indvendinger in mente er vi åbne over for forskellige løsninger, lige fra at bevare systemet med skiftende formandskab til en formand - som ikke skal være andet end formand - der gør Rådet mere effektivt set ud fra et teknisk synspunkt. Mere generelt sagt er det vigtigste, at man får lagt et godt grundlag til en effektiv sameksistens mellem det, som i dag ikke går længere end til et mellemstatsligt samarbejde, og de mere konsoliderede fællesskabsmekanismer, hvilket dog ikke fremgår af udkastet. Dette opnås ikke ved en adskillelse og en opsplitning, men ved at slå bro mellem de to dimensioner og tage højde for en eventuel fremtidig udvikling i retning af en fælles løsning, sådan som en EU-præsident f.eks. kunne være i fremtiden.
Vi skal være kreative og bruge vores fantasi, og vi skal forstå, hvad tiden og fremtiden betyder. I dag har vi allerede et konkret grundlag at bygge på, nemlig EU-udenrigsministerens område. Denne person kommer til at repræsentere EU i udenrigs- og sikkerhedspolitiske spørgsmål, mens repræsentationen af de øvrige områder efter vores opfattelse fortsat bør varetages af Kommissionen, sådan som jeg sagde lige før. Dette forklarer forslaget om udenrigsministerens dobbeltfunktion. For at kunne varetage sine opgaver er udenrigsministeren nemlig nødt til at være en kommissær, som dog skal have en særlig status, hvad den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik angår. Derfor skal EU-udenrigsministeren arbejde tæt sammen med de øvrige kommissionsmedlemmer, ikke mindst med Kommissionens formand, og kunne benytte sig af en ægte europæisk tjeneste.
Dette organ skal være administrativt tilknyttet Kommissionen, så det kan samarbejde med Kommissionens øvrige tjenestegrene med henblik på den bedst mulige udnyttelse af ekspertisen, ressourcerne og indsatsen på alle de områder, der har at gøre med udenrigspolitik i egentlig forstand. På denne måde får EU virkelig en fælles repræsentation udadtil, idet man på en effektiv måde både kan trække på Fællesskabets egne instrumenter og de mellemstatslige instrumenter, hvilket giver EU den indflydelse og den rolle, som det skal have på verdensplan.
Dette er, mine damer og herrer, et konkret eksempel på hvordan man skal tilrettelægge samspillet mellem det mellemstatslige aspekt og fællesskabsaspektet. De sidste måneders begivenheder har lært os én ting: Hvis Unionen fortsat står splittet, vil den for altid være en økonomisk kæmpe og en politisk dværg på den internationale scene. Jeg vil endda tilføje, at hvis man er en politisk dværg alt for længe, holder man også op med at være en økonomisk kæmpe.
Til slut vil jeg gerne henlede opmærksomheden på et sidste punkt, nemlig at det er nødvendigt at styrke den økonomiske politik ved hjælp af passende institutionelle instrumenter, og det er netop for at undgå, at vi også bliver tilsidesat på det økonomiske område. I den forbindelse er det legitimt at spørge sig selv, om det for at skabe harmoni i den blanding af det mellemstatslige aspekt og fællesskabsaspektet, som vi ser i dag, ikke det kunne være en mulighed at overdrage formandskabet for Eurogruppen til kommissæren for økonomiske og monetære anliggender, så han kunne varetage euroområdets repræsentation udadtil i de internationale institutioner. Her har vi brug for en stærk mand, som repræsenterer EU på en kontinuerlig måde.
Mine damer og herrer, dette var kort sagt, hvad jeg ville tale om i dag. Der er naturligvis meget andet at tilføje, men jeg har forsøgt at begrænse mig til de væsentligste punkter for at give mere tid til debatten. Til sidst vil jeg blot sige et par ord for at takke det græske formandskab, som har være beslutsomt, effektivt, dygtigt og lydhørt over for de forskellige synspunkter. Det har været et eksemplarisk samarbejde. Det får mig til at komme med en slutbemærkning - som måske kan virke ondskabsfuld, men som faktisk er helt ærligt ment - nemlig at de forskellige institutionelle løsningsmodeller måske er en rationel forklaring på, at rotationsordningen ikke kan fungere. Jeg vil gerne understrege, at de måske er en forklaring på det, men at der ikke er nogen løsningsmodel, som kan erstatte entusiastiske, intelligente og ansvarlige politikere, der bruger deres egen nationale kulturarv i den europæiske almenheds tjeneste.
(Bifald)

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Rådet, kære kolleger, jeg glæder mig meget over det bifald, som kommissionsformanden fik, fordi han virkelig har fortjent det. Han har fortjent et stort bifald for disse udtalelser, som var orienteret mod fællesskabsmetoden, og jeg vil også gerne fokusere på konventet i mit bidrag. Jeg vil først takke alle medlemmerne af konventet og også formanden, Valéry Giscard d'Estaing, hjerteligt for det hidtidige arbejde, men vi er stadig ikke ved målet. Hvis der ikke havde været disse tydelige fremskridt i den forløbne uge, måtte vi måske frygte endnu et mislykket forsøg i dag. Det frygter jeg ikke længere. Men vi skal gøre yderligere fremskridt.
Vores gruppe er helt bestemt af den opfattelse, at der bør være et fælles, lukket udkast til denne forfatning og ingen muligheder. Vi ønsker altså ikke noget forslag fra konventet, som så kan genåbnes via regeringskonferencen, men vi ønsker et lukket koncept, et lukket program, som så forhåbentlig også får regeringernes godkendelse. Vi ønsker først og fremmest én ting: I præambelen henvises der til vores græske arv, til vores romerske arv samt til oplysningstiden, og vi skal holde fast ved, at også den kristne arv som bestanddel af vores større identitet optages i præambelen til den europæiske forfatning.

Vi forlanger i Europa-Parlamentet, at vi er ligeberettigede i alle spørgsmål om den europæiske lovgivning og deler budgetretten sammen med Rådet inklusive den finansielle planlægning på mellemlang sigt.
Hvad Kommissionen angår, ønsker vi en stærk Kommission, og det er et godt forslag, at kommissionsformanden foreslås af stats- og regeringscheferne på grundlag af valgresultatet, og at Europa-Parlamentet vælger kommissionsformanden. Vi ønsker en stærk Kommission, for Kommissionen udgør sammen med Parlamentet og naturligvis også EF-Domstolen kernen i det fælles Europa. Vi kræver også, at der findes en løsning i konventet med henblik på Kommissionens størrelse, som sikrer, at Kommissionen er handledygtig, men også at alle lande i EU kan finde sig selv i Kommissionen, fordi det er alle landes ønske - også de små - at sidde med ved Kommissionens bord. Man kan sagtens forestille sig procedurer, både ved rotation og ved juniorkommissærer, hvor man kan sikre, at det ikke kun er de store lande, der har plads ved Kommissionens bord, men også de små. Det er af største betydning for det psykologiske i vores fælles europæiske projekt.
Vi kræver også, at den europæiske udenrigsminister, som samtidig skal være næstformand for Kommissionen, er underlagt Europa-Parlamentets godkendelsesvotum sammen med hele Kommissionen. Det skal ikke være sådan, at udenrigsministeren overhovedet ikke har nogen tilknytning til Europa-Parlamentet. Han har også brug for Europa-Parlamentets godkendelse og tillid, og derfor ønsker vi, at han optages i den samlede Kommission, som så også kræver vores godkendelse.
Hvad angår Rådet, kan jeg i højeste grad godkende det, som kommissionsformanden sagde, og naturligvis også det, som rådsformanden sagde, ikke i denne udførlige form, men i tendensen. Dér, hvor Rådet er lovgivende, har vi brug for virkelig gennemskuelighed, og Rådet skal som lovgivende magt principielt og grundlæggende træffe afgørelse efter flertal.
Dernæst til spørgsmålet om formanden for Det Europæiske Råd: Der er en formulering i forslaget fra konventets præsidium om, at rådsformanden ikke bør tilhøre en anden institution. Det ville efter min mening være godt - jeg siger det imidlertid kun personligt nu - hvis denne sætning blev annulleret. Man må bevare den mulighed, at kommissionsformanden en dag, når vi er så vidt, også ville kunne blive rådsformand. Derfor håber jeg, at denne sætning, som stadig står i forslaget, til sidst annulleres.
(Bifald)
Det, der blev sagt om EF-Domstolen, kan jeg kun støtte eftertrykkeligt. Hr. kommissionsformand, jeg vil takke Dem udtrykkeligt herfor. Alt eller næsten al handelen fra EU's side skal underligge europæisk lovgivning, for kun hvis den europæiske handelen kan underkastes domstolskontrol, er den baseret på lovgivning og ikke på politisk opportunitet. Derfor er det så vigtigt, at de fleste områder - kun få er undtaget herfra - for fælles europæisk handelen er baseret på lovgivning og også er underlagt EF-Domstolens kontrol. For først da er vi et virkeligt retsfællesskab. Det skal også gælde for indenrigspolitikken.
Jeg vil gerne takke rådsformanden, fordi han sagde, at hvad angår statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, vil det græske formandskab bestræbe sig på at nå frem til et resultat. Hr. rådsformand, hvis vi ikke kommer frem til et resultat i Rådet, frygter jeg, at der aldrig vil komme en statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Efter at vi har beskæftiget os med spørgsmålet om en statut for Europa-Parlamentets medlemmer i, tror jeg, 15 år nu, har truffet en beslutning i går, træffer en beslutning i dag, har vi som Parlament opfyldt vores forpligtelse. Jeg håber, at det lykkes Dem at gøre det samme. Skulle det mislykkes for Dem, tager Rådet et stort ansvar på sine skuldre. Derfor alle mulige gode ønsker om, at det lykkes Dem at vedtage statutten for Europa-Parlamentets medlemmer! Jeg håber også, at det lykkes Dem at vedtage en partistatut, for for de store, og ikke kun for de store, for alle europæiske partifamilier er det meget, meget vigtigt, at vi får en partistatut, som sikrer gennemsigtighed og handleevne, og jeg vil gerne opmuntre Dem meget til også at gøre det til Deres eget anliggende.
Afslutningsvis endnu nogle overvejelser om udenrigspolitikken, som jo spiller en stor rolle. Vi havde besøg af Algeriets præsident, Bouteflika, i går. Vi vender i disse dage naturligt blikket mod det østlige Europa. Vi opmuntrer vores polske partnere til, at de i weekenden, lørdag og søndag, siger ja til Europa, til medlemskab af EU ved folkeafstemningen. For mig var det en skøn begivenhed sidste søndag i Warszawa at være med ved en demonstration for tiltrædelse, da vi råbte: Tak dla Polski! Ja til Polen i EU.
Men det handler ikke kun om at se mod øst nu, men også mod syd, mod Middelhavsområdet. Vi skal virkelig fylde Middelhavsdialogen med substans igen, for hidtil har det i højeste grad kun været retorik. Vi må ikke tabe Middelhavsområdet af syne, for når vi også taler om sikkerhed ved grænserne - hvilket er nødvendigt, både i forhold til landene i Øst og også i forhold til landene i Syd - må der ikke opstå en ny mur. Vi skal snarere hjælpe landene i Middelhavsområdet, i Nordafrika, således at folk dér, netop unge mennesker, har fremtidsmuligheder. Derfor skal vi styrke vores bestræbelser.
Jeg ønsker Dem held og lykke på topmødet i Thessaloniki. Hvis De træffer denne afgørelse, har De vores gruppes støtte. Held og lykke til Dem, til det græske formandskab og til os alle i EU!
(Bifald)

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, må jeg først komplimentere det græske formandskab for dets mod og beslutsomhed. Som Odysseus har De styret gennem urolige vande, og der var måske tidspunkter, hvor De burde have bundet visse medlemmer af besætningen til masten, da de transatlantiske sirener begyndte at synge, men vi har tid til at forbedre situationen.
Det generelle spørgsmål i denne forhandling er Europas fremtid, og det er inden for rammerne heraf, at konventet arbejder. Jeg vil også gerne udtrykke min tilfredshed med den tale, kommissionsformanden holdt, og på min gruppes vegne igen bekræfte, at vi, der arbejder for konventet, og som deltager aktivt, mener, at det bør udarbejde et udkast til forfatning og ikke bare en liste over muligheder. Det er et helt afgørende punkt. Vi mener også, at det er et positivt element at bekræfte, at det Europa, vi bygger, er verdsligt, for det bekræfter vores respekt for alle religioner og for vores komplicerede historie. Tænk f.eks. på, at der indtil Anden Verdenskrig i Thessaloniki boede den største gruppe af sefardiske jøder uddrevet fra mit land, der har både en græsk, romersk, kristen, muslimsk og jødisk historie. Det er godt, at vi bekræfter Europas verdslige rolle på denne måde.
Med hensyn til den juridiske status udadtil er det, som kommissionsformanden også sagde, vigtigt, at vi oprigtigt bekræfter de grundlæggende principper og flertalskriteriet som arbejdssystem. Det græske formandskab har angivet, at stabiliseringen og integreringen af Balkan er et helt afgørende spørgsmål. Og vi må huske, at da vi lancerede FUSP, kom vores første fiasko, da vi ikke kunne nå til enighed indbyrdes. Og det var det, der forværrede tragedien i Jugoslavien. Da vi begyndte at arbejde sammen i Kosovo og Makedonien, kunne vi opnå forbedringer.
Med hensyn til konventets sidste arbejde vil jeg gerne først pege på, at det vigtigste er, at man ikke udelukker nogen muligheder, med andre ord, at forfatningsteksten gør det muligt for os at udvikle os, for teksten selv vil ikke kunne ændre virkeligheden, men vi må derimod kunne gå videre med fællesskabsmetoden. Og det involverer visse grundlæggende spørgsmål. For det første spørgsmålet om Kommissionen. Hvis vi siger, at Kommissionens formand skal vælges, indebærer det, hr. rådsformand, at De må gøre statutten om europæiske politiske partier til et centralt spørgsmål på dagsordenen i Thessaloniki, for uden ledere vil vi ikke kunne skabe et ægte demokrati, hvor kommissionsformanden har demokratisk legitimitet, og jeg må sige, at det ikke ser ud til, at Rådet tillægger dette punkt særlig vægt i øjeblikket.
For det andet vil jeg med hensyn til Kommissionens sammensætning sige, at det er en åben debat inden for alle politiske familier, men at det, som vi under alle omstændigheder må gøre, er at styrke Kommissionens formåen som kollektiv og dens formands autoritet.
Med hensyn til etableringen af et dobbelt formandskab for Rådet er hr. Prodi godt klar over, som vi alle er det, at sådanne dobbeltsystemer ikke er stabile. Der må være ét organ med udøvende magt. Vi må støtte forbedringer af Rådets indre organisation, men en organisation, der er baseret på to institutioner, som til dels overlapper, vil ikke være stabil.
Det meget vigtige spørgsmål for Parlamentet er nødvendigheden af at værne om den lovgivende magt, de delte beføjelser til at udstede love, hvilket indebærer, at Rådet også skal kunne arbejde på en demokratisk og åben måde, og samtidig må vi opretholde balancen mellem institutionerne.
Med hensyn til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer vil jeg gerne insistere på én ting, hr. rådsformand, og jeg vil også anmode kommissionsformanden om at tilkendegive sin opfattelse af det under denne debat. Hr. rådsformand, spørgsmålet drejer sig ikke om Parlamentets indre system. Det er et rent konstitutionelt anliggende, og derfor er det, De må gøre lige nu, ikke at løse problemet, men simpelthen ikke at modsætte Dem den løsning, vi har foreslået, der yderligere retfærdiggør og støtter behovet for flertalsbaseret beslutningstagning. Husk en ting: I forbindelse med beskatning besluttede man sig i Nice for enstemmighed, og det har givet helt negative resultater. Alle må leve op til deres ansvar, og De har ansvar i forhold til et rent konstitutionelt spørgsmål.
Hr. formand, tillad mig ganske kort at nævne to vigtige spørgsmål. Det ene er økonomien. Der har været et topmøde i G8, hvori kommissionsformanden har deltaget. Jeg vil gerne bede Dem om at være lidt klarere med hensyn til udviklingen af Lissabon-strategien og ligeledes euroen, som er et spørgsmål, der optager os, i særdeleshed fordi den europæiske økonomi ikke virker som motor.
Endelig er det med hensyn til det transatlantiske topmøde sidst på måneden meget vigtigt fra begge sider at demonstrere vilje til endnu en gang at leve op til vores ansvar i den multilaterale kontekst, i særdeleshed på et tidspunkt, hvor der er tegn på håb i fredsprocessen i Mellemøsten og en mulighed for at arbejde for De Forenede Nationers fremtid.
Hr. formand, vi må sige til vores amerikanske allierede - og jeg tænker på udleveringstraktaten - at de må behandle os på basis af ligeret og respektere vores egen mulighed for at lovgive, og i særdeleshed at de må give os forklaringer - dette er et vigtigt punkt - med hensyn til den helt uacceptable situation for visse europæiske borgere i den lovløse zone, der kendes som Guantanamo-basen. Det er også vigtigt, når det gælder de fremtidige forbindelser.
Under alle omstændigheder er det meget vigtigt, at De tager et afgørende skridt ved at respektere og støtte resultaterne af konventet, der fører os frem til en europæisk forfatning.
Watson (ELDR).
Hr. formand, De Liberale i Parlamentet håber, at konventets formand, Valéry Giscard d'Estaing, vil forelægge et udkast til forfatningstraktat for stats- og regeringscheferne, som der er bred konsensus om. Det skal dæmpe gemytterne i de stadig mere hidsige diskussioner, som vi har været vidne til i de seneste uger. Det er imidlertid op til konventet og ikke dets formand at tilkendegive, om der er konsensus eller ej, og hvis konventet har brug for lidt mere tid til at fuldføre sit arbejde, så må det være sådan. Hr. Giscard d'Estaing ynder at sige, at hans forfatning vil forblive uændret i 50 år, men hvis ikke den endelige tekst afspejler en varig konsensus, og medlemsstaterne får tid til at diskutere den, er det sandsynligt, at vi må tage spørgsmålet op igen inden for meget kort tid.
De seneste forslag skaber forhåbninger om, at Præsidiet nu er klar til at lytte, men der er tydeligvis stadig meget at lytte til. Selv med restriktionerne med hensyn til hans indflydelse på udenrigspolitikken er De Liberale stadig ikke overbeviste om, at det er en god idé med en permanent formand for Det Europæiske Råd. Vi har mistanke om, at de større medlemsstater forsøger at sprætte sømmene på det stof, som Fællesskabet er gjort af, op.
En ny europæisk udenrigsminister med to kasketter støttes bredt, så hvorfor ikke også samle formanden for Europa-Kommissionen og formanden for Det Europæiske Råd i én person? Skal vi risikere flere års konflikter, stillingskrige, forøgelse af indsatsen, før vi erkender, at det synspunkt er fornuftigt? Vi må i det mindste lade muligheden stå åben for et integreret formandskab om nogle få år.
Kommissionsformand Prodi talte - og jeg har sympati for meget af det, han sagde - om det nationale veto. I den nationale suverænitets navn fremmer vetoretten alt for ofte internationalt anarki. Hvis vi ikke er i stand til at opfatte suverænitetsbegrebet på en ny måde, vil vi forsætte med at svigte vores borgere med hensyn til de store udfordringer, vi står over for.
Mens jeg bifalder den foreslåede udvidelse af Parlamentets beføjelser til demokratisk kontrol af budgettet og europæisk lovgivning, frygter jeg, at der stadig er skævheder mellem Parlamentets og Rådets beføjelser på andre områder, f.eks. hvad angår indgåelse af aftaler med tredjelande om vigtige sikkerhedsspørgsmål.
Hr. rådsformand, et andet punkt på Deres dagsorden i Thessaloniki er debatten om den højtstående repræsentant Solanas anbefalinger til en overordnet strategi for udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Det er afgørende for EU at udvikle en doktrin, som værner om den centrale rolle, som folkeretten og institutioner som FN, WTO og NATO har.
Europa har hårdt brug for en ramme for at beslutte, under hvilke betingelser vi bør sætte tropper ind i militæraktioner, herunder konfliktforebyggelse, fredsbevarende aktioner og humanitære kriser. Congo er et velkomment fremskridt, men vores aktuelle forlegenhed over Bosnien-Hercegovina er et nederlag. Og for at forhindre, at EU bliver splittet igen, som det gjorde over Irak, må vi nu begynde at diskutere og planlægge vores tilgang til spredning af masseødelæggelsesvåben. Jeg håber, at man på topmødet vil diskutere Europas holdning til Nordkorea og Iran og ikke lader det ligge, til der opstår en krise.
Hvad angår retlige og indre anliggender vil jeg rose rådsformanden for det fremskridt, der indtil videre er sket under Grækenlands formandskab. Jeg håber, at De fortsat vil forsøge at afbalancere tvangsforanstaltningerne mod ulovlig indvandring med et generøst syn på flygtninge og vægt på menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder. Jeg vil også appellere til rådsformanden om at gøre alt for at få vedtaget tre vigtige forslag om tredjelandsstatsborgere med varigt ophold, betingelser for at opnå flygtningestatus og minimumsstandarder for tildeling af en sådan status.
Hr. rådsformand, De berørte spørgsmålet om en statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Jeg er bange for, at det forslag, som vi vedtog i går, ikke vil gøre Deres arbejde lettere, men jeg håber, at De i dette spørgsmål og i andre spørgsmål på Deres dagsorden vil lade Dem råde af Deres filosof Socrates: Husk, at der ikke er noget bestandigt i menneskelige anliggender. Undgå derfor overdreven glæde ved medgang eller overdreven nedtrykthed ved modgang.
Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, det græske formandskab er blevet karakteriseret ved særlig afgørende frister vedrørende Unionens fremtid såsom underskrivelsen af tiltrædelsestraktaten af de 10 lande og den sandsynlige afslutning af konventets arbejde.
Men jeg vil gerne fokusere på en tredje væsentlig begivenhed, der er vigtigere end nogen anden: det, at Unionen pludselig har fået en identitetskrise. Hvad ønsker vi at gøre sammen? Dette afgørende spørgsmål forbliver mere end nogensinde ubesvaret, og helt bestemt når det gælder vores indre ambitioner for Unionen. Ønsker vi virkelig at sætte os det mål, som konventets præsidium foreslår medtaget i den kommende forfatning for Unionen, nemlig en afbalanceret økonomisk vækst og social retfærdighed, fuld beskæftigelse, høj levestandard, social beskyttelse og lige muligheder for alle?
Hvis det er tilfældet, hvorfor nægter vi så at åbne debatten om Den Europæiske Centralbanks prioriteringer? Dens første prioritet bør så ikke længere være prisstabilitet på et tidspunkt, hvor der er fare for økonomisk tilbagegang, men i stedet beskyttelse af arbejdspladser, oplæring og pensioner til alle, finansiering af nyttig infrastruktur såsom piggybacking i stort format og generelt en ægte, fair og bæredygtig udvikling. Hvorfor skal vi begrænse public service til den tvivlsomme status at være en undtagelse fra reglen om fri konkurrence i stedet for at gøre fremme af tjenesteydelser af høj kvalitet og af generel interesse til et prioriteret mål for Unionen, et mål, som derfor bør medtages i forfatningen?
Hvorfor fortsætte med at blokere for alle muligheder for at beskatte bevægelsen af kapital og finansielle indkomster? Den slags åbenlys modsigelse mellem de erklærede mål, der svarer til forventningen, og afvisningen af midler, der vil sætte os i stand til at nå dem, ligger til grund for den mangel på tillid, som vores medborgere føler, når det gælder de europæiske institutioner. Hvad ønsker vi i virkeligheden? Vi må svare åbent og tage ansvaret for vores valg, så europæerne kan deltage i debatten på et oplyst grundlag. Som Albert Camus skrev: "Mal nommer les choses, c'est ajouter au malheur du monde" (At benævne ting forkert indebærer en forøgelse af ulykkerne i verden).
Identitetskrisen er lige så indlysende, når det gælder Unionens rolle i verden. Det er kun blevet alt for klart siden krigen i Irak. Før den konflikt satte stemmer, der modsagde hinanden, men talte åbent, i det mindste den offentlige mening i stand til at blive klar over sagen og involvere sig i kampen mellem forskellige valgmuligheder. Det gjorde de på en så iøjnefaldende og ensartet måde fra Vest- til Østeuropa, at denne pludselige krise efter vores mening er udtryk for en virkelig afbrydelse i Unionens historie og det eneste håb for fremtidige ændringer.
På den anden side, efter at verdens supermagt har vist sin magt mod det internationale samfunds lov og vilje, ser det ud til, at EU er ved at genopbygge sin enighed på basis af en resigneret eller begejstret underordning under den stærkeste. Paul Wolfowitz indrømmer, at korstoget for at eliminere masseødelæggelsesvåben i Irak simpelthen var et bureaukratisk påskud for at få accept af krigen. Dette enorme bedrag har ikke fremkaldt nogen indignation blandt De 15 og slet ikke blandt De 25. Det blev bekræftet her til morgen, og det beklager jeg.
George Bush beslutter at monopolisere forvaltningen af køreplanen for fred i Mellemøsten med alle de risici, der følger af hans sammensværgelse med Sharon og sidstnævntes forbehold over for selve substansen i de forpligtelser, der skal indgås, og til trods for at EU har været med til at sætte dette skrøbelige håb om fred i gang, lader vi os fordrive fra skuepladsen uden at gøre modstand.
USA afviser Den Internationale Straffedomstol, opretholder særlige militære domstole, tilbageholder - som hr. Barón Crespo har påpeget - europæiske borgere i en lovløs zone i Guantanamo Bay. Rådet forbereder ikke desto mindre en aftale om udlevering og gensidigt juridisk samarbejde med Washington og vender det blinde øje til alle disse brudte regler.
Vores partnere fra USA genåbner deres angreb, der skal hæve forbuddet mod genmodificeret materiale for at beskytte USA's landbrug. Europa begynder straks at vakle og viger tilbage fra at anvende de handelsmæssige gengældelsesforanstaltninger, som WTO selv giver baggrund for mod de tankeløse skattefordele, som eksportører i USA får.
Af alle disse grunde, hr. formand, mener min gruppe, at det græske formandskab ville gøre Europa en tjeneste ved at rejse hele dette problemkompleks klart på topmødet i Thessaloniki: Hvad ønsker vi at gøre sammen, og hvilke midler vil vi udruste os med for at nå vores mål?
Under alle omstændigheder er spørgsmålet nu blevet rejst i vores samfund, og det er godt. Tidligere citerede jeg en fransk forfatter. For en ordens skyld vil jeg afslutte mit indlæg med at citere en stor tysker, Hölderlin, som sagde, at hvor der er fare, er der også frelse. Det er klart, hvor faren ligger for Europa. Lad os være blandt dem, der forsøger at frelse det.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, også jeg vil jeg gerne give udtryk for min anerkendelse af det græske formandskabs arbejde i de sidste par måneder og for min tilfredshed med det arbejde, vi udførte i går for at indgå en aftale om bedre regulering. Jeg er ikke mindst kommissionsformanden taknemmelig for, at han mindede os om, hvordan konventet opstod, og hvilke målsætninger vi havde. Det glemmer vi nemlig nogle gange, når vi ser, at nogle af Præsidiets medlemmer og ikke mindst dets formand snarere opfører sig som medlemmer af regeringskonferencen end som Europas stiftere.
Efter min opfattelse, hr. formand, bør EU's reformproces fortsat høre under konventet. Hvis konventet ikke er blevet færdig med sit arbejde den 20. juni, bør vi give det mulighed for at arbejde videre for at nå frem til en aftale, der så afgjort er mulig, hvis blot konventet til fulde spiller sin rolle som stiftende forsamling eller noget, der ligner, ikke lader sig afpresse af nogle få EU-modstandere, der ikke har nogen interesse i konventets succes - hvilket skal understreges - og forsvarer værdien af en åben og parlamentarisk arbejdsmetode, som er meget forskellige fra den mellemstatslige metode, der udelukkende er baseret på styrkeforhold.
Det er rigtigt, at formanden og Præsidiet tydeligvis tog fejl i deres beregninger, da de med vilje forlængede debattens afsluttende del uden på noget tidspunkt at nedfælde de punkter sort på hvidt, som der var bred enighed om. Herved troede de, at de kunne kontrollere konventet efter forgodtbefindende, og de gav det fejlagtige indtryk, at konventet er uenigt om alting. I dag kan de regeringer, som gerne vil have, at denne forfatningsreform bliver en succes - jeg er sikker på, at sådanne regeringer eksisterer, og jeg er også sikker på, at Deres regering er en af dem, hr. formand - dog ikke bare lade tæppet gå ned for konventet, hvis det ikke afslutter sit arbejde på en måde, som er tilfredsstillende for størstedelen af dets medlemmer. Hvis konventet fremlægger flere valgmuligheder i Thessaloniki, er det efter vores mening et bevis på, at arbejdet ikke er færdigt.
Efter min opfattelse er der mindst tre spørgsmål, hvor det er nødvendigt at sende et signal om fremskridt, demokrati og klarhed, som er helt tydeligt for alle borgerne, nemlig borgernes direkte adgang til domstolene, såfremt chartret om grundlæggende rettigheder krænkes, og en samtidig udvidelse af den fælles beslutningsprocedure og flertalsafgørelserne i Rådet, navnlig når det gælder skattespørgsmål og eksterne forbindelser. Vi kan ikke opføre os som en global aktør, der går ind for multilateralisme og demokrati, hvis vi hele tiden bliver standset af vetoer og modvetoer, og hvis hele dette område - sådan som det er tilfældet i dag - bliver ved med at være fuldstændig udelukket fra enhver form for parlamentarisk kontrol. Det tredje og sidste punkt er, at reformprocessen efter vores mening ikke fortsat bør være genstand for enstemmighed, og at man ikke endnu en gang - hvilket er helt utroligt her i 2003 - må udelukke Europa-Parlamentet fra ratificeringsprocessen.
Jeg vil nu komme ind på Sevilla-programmet, som De henviste til, hr. formand. Vi har flere gange kritiseret den kraftige skævhed i den strategi, der blev vedtaget i Tampere, nemlig skævheden mellem straffeaspekterne i bekæmpelsen af illegal indvandring og politikken for tvungen hjemsendelse og de positive aspekter såsom oprettelsen af lovlige og kontrollerede indvandringskanaler, en lempelse af visumpolitikken og integrationsforanstaltninger for tredjelandene, der bygger på princippet om ikke-forskelsbehandling. Vi håber, hr. formand, at Rådet lytter til det stærke og klare budskab, som Parlamentet sendte i går, nemlig at udleveringsaftalen mellem EU og USA ikke bliver underskrevet, før vi har fået klarhed omkring situationen for EU-borgerne på Guantanamo-basen. Når vi taler om EU-borgere, er det ikke, fordi de andre borgere ikke interesserer os eller vedkommer os, men fordi vi med denne indfaldsvinkel på en legitim måde kan få indflydelse på hele spørgsmålet om, hvorvidt der eksisterer et område i verden, hvor ingen love gælder.

Collins (UEN).
Hr. formand, det er nu klart, at der vil blive forelagt et udkast til en ny EU-traktat for vores EU-ledere i Thessaloniki. Konventet har gjort et stort arbejde, siden det blev oprettet for 18 måneder siden, og nu afventer vi resultaterne. I hovedtræk er vi enige om de grundlæggende årsager til, at konventet blev oprettet. Unionen befinder sig ved en historisk korsvej, og fra 1. maj 2004 vil vi være et fællesskab med 25 forskellige medlemsstater.
Der er en række udfordringer, som Unionen må tage op, og som skal omfatte følgende: Hvordan kan et EU under udvidelse organisere sig for at sikre fortsat effektivitet? Hvad bør Europas rolle være i en mere og mere globaliseret verden, og hvordan kan EU komme nærmere på borgerne?
Traktatudkastet vil være grundlaget for den endelige EU-traktat, som vil blive vedtaget på den kommende regeringskonference. Det er meget vigtigt, at EU's regeringer og borgere får tid til at overveje bestemmelserne i traktatudkastet. Vi forsøger alle at sikre, at vi vedtager en traktat, som kan styre Unionens funktion i de næste 50 år.
Vi ved, at de seneste traktater, herunder Amsterdam-traktaten og Nice-traktaten, har mangler. Men disse EU-traktater garanterer, at Unionen kan fungere effektivt for øjeblikket. Før vi bliver enige om bestemmelserne i en endelig EU-traktat, må vi sørge for, er der finder forsigtige, omhyggelige og omfattende diskussioner sted med alle interesserede parter fra både de store og de små lande. EU er en union af stater og befolkninger, og forudsætningerne for, at Unionen kan blive en økonomisk og politisk enhed, er, at både de mindre og de større medlemsstater på mange områder behandles som lige partnere i Unionen.
Jeg mener, at hver medlemsstat fortsat skal have ret til at udnævne ét medlem af Kommissionen, eller det skal i det mindste sikres, at små og store stater er ligeligt repræsenteret i Kommissionen. Jeg er enig i den udbredte opfattelse af, at det nuværende system med skiftende formandskaber nok ikke vil være en god model i et fællesskab med 25 medlemsstater, men jeg er af den klare opfattelse, at det skal diskuteres mere, hvordan Det Europæiske Råd skal udføre sine opgaver i en udvidet Union.
Jeg er tilfreds med, at visse følsomme anliggender af national karakter fortsat vil være forbeholdt de enkelte medlemsstater. Det er tydeligt, at spørgsmålet om skatteharmonisering ikke står højt på konventets dagsorden. Dette er den rigtige strategi, for skattespørgsmål kan bedst afgøres af de enkelte medlemsstaters regeringer.
Bonde (EDD).
Hr. formand, topmødet i Laaken bad konventet om at bringe EU nærmere til borgerne. Giscard vil med Præsidiets udkast til forfatning i stedet lægge større afstand til borgerne. En fransk solkonge leder konventet i strid med alle demokratiske spilleregler. Vi kan ikke få forslag oversat og behandlet. EU-reglerne om åbenhed gælder ikke for Giscard - han nøjes ikke med at lede møderne, han fortæller os også, hvad vi mener, og konkluderer gerne klart imod flertallet. Han tillader ingen afstemninger, som kunne forstyrre hans såkaldte konsensusmetode, den samme konsensusmetode han nu vil indføre som beslutningsform i Det Europæiske Råd i stedet for enstemmighed.
Forfatningsudkastet er ikke et fremskridt, men et stort skridt tilbage i historien, til tiden før demokratiets indførelse, til dengang kongen bad om råd, men selv traf beslutningerne.
Giscards forfatningsudkast kan ses som et stort flyttefirma. Der flyttes magt fra vælgere og folkevalgte i alle lande til embedsmænd, ministre og lobbyister. Der flyttes magt fra den lovgivende til den udøvende og dømmende magt, og Unionsdomstolen bliver øverste grundlovsfortolker. Der flyttes også magt fra mindre lande til større lande, og fra mellemstore til de største; der flyttes magt fra menige partimedlemmer til transnationale partibureaukratier, fra levende demokratier til en stærkere Kommission, et stærkere Europa-Parlament og den allerstærkeste magtsammenslutning: de største EU-landes statsministre. De bliver magtens kerne, et direktorat omkring en fransk-tysk akse. De får magten for deres størrelse, ikke fordi vi vælger dem. Ingen af dem blev valgt for at sige, hvad de vil med EU. Statsministrene mødes så efter hvert valg til Europa-Parlamentet og deler posterne mellem sig.
Når Blair ikke længere kan vælges i Storbritannien, kan han blive præsident for EU. Fischer kan blive EU-udenrigsminister, når de tyske udsigter svinder ind. Aznar kan blive formand for Kommissionen, eller næstformand med ansvar for justits og indre anliggender, en anden kan blive unionsøkonomi- og finansminister, en tredje kan blive øverstbefalende for de væbnede styrker. Forfatningen skaber gode job til afgående statsministre, når de ikke længere kan vælges. Det er ikke vælgerne, der får magten over institutionerne og deres topfolk, som i forbundsstater som USA og Tyskland. Hos os kan 13 statsministre nedstemme 12 i Det Europæiske Råd, og de tre største landes statsministre kan nedstemme de 22 andre på én gang på grund af deres såkaldte dobbelte flertal, hvor lande med 40 % af indbyggerne får vetoret.
Vælgerne i store og små lande mister al magt over lovene. Vores demokrati indskrænkes til noget meget lokalt. Vi kan ikke længere belønne eller straffe vores folkevalgte på næste valgdag, for hovedparten af alle love vedtages bag lukkede døre i en arbejdsgruppe under Ministerrådet eller i Kommissionen, som får øget selvstændig lovgivningsmagt.
Vore lokalregeringer og lokalparlamenter bliver magtesløse storkommuner i stor-EU. Vælgerne kan så gå til valg til Europa-Parlamentet, men heller ikke herigennem udskiftes Unionens love eller Unionens topfolk. Europa-Parlamentet får medbestemmelse på flere områder, men Europa-Parlamentet vinder ikke al den magt, som de nationale parlamenter taber. Kommissionen vinder eneret til at stille mange flere forslag og hindre andre i at blive stillet. Den magt går fra vælgere og folkevalgte i alle lande. Embedsmænd og ministre i Rådet tager hovedparten af magten, for uden deres tilslutning kan der ikke komme nogen lov. Den magt, som i alle demokratiske lande er hos vælgerne, fordeles i EU i et uigennemskueligt magtspil mellem statsministre, rådsmøder, kommissionsmøder og et Europa-Parlament, der kan blive domineret af magtfulde overnationale partibureaukratier.
Vælgerne - de er meget, meget langt væk i det forfatningsudkast, som skal behandles på topmødet i Thessaloniki. Demokratiets vugge stod i Grækenland, hr. rådsformand, topmødet i Thessaloniki bør ikke blive gravkammer.

Pannella (NI).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, hr. Bondes smukke tale - en af mine venner spurgte mig, om det var et dommedagsvarsel - er efter min mening et sorgløst billede, der er skabt med en syg fantasi ligesom den, der skabte Goyas uhyrer. Hvis vi følger konventets eksperter, blandingen af EU og det mellemstatslige samt fordelingen mellem den lovgivende magt, den udøvende magt osv., kan vi se, at vi befinder os i en periode med en altoverskyggende dekadence, hvor vi ikke gør andet end at ødelægge alle de klassiske ting, der stadig eksisterer, og som har bragt os derhen, hvor vi er i dag.
Det, som jeg gør mig til talsmand for her, er Altiero Spinellis og Ernesto Rossis Europa. Hvorfor? Fordi disse europæere fik idéen til den europæiske føderation i de fascistiske fængsler. Det er bare et navn - fængslerne var både fascistiske, kommunistiske, nazistiske, klerikale, modreformistiske og alt muligt andet. Det var deres drøm at fjerne uhyrerne fra det nationalistiske forfald og de etniske grupper, som med loven i ryggen ønskede at etablere sig på andres bekostning.
Hr. formand, jeg vil blot komme med en enkelt, meget kort bemærkning, nemlig at denne forhandling er en hån mod Parlamentet, som har valgt at afholde den. Vi skulle have drøftet dette spørgsmål på minimødet den 18. juni. Så kunne rådsformanden have givet os nogle hårde facts, og så havde vi vidst, hvad man konkret skulle drøfte i Thessaloniki. I dag får vi kun det at vide, som vi kan læse i avisen. Parlamentet ydmyger sig selv. Vi burde have nægtet at holde en forhandling på et tidspunkt, hvor man endnu ikke ved, hvilke beslutninger der vil blive foreslået, og jeg beklager dybt, at ingen af de andre parlamentsmedlemmer har understreget dette. Vi kunne have mødtes den 18. og 19. juni, og Rådet ville så have fundet sted den 20. og 21. juni i Thessaloniki. Ofte er det bedre at følge tilfældighedernes spil end EU's politiske logik.
Jeg satte stor pris på hr. Wurtz' indlæg denne gang, og jeg tror, at det er første gang i 20 år. Han har ret i, at vi står over for en identitetskrise. Men med hvilket parameter skal vi definere denne identitetskrise? Hvordan skal vi definere vores identitet? Enten skal vi placere os selv i det kontinentale Europas historie, som i de sidste 100 år ikke har gjort andet end at skabe uhyrer af alskens art, herunder vores egne institutionelle uhyrligheder, der ikke har noget som helst at gøre med gennemsigtigheden i en retsstat og dens måde at fungere på, eller også er De allerede ved at skabe et nyt antiliberalt, antidemokratisk, antihumanistisk uhyre her i modreformens EU med dets tusindvis af voldelige og morderiske idéer. Det var ikke tilfældigt, at vi - eller rettere De - i virkeligheden var på Saddams side i Irak. Vi kan lige så godt indrømme, at Solana stadig besøger Arafat, selv om der er en anden mulighed, nemlig Abu Mazen, og det er en mulighed, som Sharon og Bush har sørget for. Ligesom i 1940'erne er De arvtagerne til det Europa, som USA og det daværende England befriede. Vi er nødt til at befri os fra Dem, og det agter vi også at gøre!

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Hr. formand, jeg lykønsker Dem, hr. rådsformand, med de fremskridt, der er sket med udvidelsen under det græske formandskab. Det særlige Råd i Athen i april var en milepæl i Europas historie efter Berlinmurens fald, og vi glæder os til, at de 10 ansøgerlande indtager deres retmæssige plads i det nye Europa. Men hvis vi ser på det græske formandskabs prioriteter, har i hvert fald to af dem vist sig at være noget af en skuffelse.
For det første Lissabon-processen. Efter tre år er denne dagsorden gået i stå, den kører faktisk baglæns. Det er skuffende, at formandskabet har været ude af stand til at overtale regeringerne til at organisere sig i spørgsmål, der er så vigtige for Europas befolkningers velstand, som dette. Det vil betyde, at mange EU-lande vil få økonomisk stagnation og deflation i fremtiden.
For det andet ønskede formandskabet at se det nye Europa som en international faktor for fred og samarbejde. Det er rigtigt, at Irak-krisen var vanskelig, men efter min mening forstærkede den måde, hvorpå "firebanden" under det græske formandskab mødtes i april i Bruxelles for at drøfte alternative forsvarsstrukturer til NATO, bare den antiamerikanske stemning i Europa.
Thessaloniki vil markere afslutningen på Det Europæiske Konvent, når tidligere præsident Giscard d'Estaing forelægger sine konklusioner, som vi har hørt det under denne forhandling.
I Laeken sagde stats- og regeringscheferne, at indadtil er der behov for, at EU's institutioner kommer nærmere på borgerne, men hvis vi kigger på artikeludkastene i konventets dokument, vil vi kunne se, at denne målsætning ikke er blevet fulgt. På mange måder går det faktisk i den stik modsatte retning. Konventet foreslår et EU, som efter min opfattelse er mere centraliseret, mere bureaukratisk, på mange måder mindre demokratisk og uden tvivl mere føderalistisk end det, der er tilfældet i øjeblikket.
I mit land er jeg kendt som en mangeårig tilhænger af Storbritanniens engagerede medlemskab af EU, men det dokument, som regeringscheferne sandsynligvis får at se i Thessaloniki, ændrer karakteren af forholdet mellem medlemsstaterne og EU. Kort sagt: en forfatning, indarbejdelse af chartret om grundlæggende rettigheder, status som juridisk person for Unionen, en formand, en udenrigsminister, nedbrydning af anden og tredje søjle, en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, eventuelt udformning af en forsvarspolitik for EU, krav om, at både de økonomiske politikker og beskatning harmoniseres, og oprettelse af en europæisk offentlig anklagemyndighed.
Den britiske regering har i Det Forenede Kongerige kaldt alt dette for en oprydningsmanøvre, som det derfor ikke er værd at sende ud til folkeafstemning. Omvendt har den danske statsminister gjort det klart, at han vil sende forfatningen ud til folkeafstemning, fordi EU-forfatningen er så nyt og stort et dokument, at det ville være det rigtigste at afholde en folkeafstemning om den. Jeg kan fortælle Parlamentet, at 80 % af den britiske befolkning er enige.
Dette er ikke bare et spørgsmål om, at den britiske regering afviser sit eget folks ret til at få indflydelse på dets fremtid, det drejer sig også om, at konventets forslag vil føre til en afgørende ændring af forholdet mellem Unionen og medlemsstaterne og den måde, hvorpå vi alle bliver regeret. 
For dem, der holder fast ved begrebet Europas Forenede Stater, er den plan, der er fremsat i dette konvent, baseret på denne grundlæggende kendsgerning, og det har kommissionsformand Prodi og mange talere sagt ærligt og redeligt under forhandlingen i dag. Når regeringskonferencen indleder arbejdet senere på året, er mit parti fast besluttet på at sikre, at tiltrædelseslandene ikke blot har ret til at bidrage til diskussionen, men også har en stemme i Rådet, når det skal træffe de afgørende beslutninger. Resultatet af regeringskonferencen vil få lige så stor indflydelse på indbyggerne i Warszawa, Prag og Budapest som på indbyggerne i London, Paris og Berlin, og det er skandaløst, at de på nogen måde skulle forhindres i at have en reel og demokratisk indflydelse på resultatet.
Til sidst vil jeg sige, at vi længe har været de mest glødende tilhængere af udvidelsen og tiltrædelseslandenes ret til at tage plads ved det europæiske hovedbord, men vi har et Europa, hvor mangfoldigheden besynges, og ikke et, hvor landene tvinges ind i en institutionel spændetrøje. Vi ønsker et demokratisk og velstående Europa, der samarbejder med USA for at forsvare vores frihedsrettigheder og bekæmpe fælles trusler. Konventet fører os en anden vej, nemlig til et Europa, hvor nationalstaten ikke længere er det fundament, hvorpå Unionen hviler.
Napolitano (PSE).
Hr. formand, jeg vil også nøjes med at koncentrere mig om det bidrag, som Rådet i Thessaloniki kan give til et positivt udfald af konventet og dermed en god forberedelse af regeringskonferencen.
På nuværende tidspunkt er det ikke let at forudse, hvor langt konventet vil være nået med sit arbejde umiddelbart før mødet i Thessaloniki, hvilken tekst konventets formand, Giscard d'Estaing, vil forelægge for Rådet, og hvilken grad af enighed, man vil være nået til i konventet. Jeg tror ikke, at alle spørgsmål vil være løst og belyst før mødet i Thessaloniki, og det bliver under alle omstændigheder Rådets opgave at sætte yderligere skub i tingene, så vi til fulde når de målsætninger, vi satte os med Laeken-erklæringen i december 2001, hvis hovedpunkter kommissionsformand Prodi allerede har nævnt.
Selv vil jeg gerne minde om denne erklærings indhold og indfaldsvinkel, navnlig når det gælder de forpligtelser, som EU skal opfylde, og de udfordringer, som EU skal tage op. Det ville være uheldigt, hvis konklusionerne - først fra konventet og siden fra regeringskonferencen - ikke levede op til disse ambitioner. Jeg føler, at jeg er nødt til at komme med en advarsel i den forbindelse. Var de spørgsmål, som Laeken-erklæringen rejste om EU's rolle i verden og om en større samordning af de økonomiske politikker osv., således kun retoriske spørgsmål? Her skal vi passe på! Hvis ikke vi opfylder de forventninger, som de har vakt hos de europæiske borgere og hos verdens befolkning, påtager vi os et alvorligt ansvar. Det er der risiko for i dag, og det fremgår af den tekst, som konventets præsidium har vedtaget hidtil, hvor man giver efter for det voksende pres fra nogle af de største landes regeringschefer, ikke mindst hvad angår kapitlet om institutionerne, Rådets beslutningsprocedurer og de kommende procedurer for revisionen af traktaterne. I flere henseender ville vi måske kunne lære noget ved at læse den traktat igen, som Altiero Spinelli udarbejdede, og som Parlamentet vedtog i februar 1984.
Kommissionsformand Prodi har allerede udtrykt sig meget grundigt og klart om alle de alvorlige modsætningsforhold og mangler i den tekst, som Præsidiet hidtil har vedtaget på institutionsområdet. Jeg vil blot slå de synspunkter fast, som Parlamentet har givet udtryk for. Parlamentet har ikke lagt skjul på sin holdning som institution og har ikke overladt sagen til sine 16 repræsentanter i konventet - desværre kun 16 ud af 105 - men har via Udvalget om Konstitutionelle Anliggender givet en lang række bidrag og sat gang i nogle vigtige drøftelser, hvor - og det vil jeg gerne understrege - man tog skarp afstand fra forslaget om en fast formand for Det Europæiske Råd. For at styrke Det Europæiske Råds autoritet som kollegium har vi stillet andre forslag, som vi har undgået at sætte et alt for personligt præg på, og hvor vi ikke blot satser på en formand, der har formandskabet i to et halvt eller fem år. Hr. Poettering understregede, at man bør slette forslaget om, at mandatet som formand for Det Europæiske Råd ikke er foreneligt med andre EU-mandater. Efter min mening bør det heller ikke være uforeneligt med et nationalt mandat, for hvis vi indfører en fast formand for Det Europæiske Råd - også selv om det kun bliver en formandspost, og selv om vi forsøger at gøre jobbeskrivelsen begrænsende - vil alle de elementer af dobbelthed og dualisme i EU's ledelse, der er blevet kritiseret for at skabe alvorlig forvirring i de udøvende funktioner, uundgåeligt komme til syne.
Endelig bør det efter min mening understreges - sådan som fru Frassoni og hr. Bonde allerede har sagt - at selv om vi udpegede en formand og en næstformand i Laeken, var det konventet som helhed, der fik et kollektivt mandat. Det bør Rådet i Thessaloniki efter min opfattelse minde om, så vi ikke fortsætter i en retning, hvor konventsformandens personlige synspunkter eller Præsidiets kompromisholdninger går forud for de flertalsopfattelser, som støttes af et bredere flertal i konventets plenarforsamling.

Vallvé (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at komplimentere det græske formandskab for det arbejde, det har gjort under meget komplicerede og vanskelige forhold. 
Jeg er glad for, at Parlamentets konference om stabilitets- og associeringspagten vedrørende landene i Sydøsteuropa har kunnet finde sted under dette formandskab, eftersom det har gjort det muligt for os at forbedre vores naboskab til Balkanlandene. Winston Churchill sagde, at Balkan havde en stor og fyldig historie, der næppe kunne passes ind på dets territorium.
Jeg mener, at EU må forvalte og forbedre dette forhold og fremme samarbejdet over grænserne mellem Balkanlandene som et middel til at forberede dem til deres fremtidige integration i EU.
Dette grænseoverskridende samarbejde baseres på viden, forståelse og tillid til ens naboer og i sidste instans til samarbejde med dem. For at kunne arbejde på skabelsen af et frihandelsområde mellem staterne ved hjælp af ensidige aftaler, som udvikler sig i retning af bortfald af visum mellem staterne og til sidst også bortfald af visum over for EU.
Disse lande må integreres i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og de må kunne deltage i programmer såsom Socrates eller Leonardo for at bringe deres integration i EU nærmere.
Balkan er en kompliceret region. Ved topmødet i Thessaloniki vil Det Europæiske Konvent også blive præsenteret. Jeg mener ikke, at konventet har forholdt sig til de komplicerede forhold for visse medlemmer af EU, der ikke er nationale stater, men snarere multinationale stater. Vi må etablere mekanismer, der gør det muligt for disse nationer uden stat som Catalonien eller Baskerlandet at blive repræsenteret i EU's organer.
I denne forbindelse mener jeg, at hr. Napolitanos betænkning har været meget positiv, men visse punkter såsom retten til at indbringe sager for Domstolen, er ikke med i forslaget til forfatningstraktat. Jeg mener, det er nødvendigt, så de pågældende borgere kan føle sig direkte repræsenteret i EU, der må være et borgernes Europa, men også et Europa for de folkeslag, det rummer.

Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, hvis jeg skulle fremsætte et ønske under denne forhandling, skulle det være, at hr. Simitis kunne bevare formandskabet i endnu seks måneder, så han også blev der i anden halvdel af 2003. Jeg kunne fremsætte samme ønske, hvis hr. Karamanlis, oppositionslederen, var rådsformand, over for den bekymring, som jeg føler ikke over et italiensk formandskab i almindelighed - jeg har stor respekt for det italienske folk - men over hr. Berlusconi. Jeg tror ikke, at dette er tiden til at overføre amerikansk kitsch til EU, så vi bliver endnu mere farceagtige, end vi var i Irak-spørgsmålet.
Jeg vil gerne sige, at det græske formandskab efter min mening har været metodisk og har forberedt sig grundigt. Jeg vil gerne komplimentere hr. Yiannitsis for den måde, formandskabet har opført sig på i samarbejdet med Europa-Parlamentet. Jeg mener dog til trods herfor, at der er alvorlige politiske problemer, særlig vedrørende det væsentlige spørgsmål, der har rejst sig, spørgsmålet om forholdet til USA og krigen i Irak.
Det græske formandskab fulgte politikken med "en fod i hver lejr", og jeg mener, at formandskabet afsluttes med et forvirret Europa. Hvilken holdning er det egentlig, vi indtager? Den, der udtrykkes af hr. Blair, den, der udtrykkes af hr. Schröder, den, der udtrykkes af hr. Aznar, eller den, der udtrykkes af hr. Chirac? Det er et kæmpe problem, og jeg mener, at det er en ny forudsætning, der ikke vil gøre det muligt for os at begynde at bygge på sand, for jeg hører alt muligt om, at vi vil bygge med hensyn til udenrigspolitikken, udenrigsministrene og så videre, og jeg spekulerer på, hvad grundlaget kan være, hvilken politik det så er, vi skal bygge på.
Før jeg slutter, vil jeg blot sige, at jeg mener, at det græske formandskab, fordi der var denne Irak-sag, den største og vigtigste sag, der er blevet behandlet, burde forlange forklaringer, sådan som der forlanges forklaringer i USA og Det Forenede Kongerige om masseødelæggelsesvåben, der var grundlaget for invasionen af Irak og blev støttet af fremtrædende medlemmer af Det Europæiske Råd såsom hr. Blair, hr. Aznar og andre.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, ærede medlemmer, hr. formand for Kommissionen og hr. formand for Rådet, jeg vil gerne først lykønske det græske formandskab med dets intelligente og nyttige indsats. Endnu en gang er det blevet demonstreret, at de små og mellemstore staters EU-formandskaber er bedre og mere europæisk orienterede end de stores. Jeg vil særlig lykønske det med dets indsats under den krise, der blev udløst af USA's og Storbritanniens krig i Irak, støttet af regeringen for den spanske stat. Formandskabet kæmpede på rigtig vis for fred og imod den opfattelse, at de transatlantiske relationer skal indebære Europas underordning under eller ligefrem ydmygelser fra USA, en opfattelse, der er endnu mere ulyksalig, når USA i dag regeres af det militaristiske yderste højre.
Vi håber derfor, at konventet forelægger Det Europæiske Råd et forslag til forfatning, der viderefører opbygningen af et EU, der i verden vil stå for fred og solidaritet, imod den fremherskende militarisme. Jeg håber, at Europa-Parlamentet med forfatningen vil få overdraget de fulde demokratiske beføjelser, som det behøver, herunder fælles beslutning og valg af formand for Europa-Kommissionen. Vi deler således Romano Prodis tanker om Rådets formandskab. I alle tilfælde bør vi være fortrøstningsfulde, hvad angår EU's fremtid. Indtil for nylig var der, efter fiaskoen i Nice, kun en lille gruppe i Europa-Parlamentet, der krævede en unionsforfatning. Som europæer og som politisk repræsentant for en nation og stat som Galicien kræver jeg, at forfatningen respekterer den nationale og kulturelle forskellighed, som Europa består af. Det kræver vi på grund af de jakobinske tendenser, der stadig gør sig kraftigt gældende på vores kontinent. Vi undrer os over, hvorfor f.eks. Slovakiet, Luxembourg, Estland eller Malta, men ikke Galicien, Skotland eller Catalonien kan anerkendes som europæiske nationer.
Som en sidste bemærkning vil jeg håbe, at EU's institutioner langt om længe har tilstrækkeligt med mod til at gøre en ende på det forbryderiske kaos, der hersker inden for den internationale skibsfart, og som forårsager katastrofer som den med Prestige. Vi må også undgå de frygtelige dødsfald som dem, der i forgårs skete ud for de spanske kyster, blandt ulykkelige indvandrere, der søger arbejde i Europa. Vi må sørge for, at den fælles landbrugspolitik og den fælles fiskeripolitik ligesom samhørighedspolitikken bliver præget af retfærdighed og ikke af forskelsbehandling. Vi håber, at det bliver sådan til gavn for alle.

Mussa (UEN).
Hr. formand for Rådet, De skal have tak for Deres tilstedeværelse i dag og for de oplysninger, som De har givet os.
Det nært forestående topmøde i Thessaloniki er af afgørende betydning for EU's fremtid både på lang og mellemlang sigt. Efter min mening er det vigtigt at skabe grundlaget for, at Europa - eller rettere EU - som er tæt på at fuldføre en udvidelsesproces, der aldrig er set før i Europas eller hele verdens historie, i stadig større grad kan forene økonomisk styrke med politisk værdighed. For at yde den politiske værdighed retfærdighed vil jeg tale om de politikker, som EU negligerer, hvilket bliver endnu alvorligere, når EU bliver større. En af disse politikker er f.eks. sundhedspolitikken. Med henvisning til Amsterdam-traktatens artikel 152 anerkender jeg medlemsstaternes selvbestemmelsesret på sundhedsområdet, men et EU, der snart bliver udvidet til 25 lande, må ikke undervurdere de konsekvenser, som disse landes sociale og sundhedsmæssige problemer får for det kommende EU's politiske og sociale økonomi.
Derfor mødtes UEN-Gruppen for nylig i Torino og drøftede netop de sociale og sundhedsmæssige problematikker i forbindelse med udvidelsen. Det kom der et dokument ud af, som allerede er blevet forelagt for kommissionsformand Prodi. Resultaterne af dette arbejde var ikke opmuntrende, og derfor håber vi også, at man under det italienske formandskab hurtigt muligt gør den offentlige sundhed til en af EU's prioriteringer. Med globaliseringsprocessen er der risiko for, at sygdomme og syge mennesker banker kraftigt på EU's dør, og at vi ikke er i stand til at håndtere dette, sådan som det var tilfældet med sars-infektionen. Ved den lejlighed blev vores evne til koordiation og samarbejde på sundhedsområdet sat på prøve, og det er et spørgsmål, som det kommende italienske formandskab skal tage op, hvis det virkelig ønsker at forhindre nødsituationer og gøre noget ved det sundhedsproblem, som eksisterer i de enkelte lande, og som vil føre til, at masser af mennesker rejser til lande med sundhedsfaciliteter og ekspertcentre, som så risikerer at blive lammet. Jeg håber, at EU lægger vægt på dette spørgsmål, og at EU's næste formandskab stiller nogle forslag på dette område.

Berthu (NI).
Hr. formand, EU-Konventets formand skal fremlægge sine konklusioner på Det Europæiske Råds møde i Thessaloniki den 20. og 21. juni, men han vil utvivlsomt bede om lov til at fortsætte sit arbejde et stykke tid endnu. Jeg mener, at dette forslag skal overvejes nøje. Det er helt afgørende, at regeringerne ikke lader sig fange mellem en forsinket tidsfrist for konventet og en fast tidsfrist for en afslutning af regeringskonferencen. Konventet er bestemt et interessant debatforum, men kun demokratisk ansvarlige regeringer skal kunne træffe den endelige afgørelse på regeringskonferencen, og de skal ikke på forhånd lade sig begrænse.
I den henseende er vi helt uenige i Kommissionens tidligere fremsatte anmodning om, at konventet skal præsentere Rådet for en enkelt tekst uden noget alternativ. Det er ensbetydende med, at Rådet ikke har nogen valgfrihed, og at den demokratiske magt overføres fra regeringerne til et konvent uden demokratisk legitimitet. Det ønsker vi ikke i Europa. Vi ønsker præcist det modsatte - at genetablere Europas rødder i dets nationer.
Selvfølgelig er det en kæmpe opgave for EU-Konventet at udarbejde en komplet europæisk forfatning, men det var konventet, der ønskede det på denne måde. Mandatet fra Det Europæiske Råd i Nice omfattede ikke udarbejdelsen af en forfatning, og Det Europæiske Råds møde i Laeken gjorde det kun til et langsigtet mål og altså ikke et umiddelbart mål. Vi er enige i konklusionerne fra disse rådsmøder. Europa egner sig ikke til at få indført en forfatning for en superstat, og det er grunden til, at konventet i øjeblikket støder på så mange problemer.
Resultatet er, at vi ender med et omfattende og uhåndterligt minefelt af et dokument, hvor der er behov for at sætte fornyet fokus på Europas aktuelle prioriteter, der har været tilsidesat siden konventets start, og som handler om at forbedre de nationale demokratiers kontrol med konventet.
For at gøre det skal vi muligvis vende tilbage til den oprindelige fællesskabsmetode, der nu for længst er glemt, og som bygger på to søjler - at fremme samarbejdet, i særdeleshed med Kommissionen, samt at respektere den nationale suverænitet, i særdeleshed med Rådet. Den væsentligste svaghed ved den europæiske integration i dag er den manglende vægt på denne anden søjle. Det punkt skal vi nu styrke, hvis vi vil genskabe forbindelsen til befolkningen og de nationale demokratier. 
I denne henseende sakker konventet konstant agterud. De nationale parlamenters subsidiaritetskontrol har mistet al betydning. Folkenes Kongres findes ikke længere. Rådets stabile formandskab udfordres kraftigt at Kommissionen. Vi skal standse denne konstante katastrofale omgåelse af de nationale demokratier ved at give magten tilbage til Rådet og give vetoret til de nationale parlamenter.
Trakatellis (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, De nævnte selv indvandring, og vi vil gerne vide, hvilke fremskridt der er gjort med hensyn til ulovlig indvandring, tilbagetagelse og asyl. Og hvad er der sket med forslaget om indførelse af en europæisk grænsebevogtning? Dette spørgsmål er gået i stå, og indtil videre er der ikke skabt enighed mellem medlemsstaterne. Jeg vil gå så vidt som til at sige, at en ydre grænsekontrol vil være et vigtigt fremskridt for den fælles udenrigspolitik samt sikkerheds- og forsvarspolitikken, fordi vi ikke kan vedtage en fælles udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik uden først at indføre fælles ydre grænser. Vi har mulighed for at begynde at bekæmpe den ulovlige indvandring ved at vogte disse grænser.
Jeg vil også sige, at hvad angår økonomisk solidaritet og en lige byrdefordeling i indvandringssektoren, hvilket også var en vigtig prioritet i Deres program, så tyder intet på, at det går den rigtige vej. Jeg må sige, at traktaten udtrykkeligt indeholder bestemmelser om fremme af en rimelig byrdefordeling mellem medlemsstaterne, hvad angår modtagelse af flygtninge og fordrevne mennesker samt konsekvenserne heraf.
Jeg vil også gerne fremhæve, at folkesundheden fik en chance med sars-epidemien. Her i Europa-Parlamentet er der enighed om, at Kommissionen skal fremme centret for sygdomskontrol og forebyggelse, så EU kan komme med en samordnet reaktion på sundhedsmæssige trusler og terrortrusler. Jeg så ingen fremskridt under Ministerrådets møde den 2. juni, men det vender vi tilbage til, når der kommer en ny sygdom eller en ny krise i lighed med kogalskab, og jeg kan ikke se, hvorfor man ikke skulle benytte lejligheden til at fremme dette center.
Det bringer mig videre til et måske endnu vigtigere emne for topmødet i Thessaloniki, nemlig den tekst, der skal blive et resultat af forfatningskonventet. Som De og mange andre med rette har påpeget, indeholder denne tekst mange udmærkede punkter såsom indarbejdelse af chartret, større magt til Europa-Parlamentet og fælles beslutningstagning. Den indeholder også bestemmelser om en udenrigsminister.
Jeg vil imidlertid fremhæve tre punkter. Det første er, at indledningen selvfølgelig er tilfredsstillende, fordi den nævner vores arv fra den græske og den romerske civilisation, men jeg finder det uforståeligt, at den ikke nævner vores kristne arv. Tusindvis af malerier på museer i hele verden er produkter af inspiration og kulturelle produkter fra Europa. Der er musikalske oratorier, der er en overflod af kunstværker, en kulturel skat, der helt klart afspejler den kristne arv. Vi taler om vores historie, ikke om fremtiden. Ingen ved, hvad der sker i fremtiden. Men vores arv stammer fra den græske, romerske og kristne civilisation. Det andet punkt, som vi er helt uenige om, er det faktum, at ikke alle medlemsstater nødvendigvis repræsenteres ved en kommissær. Vi mener, at alle medlemsstater skal have en kommissær. Det er ikke rimeligt, at en medlemsstat ikke er repræsenteret i kommissærkollegiet eller ved det bord, hvor fællesskabets udvikling foregår. Det er utroligt! Det vil forstyrre balancen mellem de små og store stater - en balance, som jeg finder meget vigtig. Det tredje punkt, der også er utroligt, er sagaen om formandskabet i Rådet. Det er en dis, det er ubegribeligt. Det nuværende system er tusinde gange bedre. Man bør forbedre det nuværende system. Jeg foretrækker det nuværende system, hvor hvert land har en ambition om at yde sit eget bidrag til EU's udvikling. Vi kan se, at Deres formandskab, det belgiske formandskab og det danske formandskab bidrog til en sådan udvikling. Hvad er det så, der får os til at råbe på en person, der skal udnævnes på Gud ved hvilken måde, og som efter min mening vil skabe gnidninger i institutionernes aktiviteter, fordi det er vigtigt at bevare balancen mellem institutionerne - mellem Rådet, Parlamentet og Europa-Kommissionen? Jeg er alvorligt bange for, at et formandskab i Rådet vil ødelægge en sådan balance.
Souladakis (PSE).
Hr. formand, om kort tid afholdes der topmøde i Thessaloniki, en by - da alle taler om historie og civilisation - der var romerrigets næststørste by, og som altid har været et referencepunkt for Balkan. Af historiske og kulturelle grunde skal vi huske, at byen ikke blot var vært for det store jødiske samfund af sefardier, men at disse også var blevet fordrevet af den spanske inkvisition. På samme måde var Balkanlandene vært for hundredtusindvis af sigøjnere, der også var blevet fordrevet af den spanske inkvisition. Så meget for dem, der fortsat taler om Europas kulturelle byrde.
Ethvert formandskab karakteriseres af visse vigtige elementer. Formandskabet i Thessaloniki har to karakteristiske træk: For det første lukker det cyklussen af formandskaber med 15 medlemsstater og åbner cyklussen af formandskaber med 25 medlemsstater. For det andet er det netop af denne grund præget af resultaterne af det igangværende Konvent om Den Europæiske Unions Fremtid. I den forstand skal formandskabet derfor fremme to meget vigtige elementer for at åbne udsigterne for fremtiden. Krigen i Irak fik os alle, måske til vores overraskelse, til at opdage en masse lakuner i forbindelse med Europas udvikling. Det kan også have haft positive resultater, fordi det i sidste instans viste alle, selv om de måske ikke siger det nu, at Europa ikke kan forblive en økonomisk kæmpe, men en politisk dværg. Kommissionsformanden har helt ret.
Det fører os frem til topmødet i Thessaloniki. Jeg vil imidlertid tilføje to ting, trods det faktum at min tale synes at fare af sted langs en tangent, vedrørende det andet ben i Thessaloniki, stabilitetspagten. Stabilitetspagten vedrører krisen på Vestbalkan, det tidligere Jugoslavien. Det er et emne, som effektiviteten og essensen af EU's politik vurderes på. I den forstand er det et karakteristisk emne, for uanset om vi kan lide det eller ej, ser vi Europas og konventets fremtid som et hovedspørgsmål.
For at vende tilbage til spørgsmålet om Europas fremtid er det indlysende, at befolkningerne forlanger demokrati, effektivitet og gennemsigtighed. Demokrati betyder parlamentarisk kontrol. Effektivitet betyder evnen til at kontrollere, hvad man anvender, og gennemsigtighed betyder, at den enkelte borger kan se, hvor hans penge ender, og om der arbejdes hen imod de politiske mål. I den forstand skal fællesskabsmetoden og dens variationer styrkes. Jeg mener, at det græske formandskab ved at kombinere dialektikken fra Socrates og Plato, som flere talere har henvist til, med den meget effektive Aristoteles vil skabe positive fremtidsudsigter, og at et seksmånedersformandskab med eksemplarisk og exceptionel effektivitet leveret af et mellemstort land med meget dygtige politikere vil høste anerkendelse.
Ludford (ELDR).
Hr. formand, jeg vil tale om to punkter på topmødedagsordenen. Det første er indvandring og asyl, og det andet er Balkanlandene.
Det glæder mig at kunne sige, at Kommissionen i går reagerede køligt på det britiske forslag om at oprette flygtningelejre i områder som Balkanlandene, for der ville være betydelige vanskeligheder forbundet med det. Jeg er enig i, at det er nødvendigt at bekæmpe menneskesmugling og menneskehandel gennem reguleret og styret adgang for flygtninge. Idéerne om at tillade asylansøgere at blive indkvarteret i hjemregionen og så have procedurer for beskyttet adgang og genbosættelse er brugbare, men de skal være et supplement til den individuelle ret til at søge asyl, ikke træde i stedet for den. Vi må ikke nægte asylansøgere adgang til EU's område.
Kommissionen foreslog fornuftigt, at der skulle søges efter muligheder for lovlige indvandringsruter. Jeg lykønsker det græske formandskab varmt med dets konference om styret indvandring i Athen i sidste måned, for statistikkerne er alarmerende: Europa forventes at have mistet 15 % af befolkningen inden 2050. Den amerikanske befolkning vil øges med 40 %. Vores økonomier vil have indvandrere. Problemet er, at vores samfund ikke vil have dem, og politikerne må føre en ærlig og tapper debat om alle indvandringens følger. Vi må i det mindste blive enige om - og det ønsker jeg, at topmødet gør - en integrationsstrategi, der omfatter større rettigheder for lovlige indvandrere med varigt ophold.
Vi skal også vriste asyl og indvandring ud af indenrigsministrenes og ministrene for offentlig ordens kløer, for de er optaget af indre sikkerhed og kontrol. De har ikke det rette sindelag til at diskutere lovlig indvandring.
Vi har bragt os selv i en knibe, og enhver tvangsforanstaltning risikerer at gøre tingene værre. Faktisk har de meget lukkede grænser muligvis forøget antallet af ulovlige indvandrere og gjort dem varige på grund af vanskelighederne med at rejse ind og ud. For at få orden og kontrol over vores asyl- og indvandringssystemer igen har vi brug for tre sunde politikker, ikke hurtige løsninger og fiduser: For det første ægte deling af ansvaret, ikke overgivelse af ansvaret, men deling både inden for EU og gennem partnerskab med oprindelseslande og lokale modtagelseslande med betydelige finansielle investeringer der. For det andet "frontloading" i form af investering i bedre og dermed hurtigere asylbeslutninger, som Kommissionen foreslår, og endelig adgang til lovlige indvandringskanaler.
Jeg kender ikke den modydelse, som den britiske regering har forestillet sig at tilbyde for at lokke Balkanlandene til at have disse flygtningelejre, men jeg vil gerne foreslå en ting, der kræver aktiv og tidlig overvejelse i forbindelse med Balkanlandene, og det er revision af visumpolitikkerne. Som præsidenterne for de sydøsteuropæiske lande sagde på deres topmøde i mandags, kunne integrationsprocessen hjælpes frem ved at give deres borgere et reelt håb om, at de snart vil kunne rejse frit i hele Europa. Jeg håber, at vi tager det op snart.
Til sidst vil jeg tale om Den Internationale Straffedomstol. Rumænien, og nu også Albanien, har underskrevet immunitetsaftaler med USA, og Bosnien er under pres. Hvis vi skal have en frugtbar stabiliserings- og associeringsproces, hvordan kan det så være, at EU og de associerede lande ikke i fællesskab kan forhindre USA i at opnå disse aftaler? Kan De garantere os, at der ikke er nogen hensigter om, at EU-staterne skal underskrive bilaterale immunitetsaftaler, og at De ikke vil lade denne proces underminere bestræbelserne på at overtale Balkanlandene til at samarbejde med Den Internationale Straffedomstol i Haag? Jeg er ked af at sige, at de andre EU-lande har ladet Det Forenede Kongerige og Nederlandene om at holde fast ved ikke at ratificere associeringsaftalerne, før Kroatien samarbejder. Der har ikke været solidaritet mellem EU-landene, og det er for dårligt.
Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, det græske formandskab har i sandhed behandlet nogle alvorlige spørgsmål.
Den 17. februar erklærede man, at problemet med Irak var nedrustning, og det udløste hr. Bushs lykønskninger. Uenigheden med USA handlede ikke om, hvorvidt der skulle anvendes vold, men om tidspunktet. Desuden lød der ikke ét kritisk ord fra Grækenland og de andre medlemsstater om den anglo-amerikanske invasion - tværtimod ydede de al mulig hjælp. Formandskabets erklæring den 16. april legitimerer angrebet efter hændelsen, anerkender angribernes suverænitet i Irak og giver FN rollen som mægler ved fordelingen af byttet. Hvad nu hvis der ikke findes masseødelæggelsesvåben? Hvad nu hvis de amerikanske tjenestemænd siger, at der ikke var nogen? Hvis fakta viser, at De har taget fejl, så er det bare ærgerligt for fakta.
Et andet af Deres store resultater var, at EU slugte ni et halvt nye lande. Jeg siger ni et halvt, fordi Cypern tiltræder som et delt land, men det er en ubetydelig detalje, som ikke skal have lov til at overskygge EU's storhed. Helt ærligt, hvad gør EU for at fortrænge de tyrkiske besættelsesstyrker fra Cypern?
Hvad angår Deres politik i Balkanlandene, hvad har De så at sige til tilskuddene til flytning af virksomheder såsom SISER-PALCO, der skaber tusindvis af arbejdsløse i Grækenland og andre steder?
Det er heller ikke gået ubemærket hen, at Deres politik har tvunget hundredtusindvis af vrede arbejdstagere ud på gaderne, i dag i Frankrig, forleden i Østrig, tidligere i Grækenland, i næsten alle EU's lande. Det er Deres svar på angrebet på alle de rettigheder, som arbejderklassen har erhvervet sig gennem de seneste 100 år.
Det ville være en forglemmelse fra min side ikke at nævne farcen om konventet med den nøje udvælgelse af medlemmer for at kvæle enhver kritik af EU fra oppositionens side. Konventets formand fører åbenlyst an i denne udvælgelse. Voldførelsen af demokratiet her skabt et monster, der giver magten til de magtfulde og støber fundamentet for en militarisering af EU.
De medlemmer af Europa-Parlamentet, der også er medlemmer af Grækenlands Kommunistiske Parti, fordømmer sammen med de tusindvis af protesterende, der vil hjemsøge Thessaloniki om to uger, EU's politikker, der bliver stadig farligere for befolkningernes sikkerhed og levestandard, og som det græske formandskab har fremmet på bedst mulig vis. Uanset festlighedernes omfang, uanset antallet af repressive foranstaltninger for at beskytte lederne mod folkemængdens kærlighed, uanset hvor langt fra byen topmødet afholdes, vil det ikke lykkes at stoppe protestens tordenstemme eller undertrykke modstanden fra de forsamlede antiimperialistiske og antimonopolistiske styrker.
Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. Yiannitsis, De har allerede fået mange komplimenter i formiddag, og dem vil jeg tilslutte mig på et specifikt punkt. Jeg vil give en kompliment, fordi det er lykkedes det græske formandskab at forhindre, at den vestlige del af Balkan går i glemmebogen midt i al den vægt, der med rette lægges på f.eks. konventet og de transatlantiske forbindelser. Det ville nemlig være fuldstændig forkert og overordentlig uklogt. Jeg tror, at Deres udgangspunkt er rigtigt. Spørgsmålet er ikke, om landene på det vestlige Balkan nogensinde bliver medlemmer at EU, men hvornår de bliver medlemmer. Inden de kan blive medlemmer, er der imidlertid en masse ting, der skal ordnes. Denne konklusion er egentlig ikke ny.
I 1999 indledte EU efter Kosovo-krigen den såkaldte stabiliserings- og associeringsproces, der var baseret på en analyse af problemerne i 1990'erne. Etnisk vold, ekstrem nationalisme og nødvendigheden af at opbygge demokratiske strukturer. Denne holdning har været en succes, hvilket vi ofte har sagt her. Tænk på EU's optræden i Makedonien. Men vi er nået til et punkt, hvor EU's politik ikke blot kan være baseret på en analyse fra 1990'erne, men også må baseres på en analyse af de nuværende og de fremtidige problemer i landene på det vestlige Balkan. Disse problemer begynder stadig mere at ligne et problem, som også de nuværende medlemsstater kæmper med, og det er den socioøkonomiske stagnation. Det betyder efter min opfattelse, at vi skal beholde de gode punkter i vores nuværende politik over for Balkan.
Flygtningenes tilbagevenden, som stadig er overordentlig vigtig, tacklingen af den organiserede kriminalitet - tænk på mordet på Djindjic, som desværre stadig er meget aktuelt - og aktivt samarbejde med Den Internationale Domstol i Haag er alt sammen elementer fra førtiltrædelsesstrategien, som Unionen indtil nu har kendt, såsom forstærkelsen af de unilaterale handelsfordele for landene på det vestlige Balkan, iværksættelsen af en række europæiske programmer - det er allerede nævnt flere gange - f.eks. undervisningsprogrammerne Leonardo og Socrates, indførelsen af logikken, men også metodikken i de samhørighedsfonde, som vi kender nu. Også det kan lade sig gøre på den vestlige del af Balkan, ligesom den gradvise indførelse af forandringen af visumpolitikken, hvilket fru Ludford også nævnte. Det græske formandskab er med rette begyndt med en udveksling af studerende. Det er en god begyndelse, men det er ikke nok.
Der er ikke brug for en kopi af den måde, hvorpå vi hidtil har hentet landene i Central- og Østeuropa til EU. Nu har vi brug for en skræddersyet strategi med elementer fra vores gamle politik og elementer fra den nye politik, som skal tilføjes. Der hører penge med, og det siger jeg direkte henvendt til Rådet. Jeg opfordrer derfor det græske formandskab til at sørge for, at den nye politik, som jeg helhjertet støtter, også bliver finansielt mulig. Kunsten bliver ikke at vække nye illusioner, men at bringe Balkan nærmere EU. Hvis vi ikke gør det, fortryder vi det senere.

Pack (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, jeg hilser det græske rådsformandskabs indlæg om Balkan velkommen, og i modsætning til hr. Alavanos er jeg også glad for, at italienerne får mulighed for at fortsætte denne gode politik i andet halvår. Der er nemlig to nabolande, som har en vital interesse i, at der er stabilitet på det vestlige Balkan/i Sydøsteuropa. Faktum er, at der i disse lande - Kroatien, Makedonien, Bosnien-Hercegovina, Serbien, Montenegro og Albanien - finder meget forskellige udviklingsfaser sted. I sidste ende vil de - som det allerede blev lovet i Zagreb, og som det vil blive bekræftet igen i Thessaloniki - få mulighed for at blive medlem af EU målt efter deres individuelle fremskridt.
Vejen dertil er vanskelig, det har de 10 tiltrædelseslande også måttet erfare. Det kræver utroligt meget af borgerne dér. Vi erkender forskellige fremskridt, som især også er betinget af, at alle disse lande har haft forskellige muligheder for at videreudvikle sig. Indtil for to år siden var Milosevic stadig i Serbien og Montenegro. Hvad tror jeg, at vi skal tage hensyn til de muligheder, de ikke kunne udnytte.
Mange problemer er dog fælles for disse lande, f.eks. kampen mod korruption, mod organiseret kriminalitet, især også mod menneskehandel. I mange af disse lande eksisterer der stadig en meget styg, mangelfuld justits. Vi må også beklage, at det regionale samarbejde endnu ikke er så godt, som det altid bliver skildret. Hvis man appellerer til os om at give disse lande visumfrihed, så - det mener jeg - bør disse lande først og fremmest indbyrdes sørge for at lade deres borgere rejse frit. Det er ikke så enkelt at komme fra Serbien til Kroatien.

Derfor mener jeg, at man skal lave sine lektier, før man forlanger store yderligere skridt af os. Jeg er også af den opfattelse, at de bilaterale frihandelszoner er gode. Men de kan først få virkelig effekt, når de udvides til en multilateral frihandelszone.
Jeg vil gerne komme ind på tre punkter, som er indeholdt i vores beslutning. Det er fornuftigt, at stabilitetspagten forbindes tæt med stabiliserings- og associeringsprocessen. Det er vigtigt, at Cards-programmet, som der er færre og færre midler til rådighed til, får flere penge. Der er penge der, vi behøver ikke at finde nye. Førtiltrædelsesstøtten er ikke opbrugt, og jeg beklager, at kommissæren har nævnt 200 millioner. De vil vel ikke gå ud over dette beløb nu, men jeg mener, at vi har brug for mere, for den økonomiske udvikling er forudsætningen for sameksistens, udviklingen af Fællesskabet og for den endelige løsning af flygtningespørgsmålet.
Jeg vil gerne tale om det sidste punkt, nemlig om de unge i disse lande. Uden de unge vil disse lande ikke have nogen chance for at udvikle sig godt. Hvis de ikke får et signal nu om, at Europa ikke først bliver til virkelighed på et eller andet tidspunkt i den næste generation igen, men nu, så vil det blive vanskeligt. Alle forsøger at forlade disse lande og at rejse til andre lande, til New Zealand, USA og Canada. Vi skal åbne vores programmer Socrates og Leonardo for dem. Som ordfører for Socrates ved jeg, hvilket vanskeligt forehavende det er. Jeg appellerer til det græske rådsformandskab om, at det bliver motor her, at vi virkelig kan sende de unge i disse lande et signal om, at de kan deltage i vores uddannelsesprogrammer. Hvis jeg har læst kommunikéet fra præsidenterne for disse lande fra i mandags rigtigt, står der meget godt her, mange løfter, meget indsigt. Jeg håber blot, at der vil blive skabt noget i Thessaloniki, som virkelig kan give disse lande et incitament til at gennemføre disse løfter i praksis.
(Bifald)

Swoboda (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er den tredje eller fjerde i træk, som gerne vil tale om Balkan. Det er rigtigt, at Balkan for øjeblikket ikke er i offentlighedens søgelys, ikke i de store overskrifter. Heldigvis, må man sige, for for det meste er Balkun kun i de store overskrifter ved negative hændelser. Alligevel er der fundamentale problemer. Væksten på Balkan er for svag til, at området kan nå op på et acceptabelt niveau. Der er en høj arbejdsløshed og få udlandsinvesteringer, og der er stadig åbne sår fra krigen, som markerede afslutningen på det tidligere Jugoslavien. Processen med flygtninges tilbagevenden er ikke gennemført, og statsdannelsen er stadig ufuldstændig og usikker, når vi tænker på Serbien, Montenegro, Kosovo, Makedonien eller Bosnien-Hercegovina. Og der er grænseoverskridende kriminalitet, som også når Vesteuropa.
Derfor er det en opgave for formandskabet og også vigtigt i samtalerne på topmødet i Thessaloniki, det såkaldte Zagreb II-topmøde, at give et klart tilbud til disse lande, men også at fastlægge betingelserne klart. Der er Københavnskriterierne, og der er ikke noget nedslag, ingen rabat på disse kriterier. Men desuden skal vi hjælpe landene med at gennemføre deres økonomiske reformer. Det er allerede blevet nævnt, at Cards-programmet ikke er tilstrækkeligt alene.
Vi skal gå i retning af førtiltrædelsesinstrumenter og førtiltrædelsesstøtte, hvilket vi også har gjort ved de andre udvidelseskandidater. Og desuden skal vi - det har mine kolleger også allerede nævnt - opbygge retsstaten. Der er ingen vej udenom. Det betyder, at problemet med flygtninge skal løses, respekten for mindretallene skal vinde klart indpas i hjerter og hoveder og ikke bare i lovene. Der skal være en konsekvent forfølgelse af alle forbrydelser, især naturligvis af forbrydelser mod menneskeheden. Og der skal være et samarbejde med Haag. Jeg beklager ligesom mine kolleger, at USA sender dobbelte signaler: på den ene side et stort pres på samarbejdet med Haag og på den anden side et lige så stort pres for at få underskrevet aftalen om ikke-udlevering i forbindelse med Den Internationale Straffedomstol. Det er ikke holdbart for os, og jeg tror og håber, at EU - Rådet og Kommissionen - klart siger til disse lande, at sådanne aftaler ikke kun er i strid med ånden, men også med aquis communautaire, som vi har udarbejdet i udenrigs- og sikkerhedspolitikken.
Derfor venter jeg mig tre ting af Thessaloniki: For det første et klart tiltrædelsesperspektiv, som disse lande skal have, for det andet udbygningen af støtteinstrumenterne, ikke kun kvantitativt, men også kvalitativt, som virkelig forberedelse af en tiltrædelsesstrategi, for det tredje en streng overvågning. Jeg er enig med mine kolleger i, at det ikke handler om at være særligt nådig. Vi skal sige helt præcist til landene, hvor der stadig er fejl, men vi skal også kunne sige til dem, hvor der allerede er gjort fremskridt. Jeg håber - og det er også Kommissionens opgave, hr. kommissionsformand - at Europa reagerer hurtigt på Kroatiens ansøgning, der som det første af disse lande har indgivet en ansøgning om tiltrædelse. I princippet skal det være et positivt svar, jeg håber i hvert fald, at det går i denne retning. Men naturligvis skal Kroatien også først klare nogle ting.
Jeg mener derfor ikke, at mødet i Thessaloniki kun bør betegnes som Zagreb II, men også som et slags før-København, nemlig København I, idet det sender klare signaler. Man kan også gøre noget i forbindelse med visumpolitikken, man kan ganske enkelt håndtere den mere fleksibelt uden at ophæve visumpligten af den grund. Tag til efterretning, hr. rådsformand, at vi her i Parlamentet betragter disse lande meget, meget strengt og kritisk, men også er sammen om at give disse lande et fornuftigt europæisk perspektiv. Hvis De gør det i Thessaloniki, vil De kunne notere en stor succes.
Caudron (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, under denne forhandling har jeg på vegne af min delegation et minut til at udrette tre ting. For det første skal jeg lykønske det græske formandskab, der i en urolig og vanskelig tid for Europa har opnået ganske meget, hvilket igen viser, at der ikke er nogen sammenhæng mellem et lands størrelse og kvaliteten af dets EU-formandskab. For det andet skal jeg bemærke, at håndteringen af de alvorlige begivenheder i Europa og resten af verden i de seneste seks måneder har vist grænserne for et økonomisk Europa, der er for liberalt i sit grundlag, og som ikke er tilstrækkeligt demokratisk i sin funktion. Endelig skal jeg igen opfordre til politisk debat om et andet Europa, et socialt folkets Europa, der næres af sin mangfoldighed, frem for et Europa, der forsøger at fjerne denne mangfoldighed.
Vi har brug for et Europa, der koncentrerer sin indsats om borgernes reelle problemer, herunder i særdeleshed beskæftigelse og arbejdsløshed, offentlige tjenester og et socialt Europa, midlerne til at sikre indre såvel som ydre sikkerhed samt en lettere hverdag for EU-borgerne i alle sammenhænge. Alt i alt, som hr. Wurtz har vist, men som også hr. Barón Crespo og mange repræsentanter for mindre grupper har krævet, har vi brug for et borgernes Europa.
Stockton (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil indlede med at sige "efcharisto poli" til det græske formandskab.
Rådsformanden og kommissionsformand Prodi har beskrevet konventets arbejde - det er ikke konventet, jeg har været til stede i. Ministeren talte om "konsensus", men ikke om "flertal". Vi har opnået "konsensus" om en sag, hvor der var fem taler for et projekt og 49 imod, men konventets formand, hr. Giscard d'Estaing, mente, at der var konsensus for! Hans sagde også, at regeringskonferencen vil "tage hensyn". Hvad betyder det? For mig bekræfter det, at Præsidiet i virkeligheden har arbejdet som en slags for-regeringskonference. Kommissionsformand Prodi sagde, at drøftelserne fandt sted i fuld åbenhed - men ikke Præsidiets møder, heller ikke de private møder mellem hr. Giscard d'Estaing og nogle regeringsledere og heller ikke lækkerne til Le Monde, der gengav meget ekstreme holdninger, og ud fra dem kunne man så se hr. Giscard d'Estaing forhandle sig frem til bare vanskelige eller lettere umulige holdninger.
Jeg er bange for, at vi har forspildt en chance. Vi fik at vide, at alle spørgsmål var åbne til at begynde med, men spørgsmålet om reform af EU's regelværk er blevet lukket. Der er ingen mekanisme til at revidere gældende lovgivning og retsordningen - det er blevet afslået. Der vil ikke blive nogen omredigering af Nice - det er blevet afslået. Det kan ikke siges at være åbent.
Vi har gjort fremskridt, men i hvilken retning? Jeg er bange for, at vi har gjort fremskridt i retning af Ministerrådet og i retning af de nationale regeringer, ikke i retning af Parlamentet og de borgere, vi repræsenterer. Det er ikke heldigt, for jeg er bange for, at vi har svigtet ikke bare de europæiske institutioner, men også de nye medlemsstater, og, værst af alt, vores europæiske medborgere.
Van den Berg (PSE).
Hr. formand, hr. Prodi, formand for Kommissionen, ærede græske formandskab, et meget vigtigt punkt for Det Europæiske Råd i Thessaloniki er, at Europa skal af med regeringernes hemmelige politik og gives tilbage til borgerne. Hr. Giscard d'Estaing forelægger om lidt Det Europæiske Konvents forslag til en europæisk forfatning. Konventet har ydet en stor præstation i de seneste 15 måneder. Der er opnået overensstemmelse om en fælles europæisk forfatning, og der stilles ambitiøse forslag om forenkling og sikring af de grundlæggende rettigheder.
Nu hvor der er udsigt til vedtagelse, er der imidlertid udbrudt voldsomme diskussioner om udformningen af de institutionelle rammer. Om der skal være en fast formand for Rådet eller ej, om hver medlemsstat skal have en kommissær eller ej, og om der skal være en folkekongres eller ej.
Disse institutionelle spørgsmål er alle sammen meget vigtige, men de skal efter min mening egentlig først tages op, når vi har opnået overensstemmelse om indholdet af de europæiske politiske områder. Europa skal komme til at betyde noget for borgerne. Og disse borgere beder om en effektiv politik på det udenrigspolitiske område, en politik vedrørende sociale spørgsmål - jeg nævner pensioner og beskæftigelse - en økonomisk politik, en sikkerhedspolitik, en politik på det vigtige asyl- og indvandringspolitiske område og ikke at forglemme en miljøvenlig og fair landbrugspolitik. På alle disse områder må vi væk fra lammende vetoer og stræbe efter en virkelig effektiv beslutningsproces.
Europa betyder udformning af en politik for de europæiske borgere, således at vi kan skabe et område med sikkerhed, solidaritet og velfærd for alle. Europa drejer sig om indholdet og ikke om personerne. Institutionelle spørgsmål er meget vigtige, men først skal vi give Europa tilbage til borgerne. Først når vi har sikkerhed for, at europæisk politik, hvor den er nødvendig, også kan udformes effektivt, kan vi begynde på forhandlingen om arkitekturen. Den skal være enklere, mere forståelig, mere effektiv og tættere på borgerne, altså mere demokratisk. Det betyder en af Europa-Parlamentet valgt kommissionsformand og et trojkaformandskab for Det Europæiske Råd, som garanterer kontinuitet og inddragelse af de enkelte lande.
Jeg opfordrer både Det Europæiske Konvent og regeringscheferne, som snart vil deltage i regeringskonferencen, til nu at holde ud og vælge et handlekraftigt og demokratisk Europa, altså med beføjelser på EU-plan. Netop ved emner som asyl- og indvandringspolitik har vi set, at der mangler resultater, når man fører mellemstatslig hemmelig politik.
Politikken bør derfor i højere grad føres på EU-plan, hvor kun Kommissionen har initiativret, og hvor både Rådet, med kvalificeret flertal, og Europa-Parlamentet træffer beslutninger. Først og fremmest skal man sikre, at indholdet er i orden, og derefter at der skabes en passende demokratisk struktur gennem en forhandling om institutionerne. Kun da kan der skabes et troværdigt Europa for borgerne.
Giv Europa tilbage til borgerne ved at lade dem bedømme den europæiske forfatning gennem en folkeafstemning. Det vil tvinge de politiske partier og borgerne til en aktiv og politisk debat om Europa. Jeg opfordrer mine nederlandske kolleger fra CDA og VVD til at støtte denne idé og tage afstand fra den nederlandske hemmelige politik. De europæiske borgere fortjener bedre.

Stenzel (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, Det Europæiske Råd i Thessaloniki har en krævende dagsorden. Det handler om intet mindre og intet mere end EU's fremtid. Konventet bør derfor under et enormt tidspres lægge et udkast til EU's forfatningstraktat på bordet, som ikke tillader, at EU bliver til en impotent kæmpe efter optagelsen af 10 nye medlemsstater.
EU står foran en stor historisk mulighed, som er forbundet med udvidelsen. Denne mulighed gælder det om at udnytte. Men man kan kun udnytte den optimalt, hvis man forsøger at tage hensyn til principperne om ligeberettigelse af alle medlemsstater, balancen mellem institutionerne samt Europa-Parlamentets evne til at være fuldgyldig part i lovgivningsproceduren. Der må ikke være noget forsøg på at reducere EU kunstigt, at skabe et kerne-EU af de seks gamle og at lade resten kredse om denne kreds. Et Europa i forskellige hastigheder og med forskellig vægtning af medlemsstaterne ville svække sammenholdet i EU. Hverken lille eller stor, hverken gammel eller ny bør være kriterierne for en fremtidig forfatning for EU. Dette gælder især også for sindstilstanden i de tiltrædende medlemsstater, hvor der stadig skal afholdes nogle folkeafstemninger, og hvor der i høj grad er en skepsis over for en europæisk superstruktur.
Østrig har derfor med succes arbejdet for de små medlemsstaters interesser. Ikke at disse lande har brug for os som advokat. Interessekonformiteten er dog også i politik et værdifuldt middel til gennemførelse af legitime krav. For en forfatningstraktat for EU bør der derfor gælde, at den ikke ensidigt styrker tiltaget mellem regeringerne på bekostning af fællesskabsinstitutioner som Kommissionen og Parlamentet, at den ikke ved oprettelse af kunstige funktioner, som ikke ubetinget bringer EU tættere på borgerne og blot koster skattepenge, forårsager en lammelse af EU, og at den styrker EU's handleevne, altså handleevnen udadtil og indadtil. Det skal derfor hilses velkommen, at man de facto er blevet enig om den europæiske udenrigsminister. Dobbeltformandskabet er ganske vist ikke taget af bordet, men der bør findes modeller her, som forhindrer, at EU bliver lammet og samtidig lader hvert land få en kommissær i Kommissionen og styrker kommissionsformanden og lader ham vælge af Europa-Parlamentet.
Mindst lige så vigtig som forfatningsudkastet er bekæmpelsen af den illegale indvandring, som er meget tæt forbundet med oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Ved 500.000 illegale indvandrere i EU pr. år gælder det om at finde løsninger, som tilgodeser den virkelige situation, det vil sige at skabe mulighed for at yde hjælp til flygtninge på stedet og at sørge for hurtige afgørelser i asylproceduren, hvor asylpolitikken skal være baseret på Genève-konventionen og på fælles minimumsstandarder.
Goebbels (PSE).
Hr. formand, hvis jeg har forstået kommissionsformand Prodi korrekt, vil Europa ved at forblive en politisk dværg i sidste ende miste sin status som en økonomisk kæmpe. Personligt drømmer jeg ikke om Europa som en stormagt på verdensscenen, der skal agere politibetjent og lærer for resten af verden. Jeg drømmer om en verden, der styres af international ret baseret på samarbejde mellem alle stater - store såvel som små.
I øjeblikket har Europa nogle problemer. Ikke desto mindre er vores Europa takket være EU-samarbejdet det mest retfærdige og egalitære samfund i verden. Det bør være vores ambition at eliminere de sidste uligheder i Europa og give det enkelte individ mulighed for at arbejde og leve anstændigt. For at gøre det skal vi dele - dele i EU, dele med de nye medlemsstater, dele med udviklingslandene.
Politisk skal EU kunne tale med én stemme. Det betyder, at EU's mest originale institution, Kommissionen, skal repræsentere alle medlemsstaterne. Kommissionen skal fortsat være drivkraften, som alle borgerne skal kunne identificere sig med. Et sådant politisk set mere forenet Europa er imidlertid ikke et mål i sig selv. Målet med de politiske handlinger er at tilfredsstille borgernes økonomiske, sociale, miljømæssige og kulturelle behov.
Konventet har rettet al for stor opmærksomhed mod den institutionelle arkitektur, hvilket ikke tjener noget formål, hvis vi ikke giver os selv de økonomiske midler til at skabe en bæredygtig udvikling og økonomisk vækst, så der kan sikres fuld beskæftigelse. I øjeblikket er Den Europæiske Centralbanks fortolkning af traktatens artikel 105, stk. 1, for restriktiv, idet man kun koncentrerer sig om inflationsbekæmpelse. Skønt stabilitet er en nødvendighed, er kampen mod deflation og for vækst også vigtig. Det er derfor nødvendigt at definere ECB's mission på følgende måde: "Hovedformålet med Det Europæiske Centralbanksystem er at fastholde prisstabilitet. Samtidig med at det bekæmper inflation og deflation, skal ESCB også støtte EU's øvrige økonomiske og sociale politikker". En sådan afklaring af den monetære politiks mission er vigtig, hvis Europa ikke skal kvæles i formel stabilitet, hvilket i sidste ende er uproduktivt.
Hr. formand, til slut vil jeg takke Grækenland for et enestående formandskab. Det viser endnu en gang, at de mindre lande generelt set har et mere vellykket formandskab end de større og mere indbildske lande, der af personlig forfængelighed ønsker at afskaffe det roterende formandskab.
Von Wogau (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne tilslutte mig min kollega Robert Goebbels' tak til det græske rådsformandskab og især takke hr. Yiannitsis for det fremragende og meget tillidsfulde samarbejde under dette formandskab.
Jeg vil gerne komme ind på nogle spørgsmål, som vedrører udenrigspolitikken i konventet. I det nye dokument, som vi har fået forelagt her, er målene for EU's udenrigspolitik defineret. Det er en selvfølge, at vi med vores udenrigspolitik ønsker at støtte menneskerettighederne, demokratiet og også miljøbeskyttelsen. Men én ting er blevet overset i disse formuleringer. Jeg mener, at det er en selvfølge, at det første og vigtigste mål for EU må være udenrigs- og sikkerhedspolitikken, altså at repræsentere EU-borgernes interesser og EU's interesser ude i verden, og især borgernes interesse i at leve i fred og sikkerhed.
Her er der nogle forhold, som ikke må forekomme igen. Vi i EU må ikke blive ved med at være målløse, som det var tilfældet med Irak. Derfor er det vores krav, at vi indfører flertalsafstemning på dette område, for kun sådan kan EU handle effektivt i forbindelse med udenrigspolitikken.
Det, vi også har brug for, er en sikkerhedsstrategi i EU som svar på den sikkerhedsstrategi, den amerikanske regering offentliggjorde i september sidste år. Vi som europæere skal tage klart stilling til nogle spørgsmål her, for det første til USA's tydelige ledelseskrav og for det andet til udtalelserne om den forebyggende krig, som vi har hørt her. Vi ved, at hr. Solana har fået til opgave at udarbejde et forslag i forbindelse med Thessaloniki sammen med stats- og regeringscheferne. Men det skal kun være et første skridt i denne diskussion. Diskussionen skal føres offentligt, den skal føres i Europa-Parlamentet, for vi europæere skal efter en omfattende debat faktisk komme frem til en fælles holdning i dette vigtige spørgsmål.
Vi skal spørge os selv, hvordan det går med arbejdsdelingen med USA. Ønsker vi at gøre det sådan, at vi overlader den militære indsats til USA, og at Europa så overtager det økonomiske oprydningsarbejde, som man af og til har indtryk af? Eller ønsker vi at nå til enighed om, at Europa overtager en regional opgave her, f.eks. at garantere fred og sikkerhed i dets geografiske område? Det er vigtige, væsentlige afgørelser, som også Europa-Parlamentet skal tage del i. Frem for alt skal vi som europæere understrege tydeligt, at de 160 milliarder euro, som de 15 europæiske lande giver til forsvar, i fremtiden skal uddeles mere effektivt, og hvis vi ønsker at tale med sammen med USA, vil vi - hvor svært det end er - også skulle give flere penge ud!
Hvilken rolle spiller Europa-Parlamentet så her? Militærkomitéen rådgiver i Bruxelles f.eks. om en indsats i Congo. Det kan ikke ske uden Europa-Parlamentets medvirken! Vi skal informeres herom, vi skal have mulighed for at afgive en udtalelse herom. Når det handler om krig og fred, kan det ikke afgøres uden medvirken fra et direkte valgt parlament, og i dette tilfælde er det jo Europa-Parlamentet. Som følge heraf har vi i det mindste i næste uge og derudover brug for en udtalelse fra Europa-Parlamentet til dette vigtige emne, for det skal faktisk også prøves med omtanke og nøje, om EU med den nuværende organisation allerede er i stand til at overtage denne opgave.
Terrón i Cusí (PSE).
Hr. formand, først vil jeg tilslutte mig de varme lykønskninger af det græske formandskab. Hr. rådsformand, i Thessaloniki får De mulighed for at styrke EU's indvandringspolitik og forbedre de foranstaltninger, der skal give sikkerhed til EU's borgere. Det er to væsentlige, men forskellige mål.
De skal gøre front mod de nye trusler fra organiseret kriminalitet, hvis tentakler strækker sig ud over hele EU og ud over dets grænser, og De råder over instrumenterne hertil i form af den europæiske arrestordre og Europol. Styrk disse instrumenter, og brug dem til bekæmpelse af den omfattende internationale kriminalitet såvel som småkriminaliteten, den kriminalitet, der fylder gaderne med tiggere, børn og prostituerede, ofre for menneskesmugling, men gør det ved hjælp af de instrumenter, der er nødvendige for de enkelte formål.
Et medlem af Al-Qaeda er ikke en ulovlig indvandrer, der kaster sig over terrorisme, men en international kriminel. Og De skal styre indvandringen, hvilket er noget andet, et komplekst socialt fænomen, der skal håndteres fra forskellige vinkler.
Vær venlig at gøre det. Vend tilbage til den globale og integrerede vision, der blev udarbejdet i Tampere. Vend tilbage til Kommissionens køreplan, vedtag de foreslåede lovgivningsrammer, anvend de foranstaltninger, som Kommissionen har foreslået med hensyn til tredjelande, integration, beskæftigelse og alle beslægtede spørgsmål.
Hr. rådsformand, de fleste ulovlige indvandrere kommer lovligt ind i EU. Størstedelen af de ulovlige indvandrere er husassistenter, der arbejder i vores hjem. En fare for EU? For hvem? Og frem for alt vil jeg bede Dem om at kalde tingene ved deres rette navn. Hvis EU's ledere bliver ved med at blande international organiseret kriminalitet sammen med indvandring, får vi et problem.
Hvis vi fortæller borgerne, at indvandring, selv når adjektivet ulovlig tilføjes, er en af de nye farer for EU, så skal vi ikke blive overraskede, hvis det afføder voldsomme reaktioner og skaber problemer med EU's borgere og deres opfattelse af indvandring.
Stenmarck (PPE-DE).
Hr. formand, der er et grundlæggende krav, som altid bør stilles til en grundlov, uanset om det drejer sig om en national forfatning eller en grundlov for Den Europæiske Union. Dette krav er klarhed, klarhed i spørgsmålet om såvel magtdeling som om velafgrænsede kompetencer.
Som svensker har jeg dårlige erfaringer med udfærdigelse af forfatninger. Da Sveriges forfatning, vores grundlov, blev vedtaget, forblev alt for mange spørgsmål ubesvarede. Sveriges folketing, Riksdagen, blev givet nærmest uindskrænket magt til med simpelt flertal at træffe beslutninger om stort set alt. Ytrings- og pressefrihed bevarede takket være en unik svensk tradition fortsat en stærk stilling, men de politiske myndigheder blev givet grønt lys til at blande sig i alt.
I en forfatning for Den Europæiske Union må denne svenske fejltagelse ikke gentage sig. Det væsentligste skal være at skabe en tydelig liste over kompetencer, som klargør, hvilke opgaver der skal løses af EU, og hvilke opgaver der skal løses på nationalt niveau eller på et andet niveau. Det er blevet foreslået at gøre sociale anliggender med delt kompetence til EU's anliggende. Efter min mening ville dette være en historisk fejltagelse. Sådanne anliggender håndteres bedst af hvert enkelt medlemsland. Jeg ser desuden ingen anden fremgangsmåde i et udvidet EU med en meget stor økonomisk spændvidde fra et land til et andet.
Den økonomiske politik skal også på alle væsentlige punkter forblive medlemslandenes ansvar. Euroen er medlemsstaternes fælles ansvar, og den forudsætter budgetdisciplin. Skatter og beslutninger om udgifter skal dog forblive de enkelte nationers ansvar. Forskellene mellem de forskellige lande er store, og fleksibilitet er påkrævet. Lave skatter er de nye medlemmers eneste mulighed for med tiden at indhente de nuværende medlemmer økonomisk.
I spørgsmålet om magtfordeling er det vigtigt, at vi ikke forsyner EU med adskillige præsidenter eller institutionsformænd. Det bidrager næppe til et mere effektivt EU. Det skiftende formandskab i Rådet er desuden vigtigt for, at medlemslandene kan føle en samhørighed. Det er også en unik mulighed for selv små medlemslande at påvirke Unionens arbejde. Jeg vil derfor opfordre konventet og den kommende regeringskonference til at være meget forsigtig, når det besluttes, hvordan det fremtidige EU skal se ud, og hvordan det skal fungere.

Myller (PSE).
Hr. formand, konventet har gjort fremskridt ved mange spørgsmål med politisk indhold. Særlig vigtigt er det, at EU-borgernes grundlæggende rettigheder defineres som en forpligtende del af Unionens arbejde. Der er imidlertid stadig mangler i forbindelse med organiseringen af fordelingen af arbejde og ansvar mellem institutionerne.
Konventets opgave var at stille forslag, som kunne gøre beslutningstagningen mere effektiv, klarere, mere demokratisk og gennemskuelig end før. Dette mandat kan ikke inkludere oprettelsen af nye institutioner. Rådets arbejde trænger godt nok til at blive reformeret, beslutningerne bør træffes åbent, og der bør være kontinuitet i dets arbejde. Det er imidlertid ikke muligt med en permanent formand, som står uden for demokratisk kontrol, eller ved at mindske Kommissionens bemyndigelse til at træffe og gennemføre initiativer. Borgernes støtte er absolut nødvendig for EU's fremtid. En institution, der er meget synlig i alle medlemslandene, er Kommissionen. I ligeberettigelsens navn bør der derfor også i fremtiden være en kommissær fra alle medlemslande.
Konventets arbejde er gået i den rigtige retning, hvad angår udviklingen af EU-lovgivningen. Jeg støtter den appel, kommissionsformand Romani Prodi fremsatte i dag om at afskaffe vetoretten ved EU-beslutninger. Man opnår ikke noget godt ved at benytte vetoretten, den hæmmer og forlænger blot beslutningsprocessen.
En prioritet for EU i denne periode har været fødevaresikkerheden. Det er dog ikke lykkedes os at få besluttet, hvor fødevareagenturet skal placeres, fordi vetoretten er blevet anvendt. I Thessaloniki er det nødvendigt at få løst op for problemet og beslutte, at det permanente sæde for fødevareagenturet skal være Helsinki. Helsinki er allerede fuldstændig udstyret til, at agenturet kan indlede sit arbejde umiddelbart efter, at beslutningen er blevet truffet.
Til sidst vil jeg gerne rette en speciel tak til formandslandet, Grækenland, for dets hjælp til at fremme sikkerheden til søs.

Karamanou (PSE).
Hr. formand, til de dityrambiske kommentarer fra mine ærede venner om det græske formandskabs evner, fornuft og effektivitet vil jeg blot tilføje tilfredsheden hos dem af os, der har førstehåndskendskab til det, som kommissionsformand Prodi omtalte som passion og genialitet.
På dagsordenen for Thessaloniki er der også en række brændende spørgsmål, der både deler medlemsstaterne og den offentlige mening. Udkastet til en forfatningstraktat har stor betydning, og forhåbentlig vil konventet nå frem til et samlet forslag, der kan få EU ud af dets aktuelle identitetskrise, i stedet for blot en række alternative løsninger. Jeg håber også sammen med tusindvis af europæiske kvindeorganisationer, at forfatningstraktaten vil fremme ligestilling mellem kønnene i alle sektorer, afskaffe kønsbetinget udstødelse og sikre ligelig deltagelse af mænd og kvinder i europæiske demokratiske institutioner. Kvinder vil aldrig acceptere en forfatning, der ikke har ligebehandling af kønnene med blandt EU's værdier og mål. Kvinder vil aldrig acceptere, at den stigende vold imod dem samt udbruddet af handel med og seksuel udnyttelse af kvinder ikke kan bekæmpes på grund af et manglende klart retsgrundlag i traktaten.
Hvad angår spørgsmålet om asyl og indvandring, bør man forkaste tankerne bag det britiske udkast til en asylreform, der bogstavelig talt efterlader Genève-konventionen fra 1951 i laser. I alle politiske beslutninger i Thessaloniki skal der tages alvorligt hensyn til forslagene fra FN's flygtningehøjkommissær. Som fru Terrón i Cusí også sagde, kommer de fleste indvandrere ind i EU via lovlige kanaler. Vi skal derfor styre flygtningestrømmene bedre i stedet for at styrke vores grænser, anvende repressive foranstaltninger og/eller kæde indvandring sammen med de kriminelle netværks aktiviteter.
Endelig mener jeg, at dagsordenen for topmødet mellem EU og USA skal omfatte for det første en afskaffelse af dødsstraffen i USA, for det andet behandlingen af fangerne i Guantanamo og for det tredje det, vi her i Parlamentet kaldte århundredets løgn, hvormed jeg mener eksistensen af masseødelæggelsesvåben i Irak.
Hr. rådsformand, Thessaloniki skal give landene på Vestbalkan en klar udsigt til medlemskab af EU, og vi skal starte forberedelserne forud for tiltrædelsen, hvilket er sine qua non for fred og stabilitet i regionen.
Yiannitsis
Hr. næstformand for Europa-Parlamentet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, jeg vil først takke formanden for Europa-parlamentet, kommissionsformand Prodi samt mange af talerne for deres venlige omtale af formandskabets indsats i de seneste seks måneder for at behandle en række meget vigtige emner. Og jeg vil også takke for Deres personlige kommentarer.
Dette er den sidste dag, hvor det græske formandskab og jeg personligt er til stede i Europa-Parlamentet. Vi har stadig ca. tre uger tilbage, hvilket dækker vores program, og jeg har også noteret de punkter, hvor der er særlig interesse for vores sidste indsats, så vi kan prøve på at løse sager, der har været udestående i nogen tid. Hvad angår spørgsmål om formandskabets revision samt udviklingen i en række sager, der ikke er tæt forbundet med Thessaloniki, er det en opgave for premierministeren hr. Simitis, og det er planlagt til den 1. juli. Mine damer og herrer, jeg vil kort kommentere de tre spørgsmål - og måske yderligere et par stykker - som jeg nævnte i forbindelse med Thessaloniki.
For det første er der spørgsmålet om Vestbalkan. Det er utroligt vigtigt for Balkanlandene at modtage et politisk budskab fra EU om, at der er gode udsigter til et medlemskab af EU, at de vil få hjælp til at nå dertil, og at de også skal yde en indsats og gennemføre en række reformer, hvis det skal lykkes, samt at vi står ved deres side og har deres kurs mod en integration for øje. Formandskabet er af den opfattelse, at Balkanlandene ikke er et eller andet fjerntliggende sted. De er en del af Europa, og derfor er det meget vigtigt, at EU behandler denne skrøbelige region med omhu. Vi ønsker derfor, at resultatet af mødet skal sætte fart i integrationsprocessen og udsende politiske signaler, ligesom der selvfølgelig skal være en hensigtsmæssig finansiering for at støtte landenes bestræbelser på at gøre fremskridt. Vi har alle hørt om den tragiske hændelse, der involverede Serbiens premierminister hr. Djindjic for nogle få måneder siden. I det mindste kan man sige, at en positiv følge af denne triste udvikling var, at folk vågnede op. Der er en større forståelse og en større indsats fra flere sider.
Indvandringsspørgsmålene udgør et stort problem for Europa, og hvis ikke de overskygges af de seneste seks måneders politiske udvikling vedrørende Irak, vil de fortsat være at finde blandt de tunge spørgsmål, sådan som det også var tilfældet ved afslutningen på det forrige formandskab. Vi mener ikke desto mindre, at det er et vigtigt spørgsmål uanset den politiske udvikling. Der skal gøres en indsats. Vi forventer også initiativer fra Kommissionen og Rådet i denne måned, så vi kan se, hvad der ellers kan gøres. Vi skal finde en balance mellem indvandrere, der bor lovligt i det europæiske område, og vores samfund. Vi skal forsøge at løse problemet med ulovlig indvandring og frygten i samfundet. Vi skal imidlertid også finde metoder til at finansiere løsninger på disse problemer.
Selvfølgelig var der mange kommentarer til spørgsmålet om konventet, der bliver et af de vigtigste emner på topmødet. Det Europæiske Råds møde i Thessaloniki får stor betydning for dette spørgsmål, og vi - det græske formandskab - ønsker, at det bliver en succes. I Laeken opstillede man perspektiverne og betingelserne for konventet. Hvis vi optræder hensigtsmæssigt i Thessaloniki, vil vi opnå et tilfredsstillende resultat, hvilket er vigtigt for Europas fremtid og den europæiske integration, og vi håber, at alle aktørerne vil bruge den resterende tid inden topmødet til at forberede sig på at skabe et godt resultat.
Afslutningsvis vil jeg sige, at Europa nogle få måneder efter starten på det græske formandskab befandt sig på et meget vigtigt og anderledes trin. Vi er i et område med 25 medlemsstater. Vi er i et område, der i de seneste to eller tre år har haft en fælles valuta. Vi er en Union, der har gjort fremskridt og indset behovet for institutionelle ændringer og en større tilstedeværelse på det udenrigs- og forsvarspolitiske område. Det, der er sket i de mellemliggende måneder, har virket som en katalysator for disse spørgsmål. Nu diskuterer vi nye politikker såsom det såkaldte bredere naboskab, spørgsmålene om Balkanlandene, Middelhavsområdet og Mellemøsten, spørgsmålene om økonomisk mellemstatsligt samarbejde og indvandring. Alt dette markerer - eller rettere giver - en anderledes orientering for Europas kurs. Vi er i et område, der skal skabe betingelser for, at borgerne fremover kan få større tillid til dette område, betingelser for tillid til demokrati og menneskerettigheder, betingelser for tillid til sociale resultater, beskæftigelse, vækst og overordnet set betingelser for tillid til vores evne til at reagere på de alvorlige problemer i vores samfund.
Inden for rammerne af denne filosofi kan jeg se de svar, vi skal give ved udgangen af denne måned, og som skal gives af de efterfølgende formandskaber fra næste måned og fremad.
Prodi
Hr. formand, mine damer og herrer, det har været en meget heftig og meget interessant forhandling. Jeg har noteret mig alle de spørgsmål, som blev berørt, og som er af afgørende betydning for vores fremtid. Det gælder både Balkan-spørgsmålet, ligheden mellem EU-borgerne og institutionernes beskyttelse. I dette korte svar vil jeg nøjes med at komme med en appel, som efter min mening er absolut nødvendig og uundværlig i dag, eftersom vi i Thessaloniki skal træffe beslutninger, der er fundamentale for hele vores fremtid.
Jeg vil appellere til konventet om, at det giver os det svar, som mange af Dem - ikke mindst hr. Wurtz - sagde, at konventet endnu ikke har givet. Det er der en meget simpel grund til. Vi besluttede at oprette konventet på et tidspunkt, hvor EU-institutionerne var i dyb krise, og vi ønskede alle et konvent efter den natlige debat, hvor det var tydeligt, at den mellemstatslige metode med forhandling mellem staterne - som netop fandt sted i disse nætter med mellemstatslige drøftelser - ikke gav et tilstrækkeligt resultat. Vi ønskede et konvent for at give vores befolkning og vores parlamenter den suverænitet tilbage, der tilkommer dem.
Nu er konventet gået i gang med arbejdet. Det skulle være en proces, som blev afsluttet med, at konventet gav regeringskonferencen et færdigt produkt. I stedet opstod der en parallel proces. Der opstod nemlig en slags regeringskonference parallelt med konventet, som blev splittet i flere dele, og som i øjeblikket risikerer at blive endnu mere splittet. Jeg vil gerne gentage det, som fru Frassoni sagde, nemlig at man for tiden giver det forkerte indtryk og sender det forkerte budskab, at konventet er uenigt om alting. Derfor er min appel meget enkel. Vi ønsker, at konventet selvstændigt færdiggør sit arbejde, og at konventet - sådan som De alle bad om - stiller et præcist og systematisk forslag, for konventet repræsenterer alle EU's borgere, lande og institutioner. Det er nødvendigt for os, at det giver sin mening til kende, og det er nødvendigt for os, at det spiller sin rolle fuldt ud.
I de sidste par måneder har vi været uenige om vores politiks hovedspunkter, og vi er også blevet ydmyget i vores udenrigspolitik. Vil vi nægte os selv de instrumenter, som vi har brug for, hvis vi skal genfinde vores værdighed? Vil vi nægte at være modige nok til at stille forslag, som bliver de instrumenter, der er nødvendige for vores overlevelse? Det er mig en stor glæde at give et resumé af bidraget fra alle formændene for de store politiske grupper, som jeg har den fornøjelse at have foran mig, og som samstemmende stillede nogle sammenhængende og modige forslag om koalitionsreglen, Parlamentets rolle og det fremtidige institutionssystem. De har stillet nogle modige forslag, som både omfatter nutiden og fremtiden, f.eks. forslaget om en kombination af kommissionsformanden og rådsformanden. De har i fællesskab givet os et samlet billede af, hvilket EU de ønsker i fremtiden. Derfor vil jeg ikke bare bede konventet om at afgive en stærk og samlet udtalelse til regeringskonferencen,

men også bede formændene for Europa-Parlamentets største grupper om at sige til vores venner og kolleger i plenarforsamlingen, at de skal give deres mening højlydt til kende, og at de skal fortælle, på hvilke betingelser de vil acceptere at underskrive den nye aftale, som EU skal bygge på. Det er den appel, som jeg retter til Dem, for som det er nu, har vi alle brug for konventets udtalelse om det nye Europa.
(Kraftigt bifald)

Formanden.
Tak, hr. kommissionsformand.
Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget seks beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 37, stk. 2.

Martínez Martínez (PSE).
Hr. formand, hele formiddagen har vi været foruroliget over nyhederne om en frygtelig jernbaneulykke i byen Chinchilla i Castilla-La Mancha-regionen, hvor jeg kommer fra. Der er mange ofre for ulykken, men hvad værre er, så er der åbenbart forsvundet 21 mennesker, der er brændt ihjel inde i togvognene.
I lyset af de kvaler, vi lider i mit land og i særdeleshed i min region, vil jeg gerne informere de øvrige parlamentsmedlemmer om denne tragedie og anmode formanden om at udtrykke sin medfølelse over for de berørte familier samt den regionale regering i Castilla-La Mancha, der er meget alvorligt ramt af denne tragedie.
Formanden.
Hr. Martínez, jeg skal naturligvis overbringe Parlamentets medfølelse og sympati ad de releante kanaler. Det er meget trist at høre om denne forfærdelige ulykke efter så mange dårlige nyheder i Spanien på det seneste.

Jeg har fra hr. Turco modtaget en skrivelse dateret 29. april 2003 med anmodning om, at Parlamentet griber ind med henblik på beskyttelse af Marco Pannellas parlamentariske immunitet, efter at han er blevet idømt en fængselsstraf, der er blevet nedsat til frihed under kontrol, for forhold, der har fundet sted i Italien. Hr. Pannella kan deltage i plenarmøderne, men ikke i udvalg eller Parlamentets øvrige arbejde.
Denne anmodning bliver hermed i henhold til forretningsordenens artikel 6, stk. 3, henvist til Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked, som vil behandle den.
Gollnisch (NI).
Hr. formand, under de givne omstændigheder støtter jeg fuldt ud Deres beslutning om at henvise anmodningen til Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked. Jeg mener ikke, at den parlamentariske immunitet hæver medlemmerne over loven, men jeg ser den som en garanti imod uberettigede retssager, som de udøvende myndigheder kunne indlede med anklagere som mellemmænd.
Problemet er følgende, hr. formand: Hvad sker der, når en stat misbruger begrebet "in flagrante delicto" og klart overtræder et europaparlamentsmedlems parlamentariske immunitet og senere berøver vedkommende hans embede gennem en række straffesager? Det er sket med hr. Le Pen. Uanset hvad man ellers måtte synes om hr. Le Pens holdninger, er det et faktum, at den franske regering ikke bad om at få hævet hans immunitet, inden den indledte en straffesag mod ham, hvilket i starten var i strid med loven, hvorefter det blev kunstigt ændret, så man kunne berøve ham hans embede. Jeg mener, at Europa-Parlamentet i sådanne sager skal nægte at acceptere disse kriminelle sanktioner og deres indirekte følger, der opnås på ulovlig vis under sådanne omstændigheder.
Formanden.
Jeg skal informere Parlamentet om, at skriftlig erklæring 4/2003 indgivet af hr. Tannock, fru Villiers, hr. Helmer, fru McKenna og hr. de Roo om transport af levende dyr fra medlemsstater og EU-kandidatlande den 3. juni 2003 havde underskrifter fra et flertal af Parlamentets medlemmer. Den vil derfor blive sendt til modtagerne og offentliggjort med angivelse af underskrivernes navne.
Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil blot takke alle de medlemmer af Parlamentet, på tværs af nationaliteter, delegationer og grupper, som underskrev min skriftlige erklæring. Et civiliseret samfund er kendetegnet ved, hvordan det behandler sine dyr. Dette er en opfordring til Kommissionen og navnlig til kommissær Byrne, som jeg nu i Parlamentets nærvær opfordrer til at møde op i Parlamentet og afgive en redegørelse om dette spørgsmål.
Det har stor betydning for os, at vi opretholder høje velfærdsstandarder ved transport af dyr, navnlig i de tiltrædende lande, hvor der ikke er nogen tradition for høje velfærdsstandarder for dyr.
Jeg vil også sige, at det glæder mig, at mit ændringsforslag til Corbett-betænkningen om at tage skriftlige erklæringer uden for plenarmøderne nu er modent. I dag har jeg set stor interesse for både piratkopiering og Rugby-ligaen. Lad os håbe, at Parlamentets medlemmer vil underskrive erklæringer i fremtiden.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er afstemning.
Betænkning (A5-0162/2003) af Fava for Fiskeriudvalget om Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet om handlingsplan til afhjælpning af de sociale, økonomiske og regionale konsekvenser af omstruktureringen af fiskeriet i EU (KOM(2002) 600 - 2003/2039(INI))
(Parlamentet vedtog teksten)

Forslag fra Formandskonferencen som supplement til afgørelse truffet af Europa-Parlamentet den 9. april 2003 om kalender for Europa-Parlamentets mødeperioder - 2004
(Efter forkastelse af ændringsforslag 1 erklærede formanden Formandskonferencens forslag for godkendt)
Betænkning (A5-0193/2003) af Rothley for Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked om vedtagelse af statutten for Europa-Parlamentets medlemmer 
Før afstemningen:

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, mine damer og herrer, vi har alle læst Kommissionens forslag.
I øjeblikket er der to valgmuligheder, og jeg ved ikke, om fornuften for en gangs skyld vil sejre her i Parlamentet.

Tag det roligt! Det er meget morsomt. Hver gang Parlamentet indtager en holdning, beder vi Kommissionen om alvorligt at overveje den. Når Kommissionen indtager en holdning, vil jeg foreslå, at vi alvorligt overvejer, hvad Kommissionen har skrevet, fordi det er noget, vi altid beder Rådet og Kommissionen om. Det er grunden. Det er enkelt.
(Bifald)
Kommissionen har skrevet sort på hvidt, at vi stemte om en anmodning om henvisning til fornyet udvalgsbehandling.
(Formanden bad taleren om at komme frem til den bemærkning til forretningsordenen, der var hans begrundelse for at få ordet)
Dette er ikke nogen bemærkning til forretningsordenen, hr. formand, det er en anmodning om henvisning til fornyet udvalgsbehandling i henhold til artikel 144.
Som jeg var ved at sige, skal man ikke efterfølgende kunne hævde, at vi ikke rådede over alle fakta. Rådet, der finder det vanskeligt at nå til enighed, vil vælge Kommissionens argument for at sige nej til en fælles statut, fordi nogle lande ikke ønsker en fælles statut for medlemmerne. Derfor anmoder jeg om henvisning til fornyet udvalgsbehandling for at få artiklen om immunitet ændret, så vi har en chance for at få indført en fælles statut. Alle de, der ønsker at præsentere denne tekst for Rådet, der kun kan sige ja eller nej i overensstemmelse med proceduren for en samstemmende udtalelse for Rådet, skal over for den europæiske offentlighed påtage sig ansvaret for ikke at ønske en europæisk statut!
(Uro og bifald)
Jeg vil derfor anmode om henvisning til fornyet udvalgsbehandling, så sagen kan blive genbehandlet.
Formanden.
I henhold til forretningsordenen er hr. Cohn-Bendit i sin gode ret til at fremkomme med den anmodning. Han har argumenteret for den.
Lehne (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne anmode om, at dette afvises, og det af den simple grund, at Kommissionen har sagt entydigt i sin udtalelse, at det helt igennem er et seriøst forslag!

Vi har nu diskuteret dette emne i fem år, og der er ikke den mindste fornuft i at føre alle disse diskussioner endnu en gang. Denne sag er mere end moden til afgørelse, og jeg kan kun anmode Parlamentet om at afgøre den nu og ikke at fortsætte denne endeløse diskussion. Min anmodning er derfor at afvise denne anmodning om henvisning til fornyet udvalgsbehandling!
(Bifald)

Formanden.
Jeg ønsker ikke at genoptage forhandlingen. Vi har haft en taler for og en taler imod. I henhold til forretningsordenen er det nu tid til at stemme om forslaget. Forslaget er, at betænkningen henvises til fornyet udvalgsbehandling.
(Parlamentet forkastede henvisning til fornyet udvalgsbehandling)
Jeg håber, at De inden for de sidste 24 timer har modtaget en kopi af Kommissionens udtalelse. Før afstemningen vil jeg bede Kommissionen om at afgive en kort redegørelse om dette spørgsmål og ordføreren om at give et kort svar, og så vil vi gå over til afstemning.
Patten
Hr. formand, efter den næstsidste taler er jeg ikke sikker på, om jeg går ind i en rationel dialog eller kaster mig ud i en spydregn, men der står her ...

... Jeg har den fornøjelse ...
(Latter og bifald)
... at meddele Parlamentet, at efter at det stemte for udkastet til statut for Europa-Parlamentets medlemmer, vedtog Kommissionen den udtalelse, der kræves i henhold til traktatens artikel 190, stk. 5, på sit møde i går, og det er blevet meddelt Parlamentet.
Det er vores håb, at vores udtalelse kan bidrage positivt til at afslutte proceduren mellem de tre institutioner og dermed endelig tillade, at en statut for Europa-Parlamentets medlemmer kan træde i kraft for den næste valgperiode. Det ville være et vigtigt fremskridt for Parlamentet, som Kommissionen ville se meget positivt på.
Vi har forsøgt at være så konstruktive som muligt for at bidrage til at få denne vanskelige sag afsluttet. Vi håber, at der ikke vil være flere hindringer i vejen for vedtagelsen af statutten. Sådan!
(Latter og bifald)
Rothley (PSE)
Hr. formand, Kommissionen har virkelig ydet et konstruktivt bidrag. Mange tak for det! Vi ser en støtte til Parlamentets holdning heri. Der er i øvrigt en misforståelse i artikel 33, som ikke ville være opstået på grundlag af den tyske tekst. Nu, hvor vi er ved misforståelserne, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at min gruppes ændringsforslag om annullering af artikel 5 i afgørelsen udelukkende betyder, at en opfordring til Præsidiet - efter Præsidets vedtagelse af reformen - om at vedtage denne reform naturligvis ikke længere giver nogen mening. Det er klaret. Der ligger ikke mere skjult bagved.
Måske tillader De, hr. formand, at jeg gør opmærksom på følgende: Vi stemmer i dag om statutten, den bliver vedtaget i dag. Det er en beslutning i henhold til artikel 190, stk. 5. Vi stemmer ikke om, hvorvidt vi ønsker reformen eller ej, som nogle aviser skriver. Det er ikke tilfældet! Vi ønsker alle reformen. Men jeg ville være dem, der fokuserer særligt på dette aspekt, taknemmelig, hvis de ville stoppe med at tale nedsættende om flertallet her i Parlamentet ved at foreslå, at vi blokerer for reformen, idet vi også forbinder andre legitime politiske mål med denne statut.

Det er altså en beslutning i henhold til artikel 190, stk. 5. Alligevel er vi, hvad angår afgifterne, åbne over for et forslag fra Rådet, der giver mulighed for at indføre en ekstra national afgift for et begrænset antal medlemsstater. Vi er åbne over for dette forslag.
Hr. formand, Deres indlæg i går efter afstemningen ærer Dem. Det var flot og et bevis på Deres politiske klogskab. De var også modig, og jeg ønsker, at Parlamentet har mod til at tage politisk ansvar. Der står utroligt meget på spil i dag. Vis, kære kolleger, på vegne af Europas befolkninger, som vi tjener, dette politiske mod!
(Bifald)

Krarup (GUE/NGL).
Jeg vil gerne bede om ordet til forretningsordenen af en ganske bestemt grund. Jeg skal ikke bevæge mig op i de høje luftlag som hr. Rothley, men forklare hr. Rothley, at grunden til, at PSE-Gruppen ønsker at udelade punkt 5 i beslutningen, blot er, at Præsidiet allerede har truffet afgørelse, men samtidig ligger der nogle vigtige principper i dette krav om, at ændringer af rejsegodtgørelsen træder i kraft samtidig med den nye statut - om den nogensinde bliver til noget.
Men der er et enkelt punkt, der bør præciseres, og derfor vil jeg gerne stille et mundtligt ændringsforslag til punkt 5 her.I stedet for at opfordre Præsidiet til at træffe afgørelse, kan man redigere det på den måde, at man skriver, at man tager Præsidiets afgørelse til efterretning, og samtidig bør der gøres en vigtig tilføjelse, nemlig der hvor der står "enter into force together with the statute" ønsker jeg at foreslå tilføjelsen: " ... og med samme gyldighed som denne".
Det kan måske være lidt vanskeligt at kapere i oversættelsen, men princippet bygger på, at de beslutninger om rejseafregning, der træffes, skal have samme juridiske gyldighed som statutten. Det vil jeg gerne foreslå.

Formanden.
Hvis ændringsforslag 7 bliver vedtaget, vil punktet udgå, og i så fald ville det mundtlige ændringsforslag bortfalde, fordi det punkt, som det henviser til, ville være slettet. Hvis ændringsforslag 7 forkastes, vil jeg spørge Parlamentet, om det ønsker at godkende hr. Krarups mundtlige ændringsforslag.
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Mombaur (PPE-DE)
Hr. formand, med de næste tre betænkninger stemmer Parlamentet om den samlede beslutning om oprettelse af det indre marked for energi, som er blevet forhandlet med Rådet. Som fungerende formand for det korresponderende udvalg, Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, er jeg forpligtet til først at afgive en erklæring her. Parlamentet stemmer om 50 ændringsforslag i de tre betænkninger. Til dette kompromisforlæg hører to erklæringer: en erklæring fra Kommissionen, som næstformanden i Kommissionen fremlagde for Parlamentet under forhandlingen i mandags. Det er noteret i protokollen. Desuden en interinstitutionel erklæring fra Parlamentet, Rådet og Kommissionen, og det er aftalt, at denne erklæring noteres i Parlamentets protokol, at de to erklæringer offentliggøres i EUT sammen med lovteksten, og at selve dette forhold nu også noteres i Parlamentets protokol.
Jeg er altså også forpligtet til at læse den interinstitutionelle erklæring op her. Jeg kan berolige Dem, den er ikke lang. Den har følgende ordlyd: "Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen understreger nødvendigheden af, at medlemsstaterne påser, at de nødvendige finansielle midler til nedklassificering og forvaltning af affald, der kontrolleres i medlemsstaterne, rent faktisk bruges til de formål, de er afsat til og forvaltes i åbenhed for at undgå, at der skabes hindringer for en loyal konkurrence på energimarkedet." Jeg beder Dem om at underskrive denne erklæring på Parlamentets vegne og at offentliggøre den i Tidendet.
Formanden.
Hr. Mombaur, jeg skal med glæde underskrive den og sørge for, at den bliver offentliggjort som et protokoldokument. Gennem Dem lykønsker jeg Deres udvalg og ordførerne med noget, der er et usædvanligt stykke arbejde og et eksempel på politik, når den er bedst.

Indstilling ved andenbehandling (A5-0136/2003) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF (15528/2/2002 - C5-0034/2003 - 2001/0077(COD)) (Ordfører: Turmes) 
Før afstemningen:

Turmes (Verts/ALE)
Hr. formand, hr. kommissær, i forbindelse med afstemningen om dette direktiv under førstebehandlingen lovede Kommissionen Parlamentet, at den ville forelægge to beslægtede direktiver - et om kombineret kraftvarmeenergiproduktion, hvor Kommissionen har holdt sit løfte, og et andet om tjenesteydelser inden for energieffektivitet, hvilket er meget vigtigt for at skabe rammer for markedet i den henseende.
Man lovede os i første omgang dette direktiv efter sommeren 2002 og derefter ved udgangen af 2002. Vi har endnu ikke set noget til det, og i dag er der en lille mulighed for, at dette vigtige direktiv muligvis ikke bliver vedtaget i den aktuelle valgperiode. Kan Kommissionen garantere, at dette direktiv vil blive forelagt hurtigst muligt og helst inden sommerferien?

Patten
Hr. formand, jeg er bekendt med medlemmets bekymringer over dette, og jeg ved, hvad der er blevet sagt tidligere. Jeg er blevet informeret om, at Kommissionen vil forelægge direktivet senere på året, og jeg har fuld forståelse for medlemmets synspunkt om, at Parlamentet bør have mulighed for at stemme om det, mens det eksisterer, det vil sige inden næste sommer. Jeg skal sørge for, at mine kolleger i Kommissionen bliver underrettet om det, medlemmet har sagt.
Turmes (Verts/ALE)
Hr. formand, da Kommissionen har ændret sin erklæring om nedlukningsfonde, så der nu ikke længere er tvivl om, at unionstraktatens konkurrencepolitik under ledelse af Generaldirektoratet for Konkurrence gælder fuldt ud for nedlukningsfondene og den nukleare sektor, lykønsker jeg som ordfører Kommissionen med at have vedtaget denne holdning, og jeg tror, at et stort flertal af parlamentsmedlemmerne vil støtte mig - et indre marked kræver en fælles konkurrencepolitik. Jeg kan således nu trække ændringsforslaget tilbage.
Sjöstedt (GUE/NGL)
Hr. formand, jeg vil blot gøre mine kolleger opmærksomme på forudsætningerne for denne afstemning. Det er en politisk overenskomst mellem os i Parlamentet, Ministerrådet og Kommissionen, som indebærer, at hvis vi godkender den, kan vi undgå et forlig. Det kræver i så fald, at vi stemmer ja til den første blok og nej til blok 2 og 3. Jeg opfordrer derfor medlemmerne til at gøre det. Vi opnår på denne måde størstedelen af det, som Parlamentet ønskede, samtidig med at vi kan undgå et forlig.

Piecyk (PSE)
Hr. formand, i denne betænkning handler det om, at vi så hurtigt som muligt skal trække gamle tankskibe, som bl.a. har forårsaget katastrofen med Prestige, ud af drift.
Vi er blevet enige med Rådet og Kommissionen om, at det, som udvalget har vedtaget, også er en fælles beslutning, og at vi vil kunne blive færdige med førstebehandlingen i dag. Derfor anmoder jeg alle kolleger om kun at stemme positivt om det, udvalget har vedtaget. Ellers ville tidsplanen komme i fare. Vi kan være så vidt med førstebehandlingen, at denne forordning kan træde i kraft til sommer, og at vi når et godt stykke vej, hvad angår skibssikkerhed og sikkerhed til søs i de europæiske farvande.
Ændringsforslag 33 og 34 fra De Liberale er trukket tilbage, og for så vidt håber jeg, at de andre kolleger blot vil stemme om forslagene fra udvalget!

Formanden.
Hr. Vermeer, kan De bekræfte, at Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe tager de ændringsforslag tilbage?
Vermeer (ELDR).
Hr. formand, det er overordentlig vigtigt, at vi ikke kun udfaser tankskibe med enkeltskrog, men at vi også er klar over, at der ligger 200-300 skibe et eller andet sted. Parlamentet skal ikke kun påtage sig ansvaret for at fremme udfasningen af disse tankskibe, men også tage ansvaret for håndtering af affald, for den korrekte afvikling og skrotning af skibe. Jeg havde forsøgt at indføje det i beslutningsforslaget, men jeg tror, vi har rig lejlighed til at få optaget i Sterckx-betænkningen, at vi også tager ansvaret for udfasningen af disse skibe. Jeg synes, vi skal følge den hurtige procedure, som hr. Piecyk anviser, og jeg vil derfor tage mine ændringsforslag tilbage.

Stevenson (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil blot påpege, at der er en lille fejl i den portugisiske udgave af ændringsforslag 20: Der mangler et semikolon!

Et manglende semikolon er en meget alvorlig sag i Portugal, og det vil jeg gøre tjenestegrenene opmærksomme på.
(Latter)

Formanden.
Tak for det, hr. ordfører. Jeg vil sige til Parlamentet, at den portugisiske udgave allerede er blevet rettet. Semikolonet, og rækkefølgen, er kommet på plads!
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Hr. formand, jeg ønskede ordet for en bemærkning til forretningsordenen i overensstemmelse med artikel 142, overholdelse af forretningsordenen, med hensyn til artikel 140 b) og c) om formelle betingelser for behandling af ændringsforslag.
I henhold til artikel 140 b) og c) kan et ændringsforslag ikke behandles, hvis det har til formål at forkaste eller erstatte hele den tekst, det vedrører, eller hvis det har til formål at ændre mere end en/et af de enkelte artikler/stykker i den tekst, det vedrører.
Ifølge tjenestegrenene vil en vedtagelse af ændringsforslag 20 betyde et bortfald af alle de ændringsforslag, der er forelagt Parlamentet og udvalget, ligesom en vedtagelse vil betyde, at den lovgivende tekst i Kommissionens forslag i sin helhed også bortfalder.
I går fortalte Kommissionen os via kommissær Fischler under aftenens forhandling, at den var imod ændringsforslag 20, at den var imod de øvrige ændringsforslag fra Gruppen Union for Nationernes Europa, fra 21 til 29, og at de var i strid med traktaten om Spaniens og Portugals tiltrædelse.
Hr. formand, formålet med ændringsforslag 20 er at udvide traktaten om Spaniens og Portugals tiltrædelse, hvilket jeg finder juridisk uacceptabelt, da det er i strid med den gældende fællesskabsret. Hr. formand, jeg vil bede tjenestegrenene om at fortælle mig, hvad der er de formelle betingelser for behandlingen af dette ændringsforslag. Jeg vil bede dem om at henvende sig direkte til mig eller eventuelt skrive til mig, for jeg mener, at vi bryder fællesskabsretten og træder et skridt baglæns, hvad angår den europæiske integration.
Formanden.
Jeg ønsker ikke at indlede en generel forhandling på nuværende tidspunkt. Jeg vil høre ordføreren, jeg vil træffe en beslutning, og så vil vi fortsætte.
Stevenson (PPE-DE)
Hr. formand, jeg forstår hr. Varelas og vores andre spanske kollegers skuffelse over dette ændringsforslag, men formålet med ændringsforslaget er, og jeg ønsker ikke et genoptage forhandlingen, at beskytte et meget vigtigt bevaringsområde, et af de vigtigste bevaringsområder i europæisk farvand.

Hvis vi skal tages alvorligt som Parlament, hvis vores fælles fiskeripolitik skal tages alvorligt, må vi insistere på, at denne politik drejer sig om at bevare fiskebestande, at give fiskebestande mulighed for at blive genopbygget. Det er, hvad støtte til ændringsforslag 20 vil betyde. At forsøge at bruge forretningsordenen til at forhindre Parlamentet i at få demokratisk indflydelse på dette ændringsforslag ville være en alvorlig fejl. Hvis De er tilbøjelig til at beslutte, at ændringsforslaget ikke er antageligt, hr. formand, vil jeg foreslå Dem, at hele betænkningen henvises til fornyet udvalgsbehandling. Men jeg håber, at De beslutter, at det er antageligt, og at vi kan fortsætte med afstemningen.
(Bifald)

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, som portugisisk medlem vil jeg blot sige følgende: Man kan mene, hvad man vil om ændringsforslag 20, men det er fuldstændig forkert, det er fuldstændig usandt, at dets virkning har noget som helst at gøre med tiltrædelsestraktaten, hvis virkninger er ophørt. Det fremgik med al ønskelig tydelighed af gårsdagens forhandling om de indlæg, som mine portugisiske kolleger Arlindo Cunha og Ilda Figueiredo kom med, og ikke mindst af de meget kraftfulde indlæg, som hr. Paulo Casaca stod for. Den påstand, som hr. Varela fremfører på dette punkt, er derfor fuldstændig forkert.
Formanden.
Den beslutning, jeg vil træffe om dette spørgsmål, er, at jeg mener, at ændringsforslag 20 er antageligt. Det går ud på at indsætte tekst. Det er rigtigt, at indsættelsen vil betyde, at andre dele af teksten slettes, men det er ikke et ændringsforslag, der går ud på at slette. Vi har set lignende tilfælde tidligere. Jeg træffer ikke et vilkårligt valg. Jeg følger forretningsordenen og beslutter derfor, at ændringsforslaget er antageligt. Nu er det op til Parlamentet at afgøre sagen.
(Parlamentet vedtog forslaget til lovgivningsmæssig beslutning)

Formanden. Hermed er afstemningen afsluttet.

Figueiredo (GUE/NGL)
Kommissionens handlingsplan tager ikke højde for de beslutninger, der blev truffet på mødet i Rådet (fiskeri) den 16.-20. december 2002, ligesom den heller ikke afhjælper fiskeriets vanskeligheder eller følgerne af omstruktureringsforanstaltningerne (ophugning) og genopretningsplanerne, der ifølge Kommissionen vil betyde tab af 3.000 job pr. år frem til udgangen af 2006 ud over den reduktion på 8.000 job pr. år, som kan forudses på grund af fiskeriets krise og moderniseringen af fiskerfartøjer.
Det er ikke rimeligt, at Kommissionen foreslår at finansiere handlingsplanen gennem en omprogrammering af FIUF-midlerne og åbner mulighed for at anvende midtvejsevalueringen af strukturfondene til at opnå yderligere midler fra andre strukturfonde. Vi er enige med ordføreren i, at der er behov for yderligere finansiering for at afbøde reformens og genopretningsplanernes samfundsøkonomiske virkninger, så Kommissionen må benytte fleksibilitetsinstrumentet eller revidere de finansielle overslag.
Vi er også enige med ordføreren i, at der må rettes særlig opmærksomhed mod ikke-industrielt fiskeri. Kommissionen erkender, at "støtteforanstaltninger for ikke-industrielt fiskeri ikke har haft den ønskede beskyttelseseffekt i denne sektor". Vi fastholder derfor, at der under budgetproceduren for 2003 må oprettes et særligt støtteprogram.

Patakis (GUE/NGL)
I betænkningen nævnes med rette farerne for nærfiskeriet (der tegner sig for 75 % af EU's fiskerfartøjer) med gennemførelsen af den nye fælles fiskeripolitik, der vil resultere i tabet af 28.000 job, økonomisk stagnation og opgivelse af kystområderne.
Betænkningen anfægter imidlertid ikke den politik, der skaber trængslerne, og som den nøjes med at beskrive. De tages tværtimod for givet, og man er kun interesseret i at mildne følgerne og bremse hyppigheden af dem samt i at "bekæmpe" tabene. Ordføreren skjuler vrangforestillinger om hensigterne hos Kommissionen, som han opfordrer til at overveje sine valgmuligheder.
Vi skjuler ikke sådanne vrangforestillinger. Den anvendte fiskeripolitik og den foreslåede politik i dens nuværende udformning eller med nogle få ændringsforslag beviser, at EU styrer direkte hen imod at overdrage udnyttelsen af fiskeressourcerne til storkapitalen. Det er den kurs, der lægges med finansieringsforanstaltninger til ophugning af små og mellemstore fiskerfartøjer for at udrydde de små og mellemstore fiskere og yderligere styrke de store fartøjers fiskemuligheder. Situationen kan ikke ændres med ønskesedler og appeller til Kommissionens gode hjerte. Kun fiskerne selv og deres kamp kan ændre disse politikker og forhindre deres egen udryddelse.

Poignant (PSE)
I øjeblikket kunne det se ud til, at fiskerisektoren sejler i rolige farvande. Efterhånden som forhandlingerne om en fiskerireform nærmer sig en afslutning, opstiller eksperterne en balance for de næste 18 måneder.
Hvad angår offentlig støtte, skal det nævnes, at mens Kommissionen pressede på for at få afskaffet den offentlige støtte fra december 2002, har forhandlingerne betydet, at den aktuelle ordning forlænges indtil december 2004. Skønt fiskerne er blevet advaret, er problemerne ikke blevet mindre.
I Bretagne trænger næsten 75 % af fiskerflåden til at blive udskiftet. Brugen af sikre nye både, der er udstyret med den seneste teknologi til at lette sømændenes arbejde, burde være mere udbredt.
Skønt fjendtlighederne i slaget om den offentlige støtte på fællesskabsplan i øjeblikket er lagt på hylden, vil de snart blive genoptaget på verdensscenen. Kommissionen har fremlagt et forslag for Verdenshandelsorganisationen om at forbyde al støtte for at forhindre overfiskning under påskud af at bevare fiskerisektorens bæredygtighed.
Med hensyn til planer for omstrukturering har vi eksemplet med den skotske torskeomstruktureringsplan, hvis konsekvenser vi kender: sammenbruddet af de virksomheder, der ikke længere kan fiske, øget pres på andre fiskepladser og fiskearter samt større pres på markederne.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Ribeiro e Castro (UEN)
Den så ofte påpegede fiasko for den tidligere fælles fiskeripolitik burde få hele EU til at indse det nødvendige i grundigt at overveje, hvad der kan skabe en ny mentalitet, og sørge for, at denne så vidt muligt afspejles i den nye fælles fiskeripolitik. Til det formål vil det være nødvendigt at foretage en rimelig afvejning af interessen i at bevare fiskebestandene og de virkninger, som den fælles fiskeripolitiks forskellige beslutninger har for tusindvis af mennesker, for deres beskæftigelse og for deres familier.
Denne betænkning omhandler netop disse spørgsmål, og handlingsplanen til afhjælpning af de negative konsekvenser af omstruktureringen af fiskeriet er den rette sammenhæng til at lade disse overvejelser komme til deres fulde udtryk.
Ud fra denne tankegang støtter jeg ordføreren, når han mener:
at Kommissionens evaluering af de socioøkonomiske konsekvenser af reformen af den fælles fiskeripolitik i høj grad er teoretisk, og at der ikke tilbydes tilstrækkeligt konkrete svar på de problemer, som fiskerisektoren står over for i disse dage,
at de økonomisk svageste virksomheder, der kan blive hårdest ramt af reformen, bør være genstand for EU's solidaritet og støtte,
at der er behov for en alvorlig og detaljeret drøftelse af modellen for fremtidens fiskeri i EU, og fremhæver betydningen af en positiv tilgang.
Af alle disse grunde har jeg stemt for.

Pasqua (UEN)
Afstemningen den 9. april var intet mindre end et kupforsøg mod fællesskabsretten. Ved ulovligt at reducere antallet af mødeperioder for 2004 fra 12 til 10 har en koalition af de ærede medlemmer, hvis antipati mod Strasbourg som sæde for Europa-Parlamentet længe har været kendt, i alvorlig grad undermineret traktaterne. Disse ærede medlemmer har også - hvilket ikke er mindre vigtigt - undermineret denne bys status som et symbol på fransk-tysk forsoning.
Nu er tiden inde til at råde bod på skaden fra det, der kun kan kaldes et anti-Strasbourg-komplot. Til dette formål har min gruppe støttet forslaget til Formandskonferencen om at tilføje en ekstra uge i forslaget til en mødekalender for 2004.
Det er den eneste reaktionsmulighed, der er i tråd med traktaternes bogstav og ånd. Men efterhånden som vi nærmer os det afgørende øjeblik med udvidelsen, bør Europa-Parlamentet med sin stemmeafgivelse foretage en politisk manifestation af sit ønske om at blive i Strasbourg.

Breyer (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har stemt imod Rothley-betænkningen af følgende grunde: Egentlig ville jeg have været for en statut for Europa-Parlamentets medlemmer, men jeg syntes, at det var uforsvarligt, at det ikke var lykkedes os at udarbejde en faktisk rejseomkostningsbestemmelse eller at tilpasse pensionsalderen til det, som er almindeligt i medlemsstaterne. Jeg synes, at vi har gjort os selv utroværdige her i Parlamentet. Jeg selv har aldrig haft problemer med, at de italienske kolleger f.eks. havde flere penge end os. Vi skal også se på, at der er utroligt meget arbejde i de europæiske medlemsstater, som betales forskelligt.
En statut er efter min mening kun fornuftig, hvis man regulerer det, der hidtil har dækket over rejsebestemmelsen, nemlig statutten, anderledes. Ellers ville jeg også gerne beskattes som mine vælgere. Vi repræsenterer vælgerne i vores medlemsstater, og jeg mener, at vi bør regulere vores pensionsalder og vores beskatning i overensstemmelse med de bestemmelser, der gælder for vores vælgere. Ellers skaber vi særlige rettigheder for parlamentsmedlemmerne her, som ikke er på sin plads sådan, netop i en situation, hvor den kulturelle krise i alle ender og kanter medfører besparelser for den almindelige borger. Derfor har jeg stemt imod denne betænkning, selv om jeg egentlig ville have været for en statut. Men jeg synes ikke, at den er forsvarlig sådan, fordi den giver for mange privilegier, som ikke kan retfærdiggøres, og fordi det desværre ikke er lykkedes os at ændre denne rejsebestemmelse.
McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg stemte ligesom fru Breyer imod denne betænkning. Jeg mener også, at der er en masse hykleri og tvetungethed i Parlamentet. Rejseudgifterne har, lige siden jeg kom her første gang, været et spørgsmål, som er blevet rejst af mange mennesker, navnlig af medlemmer af min gruppe. Systemet bør ændres. Vi skal have et system, hvor vi får refunderet vores reelle udgifter, men det skal ikke knyttes sammen med en masse andre ting.
Der var nogle kontroversielle forslag i Rothley-betænkningen, navnlig hvad angår fællesskabsskat. Som irsk borger finder jeg det meget vanskeligt at retfærdiggøre over for mine vælgere derhjemme, hvorfor jeg skulle betale en anden skatteprocent end dem, eller hvorfor jeg skulle have lov til at betale en lavere skat. Ved at forbinde de to ting - løn og udgifter - undgår vi at forholde os til, at systemet bør ændres.
Denne sag vil fortsætte i det uendelige. Vælgerne og medierne i de forskellige medlemsstater vil sætte fokus på det. Det er tvivlsomt, om det er acceptabelt, at et medlem af Parlamentet tjener mere end f.eks. præsidenten i hans eget land, hvilket kunne ske i visse tilfælde.
Systemet bør reformeres og på en sådan måde, at vi kan indtage en troværdig holdning og vise, at vi ikke får ekstra privilegier, som vores egne vælgere ikke har ret til.
Alavanos (GUE/NGL)
Jeg stemte for Rothley-betænkningen trods det faktum, at forslagene fra GUE/NGL-Gruppen, De Grønne og De Liberale blev forkastet i går af de grunde, som formanden Pat Cox nævnte. Det er et naturligvis utilstrækkeligt skridt i retning af gennemsigtighed og løsning af et emne, der fornærmer Europa-Parlamentet. Ændringsforslaget fra Den Socialdemokratiske Gruppe om at slette punkt 5, der henviser til Præsidiets beslutning om rejsegodtgørelse osv., sår tvivl om Europa-Parlamentets virkelige hensigter, og det skaber i hvert fald forvirring.

Van den Berg (PSE)
PvdA-delegationen har stemt imod, bl.a. på grund af det manglende skattekompromis. PvdA-delegationen håber, at Rådet er rede til at forhandle hurtigt og undersøge Europa-Parlamentets vilje til at optage en mulighed for supplerende nationale skatter og afgifter og træffe bestemmelser om det fra 2004. PvdA-delegationen håber, at der på den måde alligevel tilvejebringes en statut for medlemmerne, som de kan stemme for.

Berthu (NI)
Som man kunne forvente, har Kommissionen netop stillet sig positiv over for det udkast til en statut for Europa-Parlamentets medlemmer, der blev godkendt i går. Den foreslog tilmed, at man skulle gå et skridt videre og kræve, at alle de ærede medlemmer skulle underlægges en fælles skattesats i henhold til et princip om lige løn for lige arbejde, hvilket er irrelevant i denne situation. Tværtimod er de ærede medlemmer repræsentanter for deres respektive lande. Vi mener, at de skal være underlagt de samme skatter som deres landsmænd.
Jeg har således stemt imod, at dette forslag skal sendes videre til Rådet. Jeg vil hævde, at statutten for Europa-Parlamentets medlemmer skal tage højde for forskelle mellem landene. Denne regel skal også gælde, hvis det betyder, at de enkelte lande overdrager beslutninger til Europa-Parlamentet om visse veldefinerede sager, der kan opstå i forhold til Parlamentets interne arbejde.
Indtil videre har den franske regering ikke svaret os. Vi håber, at den fortsat kan nå at reagere, så vi undgår et nyt Nice-scenario. Trods vores advarsler accepterede den forrige regering i Nice en voldsom reduktion i antallet af franske medlemmer af Europa-Parlamentet, en beslutning, som alle fordømmer i dag. Det var bedre, om man havde forudset dette problem.
Bonde (EDD)
Jeg anser Parlamentets vedtagelse af forslagene i Rothley-betænkningen for at være ulovlig, idet de vil ændre primær ret.
Vedtagelsen er særdeles uklog, fordi den afviser national beskatning af løn fra Europa-Parlamentet og undlader at rydde op i rejseordningen.
Jeg har ikke kunnet deltage i afstemningen i dag, da jeg skal deltage i Det Europæiske Konvents møde i Bruxelles.

Ferreira (PSE)
I modsætning til resten af min gruppe har jeg besluttet at undlade at stemme om denne betænkning.
Den primære årsag hertil er beslutningen om at hæve de ærede medlemmers lønninger ganske betydeligt. Med det aktuelle sociale og politiske klima ikke blot i Frankrig, men i hele Europa er denne beslutning uacceptabel og utilbørlig. Vi er først og fremmest folkets repræsentanter. Som sådan skal vi fremme borgernes interesser og konkretisere deres forventninger til Europa, i særdeleshed, hvad angår øget demokrati.
Jeg har valgt at undlade at stemme i stedet for at stemme imod betænkningen, fordi jeg mener, at vedtagelsen af en fælles statut for medlemmerne er et positivt skridt i retning af et mere forenet Europa, en sand fælles skæbne og ligestilling for alle.
Jeg havde imidlertid foretrukket at se målet om lige løn for lige arbejde, som man med denne betænkning forsøger at pålægge fra toppen, blive en prioritet for EU's lovgivere gennem vedtagelsen af en europæisk minimumsløn. Den ville således først og fremmest berøre vores medborgere.

Figueiredo (GUE/NGL)
Idet Europa-Parlamentet benytter sig af, at Rådet har besluttet at lade statutten for Europa-Parlamentets medlemmer gå fra enstemmighed til kvalificeret flertal (Nice-traktaten), er der igen blevet stillet et forslag, som vi er uenige i. Vi er bl.a. ikke enige i, at der skal indføres et månedligt vederlag for Europa-Parlamentets medlemmer, der er ens for alle, uanset hvilket land de repræsenterer.
Europa-Parlamentets medlemmer vælges i nationale valgkredse, og de er, og bør vedblive med at være, tilknyttet disse kredse. Indførelsen af et ensartet vederlag for alle Europa-Parlamentets medlemmer afspejler en føderalistisk opfattelse af det mandat, som Europa-Parlamentets medlemmer har, og sigter på et omforme det nuværende nationale medlem af Europa-Parlamentet til en kommende "unionsdeputeret", en vision, som vi ikke deler.
Desuden er, som vi gentagne gange har fremhævet, de sociale forhold i EU's medlemsstater meget forskellige, således at der med gennemførelsen af denne foranstaltning uundgåeligt vil opstå en afgrundsdyb ulighed og forskel til lønmodtagernes og de folkevalgtes lønniveau i flere lande, f.eks. Portugal, hvilket vil være ganske uforståeligt. Europa-Parlamentets medlemmers vederlag bør stå i forhold til parlamentsmedlemmernes vederlag i det land, hvor de er valgt.
Derfor har vi stemt imod.

Iivari, Myller og Paasilinna (PSE)
Ulpu Iivari, Reino Paasilinna og Riitta Myller, medlemmer af den finske Socialdemokratiske delegation, stemte for statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, da vi mener, at det er af afgørende betydning at have en, og da en stemme imod ville betyde en fortsættelse af det nuværende system. Det har hele tiden været vores mål at få et system, hvor rejseudgifter godtgøres efter de faktiske udgifter.
Forudsætningen for en endelig accept er imidlertid, at kompromiset, der tillader Finland at beskatte lønnen til dets medlemmer af Europa-Parlamentet, og som blev til under det belgiske formandskab, bliver føjet til statutten. Vi håber også, at Parlamentet er parat til, under forhandlinger med Rådet, at fravige eventuelle planer om parlamentarisk immunitet, som Rådet ikke kan acceptere.

Inglewood (PPE-DE)
De britiske konservative medlemmer af Europa-Parlamentet forventer, at den vedtagne statut, som vi ikke kan godkende, heller ikke vil blive godkendt af Rådet. I så fald må Rådet og Parlamentet forhandle om en statut, som lever op til begges krav. Intet bør holdes uden for disse lovlige forhandlinger.
Maaten (ELDR)
Medlemmernes rejsegodtgørelser skal baseres på de virkelig afholdte udgifter, og alle medlemmer skal have samme løn. Mange af de ting, som Parlamentet vedtager med Rothley-betænkningen om statutten for medlemmerne af Europa-Parlamentet, som f.eks. den sene ikrafttrædelse i 2009 og den kendsgerning, at fremtidige kolleger fra tiltrædelseslandene stilles dårligere, bryder jeg mig ikke om. Jeg havde også gerne set en større vilje hos Parlamentets flertal til at indgå kompromis. Nu bliver det meget vanskeligt at få regeringerne og Parlamentets medlemmer til at blive enige.
Den nederlandske VVD-delegation er imidlertid rede til at indgå kompromiser, for disse ting må nu omsider fastlægges juridisk. Desuden er det den sidste chance inden udvidelsen for at træffe bestemmelser om statutten for Parlamentets medlemmer og dermed også om en bedre ordning for rejseudgifter. Efter at have vurderet det hele har jeg derfor stemt for Rothley-betænkningen, fordi det ikke er acceptabelt at bibeholde den nuværende situation.

MacCormick (Verts/ALE)
Formanden for Parlamentet, Pat Cox, sagde ved mødets åbning i dag, at de medlemmer af Parlamentet, der var nødt til at tage til møde i konventet i Bruxelles, kunne fremsende en erklæring om deres holdning til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer til trods for deres nødvendige fravær fra afstemningen. Her er min:
Jeg kan desværre ikke støtte udkastet til medlemmernes statut i den form, som Parlamentet vedtog den 3. juni. Jeg ville derfor have stemt imod forslaget til lovgivningsmæssig beslutning i dag, og som skyggeordfører gav jeg min gruppe besked om det. Jeg er ikke enig i forkastelsen af det belgiske kompromisændringsforslag, som ville have tilladt national indkomstskat på et medlem af Europa-Parlamentets løn, og forkastelsen af en stærk erklæring om et revideret og gennemsigtigt udgiftssystem. Jeg er også meget forbeholden over for de omfattende bestemmelser, der er foreslået om medlemmernes immunitet.
Miller (PSE)
De britiske medlemmer af PSE-Gruppen kan ikke stemme for Rothley-betænkningen om statutten for Europa-Parlamentets medlemmer.
Efter vedtagelsen i går af beskatning på fællesskabsplan, en løn på 50 % af den, en dommer ved EF-Domstolen får, en gennemførelsesdato efter 2004 og immuniteter, der ville omfatte primær lovgivning, mener vi, at det er gået for vidt.
Vedtagelsen af disse foranstaltninger vil kun bringe medlemmerne af Europa-Parlamentet længere bort fra vælgerne på et tidspunkt, hvor vi forsøger at komme nærmere den europæiske offentlighed gennem forenkling og afklaring af vores regler. Denne statut vil ikke blive set som et skridt i den retning.
De britiske medlemmer af PSE-Gruppen bifalder reformen af udgiftsordningen vedrørende rejseudgifter og vil nu arbejde på at få den gennemført uafhængigt af statutten.
Ribeiro e Castro (UEN)
Som angivet i min stemmeforklaring i går kunne jeg ikke stemme på nogen anden måde i den endelige afstemning, eftersom mine forbehold angår essensen og er af principiel karakter, nært forbundet med de europæiske institutioners overordnede karakter. Jeg har derfor stemt imod.
Jeg vil dog også gerne give udtryk for min forbavselse over - og uenighed i - at man under påskud af at ville indføre en ordning, der er ens for alle medlemmer, og en enhedsstatut alligevel opretholder muligheden for særskilte ordninger og særlige privilegier for nogle medlemmer. Man behøver blot se på den mulighed, som tilbydes medlemmer, der genvælges, for i hvert fald i endnu en valgperiode stadig at kunne vælge en anden vederlagsordning. Ud over at dette arrangement er fuldstændig uholdbart inden for den nye statuts politiske rammer, kan det indebære en meget negativ og ganske ukontrollerbar situation, da det er ensbetydende med en dobbelt forskelsbehandling, nemlig dels en anden ordning i forhold til medlemmerne fra de andre medlemsstater, dels en anden ordning i forhold til de andre medlemmer fra samme medlemsstat. Jeg ved ikke, hvad der overrasker mig mest, om det er det, at denne absurditet er blevet vedtaget, eller om det er det, at Kommissionen oven i købet har erklæret, at den bifalder arrangementet ...
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)
Ries (ELDR)
Nej, denne statut er ikke perfekt. Ja, teksten er kun et kompromis. Nej, dette projekt er ikke et endegyldigt svar på den langtrukne kamp, som Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe har kæmpet i næsten fem år. Men ja, jeg stemte for - for reform, for fremtiden og for at hugge Parlamentets sande europæiske aspekter ind i sten.
For det er det, der står på spil. Vi skal afslutte den odyssé, vi begav os ud på i 1979 for at søge efter en fælles statut, der fjerner ulighed og uretfærdighed. Hvordan i alverden kan vi fortsat retfærdiggøre det faktum, at tyske og italienske medlemmer tjener fire gange så meget som deres portugisiske og spanske kolleger?
Derfor lykønsker jeg mig selv med aftalen om artikel 16 og 18. Førstnævnte artikel fastsætter princippet om lige løn for alle, og den anden bekræfter fællesskabsskat som referencepunktet.
Ikke desto mindre beklager jeg, at Parlamentet i går ikke klart og tydeligt fremførte de ærede medlemmers rettigheder og ansvar. Det vedtog heller ikke et helt igennem gennemsigtigt system for udgiftsgodtgørelse, i særdeleshed ikke hvad angår rejseudgifter. Ophævelsen af det effektive kompromis, der blev skabt under det belgiske formandskab i oktober 2001, er også et dårligt tegn. Det kompromis gav medlemsstaterne ret til at opkræve en ekstra national skat, hvis de ønskede det.
Det er meget kontroversielle spørgsmål, der truer med at forsinke vedtagelsen af statutten for Europa-Parlamentets medlemmer i al evighed.

Sacrédeus (PPE-DE)
I dag har jeg stemt imod Europa-Parlamentets betænkning om en ny medlemsstatut, efter at Kommissionen nu er kommet med sin udtalelse efter gårsdagens afstemning i Parlamentet. Forslaget blev dog vedtaget med stemmecifrene 323 jastemmer og 167 nejstemmer, og 39 undlod at stemme.
Den nye statut fører ikke til øget åbenhed, medmindre der, i stedet for det nuværende system med faste beløb, er et rejsegodtgørelsessystem, hvor de faktiske udgifter refunderes. Ganske vist besluttede Parlamentets Præsidium den 29. maj 2003 at undersøge, hvordan et nyt rejsegodtgørelsessystem kunne udformes, men det løser alligevel ikke problemet. Beslutningen om refusion for faktiske udgifter burde træde i kraft automatisk i samme øjeblik, som en ny medlemsstatut tages i brug.
En ny medlemsstatuts formål er retfærdighed, åbenhed og effektivitet.
Også fremover ser jeg helst, at lønniveauet for medlemmer af Europa-Parlamentet sættes i forhold til de nationale parlamenter. Beskatningen bør også fortsat være national for at tage hensyn til de forskellige landes leveomkostninger og socialsikringssystemer, eftersom medlemmerne lever i og repræsenterer deres medlemsstater.

Schmid, Herman (GUE/NGL)
Jeg har ikke deltaget i afstemningen, da jeg synes, at det er absurd, at vi selv skal tage stilling til vores løn og andre økonomiske vilkår.

Breyer (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har stemt for Turmes-betænkningen. Jeg mener, at det var en glimrende betænkning, og jeg vil endnu en gang rose hr. Turmes meget. Uden hans engagement ville denne betænkning ikke være blevet så fin.
Først og fremmest er det lykkedes i denne betænkning at indføre en mærkning for elektricitet, således at forbrugerne fremover ved, hvor deres elektricitet kommer fra, og hvordan den er blevet produceret, og således at de endelig har mulighed for at afgøre, om de ønsker at købe elektricitet fra atomkraft eller elektricitet fra vedvarende energi. Forbrugerne har således også mulighed for at være med til at træffe en afgørelse om miljøbeskyttelsespolitikken, og det er en kæmpesucces! For vi ved, at det kun er valgfrihed, der skaber myndige borgere, og myndige borgere ønsker omvendt at have denne valgfrihed til at være med til at træffe en afgørelse. Jeg håber også, at dette gennemføres i praksis i medlemsstaterne, således at forbrugerne også virkelig får denne mulighed.
Ellers er jeg naturligvis meget glad for, at vi endelig har fundet en passus, som også lader konkurrenceretten gælde for atomkraft. Vi skal holde op med at have privilegier i forbindelse med atomkraft. I et liberaliseret indre marked for energi kan det ikke være muligt, at atomkraft har en særlig status og ikke er underlagt konkurrenceretten.
Meijer (GUE/NGL)
I et århundrede er produktionen af elektricitet for en stor del holdt uden for handelen. Det drejer sig ikke om et produkt, som man køber frivilligt eller ej. Hver husholdning har brug for elektricitet, og ingen må løbe risikoen for ikke at kunne råde over den. Distributionen finder sted gennem ledninger under de offentlige veje. Også de offentlige tjenesteydelser såsom hospitaler, skoler og sporvogne bruger meget elektricitet. Alt dette kan man ikke overlade til en virksomhed, som først og fremmest er interesseret i at tjene penge. Det er bedre at overlade det til lokale eller regionale offentlige monopoler, under forudsætning af, at de er underkastet demokratisk kontrol foretaget af en valgt parlamentarisk instans, som overvåger miljøet og forbrugernes interesser. I Nederlandene har vi i mellemtiden stor erfaring med overdragelse af elektricitetsforsyningen til den private sektor. Miljøvenlige investeringer til mindre producenter af elektricitet er forsømt eller sat ud af spillet til fordel for importen af strøm fra atomkraftværker. Nu tæller det kun, hvilken elektricitet der kan produceres eller købes billigst. Betaling for grøn strøm, som forbrugerne kan købe hos en anden producent end deres traditionelle regionale leverandør, fører som regel til kaos. Jeg støtter ordføreren, hr. Turmes, i hans forsøg på at bekæmpe forkert information om grøn strøm eller misbrug af penge til at bringe atomenergi til ophør, men det er utilstrækkeligt.

Figueiredo (GUE/NGL)
Endnu en gang går flertallet af Europa-Parlamentets medlemmer i brechen for en fuldstændig liberalisering af naturgassektoren, idet de gør UNICE's holdninger til deres, også hvad angår dette mål i den såkaldte "Lissabon-strategi".
Blandt flere eksempler herpå er Europa-Parlamentets forslag om de nationale reguleringsmyndigheder og en "europæisk" reguleringsmyndighed - der har til opgave at fremme udviklingen af det indre marked og sikre konkurrencen - hvis rolle er at sørge for, at en lang række beføjelser, der burde ligge hos de demokratisk valgte nationale institutioner, overføres til såkaldte "uafhængige" organer. Europa-Parlamentet mener således, at ikke engang nationalstaten skal have en regulerende rolle, men at den skal ligge hos disse reguleringsmyndigheder og hos Kommissionen. Hensigten er i den grad utilsløret, at den har mødt modstand i Rådet.
Mere overordnet drejer det sig om et forsøg på at indføre konkurrenceregler inden for alle dele af de offentlige tjenesteydelser og fremskynde privatiseringer, så forsyningssikkerhed, investeringskapacitet, lige adgang til gode priser og kvalitetsservice bringes i fare, og de ansattes rettigheder i de berørte virksomheder skrues tilbage.
Derfor har vores gruppe foreslået at forkaste den fælles holdning, et forslag, der karakteristisk nok er blevet forkastet af flertallet af Europa-Parlamentets medlemmer, herunder dem fra PS, PSD og CDS-PP.

Figueiredo (GUE/NGL)
Liberaliseringen af elsektoren er endnu et af målene i "Lissabon-strategien". Ligesom ved naturgassektoren er Europa-Parlamentet blevet talsmand for de europæiske arbejdsgiveres organisation, UNICE.
Energisektoren er af fundamental strategisk betydning for enhver stats suverænitet. Denne sikkerhed bringes i fare med den påtænkte liberalisering. Inden for få år vil elsektoren i EU - ifølge ordføreren - være domineret af 5-8 selskaber, selvfølgelig fra de økonomisk mest udviklede lande.
Man forsøger at indføre konkurrenceregler og fremskynde privatiseringer, så forsyningssikkerhed, investeringskapacitet, lige adgang til gode priser og kvalitetsservice bringes i fare, og de ansattes rettigheder i de berørte virksomheder skrues tilbage.
Derfor har vores gruppe foreslået at forkaste den fælles holdning og forskellige ændringsforslag, hvis formål var at mindske henstillingens negative sider, navnlig hvad angår overholdelse af forsyningspligten, miljøhensyn, de ultraperifere regioners særlige forhold og beskyttelse af private forbrugere og småforbrugerne.
Karakteristisk nok har flertallet af Europa-Parlamentets medlemmer, herunder dem fra PS, PSD og CDS-PP, forkastet forslaget om at forkaste den fælles holdning.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Nogle af de stillede ændringsforslag giver udtryk for, at en forøgelse af atomkraftens kapacitet i Europa er nødvendig, hvis Kyoto-protokollen skal kunne opfyldes.
Denne argumentation er irrationel og lidet objektiv. Alle data peger på det modsatte. EU har allerede nedbragt sine drivhusgasemissioner med 4 % mellem 1990 og 1999 og vil kunne klare den resterende nedbringelse indtil 2012 (4 %) gennem lavomkostningsforanstaltninger. Ifølge Kommissionens data kan Kyoto-protokollen opfyldes gennem foranstaltninger til under 20 euro pr. ton CO2. Blandt de foranstaltninger, som Kommissionen foreslår (det europæiske klimaændringsprogram og rammedirektivet om emissionshandel), indgår ikke fremme af atomkraft.

Ferreira (PSE)
I modsætning til min politiske gruppe har jeg stemt for ændringsforslagene vedrørende blok 3.
Jeg fandt det afgørende at støtte ændringsforslag 1, da det indfører en reference til forsigtighedsprincippet.
Selv om jeg forstår ordførerens ønske om at afslutte denne lovgivningsprocedure efter andenbehandlingen (og jeg vil gerne gøre opmærksom på hans hårde arbejde og store mentale modtagelighed), kan jeg ikke stemme imod referencen til forsigtighedsprincippet. Jeg finder dette princip afgørende og nødvendigt for en forhandling, der er så følsom og så langt fra en løsning, som forhandlingen om genetisk modificerede organismer.
Rådet har nægtet fuldt ud at indarbejde denne reference til forsigtighedsprincippet i sin fælles holdning, men nævner den i præamblen. Det er Rådets afgørelse, og den respekterer jeg. Jeg føler imidlertid ikke, at Europa-Parlamentet skal påtage sig Rådets gamle holdning imod en reference til forsigtighedsprincippet. Princippet er under alle omstændigheder omfattet af fællesskabslovgivningen. At forkaste det giver GMO en særstatus. Det skaber præcedens, som andre erhvervssektorer kan udnytte til at udfordre kommende politiske forslag og retningslinjer. Det er et tilbagetog via benægtelsen af et princip, men det giver sig ikke desto mindre ud for at være et fremskridt.

Figueiredo (GUE/NGL)
Vi er bevidste om, at denne forordning sammen med andre, f.eks. forordningen om sporbarhed og mærkning, er et skridt hen imod ophævelsen af GMO-moratoriet. Der mærkes et stadig tydeligere pres fra USA, nu i form af en klage over EU til WTO, og fra de store multinationale bioteknologiske virksomheder for at få fjernet moratoriet og indført fri handel med GMO'er.
Denne betænknings forslag indeholder, ligesom under førstebehandlingen, betydelige forbedringer af teksten. En aftale på dette område kan være vigtig for en hurtigere ratificering af Cartagena-protokollen om biosikkerhed og biodiversitet.
Derudover ligger det i forslagene, at import af GMO'er ikke må foregå uden forudgående skriftligt samtykke fra importlandet, og at undertegnelse af aftaler og overenskomster ikke må føre til et lavere beskyttelsesniveau end det, som protokollen og denne forordning foreskriver. Forslagene kræver også, at eksportøren skal opfylde medlemsstaternes love og bestemmelser og sikre offentlighedens ret til at blive underrettet, hvorfor vi støtter dem.
Som det fremhæves i betænkningen, bør forsigtighedsprincippet råde, og ønsker om at lade dette princip vige for kommercielle hensyn bør forkastes på grund af GMO'ernes mulige indvirkninger på miljøet.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Da der mangler solid og integreret lovgivning om genetisk modificerede organismer (GMO'er), der kan give forbrugerne og industrien den nødvendige sikkerhed, har det nu i tre år været suspenderet at bevilge tilladelser til markedsføring heraf inden for EU.
Jeg glæder mig over lovgivningen om sporbarhed og mærkning af GMO'er, da den muliggør registrering og opfølgning af GMO'ernes bevægelser på markedet. På denne måde kan forbrugeren træffe sine valg, og det bliver lettere at trække et produkt tilbage fra markedet, såfremt det anses for nødvendigt.

Ribeiro e Castro (UEN)
Som bekendt består det overordnede formål med Cartagena-protokollen om biosikkerhed af 29. januar 2000 i at garantere et passende beskyttelsesniveau i forbindelse med sikker overførsel, håndtering og anvendelse af genetisk modificerede organismer (GMO'er) hidrørende fra moderne bioteknologi, som kan have negative virkninger for bevaring og bæredygtig udnyttelse af den biologiske mangfoldighed, idet der også tages hensyn til sundhedsrisikoen for mennesker, med særligt henblik på grænseoverskridende overførsler.
I samklang med den portugisiske regerings holdning finder jeg det vigtigt, at der på europæisk plan træffes de nødvendige foranstaltninger for at sikre det, der er helt essentielt på dette felt: et højt niveau af forbrugerbeskyttelse. Jeg har derfor hilst Rådets fælles holdning velkommen - og den tilnærmelse af holdninger, der har betydet, at vi ikke behøver at ty til forligsproceduren - og dermed den kommende ikrafttræden af en klar og teknisk sikker lovgivning, der kan bringe EU i en anden situation end den, der på grund af spredt lovgivning medførte anti-GMO-moratoriet, som har fået USA til at indgive klage til Verdenshandelsorganisationen.

Alavanos (GUE/NGL)
Jeg stemte ja, fordi det efter Prestiges forlis ud for den spanske kyst og den enorme miljøkatastrofe er nødvendigt med øjeblikkelig beskyttelse mod enkeltskrogede tankskibe gennem indførelse af en øjeblikkelig tidsplan for deres tilbagetrækning. Regeringerne i de 15 medlemsstater bør støtte disse tiltag og ignorere presset fra skibsejere, der af personlig interesse er imod en nødvendig regulering for at beskytte have og kyster.

Berthu (NI)
Vi stemte helt og holdent for Piecyk-betænkningen. Vi støttede også Kommissionens nye forslag om at fremskynde indførelsen af dobbeltskrogede tankskibe og tilbagetrækningen af enkeltskrogede tankskibe samt om at stramme sikkerhedsrestriktionerne.
Denne betænkning skulle have været vedtaget for lang tid siden, som Philippe de Villiers bad om. Efter Erikas forlis i 1999 fik Den Internationale Søfartsorganisation (IMO) imidlertid Kommissionen til at komme nemt om ved det. Rådet og Parlamentet var svage nok til at følge trop. Der skulle endnu et forlis til, Prestiges, før alle vågnede op.
Dagens tekst er mere fornuftig. Dens anvendelsesområde bør imidlertid udvides. Den skal ikke kun gælde for skibe, der sejler under et medlemsstats flag, eller som lægger til ved vores havne, men også for enhver olietanker, der sejler i vores økonomiske område. Det bliver også nødvendigt nøje at overvåge de dobbeltskrogede tankskibes præstationer over tid.
Som jeg sagde under den seneste mødeperiode i forbindelse med forhandlingen om erstatningsansvar for miljøsager, skal vi råde bod på det faktum, at den internationale fond for erstatning af skader ved olieforurening ikke har kunnet yde tilstrækkelig kompensation. Det er vigtigt, at vi indfører en tvungen forsikringsordning efter forureneren betaler-princippet.

Hatzidakis (PPE-DE)
 Vi havde besluttet os for at undlade at stemme ved den endelige afstemning om Piecyk-betænkningen. Vi er naturligvis klar over, at formålet med at ophugge enkeltskrogede tankskibe er at beskytte miljøet ved at forhindre flere tragiske ulykker på havet. Vi kan fuldt ud støtte dette mål, hvilket vi har vist ved at stemme for alle de foregående betænkninger om dette emne.
De seneste foranstaltninger synes imidlertid at være en politisk reaktion i et øjebliks ophidselse over Prestiges forlis. Det forklarer også EU's iver efter at fortsætte uafhængigt af IMO denne gang, mens det er et kendt faktum, at internationale løsninger er at foretrække for skibsfart, der går ud over Europas grænser. Særligt i lyset af, at den forrige tidsplan for tilbagetrækning endnu ikke er trådt i kraft. Vi mener derfor ikke, at der er taget tilstrækkeligt hensyn til foranstaltningernes konsekvenser for økonomiens konkurrenceevne. Helt konkret rammes den græske skibsfart hårdt, hvilket skader arbejdstagerne i søfartssektoren.
Ved at undlade at stemme giver vi udtryk for vores stærke skepsis over for Ministerrådets holdning og vigtigere endnu over for det græske formandskab, der burde handle mere koldblodigt i dette spørgsmål, i særdeleshed fordi vi grækere har stor erfaring med disse spørgsmål, og fordi vores økonomi påvirkes meget af disse foranstaltninger.
Hudghton (Verts/ALE)
Jeg bifalder Parlamentets initiativ, som har til formål at fremskynde indførelsen af tankskibe med dobbeltskrog. Foranstaltningerne i betænkningen er vigtige for både at forbedre sikkerheden til søs og forebygge den type miljøkatastrofe, som den galiciske kyst var offer for for nylig.
I min valgkreds, Skotland, er vi omgivet af nogle af de farligste farvande i Europa, og vi har desværre oplevet de miljømæssige virkninger af olietankere, der udgyder deres last på havet. Beboerne på de skotske Shetlandsøer udtrykte deres medfølelse med de mennesker, hvis levebrød blev truet som følge af Prestige-katastrofen, for de led en lignende skæbne i 1993, da Braer sank ud for Shetlandsøernes kyst. Efter sidste års katastrofe spurgte vi, hvorfor vi tilsyneladende ikke havde lært noget af Skotlands erfaringer for 10 år siden.
Det er af denne grund, at jeg især bifalder Parlamentets målsætning om at opnå en hurtig aftale med Rådet for at forhindre andre kystsamfund i at lide Galiciens eller Shetlandsøernes skæbne, og jeg vil gerne have ført til protokols, at jeg håber, at medlemsstaterne vil prioritere denne lovgivning som fortjent.
Korakas (GUE/NGL)
Sikkerheden for skibe, besætninger og miljøet kan ikke sikres godt nok med fragmentariske foranstaltninger, hvor vigtige de end måtte være, som f.eks. kravet om, at tankskibe, der anløber medlemsstaternes havne, skal have dobbelt skrog.
En reel sikkerhedspolitik skal bekæmpe skibsejernes uansvarlighed, iværksætte betydelige foranstaltninger over for lovbrud, tilpasse arbejdsstederne efter tidens øgede krav og forbedre besætningernes leve- og arbejdsforhold ved at sikre deres rettigheder og give deres fagforeninger magt til at intervenere på afgørende vis.
Alle arrangementer skal indføres inden for rammerne af IMO og ILO, der bør spille en afgørende rolle for den internationale skibsfart, uden at man accepterer at gå på kompromis med rederiernes interesser. Et typisk eksempel på, at sådanne interesser tilgodeses på bekostning af miljøet, er de lange overgangsperioder uden nogen egentlig begrundelse hvad angår forsyningssikkerhed, samt fritagelsen for kravet om dobbeltskrog for skibe over 500-600 t.
EU tjener skibsejernes uansvarlighed på bedst mulig måde. F.eks. er skibsreparationsindustrien i Grækenland, der har en af verdens største flåder, næsten tilintetgjort.
Der kan kun skabes positive resultater over for denne politik gennem en afgørende indsats fra arbejdstagerne, søfolkene og de interesserede regioner, i særdeleshed kystområderne.

Ribeiro e Castro (UEN)
Det skorter ikke på tungtvejende årsager, der kan begrunde, eller snarere nødvendiggøre, at der vedtages stadig skrappere foranstaltninger for sikker skibsfart.
To store ulykker inden for et ganske kort tidsrum - Erika og Prestige - og de omfattende og alvorlige følger, som var forbundet dermed, har demonstreret for os alle, at det haster med at træffe beslutninger på dette felt. Vi er alle blevet bevidste om de uacceptable omstændigheder, under hvilke mange skibes sejlads med farlig og stærkt forurenende last foregår. Dette nye forslag er derfor særdeles befordrende for gennemførelsen af det krav om dobbelt skrog, som nu har lydt fra mange sider.
Det forholder sig desuden sådan, som Kommissionens undersøgelse har påvist, at den foreslåede fremskyndelse af udfasningen af enkeltskrogede skibe ikke i væsentlig grad vil forringe kapaciteten af olietankskibe, og at de europæiske værfters kapacitet og internationale position, som ordføreren nævner, også kan blive styrket med bygning af nye skibe.
Jeg er også enig med ordføreren, når han giver udtryk for, at de løsninger, som Kommissionen her foreslår, bør søges gennemført inden for rammerne af Den Internationale Søfartsorganisation, og at de nødvendige forhandlinger herom bør fremmes med største fasthed.
Jeg har derfor stemt for.

Souchet (NI)
Det var på tide!
Siden december 1999, siden Erika-katastrofen og dens tragiske økonomiske, sociale og miljømæssige konsekvenser, har vi vidst, at det er en uundgåelig og uopsættelig prioritet at forbyde enkeltskrogede tankskibe.
Kort inden Erika-katastrofen bad jeg om at få indført en tidsplan for ophugning af alle enkeltskrogede tankskibe inden 2010. Dengang fik jeg at vide, at det var umuligt. Nu er det lige pludselig blevet muligt efter Prestige-katastrofen ...
Hvis denne foranstaltning skal være effektiv, skal den imidlertid ikke kun gælde i EU. Den Internationale Søfartsorganisation bør gribe ind for at gøre det til en international lov. De medlemsstater, der er mest truet af olieudslip, i særdeleshed Frankrig, bør fremover gøre deres yderste for at få det gennemført. De skal heller ikke tøve med at udøve ensidig pression, sådan som Frankrig og Spanien så klogt gjorde ved Malaga.

Vachetta (GUE/NGL)
Jeg deler ordførerens ønske om at forbedre flåden af skibe, der sejler med farlig last. Ifølge Kommissionens egne tal er mere end 4.000 skibe klassificeret som farlige. Vi skal tvinge skibsejerne til hurtigst muligt at trække disse flydende skraldespande ud af drift samt til at overholde strengere tekniske og sociale adfærdskodekser.
I lyset af de nylige katastrofer med Erika og Prestige mener jeg ikke desto mindre, at EU fortsat viger for meget tilbage for den uundgåelige kamp om søfartssikkerhed. De foreslåede ventetider er fortsat utilfredsstillende. Aldersgrænsen for sødygtighed for olietankere af Prestige-typen (kategori 1) er fastsat til 23 år fra 2005, for skibe i kategori 2 og 3 (der typisk er bygget mellem 1982 og 1986) er aldersgrænsen på 28 år fra 2010. Selv med disse bestemmelser findes risikoen for en katastrofe fortsat. Det havde været bedre, hvis man havde forhindret alle farlige skibe i at stikke til søs og gennem forvaltningspolitikken havde skubbet skibsværfternes produktion i retning af mere sikre og moderne skibe. EU skulle have haft nye instrumenter i kampen mod systemets slaphed. Først og fremmest skal medlemsstaterne oprigtigt forpligte sig til at gennemføre den eksisterende lovgivning. Det skal man som minimum gøre, hvis alle restriktionerne ikke blot skal lyde som en ønskeseddel.

Stihler (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne tale om både Hudghton- og Stevenson-betænkningen.
Hvad angår Hudghton-betænkningen, skyldes den holdning, som de britiske medlemmer af PSE-Gruppen har indtaget, vores politiske støtte til regionale rådgivende råd, subsidiaritet og spillerum for nogle decentraliserede forvaltningsforanstaltninger.
Hvad angår Stevenson-betænkningen - tidligere Ó Neachtain-betænkningen - om vestlige farvande og den irske kasse, skyldes holdningen bevaringshensyn i forbindelse med et sårbart gydeområde og i overensstemmelse med mange års regional støtte til den irske kasse. Ændringsforslag 20, som reelt giver den irske kasse en dispensation på 10 år, er en livsnødvendig bevaringsforanstaltning, og vi støtter den. Det er derfor, at jeg er så glad for, at ændringsforslag 20 blev vedtaget med sådan et stort flertal i dag. Alle andre ændringsforslag falder bort, da ændringsforslag 20 blev vedtaget, hvorved vi har mulighed for at støtte den ændrede betænkning.
Figueiredo (GUE/NGL)
Beskyttelse af unge marine organismer bør prioriteres for at sikre bevarelsen af fiskeressourcerne og deres bæredygtighed på sigt. Derfor må forbedrede tekniske fangstforanstaltninger ses som en væsentlig bestanddel af den fælles fiskeripolitik og sammenkobles med de øvrige instrumenter for fiskerisektoren.
Vi er derfor enige med ordføreren, især når han siger, at fiskerne som de berørte parter i disse foranstaltninger og som dem, der ved mest om disse spørgsmål, må inddrages fuldt ud i udformingen af dem.
Vi har således altid talt for en styrkelse af den sociale dialog med fiskeriet, hvilket også fremgår af de forslag, som vi fremlagde i vores udtalelse i forbindelse med budgetproceduren for 2003. Vi hylder dog fortsat den opfattelse, at de regionale rådgivende råd måske ikke er det bedste redskab til at sikre denne inddragelse. Det, der behøves, er en effektiv decentralisering af den fælles fiskeripolitik.
Vi er enige med ordføreren, når han siger, at tekniske fejl i udformningen af Kommissionens forslag, netop en konsolideringsforordning om spørgsmål af særdeles teknisk og følsom karakter, drager Kommissionens tekniske kompetence i tvivl på dette område og øger fiskernes mistillid til Kommissionen.

Ribeiro e Castro (UEN)
Formålet med Kommissionens vigtige forslag er dels at konsolidere eksisterende forordninger vedrørende tekniske foranstaltninger til beskyttelse af unge marine organismer, dels at indføre nye foranstaltninger, især med henblik på torsk og kulmule.
Jeg mener, at man gjorde det rigtige, da man i den eksisterende tekniske forordning gav medlemsstaterne mulighed for at handle i visse nødsituationer og i forhold til deres egne fartøjer med det forbehold, at de ikke må slække på kravene i EU-lovgivningen. Jeg beklager, ligesom ordføreren, at det foreliggende forslag ikke har fastholdt disse bestemmelser, og igen ligesom ordføreren håber jeg, at denne udeladelse hurtigt rettes af Kommissionen, hvilket også gælder udeladelsen af de regionale rådgivende råd. Kommissionen må forstå, at en bæredygtig og levedygtig fiskerisektor forudsætter tillid og samarbejde fra fiskernes side, og at der tages hensyn til de berørtes synspunkter. Denne udeladelse er i øvrigt i modstrid med, hvad kommissær Fischler sagde i en tale, han holdt i London, hvor han indtrængende anmodede fiskerne om at involvere sig og sørge for at blive fuldgyldige aktører i fiskeriforvaltningsprocessen.
Jeg tror, at vi var blevet stillet endnu bedre, hvis flere af de på plenarmødet foreslåede ændringer var blevet vedtaget. Som den summariske fremstilling ovenfor angiver, har jeg også stemt for i den endelige afstemning.

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg er meget skuffet over resultatet af den oprindelige Ó Neachtain/Stevenson-betænkning på grund af vedtagelsen af ændringsforslag 20. Det var et uansvarligt forslag, som vil opretholde forordning (EF) nr. 2847/93 og 685/95 i en periode på 10 år. Alle erkender, at der er et problem i den irske kasse, og at der er et problem med bestandene. Det er fuldstændig uberettiget, at Parlamentet stemmer for, at situationen skal forblive uændret i 10 år. Hvad bliver der tilbage til de irske fiskere? Irerne siger her i dag, at dette er en stor sejr, fordi spanierne er blevet holdt udenfor! Det er ingen stor sejr for de irske fiskere, for der vil ikke være nogen fisk at fange!
Denne nationalistiske tilgang til fiskeri i Parlamentet er meget vanskelig at acceptere set ud fra et økologisk synspunkt. Vi er nødt til at se på bestandenes tilstand, og hvad der er til fiskerne. Vi er nødt til at indhente videnskabelige råd, ikke kun råd fra fiskere, som tænker meget kortsigtet. De kan ikke se ud over deres egen næse. Vi skal sørge for, at bestandene bevares, og hvis der opstår en krise, skal vi sørge for, at der bliver truffet foranstaltninger til, at fiskeriindsatsen begrænses.
Det, vi har gjort i dag, er beklageligt. Hr. Ó Neachtains betænkning i udvalget var meget god, men desværre blev den stemt ned med nogle få stemmer, fordi de spanske medlemmer stemte for deres egne interesser - ligesom irerne. Der var imidlertid et vældig godt kompromis, og jeg forstår ikke, hvorfor hr. Ó Neachtain ikke bare stillede sine udvalgsforslag på ny og lod dem gå igennem. Langt størstedelen af Parlamentet ville have støttet den holdning, for den var et meget rimeligt og fornuftigt kompromis.
Vi er i en situation, hvor vi udsender et meget dårligt signal, hvad angår økologi og bæredygtigt fiskeri. Situationen i den irske kasse vil forblive uændret i 10 år til trods for erkendelsen af, at der er en krise. Parlamentet burde tage sit ansvar for at beskytte fiskebestandene alvorligt og ikke bare beskytte basale egoistiske nationale interesser. Det er på tide, at vi erkender, at vi skal opretholde fiskebestandene. Kommissionen og Rådet bør også have det råd, at det er på tide, at vi forsøger at sikre, at fiskebestandene består, og ikke bare industrien, som ikke vil have noget at fiske i fremtiden, hvis den ikke erkender, at der er et problem.
Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, i fiskerispørgsmålet er der en vedvarende tendens her i Parlamentet til at forveksle privilegier med bevarelse. Jeg er enig i, at der skal være områder med særlige bevarelsesforanstaltninger, og hvor der tilmed ikke må fiskes i mange år. Men denne bevarelse har intet at gøre med det faktum, at der i visse områder er stater, der har ret til at fiske, mens det er forbudt for andre.
I denne henseende er sagen med f.eks. den irske kasse eller andre områder i EF-farvande, det vil sige de indre farvande, ikke den samme som sagen med Azorerne.
På Azorerne er problemet, at de ikke har en kontinentalsokkel, og øerne dér skal have en særret, så de kan overleve ved hjælp af fiskeri.
I den irske kasse eller andre områder taler vi om et privilegium, der gives til adskillige stater i strid med fællesskabsretten. På dette punkt har man udnyttet forvirringen til at få en afstemning, hvis resultat jeg finder helt igennem forkert.

Figueiredo (GUE/NGL)
Det var nødvendigt at sende et utvetydigt signal til rådsformanden, eftersom det kompromisforslag, som Kommissionen har støttet og Spanien befordret, og der havde til formål at oprette en atlantisk enhedszone for forvaltning af fiskeriindsatsen, uden den nuværende opdeling i bevaringszoner ikke blot modarbejder udviklingen af en bæredygtig fiskeripolitik, men også ville få ødelæggende følger for Portugal, hvad angår både de igangværende bevaringsforanstaltninger og de samfundsøkonomiske følger for såvel fiskerflåden som de regioner, der er afhængige af fiskeriet.
Derfor har vi været med til at vedtage ændringsforslag 20 til denne betænkning, og vi står bag det, i betragtning af at det fastholder de nuværende forordninger for en periode på 10 år, hvorefter ordningen skal evalueres igen.
Vi vil gerne påpege, at Fiskeriudvalget, selv om alle de øvrige forslag til forordningen blev forkastet, har vedtaget vores forslag om at udvide zonen med begrænset adgang til Azorernes og Madeiras eksklusive økonomiske zoner til 200 sømil. Rådet må i kompromisforhandlingerne også tage hensyn til dette forslag.

Nicholson (PPE-DE)
De forslag, vi beskæftiger os med, vækker stærke følelser i mere end én forstand. Jeg tror ikke på, at Kommissionen på den ene side kan sige, at vi skal give adgang til den irske kasse, og på den anden side kan prædike bevarelse og beskyttelse af fisk i andre områder. Jeg mener, at Kommissionen har mistet kontrollen med den fælles fiskeripolitik og simpelthen er blevet den spanske regerings og industris kæledægge.
Man kan ikke se begge veje på en gang, uanset hvor meget man prøver. Mange af os, der har arbejdet loyalt i Europa-Parlamentets Fiskeriudvalg i mange år, er blevet kørt ud på et sidespor i hastværkets navn. Jeg advarer Dem: Det her vil ikke komme til at fungere, vil ikke overleve og vil ende i noget rod.
Ribeiro e Castro (UEN)
Vedtagelsen med et overvældende flertal af ændringsforslag 20 var ganske afgørende, da det sender et klart signal fra Europa-Parlamentet om, at man bør respektere grundlæggende principper og allerede indgåede gyldige aftaler, og energisk afviser skumle politiske manøvrer forklædt som snedige juridiske kneb - men klart hvilende på et fejlagtigt grundlag - til ensidig fordel for kun én medlemsstat (Spanien) og til klar skade for bevarelsen af fiskeressourcerne i særligt sårbare områder ud for Europas kyster. Det ville i øvrigt være fuldstændig uacceptabelt, at en revision af forordningen skulle betyde, at man kastede vrag på den omhyggelige indsats for at bevare ressourcerne, som visse medlemsstater, specifikt Portugal og Irland, har iværksat i netop disse følsomme zoner. Det ville også gøre de begrænsninger, som de to landes fiskere længe har været underlagt, ganske uforståelige og paradoksalt nok åbne dørene for en ny ødelæggelse af fiskeressourcerne.
Jeg støttede også varmt ændringsforslag 8 og 13, der indebar passende beskyttelse af de særlige forhold for havet omkring Azorerne, som er af både fælles europæisk og særskilt azorisk interesse. Det blev dog ikke nødvendigt at stemme om dem.
Jeg håber, at Kommissionen og Rådet vil forstå - og vil respektere dets substans - det krystalklare signal, som Parlamentet har sendt, og respektere den stemme, der har lydt fra dem, som EU's borgere har valgt.

Van Dam (EDD)
Efter Spaniens og Portugals tiltrædelse af EU blev der i 1995 fastlagt en periode på syv år, hvori disse landes fiskerflåde blev nægtet adgang til bl.a. Nordsøen og den irske kasse. I december sidste år bortfaldt denne begrænsende foranstaltning. Denne betænkning vedrører Kommissionens nye forordning om regulering af bl.a. spanske fiskerfartøjers adgang til den irske kasse.
Kommissionens bestræbelser på at ophæve diskrimineringen af medlemsstater, hvad angår flådeadgang, er rosværdig, men det går ud over fiskebestandene.
Ved Spaniens og Portugals tiltrædelse kunne det ikke forudses, hvor katastrofalt fiskebestanden ville udvikle sig. Siden 1996 er fangstmulighederne i det pågældende område faldet betydeligt. Kommissionen er notabene selv af den opfattelse, at de maksimale fiskeribestræbelser i disse områder skal revideres eller reduceres hurtigst muligt.
Disse ting kan ikke forenes med hinanden. Lige muligheder for alle medlemsstater er et flot udgangspunkt, men et fyldt hav, hvor der kan fiskes tilstrækkeligt, er endnu bedre. Det må være vores første prioritet. En revision af fordelingsnøglen kan derfor kun overvejes, hvis fiskebestandene genoprettes i tilstrækkelig grad.

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE)
Det er ikke acceptabelt, hverken juridisk, moralsk eller politisk, at et ændringsforslag i Europa-Parlamentet eller en betænkning under en høringsprocedure kan udvide bestemmelserne i en traktat om tiltrædelse af EU som f.eks. tiltrædelsestraktaten for Spanien og Portugal, sådan som det er tilfældet med ændringsforslag 20 fra UEN-Gruppen eller ændringsforslag 21-30. Jeg mener endvidere, at ændringsforslag 20 er uantageligt i betydningen i artikel 140, stk. 1, litra a) og b), i Europa-Parlamentets forretningsorden.
Det er uretfærdigt, diskriminerende og efter min mening ulovligt. Jeg har derfor været nødt til at stemme imod betænkningen, der bærer navnet på formanden for Fiskeriudvalget, hr. Stevenson, selv om den i virkeligheden er udarbejdet af hr. Ó Neachtain. Hvis ikke Rådet retter fejlen, vil det være EF-Domstolen, der skal erklære den betænkning, der er vedtaget i dag, i strid med fællesskabsretten, og den vil dermed træffe den endelige afgørelse, hvis man følger dagens udtalelse fra Europa-Parlamentet.

Formanden.
Stemmeforklaringerne er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.15 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0160/2003) af Oostlander for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Tyrkiets fremskridt mod tiltrædelse af Den Europæiske Union.
Oostlander (PPE-DE)
Hr. formand, for Tyrkiet som kandidatland gælder, at døren står åben, men at vejen er vanskelig. Det er budskabet i min betænkning. For de andre kandidatlande var det egentlig en selvfølge. Det var også for dem og deres borgere meget besværligt at nå målstregen, og selv i de sidste udvalgsmøder blev der klart og tydeligt fremsat bemærkninger om dem, idet de kraftigt blev opfordret til at gøre arbejdet færdigt. Tyrkiet er ikke nogen undtagelse. Der er altså ingen grund til at give dette land særbehandling på grund af dets størrelse eller dets strategiske beliggenhed.
Tyrkiet har dog helt andre problemer end de andre kandidatlande. Disse problemer vedrører især de politiske Københavnskriterier. Måske mere end nogensinde lægges der i denne betænkning vægt på baggrunden for eller de dybere årsager til de politiske svagheder, som ofte kommer til udtryk i krænkelser af traditionelle frihedsrettigheder og fundamentale menneskerettigheder. Det har også at gøre med den kendsgerning, at den tyrkiske stat er baseret på en filosofi, som er udviklet i 1920'erne, en periode, hvori Europa ikke gav ret mange gode eksempler til at få idéer af.
Ved kritikken af Tyrkiet drejer det sig om landets strukturer, hærens dominerende politiske stilling, det nationale sikkerhedsråd, som domineres af militæret, nationalismen, som fører til undertrykkelse af etniske, religiøse og kulturelle mindretal, og den prioritet, som kollektiv sikkerhed og kollektive interesser har i forhold til individuelle menneskerettigheder, og som gang på gang giver anledning til klager. Hæren har ligeledes en meget stærk indflydelse på undervisningen, radio- og tv-selskaberne og erhvervslivet, og det er meget vigtigt, at dette også til dels erkendes i Tyrkiets nyeste reformpakker.
I kontakten med Tyrkiet drejer det sig hele tiden om spørgsmålet, hvem vi taler med. Taler vi med regeringen og flertallet i Parlamentet, eller taler vi i virkeligheden med repræsentanter for, hvad man kalder deep state, det vil sige de højtstående generaler og det højt etablerede bureaukrati.
Foruden disse problemer nævner vi også grænseproblemerne, både med Cypern og med Armenien og eventuelt med Irak. Desuden er det påfaldende, at der mangler fungerende samfundsmæssige interesseorganisationer. Fagbevægelsen har ikke ret mange muligheder. Trossamfund, også de islamiske, er underkastet streng statskontrol, eller også har de det svært. Også andre kandidatlande skulle her indhente efterslæb.
Hensigten med at være kandidatland er, at det pågældende land udvikler sig til en medlemsstat ligesom de andre. Det må f.eks., hvad angår retsstilling, ikke betyde noget, om man bor i Diyarbakir eller i Rotterdam. Hvis det alligevel er tilfældet, kan vi ikke få vores borgere til at tro på medlemskab. Et direkte valgt parlament ser måske dette tidligere og mere bevidst end et ministerråd. Derfor opfordrer vi Rådet til i sin politik over for Tyrkiet at være lige så tydelig som Parlamentet og ikke holde fast ved symboler og symbolske datoer.
Jeg har udtrykkeligt bestræbt mig på at gøre denne betænkning tydelig. Det er ikke ærligt at fortie en række indvendinger, fordi man har behov for anerkendelse, for derefter at fremmane dem senere. Nu skal Tyrkiet have at vide, hvad det har at rette sig efter. Det betyder gennemgribende ændringer, således som andre kandidater også har erfaret. Derfor glæder vi os meget over planen om at udarbejde en ny forfatning, idet vi ønsker, at de politiske værdier, som også støttes i andre medlemsstater, tages som udgangspunkt. Ligeledes skal hæren opgive sin nuværende dominerende stilling og igen have en form og en funktion, som er sædvanlig i andre medlemsstater. Det har konsekvenser for det nationale sikkerhedsråd og for statssikkerhedsdomstolene.
Lovændringer, som sigter mod at omdanne en militær nation, som folk skriver til mig, til en civil nation, skal i praksis bevise, at deres målsætninger nås. Her drejer det sig om mentalitet og kultur. Unionen skal således først og fremmest rette sin støtte mod en virkelig opfyldelse af de politiske kriterier, altså omskoling og udvekslingsprogrammer for offentligt ansatte, især inden for politiet, og af jurister, som er involveret i domstole osv. Tortur skal f.eks. virkelig ophøre nu, og fordrevne og flygtninge må ikke forhindres i at vende tilbage til deres landsbyer af såkaldte landsbyvagter. Religionsfrihed må ikke være tomme ord.
Utallige frustrerende offentlige foranstaltninger kan faktisk afskaffes på kort tid, og det er stadig forbavsende, at dette ikke sker. Kulturelle rettigheder skal ikke anerkendes i småportioner, men overbevisende og generøst. Det så i kort tid ud til, at regeringen virkelig kunne befæste sin autoritet, og vi havde også håbet, at den f.eks. kunne gøre alvor af sin hensigt, nemlig at løse Cypern-spørgsmålet på grundlag af FN-planen. Det lykkedes desværre ikke. Et nyt vellykket forsøg skal vise, at hæren virkelig finder sin normale rolle.
Hr. formand, jeg er glad for den brede opbakning, som findes her i Parlamentet til denne betænkning. Jeg har også set på ændringsforslagene med et generøst blik, og hvor det var muligt, har jeg vurderet dem positivt. Med hr. Swoboda har vi aftalt, at vi kan acceptere et ændringsforslag fra det radikale og grønne hjørne om Tyrkiets vilje til at udføre sine opgaver i forbindelse med reformerne, som en tilføjelse, ikke i stedet for noget. Hvis man ikke vil have det som en tilføjelse, vil vi stemme imod. Men hvis det fremlægges som en tilføjelse, kan vi også sige ja til det. For øvrigt håber jeg, at den åbne omtale af debatten om religion, kultur og politik ikke overskygges af det, der slettes i punkt 3. Det er nemlig simpelthen et punkt, som på en glimrende måde kunne bringe denne diskussion til ophør.

Yiannitsis
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil også gerne benytte lejligheden i forbindelse med vedtagelsen af Oostlander-betænkningen her i dag til at tale om forholdet mellem EU og Tyrkiet og udviklingen i tiltrædelsesstrategien for Tyrkiet.
Som De ved, er Tyrkiet en vigtig partner for Unionen, som vi har haft et gensidigt forhold til meget længe. Man kan gå helt tilbage til 1963. Men et vendepunkt i denne 30-årige periode var Det Europæiske Råds møde i Helsinki, da Tyrkiet blev godkendt som kandidat til medlemskab af Unionen på grundlag af de samme kriterier som de øvrige kandidatlande. I Helsinki var målet med tiltrædelsesstrategien at hjælpe Tyrkiet på vej imod integration, og det omfattede en styrket politisk dialog, førtiltrædelsesstøtte og en procedure for en analytisk gennemgang af anvendelsen af Fællesskabets regelværk. Hjørnestenen i denne førtiltrædelsesstrategi var partnerskabet fra marts 2001 med principper, prioriteringer og foreløbige målsætninger, der skulle give Tyrkiet mulighed for at opfylde Københavnskriterierne. Inden for disse rammer er det nødvendigt at understrege, at de vigtige elementer ikke kun er at vedtage lovgivning i henhold til Københavnskriterierne, men også at anvende den i praksis. Og Kommissionen har klart fremhævet dette punkt, navnlig i sine årlige beretninger.
Vi har for nylig overvåget visse betydningsfulde tendenser internt i Tyrkiet. En ny regering er kommet til med kraftig støtte fra befolkningen. Den nye premierminister, hr. Erdogan, har klart givet udtryk for, at han har til hensigt at fortsætte og styrke reformprocessen, således at Tyrkiet kan opfylde Københavnskriterierne. Undersøgelser for nylig har vist, at denne målsætning deles af et stort flertal i den tyrkiske befolkning. Og jeg mener, at denne politiske vilje rent faktisk afspejles i handling og ikke kun er ord.
På Det Europæiske Råds møde i København erkendte Unionen selv, at den nye tyrkiske regering er fast besluttet på at fortsætte reformerne, og man opfordrede den navnlig til hurtigt at finde en løsning på alle de svagheder, der fortsat findes vedrørende de politiske kriterier både med hensyn til lovgivning og anvendelsen af lovgivningen. Inden for disse rammer opfordrede Unionen Tyrkiet til aktivt at fortsætte reformprocessen. Hvis Det Europæiske Råd i december 2004 på grundlag af Kommissionens rapport og anbefalinger beslutter, at Tyrkiet opfylder de politiske Københavnskriterier, vil Unionen straks genoptage tiltrædelsesforhandlingerne med Tyrkiet. Det var, som De alle ved, en meget vigtig beslutning for de fremtidige forbindelser mellem EU og Tyrkiet. Vi håber, at disse udsigter vil fungere som katalysator og tilskynde Tyrkiet til at vedtage og gennemføre de nødvendige reformer. Men jeg vil gerne her forklare, hvordan vi ser situationen seks måneder efter København.
Mine damer og herrer, under det græske formandskab har vi arbejdet systematisk med at gennemføre elementerne i tiltrædelsesstrategien i overensstemmelse med beslutningerne fra København. Det reviderede partnerskab, som Rådet (almindelige anliggender og udenrigsministrene) vedtog i april 2003 er af særlig betydning med hensyn til at hjælpe Tyrkiet med at løse de største problemer i landets forsøg på at opfylde de politiske kriterier. Et revideret nationalt program for indførelse af Fællesskabets regelværk med klart definerede mål ventes at udgøre Tyrkiets planlagte svar på det nye partnerskab. Tilsvarende har vi afholdt tre møder med politisk dialog, heraf et på ministerniveau, hvor vi havde lejlighed til at se, præcis hvad der ventes af Tyrkiet frem til udgangen af 2004. Formandskabet og Kommissionen har planlagt endnu to møder med det mere specifikke mål at undersøge fremskridtene i retning af opfyldelse af de politiske kriterier. Associeringsrådet blev indkaldt i april på ministerniveau, og her evaluerede man udviklingen både inden for førtiltrædelsesstrategien og status for partnerskabet.
Her vil jeg gerne med udgangspunkt i det nyligt vedtagne reviderede partnerskab komme nærmere ind på de vigtigste spørgsmål, som vi forventer, at Tyrkiet vil behandle frem til evalueringen i 2004. Det er naturligvis hverken hensigten at se bort fra Kommissionens evaluering inden for rammerne af dette års og nok så vigtigt næste års rapport, og det drejer sig heller ikke om andre kriterier ud over Københavnskriterierne. Partnerskabet var resultatet af værdifulde erfaringer med to års hjælp til Tyrkiet med henblik på indførelse af politiske reformer. Dette betyder, at man tog skyldigt hensyn til de senere års erfaringer efter behandling i både Kommissionen og Rådet, som vedtog det med enkelte ændringer.
Jeg vil gerne sige, at, som vi ser det, findes der to centrale spørgsmål med hensyn til at fremme Tyrkiets status som kandidatland. For det første skal demokratiet fungere i landet uden tidligere tiders forhindringer, og for det andet skal de institutionelle ændringer, som parlamentet har vedtaget, omsættes i administrativ og juridisk praksis. En politisk kontrol forestået af parlamentet og via en regering underlagt demokratisk kontrol, der gælder for alle statslige institutioner og organer, er derfor et grundlæggende spørgsmål, som Tyrkiet er nødt til at løse på effektiv vis. Dette omfatter også selve den juridiske vedtagelse af disse regler, og det giver anledning til sigende og meget konkrete spørgsmål vedrørende forholdet mellem den folkevalgte regering og hæren. Unionen har også offentligt henvist til dette spørgsmål og understreget, at der ikke må forefindes praksis, der resulterer i afvigelser fra Københavnskriterierne, og vi har bemærket, at der for nylig har været tilsvarende eksempler i forbindelse med indenrigs- og/eller udenrigspolitik.
I spørgsmålet om menneskerettigheder og retsstaten er der utvivlsomt sket fremskridt, også inden for sektorer, som for kort tid siden blev betragtet som forbudt område. Vi må ikke glemme, at afskaffelsen af dødsstraffen og indførelsen af retten til at tale og undervise på mindretalssprog er et stort skridt fremad. Og Tyrkiet ønsker tilsyneladende selv at gå hurtigt frem og nå frem til starten af tiltrædelsesforhandlingerne inden for de fastsatte frister. Det er vigtigt, at vi er klar over denne ambition, for der mangler stadig en del, før den kan gennemføres.
På Associeringsrådets møde i april måned præciserede Unionen, at de grundlæggende resterende spørgsmål vedrørende de politiske kriterier kræver øjeblikkelig opmærksomhed fra Tyrkiets side. Disse spørgsmål omfatter eksempelvis talrige anklager om torturkamre i landet, henvisninger til vilkårlige anholdelser og tilbageholdelse af mennesker uden retssag i det sydøstlige Tyrkiet, modstridende idømmelse af straffe til mennesker, der er skyldige i tortur, retssager, der viser, at der stadig ikke er tale om en ensartet fortolkning og anvendelse af bestemmelserne vedrørende ytringsfrihed, samt ordningen vedrørende religiøse stiftelser og samfund, som fortsat er temmelig restriktiv. Vi har allerede udtrykt bekymring for behandlingen af religiøse stiftelser, og vi håber fortsat, at Tyrkiet vil holde sine løfter, således at man med de nødvendige yderligere reformer kan løse de problemer, der er opstået, i overensstemmelse med internationale standarder.
Man har heller ikke sikret, at alle tyrkiske borgere, uanset etnisk oprindelse, sikres deres fulde kulturelle rettigheder. Den restriktive karakter af de seneste lovbestemmelser vedrørende radio- og tv-transmission samt undervisning på andre sprog end tyrkisk hæmmer tilsyneladende gennemførelsen af reformerne fra august 2002.
Der er også yderligere problemer i forbindelse med menneskerettighedssituationen. Der er sikkerhedsstyrkernes angreb for nylig på den tyrkiske menneskerettighedsorganisation, fortsatte dødsfald efter sultestrejker i særligt sikrede fængsler og usikkerheden om resultatet af den verserende sag mod Leyla Zana, som også har været drøftet her i Parlamentet. Alle disse spørgsmål er elementer i en ufuldstændig reformproces, hvor de formelt vedtagne reformer ikke altid i praksis har medført de håbede forbedringer af situationen. Jeg kan også henvise til Amnesty Internationals rapport om Tyrkiet, hvor man tegner et billede af en menneskerettighedssituation, der er kendetegnet ved adskillige problemer, men der er ingen grund til at komme nærmere ind på dette nu.
Desuden vil jeg nævne, at teksten for det reviderede partnerskab afspejler vigtige prioriteringer, og vi forventer, at Tyrkiet tager skyldigt hensyn til disse. De dækker vigtige sektorer inden for de økonomiske kriterier, og jeg mener også, at de er i overensstemmelse med den tyrkiske regerings erklærede hensigt om at forbedre landets økonomiske situation. De dækker også det vigtige kapitel om retlige og indre anliggender, hvor vi ser frem til et bedre samarbejde fra tyrkisk side, og hvor vi fremmer indgåelsen af en tilbagetagelsesaftale med Fællesskabet.
Mine damer og herrer, jeg vil gerne understrege, at yderligere to grundlæggende prioriteringer spiller en vigtig rolle for partnerskabet. Det drejer sig om Cypern og forholdet mellem Grækenland og Tyrkiet. Selv om FN's generalsekretærs bestræbelser på at løse det cypriotiske problem endte i en blindgyde i Haag, ligger hans plan stadig på bordet. Generalsekretæren har påpeget, at hvis der skal findes en løsning, skal der være et ægte politisk engagement i hans forslag og en entydig tidsplan for afslutningen af forhandlingerne. På Rådets møde i foråret udtrykte man beklagelse over, at generalsekretærens forsøg var slået fejl. Unionen støtter energisk en fortsættelse af generalsekretærens værdifulde indsats sammen med forhandlinger på grundlag af hans forslag. Vi har opfordret alle de interesserede parter til at gøre alt for at finde en retfærdig, operationel og levedygtig løsning, og mere specifikt har vi opfordret den tyrkisk-cypriotiske ledelse til at tage sin holdning op til fornyet overvejelse.
Inden for disse rammer er det fortsat af afgørende betydning, at det tyrkiske partnerskab prioriterer støtten til bestræbelserne på at finde en samlet løsning på det cypriotiske spørgsmål gennem generalsekretærens indsats og forhandlinger baseret på hans forslag. Rådsformanden henviste også til dette spørgsmål i sine offentlige udtalelser for nylig. Regeringen i Republikken Cypern har i praksis vist sin vilje til at fremme en sådan løsning. Protokollen om Cypern, der findes som tillæg til associeringsaftalen, giver også plads til denne udvikling. Men det er vores fælles vilje at gennemføre noget i henhold til disse retningslinjer inden den 1. maj 2004. Åbningen af den grønne linje for nylig er et konkret bevis på, at de to samfund på øen kan og vil leve sammen og gøre fremskridt sammen. Men praktiske ændringer, der indføres ovenfra, af samfundet, er ingen erstatning for institutionelle løsninger. Disse skal gennemføres, og kun derigennem kan Cypern sikre de nye udsigter, som øen har ret til efter så mange år. Unionen og Grækenland, både som formandsland og som medlemsstat, støtter behovet for at finde en løsning på grundlag af Annan-planen.
Med hensyn til spørgsmålet om en fredelig løsning på problemerne har man allerede kunnet konstatere en ændring i atmosfæren i det græsk-tyrkiske forhold inden for en række sektorer. Der blev indledt sonderende kontakter mellem de to udenrigsministerier i marts 2002. Diskussionerne fortsætter mellem højtstående embedsmænd. Det forbedrede klima har resulteret i stadig flere bilaterale udvekslinger og en række aftaler. Men på den anden side, på tyrkisk side, kan vi konstatere forskellige former for praksis, f.eks. hos det tyrkiske luftvåben, som ikke gavner målsætningen om en uddybning af forholdet mellem Tyrkiet og Unionen. Vi ser frem til yderligere fremskridt inden for denne sektor på grundlag af princippet om en fredelig løsning på uoverensstemmelserne i henhold til Helsinki-konklusionerne og den relative prioritering af partnerskabet. Som det blev besluttet i Helsinki, vil Rådet undersøge situationen i forhold til de udestående meningsforskelle og nok så vigtigt deres følger for integrationsprocessen med henblik på at fremme en løsning gennem Den Internationale Domstol i Haag senest ved udgangen af 2004.
Afslutningsvis vil jeg endnu en gang udtrykke min glæde over Parlamentets umiddelbare interesse for integrationsstrategien for Tyrkiet. Vi vil fortsætte samarbejdet med henblik på at gentage den entydige succes, der ledsagede det politiske budskab om udvidelsen: udvidelsen af området med fred, stabilitet og fremgang og afskaffelsen af fortidens skillelinjer. Vi glæder os navnlig over, at politikken for Unionens udvidelse går videre og udgør et grundlæggende incitament for lande, navnlig kandidatlande som Tyrkiet, og tilskynder dem til at gennemføre yderligere reformer for at sikre de værdier og principper, jeg henviste til tidligere. Vi glæder os også over, at dette mål også er det tyrkiske folks udtrykte ønske og den folkevalgte regerings politik. Vi ser frem til, at de nødvendige fremskridt gennemføres inden for de fastsatte frister, således at vi kan sikre en positiv og lovende fremtid for forholdet mellem Unionen og Tyrkiet.

Verheugen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, kære parlamentsmedlemmer, forhandlingen i dag om hr. Oostlanders betænkning falder sammen med et vigtigt afsnit i vores Tyrkiet-politik. I de forløbne uger og måneder har Tyrkiet ofte været i rampelyset, og den nyeste internationale udvikling har endnu en gang vist Tyrkiets strategiske betydning for stabiliteten og freden i en region, som grænser direkte op til EU og samtidig er en af de mest krisefølsomme regioner i verden. Samtidig bliver det tydeligere og tydeligere, hvor fordelagtig det kan være for EU at have et muslimsk præget land fast ved sin side, som tilvejebringer et levende bevis på, at et sådant land meget vel kan være forpligtet i forbindelse med de samme værdier som vi. Det vil være et af de store spørgsmål i det 21. århundrede, hvordan vi udformer forholdet mellem Vesten og den islamiske verden. Tyrkiet kan få en nøglerolle i den forbindelse.
Det Europæiske Råd i København har givet Tyrkiet en klar politisk køreplan. Der ligger nu mindre end 18 måneders intensive reformbestræbelser foran Tyrkiet, inden Kommissionen afgiver en udtalelse om, hvorvidt Tyrkiet opfylder de politiske kriterier fra København. For at støtte Tyrkiet på vejen mod EU-medlemskab er Kommissionen begyndt at gennemføre en styrket førtiltrædelsesstrategi.
For det første bliver samarbejdet på en række områder som politisk og økonomisk dialog, retsvæsen og interne anliggender samt sikkerhed til søs forstærket, screeningen af retsforskrifter intensiveres, toldunionens gyldighedsområde udvides, og handelsrelationerne uddybes.
For det andet har Kommissionen foreslået at øge den finansielle støtte betydeligt. Kommissionen foreslår en tildeling af midler på 1,05 milliarder euro for perioden 2004-2006. Med en del af denne hjælp skal de initiativer støttes, som sigter mod konsolidering og videreudvikling af demokratiske principper, retsstatslighed, menneskerettigheder, ligestilling mellem kvinder og mænd og beskyttelse af mindretal.
For det tredje blev der den 14. april vedtaget et revideret tiltrædelsespartnerskab for Tyrkiet. Formålet hermed er at støtte Tyrkiet i forbindelse med opfyldelsen af tiltrædelseskriterierne. Selvfølgelig gælder den største opmærksomhed i den forbindelse de politiske kriterier. Tiltrædelsespartnerskabet byder på en struktur for vurderingen af, om Tyrkiet opfylder de politiske kriterier, og dermed for de næste skridt ved behandlingen af tiltrædelsesansøgningen.
Vi forventer, at den tyrkiske regering reagerer på tiltrædelsespartnerskabet, idet den hurtigt vedtager en ny udformning af den nationale plan for overtagelsen af fællesskabsretten inklusive et klart lovgivningsprogram med tidsplan. De reformer, som er blevet vedtaget i Tyrkiet i de sidste 18 måneder, er i høj grad imponerende. Tyrkiet har taget fat på en række af de uløste problemer, som nævnes i de regelmæssige beretninger. Det er tydeligt, at beslutningen fra Helsinki om at indrømme Tyrkiet status af tiltrædelseskandidat var en virkningsfuld motivation for landet til at sætte en serie af reformer i gang. Vi støtter Tyrkiets faste hensigt om at foretage alle nødvendige lovændringer i løbet af i år. Således kan Tyrkiet det næste år koncentrere sig fuldt ud om gennemførelsen. Vi har opmærksomt noteret meddelelsen fra regeringen under ministerpræsident Erdogan om at ville udarbejde en ny forfatning. Desuden er vi bekendt med hensigten om meget snart at vedtage en ny politisk reformpakke. Det glæder mig at kunne fastslå, at ledende repræsentanter for de tyrkiske stridskræfter i de senere dage har erklæret deres fulde støtte til Tyrkiets europæiske orientering og de dermed forbundne reformer. I tiltrædelsespartnerskabet har vi identificeret de resterende svage punkter i forbindelse med disse spørgsmål klart. Det handler om afskaffelse af tortur i praksis, ophævelse af begrænsningerne i forbindelse med de grundlæggende friheder som ytringsfrihed, forsamlingsfrihed og religionsfrihed, det handler om problemer i forbindelse med militærets politiske rolle, og det handler om respekten for kulturelle rettigheder og overholdelsen af domme fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Som nævnt i den regelmæssige beretning 2002 skal disse reformer, for at være effektive, også gennemføres af den udøvende og lovgivende magt i Tyrkiet. Jeg vil gerne indtrængende gøre opmærksom på, at vores vurdering ikke kun vil vedrøre de retsforskrifter, der er trådt i kraft, men også overholdelsen af de politiske kriterier fra København i praksis.

Ved overholdelsen af menneskerettighederne og de grundlæggende friheder viser der sig et meget uens billede. Trods politiske reformer synes holdningen i det mindste hos en del af dommerne, sikkerhedskræfterne og fængselspersonalet at være uændret i praksis. Der er stadig talrige eksempler på repressive fremgangsmåder. Åbenbart spiller bekymringen over sikkerheden og den formodede trussel i forbindelse med statens sekularisering og udelelighed fortsat en væsentlig rolle i holdningen hos de udøvende organer og retsvæsenet. Det seneste forbud mod HADEP og indledningen af en retlig procedure mod DEHAP er eksempler på denne holdning. Derfor er det stadig ikke muligt i dag trods de vedtagede reformer at komme frem til en bindende dom. Jeg vil heller ikke undlade at sige, at jeg er bekymret som følge af nogle hændelser i den seneste tid, som er i modstrid med ånden i de indledte reformer. Det spillede allerede en rolle i vores forhandling på det sidste plenarmøde.
På grundlag af de seneste lovændringer blev der indledt en ny procedure mod fru Leyla Zana. Det er nu af allerstørste betydning, at den nye dom afspejler ånden i de demokratiske og retsstatslige reformer, som Tyrkiet har indledt i de forløbne måneder. Hvis Tyrkiet ønsker at styrke troværdigheden i sin reformproces, skal landet overvinde den kløft, som der er mellem ånden i de politiske reformer og gennemførelsen på stedet. Jeg ved godt, at det ikke er let i betragtning af modstanden i nogle lejre, men jeg er sikker på, at Tyrkiet har kræfterne og evnen til at nå dette mål.
Hvad Cypern-spørgsmålet angår, er det fortsat vores vigtigste mål at finde en omfattende løsning på grundlag af FN-planen, således at et forenet Cypern kan tiltræde EU den 1. maj 2004. Det handler altså nu om at opnå det politiske momentum i Cypern-processen. Af to grunde er støtten til Tyrkiet mere nødvendig end nogensinde før: for det første for at gøre det muligt for de tyrkiske cyprioter at blive fuldstændigt integreret i EU ligesom deres græsk-cypriotiske medborgere og for det andet for at regulere det spørgsmål, som ellers ville kunne være en hindring for gennemførelsen af Tyrkiets egne bestræbelser efter de påbegyndte tiltrædelsesforhandlinger.
Kommissionen vedtog i går som tegn på god vilje og for at opretholde den politiske dynamik en pakke af foranstaltninger for det tyrkisk-cypriotiske samfund, som indeholder omfattende finansiel støtte til den økonomiske udvikling og en yderligere tilnærmelse til EU samt foranstaltninger til fremme af handelen. På sidstnævnte område foreslår vi muligheden for at lade varer fra den nordlige del af Cypern komme ind i EU. Jeg håber meget, at vi kan finde den nødvendige fleksibilitet på alle sider, således at man faktisk kan slå ind på denne vej.
Tyrkiet har kun begrænset tid tilbage til at opfylde de politiske kriterier fra København. Den tyrkiske regering ved det, og jeg ved, at den tyrkiske regering er besluttet på at gennemføre målet, og jeg er overbevist om, at den har evnen til det! Kommissionen vil fortsat opmuntre Tyrkiet i den retning og yde den nødvendige støtte. Reformfolkene i Tyrkiet har brug for klare og pålidelige signaler, også fra os. Modsigende budskaber forhindrer det tyrkiske samfund i at acceptere reformerne.
Derfor vil jeg endnu en gang fastholde, at stats- og regeringscheferne i de 15 medlemsstater i de forløbne år igen og igen helt entydigt har lagt sig fast på det principielle spørgsmål, om Tyrkiet skal være medlem af EU, og det alle 15. Der er ikke noget principielt nej til Tyrkiets eventuelle medlemskab af strategiske, geografiske, kulturelle eller religiøse grunde. Tyrkiet er kandidat til tiltrædelse, landet har krav på en ærlig, retfærdig og objektiv omgang med sit tiltrædelsesønske. I samarbejdet med Tyrkiet og ved den afsluttende vurdering af Tyrkiets modenhed med henblik på tiltrædelse vil Kommissionen lade sig lede af denne grundtanke. Et demokratisk, retsstatsligt, tolerant og internt fredfyldt Tyrkiet ville være en gevinst for os alle.
(Bifald)
Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, vi erkender alle sammen, at der skal gennemføres mange reformer i Tyrkiet, for at dets kandidatur til EU kan fremmes hurtigst muligt. Tyrkiet forventer ikke at blive behandlet bedre eller dårligere end nogen andre kandidatlande, men det forventer at blive behandlet retfærdigt.
Jeg har længe argumenteret for, at det er nødvendigt at sende et stærkt, positivt signal til Tyrkiet, der vil støtte den interesse for modernisering og den europæisering, som har været et af landets kendetegn i over 80 år. Med den trussel om international terrorisme, som vi alle står over for, og den fortsatte uro i Mellemøsten er det helt afgørende, at Tyrkiet forbliver fast forankret i demokratiernes alliance.
Parlamentets betænkning burde derfor være optimistisk og opmuntrende og anerkende de enorme fremskridt, der er sket, og de tyrkiske myndigheders vilje til at gennemføre radikale ændringer, samtidig med at den burde fremhæve de skridt, der endnu skal tages for at overvinde vanskeligheder og forhindringer. I stedet for er Oostlander-betænkningen usympatisk, selv om den er blevet forbedret med ændringsforslag. Det negative fremhæves, der lægges unødig vægt på ekstremisters og mindretals ofte ubekræftede påstande og synspunkter, og der er ingen varme eller venskab. Det antydes nærmest i den, at Tyrkiet ikke er særligt velkomment.
Jeg er en brændende fortaler for respekt for menneskerettighederne, men ikke når det er et dække for omvæltning, eller når ekstremister dækker sig ind under menneskerettighederne. Vi fordømmer naturligvis tortur - den er der ingen undskyldning for, uanset hvor den finder sted - men vi bør også anerkende den politiske udnyttelse af påstået tortur fra modstanderne af det tyrkiske styres side. Jeg tror ikke på, at det er til fordel for noget land at institutionalisere mindretal. Der bør gøres alt for at inddrage mindretal i nationens dagligliv uden at nægte dem retten til at anvende deres eget sprog eller udtrykke deres kultur.
I demokratiets og menneskerettighedernes navn opfordres der i betænkningen til foranstaltninger, der, hvis man ikke er forsigtig, udelukkende ville tjene til at styrke udemokratiske elementer og give større indflydelse og plads til fundamentale islamister og ekstremister, som ønsker at frigøre sig fra enhver tilknytning til vestlige værdier.
Med hensyn til Cypern er der en ensidig fortolkning af begivenhederne uden anerkendelse af de positive skridt, som de tyrkisk-cypriotiske myndigheder har taget, intet krav om generøsitet fra begge sider. Jeg bifalder de foranstaltninger, som Kommissionen har truffet i de seneste dage for at bidrage til at få hævet embargoen. Det er særdeles vigtigt, at EU i december 2004 giver en tidlig dato for indledning af forhandlingerne om Tyrkiets medlemskab. Jeg frygter, at vi med denne betænkning helt bevidst sender det modsatte signal.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne gratulere hr. Oostlander hjerteligt med hans meget velovervejede betænkning. Jeg vil gerne trøste ham med følgende ord: Selv om den officielle talsmand for Gruppen for Det Europæiske Folkeparti ikke støtter hans betænkning, støtter den officielle talsmand for Socialdemokratiet den virkelig 99 %. Det er nogle gange en trøst her i Parlamentet.
Betænkningen viser, hvilket hr. Oostlander med rette siger, at døren står åben, men at det er en vanskelig vej. Nu er der nogle, som understreger den åbne dør, og andre, som snarere betoner den vanskelige vej. Jeg personligt og størstedelen af min gruppe mener, at de to sider bør støttes på samme måde. Udgangspunktet var statsfilosofien om kemalisme, som hr. Oostlander har kritiseret, og vi har ikke brugt dette begreb efterfølgende i betænkningen. Jeg mener også, at kemalisme har to sider, en positiv side, fremme af republikken, laicismen og afvisningen af religionens dominans, i tilfældet islam over den civile autoritet. Men i kemalismens skygge - det er ikke begrundet i selve kemalismen - har der i løbet af årene udviklet sig en dominans fra militærets side. Den nye regering, kommissæren har allerede nævnt det, har en noget anden filosofi. Den bliver derfor også betragtet med argusøjne af militæret, selv om der - også her støtter jeg kommissær Verheugen - heldigvis er nogle militærfolk, som anerkender vejen til demokrati, fordi de ved, at vejen til Europa også fører via denne rute. Og jeg anser også den tyrkiske regerings initiativer til i højere grad at tage militæret væk fra områder, der ikke umiddelbart har at gøre med sikkerhed - medier, uddannelse - for den rigtige vej. Det er stadig en lang og vanskelig vej, der vil stadig være modstand, men jeg tror, at den rigtige vej er blevet valgt.
Hertil hører også mindretalsspørgsmålet. Mindretal, hr. Van Orden, det er jo ikke bare et mindretal på 2-3 %, som det handler om her. Der er til dels et meget stort mindretal, når jeg tænker på den kurdiske befolkning. Men der er naturligvis også andre, græske, armenske, syriske mindretal, som også skal betragtes på tilsvarende måde. Jeg vil minde om, at Tyrkiet indtil for kort tid siden bestred, at der overhovedet var mindretal. Landet talte overhovedet ikke om mindretal bortset fra religiøse mindretal. Og netop på grund af Parlamentets vedholdenhed, sammen med Kommissionen, men sandsynligvis endnu mere Parlamentets, har vi ændret disse forhold. Hvis vi altid var så bløde i vores krav, som hr. Van Orden forlanger, ville vi ikke være kommet så vidt. Og jeg ved, at hr. Verheugen ofte er blevet kritiseret i Tyrkiet på grund af sine hårde, men klare ord. Kun på denne måde hjælper vi også Tyrkiet med at gå den rigtige vej for ændring og reformfremskridt.

Og så har jeg en sidste bemærkning til Cypern-spørgsmålet: Jeg var på Cypern for kort tid siden, i den græske del, det siger jeg med det samme. Jeg så, hvor begejstrede folk var over, at de kunne besigtige deres gamle landsbyer og huse. Jeg hørte også fra mange græske cyprioter, at de er blevet hjerteligt modtaget af de tyrkiske cyprioter, hvilket ikke er helt let, når man pludselig inviterer folk ind i sit hus og ved, at de egentlig har været ejere af dette hus. Og alligevel har der været disse venskabelige forbindelser. Jeg ved ikke, hvor længe det varer. Sandsynligvis har hr. Denktasch, senior og junior, endda tænkt på, ved en åbning af grænsen, at tvinge det internationale samfund til at anerkende Republikken Nordcypern.
Jeg vil blot minde om, hvordan det var i DDR-tiden, hvor man ikke kan sammenligne forholdene helt. Det ene er den ene parts ønske, og det andet er virkeligheden. Og virkeligheden vil være, at Cypern før eller senere bliver et fælles Cypern, fordi denne unaturlige grænse, denne sidste grænse med murer og pigtråd ikke skal holdes længere. Og hvis vi også kan bidrage hertil, og med Cyperns tiltrædelse og med vores positivt kritiske holdning til Tyrkiet bidrager vi hertil, ville det også være en fin succes for Europa at se den sidste pigtrådsgrænse forsvinde fra Europa.
(Bifald)
Van den Bos (ELDR).
Hr. formand, Tyrkiet har vundet melodi grandprixet, men det har ikke scoret point nok til integrationsfestivalen. Det er uomtvisteligt, at vores tyrkiske venner i de seneste år i mange henseender har gjort fremskridt. Når landet opfylder Københavnskriterierne, skal også EU indfri de løfter, der er afgivet. Jeg er glad for, at vores kristelige demokratiske kollega Oostlander i sin gennemarbejdede og i mellemtiden sympatiske betænkning erkender, at demokratiets, retsstatens og menneskerettighedernes universelle værdier udmærket kan accepteres og forsvares i et land med et tydeligt islamisk flertal.
Det er af afgørende betydning for os, at Tyrkiet hurtigt udvikler sig til et fuldgyldigt demokrati, hvori militæret er underkastet de valgte politikere. Derfor skal det tyrkiske nationale sikkerhedsråd med de nuværende beføjelser og i den nuværende sammensætning opløses. Fra mange sider peges der på militærets vigtige rolle ved overvågningen af den sekulære stat. Det skulle fungere som bolværk mod den tiltagende islamiske fundamentalisme. Jeg vil imidlertid gøre opmærksom på, at det ikke kun er militærets, men alle ansvarlige myndigheders opgave at bremse islamisk radikalisme. For så vidt det er muligt, skal statsstrukturen tilpasses for at forankre alle demokratiske krav. Vi støtter derfor de af Erdogan-regeringen planlagte reformer af det politiske og juridiske system. Selvfølgelig er vi meget spændt på den nye forfatnings præcise indhold. Det drejer sig i den forbindelse ikke om mere eller mindre kemalisme, men udelukkende om, hvorvidt den er forenelig med universelle normer og EU-medlemskabets krav.
Det glæder os, at Erdogan-regeringen i mellemtiden har stillet forslag til lovgivning for at forstærke ytringsfriheden og tillade anvendelsen af kurdisk i audiovisuelle midler og valgkampagner. Ikke desto mindre gør jeg ligesom hr. Oostlander opmærksom på, at en vellykket lovgivningsproces i sig selv er utilstrækkelig. Det gælder først og fremmest om gennemførelsen i praksis. Så længe politiet stadig uforstyrret kan torturere fanger, og så længe menneskerettighederne stadig krænkes, kan forhandlingerne efter min mening ikke indledes. Tyrkiet skal også drastisk lempe sin holdning til Cypern-problemet. At konferencen i Haag mislykkedes, skyldtes for en ikke ubetydelig del den stejle tyrkiske holdning. Ankara bør i højere grad lade sig lede af den positive holdning, som tyrkerne på Cypern har, end af de negative udtalelser fremsat af deres leder der.
Endelig skal Tyrkiet udvikle et godt naboskab med Armenien, hvilket på længere sigt kan føre til en politisk gestus, som armenerne har et så utroligt stort behov for. I december 2004 vil vi gøre status, men der kan ikke være tale om tiltrædelse på kort sigt. Der er meget lang vej endnu, førend hele Europa, også uden for melodi grandprixet, stemmer på Tyrkiet.

Uca (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, jeg bifalder bestræbelserne i Oostlander-betænkningen på at tilgodese udviklingen i Tyrkiet. Efter det store antal ændringsforslag har betænkningen vundet betydeligt. Problemområderne benævnes nu mere konkret, og kritikken er for det meste formuleret i et mere sagligt sprog end tidligere.
Alligevel er der stadig en skæv situation, som ikke er til at overse. Det er således besynderligt, at der tales vidt og bredt om religiøse mindretal, men at den kurdiske befolknings interesser derimod behandles - der er immervæk 20 millioner mennesker - forholdsvis kort. I betragtning af den omfattende chikane og trussel er det en uudholdelig bagatellisering, når den tyrkiske regering opfordres til at skabe et mere afslappet og et mere konstruktivt forhold til sine egne borgere af kurdisk oprindelse. Her kunne jeg godt have tænkt mig nogle klare kritiske ord.
Endelig er der mange forskellige problemer. Den prekære situation for menneskerettighedsorganisationen EHD nævnes således slet ikke. For kort tid siden blev organisationens lokaler gennemsøgt. Trusler er på dagsordenen, en henvisning til den vanskelige situation for menneskeretsforkæmpere i Tyrkiet ville have været på sin plads. Også kritikken i forbindelse med Leyla Zana og andre parlamentsmedlemmer af DEP kunne have været tydeligere. Efter tre mødedage sidder de stadig i fængsel. Retsmødet ligner en farce, og det er langtfra til at forudse, om retten ophæver sin menneskeretsstridige dom og frigiver dem.
Sagen om Öcalan nævnes overhovedet ikke i betænkningen. I den forbindelse har Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol også grupperet denne procedure som uretfærdig. En genoptagelse ville også være påkrævet her. Men det er helt tydeligt for prekært bare at nævne navnet Öcalan i en betænkning fra Europa-Parlamentet.
I betænkningen fordømmes forbuddet mod HADEP og den overhængende retlige procedure mod DEHAP med rette. Der nævnes dog intet om det forbud, der er udstedt for ledende HADEP-medlemmer, mod at udøve politisk virksomhed. Hvorfor ikke? Her skulle man have taget klar stilling.
Derimod havde det været godt, hvis man andre steder i betænkningen havde været mindre arrogant. Efter min mening er det usigeligt, at den humanistiske og kristne-jødiske kultur i Europa stadig nævnes i denne betænkning, og at den præsenteres, som om Europa var en højborg for demokrati, retsstatslighed, menneske- og mindretalsrettigheder, religions- og tankefrihed. Nedladende tilføjes det, at et islamisk land også er i stand til at acceptere og forsvare disse værdier. Helt bortset fra at islam også altid har spillet en rolle i Europa, vil jeg netop som tysker minde om, at de angiveligt så typisk europæiske værdier i Europa ikke er så rodfæstet endda. Den europæiske histories palette strækker sig fra de kristne korstog til forbrydelserne i kolonialtiden. For ikke at tale om fascismens gru!
Desuden er refleksionen vedrørende religion fuldstændig overflødig. EU er en politisk og økonomisk Union. Der er klare kriterier for en tiltrædelse, som skal opfyldes. Om det sker på en kristen, islamisk, jødisk eller ateistisk baggrund, er ubetydelig. Hovedsagen er, at det sker! Det er desværre ikke tilfældet i Tyrkiet for øjeblikket. Betænkningen viser dette tydeligt trods alle utilstrækkeligheder, og det understreges, at en optagelse af tiltrædelsesforhandlinger ikke kommer på tale for øjeblikket. Det er dog betænkningens fortjeneste, at det udtrykkes klart, at der er en generel tiltrædelsesmulighed for Tyrkiet.
Man må håbe, at betænkningen bidrager til at ændre den tyrkiske regerings politik således, at Tyrkiets tiltrædelse af EU kan finde sted.
Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, det vigtigste arbejde med hr. Oostlanders betænkning er allerede gjort. Det skete nemlig i udvalget. Hvad der var en - det er jeg nødt til at sige - uligevægtig betænkning, hvis tone ikke altid var lige heldig, blev gennem drastiske ændringer forvandlet til en kritisk, men afbalanceret betænkning, hvori der absolut skelnes mellem dels det, der er opnået, dels den faktisk lange, men konkrete liste over ting, som stadig skal gøres.
Om teksten har jeg kun tre korte bemærkninger. Fru Uca, jeg er bange for, at De - hvis De lytter - stadig ikke forstår de præcise konsekvenser af punkt 3. Deri skelner ordføreren efter min mening med rette mellem de jødisk-kristne og humanistiske rødder på den ene side og de universelle værdier, som disse har ført til, på den anden side, og den kendsgerning, at dette ikke udgør nogen grund til, at et land med islamisk flertal tiltræder. Det er en formulering, som jeg helhjertet kan støtte.
For det andet vil jeg opfordre mine kolleger fra GUE/NGL-Gruppen til at holde op med at lade sig udnytte af Armenien-lobbyen. Der står et i mine øjne afbalanceret kompromis om dette spørgsmål i teksten, og ærlig talt irriterer det mig i stigende grad, at der gang på gang gøres forsøg på at spænde tommeskruerne på dette punkt.
For det tredje har jeg endelig en bemærkning som svar på ordførerens forslag. Jeg kan på min gruppes vegne tilslutte mig tilføjelsen af ændringsforslag 11 til teksten i stedet for en forbedring af teksten.
Kære kolleger, det er afgørende under forhandlingen at være opmærksom på, hvad der er baggrunden for det, vi nu gør, og for, at denne forhandling om forholdet mellem EU og Tyrkiet finder sted. Det er nemlig en konstant kamp mellem på den ene side dem, der ønsker reformer - stærkt repræsenteret i regeringen og i parlamentet - og på den anden side de konservative - stærkt repræsenteret inden for hæren, politiet og retsvæsenet. I denne kamp er det EU's, men naturligvis også Europa-Parlamentets opgave at kritisere de konservative. Det er vi meget gode til, og det må vi frem for alt fortsætte med. F.eks. når det gælder om at forbyde HADEP-partiet, hvilket er utilladeligt! F.eks. når det gælder om at foretage ransagning af menneskerettighedsorganisationer, hvilket ikke kan forsvares! F.eks. når det gælder om at nægte Leyla Zana og hendes kolleger en virkelig retfærdig, ny proces.
Støtten til de reformvenlige er imidlertid efter min opfattelse også uløseligt forbundet med denne kritik, og det glemmer vi sommetider. F.eks. når det drejer sig om den nye pakke med reformforslag, som nu ligger i det tyrkiske parlament, og hvori f.eks. artikel 8 efter Europa-Parlamentets mange kraftige opfordringer fjernes fra antiterrorloven, og hvor kurdiske private medier faktisk får adgang til tv- og radioudsendelser.
Denne balance må vi forsøge at bevare. Jeg vil for enhver pris undgå at give det indtryk af, at det aldrig er gået godt i Tyrkiet, at det ikke går godt nu, og at det heller aldrig vil gå godt i fremtiden. Jeg tror på, at Tyrkiet kan gennemføre reformerne. Jeg synes, de fortjener vores støtte. I sidste instans skal vi alle sammen besvare spørgsmålet, om vi ønsker, at det lykkes. Ønsker vi, at det lykkes de reformvenlige? Mit svar er uden tøven ja, for det er godt for Tyrkiet og for Europa.

Belder (EDD).
Hr. formand, hr. Oostlander har skrevet en ærlig, afbalanceret, kritisk og fair betænkning om den tyrkiske ansøgning om medlemskab af EU. Alle involverede parter er, når alt kommer til alt, tjent med politisk tydelighed. Jeg er enig med ordføreren i - se punkt 52 - at Tyrkiet i øjeblikket ikke opfylder betingelserne for at indlede forhandlinger om tiltrædelse.
Betænkningen underbygger overbevisende denne tydelige konklusion. Tre fundamentale aspekter, der strider mod de politiske Københavnskriterier, som jo er væsentlige betingelser for tiltrædelse, er af afgørende betydning. For det første hærens dominerende stilling i den tyrkiske stat og i det tyrkiske samfund, se punkt 7, 8 og 9, for det andet den vedvarende diskriminering af religiøse mindretal, især fra de kristne trosretninger, punkt 39, og for det tredje det fortvivlende kurdiske problem, nævnt i punkt 34, 35 og 43.
De tyrkiske militære styrkers dominerende rolle fremgik i de seneste uger krystalklart af den nationale mediekampagne om mulige spændinger inden for hærledelsen mellem reformvenlige og kritikere af dette nødvendige EU-forløb. Rygterne siger en hel del om det virkelige forhold mellem civile og militære myndigheder. I EU's medlemsstater er dette forhold mellem myndighederne helt anderledes. Kort sagt, Bruxelles ligger stadig uden for Ankaras militærpolitiske synsfelt.
I mellemtiden kræver det regerende AKP religionsfrihed for muslimer i deres eget land, men ifølge vestlige Tyrkiet-eksperter nævner det intet om den samme grundlæggende rettighed for ikke-muslimer. Den presserende anmodning af Kommissionen i punkt 40 om at iværksætte en sammenlignende undersøgelse af religionsfriheden i Tyrkiet og i EU's medlemsstater er derfor hensigtsmæssig.
Ligesom ordføreren opfordrer jeg de tyrkiske myndigheder til virkelig at bekymre sig om den kurdiske sydøstlige del af landet. Rådet og Kommissionen bør kraftigt støtte en almen udviklingsplan for denne meget ugunstigt stillede region. En sådan tyrkisk håndsrækning til kurdiske medborgere ville virke velgørende både internt og eksternt. For én gang til at sige som hr. Oostlander, nemlig endda uafhængigt af forbindelserne med EU.

Borghezio (NI).
Hr. formand, det er en mærkelig situation, der er i et land, som får status som kandidat til tiltrædelsen af EU, og som sender synkefærdige skibe med illegale indvandrere af sted fra sine havne, hvilket igen var tilfældet for en uge siden. Hvordan kan det være, at en stat som Tyrkiet, der næsten er en politistat, og som er så dygtig til at undertrykke politiske modstandere og mindretal, er så magtesløs og ineffektiv, når det gælder den magtfulde tyrkiske mafias ulovligheder? Det er et spørgsmål, som vi skal være meget opmærksomme på nu, hvor vi er ved at fastlægge tiltrædelsesbetingelserne.
Betænkningen er efter min mening er yderst velafbalanceret, og jeg er enig i den resolutte konstatering i punkt 52, men i betænkningen nævner man ikke drabet på det armenske folk. Det skyldes måske de stærke lobbyaktiviteter og det kraftige pres, som den tyrkiske regering har lagt på parlamentsmedlemmerne. Vi må ikke glemme diasporaens rettigheder, det vil sige rettighederne hos holocaustofrenes efterkommere, der er spredt over hele Europa, og som er europæiske borgere præcis ligesom os. Den situation, som menneskerettighedsorganisationen beskriver for os, er bestemt ikke opmuntrende: et politisk politi, der afhører, torturerer og voldtager kvinderne, navnlig de kurdiske kvinder, og en konstant forfølgelse af de etniske og religiøse mindretal.

Zacharakis (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, hr. Oostlanders betænkning om Tyrkiet er en af de mange, som fra tid til anden er blevet udarbejdet i Europa-Parlamentet i forbindelse med de forskellige aspekter af forholdet mellem dette problematiske land og det internationale samfund, navnlig EU.
Ud over sine mere overordnede og afbalancerede formuleringer er Oostlander-betænkningen imidlertid især kendetegnet ved den klarhed og åbenhed, hvormed man nævner og betegner Tyrkiets permanente svagheder, mangler og fejl med hensyn til retsstaten, demokratiske styreformer, menneskerettigheder og mindretalsrettigheder og landets lovlige internationale adfærd. Med andre ord noget, som skulle have været gjort for længe siden i stedet for den hidtidige praksis med at undgå enhver ligefrem beskrivelse af virkeligheden af forskellige grunde, der tjener politiske og andre interesser, ved at udvise en misforstået tolerance, ved at benytte to forskellige vægte og mål og ved at citere misvisende argumenter såsom Tyrkiets strategiske betydning, det elskede påskud for landets transatlantiske beskyttere, eller det påståede behov for at sende positive signaler til Ankara - som vi hørte for 117. gang lige før - osv.
De uproduktive resultater af denne forskønnelse af noget, der i bund og grund er en forkastelig og kritisabel situation, er nu åbenlyse, og med al respekt for rådsformanden må selv de mest drømmeriske apologeter for den skånsomme behandling af og forsøg på tilnærmelser over for Tyrkiet nu være skuffede, for selv ikke de positive budskaber, der er blevet udsendt i årevis, har ført til et tilsvarende positivt svar fra Tyrkiet, og den europæiske tolerance er heller ikke blevet værdsat efter fortjeneste af det tyrkiske establishment, som tværtimod har opfattet den - måske med rette - som en tilskyndelse til og accept af landets politik. Men hvis den europæiske holdning tidligere var blevet fremført med samme modige ærlighed som i Oostlander-betænkningen, ville udsigterne for Tyrkiets såkaldte orientering mod Europa måske være mere lovende, og der ville være færre rimelige forbehold og tvivl med hensyn til, hvorvidt landet rent juridisk er berettiget til bare at ansøge om indlemmelse i den europæiske familie. 
Men bedre sent end aldrig, og med det forfængelige håb, at Ankara endelig vil forstå Europa-Parlamentets virkelige budskab og vil vælge i overensstemmelse hermed, erklærer jeg min uforbeholdne støtte til Oostlander-betænkningen.

Baltas (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne benytte lejligheden i forbindelse med hr. Oostlanders forbilledlige betænkning om Tyrkiets tiltrædelse af EU til endnu en gang at erklære mig som varm tilhænger af landets tiltrædelse. Min holdning er baseret på følgende:
For det første vil jeg som græker gerne have, at Grækenlands naboland kan vokse og udvikle sin befolknings kreative evner inden for de demokratiske rammer, som EU sikrer for alle sine medlemmer. Jeg mener, at det græske folk og det tyrkiske folk får en enestående mulighed for at samarbejde i fælles bestræbelser for et fredeligt og fremgangsrigt Europa og for at skabe gensidigt støttende og dybere bilaterale forbindelser mellem de to lande.
For det andet vil jeg som socialdemokrat gerne se et demokratisk Tyrkiet sikre institutionelle garantier for alle sine borgeres friheder, således at de kan deltage kreativt og uhindret i udviklingen af samfundet i henhold til deres egne ønsker, forventninger, inspirationen for og resultaterne af deres arbejde. Jeg mener, at Tyrkiets økonomiske og kulturelle udvikling som følge af borgernes handlefrihed inden for retsstaten vil medføre eksponentielle fordele for Tyrkiet selv i første omgang, helt sikkert for EU og uden tvivl også for tilnærmelse, forståelse og samarbejde hos de lande og folk, der grænser op til Tyrkiet.
For det tredje har jeg en personlig grund til at ønske Tyrkiet som medlem af EU. Jeg er overbevist om, at militærets indgriben i et lands politiske liv, enten direkte eller indirekte, ikke løser nogen problemer. Tværtimod skaber det flere problemer og blindgyder i landet. Jeg nærer ingen særlig anseelse for eller tillid til de soldater verden over, der vil redde nationen, og som opfatter ytrings- eller handlefrihed som et militært mål, der skal neutraliseres med alle midler, herunder naturligvis forbud, fængsling, tortur og udryddelse ad naturlig vej. Tyrkiets europæiske muligheder afhænger derfor af, at soldaterne vender tilbage til deres kaserne, og at de overvåges af den politiske ledelse, som folket ad demokratisk vej har valgt til at lede sig. For 30 år siden, da en militærjunta påtog sig opgaven med at bringe den græske befolkning til fornuft efter de demokratiske udskejelser, fastfrøs EEC, som det hed dengang, associeringsaftalen med Grækenland og hjalp os i høj grad med at genoprette den demokratiske normalitet i mit land. Den personlige grund, jeg nævnte før, vedrører kampene og erfaringerne fra dengang.
Dette er en lejlighed til, at det tyrkiske folk kan nyde en problemfri overgang, uden ofre og tragiske konsekvenser, til et fuldt funktionsdygtigt parlamentarisk demokrati, et demokrati med alle de tilhørende parametre. Den europæiske udfordring tjener således også Tyrkiets udsigter til demokrati. Tyrkiet skal tolke denne udfordring som en enestående lejlighed på kursen mod Europa. Det er op til Tyrkiet, landets politiske ledelse ønsker det, og i Oostlander-betænkningen skabes forudsætningerne for at undgå misforståelser.

Nordmann (ELDR).
Hr. formand, hr. Oostlanders betænkning er blevet ændret betydeligt ved udvalgsbehandlingen, hvilket andre af de ærede medlemmer allerede har bemærket. Den er nu mere afbalanceret, og det er utvivlsomt en forbedring. Det må forventes, at man i betænkninger som denne nævner en række fejl og mangler, navnlig vedrørende menneskerettigheder og offentlige friheder. På alle disse punkter kan man kun være enig med ordføreren.
På den anden side kan jeg ikke være lige så enig i en af ordførerens personlige præferencer, som selv om den for det meste skjules af ændringsforslagene, ikke desto mindre er latent og undertiden eksplicit. Jeg henviser til det, jeg vil betegne som hr. Oostlanders patologiske aversion mod verdslighed og det verdslige ideal. Denne aversion kom også til udtryk ved den korte mundtlige fremlæggelse, hvor han nævnte det, han betegnede som Tyrkiets politiske filosofi. Gennem en betragtning af den historiske sammenhæng sidestillede han denne filosofi med totalitære ideologier, en af de mest uhyggelige former for politisk undertrykkelse, som Europa nogensinde har fostret. Rent faktisk, hr. Oostlander, var kemalismen på ingen måde et totalitært system og fulgte ikke totalitære modeller. Formålet med kemalismen, som uden tvivl var en form for oplyst despotisme, var at modernisere Tyrkiet hurtigt med en ikke ubetydelig inspiration fra vesteuropæiske demokratiske modeller, navnlig modeller med adskillelse af kirke og stat og verdslig republikanisme.
Forstår De, hr. Oostlander, når Tyrkiet ansøger om medlemskab af EU (og det er naturligt, at den ansøgning giver anledning til diskussion og sågar polemik), skyldes landets nuværende stolthed over dets positive historiske arv netop dette forsøg på at indføre vores europæiske verdslighed i et muslimsk samfund. For dette, som nogle af de ærede medlemmer har været inde på, er udfordringen, eller en af udfordringerne, i det 21. århundrede. Jeg mener ikke, at der findes nogen begrundelse for at anlægge den misfornøjede holdning, som De har udvist over for det verdslige ideal i betragtning G i Deres betænkning. Det moderne Europa er rodfæstet i dette ideal, som efter min mening fremstår meget klart i chartret om grundlæggende rettigheder, som vi har vedtaget. De burde anlægge det modsatte synspunkt, give det verdslige ideal en varmere velkomst og værdsætte det mere.
Hr. formand, Tyrkiet har ret til at søge om medlemskab. Jeg mener, at landet vil have ret til at forblive i ansøgningsfasen i et stykke tid, for fremskridtene sker langsomt og skal overvåges nøje fra vores side. Det giver os ikke ret til blot at gentage sætningen "visse fremskridt, men kunne gøres bedre, hvis han prøvede", som skolelærere sætter så stor pris på. Vi må ikke glemme, at Tyrkiets ansøgning om medlemskab af EU kan sidestilles med USA's erfaringer med begrebet "grænse" ved slutningen af det 19. århundrede. En sådan bevægelig pionerfront skaber den nødvendige dynamik til at gå videre. Set i det perspektiv bør vi fremme Tyrkiets ansøgning.
Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, arven fra Atatürk er en dobbelt arv, og den er noget tvetydig. Der er dels den sekulære stat, dels den tyrkiske hærs stærke stilling, der afspejles i det nationale sikkerhedsråds magt, som indebærer militærets kontrol over borgerne. I et virkeligt demokrati skulle det egentlig være omvendt.
Hvordan kan den sekulære stat bevares i Tyrkiet og demokratiet føres ud i livet? Hæren kan ikke være den ultimative garanti for demokratiet. Der er altså behov for gennemgribende reformer. Landet er stadig ikke et demokrati, hvilket klart vises i Oostlander-betænkningen, så længe menneskerettighederne krænkes, og så længe mindretallenes rettigheder absolut ikke er garanteret. Tortur hører til dagens orden. Det kurdiske sprogs stilling, udelukkelsen af kurderne som politisk faktor, eller i hvert fald forsøget på at udelukke dem, viser, at man ikke ønsker en politisk løsning på denne vigtige nationalitetskonflikt. Truslen fra fundamentalismen eksisterer fortsat, selv om AKP fører en reformpolitik. Vi erkender, at der er gjort vigtige fremskridt i lovgivningen såsom afskaffelsen af dødsstraffen, men gennemgribende reformer udebliver.
I punkt 11 i Oostlander-betænkningen foreslås det, at der seriøst skal tages fat på forfatningen. Det kan naturligvis ikke være en betingelse, men det er stadig et værdifuldt forslag at udarbejde en ny forfatning, hvori der er plads til menneskerettighederne, men også til det autonome kurdiske samfund, og hvori mindretallenes stilling garanteres.

Langen (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne gratulere hr. Oostlander! Det er en fremragende betænkning, som nævner alle kritiske punkter, uden at Tyrkiet bliver stødt. Den er retfærdig og åben, og jeg mener, at den, der indgiver en tiltrædelsesansøgning, har ret til at blive behandlet retfærdigt og åbent.
Desuden vil jeg modsige de to tidligere talere udtrykkeligt. Det handler ikke om - som det blev skrevet i mindretalsudtalelsen - næsten halvreligiøse begreber, men i punkt 3 står det udtrykkeligt, at de grundlæggende værdier i Europa, som først og fremmest er baseret på den jødisk-kristne kultur, men også på værdier fra oplysningstiden, generelt ikke står i modsætning til en muslimsk stats tiltrædelse. I betragtning af det, De, hr. Nordmann og fru Maes, netop sagde om laicismen i Tyrkiet, kan jeg kun anmode Dem om følgende: Søg informationer! Der er ikke religionsfrihed, der er ikke laicisme efter fransk forbillede. Laicisme i Tyrkiet betyder, at 130.000 offentligt ansatte kontrollerer det ikke-muslimske mindretal, piner og plager det. Der er ingen rettigheder for kristne religioner i Tyrkiet. Adskillelsen mellem stat og religion er den ene side, sikringen af religionsfrihed den anden. Det hører uomgængeligt til det europæiske værdisystem, at enhver må leve og virke efter sin religion. Det er ikke sikret i Tyrkiet. Indtil 1954 blev religionsundervisning endog straffet. Jeg anmoder Dem altså virkelig om at søge informationer herom.
De andre punkter, som nævnes, er følgende: militærets rolle, mindretalsrettigheder for kurderne, valgret, altså den kendsgerning, at man stadig har 10 %'s grænsen, arrestation af "politiske lovovertrædere" som Leyla Zana, der om kort tid har siddet 10 år i fængsel, fordi hun har benyttet sig af det frie ord, eller spørgsmålet om armeniernes og syrernes arv, som for øjeblikket ikke sikres i Tyrkiet. En lang liste, som Tyrkiet skal arbejde på at afskaffe. Det er landets forpligtelse!
Jeg bifalder udtrykkeligt, at der i punkt 52 i betænkningen står, at der ikke er en påbegyndelse af forhandlingerne i henhold til aftalerne i København. Først skal betingelserne opfyldes. Det vil blive prøvet i slutningen af 2004. Jeg er også fortaler for, at det ikke sker nu, men i slutningen af 2004. Denne betænkning kan som midlertidig betænkning heller ikke på nogen måde betyde Parlamentets fastlæggelse med henblik på en senere afgørelse om, hvorvidt vi godkender Tyrkiets ansøgning om tiltrædelse eller ej.

Ceyhun (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg håber virkelig - det kommer fra hjertet - jeg håber virkelig, at Tyrkiet en dag bliver et demokratisk land. Så vil det være svært for nogle her i Parlamentet at formulere indlæg.
Min kære kollega, hr. Langen, jeg værdsætter Dem meget, men dette indlæg har jeg hørt ofte, uanset hvad der sker i Tyrkiet. Mange indlæg vil ikke længere kunne holdes, fordi de altid bringer det samme til udtryk uafhængigt af, hvad der sker i Tyrkiet. I virkeligheden - hr. Verheugen har været inde på det - kan man fastslå, at der sker utroligt meget, men at det ikke er tilstrækkeligt - fuldstændigt rigtigt! At vi ønsker mere, at vi kritiserer Tyrkiet - fuldstændigt rigtigt! Men, kære kolleger, vær ærlige, for mange af Dem - De har kun hørt fire indlæg - er menneskerettighederne og borgernes rettigheder dog kun alibiindhold.
Mange af Dem ønsker simpelthen ikke Tyrkiet, sig det dog ærligt, for så har vi også klare forhold. Lad os sige det til Tyrkiet, så behøver vi slet ikke at spille teater her! Alt andet er virkelig kun teater. Jeg er som parlamentsmedlem glad for, at Rådet og Kommissionen har større kompetence, hvad angår udformningen af udenrigspolitikken, fordi Parlamentet, som jeg tilhører, ikke er egnet til det.

Arvidsson (PPE-DE).
Hr. formand, for nylig kørte jeg på en af de to broer mellem Istanbul og Üsküdar. Det slog mig, hvor let det er at krydse Bosperus - det er til og med lettere end at krydse Øresund mellem Sverige og Danmark. Broen over Bosperus tog mig fra det mere gammeldags Istanbul til det moderne Üsküdar. Man oplever ikke, at man går fra en verdensdel til en anden. Helsinki i Finland ligger længere øst på end Üsküdar på Anatoliens kyst.
Påstanden om, at Bosperus adskiller to verdensdele, og at EU skal stoppe dér, er både idéforladt og åndsfattigt. Vi bør i stedet med glæde tage imod den interesse, som Tyrkiet viser for medlemskab af EU. Vi bør give landet den hjælp, det behøver, for at omdanne sig selv til og blive et fuldkomment tilfredsstillende fremtidigt kandidatland.
Tyrkiet er en værdig europæisk samarbejdspartner. Med sit mangeårige NATO-medlemskab og stødende op til mere urolige og konfliktfyldte områder forbliver Tyrkiet et centralt land som en fremtidig samarbejdspartner. At forsøge at sætte religiøse forhindringer for et tyrkisk medlemskab af EU vil ikke bare være dybt ulykkeligt, men også direkte ukristeligt.
I den foreliggende betænkning stilles der krav til Tyrkiet, krav, som skal opfyldes for at muliggøre et EU-medlemskab. Den meget gode betænkning holder dog tydeligt døren åben for at muliggøre Tyrkiets fremtidige tiltrædelse. Man kan sige, at hr. Oostlander virkelig har haft succes med denne betænkning om Østen.
Cashman (PSE).
Hr. formand, jeg kan tilslutte mig hr. Ceyhuns kommentarer og hr. Nordmanns glimrende og formidable bidrag.
Der er et anstrøg af hykleri, når Parlamentet vender blikket mod Tyrkiet: Jeg ser ikke samme tilgang og samme holdning til de andre tiltrædelses- og kandidatlande. Jeg vil sige til de ærede medlemmer i dag, at hvis de samme kriterier var blevet anvendt, ville nogle af de nuværende medlemsstaters historie have udelukket dem fra medlemskab af EU. Det, vi skal gøre i dag, er at sende et budskab om, at vi anvender vores princip konsekvent. Vi skal støtte de reformvenlige, vi skal opmuntre til ændringer. Hvis vi gør det modsatte, tager vi modet fra de reformvenlige, forårsager fundamentalismens fremgang og lukker døren for Tyrkiet for evigt.
Kommissærens bemærkninger glæder mig. Mange ting er opnået, reformerne er imponerende, og det bør vi anerkende. Rådsformanden sagde, at der er to prioriteringsområder. Mine prioriteringsområder er følgende: at opmuntre til reform og at fremskynde reformprocessen. Opfattelsen i Tyrkiet (jeg var der for 10 dage siden) blandt politikere og almindelige mennesker er, at EU ikke ønsker, at Tyrkiet skal optages. Desværre er den fordom under denne forhandling efter min mening blevet styrket.
Dell'Alba (NI).
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Nordmann udtrykte sig med den allerstørste veltalenhed. Jeg vil følge hr. Cashmans eksempel fra lige før og ligeledes erklære min støtte til hr. Nordmann og med udgangspunkt i hans argumenter tilslutte mig hans overbevisning om, at der findes mange uudtalte fordomme i denne betænkning. Sådanne fordomme burde ikke optræde i en objektiv redegørelse for en nations tilstand. Naturligvis skal alle interesserede parters politiske overbevisninger respekteres. Jeg tilslutter mig imidlertid det ærede medlems udtalelser om verdslighed og betragtningerne om selve essensen i den kemalistiske stat. En sådan betragtning manglede fuldstændig i betænkningen, og det samme gælder tilsyneladende enhver omtale af de bestræbelser, som Tyrkiets nuværende premierminister udfolder for at knytte sit land sikkert til Europa.
Hvis Parlamentet i denne forbindelse, hr. Oostlander, havde fået mulighed for at udarbejde en så detaljeret betænkning som denne, ikke kun om ansøgerlandene, men også om Unionens nuværende medlemsstater (her tænker jeg på mit eget land), skulle man ikke blot have brugt 56 punkter, men måske dobbelt så mange, for at behandle forholdene i de italienske fængsler, situationen inden for det italienske retssystem og mange andre områder, hvor tingene går skævt. I vores egne lande, mine damer og herrer, eller i det mindste i nogle af vores lande, kom mennesker for ikke så længe siden i fængsel, fordi de var Jehovas Vidner og ikke ønskede at aftjene deres værnepligt. De blev enten tvunget til det, ellers blev de smidt i fængsel. Alt det har vores lande oplevet.
Tyrkiet skal naturligvis gøre betydelige fremskridt. Vi kan imidlertid ikke få begge dele: Enten tilbyder vi Tyrkiet at gøre land på Europas kyst, eller også afviser vi det. Hvis vi vælger det sidste, begår vi ikke blot en katastrofal politisk og strategisk fejl. Vi styrer også Tyrkiet, skubber det faktisk, mod andre kyster, andre strande, som vil være langt farligere, ikke kun for stabiliteten, men efter min mening også for tyrkernes velfærd og deres fremskridt i retning af demokrati, retsstaten og menneskerettigheder.
Derfor har mine radikale kolleger i Parlamentet og jeg selv sammen med medlemmer af Gruppen Europæisk Radikal Alliance, som jeg gerne vil benytte lejligheden til at takke, stillet et ændringsforslag, der netop sigter mod at undgå at lukke døren for Tyrkiet, som det sker i Oostlander-betænkningen. Det første udkast til denne betænkning, hvis tone fik mig til at tænke på Slaget ved Lepanto mere end noget andet, er naturligvis blevet forbedret i mellemtiden. Derfor har vi stillet et ændringsforslag, hvor vi erklærer os overbeviste om, at betingelserne for, at Tyrkiet får mulighed for at indlede tiltrædelsesforhandlinger, vil blive opfyldt, hvis den tyrkiske regering fortsætter sit igangværende program for væsentlige reformer med fasthed og beslutsomhed.
Ordføreren har foreslået, at ændringsforslaget medtages som en tilføjelse, hvilket er tegn på kompromisvilje, og det bifalder jeg. I en tilsvarende kompromisets ånd vil jeg acceptere ordførerens tilbud, idet jeg følger Verts/ALE-Gruppens eksempel. Ved at gøre dette håber jeg, at vi også kan nå til enighed om et budskab til Tyrkiet, hvor det dominerende tema ikke er, at døren er lukket, men at vi venter på reelle fremskridt. Når tiden er inde, vil alle naturligvis kunne træffe deres egne beslutninger. Lad os dog i det mindste holde døren åben. Med dette i tankerne håber jeg, at Parlamentet vil godkende dette ændringsforslag enstemmigt.

Gawronski (PPE-DE).
Hr. formand, Arie Oostlander har udført et meget stort og vanskeligt stykke arbejde, idet han har forsøgt at forene Parlamentets vidt forskellige holdninger til et kontroversielt og omdiskuteret spørgsmål som Tyrkiets tiltrædelse. Resultatet er et forslag til beslutning, der er acceptabelt som kompromis, men som vi måske gerne ville have haft var præget og inspireret af en større optimisme, så vi kunne sende et mere positivt signal til Tyrkiet - hvilket kommissær Verheugen også var inde på - selv om Tyrkiet stadig skal gøre en stor indsats og sørge for en lang række ændringer og nyskabelser, før landet kan gøre sig håb om at blive optaget i EU, sådan som der med rette står i forslaget til beslutning.
Det er nødvendigt at fastlægge, om geografi og religion er kriterier, der begrænser tiltrædelsesmulighederne, eller om tanken bag EU er en samling værdier og principper, hvilket indebærer, at de lande, der tilslutter sig værdierne og principperne om demokrati og frihed, har ret til at ansøge om medlemskab. Det er på den baggrund, at vi i stedet for punkt 52 i betænkningen, hvor der står, at betingelserne for at indlede forhandlinger endnu ikke er opfyldt - hvilket uden tvivl er rigtigt på nuværende tidspunkt - hellere ville have haft den version, der var medtaget i ændringsforslag 11, som hr. Dell'Alba nævnte lige før, og som på en positiv måde giver udtryk for tiltroen til, at betingelserne kan opfyldes, hvis Tyrkiet foretager de nødvendige reformer. Også jeg vil gerne rette en tak til ordføreren, hr. Oostlander, der lader til at være villig til at godkende dette ændringsforslag, som måske ikke kommer til at erstatte punkt 52, men i det mindste bliver en tilføjelse til det.

De Keyser (PSE).
Hr. formand, Oostlander-betænkningen har fået en større ansigtsløftning med de 283 ændringsforslag.
Visse ekstreme formuleringer, som kunne have skadet de politiske relationer mellem Parlamentet og Tyrkiet, er fjernet. Selv om man i betænkningen med rette peger i retning af respekt for menneskerettigheder, en vej, som landet stadig må gå, er det imidlertid stadig en partisk og ideologisk ladet betænkning efter mine begreber. Man forsøger at stemple Tyrkiet med sit eget syn på europæiske værdier.
I punkt 3 omtales en række europæiske værdier, der hovedsagelig har rod i den jødisk-kristne kultur. Hvis dette punkt ikke ændres, vil det være et slag i ansigtet på et grundlæggende verdsligt land under muslimsk ledelse. Det vil også være uacceptabelt for os europæere, da det vil betyde gamle svøbers tilbagevenden og religionens fornyede indflydelse på politiske anliggender.
Hvis vi skal nævne jødisk-kristne værdier, hvorfor nævner vi så ikke også jødisk-kristne forbrydelser? Vi må genlæse Jesusevangeliet af den portugisiske nobelpristager José Saramago for at minde os selv om de mange forbrydelser, der er begået i vores guders navne. Godt, lad os tage guderne ud af spillet. Lad os en gang for alle anerkende, at Europa er verdsligt og indeholder mange forskellige religioner. Lad os behandle Tyrkiets ansøgning om medlemskab af EU fast, men retfærdigt.

Sommer (PPE-DE).
Hr. formand, det er vigtigt, at vi møder vores tyrkiske venner med ærlighed og åbenhed. En sådan omgang inkluderer naturligvis retten til at kritisere og gøre opmærksom på misforhold. Vi ønsker at hjælpe Tyrkiet på vej frem til virkelig demokrati og retsstatslighed. Tyrkiet har fortjent en retfærdig behandling, og Oostlander-betænkningen er retfærdig. Her beskrives bemærkelsesværdige fremskridt, men det siges også meget ærligt, hvor der stadig er et enormt behov for reformer.
Følgende er vigtigt for mine begreber: Tyrkiet skal også selv ønske at gøre fremskridt i forbindelse med opfyldelsen af kriterierne fra København. Landet må ikke bare iværksætte disse reformer overfladisk for at pacificere EU-kritikerne, for nærmest at gøre os en tjeneste. Tyrkiet skal forankre de nødvendige reformer dybt i samfundet, reformerne skal fungere i hverdagen. Forfatningsændringer på papir, nye love på papir er ikke tilstrækkelige alene. Papir er taknemmeligt! Det afgørende er gennemførelsen af reformer i folks hverdag. Præcis det har indtil nu ikke været til at få øje på. I Oostlander-betænkningen beskrives de mange mangler på alle områder. Det konkluderes, at betingelserne for optagelse af tiltrædelsesforhandlinger for øjeblikket ikke er til stede, og Rådet opfordres til klart og tydeligt at tage stilling. Københavnskriterierne - man kan kun understrege det igen og igen - kan der ikke forhandles om. Der gælder det samme for hvert kandidatland, det gælder altså også for Tyrkiet. Her skal Tyrkiet også være retfærdig over for EU og anerkende denne kendsgerning. Tyrkiet skal stoppe med at give sorteper videre til EU og udøve pres. Det er ikke os, der har lovet den tyrkiske befolkning hurtig tiltrædelse om få år, det var ene og alene de tyrkiske politikere selv. Hvis de tyrkiske politikere nu får forklaringsproblemer, og befolkningen bliver utålmodig, er det et hjemmelavet problem, som skal løses hjemme i Tyrkiet og ikke af EU ved en opblødning af førtiltrædelseskriterierne.
Hvad Tyrkiet kan forvente af os - og det kan landet virkelig - er ærlighed, åbenhed, seriøsitet og retfærdighed.

Gemelli (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Oostlander for hans betænkning, og jeg vil ligeledes gerne takke rådsformanden, hr. Yiannitsis, og kommissær Verheugen.
Hr. Oostlanders betænkning er efter min mening meget velafbalanceret og ærlig. EU er en Union af fælles værdier, og det betyder, at alle de lande, som blev optaget i EU før i tiden, og som bliver optaget i EU i dag, tilslutter sig disse værdier, og at de for at komme med i EU har tilpasset deres institutionssystemer, politiske systemer og økonomiske systemer. Det er sådan, det forholder sig. Det er ikke EU, der bliver optaget i Tyrkiet, men Tyrkiet, som ønsker at tilslutte sig disse fælles værdier. Vi skal respektere de forskelle, som giver EU's dets mangfoldighed, men grænserne går ved overholdelsen af Københavnskriterierne og principperne om demokrati og retsstat. Det er kriterier og principper, som ikke bare skal proklameres, men som også skal gennemføres og efterleves. Jeg vil vove den påstand, at de lande, der agter at tage del i den europæiske kultur, kan blive medlemmer af EU.
Tyrkiet ansøger om medlemskab. Det er vi principielt ikke modstandere af. Vi venter på, at landet skal gennemgå et forløb, hvor det overtager vores kulturelle værdier. Vi skal opmuntre Erdogans regering i dens bestræbelser på at nærme sig EU's værdier. De ideologiske NATO-tilhængere er af den opfattelse, at Tyrkiets rolle i NATO er et godt kort på hånden, når det gælder optagelsen i EU. Sådan var det måske tidligere, men i dag mener vi, at NATO - med Ruslands deltagelse og med en lidt mere effektiv støtte fra EU's side - gradvist skal påtage sig rollen som internationalt politi i FN's tjeneste, og at der skal foretages en reform af FN, så det kan forsvare menneskerettighederne og demokratiet i verdens lande.
Jeg håber, at Tyrkiet vil følge disse forslag, finde en løsning på Cypern-spørgsmålet og skabe et godt naboskabsforhold til alle de tilgrænsende lande ved at løse gamle konflikter.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er to mundtlige forespørgsler (B5-0094/2003 og B5-0095/2003) af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik til Rådet og Kommissionen om et fornyet transatlantisk partnerskab i det tredje årtusinde.

Nicholson of Winterbourne (ELDR)
Fru formand, jeg taler på vegne af formanden for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, hr. Brok. Det er påtrængende nødvendigt, at vi tænker alvorligt over, hvordan vi kan fremme og styrke de transatlantiske forbindelser i dag. Dette er incitamentet for vores forespørgsler til Rådet og Kommissionen: udviklingen af det transatlantiske partnerskab.
Det er vores opfattelse, at manglerne ved vores fælles sikkerheds- og forsvarspolitik er blevet udstillet skånselsløst i forbindelse med Irak-konflikten, og at det transatlantiske partnerskab er blevet stærkt svækket som følge heraf.
Vi mener, at den mellemstatslige metode stadig har overtaget på bekostning af fællesskabsmetoden i de transatlantiske forbindelser. Fælles strukturer, som vi kunne udvikle med institutioner i Bruxelles, måske under Det Europæiske Konvent, vil bidrage til større koordinering. Men medmindre medlemsstaterne viser en politisk vilje til at arbejde for fælles aktioner, vil udviklingen af den fælles forsvars- og sikkerhedspolitik som led i den transatlantiske alliance ikke få den styrke, som den både kræver og fortjener.
Som præsident Bush sagde tidligere på ugen i Polen, er de fælles værdier, der underbygger de transatlantiske forbindelser, det fælles udenrigspolitiske element, som kan bringe EU og USA sammen. Vi har imidlertid ikke råd til at optræde på en tilfældig, inkonsekvent og splittet måde. USA er så stærk en partner, at hvis EU ikke kan tale med én stemme - hvis ikke en fælles stemme, så måske en enkelt stemme, men i hvert fald en koordineret stemme - vil vi blive ved med at sakke agterud i det transatlantiske partnerskab. EU står i denne forbindelse over for sin alvorligste krise i de sidste 10 år.
Det spørgsmål, som vi forventer, at kommissæren og Ministerrådet vil besvare i dag, er, hvorvidt vi igen kan få et reelt partnerskab med USA. Kan vi tilføre det partnerskab den nye dynamik, som Udvalget om Udenrigsanliggender mener, at det kræver og fortjener, og kan vi blive USA's ligeværdige partner, eller må vi altid føle, at vi sakker agterud? Vi kan se, at der er mulighed for en dramatisk fornyelse af den transatlantiske alliance, og her spiller partnerskabet mellem EU og USA den mest betydningsfulde rolle.
Vi ser naturligvis et stærkere Europa som en betingelse for, at NATO overhovedet kan overleve. Det er ikke kun EU, der er blevet svækket af konflikten i Irak og af udfaldet af den konflikt. NATO og FN er også blevet alvorligt svækket. De fleste medlemsstater i EU er medlemmer af NATO, og selv de, der ikke er det, mener, at NATO er den grundlæggende garanti for europæisk atlantisk stabilitet. Vi ønsker derfor her i eftermiddag at få bekræftet, at Ministerrådet og Kommissionen deler vores syn på dette, og at de også mener, at et stærkere Europa vil betyde et stærkere NATO. Kan EU - både medlemmer og ikke-medlemmer - styrke den NATO-euro-atlantiske alliance, da den stadig er en grundlæggende garanti for europæisk stabilitet? Vi forsøger derfor at diskutere, hvilket formål Den Atlantiske Alliance nu tjener, hvordan Den Atlantiske Alliance bør struktureres, og hvilke midler der skulle stilles til dens rådighed. NATO bør uden tvivl også reformeres, især med hensyn til militær omstrukturering.
På det seneste har vi haft mange diskussioner i forbindelse med den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, også med kommissæren selv i går aftes i Den Vesteuropæiske Unions og Europa-Parlamentets fælles dialog om militær omstrukturering med særlig vægt på fuldt samarbejde mellem EU's medlemsstater og vores store investeringer i moderne teknologier. Men hvordan kan vi opnå det mest effektivt i NATO-regi, og måske på en billigere måde? En institutionel reform af NATO finder vi også påtrængende nødvendig.
Vi ønsker altså, at EU både indadtil og udadtil skal have en konsekvent optræden, der er baseret på sammenhængende strategisk tanke og handling. Vi ser frem til en rigtig debat i eftermiddag, som kan blive startskuddet til ægte transatlantiske forbindelser efter Irak, med den reelle dimension, som de fortjener.
Yiannitsis
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Rådet deler det ærede medlems dybe bekymring over forholdet mellem Unionen og USA. Selv om forholdet grundlæggende fortsat er stærkt, er det klart, at begge sider må undersøge de praktiske aspekter endnu en gang. Unionen har gjort det absolut klart, at den betragter forholdet til USA som hovedprioriteten for sin udenrigspolitik. Ved at samarbejde kan vi skabe en bedre verden for alle. Spørgsmålet for Unionen er, hvordan dette mål kan gennemføres på grundlag af det allerede meget brede samarbejde, der finder sted på Vestbalkan, i Afghanistan, Mellemøsten og i forbindelse med Nordkorea.
Når man fokuserer på spørgsmål, som Unionen og USA ser forskelligt på, skjuler man ofte dette samarbejde, som værdsættes af begge parter. Som det ærede medlem ved, vil den højtstående repræsentant fremlægge et dokument på Det Europæiske Råds møde i Thessaloniki med anbefalinger til en global strategi for Unionen inden for udenrigspolitik og sikkerhed. En foreløbig diskussion af emnet kan finde sted på Rådets (almindelige anliggender og udenrigsministrene) møde i juni. Det er klart, at, selv om der bliver tale om en overordnet strategi, vil den også bidrage til udviklingen af forholdet mellem EU og USA. Man går også ud fra, at den vil blive baseret på Unionens nuværende politik vedrørende bl.a. FN's rolle. Tidspunktet er det rette, eftersom dette vil finde sted lige før EU-/USA-topmødet i Washington den 25. juni.
Ligesom udviklingen af udenrigs- og sikkerhedspolitikken giver Unionen mulighed for at håndtere de seneste begivenheder, herunder samarbejdet med USA i Mellemøsten, Afghanistan og på Vestbalkan, inden for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, har en forbedring af Europas militære kapacitet fortsat høj prioritet for Unionen, således at Unionen kan blive en mere effektiv partner for USA.
Rådet har fortsat den holdning, at en multilateral fremgangsmåde altid udgør den bedste løsning på de forskellige problemer, vi i dag står over for forskellige steder i verden. Rådet har ikke udtrykt sin holdning til spørgsmålet om at medtage princippet om forstærket samarbejde inden for rammerne af ESFP i den nye traktat. Da vi færdiggjorde den nye transatlantiske dagsorden, erklærede vi, at vi lægger vægt på målsætningen om at opbygge en ny europæisk arkitektur på sikkerhedsområdet, hvor NATO, Unionen, OSCE og Europarådet kan supplere og gensidigt styrke hinanden.
Det var vores holdning i 1995, og det er fortsat vores holdning i dag. Den nye transatlantiske dagsorden er den mest omfattende ramme for samarbejdet med USA. Handlingsplanen er måske forældet nu, men det gælder ikke den nye transatlantiske dagsorden. Vores dialog med USA er allerede intens med talrige, løbende kontakter på alle niveauer. Vi har ikke brug for flere møder, men måske for i højere grad at koncentrere vores opmærksomhed. Vi håber, at udviklingen af en overordnet strategi for Unionen vil føre til en fornyet dialog med USA og øge dens nytteværdi i forbindelse med situationer, der er under udvikling verden over.
Samarbejde er fortsat en absolut nødvendighed, når man skal bekæmpe terrorens svøbe. Efter den 11. september 2001 har vores samarbejde udviklet sig over al forventning på begge sider. Ud over alt, hvad der er sagt om forskelle, hersker der meget ofte uvidenhed på begge sider af Atlanten om det væsentlige og specifikke arbejde, der udføres i fællesskab med henblik på at bekæmpe terrorismen. USA har brug for Europa, ligesom vi har brug for USA, hvis vi ønsker at kunne bekæmpe dette århundredes udfordringer med held.
Rådet er fuldt ud klar over, at hvis det skal lykkes, skal vi ikke blot behandle symptomerne, men også årsagerne. Og dette forudsætter, at man mobiliserer ressourcer inden for mange og forskelligartede sektorer, både økonomi, den sociale sektor, på udviklingsområdet og inden for den politiske sektor.
Endelig er den transatlantiske dialog på det lovgivningsmæssige område et usædvanligt vigtigt element i de transatlantiske forbindelser. Mens Rådets kontrakter i høj grad er med den amerikanske regering, kan Parlamentet spille en central rolle ved at styrke dialogen med medlemmerne af Kongressen med henblik på at fremme forståelsen for bekymringer og prioriteringer hos EU's befolkninger. Rådet har ikke tilladelse til at diktere, hvilken rolle civilsamfundet kan spille i denne dialog. Men det har tilskyndet til udviklingen af de fire specialiserede dialoger og fastholder det synspunkt, at de sammen med de talrige netværk af universiteter, institutter, laboratorier, tanker osv. kan yde et vigtigt bidrag.
Der er ikke behov for flere rammer for samarbejdet. Det, der er behov for i dialogen med USA, er, at begge sider holdes grundigt underrettet om modpartens synspunkter og gensidige foranstaltninger.

Patten
Fru formand, hr. Brok har stillet en række interessante spørgsmål, der vedrører forhold, som vi skulle forsøge at behandle for at styrke vores igangværende dialog med USA. De, der på begge sider af Atlanten allerede er i gang med de omfattende forberedelser til næste måneds topmøde mellem EU og USA, som formandskabet henviste til, og med at færdiggøre en imponerende liste med emner, kan, tror jeg, berolige det ærede medlem.
At vi er på vej ud af en periode med spændinger i de transatlantiske forbindelser, er der ingen tvivl om. På en vis måde ville det have været mere foruroligende, hvis traumet fra en krig ikke havde fremkaldt sådan en voldsom debat. Jeg er heller ikke i tvivl om, at nogle af de problemer, der blev sat i relief af krigen i Irak, har dybere rødder. Jeg har talt her og andre steder om mere langvarige tendenser i visse cirkler i USA, som er en reel årsag til bekymring for europæerne.
Vi må først og fremmest anspore de politiske ledere og den offentlige mening i USA til at modstå dem, der argumenterer for at tilsidesætte 50 års amerikansk internationalisme og multilateralisme i forfølgelsen af en illusorisk følelse af sikkerhed. Hvad deres motiv end er, må de mennesker i USA, der forkaster multilateralisme, vide, at sådan en tilgang rummer et deprimerende element af selvopfyldende profeti. Multilateralisme uden USA kan meget vel slå fejl. Men de af os, der slår til lyd for multilateralismen, har også et ansvar: at sikre, at den skaber praktiske, effektive og betimelige resultater.
Dette er en vigtig debat. Men den må ikke overskygge sandheden om, at de transatlantiske forbindelser på mange vigtige områder bliver bredere og dybere. At vi har en dialog indebærer ikke nødvendigvis, at vi altid er enige, eller at vi er enige om alting. Men vi er enige om at kontrollere vores uenighed og at fortsætte dialogen. Vi er uenige om Kyoto-protokollen, men vi vil stadig samarbejde om kulstofbinding og inden længe om brintforskning. Vi truer USA med FSC-gengældelsesforanstaltninger, og de klager over os i WTO, fordi de mener, at vi er for langsomme til at godkende nye genetisk modificerede produkter. Men Europa og USA er stadig de største handelspartnere i verden, og konflikterne berører kun en brøkdel af vores samlede handel. Tre fjerdedele af alle direkte udenlandske investeringer i USA er europæiske, halvdelen af USA's direkte udenlandske investeringer sker i Europa. Europa investerer mere i Texas, end USA investerer i Japan. De amerikanske investeringer i Nederlandene er ca. dobbelt så store som de amerikanske investeringer i Mexico.
Vores dialog med USA rækker naturligvis langt ud over Kommissionens traditionelle domæne med handel og økonomiske forbindelser. Efter 11. september 2001 har vi gjort store fremskridt inden for politisamarbejde og håndtering af finansieringskilder for terrorister. Inden længe indgår vi aftalerne om gensidig retshjælp og udlevering. Vi samarbejder tæt med USA om en række spørgsmål vedrørende transportsikkerhed. Og på baggrund af erfaringerne fra samarbejdet mellem EU og USA i Balkanlandene arbejder vi allerede sammen om genopbygningen af Afghanistan. Nu, da FN har skabt en politisk ramme for Irak i perioden efter Saddam, håber vi, at vi snart kan vurdere, hvordan vi kan bidrage der.
Hvad angår det transatlantiske økonomiske partnerskab, blev der aftalt en ramme for tætte økonomiske forbindelser på topmødet i London i 1998. Vi har en handlingsplan, der omfatter en række initiativer, herunder tekniske hindringer for handel, indkøb, gensidig anerkendelse, intellektuel ejendomsret og konkurrence. I multilaterale fora har vi samarbejdet snævert i bestræbelserne på at fremme Doha-dagsordenen for udvikling. Bilateralt har vi gjort fremskridt inden for gensidig anerkendelse og den nye positive økonomiske dagsorden, som blev aftalt sidste år. Til støtte for regeringsdialogen har både Europa og USA for nylig bekræftet deres tilslutning til den transatlantiske erhvervsdialog i en mere målrettet udgave.
Hvad angår forskellige økonomiske modeller, kan vi ikke se forskel på NAFTA og FTAA på den ene side og EU på den anden som hindringer for tættere transatlantiske økonomiske forbindelser. Vi ser dem snarere som forskellige veje til et fælles mål: større global økonomisk integration. Den regionale konvergens af kollektive præferencer kan håndteres i den multilaterale kontekst på en retfærdig og konstruktiv måde, men også bilateralt, navnlig ved at fokusere på identificering af sektorspecifikke og gensidigt fordelagtige initiativer, der har en direkte positiv indflydelse på erhvervsliv og markedsvilkår.
Hvis vi ser på spørgsmålet om globale udfordringer, f.eks. miljø, retfærdighed, migration, sociale og etniske konflikter, er vidnesbyrdet om vores samarbejde blandet. Vi har gjort store fremskridt inden for retfærdighed, vi er mindre enige om miljømålene. 
Hvad angår strategier for udviklingsbistand, er både Europa og USA engageret i det nye globale partnerskab for udvikling. Vi vil samarbejde om at forsøge at integrere udviklingslandene i verdensøkonomien. I alle disse forhold går vi ind for komplementaritetsprincippet, og vi er fast besluttet på at sikre den bedste og mest effektive anvendelse af donormidlerne i udviklingsprogrammerne.
På det humanitære område er vi også fast besluttet på at arbejde hen imod større effektivitet og komplementaritet i indsatsen, og vores egne og de amerikanske organisationer arbejder godt sammen om at forsøge at gennemføre dette.
Hvad til sidst angår forslaget om en rapport om de fremtidige transatlantiske forbindelser, husker De muligvis, at jeg måske en anelse stridslystent berørte dette spørgsmål i en tale til Parlamentet for et år siden. Som jeg sagde på det tidspunkt, mener jeg ikke, at de problemer, vi står over for, skyldes manglende strategi. Målene og visionerne for vores forbindelser, der fremgår af den nye transatlantiske dagsorden fra 1995, gælder stadig. På grund af det oprørte hav, vi har krydset siden da, forstår jeg godt, at nogle ønsker at revidere vores kurs. Men det er netop, fordi vi stadig er ved at komme os over den hårde sørejse, at vi bør give os lidt tid til at komme til os selv og sikre, at en ny langsigtet strategi ikke bringes ud af kurs af kortsigtede følelser og pres. Dette gælder i endnu højere grad på et tidspunkt, hvor EU er i gang med en grundlæggende vurdering af dets eget formål og strukturer - herunder en ny europæisk sikkerhedsstrategi - og USA er på vej mod de tidlige faser af en præsidentvalgkamp.
Under disse omstændigheder er der stor risiko for, at en sådan vurdering, i hvert fald af de udenforstående, ville blive betragtet som endnu et bevis på den påståede krise i forbindelserne mellem EU og USA. I stedet for skal vi fokusere på løsningen af praktiske problemer, mens vi går ind i en mere afdæmpet dialog med vores amerikanske partnere, hellere ansigt til ansigt end gennem vores respektive mediers højttalere. Europa-Parlamentets rolle vil være afgørende i den sammenhæng. Vi vil naturligvis arbejde sammen med Dem for at få nye idéer til de transatlantiske forbindelser, og jeg håber, at Parlamentet selv vil bruge sin uafhængighed og visdom til at udfordre os med nogle af de emner, der bør inddrages i en fremtidig strategi. Vi vil også se på de erfaringer, som De og Deres vælgere gør Dem med de politikker, der er udarbejdet i Bruxelles. Først og fremmest har vi brug for, at De står i forbindelse med Deres kolleger i Kongressen for at sikre, at der lægges stor vægt på den europæiske sag i de intellektuelle og lovgivningsmæssige debatter i Washington.
Der er kun to ting til, som jeg vil pointere som en lille fodnote. For det første har De sikkert hørt mig sige før, at der er meget få ting, vi ønsker at opnå i Europa, som vi ikke har større chance for at opnå, hvis vi kan samarbejde med USA. Omvendt er det næsten det samme: Mange, hvis ikke de fleste, af de ting, som USA ønsker at opnå, kan bedre opnås, hvis USA kan samarbejde med Europa. Det var en pointe, der kom både eksplicit og implicit til udtryk i den nye amerikanske sikkerhedsstrategi.
Partnerskab er ikke rivalisering. Desuden har partnere lov til at have deres egne holdninger. Vi behøver ikke at føle os forpligtede til at finde ud af fra Washington, hvad vores holdninger som europæere burde være, før vi udtrykker dem. Så jeg håber stærkt, at vi fra tid til anden vil lade tvivlen komme hinanden til gode og vil erkende, at verden og vi selv er bedre stillet, hvis USA og Europa kan arbejde i partnerskab.
En sidste ting: Jeg går ud fra, at det er muligt at danne sig et billede af fremtidens forbindelser ud fra den solidaritet, vi nød godt af i årene efter Anden Verdenskrig, da hovedsageligt Europa pressede på for at få de sikkerhedsstrukturer, der førte til oprettelsen af NATO, og da USA pressede på for økonomisk og politisk integration, hvilket førte til oprettelsen af Fællesmarkedet og siden hen EU.
Det er tåbeligt ikke at erkende, hvor meget der ændrede sig geostrategisk med afslutningen på den kolde krig og Berlinmurens fald. Jeg håber, at vi, når vi udvikler de fremtidige forbindelser, vil basere dem på realiteterne i dag og i fremtiden og ikke på den varme efterglød af et bemærkelsesværdigt succesfuldt partnerskab i anden halvdel af det forrige århundrede. Vi skal være utroligt heldige for at gøre det så godt igen. Men hvis vi skal gøre det så godt, skal vi se på fremtidens problemer ud fra dagens udfordringer og ikke ud fra gårsdagens succeser.
Elles (PPE-DE).
Fru formand, dette er en glimrende lejlighed til at få en debat om det transatlantiske partnerskab, nu hvor Irak-konflikten er overstået, og støvet lægger sig i ørkenen, og før Rådet og Kommissionen tager til Washington i slutningen af denne måned.
Min gruppe finder, at mens sikkerhedspartnerskabet i 1980'erne understøttede de transatlantiske forbindelser, og vi havde økonomiske uoverensstemmelser, er det nu det økonomiske marked og integrationen af handel og investeringer, der understøtter de transatlantiske forbindelser, mens sikkerhedssiden ser lidt skrøbelig ud.
Men af grunde, som både Rådet og Kommissionen har givet tydeligt udtryk for, ser de i dag forholdsvis kortsigtet på alting snarere end at give et mere langsigtet syn på vores forbindelser med USA. En amerikansk diplomat udtrykte det fint for et par dage siden. Han sagde, at europæerne ser på problemerne ud fra et 2003-perspektiv: problemerne med at opbygge EU, vores udenrigspolitik og indledningen på en strategi over for tredjelande. USA ser derimod meget mere på problemerne i 2020 med masseødelæggelsesvåben og en lang række andre ting, på et globalt grundlag, hvilket vi er tilbøjelige til ikke at gøre. Det budskab, der skal sendes til topmødet, er derfor, at politik, økonomi og sikkerhedspolitik i verden efter den kolde krig begynder at blive tæt forbundet.
For det første politik. Ja, vi skal forstå hinanden, som rådsformanden sagde, men vi har ganske givet brug for mere samarbejde, ikke bare på bestemte områder som bekæmpelse af terrorisme: Vi har brug for en langsigtet ramme for at klare det problem og gå fra at være et værdifællesskab til at være et handlefællesskab, der tager sig af problemerne med aids i den tredje verden, nuklear spredning og en række andre ting, som Europa og USA sammen står over for som globale udfordringer.
For det andet økonomi. Vi ved, som kommissæren sagde, at de globale økonomiske udfordringer bringer os tættere sammen, men det er uden tvivl ved at udvikle tættere bånd, ved at udvikle et transatlantisk marked - meget af det er allerede på plads, men vi skal tilføje finansielle tjenester, digital økonomi, konkurrencepolitik og andre ting - at vi kan skabe et transatlantisk marked i løbet af de kommende 10 år.
For det tredje må vi på det sikkerhedspolitiske område, hvor vi har de største vanskeligheder, stille følgende spørgsmål: Vil Europa have tilstrækkelig militær kapacitet? Har det den politiske vilje til nogensinde at blive USA's partner?
Endelig synes det for mig, som om vi har brug for en langsigtet europæisk strategi for at vide, hvad vi ønsker, før vi kan udforme en transatlantisk strategi og tænke på samme betingelser som amerikanerne. Desuden må vi have et transatlantisk topmøde, der indtager en strategisk holdning snarere end at se på bestemte sager og bestemte problemer.
I sidste ende er det hensigten at få et transatlantisk marked, hvor vi skal mobilisere vores erhvervsliv og politiske samfund og lytte til dem, vi repræsenterer, så vi kan skabe en verden af i morgen til gavn for alle.
Obiols i Germà (PSE).
Fru formand, vores bekymring over den aktuelle situation i forbindelse med det transatlantiske forhold skyldes ikke udelukkende den omskiftelige situation i forbindelse med Irak-krisen eller dens mulige konsekvenser, men har dybereliggende årsager, navnlig en erkendelse af, at vi oplever en virkelig radikal ændring, en virkelig usædvanlig ændring i den amerikanske udenrigs- og sikkerhedspolitik under det nykonservative banner.
Lederskab gennem multinationalt samarbejde er erstattet af en ensidig fremgangsmåde på globalt plan, strategier for indeslutning og afskrækkelse gennem doktrinen om forebyggende angreb og restriktionerne ved deltagelse i alliancer og multilaterale institutioner gennem oprettelsen af skræddersyede koalitioner, hvor en form for underkastelse baseret på princippet om "du er enten med mig eller mod mig" synes at være fremherskende. Mange her i Europa mener, at denne tænkemåde ikke vil føre til Pax Americana, men snarere medføre et betydeligt amerikansk kaos i verden.
Hvis Europa i denne sammenhæng ønsker at leve op til sit ansvar, må det gøre sig til en organisation, der er i stand til at spille en betydelig rolle på den internationale scene, og for at opnå dette skal den europæiske politik til stadighed forfølge målsætningen om at gøre USA multilateralt - et mål, som ikke er helt uden for rækkevidde, når vi tager i betragtning, at opinionsundersøgelser viser, at næsten to tredjedele af den amerikanske befolkning foretrækker multilaterale metoder frem for unilaterale.
Inden for et omdefineret forhold må vi acceptere, at der findes betydelige forskelle, at der findes mange forskellige opfattelser og metoder, men at der også findes mange fælles synspunkter og punkter, hvor der er mulighed for enighed. Hvis vi accepterer denne kontrastfyldte situation, kan vi også gøre fremskridt.
Endelig vil jeg gerne sige, at jeg tror, at den holdning, som udtrykkes af den højtstående repræsentant og kommissær Patten samt de specifikke forslag, der blev fremsat af formanden for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, går i den rigtige retning, og at vi vil støtte dem.

Van den Bos (ELDR).
Lad dog ikke det forenede Europa blive uenigt om den atlantiske enhed. Kommissær Patten har ret. De største verdensproblemer kan og skal ikke kun løses af USA. Hvad enten det nu drejer sig om masseødelæggelsesvåben, menneskerettigheder, fattigdom, kampen mellem religioner eller manglende demokrati, er det af vital betydning, at USA og Europa optræder i fællesskab. Europæerne skal ligesom Bush vise verden Vestens nye progressive ansigt.
EU kan kun være Washingtons fuldgyldige partner, hvis det også optræder som en sådan. Hvis den fransk-tyske akse vender sig bort fra Washington, mens den britisk-polske akse nærmer sig Bush, kommer vi overhovedet ingen vegne. Vi må skubbe Irak-traumaet til side, og EU må sammen med USA udarbejde en fælles global strategi. To strategier er for meget, og der er heller ikke plads til national selvovervurdering eller til konservative, ideologiske dagsordener. Lad Europa og USA nu forenes om en pragmatisk strategi, kort sagt en D 66-holdning.

Marset Campos (GUE/NGL).
Fru formand, først vil jeg gerne takke Rådets og Kommissionens repræsentanter for deres taler og påpege, at da vores delegation af parlamentsmedlemmer besøgte Washington, bad medlemmer af den amerikanske Kongres os om hjælp til at neutralisere og lamme de nykonservative og på nogle punkter næsten fascistiske tendenser i Bush-regeringen. De udtrykte med andre ord Deres ønske om et forhold mellem det amerikanske og de europæiske folk, som bidrager til fred i verden.
Hvis det viser sig, at det amerikanske udenrigsministerium leverede misinformation, da man sagde, at der fandtes masseødelæggelsesvåben i Irak - og vi kan se, at der blot var tale om manipulation - og hvis vi husker på, at man i dokumentet fra udenrigsministeriet af 20. september 2002 så bort fra FN, EU og folkeretten og blot erklærede, at USA fremover vil diktere lovene - står vi efter min mening over for en stor trussel for verden og ligeledes for Europa.
Heldigvis er Europa baseret på fred, folkeretten og fredelig løsning af konflikter, og vi skal spille en vigtig rolle for at gøre fremskridt i den retning og forhindre nye trusler fra den konservative Bush-regering og derigennem genoprette venskabet mellem det amerikanske folk og os.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Fru formand, jeg var ikke klar over, at idealisme var den fremherskende filosofi i Europa-Parlamentet. Vi kan ikke opbygge transatlantiske forbindelser blot ved at gentage igen og igen, at det er det, vi ønsker.
Tidligere blev de transatlantiske relationer bestemt af opgøret mellem de totalitære regimer i de kommunistiske lande på den ene side og Vesten på den anden. Det var det, hr. Patten var inde på mod slutningen af sin tale. Denne situation ændrede sig efter kommunismens fald. Så hvis vi ønsker at have transatlantiske forbindelser, er vi nødt til at omdefinere forholdet. Vi må spørge os selv, hvorvidt USA og Europa nødvendigvis skal have de samme interesser i dag. Før kommunismens fald var det nødvendigvis sådan, men gælder det stadig i dag? Når spørgsmålet er formuleret, bliver svaret indlysende. USA og Europa deler ikke længere den samme vision eller de samme interesser. Dette gælder både med hensyn til geostrategi og økonomi. Et nyt transatlantisk forhold kan derfor ikke opbygges ved, at vi gentager vores ønske om det. Vi er nødt til at fremkomme med en helt ny definition af vores forhold til USA.
Lad os tage et meget enkelt eksempel. Nu har vi euroen. Hvis vi skal være ærlige, skiller euroen EU fra USA, idet euroen er dollarens største rival. Derfor er vores strategiske og økonomiske interesser forskellige. Hvis vi ønsker at puste nyt liv i vores økonomier og få gang i Europa igen, er vi nødt til at stille et spørgsmål af fundamental betydning for Europa. På globalt plan må vi spørge, om vi for evigt er tvunget til at betale for energi og olie i dollars. Hvor dekreteres det, at vi skal betale i dollars for den olie og gas, vi køber i Rusland, Saudi-Arabien eller Iran? Vi må have viljen til med hensyn til strategi og økonomisk politik at gøre euroen til en sikker valuta for at sikre, at vi har midlerne til at skabe økonomisk genopretning. Det er netop det, USA er i gang med i dag. Et tal på 8 milliarder dollars pr. dag er blevet nævnt. USA har brug for investeringer for at betale af på sin gæld. Derfor er vi nødt til at styrke euroens rolle som en sikker valuta, der udfordrer dollaren.
Mine damer og herrer, hvis man ønsker at drøfte spørgsmålet om transatlantiske relationer, må man finde modet til at fremlægge dette problem over for USA. Det er de virkelige udfordringer. Det vil ikke lykkes os at opbygge et nyt transatlantisk forhold, hvis vi i EU ikke har vores egen doktrin om alle strategiske problemer, om alle militære problemer, om vores vision for verden og om, hvad vi ønsker i verden. Vi må sikre, at vi definerer vores egne interesser. Først da kan vi gå i diskussion med USA.

Collins (UEN).
Fru formand, krigen i Irak for nylig afslørede tydelig politisk uenighed mellem mange EU-ledere og den amerikanske regering, men vi burde tænke os om et øjeblik og spørge os selv om følgende: Ønsker vi at forny det transatlantiske partnerskab, eller mener vi, at det er bedst for EU at distancere sig fra den amerikanske regering på nuværende tidspunkt?
Hvis et fornyet transatlantisk partnerskab er ønskeligt, bliver det sandelig ikke let at opnå det på grund af den eksisterende uenighed mellem mange EU-regeringer og den nuværende amerikanske regering. Jeg mener imidlertid, at vores fælles interesser og problemer er bedst tjent med, at EU og USA's regering arbejder tættere sammen på en lang række områder. Vi må ikke glemme, at vi i løbet af de sidste 50 år har arbejdet sammen om at skabe en international retsorden, der ikke blot omfatter handels- og sikkerhedsspørgsmål, men også spørgsmål vedrørende menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. Det er ligeledes vigtigt, at de stærke følelser, der eksisterer i øjeblikket, ikke får os til at overdrive vores uenighed om en række politiske spørgsmål.
Vi skal forsøge at håndtere forbindelserne mellem EU og USA ved at indtage en forsigtig og afmålt holdning i stedet for at behandle disse meget vigtige forbindelser uden at tænke os om.
Konklusionen er enkel: Jeg mener, at Unionen og USA burde arbejde sammen for at opretholde vores fælles interesser, minimere vores indbyrdes uenighed og maksimere vores egen indflydelse til hele verdens bedste. F.eks. har vores samlede økonomier kun moderat succes for øjeblikket. En af måderne, hvorpå vi kan genoplive vores økonomier, er at sørge for at løse den nuværende hårdknude i handelsforhandlingerne. Vi må sørge for, at de kommende forhandlinger i WTO, som finder sted i september, virkelig bliver en succes. Vi skal opstille en positiv dagsorden for handelsmæssige aspekter og afgøre uenigheder, før de underkastes WTO-processen.
Vi må også huske på, at vi har arbejdet meget tæt sammen i kampen mod international terrorisme. De spørgsmål, som vi har behandlet sammen, strækker sig fra forbedring af sikkerheden i flyselskaber til gensidige udleveringsaftaler. Vi arbejder tæt sammen i Balkanlandene og Afghanistan. I Afghanistan har EU en større militær tilstedeværelse end USA. EU er den største donor af humanitær bistand til det afghanske folk.
Der er større chancer for, at Mellemøsten-processen lykkes, hvis EU og USA arbejder sammen med alle de vigtigste kontraherende parter i regionen for at sikre, at den nuværende køreplan for fred garanterer både israelsk og palæstinensisk statsanerkendelse og sikkerhed i regionen.
Belder (EDD).
Fru formand, ved partnerskab tænker jeg på en stærk indbyrdes samhørighed. Uundværlige aspekter af en sådan forbindelse er gensidig tillid og nært samarbejde på grundlag af fælles værdier og målsætninger. Desværre var det netop, hvad der manglede inden for det transatlantiske partnerskab i de seneste måneder. Den pinligste demonstration af transatlantisk og samtidig europæisk splittelse var den offentlige uenighed om Irak. En dobbelt grund til at gribe i vores egen barm først på denne side af Atlanterhavet. Kort sagt, hvordan skal det transatlantiske partnerskab nu fortsætte?
Her er primært den globale sikkerhedssituation iøjnefaldende. Terrorisme - ligegyldig i hvilken ideologisk eller religiøs form - kræver en fælles transatlantisk strategi. Konkret må destabiliserende kræfter i Mellemøsten hverken spille EU's medlemsstater ud mod hinanden eller ud mod USA. Associeringskonventioner og handelsaftaler med lande i denne region bør bedømmes ud fra det transatlantiske synspunkt, nemlig koordineret terrorbekæmpelse. Deler Rådet og Kommissionen denne holdning? Syrien og Iran står jo på dagsordenen, ikke sandt kommissær Patten?
Der er meget, der står på spil, f.eks. EU's politiske troværdighed, også hos mine vælgere, og det transatlantiske partnerskabs soliditet og styrke. I mellemtiden er EU i militær henseende klart den svageste partner i den transatlantiske alliance. Hvad er mere indlysende end et større bidrag fra medlemsstaterne i NATO-sammenhæng? Det stimulerer det transatlantiske partnerskab. Europæiske militære alternativer eroderer derimod den afgørende sikkerhedsforbindelse med USA. Desuden ser jeg ikke nogen som helst anledning til at have tillid til sådanne initiativer. Lad os i Europa være amerikanernes realistiske og frem for alt pålidelige venner og virkelige forbundsfæller.

Suominen (PPE-DE).
Fru formand, næsten hundrede års historie viser os europæere, at når vores kontinent har været i vanskeligheder, er USA altid kommet os til undsætning. I Første Verdenskrig blev det den afgørende faktor til at forhindre det kejserlige Tysklands ekspansion. I Anden Verdenskrig var USA's indsats afgørende for udfrielsen af Tyskland og Frankrig fra Hitlers åg og resten af Europa fra hans magtbestræbelser. Da den kolde krig sluttede med Sovjetunionens sammenbrud og liberaliseringen af lande, som havde været underlagt den centraleuropæiske kommunismes og Sovjetunionens åg, var det utvivlsomt resultatet af præsident Ronald Reagans våbenkapløb, som den sovjetiske økonomi og dets sociale system ikke kunne holde til.
Når vi i dag taler om, at forholdet mellem USA og Europa er havnet i en krise, er der nærmere tale om en krise inden for Europas interne relationer og en krise i relationerne mellem visse enkeltlande og USA. Den måde, hvorpå visse lande går ind for unilateralisme i EU's interne affærer, viser, at vi endnu er lysår fra at have en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i krisesituationer.
Størsteparten af de 25 europæiske lande støttede FN's Sikkerhedsråds godkendelse af, at man gik i krig mod Irak. Størstedelen accepterer ikke USA's krav om at kunne stå uden for den internationale organisation inden for krigsforbrydelser. Vi er uenige om betydningen af Kyoto-aftalen, og hver dag forhandles der for at løse meningsforskelle i økonomiske anliggender. På trods af alt det, er de fælles værdier, vi deler, og de fælles sikkerhedssynspunkter, hvor Europa i højere og højere grad bliver modtager end yder, et solidt grundlag for at anskue fremtiden og støtte det transatlantiske partnerskab og for alvor opbygge det handlingsprogram, som min partifælle, James Elles, netop nævnte.
Vi i Europa kan ikke længere indhente USA's forsvarsteknologiske forspring - og måske behøver vi det heller ikke. Vi kan og skal imidlertid løse vores uenighed og forsøge at nå frem til en fælles udenrigs- og forsvarspolitik. Kun på denne måde bliver vi en partner, man vil regne med, i anliggender, der forener os, og i dem, hvor vi er uenige med USA, en partner, der er stærk nok til, at vores synspunkter bliver bemærket i USA, hvis største handelspartner vi er, som vi hørte om amerikanske investeringer i Europa. Det viser, at for USA er en positiv udvikling i vores forhold vigtig, men for os er den vital. Vi kan acceptere boykotten af franske vine i USA, hvis USA som modvægt afgiver en ordre på over 100 Airbus-fly, som det var tilfældet for bare en uges tid siden.

Wiersma (PSE).
Fru formand, jeg tror, alle er enige om, at der er behov for en seriøs debat i EU, men også mellem EU og USA, over sikkerhedspolitikkens rolle i de transatlantiske forbindelser. Men først skal der skabes et bedre grundlag for det på denne side af Atlanten. Vi skal især forsøge at finde ud af, hvad vi selv vil og i mindre grad gå ud fra, hvad vi ikke ønsker, at amerikanerne gør. Jeg tror, det vil være meget afgørende i den kommende tid.
Hvis vi i EU vil sætte vores eget præg på denne diskussion, skal vi på ny i fællesskab definere, hvad der er væsentligt for os. Jeg håber, at den strategi, som hr. Solana snart vil forelægge, også vil yde et væsentligt bidrag dertil. EU skal selv kunne og turde tage et større ansvar. Det kan bedst udtrykkes ved ihærdigt at fortsætte med at opbygge vores egen forsvarsidentitet, men også ved selvstændigt at udføre sikkerhedsopgaver såsom i Makedonien og snart også i Afrika.
Vi må lære at anvende vores forsvarsmidler mere effektivt, men ikke gå af vejen for en eventuel diskussion om højere forsvarsudgifter. EU skal holde fast ved en bred form for sikkerhed med konfliktforebyggelse som en vigtig prioritet. Erfaringen på dette område og de instrumenter, som EU råder over, skal koordineres og anvendes bedre. Det vil betyde en indsats inden for multilaterale rammer såsom FN. Sikkerhed er kun vedvarende, hvis den er baseret på internationalt samarbejde. Jeg tror, det er det væsentlige budskab til amerikanerne, som sætter alt ind på deres lands militære styrke. NATO kan spille en rolle som brobygger, men kun hvis der også tages hensyn til mange europæeres sikkerhedsopfattelser. Vi vil have politisk lighed i de transatlantiske forbindelser, men der er ikke ret meget mening i at bede om det, hvis vi selv fortsat er uenige.

Boudjenah (GUE/NGL).
Fru formand, få timer efter G8-mødet i Evian, som et stigende antal borgere opfatter som illegitimt, mener jeg, at det er vigtigt at fremkomme med svar på en række spørgsmål, før man forsøger at overveje arten af det transatlantiske partnerskab. Jeg har ikke særlig meget tid, så jeg vil kun komme ind på nogle af disse spørgsmål.
For det første spørgsmålet om Irak. Kan vi virkelig sige, at vi har behandlet spørgsmålet om krig, når EU har givet sin velsignelse til, at USA har fuld kontrol over Irak? Bør vi gå med i en krig mod terror, der er startet gennem den krigeriske indstilling hos USA, der forsøger at dominere og ikke dele magten? Det gør blot truslen større. Bør vi da give os selv mulighed for at blive inddraget i en egentlig valutakrig, som USA har indledt denne gang? Bør vi endnu en gang give efter for dekreterne fra præsident Bush og tilsidesætte resterne af vores europæiske samfundsmodel? Bør vi f.eks. tilsidesætte bestemmelserne vedrørende pension i lyset af de massive protester, der er kommet til udtryk ved de store demonstrationer i Frankrig og Østrig? Endelig vil jeg spørge, hvad WTO-mødet i Cancun vil nytte, hvis EU ikke modsætter sig USA's fortsatte manglende bevægelse i bestemte spørgsmål, navnlig at give fattige lande mulighed for at få adgang til generiske lægemidler.
EU står ved en skillevej. Den kan vælge at gemme sig bag den strategiske doktrin, der kaldes "for et nyt amerikansk århundrede". Alternativt kan vi vælge at vedtage en virkeligt selvstændig politik. Hvis vi vælger sidstnævnte, hvordan kan vi da gennemføre en sådan politik uden at tage stilling til den sydlige halvkugles kolossale forventninger og uden at frigøre os fra den ultraliberale politik, der skærper ulighederne og ødelægger alle forsøg på at fremme udviklingen? Vi må lytte til Europas befolkninger. De ønsker ikke, at Europa skal være USA's fattige slægtning. De ønsker ikke, at Europa skal være overforsigtig. De håber på og beder til et uafhængigt og ansvarligt Europa. De længes efter et Europa, der fremmer interesserne hos alle, der arbejder for en verden, der er mere sikker, fordi den er mere human.

Turchi (UEN).
Fru formand, kære kolleger, denne forhandling bør efter min mening give os mulighed for at overveje vores udenrigspolitiske forbindelser - og således også de økonomiske forbindelser - med NAFTA, navnlig forbindelserne med USA og det transatlantiske partnerskab.
Hvad den famøse fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik angår, håber og tror jeg, at konventet udfylder det politiske tomrum ved at udpege en udenrigsminister og ved at undgå, at vi mister international troværdighed, sådan som det var tilfældet under Irak-krisen. Hvad økonomien angår, er jeg til gengæld af den opfattelse, at den bedste løsning ikke ville være at gribe ind via eventuelle aftaler med Verdenshandelsorganisationen, men snarere at opstille en samlet liste for de spørgsmål, der vedrører lempelser på skatte- og handelsområdet. På den måde kan vi undgå endnu et bureaukratisk kaos.
Ellers tror jeg ikke, at vi når nogen resultater. De såkaldte partnerskabsaftaler for vores vigtigste marked - både set ud fra et investeringsmæssigt og et handelsmæssigt synspunkt - bliver betydningsfulde, hvis vi forstår at give dem en saltvandsindsprøjtning og foretage en forenkling ved hjælp af en liste eller en aftale, som Kommissionen kunne indgå med navnlig NAFTA. I betragtning af den nært forestående udvidelse er dette efter min mening en vigtig metode til at sætte gang i vores økonomi og det politiske indhold i vores udenrigspolitik.

Nicholson (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil indlede med at sige, hvor meget jeg værdsætter denne forhandling, og jeg lykønsker Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik med dets initiativ.
Efter de seneste begivenheder har vi en lejlighed til at genopbygge og forbedre de transatlantiske forbindelser - det skal være den udfordring, vi tager op. Topmødet i slutningen af denne måned vil give en mulighed - som vi bør gribe - for at begynde at opbygge den nye fremtid. Vi kan ikke tillade, at fortiden overskygger fremtiden.
Vi må imidlertid gøre os klart, at dialogen skal involvere begge sider af Atlanten. Min erfaring i løbet af de sidste 12 måneder har været, at USA ikke har været engageret eller fokuseret, og vi må til en vis grad få USA til at forstå, hvordan Europa fungerer og arbejder på nuværende tidspunkt.
Lovgivningsdialogen skal genoptages. Vi var der næsten, men USA trak sig ud i sidste øjeblik. Men jeg vil ikke give op på netop det punkt. Vi må skabe et system til hurtig varsling, som kan lokalisere områder, hvorpå der kunne opstå uenighed, så hurtigt som muligt. For at opnå dette vil vi kræve radikal fornyet overvejelse af, hvordan vi hidtil har varetaget vores forbindelser i Kommissionen og Parlamentet. Jeg vil udnytte mødet i slutningen af måneden mellem Kongressen og medlemmerne af Parlamentet til at fremme dialogen yderligere og sikre, at vi kan genoptage den. Der er ingen mening i at bruge store ord på papiret, hvis vi ikke følger dem op på begge sider af Atlanten, og hvis vi ikke holder, hvad vi lover. Det er det vigtigste.
Endelig må vi alle sammen tage ansvaret for det, der er sket, og påtage os lidt af skylden. Parlamentet har en central rolle at spille i denne sag og må påtage sig sit ansvar, men Rådet og Kommissionen må samarbejde bedre med os.
Désir (PSE).
Fru formand, hr. kommissær, som det allerede er blevet sagt, er det ønskværdigt, at Europa og USA samarbejder i et partnerskab. Det er indlysende. Al denne retorik om partnerskab bør imidlertid ikke betyde, at vi undgår de valg, som Europa må træffe og de problemer, som vi står over for i øjeblikket. I modsætning til det, som nogle af de ærede medlemmer har sagt, er vi i Europa ikke ansvarlige for udhulingen af vores historiske forbindelser med USA.
Vi har at gøre med en meget usædvanlig regering. Den var utroligt ensidig allerede fra begyndelsen. Den lagde sig imidlertid ikke fast på en særligt interventionistisk linje fra starten. En del af regeringen brugte sårene fra den 11. september til at gennemtrumfe sin egen ensidige og yderst interventionistiske dagsorden, som gik forud for disse skrækkelige begivenheder. I den situation må Europa træffe et valg. På den ene side kan man anføre, at der ikke kan gøres noget imod USA's vilje på grund af landets magt på verdensplan. I så fald kan man ikke gøre andet end at overgive sig til USA og følge dem, også når det gælder løgne, og at udsætte sig for latterliggørelse ligesom dem, der har forsøgt at få os til at tro, at interventionen i Irak var begrundet, fordi masseødelæggelsesvåben udgjorde en umiddelbar trussel. Hvis vi følger den kurs, vil Hr. Elles' forslag give mening. Det vedrører en frihandelszone eller med andre ord en ny udgave af den transatlantiske markedsplads. Vi må imidlertid huske på, at dette vil betyde, at vi forlader Unionens fælles politik for udenrigshandel. Indførelsen af dette kæmpemæssige marked vil svare til, at USA annekterer Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Beslutningerne vil blive taget i Washington. USA vil ikke være indstillet på, at Europa skal have noget at sige i beslutningstagningen om dette spørgsmål.
På den anden side kan vi anlægge det synspunkt, at Europa har noget at skulle have sagt på verdensplan og en vision om en verdensorden baseret på retsstatsprincippet, som vi ønsker at fremme. Denne vision vil medføre et mere retfærdigt forhold mellem Nord og Syd. Efter vores mening er det vigtigt, hvis vi ønsker at skabe en verdensorden, der giver alle større sikkerhed. Hvis det er det, vi ønsker, skal vi ikke holde os tilbage. Tiden er inde til at fremme en fælles udenrigs- og forsvarspolitik. Der er tale om et paradoks, idet hr. Elles sagde, at vi må styrke den fælles udenrigs- og forsvarspolitik, og samtidig forslog, at vi giver visse indrømmelser til USA.
Hvis vi mener, at vi bør fremme Rom-statutten og Den Internationale Straffedomstol, hvis vi mener, at vi bør argumentere for Kyoto-aftalerne, ikkespredningstraktaten og indstilling af atomprøvesprængninger, bør vi efter min mening stå fast på vores selvstændighed. Forholdet mellem EU og USA skal genopbygges på grundlag af denne selvstændighed. Det er vores amerikanske venner nødt til at acceptere. Den siddende amerikanske regering vil ikke vare evigt, og jeg mener, at vores venskab vil vinde i sidste ende.

Van Orden (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil gerne gøre indsigelse imod tre postulater i forespørgslerne til Rådet og Kommissionen.
For det første er Frankrig og Tyskland ikke EU. De taler sandelig ikke for Europa. Derfor er det ikke korrekt eller nyttigt at beskrive deres vanskeligheder med USA som en transatlantisk uoverensstemmelse mellem EU og USA.
For det andet er det overhovedet ikke sundt for EU at fremstille sig selv som Europas samtalepartner med USA i forsvars- og sikkerhedsanliggender. Der er allerede et forum, hvor europæiske nationer behandler transatlantiske sikkerhedsspørgsmål - det hedder NATO.
For det tredje er idéen om, at den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik har noget som helst med styrkelse af NATO at gøre, i bedste fald uoprigtig og i værste fald politisk bedrageri. ESFP drejer sig ikke om at dele forsvarsbyrden, den drejer sig ikke om at styrke den europæiske søjle i NATO. Den drejer sig om at give EU flere beføjelser, at fremme den politiske ambition om europæisk integration og styrkelse. Den tilføjer ingen supplerende militær kapacitet. Den skaber snarere en anden planlægnings- og beslutningstagningsordning, der målrettet udelukker amerikanerne.
Når lederne af de europæiske lande sætter sig ned med amerikanerne og andre allierede, er der en bemærkelsesværdig enighed. Det har vi set i de sidste par dage i Evian med G8 og på NATO's ministermøde i Madrid. Dette er ikke unilateralisme.
Men når de samme europæiske ledere samles i EU-sammenhæng, sker der en mærkelig mental forvandling, og de synes at tale et helt andet sprog. Vi burde styrke transatlantisk solidaritet, udvikle vores fælles kapaciteter for at bekæmpe terrorisme, håndtere masseødelæggelsesvåbentruslen, og deployere velegnede militære styrker, overalt hvor der er brug for dem.
Med de farer, som vi alle står over for, kan jeg ikke forstå, hvorfor de europæiske regeringer forestiller sig, at der er nogen fordel ved at diskutere sikkerhed og forsvar uden amerikanernes tilstedeværelse. De europæiske nationers partnerskab med USA kræver ikke bare forbedrede kapaciteter, men også politisk vilje. Den mangler desværre for øjeblikket.
Det bedste, der kunne gøres for den vestlige sikkerhed og de transatlantiske forbindelser, ville være at trække ESFP tilbage under NATO-paraplyen og alle sammen samarbejde solidarisk om fælles mål.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag den 19. juni 2003.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om valg i Nigeria.

Patten
Fru formand, som Parlamentet ved, blev Nigeria udsat for en vigtig prøve på dets stabilitet og dets demokratiske udvikling under valgene i april og maj. I Europa-Kommissionen støttede vi disse valg gennem et hjælpeprogram på 6,5 millioner euro, som gik til den Uafhængige Nationale Valgkommission med henblik på undervisning af vælgerne, og som støttede hjemlige observatørorganisationer.
Samtidig udsendte vi en valgobservationsmission. Missionen har afsluttet sin opgave i Nigeria, og det glæder mig, at hr. van den Berg kan forelægge sine resultater for Parlamentet i dag.
Jeg takkede chefobservatøren i en erklæring til pressen den 5. maj 2003. Det glæder mig at gentage det, jeg sagde i den erklæring, her i dag. Missionens leder og hans hold udførte et yderst professionelt arbejde. Vi takker det ærede medlem og hans kolleger for den engagerede måde, hvorpå de udførte denne usædvanligt vanskelige opgave. Jeg vil også takke fru Junker, som repræsenterede Europa-Parlamentets delegation.
Valgobservationsmissionen klarede udfordringerne under den lange udsendelse vældig godt, både udfordringen ved at arbejde i et stort og sammensat land og den udfordring, der ligger i at håndtere tre vanskelige valgdage.
Valgene udløste ikke den omfattende vold, som mange havde frygtet. Jeg skal straks sige, at dette var en lettelse for os alle og de bedste nyheder ved disse valgkampe. Fravær af vold er en nødvendig, men ikke, som filosofferne måske ville udtrykke det, en tilstrækkelig betingelse for demokratiske valg.
Det, som EU's valgobservationsmission så, var, som Parlamentet ved, skuffende. Der var alvorlig svindel i mange delstater, der var forskellige uregelmæssigheder i andre, og generelt var der systematiske problemer som upålidelige vælgerregistre, manglende valghemmelighed og utilstrækkelige sikkerhedsforanstaltninger mod dobbeltafstemning. Det var nogle af de kedelige træk ved disse valg.
Regeringens og den nationale valgkommissions reaktioner har ligeledes været skuffende. I stedet for at kontrollere og rette op på fejl kritiserede de vores valgobservationsmission. De betvivlede rapporterede oplysninger, men sagde, at de satte spørgsmålstegn ved missionens kulturelle forståelse af de oplysninger.
At forklare valgsvindel som resultatet af kulturforskelle er både langt ude og selvdestruktivt. Desuden er det ved andre lejligheder blevet bevist, at der, trods problemer, kan afholdes forholdsvis gennemsigtige valg i Afrika. Det så vi f.eks. i Kenya i december sidste år.
Det er vigtigt at bemærke, at de hjemlige observatørgrupper, som havde udsendt næsten 50.000 observatører, der dækkede en tredjedel af alle afstemningssteder, konstaterede næsten de samme ting som EU's valgobservationsmission.
Vi noterer os, at præsident Obasanjo - som blev taget i ed den 29. maj 2003 - og hans parti har styrket deres position betydeligt i landet. Mens præsidenten fortsat vil være en vigtig partner for os, må vi holde øje med udviklingen af pluralismen i Nigerias demokrati.
Jeg vil gerne sige en ting til. Valgobservationsmissionerne, som vi støtter, og som altid ledes af parlamentsmedlemmer, er en af de vigtigste måder, hvorpå vi giver praktisk hjælp til udvikling og styrkelse af demokratiet i hele verden. Det er en af de mest praktiske måder, hvorpå vi forbedrer regeringsførelse, ikke mindst i fattigere udviklingslande. Men det er af største vigtighed, at integriteten i processen og i det, vi forsøger at gøre, opretholdes. Jeg nægter at indtage det synspunkt, at vi burde omgærde vores valgobservationsmissioners konklusioner med politiske overvejelser.
Når vi én gang har politiseret denne proces, vil dens betudning ophøre, og den vil faktisk ikke længere være det værdifulde instrument, som den i øjeblikket er for udvikling og forbedring af demokratiet. Hvor hensigtsmæssigt det end måtte synes for nogle at pynte på missionens konklusioner, hvor uhensigtsmæssigt det end måtte synes for nogle at fortælle sandheden om, hvad erfarne observatører har set på stedet, må vi til enhver tid være helt på det rene med, at vores valgobservationsmissioner har til opgave at sige det, som det er. Vi har lige så gode skudsmål som alle andre på dette område, og jeg vil ikke se os afvige fra det med så meget som en centimeter.
Jeg vil igen hylde det ærede medlem og alle dem, der arbejdede sammen med ham. De har gjort et fremragende arbejde, og jeg håber, at Parlamentet vil fortsætte med at levere lige så effektive ledere af disse missioner i de kommende år.
Corrie (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil indlede med at takke Kommissionen for dens svar på denne beslutning om valget i Nigeria og ligeledes hr. van den Berg både for hans rapport og for det store arbejde, han udførte som chefobservatør, mens han var i Nigeria. Hans rapport er faktuel, retfærdig og ligefrem, og jeg finder det skuffende, at Rådets rapport - måske af indlysende årsager - ikke var så skarp. Jeg håber, at institutionerne i fremtiden vil forsøge at tale med én stemme. Som kommissæren netop har sagt, skal vi være åbenhjertige og fordømme uregelmæssigheder, ellers er der ingen mening med at observere.
Valgene i Nigeria var et klassisk eksempel på, hvor vigtig EU-institutioners valgobservation er, og hvor vigtigt det er at have observatører ude på afstemningsstederne. Synet af observatører sikrer ikke blot, at uregelmæssigheder opdages. Det opmuntrer også vælgerne, at omverdenen engagerer sig i at sikre, at reglerne overholdes, og demokrati og valgfrihed får en chance.
Jeg har altid ment, at det er vanskeligt at overføre en europæisk valgprocedure på nogle udviklingslande, da de ikke har kapacitet til at lave det forberedende papirarbejde ordentligt. Det er på dette område, at vi i Europa kunne hjælpe ved at forøge vores støtte til at forbedre procedurerne. Det er forfærdeligt skuffende, at nogle regioner viste sådan en åbenlys ligegyldighed over for ærlighed og gennemsigtighed, og det har chefobservatøren dokumenteret tydeligt. De relevante organer burde tage skridt til at afhjælpe sådanne uregelmæssigheder, og vi burde fortsætte med at holde øje med, hvad der sker.
Præsident Obasanjo har potentiale til at blive en af de store ledere i det nye Afrika, og hans navn bør ikke plettes af nogle af hans tilhængeres opførsel. Nigeria er et af de største og potentielt rigeste lande i Afrika syd for Sahara. Med god regeringsførelse kan det foregå med et eksempel ikke bare for regionen, men for hele kontinentet. Men for at gøre det, må det bilægge de etniske uenigheder mellem nord og syd, forbyde shariaens yderligheder og samarbejde for at opnå økonomisk velstand.
I Den Afrikanske Union og NEPAD kan Nigeria føre an i opbygningen af et genskabt Afrika under Cotonou-aftalen, og derfor er det skuffende, at landet ikke foregik med et bedre eksempel ved disse valg. Der var åbenlyse og tydelige uregelmæssigheder både før og under valgene, men vi må se fremad og rette fortidens fejl - om nødvendigt med lovgivning - og vi må opmuntre Nigeria til at gøre det. Chefobservatørens rapport skulle lede det i den rigtige retning. Jeg håber virkelig, at Nigeria vil tage det til efterretning og handle derefter.
Van den Berg (PSE).
Fru formand, jeg har i dag den ære at forelægge den endelige rapport fra EU's observatørmission ved valget i Nigeria. Rapporten distribueres i øjeblikket. Den er meget udførlig og indeholder mange oplysninger og anbefalinger. Der står alt for meget i den til, at jeg kan gengive den på tre minutter her, men De kan udmærket læse det alt sammen igennem. Jeg nævner et par konklusioner.
For det første tror jeg, det er vigtigt at konstatere, at det nigerianske folk og mange af dets organisationer, der er aktive i samfundet, i høj grad har påskønnet den eksterne EU-politiks moderne instrument. På det punkt er jeg fuldstændig enig med kommissæren. Det er et effektivt instrument til at fremme fred, stabilitet og demokrati. EU kan være stolt over denne bløde magt.
For det andet var den mission, som var inviteret af den nigerianske regering, den længste og mest omfangsrige mission, som EU nogensinde har udført. Jeg havde det privilegium at kunne arbejde med et meget sagkyndigt kerneteam, med gode tjenestegrene i Bruxelles og med et begejstret observatørteam på mere end 100 medlemmer. Vores missions iagttagelser er drøftet meget udførligt på verdensplan, og også i Nigeria. Det centrale i den forbindelse var, at vi også virkelig kaldte den valgsvindel, som vi konstaterede, for svindel og ikke relativerede den eller dækkede over den. Vi har udtrykkeligt nævnt det. Det var vi simpelthen forpligtet til over for de nigerianske vælgere.
I sidste ende har vi i seks delstater konstateret en omfattende, systematisk svindel ved guvernør- og præsidentvalget den 19. april, og i yderligere fem delstater har vi konstateret alvorlige mangler. Det samme skete den 3. maj, men dengang var det syv i stedet for seks. Vores konstateringer er i overensstemmelse med 10.000 nationale valgobservatørers konstateringer.
Det er uacceptabelt og en fornærmelse mod det nigerianske folk simpelthen at kalde denne svindel for nigeriansk svindel. Det er netop et bevis på de magtfuldes overorganisation og ikke på underudvikling. Når vi er klar over, at omkring halvdelen af alle stater har valgproblemer, bliver også betydningen af de retssager, som nu bringes for de særligt oprettede valgdomstole, tydelig. Det er stadig en meget alvorlig sag, at det centrale og regionale INEC - valgkommissionen - i mellemtiden ikke har villet, måttet eller kunnet gøre noget ved den konstaterede valgsvindel. Det var og er dens opgave.
Jeg anmoder kommissæren om aktivt at fremme, at EU gennem EU-delegationen på stedet - under den fortræffelige leder Leonidas - med hjælp fra lokale advokatorganisationer får mulighed for aktivt at følge disse valgdomstole - naturligvis uden nogen indblanding, for det er ikke vores opgave - og informere Rådet og Europa-Parlamentet derom.
Til sidst vil jeg bede Kommissionen om at tage hjælpekontrakten med Nigeria, som berører mange stater, op til fornyet overvejelse - og jeg ønsker overhovedet ikke sanktioner eller andre ting, for det ville være forkert - så det bliver muligt så at sige at flytte midlerne til delstater, som ikke får nogen demokratisk struktur eller nyt valg, såsom delstaten Ogun, til civile projekter eller demokratiske stater.
Lad mig til sidst sige til Rådet, at dets erklæring var i strid med kendsgerningerne. Der var en lav valgdeltagelse, og kun få kvinder deltog. Resultater, der viste en høj valgdeltagelse, var simpelthen forfalskede. Rådet skulle have indtaget en mere professionel holdning. Det bør tale med én stemme. Det ville virkelig hjælpe os mere end ekstern udenrigspolitik.

Formanden.
Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget fem beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 37, stk. 2.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B5-0097/2003). Vi behandler en række spørgsmål til Rådet.
Jeg giver ordet til hr. Ortuondo, der har en bemærkning til forretningsordenen.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne henvise til artikel 6 og 7 i traktaten om Den Europæiske Union, hvori det er fastsat, at EU bygger på principperne om respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstatsprincippet. Og at Rådet efter forslag fra Parlamentet eller Kommissionen kan fastslå, at en medlemsstat groft og vedvarende overtræder disse principper.
Alt det betyder ud fra et juridisk synspunkt, at en medlemsstats eventuelle overtrædelse af frihedsrettigheder hører under de europæiske institutioners kompetenceområde. Jeg vil derfor stærkt fordømme og protestere imod det antidemokratiske og ulovlige synspunkt, som Pat Cox, formanden for Parlamentet, har givet udtryk for, ved at nægte at inkludere to spørgsmål i dette delmøde, som jeg har stillet vedrørende to mulige overtrædelser af retsstatsprincippet, menneskerettighederne og frihedsrettighederne begået af hr. Aznar og hans spanske regering.
For det første på grund af en tydelig mangel på respekt for magtfordeling i lyset af hans officielle meddelelse til den spanske højesteret om, at denne bør annullere 240 valgkandidaturer, der helt lovligt er opstillet i henhold til almindelig valgret, og for det andet på grund af udarbejdelsen af en lov, der forbyder baskiske fanger at studere og tage eksaminer på det offentlige universitet i Baskerlandet - det eneste universitet, der tilbyder undervisning på det baskiske sprog - og som muligvis er en overtrædelse af retten til sproglig mangfoldighed.

Formanden.
Hr. Ortuondo, De bedes notere Dem, at De har ret til at komme med en bemærkning til forretningsordenen, som dog efter min opfattelse er noget upassende på grund af de spørgsmål, som De ønsker at rejse under spørgetiden, og jeg må understrege, at formanden, Patrick Cox, har besluttet at følge forretningsordenen, og hvor det i henhold til flere artikler vedrørende spørgetid er klart, at spørgsmål ikke må indeholde redegørelser eller skøn, der i nogle tilfælde er grove for at sige det mildt. Jeg vil give et eksempel, der er mindre dramatisk end det, De har valgt at give i dag. Ligesom med fodbold har vi regler, og vi må overholde disse regler, for ellers resulterer det i en offside. Man kan rejse ethvert spørgsmål, men det skal være i overensstemmelse med vores demokratisk valgte forretningsorden.
De kan svare, hvis De ønsker, men De skal fatte Dem i korthed.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg kan tilslutte mig Deres bemærkninger til forretningsordenen. Jeg mener, at jeg har overholdt dem til punkt og prikke. Formanden fortæller mig, at dette emne ikke hører under Rådets kompetenceområde, men i henhold til artikel 6 og 7 i traktaten hører emnet under Rådets og Parlamentets kompetenceområde. Derfor rejste jeg spørgsmålet.
Jeg vil også gerne have ført til protokols, at mine spørgsmål ikke indeholdt redegørelser af nogen art. Det drejer sig ganske enkelt om spørgsmål, og det kan man læse i teksten.

Formanden.
Jeg vil gerne have ført til protokols, at jeg er enig med Patrick Cox, og at jeg mener, at han har handlet i overensstemmelse med Parlamentets regler og forretningsorden. Spørgsmål nr. 1 af Sarah Ludford (H-0291/03):

Om: Menneskehandel
EU-ministrene i Rådet og stats- og regeringscheferne har igen kraftigt opfordret til handling mod menneskehandel i erklæringen fra Europakonferencen i Athen den 17. april 2003.
Hvorfor har alle medlemsstater ikke ratificeret protokollen om forebyggelse, bekæmpelse og retsforfølgning af menneskehandel, som er knyttet til FN's konvention om bekæmpelse af international organiseret kriminalitet?
Hvorfor har Rådet ikke vedtaget forslaget til direktiv om udstedelse af tidsbegrænset opholdstilladelse til ofre for menneskehandel, imens de samarbejder med anklagemyndigheden om at få de kriminelle bagmænd bag tremmer?
Hvorfor tager det nogle medlemsstater op til et år at svare på anmodninger fra østeuropæiske lande om juridisk bistand i forbindelse med retsforfølgelser?
Hvorfor tilbagesendes ofre øjeblikkeligt uden hjemlandenes og internationale organisationer som IMO's vidende, og hvorfor tilstræbes der ikke en koordineret politik om ledsagede udsendelser?

Yiannitsis
Rådet vil gerne minde det ærede medlem om, at bekæmpelse af menneskehandel ikke er udtrykkeligt nævnt i erklæringen fra Det Europæiske Råd den 16. april 2003, selv om det er et meget vigtigt spørgsmål for EU.
Det ærede medlem berører i sit spørgsmål visse punkter, som Rådet har følgende kommentarer til:
I sin erklæring fra Athen den 16. april 2003 gentog Det Europæiske Råd de værdier, hvorpå EU er bygget, og bekræftede sin intention om at forsvare de grundlæggende menneskerettigheder, både inden for og uden for EU. Det Europæiske Råd påtog sig i særdeleshed at bekæmpe alle former for diskrimination, som man kan se af det igangværende arbejde i forbindelse med bekæmpelsen af racisme og fremmedhad og handel med menneskelige organer.
Ratifikationen af den yderligere protokol til FN's konvention om bekæmpelse af international organiseret kriminalitet undertegnet i Palermo i december 2000 er et område, hvor der er national suverænitet for de stater, der tiltræder denne. Rådet opfordrer derfor det ærede medlem til at kontakte de relevante myndigheder direkte.
Forslaget til Rådets direktiv om udstedelse af tidsbegrænset opholdstilladelse til ofre for organiseret ulovlig indvandring eller menneskehandel, der samarbejder med de kompetente myndigheder, har Rådets største prioritet. Undersøgelsen af direktivet er i gang, og arbejdet vil fortsætte i sammenhæng med de forskellige prioriteter, som Det Europæiske Råd har fastsat, og de tilgængelige ressourcer.
Med hensyn til det sidste spørgsmål er Rådet ikke kompetent til at redegøre for de metoder, der anvendes af de nationale myndigheder i medlemsstaterne til at hjemsende personer, der er ofre for menneskehandel.

Ludford (ELDR).
Jeg er ked af at sige, at jeg synes, at det var et meget tyndt svar. Jeg beklager, hvis jeg tog fejl med hensyn til indholdet af konferencen den 17. april, men EU-ministre i Rådet har ikke desto mindre ved mange lejligheder opfordret til bekæmpelse af menneskesmugling, menneskehandel og kriminelle bander.
Jeg er skuffet over, at ministeren ikke kunne besvare de fleste af mine spørgsmål og sagde, at det ikke har noget med Rådet at gøre og mere er et anliggende for medlemsstaterne. Jeg ville have troet, at Rådet i henhold til EU-traktatens afsnit VI - politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager - i det mindste kunne koordinere og give et mere fyldestgørende svar.
Grunden til mit spørgsmål er kløften mellem retorik og virkelighed. Det synes at være en lav politimæssig prioritet i de fleste medlemsstater. Problemet er, at disse kvinder både er ofre og ulovlige indvandrere, men de fleste regeringer behandler dem hovedsageligt kun som ulovlige indvandrere. Det forfejler to mål: at give dem beskyttelse og at fange de bander, der udøver menneskehandel. Regeringerne må beslutte, om de virkelig ønsker at fange menneskehandlerne, eller om de kun ønsker overskrifter om, hvor mange ulovlige indvandrere de har udvist. Hvis de ikke træffer de valg, vil de aldrig få pågrebet menneskehandlerne.
Yiannitsis
Til trods for at der ikke er tale om et nyt spørgsmål, vil jeg gerne understrege, at alle de bestræbelser, som Rådet og Kommissionen gør for at udarbejde en politik vil bekæmpelse af ulovlig indvandring og organiseret kriminalitet, enten generelt eller specifikt for enkelte lande - jeg henviser til Balkan og andre lande - naturligvis også er affødt af et af de grundlæggende problemer, som det ærede medlem nævner. Derfor er målet med denne politik helt specifikt at bekæmpe disse problemer, som Rådet også erkender som særlig problematiske i Europa i dag, og vi må gøre alt, hvad vi kan, for at bekæmpe dem.

Moraes (PSE).
Jeg støtter tanken bag fru Ludfords spørgsmål om, at disse mennesker er både ofre og ulovlige indvandrere. Hun spurgte om en koordineret politik om ledsagede udsendelser. Rådet har kompetence her. Vil rådsformanden bringe idéen om forvaltet migration - der blev nævnt på topmødet i Tampere - op på topmødet i Thessaloniki, det vil sige en mere koordineret og gennemtænkt politik i alle medlemsstaterne, som det fremgik af fru Ludfords spørgsmål?
Yiannitsis
Formandskabet har rejst spørgsmålet om behovet for at koordinere EU's politikker om ulovlig indvandring med asylpolitikker og behovet for en integreret politik. Der er truffet én beslutning ad gangen i de seneste måneder som under det tidligere formandskab. Det er et nyt politisk område for EU. Vi støtter det, og vi håber, at spørgsmål om disse problemer vil blive håndteret lige så effektivt af de efterfølgende formandskaber.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg beder om Deres tålmodighed i det minut, som det tager mig at forklare min position i overensstemmelse med forretningsordenen.
Dagsordenen i dag indeholder et spørgsmål af hr. Sacrédeus - som jeg støtter - om overtrædelse af menneskerettighederne i Cuba. Det er tydeligt, at det ikke hører under Rådets kompetenceområde at træffe foranstaltninger til at befri de politiske fanger i Cuba. Det er helt tydeligt, men spørgsmålet blev antaget. Jeg repræsenterede først et spørgsmål om dødsfaldene blandt demonstranterne forårsaget af de amerikanske tropper i Irak - 13 dødsfald i en irakisk by - og jeg fik at vide, at spørgsmålet indeholdt et skøn. Jeg ændrede spørgsmålet for at fjerne det pågældende skøn og får endnu en gang at vide, at det ikke kan antages, fordi jeg spurgte om, hvorvidt Rådet var bekymret over dødsfaldene, især i lyset af at de amerikanske tropper støttes af EU's medlemsstater.
Jeg kan ikke forstå, hvorfor et spørgsmål om Irak ikke kan antages, når et spørgsmål om Cuba kan - selv om jeg betragter det pågældende spørgsmål som værende legitimt, da det er et universelt spørgsmål. Hr. formand, det forekommer mig, måske fordi det er første gang, at det er sket, at der anvendes censur, når det handler om Irak, og det er uacceptabelt. Jeg kræver et svar, da det tilsyneladende er umuligt at rejse universelle spørgsmål i Parlamentet, der har stor betydning for os alle.
Jeg vil under alle omstændigheder bede Dem om at forklare, hvorfor denne diskrimination forekommer, hr. formand.

Formanden.
Hr. Nogueira, mødeformanden foretager ikke skøn og deltager ikke i en debat om spørgsmål fra de ærede medlemmer, der er antaget i overensstemmelse med forretningsordenen. Jeg vil derfor ikke sammenligne Deres spørgsmål, som ikke er på dagsordenen, med hr. Sacrédeus' spørgsmål.
Formanden for Parlamentet har truffet en beslutning. De har skrevet til ham, De har udtalt Dem om spørgsmålet på mødet, De har modtaget et svar, og De kan kontakte formanden for Parlamentet, hvis De mener, at det er relevant.
Irak har været drøftet indgående i Parlamentet. De har henvist til emnet, det er drøftet uden censur, der har naturligvis været absolut ytringsfrihed for alle politiske grupper og medlemmer under overværelse af Rådet og Kommissionen, og jeg vil bede Dem om ikke lave en almindelig bemærkning til forretningsordenen om til en problematisk bemærkning til forretningsordenen. De har sagt det, som De mente var nødvendigt, og Deres ord vil blive ført til protokols. Nu skal medlemmerne have lov at stille de planlagte spørgsmål.
Dette er ikke en forhandling om, hvilke spørgsmål der antages, og hvilke der ikke antages. Det er en forhandling om de spørgsmål, der er på dagsordenen. De har 15 sekunder til en afsluttende bemærkning.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Jeg vil for det første bede Dem om at orientere formanden for Parlamentet om mine kommentarer, og for det andet talte jeg om det andet svar, der er nyt, og som vedrører dette møde. Det drejer sig ikke om det tidligere svar, men om et nyt svar. Det ændrede spørgsmål er afvist for anden gang.
Jeg vil under alle omstændigheder bede Dem om at meddele formanden for Parlamentet mine kommentarer i deres helhed, så han kan handle derefter, jeg ønsker ikke at skabe problemer. Jeg forsvarer blot medlemmernes legitime ret til at drøfte problemer, der påvirker dem og menneskeheden.

Formanden.
Formanden vil blive orienteret om Deres kommentarer fra den mest troværdige kilde, nemlig protokollen. Jeg vil ikke være sendebud. Han vil i protokollen kunne læse nøjagtigt, hvad De har sagt.
Spørgsmål nr. 2 af Alexandros Alavanos (H-0292/03):
Om: Et net til epidemiologisk overvågning
Beslutning 2119/98/EF

Yiannitsis
På det ekstraordinære rådsmøde (beskæftigelse, socialpolitik, sundhed og forbrugerbeskyttelse) den 6. maj 2003 godkendte man efter en grundig gennemgang af situationen vedrørende sars - svær akut luftvejssyndrom - både i og uden for EU, samt de forskellige foranstaltninger til afhjælpning heraf, konklusioner, som bekræftede vigtigheden af en hurtig vurdering af situationen og fremtidige aktioner.
Rådet mener, at nettet til epidemiologisk overvågning af og kontrol med overførbare sygdomme i Fællesskabet har skabt et meget effektivt grundlag for hurtig udveksling af oplysninger inden for EU og koordineret tilbagemelding, hvori tiltrædelseslandene har deltaget fuldt ud.
Rådet mindede om, at anvendelsen af foranstaltninger til beskyttelse af sundheden hører under medlemsstaternes myndigheder og bekræftede fordelene ved effektiv koordination af sådanne foranstaltninger gennem nettet til epidemiologisk overvågning af og kontrol med overførbare sygdomme i Fællesskabet. Rådet kunne også tilslutte sig tiltagene til umiddelbare og fremtidige aktioner, der blev besluttet den 10. april af udvalget for nettet til epidemiologisk overvågning, der kan opsummeres i overensstemmelse med følgende:
hurtig detektion af alle mistænkte tilfælde af sars gennem tilstrækkelig overvågning
beskyttelse af de personer, der udsættes for smittefare, gennem effektiv isolation af sars-patienter på hospitaler, herunder foranstaltninger til beskyttelse af plejepersonale
særlig fokus på luftfart, der har været en vigtig faktor i spredningen af sars, især gennem standardiseret screening af passagerer, der forlader sars-ramte områder, rådgivning til passagerer om bord på flyet og effektiv oplysning ved indrejse fra sars-ramte områder, og
vigtigheden af at øge forståelsen for sygdommen blandt professionelle og offentligheden og rettidig og nøjagtig rapportering og udveksling af oplysninger med andre lande, især ?ØS-/?FTA-lande, tiltrædelses- og kandidatlande og Verdenssundhedsorganisationen. Der skal også indledes samarbejde med andre parter, f.eks. flyselskaber.
Rådet opfordrer indtrængende medlemsstaterne og tiltrædelseslandene til at gennemføre de umiddelbare og fremtidige foranstaltninger, der er truffet af netudvalget, og bidrage aktivt til oprettelsen af en specifik ekspertgruppe vedrørende sars under netudvalget for at udvikle fælles politiske tiltag og rådgivning om sundhedsforanstaltninger i hele Europa.
Rådet understregede behovet for fortsat samarbejde mellem medlemsstaterne, Kommissionen og Verdenssundhedsorganisationen og henstillede til medlemsstaterne om at sikre bl.a.:
hurtig og effektiv identifikation af alle mistænkte og formodede sars-tilfælde og isolering heraf i hospitaler
tilstrækkelig beskyttelse af hospitalspersonale, der behandler patienterne
formidling af vejledning og information til plejepersonale og offentligheden
ensartede foranstaltninger over hele EU for at formidle information og sporbarhed for internationale rejsende, der ankommer eller er i transit fra de pågældende områder
rettidig og nøjagtig rapportering og udveksling af oplysninger med Kommissionen, Verdenssundhedsorganisationen, andre lande og parter (f.eks. flyselskaber).
Endelig opfordrer Rådet Kommissionen til 
fortsat at koordinere EU's aktioner på sars-området
fortsat at fokusere på gennemførelsen af umiddelbare og fremtidige foranstaltninger, især efter rådgivning fra Verdenssundhedsorganisationen
at overveje at oprette en generel beredskabsplan vedrørende overførbare sygdomme og sundhedstrusler
at koordinere og oprette netværk for laboratorieekspertise
at give økonomisk støtte til forskning og udvikling af valideret diagnostisk afprøvning, profylaktisk behandling og vacciner.
På mødet den 2. juni 2003 gennemgik Rådet situationen og udviklingen samt Kommissionens fremskridtsrapport om den seneste udvikling vedrørende sars og udvekslede synspunkter om den nuværende situation. Alle medlemsstaterne godkendte Kommissionens rapport og de initiativer, der er taget eller planlagt på området. Formandskabet understregede vigtigheden af at koordinere udvekslingen af oplysninger på europæisk plan på grund af den grænseoverskridende sars-smitte.

Alavanos (GUE/NGL).
Mange tak, hr. formand. Mit spørgsmål blev stillet, inden det blev besluttet at afholde et møde i Rådet (sundhed) i maj, og jeg vil blot sige, at formandens svar var så detaljeret og omfattende, at det ikke er nødvendigt at stille endnu et spørgsmål.

Formanden.
Spørgsmål nr. 3 af Bernd Posselt (H-0300/03):

Om: EU - Ukraine
Hvordan vurderer Rådet den aktuelle situation i forholdet mellem EU og Ukraine, og hvilke initiativer har formandskabet taget til intensivering af samarbejdet mellem EU og Sortehavsstaterne?

Yiannitsis
EU overvåger nøje udviklingen i Ukraine og anerkender Ukraines bestræbelser i de senere år på at etablere sig som et uafhængigt, demokratisk land med en markedsøkonomi.
Ukraine er en vigtig strategisk partner og vil snart være et naboland i EU. Det går særdeles godt med opnåelsen af Ukraines europæiske mål, men EU understreger, at udviklingen af forholdet mellem EU og Ukraine bl.a. afhænger af det vellykkede resultat af kontinuerlige interne reformer. Den nye koalitionsregering og samarbejdet mellem flertallet og oppositionen i det ukrainske parlament inden for bestemte lovgivningsmæssige sektorer er positive tegn. Regeringen og parlamentet samarbejder om at tilpasse den nationale lovgivning til EU's acquis. Der er dog stadig lang vej. Der er især behov for reformer inden for massemedierne og domstolene. Situationen vedrørende våbeneksport, herunder Kolchuga-radarsystemet, skal stadig afklares.
Ukraines kandidatur til Verdenssundhedsorganisationen er et vigtigt skridt i udviklingen af landet, men Verdenssundhedsorganisationens regler skal overholdes. Der mangler stadig meget inden for disse rammer i relation til politikker og vigtige strukturreformer. Samarbejdet mellem EU og Ukraine er baseret på en partnerskabs- og samarbejdsaftale, hvori der er fastsat et retsgrundlag for samarbejde inden for mange sektorer. Jeg vil specifikt nævne energi, handel og investeringer, retlige og indre anliggender, lovgivningsmæssig imødekommenhed, miljø, transport og regionalt og grænseoverskridende samarbejde.
?U vil fortsat yde assistance inden for rammerne af Tacis-programmet baseret på de prioriteter, der er aftalt mellem de to parter. EU har med initiativet "Et bredere Europa" taget et vigtigt skridt til styrkelse af samarbejdet med Ukraine, der vil være et naboland efter udvidelsen. Inden for rammerne af dette initiativ defineres et klart handlingsprogram vedrørende naboskab med Unionen på mellemlang sigt med henblik på fremme af politikker til politisk imødekommenhed og gradvis fælles gennemførelse af sociale og økonomiske strukturer og større politisk, økonomisk og kulturelt momentum på grundlag af fælles værdier. Rådets kompetente tjenestegrene er i færd med at udarbejde specifikke foranstaltninger til gennemførelse af dette initiativ.
EU støtter regionalt samarbejde i og uden for Europa og opfordrer staterne i Sortehavet til at fremme godt naboskab via aftalen om økonomisk samarbejde mellem staterne i Sortehavet. Denne regionale organisation er meget vigtig for gennemførelsen af stabilitetspagten for Sydøsteuropa. Ved at fremme økonomisk samarbejde til forebyggelse af konflikter forsøger organisationen at løse konflikter fredeligt på baggrund af principperne i OSCE. EU noterer sig disse fremskridt med tilfredshed og støtter integrationen af de deltagende stater i den europæiske økonomi.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, jeg takker for det meget fine svar. Bayern har allerede før Sovjetunionens sammenbrud haft et tæt forhold til Ukraine, og hr. Radwan og jeg har netop promoveret den bayriske udenrigshandel med Ukraine massivt. Men handel og økonomi har brug for nogle faste rammer.
Og derfor vil jeg gerne stille to helt konkrete spørgsmål. For det første: I hvor høj grad skal Tacis-programmet intensiveres og koncentreres om institution building og uddannelsen af nye, unge ledere inden for stat, retsvæsen og administration? For her ligger jo den egentlige grund til, at økonomien ikke fungerer. De retsstatlige rammer fungerer ikke.
Og så det andet konkrete spørgsmål, hr. formand: De kom selv ind på den geostrategiske placering. I den sammenhæng spiller de sydkaukasiske lande naturligvis en vigtig rolle, selv om de ikke umiddelbart kommer til at grænse op til EU. Hvilken rolle mener De, at Sydkaukasus vil spille i samarbejdet mellem EU og Sortehavsstaterne?

Yiannitsis
Opbygningen af institutioner er grundlæggende for fremskridt og reformer i disse lande. Jeg håber imidlertid, at det ærede medlem forstår, at opbygningen af institutioner også har at gøre med hvert lands interne bestræbelser på at opfylde behovene for reformer. Et program som Tacis eller ethvert andet program kan højst spille en støttende rolle i denne forbindelse. Jeg kan ikke på stående fod sige, om det vil blive intensiveret fra et økonomisk synspunkt. Jeg forbeholder mig med glæde retten til at svare skriftligt.
Med hensyn til Kaukasus har formandskabet noteret sig den særligt vigtige rolle, som landene i Kaukasus spiller, og behovet for at udvikle samarbejdet med og forholdet til disse lande. Men disse lande har mange problemer, og det er vigtigt at opnå større imødekommenhed i relation til Kaukasus-landene på lang sigt, som det også er planen i henhold til EU's udenrigspolitik. Jeg er sikker på, at de efterfølgende formandskaber vil gøre en indsats på dette område, ligesom vi har gjort under vores eget formandskab, for vi mener, at det er meget vigtigt.

Sacrédeus (PPE-DE).
Jeg vil spørge det græske formandskab om, hvordan Rådet ser på, at Ukraine er et farligt land for journalister at arbejde i. Jeg tænker også på, hvad Rådet mener om det faktum, at en halv snes journalisters skæbne, deriblandt den regeringskritiske Georgij Gongadzes skæbne, fortsat er ukendt og ikke efterforsket.

Yiannitsis
Rådet. (EL) Som De ved, har vi ingen oplysninger om visse journalisters skæbne i Ukraine. Jeg kan ikke svare generelt på, hvorvidt det er farligt for journalister at arbejde i Ukraine, men det er meget bekymrende, at sådanne hændelser forekommer. Det er et spørgsmål, som også indgik i de officielle meddelelser på den pressekonference, som jeg gav sammen med den højtstående repræsentant, hr. Solana, da han besøgte Ukraine inden for rammerne af samarbejdsforbindelserne under det møde, som vi afholdt på trojka-niveau for et par måneder siden.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, hvordan vurderer De egentlig Ukraines bestræbelser i forbindelse med WTO?

Yiannitsis
Jeg kan ikke på nuværende tidspunkt vurdere den indsats, som Ukraine har gjort i relation til Verdenshandelsorganisationen. De bedes venligst forelægge Deres spørgsmål for Kommissionen.

Formanden.
Uden at ville vurdere de spørgsmål, som De stiller, vil jeg bede alle medlemmer om at stille supplerende spørgsmål, der direkte henviser til det stillede spørgsmål, da nogle af spørgsmålene ikke er supplerende, og formanden for Rådet ved, at han ikke er forpligtet til at svare, hvis det ikke drejer sig om et supplerende spørgsmål. Spørgsmål nr. 4 af Ioannis Marinos (H-0309/03):

Om: Problemer med finansieringen af GALILEO
Ifølge en artikel i avisen Financial Times (28. april 2003) vil det ambitiøse europæiske satellitprogram "GALILEO" blive yderligere forsinket på grund af uenighed om finansieringen. Det nævnes i artiklen, at der den 25. april 2003 blev holdt et møde i ESA (den europæiske rumfartsmyndighed), hvor det ikke var muligt at få frigjort et beløb på 550 millioner ? fra ESA til finansiering af dette projekt.
Hvordan vil Rådet overbevise Europas befolkninger og andre om, at EU har den politiske vilje til at gennemføre endnu mere ambitiøse og bekostelige mål, såsom f.eks. EU's fælles forsvarspolitik, når der fortsat er problemer med projekter såsom "GALILEO", der angiveligt er planlagt med henblik på at gøre EU uafhængig af USA's satellitinfrastruktur?

Yiannitsis
Rådet lægger særlig vægt på gennemførelsen af Galileo-programmet under optimale forhold. Rådet bifalder aftalen, der blev indgået endeligt mellem medlemsstaterne på et møde i Den Europæiske Rumorganisation, og som også markerer, at organisationens problemer er løst med hensyn til samfinansieringen af Galileo-programmet, hvorved det bliver muligt at fortsætte programmet og dæmpe bekymringerne hos de parter, der fortsat vil foretage vigtige investeringer i den kommende tid, stille arbejdskraft og økonomiske ressourcer til rådighed til undersøgelser, design og programmer på før-udviklingsstadiet. Rådet ønsker endvidere at understrege, at det ikke er bemyndiget til at gribe ind vedrørende beslutninger truffet af en regeringsorganisation som f.eks. Den Europæiske Rumorganisation, selv om hovedparten af de lande, der deltager (13 ud af 15 medlemsstater) også er medlemmer af EU.

Marinos (PPE-DE).
Hr. formand, jeg stillede spørgsmålet, inden den aftale, der banede vejen for gennemførelsen af dette meget vigtige program, kom i stand, og det glæder mig, at det skete under det græske formandskab, da jeg er græker, og da jeg også har stor respekt for formanden, der har svaret mig. Da denne forhindring er væk, vil jeg gerne bede det ærede medlem om at fortælle os, hvor stort han regner med, at det investerede beløb vil være i forbindelse med Galileo, om alle medlemsstaterne i EU skal deltage og i hvilket omfang. Jeg vil også gerne vide, hvornår proceduren til fremme af gennemførelsen vil starte, og hvornår han regner med, at man kan begynde at se resultater, som er det vigtigste, og om de kun vil omfatte EU eller hele verden. Jeg vil endvidere gerne bede ham om at fortælle os, om der er taget højde for USA's indvendinger, og om der - som USA hævder - er fare for, at Galileo griber forstyrrende ind i de amerikanske GPS-frekvenser, der rent faktisk prioriterer militærkrav.

Yiannitsis
Jeg kan ikke svare på alle spørgsmålene på nuværende tidspunkt. Spørgsmålene skal rettes til Kommissionen. Forskellige vurderinger er drøftet fra tid til anden af uafhængige forskere. Jeg vil anmode det ærede medlem om at henvende sig til Kommissionen. Jeg fremlægger gerne i skriftlig form alle de oplysninger, som Rådet har til rådighed, og som kan bidrage til besvarelsen af det rejste spørgsmål.

Radwan (PPE-DE).
Hr. formand, mit spørgsmål går forhåbentlig videre til Rådet, da medlemsstaterne som hidtil har kompetencer på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område. Jeg vil dog gøre opmærksom på, at Galileo primært er et privat projekt, hvor vi også vil efterspørge private ydelser. Men allerede nu bør vi sørge for, at der med en styrkelse af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i EU også fremover vil være infrastruktur- og informationsydelser til rådighed på europæisk plan, og at disse kan indkøbes. Indtil nu har vi desværre ikke haft infrastrukturen. Vi taler her om en hurtig indsatsgruppe, og for at være i stand til at handle udenrigspolitisk i fremtiden bør og skal vi have mulighed for at benytte Galileo. Derfor bør der stilles en gruppe til disposition, og det vil helt sikkert være noget, som også er i Rådets interesse.

Yiannitsis
Jeg er enig i, at Galileo også har en politisk dimension og derfor fremmes af Rådet. Men Galileo-programmet har også en meget stærk kommerciel dimension, og jeg vil gerne pointere, at Rådet alligevel er interesseret i programmets fremskridt og evne til at modstå konkurrenceforhold og økonomiske forhold på markedet på en bæredygtig måde.

Formanden.
Spørgsmål nr. 5 af Paulo Casaca (H-0312/03):

Om: Liste over terrororganisationer
Som ansvarlig for afvæbningen af den væbnede iranske modstandsbevægelse, Folkets Mujahedin, har general Odierno (Agence France Press, den 11.5.2003) udtalt, at organisationens samarbejde med de amerikanske styrker og dens tilslutning til demokratiet i Irak ikke indebærer, at dens status i Washington som "terrororganisation" skulle ændres. Han tilføjede, at en organisation, som giver afkald på sine våben til fordel for koalitionen, tydeligvis deltager i samarbejdet, og han var af den opfattelse, at dette burde føre til en revision af synet på, hvorvidt Mujahedin fortsat kan betegnes som en terrororganisation.
Dette er blot endnu en bekræftelse af, at der ikke er noget grundlag for at betragte Folkets Mujahedin som en terrororganisation.
Hvornår vil Rådet fjerne Folkets Mujahedin fra listen over terrororganisationer?

Yiannitsis
Jeg kan tilslutte mig artikel 1, stk. 6, i den fælles holdning 2001/931/FUSP om anvendelse af specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme. Navne på personer, grupper og organisationer på listen gennemgås regelmæssigt af Rådet ca. hver sjette måned for at bekræfte, at der er en grund til deres tilstedeværelse på listen.
Under den seneste gennemgang kan jeg oplyse Dem om, at Rådet bekræftede tilstedeværelsen af den iranske organisation Mujahedin-e-Khalq, som også er kendt som Folkets Mujahedin.

Casaca (PSE).
Jeg takker dem, hr. formand for Rådet, men De nøjedes med at sige det, som vi alle ved. Det, som De ikke forklarede, og som jeg gerne vil have, at De forklarer nu, er, hvordan det kan lade sig gøre, at en organisation, der aldrig er blevet dømt eller blot anklaget for en terrorhandling eller noget andet inden for EU, kan stå på den liste, når f.eks. Iran, hjemland for en diplomat, der er blevet dømt ved en tysk domstol for en terrorhandling, ikke står på listen, og det omvendt er det land, der tvinger de organisationer, som er imod det, ud i illegalitet og får dem opført på lister over terrorister. Det er det, der er problemet, og det er det, som jeg gerne vil have, at Rådet udtaler sig om og forklarer for Parlamentet og EU's borgere.

Yiannitsis
Rådet har på grundlag af en evaluering af alle faktorer vurderet, at organisationen skal være anført på listen. Jeg vil også gerne pointere, at denne evaluering er baseret på oplysninger til medlemsstaterne i overensstemmelse med de gældende procedurer, og at der er truffet en fælles beslutning herom.

Dupuis (NI).
Rådets svar er meget interessant, da det er ret svært at forstå de kriterier, som Rådet bruger til at bestemme, hvorvidt en organisation skal betragtes som en terrororganisation. Jeg mener, at reglerne for rimelig behandling af registrerede oplysninger og retfærdig rettergang i det mindste skal give forskellige organisationer mulighed for at gå rettens vej. Parlamentet har ret til at blive informeret om det dossier, som Rådet baserer sine beslutninger på.
Hr. rådsformand, jeg har derfor nogle meget specifikke spørgsmål. Vil Rådet være villig til at fremlægge de dokumenter for Europa-Parlamentet, som specificerer anklagerne imod de grupper, som Rådet betragter som terrorgrupper? Vil Rådet også være villig til at definere de kriterier, det bruger til at afgøre, om der er tale om en terrororganisation? Som alle ved, har Rusland netop anmodet om, at tre tjetjenske grupper anføres på listen over terrororganisationer, selv om to af disse grupper faktisk slet ikke eksisterer. Det er meget interessant.

Yiannitsis
Den fælles holdning, som jeg henviser til, tager højde for alle de gældende kriterier til bestemmelse af de navne, organisationer eller personer, der skal med på listen. Jeg vil gerne minde om, at beslutninger om listens indhold træffes af domstolene, der handler uafhængigt af EU-medlemsstater, og som er garanter for korrekt bedømmelse i denne forbindelse, da det naturligvis er et meget følsomt emne.

Turco (NI).
Hr. formand, Deres andet svar er bestemt ikke overbevisende. Vi er nemlig udmærket klar over, at der absolut ikke er nogen klare procedurer for medtagelsen på listen over terrororganisationer. Hr. Dupuis bad meget tydeligt om at få at vide, hvilke muligheder der er for at klage over medtagelsen på listen. Sandheden er, at det eneste kriterium for såvel en medtagelse på listen som en sletning fra listen er en politisk vurdering. Derfor er vi nødt til at stille spørgsmålet igen. Vi beder ganske enkelt Rådet om at give sin holdning til kende til denne politiske vurdering og denne nye politiske udvikling. Er denne politiske udvikling så vigtig, at det reelt gør det berettiget at undersøge denne organisation igen?

Yiannitsis
Jeg har ikke noget at tilføje til det, jeg har sagt. Der er fastlagt helt klare kriterier og procedurer. Det ansvarlige organ har bestemt indholdet af listen, og derfor har jeg ingen kritikpunkter hertil.

Formanden.
Spørgsmål nr. 6 af Lennart Sacrédeus (H-0313/03):

Om: Overtrædelser af menneskerettighederne på Cuba
I marts i år blev 78 oppositionsmedlemmer fængslet på Cuba. I april blev der afholdt summarisk rettergang uden mulighed for et behørigt forsvar eller deltagelse af udenforstående, hvorpå der blev afsagt domme på mellem 15 og 28 år. De fængslede udstår nu deres straf under nærmest umenneskelige forhold i isolationsceller eller sammen med hårdt belastede kriminelle som oftest så langt hjemmefra, at det er umuligt for familiemedlemmer at aflægge besøg. Disse forhold er helt klart en overtrædelse af menneskerettighederne.
Hvad agter Rådet at gøre for at sikre, at de politiske fanger på Cuba løslades? På hvilken måde arbejder man for, at de cubanske fangers situation forbedres, og de flyttes nærmere til deres hjem? Hvad agter man at gøre for at støtte fangerne og deres pårørende? Hvilke konsekvenser får fængslingerne for de fortsatte forhandlinger om Cubas muligheder for at blive optaget i kredsen af AVS-lande?

Yiannitsis
Da Rådet svarede på spørgsmål ?-0243/03 under spørgetiden på Parlamentets delmøde i maj, udstedte formandskabet, så snart de nylige anholdelser fandt sted, på vegne af EU officielle meddelelser, som blev fulgt op med intensive demarcher i relation til Havanna. Medlemsstaterne protesterede også stærkt imod anholdelserne og henrettelserne gennem deres bilaterale kontakter til de cubanske myndigheder. Rådet bifalder Europa-Parlamentets beslutning af 10. april om at styrke EU's klare holdning til disse foranstaltninger.
På mødet den 14. april godkendte Rådet følgende konklusioner:
"Rådet fordømmer de cubanske myndigheders handlinger for nylig, især deres henrettelser og storstilede anholdelser af systemkritikere samt de uretfærdige rettergange og vilkårlige og uforholdsmæssigt strenge straffe, der er blevet idømt. Rådet opfordrer til, at alle politiske fanger øjeblikkelig løslades. Den seneste tids udvikling, der markerer en yderligere forringelse af menneskerettighedssituationen på Cuba, vil påvirke EU's forhold til Cuba og mulighederne for et øget samarbejde. Rådet vil nøje overvåge situationen."
EU støttede endvidere resolutionen om menneskerettighedssituationen i Cuba, som blev vedtaget inden for rammerne af det 59. møde i FN's Menneskerettighedskommission. Som en generel kommentar udstedte EU's formand følgende erklæring, hvori EU fordømmer de mange anholdelser, de uretfærdige rettergange og de vilkårlige og uforholdsmæssigt strenge domme, der er afsagt for de mange personer, der fredeligt har givet udtryk for deres politiske, religiøse og sociale holdning og udøvet deres ret til at deltage fuldt og helt i det offentlige liv.
Derfor kræver EU, at disse personer, som EU betragter som samvittighedsfanger, frigives straks, samt at alle politiske fanger frigives. EU er også dybt bekymret over den kontinuerlige undertrykkelse af medlemmer af oppositionen.
EU fordømmer de nylige henrettelser af cubanske borgere, der blev eksekveret efter summarisk rettergang, og beklager, at moratoriet om dødsstraf i landet ikke er opretholdt.
Den seneste udvikling, der markerer en yderligere forringelse af menneskerettighederne i landet, vil påvirke Cubas forhold til EU og udsigterne til øget samarbejde. EU vil nøje overvåge overtrædelser af personlige og politiske rettigheder, der fortsat påvirker EU's forhold til Cuba.
?U vil overvåge situationen meget nøje, især med hensyn til den eventuelle udøvelse af retslige forbehold for de 78 dømte personer.
Jeg vil endvidere understrege, at EU fortsat vil gøre en indsats for at få de politiske fanger løsladt hurtigst muligt og sikre, at de i mellemtiden ikke lider eller behandles umenneskeligt.
Med hensyn til Cubas ansøgning om tiltrædelse af Cotonou-aftalen trak det cubanske udenrigsministerium ansøgningen tilbage den 17 maj.

Sacrédeus (PPE-DE).
Jeg vil inderligt takke den græske repræsentant fra Rådet for hans engagerede svar og for det udførte arbejde. En meget inderlig tak for det. Det, som Rådet meget tydeligt siger her, er meget vigtigt, nemlig at situationen for menneskerettighederne er blevet forværret, at fangerne og de lange straffe har påvirket vores fremtidige forbindelser til Cuba, og at de 78 fanger nu skal gives ret til at appellere.
Som tillægsspørgmål tænker jeg på, om Det Europæiske Råd konkret kan handle ved at give Sakharov-prismodtageren, den kristelige demokratiske menneskerettighedsaktivist, Oswaldo Payá Sardiñas, en formel invitation til Grækenland og til EU. Derigennem tilskynder man også medlemsstaternes stats- og udenrigsministre til på denne måde at understrege værdien af Sakharov-prisen.
Yiannitsis
Jeg har ikke yderligere at tilføje. Jeg har noteret mig det ærede medlems forslag, og vi må se, om det kan lade sig gøre.

Ribeiro e Castro (UEN).
Jeg takker dem, hr. formand for Rådet. For en måned siden havde vi lidt af den samme debat, og jeg vil gerne gå lidt videre.
Jeg tror, at der gået endnu en måned, og undertrykkelsen fortsætter i Cuba, forholdene er stadig stort set de samme, hvilket viser, at vi er nødt til at gå længere end fordømmelseserklæringer. De er vigtige nok, men de er ikke tilstrækkelige, og vi har et særligt ansvar, for vi har tildelt Oswaldo Payá Sakharov-prisen for 2002. Nu er tiden kommet til at vise, at Sakharov-prisen ikke er en skolepræmie, ikke er et øjebliks "glamour" som Hollywoods Oscar, men repræsenterer en forpligtelse for EU, gennem Parlamentet, over for demokratiets, menneskerettighedernes og frihedens sag over hele verden. 11 medlemmer, deriblandt mig selv, har sendt et brev til rådsformanden, til den højtstående repræsentant, til kommissionsformanden og til formanden for Parlamentet, for at de skal samordne deres indsats og invitere Oswaldo Payá hertil, og for at Rådet skal udforme en opfordring til alle medlemsstaterne om, at deres ambassadører i Havana gør det samme og inviterer Oswaldo Payá til Europa, til vores hovedstæder, til vores ministre, til vores premierministre, til kommissionsformanden, så han i det internationale rampelys kan fortælle os om den tragedie, der udspiller sig i Cuba. Det er den aktive måde at udtrykke vores solidaritet på, det er den aktive måde at vise, at de priser, som vi tildeler, har en mening.

Yiannitsis
Hvem har sendt det? Jeg har ikke modtaget andre oplysninger, derfor kan jeg ikke give Dem et fyldestgørende svar på nuværende tidspunkt.

Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg er overrasket over, at det parlamentsmedlem, der har stillet spørgsmålet, støtter de arresterede og dømte personer, for de har påviseligt samarbejdet mod betaling med FN's repræsentant i Havanna imod deres lands interesser, imod det socialistiske Cuba, der er et lysende eksempel for det amerikanske folk, og som trods 40 års kriminel embargo fra USA's side har kunnet opretholde den højeste levestandard og det højeste uddannelsesniveau i hele Central- og Sydamerika. Det er i virkeligheden det, som de amerikanske imperialister ikke kan tilgive Cuba, og de forsøger til enhver tid at vælte landet ved hjælp af alle metoder, herunder mord på Cubas ledere.
Jeg vil gerne spørge rådsformanden, som, efter hvad jeg har hørt, er enig i alt, hvad de tidligere talere har sagt, om følgende: Hvad ville regeringen i hans eget land have gjort, hvis det blev opdaget, at græske borgere havde ønsket at blive rekrutteret og betalt af et fremmed land, der var fjendtligt indstillet over for Grækenland, for at handle imod landets interesser? Måske ville Grækenland have givet dem en medalje? Hvordan står denne aktivitet i forhold til udøvelse af menneskerettigheder? Hvilke kommentarer har han til det forhold, at møderne om sammensværgelse, som blev organiseret af USA's repræsentant i Havanna, også omfattede en græsk diplomat? Hvordan retfærdiggør han EU's tavshed omkring de cubanere, der tilbageholdes i USA, fordi de afslørede planer om at myrde Fidel Castro og andre cubanske ledere, og den manglende udlevering til Cuba af de cubanske flykaprere, der nu færdes frit i USA? Og vi skal forestille at forsøge at bekæmpe terrorisme.

Yiannitsis
Hr. formand, først og fremmest er det ikke et spørgsmål, som jeg vil besvare. Jeg vil svare, ikke som formand, men som udenrigsminister i den græske regering. De henviste til en græsk diplomats deltagelse i sammensværgelser og andre aktiviteter. Det er fuldstændig komisk og misvisende, når De allerede ved, at jeg har svaret på et lignende spørgsmål fra et medlem af Deres parti i den græske regering, hvor jeg svarede, at det var tåbeligt, under en reception på en ambassade i Cuba, den amerikanske ambassade, hvor der hver eneste uge holdes receptioner af mange forskellige personer med mange deltagere, for at oversætte ...
(Hr. Korakas afbrød uden mikrofon)
Vær venlig ikke at afbryde ... De fortjener ikke et svar!

Formanden.
Jeg giver ordet til hr. Korakas, der har en bemærkning til forretningsordenen.
Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, hvor vover hr. Yiannitsis at sige, at jeg ikke fortjener et svar. Jeg har stillet meget vigtige spørgsmål. Hans regering er også ansvarlig og bør svare på de spørgsmål, som jeg stiller, med større respekt.

Formanden.
Hr. Yiannitsis sagde indledningsvis, at De ikke havde stillet ham et spørgsmål, og at han derfor ikke ville svare i sin egenskab af formand for Rådet. Jeg mener, at vi skal følge dagsordenen med sædvanlig ro og orden under dette møde. Spørgsmål nr. 7 af Claude Moraes (H-0321/03):

Om: Det Europæiske Råds møde i Thessaloniki i juni
Hvorledes ser Rådet på dagsordenen for mødet i juni i Thessaloniki? Vil man drøfte spørgsmålet om EU's grænsepoliti, ressourcer til varetagelse af politimæssige opgaver ved EU's ydre grænser efter udvidelsen, samordning af integrationsspørgsmål i forbindelse med indvandrere samt spørgsmålet vedrørende samordning af en styret økonomisk indvandring?

Yiannitsis
Vi henviste detaljeret til dagsordenen for mødet i Thessaloniki under denne morgens forhandling. Da dette vedrører den første version af den kommenterede dagsorden, der også blev forelagt på det nylige møde i Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser), vil jeg dog gerne tilføje, at formandskabet ønsker at begrænse dagsordenen for Det Europæiske Råds møde i Thessaloniki til følgende punkter:
resultater af EU-konventet om fremtidens Europa og beslutninger om den kommende regeringskonference
asyl, indvandring og grænser, der alle er forbundet
udvidelsesspørgsmål
spørgsmålet om EU's politik på det vestlige Balkan
Et bredere Europa, Nye naboer
opfølgning af det Europæiske Råds forårsmøde i 2003 og endelig
bestemte spørgsmål om eksterne forbindelser og sikkerhed og forsvar.
Disse punkter indgår i forbindelserne mellem EU og USA: Mellemøsten og Irak og henstillinger fra den højtstående repræsentant, hr. Solana, om en samlet strategi på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område sammen med en bredere strategi til løsning af problemet med spredning af masseødelæggelsesvåben. Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) anførte disse hensigtserklæringer på vegne af formandskabet.
Med hensyn til emnerne i anden del af spørgsmålet er det ærede medlem bekendt med, at Det Europæiske Råd skal gennemgå to vigtige rapporter. Den første omhandler den faktiske anvendelse af retningslinjerne fastsat på Det Europæiske Råds møde i Sevilla om foranstaltninger vedrørende ulovlig indvandring, mere fleksibel indførelse af koordineret og integreret forvaltning af EU's ydre grænser, inkorporering af immigrationspolitik i EU's forbindelser med tredjelande og fremskyndelse af formuleringen af en fælles politik om asyl- og indvandringsspørgsmål. Den anden rapport omhandler effektiviteten af de fælles finansieringsressourcer til tilbagesendelse af indvandrere og asylansøgere, der er afvist, forvaltning af ydre grænser, programmer vedrørende asyl og indvandring i tredjelande og anvendelse af princippet om fordeling af byrderne.
Vores mål er at gennemgå disse to rapporter, så Det Europæiske Råd kan fastsætte retningslinjer for yderligere indsats på disse områder. Inden for disse rammer forventes det, at Det Europæiske Råd i overensstemmelse med konklusionerne fra mødet i foråret 2003 endnu en gang vil drøfte spørgsmålet om indvandring, integration af lovlige indvandrere til europæiske samfund samt beskæftigelse.
Endelig vil formandskabet minde om, at dagsordenen for Det Europæiske Råds møde i Thessaloniki vil blive godkendt i overensstemmelse med Rådets forretningsorden på Rådets (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) møde den 16. og 17. juni 2003.

Moraes (PSE).
Tak, fordi De besvarede det syvende spørgsmål. Det har været et anstrengende møde. Under forhandlingen i formiddags besvarede De mange af spørgsmålene i Deres glimrende svar. Jeg vil blot bede om Deres personlige syn på en enkelt sag.
Det græske formandskab har efter min mening været særligt godt til at tage positive sider af migration op, f.eks. familiesammenhold og nu integration. Hvad angår integration af indvandrere, som De nævnte i Deres svar, mener De så, at dette spørgsmål hovedsageligt er op til medlemsstaterne, eller ser De en værdifuld samordningssrolle? Vi glemmer ofte, at mange i vores europæiske samfund ønsker at se bedre integrationsmetoder anvendt og ligeledes samordning. Mener De personligt, at dette er noget, der kan samordnes, eller er det hovedsageligt op til medlemsstaterne?
Yiannitsis
Spørgsmålet blev stillet på et personligt grundlag. Jeg kan både svare personligt og på vegne af det græske formandskab. Det betyder ikke, at mit svar afspejler holdningen hos de 15 medlemslande. Som De ved, er der lande, der mener, at disse spørgsmål - det vil sige integrationen af indvandrere - er interne spørgsmål. På den anden side skaber den manglende integration af indvandrere, der i ikke mindre end millionvis bor i EU-landene, ofte særdeles intense sociale situationer, som ofte også har alvorlige følger på politisk plan med særdeles uønskede konsekvenser. I betragtning af at den europæiske model - den sociale, politiske og økonomiske model - er kendetegnet ved intern social konvergens, der måske er vanskelig at finde i mange andre lande i verden, og vi følgelig er nødt til at fastholde den som et meget grundlæggende element for både landene og kontinentet, mener jeg personligt, at der i forbindelse med spørgsmålet om integrationen af indvandrere også skal ske en koordinering af politikkerne på fællesskabsplan, da eventuelle alvorlige sociale og politiske spændinger i ét land har stor betydning for de andre lande.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, blot en kort bemærkning til mit spørgsmål 3 vedrørende Ukraine: Det er selvfølgelig et emne, der er relevant for EU, da optagelsen af Rusland og Ukraine i WTO naturligvis har tilsvarende konsekvenser. Dette vil sandsynligvis også blive drøftet på rådsmødet i Thessaloniki.
Mit spørgsmål i forbindelse med rådsmødet i Thessaloniki er imidlertid følgende: Rådet har forlangt, at der udarbejdes en virkningsundersøgelse for Basel II - rammebetingelserne for virksomheders kreditværdighed. Det har Kommissionen endnu ikke gjort. De lovede mig under det sidste møde, at De ville tage initiativer i den retning. Hvad er der sket med hensyn til Rådets forespørgsel eller Rådets samarbejde med Kommissionen? Er det planlagt, at denne undersøgelse bliver stillet til rådighed?

Yiannitsis
Dette spørgsmål vedrører Kommissionen, og forudsat at Kommissionen forelægger undersøgelsen, vil vi naturligvis se på, hvordan vi kan tage den i betragtning i Thessaloniki.

Formanden.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 8. Spørgsmål nr. 9 af Richard Howitt (H-0325/03):

Om: Foreslået EU-agentur for udvikling af forsvarsevnen og indkøb
Hvilke drøftelser har allerede fundet sted i Rådet vedrørende oprettelsen af det foreslåede EU-agentur for udvikling af forsvarsevnen og indkøb med henblik på implementeringen af den kvantitative og kvalitative militære kapacitet inden for EU? Påtænker formanden for Rådet at tage yderligere initiativer på dette område?

Yiannitsis
Spørgsmålet om at oprette et mellemstatsligt agentur for udvikling og anskaffelse af forsvarskapacitet blev drøftet for nylig inden for rammerne af Det Europæiske Råd og resulterede i udarbejdelsen af punkt 35 i formandskabets konklusioner. Jeg henviser til Det Europæiske Råds møde den 20.-21. marts. Rådet behandlede på baggrund af disse konklusioner dette spørgsmål, som det var tilfældet inden for rammerne af konklusionerne på Rådets møde (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) den 19. maj, hvor Rådet gentog dette punkt og især behovet for at undersøge en eventuel oprettelse af et mellemstatsligt agentur for udvikling og anskaffelse af forsvarskapacitet inden for rammerne af EU. Det relevante arbejde fortsætter. Jeg vil gerne minde Dem om, at vi på det græske formandskabs initiativ og i et brev, som vi sendte til kommissionsformanden i slutningen af sidste år, netop støttede behovet for initativer som disse, der er i tråd med tankegangen i det ærede medlems spørgsmål.

Howitt (PSE).
Tak til rådsformanden for det svar og for hans egen regerings støtte på dette område. Det var interessant at se, at man for nylig på mødet om forsvar mellem fire medlemsstater, der var indkaldt af hr. Verhofstadt, støttede idéen om et agentur, netop som det oprindelige forslag, der blev stillet i Le Touquet, blev støttet af min egen premierminister, Tony Blair, og også af Jacques Chirac. Uanset hvilken uenighed der er om perspektiverne for forsvarssamarbejdet i EU, synes dette at være noget, som kunne forene os.
Jeg spekulerer på, om rådsformanden forventer, at der vil ske yderligere fremskridt i denne sag under den resterende del af hans formandskab, og om han kunne forsøge at angive en tidsplan for, hvor store fremskridt vi kan gøre ved at forelægge denne idé?
Yiannitsis
Der er gjort bestræbelser på at fremsætte denne idé. Det er vanskeligt at svare på, om det græske formandskab vil kunne gøre fremskridt inden for de sidste tre uger. Vi må huske på, at der på udenrigs- og forsvarsministrenes møde i Rådet (almindelige anliggender) var lejlighed til at undersøge alle disse spørgsmål, og jeg tror, at næste lejlighed kommer senere snarere end før, med andre ord inden for en periode på tre, fire eller fem uger.

Formanden.
Spørgsmål nr. 10 af Olivier Dupuis (H-0330/03):

Om: Det iranske styres atomvåbenprogram
I august 2002 afslørede Folkets Mujahedin det iranske styres hemmelige atomvåbenprogram. Både de offentlige myndigheder og uafhængige forskningsorganisationer har bekræftet programmets militære formål. Selv kommissær Patten har nu i sin seneste erklæring måttet indrømme fakta.
Kan Rådet forklare, hvilken rolle de forhandlinger, EU og embedsmænd fra det iranske styre har haft som led i den såkaldte "konstruktive dialog", har spillet i forhold til det iranske atomprogram?
Kan Rådet redegøre for, hvilke foranstaltninger og ændringer i politikken det påtænker for at afværge de katastrofale følger af de nuværende diplomatiske tiltag i forhold til Iran?

Yiannitsis
Masseødelæggelsesvåben, især atomvåben og ikkespredningen af disse, skaber bestemt bekymring i EU i forbindelse med Iran. Hr. ElBaradi, generaldirektør for Den Internationale Atomenergiorganisation, ventes at forelægge en rapport for Styrelsesrådet den 16. juni om hans resultater vedrørende Irans atomvåbenprogram. Denne rapport bidrager til en bredere afklaring af situationen med hensyn til eksistensen af et atomvåbenprogram i Iran. Rådet tager denne rapport i betragtning, når det drøfter spørgsmål om Iran på sit næste møde.
Spørgsmålet, der vedrører Kommissionens udtalelser om dette, bør rettes direkte til den institution. På tilsvarende måde er Kommissionen nødt til at forklare, hvad der sker inden for rammerne af den såkaldte "konstruktive dialog om energi" med Iran, da denne dialog føres af Kommissionen på vegne af EU.
Rådet rejser med jævne mellemrum spørgsmålet om masseødelæggelsesvåben og ikkespredningen af disse, især inden for rammerne af den brede dialog mellem EU og Iran. Sidste gang var den 29. april. Rådet opfordrer Iran til at underskrive, ratificere og gennemføre de relevante internationale aftaler fuldt ud, især tillægsprotokollen til garantiaftalerne i IAEO. Disse spørgsmål blev rejst ved en forhandlingsrunde om en handels- og samarbejdsaftale mellem EU og Iran i Teheran den 1.-2. juni. Rådet angav klart over for Iran, at Rådet forventede, at en udbygning af de økonomiske og handelsmæssige forbindelser mellem EU og Iran bør imødegås af en tilsvarende udvikling i alle andre henseender, hvad angår EU's forbindelser med Iran.
Endelig vil jeg gerne tilføje, at EU tillægger opnåelsen af global overensstemmelse med traktaten om ikkespredning af atomvåben og oprettelsen af en kontrollabel atomvåbenfri zone i Mellemøsten stor betydning.

Dupuis (NI).
Hr. formand, jeg er enig med Rådet i, at Kommissionen fører den konstruktive dialog om energi. Ikke desto mindre er Kommissionen, ligesom Rådet og Europa-Parlamentet, en del af EU, og det er desuden op til Rådet at fastlægge de brede retningslinjer for udenrigspolitikken.
Vil Rådet derfor anmode Kommissionen om at indstille den konstruktive dialog om energi, hvis den rapport, som Den Internationale Atomenergiorganisation snart forelægger, indeholder negative konklusioner? Det vil jeg gerne vide. Det er ganske vist Kommissionen, der gennemfører beslutninger, men det er hovedsageligt Rådet, der fastlægger de brede retningslinjer.

Yiannitsis
Jeg har allerede i mit svar - og det undrer mig, at spørgsmålet bliver stillet på ny - angivet, at Rådet tager den forelagte rapport i betragtning, når det drøfter spørgsmålene om Iran på sit næste møde. Jeg kan ikke på nuværende tidspunkt drøfte hypotetiske spørgsmål om, hvad rapporten indeholder, og hvad Rådet agter at gøre, hvis rapporten indeholder A, B eller X.

Formanden.
Mine damer og herrer, tiden er næsten gået, men vi vil gerne lige behandle yderligere to spørgsmål om Iran, hvis formanden er indstillet på at blive indtil kl. 19.15, da vi kom sent i gang. Mange tak.
Hr. Casaca har ordet for et tillægsspørgsmål.

Casaca (PSE).
Hr. formand for Rådet, jeg vil gerne spørge Dem, om De ikke finder det mærkeligt, at De har indtaget holdninger, der ikke er holdninger, som nogen dommer eller nogen uafhængig instans står bag, men er Rådets rent politiske holdninger, om terrororganisationer, når der ikke står noget om dem nogen steder i pressen, mens der er masser af detaljer om Irans atomprogram i de videnskabelige tidsskrifter, men ikke kun dér, om brug af tungt vand, der alene har til formål at fremstille kernevåben, og Rådet ikke foretager sig noget som helst, men nøjes med at afvente fremtidige rapporter, som den iranske regering selv skal udfærdige.

Yiannitsis
Jeg sagde, at der ville komme en rapport fra den mest autoritative internationale organisation. Rådet tager denne rapport i betragtning og vil afgøre, hvad det gør på basis heraf. Jeg vil gerne minde om, at Rådet har sagt, at der ikke sker nogen udvikling med hensyn til de økonomiske og handelsmæssige spørgmål, hvis der ikke sker en udvikling i forbindelse med de spørgsmål, vi drøfter. Der er derfor en reel forbindelse mellem de to.

Formanden.
Spørgsmål nr. 11 af Gianfranco Dell'Alba (H-0331/03):

Om: Irans forsøg på at skabe usikkerhed i Mellemøsten
Efter Libanon og Palæstina synes styret i Iran at koncentrere sine bestræbelser om at udnytte den ustabile situation i Irak og indføre et teokratisk diktatur i Irak.
Hvilke planer har Rådet om at forhindre, at det iranske styre skaber større usikkerhed i Mellemøsten?

Yiannitsis
Rådet er i høj grad bevidst om, at genoprettelsen af en bæredygtig politisk og økonomisk stabilitet i Irak i høj grad afhænger af et konstruktivt standpunkt i nabolandene. EU opfordrer derfor konstant nabolandene, herunder Iran, til at udvise selvbeherskelse og støtte bestræbelserne på at stabilisere Irak.
Rådet har angivet fredsprocessen i Mellemøsten som et grundlæggende område, hvor det ønsker at opnå store fremskridt via en mere intensiv dialog med Iran. Rådet har også gjort det klart over for Iran, at det forventer, at en udbygning af de økonomiske og handelsmæssige forbindelser mellem EU og Iran imødegås af en tilsvarende udvikling i alle andre henseender, hvad angår EU's forbindelser med Iran.
Både Irak og Mellemøsten blev drøftet i vid udstrækning med den iranske side ved den sidste "brede dialog" mellem EU og Iran i Athen den 29. april. Unionen vil fortsat rejse disse spørgsmål i forbindelse med kontakten med Iran.

Dell'Alba (NI).
Hr. formand for Rådet, i dag finder der forhåbentlig en meget vigtig begivenhed sted i Sharm el Sheikh, nemlig en dialog mellem israelere og palæstinensere, som vi håber reelt bliver konstruktiv. Europa er ikke til stede, og alligevel er De stadig tilhænger af en kritisk dialog, hvilket betyder, at man gør forretninger uden at lægge større vægt - eller reel vægt - på spørgsmålet om menneskerettigheder, demokrati og retsstat. I lyset af nyheden om, at Iran tilsyneladende arbejder i denne retning - hvilket jeg var inde på i min udtalelse - og i lyset af protesterne fra dusinvis af parlamentsmedlemmer, som med deres dokument beder om en større indsats for, at Iran demokratiserer sit system, da det ellers bliver nødvendigt at træffe måske ikke militære foranstaltninger, men i det mindste foranstaltninger, der får Iran til at forstå, at en kritisk dialog ikke er den rette måde at tage problemerne op på, kunne jeg godt tænke mig at vide, hvordan Rådet agter at reagere på denne stadig mere indtrængende anmodning fra parlamentsmedlemmernes side?

Yiannitsis
Jeg har noteret ønsket om, at Unionen bliver mere fremtrædende i denne forbindelse. Det er et mindre aspekt af det mere overordnede problem, som vi konstant drøfter, og hermed mener jeg, hvordan Unionen kan komme til at veje tungere på det udenrigspolitiske område. Unionen deltog i mødet på Kreta for et par dage siden, på Euro-Middelhavs-konferencen, som israelerne og palæstinenserne og adskillige andre arabiske lande også deltog i. Stemningen under drøftelserne bidrog til, at vi nu kan drøfte den udvikling, der har så stor betydning.

Formanden.
Spørgsmål nr. 12 af Maurizio Turco (H-0332/03):

Om: Det iranske styres miltbrandprogram
Det er bevist - af uafhængige forskningsinstitutioner - at den anklage, Folkets Mujahedin i august 2002 fremsatte mod det iranske styres hemmelige program for atomvåben, er fuldstændig korrekt. Derfor godtog de internationale medier naturligvis generelt samme organisations offentlige anklage den 15. maj mod det iranske styres program for fremstilling af miltbrand.
Hvad har Rådet i sinde at stille op over for disse programmer?

Yiannitsis
Rådet vil gerne understrege, at masseødelæggelsesvåben og ikkespredningen af disse overordnet set har været et af de områder, hvor EU i årevis har givet udtryk for bekymring i forbindelse med Iran. Unionen opfordrer Iran til at underskrive, ratificere og gennemføre den relevante internationale lovgivning fuldt ud, især, som jeg sagde tidligere, aftalerne med Den Internationale Atomenergiorganisation, da det iranske atomvåbenprogram som nævnt skaber bekymring i det internationale samfund. Unionen opfordrer også Iran til at deltage fuldt ud i det arbejde, der skal føre til den sjette konference for at gennemgå konventionen om biologiske og kemiske våben, der er planlagt til 2006. Jeg vil gerne påpege, at forhandlingerne i Teheran den 1.-2. juni om en handels- og samarbejdsaftale mellem EU og Iran på det helt rigtige tidspunkt gav mulighed for at rejse ovennævnte spørgsmål over for landet.
Hvad angår miltbrand, kender Rådet ikke til et specifikt produktionsprogram hos det iranske styre. Eventuelle tegn på eksistensen af et sådant program vil imidlertid blive taget meget alvorligt og undersøgt grundigt.

Turco (NI).
Det er det samme svar, vi får, hver eneste gang vi stiller et spørgsmål om forbindelserne mellem EU og et hvilket som helst diktatorstyre i verden. Der er ikke noget antidemokratisk diktatorstyre i verden, som ikke modtager økonomisk støtte fra EU under påskud af, at det har til formål at indlede en dialog.
Vi kan bare se, hvad der sker i Vietnam, i Laos, i Kina og på Cuba! Deres ord minder mig om det, der blev sagt her i Parlamentet i december 2000 i forbindelse med vedtagelsen af det fælles beslutningsforslag om Afghanistan, hr. formand. Det ville være grinagtigt, hvis vi skulle lytte til det igen i dag. Vores kortsigtede syn på fremtiden - selv om vi allerede på nuværende tidspunkt tydeligt kan se, hvad der sandsynligvis kommer til at ske - og denne indfaldsvinkel for de internationale forbindelser er ikke alene yderst uhensigtsmæssigt, men også bekymrende, og det er et varsel om nogle endnu større ødelæggelser end dem, som vi selv er med til at fremme i dag.

Formanden.
Spørgsmål nr. 13 af Marco Cappato (H-0333/03):

Om: Demokrati og menneskerettigheder i Iran
Syv år efter at det iranske styre forsøgte at overbevise iranerne og det internationale samfund om, at det var åbent for forandringer og for demokratisering, er det nu klart - for alle observatører og først og fremmest for det iranske folk - at intet har ændret sig til det bedre, og at der ikke er sket nogen forbedringer i menneskerettighedssituationen eller de demokratiske rettigheder.
Støtter Rådet en internationalt overvåget folkeafstemning om indførelse af et demokratisk styre i Iran?

Yiannitsis
Rådet er stadig meget bekymret over overtrædelserne af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder i Iran. Rådet tilstræber at styrke respekten for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt fremme af retsstaten i landet. Det sker bl.a. gennem den brede dialog om menneskerettigheder mellem EU og Iran, der blev indledt i december.
Rådet har gentagne gange gjort det klart, at en udbygning af handelsforbindelserne mellem EU og Iran - der også er formålet med forhandlingerne om en handels- og samarbejdsaftale - bør imødegås af en tilsvarende udvikling i alle andre henseender, hvad angår EU's forbindelser med Iran. Det betyder, at et styrket samarbejde og en øget handel med Iran skal gå hånd i hånd med en markant positiv udvikling på forskellige områder, der giver anledning til bekymring i Unionen, herunder især menneskerettigheder.

Cappato (NI).
Hr. formand, det, som vi tager op i dette spørgsmål, er i virkeligheden det mere generelle spørgsmål om Rådets vilje til at stille et klart og konkret forslag om en overgang, som Rådet anser for at være fundamental og absolut nødvendig for demokratiseringsprocessen.
Mit spørgsmål drejer sig om en folkeafstemning om indførelsen af demokrati. Hvis vi ikke ønsker en folkeafstemning, kan vi anvende andre instrumenter. Det vigtigste er, at Rådet opstiller nogle kriterier. Dette er en præcis anmodning. Vi kan ikke nøjes med at opfordre til dialog og gensidig forståelse og sige, at situationen er nødt til at blive bedre. Der skal være nogle faste holdepunkter. Er De modstander af en folkeafstemning? I så fald vil vi gerne vide, hvilket fast holdepunkt Rådet vil opstille, og hvad der efter Deres mening er den mindste fællesnævner og det absolutte minimum. Når De i dag fortæller os, at vores handelsaftaler bliver underlagt en kontrol af de fremskridt, der gøres med hensyn til demokrati og menneskerettigheder, er vores spørgsmål følgende: Hvis der ikke skal afholdes en folkeafstemning, hvilken tærskel, hvilket instrument og hvilket kriterium anser De så for at være det absolutte minimum? I modsat fald kommer vi til at bevæge os i ring hele tiden, og så ender det måske med, at USA til alles forargelse foreslår andre løsninger og andre instrumenter.

Yiannitsis
Hr. formand, jeg anser Parlamentets idé om at vedtage en sådan beslutning med forslag om at ændre styret i Iran og en folkeafstemning om indførelse af demokrati for at være særdeles interessant. Rådet vil ud fra et politisk synspunkt tage det i betragtning, før Rådet beslutter, hvad der skal ske.

Formanden.
Mange tak, hr. Yiannitsis.
Da den tid, der er afsat til spørgetiden, er udløbet, vil spørgsmål nr. 14-21 blive besvaret skriftligt

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
betænkning (A5-0143/2003) af Smet for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om analyse af den åbne koordinationsmetode inden for beskæftigelses- og socialområdet samt fremtidsperspektiverne (2002/2223(INI)), og
mundtlig forespørgsel (O-0044/2003 - B5-0096/2003) af Rocard for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport til Kommissionen om anvendelsen af den åbne koordineringsmetode.

Smet (PPE-DE)
Fru formand, det første spørgsmål er, hvorfor der forelægges en initiativbetænkning. Det sker, fordi vi konstaterer, at metoden er ved at brede sig til mange områder. I Lissabon blev det anbefalet at anvende denne metode inden for informationssamfundet, forskning og innovation, erhvervspolitik, undervisning og uddannelse, social inddragelse, den økonomiske politik, indvandringspolitik osv. Vi ser imidlertid, at Parlamentets medindflydelse og kontrol er meget begrænset. Vi ser en stor uigennemsigtighed i beslutningsprocessen og i begrundelserne for, at nogle elementer i metoden bruges eller ikke bruges.
Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har derfor besluttet at foretage en grundig analyse af den måde, hvorpå forskellige ting sker. I den betænkning, der fulgte deraf, blev følgende foreslået: Hvis Kommissionen ønsker at starte med en åben koordinationsmetode, skal der ikke blot anmodes om Rådets tilslutning, men også om Parlamentets tilslutning. Desuden skal Kommissionen anføre, hvilke elementer af metoden den vil bruge. Disse elementer er fælles mål, retningslinjer, fælles indikatorer, en syntetisk rapport, nationale rapporter og anbefalinger. Det er de traditionelle elementer, som bruges helt eller delvist. Parlamentet skal afgive en udtalelse om retningslinjerne, den sammenfattende rapport og anbefalingerne, og arbejdsmarkedets parter skal høres, hvad angår det sociale område og arbejde. Endelig anmodes Kommissionen også om at iværksætte en undersøgelse af metodens effektivitet og om at koble udbetalingerne fra strukturfonderne til de henstillinger, som rettes til medlemsstaterne.
For at træffe strukturelle bestemmelser om denne sag og undgå, at den åbne koordinationsmetode udvikles på et eller andet område uden Parlamentets medviden, medindflydelse eller medbestemmelse, er det nødvendigt i forfatningen at fastlægge den almene ordning og Parlamentets ret til fælles beslutningstagning. Spørgsmålet er imidlertid, om det vil lykkes os. Når jeg ser på de tekster, som konventets præsidium hidtil har udarbejdet, ser jeg, at det til dels er lykkedes os. Det er f.eks. bestemt, at den åbne koordinationsmetode anvendes ved den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken, og at den - og det er en udvidelse i forhold til de nuværende tekster - kan anvendes ved socialpolitikken. Det er også bestemt, at Parlamentet skal høres eller underrettes om retningslinjerne og henstillingerne.
Dette er naturligvis et skridt i den rigtige retning, men det er et lille skridt. Det er i hvert fald mere, end vi på et vist tidspunkt anså for muligt på grundlag af diskussionerne på konventet. Det er imidlertid stadig for lidt. Parlamentets beføjelser og kontrolmuligheder er stadig begrænsede. De, som er imod metoden og tror, at den heller ikke vil blive anvendt, hvis vi ikke nævner den i konventet, tager naturligvis fejl. Ingen kan forhindre, at denne metode anvendes. En simpel rådsbeslutning, uden at Parlamentet har noget at skulle have sagt, medfører således, at metoden anvendes på det ene eller andet område.
Jeg vil nævne et eksempel vedrørende indvandringspolitikken. Hvis de ministre, som beskæftiger sig med indvandring, beslutter at anvende metoden - bl.a. fordi man f.eks. ikke er i stand til at gennemføre lovgivning på dette område - vil den åbne koordinationsmetode blive anvendt ved indvandringspolitikken. Vores problem er ikke så meget, at den anvendes, men at Parlamentet ikke eller kun i meget begrænset omfang inddrages. Derfor har vi i udvalget opfordret til, at der indskrives en artikel i forfatningstraktaten, hvori det klart fastsættes, at det selvfølgelig ikke er forbudt at anvende den åbne koordinationsmetode, men at det skal ske i samråd med Parlamentet, hvis den anvendes. Det var egentlig formålet med artiklen.
Vi har således set, at der er gjort nogle fremskridt i konventet, og at vi har opnået noget af det, vi ville. Det er imidlertid ikke perfekt og ufuldstændigt i forhold til, hvad det skulle have været. Jeg gentager endnu en gang mine to vigtigste bemærkninger, nemlig at jeg dels er bange for, at den åbne koordinationsmetode kunne medføre, at der ikke skabes nogen lovgivning, dels at der måske fjernes nogle nationale beføjelser, hvis den åbne koordinationsmetode anvendes. Både i det ene og i det andet tilfælde er der egentlig kun én løsning, og det er, at Parlamentet skal være med til at bestemme. Modstanden mod den åbne koordinationsmetode har netop medført, at dette i utilstrækkelig grad blev opnået. Jeg kan kun sige, at det er ærgerligt. Jeg synes, vi har udarbejdet en god betænkning, og jeg takker alle kolleger i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, for de har bidraget til denne betænkning på en fantastisk måde.

Iivari (PSE).
Fru formand, fru kommissær, man opstillede et ambitiøst mål i Lissabon i foråret 2000 om, at Europa skulle udvikles til verdens mest konkurrencedygtige, videnbaserede økonomi på 10 år. I konklusionerne fra topmødet opstillede man en række konkrete mål for uddannelse, specielt uddannelse inden for informationsteknologi. Ud over indlæring af it understreger Lissabon-processen vigtigheden af livslang videntilegnelse.
Vi i Europa-Parlamentets Udvalg om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport er tilfredse med, at uddannelse nu rangerer højere på den europæiske dagsorden. Vi har brug for fælles opstillede mål og indikatorer og fælles handling. De nye job, der opstår, kræver hovedsageligt specielle færdigheder. Beherskelse af it kræves nu til dags inden for de fleste professioner. Det er også et af nutidens folkelige uddannelsesområder, som, hvis den forsømmes, besværliggør folks liv og bringer dem i fare for udstødelse.
Uddannelse er ikke bare nøglen til social deltagelse for borgerne, men også en grundlæggende forudsætning for succes i vore samfund. Det er godt, at EU's undervisningsministre har formået at enes om konkrete mål for uddannelse, og at Bologne- og Brugge-processerne, der handler om anerkendelse af kvalifikationer er blevet indledt.
Efter Kulturudvalgets mening, har man ud over uddannelse og livslang læring også behov for åben koordination inden for andre områder, der hører under udvalgets jobbeskrivelse, det vil sige ungdoms-, medie- kultur- og sportspolitik. Et øget samarbejde vil styrke det indre markeds funktionalitet samt vores borgeres velfærd og sociale deltagelse. Derigennem skaber man de rette forudsætninger for social enhed, stabil udvikling og tro på fremtiden.
Indførelse af åben koordination inden for uddannelse har på trods af dens positive perspektiver alligevel medført problemer. Den har forøget tjenestemændenes magt og har tilsidesat både Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter ved sin søgen efter oplysninger og sin udøvelse af indflydelse. Det kan ikke fortsætte.
I den resolution, der er ved at blive udarbejdet, kræver Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport en klarere og større rolle for Europa-Parlamentet. Det er nødvendigt for at give processen demokratisk autoritet. Udvalget understreger også, at en proceduren med åben koordination ikke må udvikle sig til at ligne andre lovgivningsprocedurer, men samtidig være en lukket procedure, som underminerer de lovgivningsmæssige mål, der er opstillet i oprettelsestraktaten for Det Europæiske Fællesskab.
I sin resolution opfordrer Kulturudvalget Rådet og Kommissionen til at indlede drøftelser med Europa-Parlamentet om af få gennemført en interinstitutionel aftale om den åbne koordinationsprocedure. Aftalen bør omfatte regler for valg af politiske områder, der skal omfattes af den åbne koordinationsprocedure, og en procedure for en konsekvent anvendelse af dem. Europa-Parlamentet skal kunne deltage fuldgyldigt og på ligelige vilkår i beslutningsproceduren. Den interinstitutionelle aftale skal efter udvalgets mening indeholde regler for Europa-Parlamentets deltagelse i udformningen af målsætninger og indikatorer. Samtidig må vi enes om aktindsigt, mødedeltagelse, overvågning af fremskridt og udbredelse af information. Det vigtigste er imidlertid, at den åbne koordination bliver en fællesskabsproces. Den bør vedtages af Det Europæiske Konvent nu på falderebet og på en kommende regeringskonference.
Parallelt med Kulturudvalgets mål er der fru Smets rapport om åben koordination inden for beskæftigelsesområdet og det sociale område, som er til drøftelse i dag. Det er godt, at to af Parlamentets udvalg er aktive inden for oprettelsen af en parlamentarisk dimension for åben koordination, hvilket vi uden tvivl har brug for i Europa.

Diamantopoulou
Fru formand, jeg vil gerne lykønske fru Smet med den enestående analyse i hendes betænkning om den åbne koordinationsmetode og med aktualiteten af forhandlingen, idet spørgsmålet som bekendt også drøftes i konventet.
Der er to vigtige kategorier af spørgsmål. Dem, der vedrører den demokratiske lovliggørelse af metoden, og dem, der vedrører effektiviteten. Hvad angår den demokratiske lovliggørelse af metoden, er det vores erfaring hidtil, at der kun er retsgrundlag i traktaten på beskæftigelsesområdet. Det er derfor en åben metode, der anvendes med meget specifikke regler, som er defineret i traktaten, og Parlamentet spiller en rolle i denne metode. Den kunne være meget større, men Parlamentet spiller en rolle, og dets holdning er nødvendig og respekteret. Men som fru Smet korrekt sagde, har der ikke været et retsgrundlag på de øvrige anvendelsesområder for den åbne koordinationsmetode. De har været baseret på aftaler i Ministerrådet. Parlamentets rolle er derfor stadig begrænset, om end jeg må sige, at der både i forbindelse med bekæmpelsen af fattigdom - hvor vi anvender metoden - og på pensionsområdet er gjort store bestræbelser på, at vi samarbejder med, hører og informerer Parlamentet. Metoden vil bestemt fremover spille en vigtig rolle. Vi ser det så småt i forbindelse med flere individuelle politikker. Problemerne med Parlamentets deltagelse, og dermed den demokratiske lovliggørelse, har ikke kun et europæisk, men også et nationalt omfang. I den vurdering, vi foretog, så vi, at de nationale parlamenter i adskillige lande ikke blot ikke deltager, men næsten heller ikke informeres om målene, forpligtelserne og gennemførelsesmetoden for de fælles handlingsplaner. Med den drøftelse, der foregår i konventet, mener jeg derfor, at det er meget vigtigt, at der kommer en artikel om den åbne koordinationsmetode, som bestemmer Parlamentets rolle, og, som Kommissionen har foreslået, at der kommer en særlig henvisning til anvendelsen af metoden i forbindelse med social beskyttelse, hvor der er flere problemer, da mange af disse kompetencer i den sociale sektor er nationale.
Hvad angår effektiviteten, deler jeg synspunktet i betænkningen om, at en national og europæisk vurdering af resultaterne spiller en meget vigtig rolle i forbindelse med forbedringerne fra år til år. Vores første erfaring er vurderingen af den europæiske strategi, af anvendelsen af metoden på beskæftigelsesområdet i 2002, mens vi får vurderingen af anvendelsen på pensionsområdet i 2006. En anden ting i forbindelse med effektivitet er, om der er finansiering af metoden. Vi må her sige, at der hidtil er erfaring med Socialfondens finansiering af beskæftigelsesstrategien og med finansiering af specifikke retningslinjer, som hovedsageligt er rettet mod de menneskelige ressourcer, og vi mener, at Socialfonden især i forbindelse med udvidelsen, de nye lande, som vil blive opfordret til at deltage i gennemførelsen af metoden, men med begrænsede ressourcer, kan komme til at spille en meget vigtig rolle.
Afslutningsvis vil jeg gerne henvise til iagttagelsen i betænkningen om, at integreringen af kønsaspektet i alle Fællesskabets politikker også kan spille en meget vigtig rolle i forbindelse med anvendelsen af den åbne koordinationsmetode, da der altid her angives individuelle mål, der vedrører lige muligheder mellem mænd og kvinder.

Pack (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil kun komme ind på den del, som fru Diamantopoulou ikke er ansvarlig for, nemlig kultur, uddannelse, ungdom, opdragelse og sport. Men jeg tror også, at De taler på fru Redings vegne her. Vi havde jo allerede, før betænkningen overhovedet blev behandlet i Socialudvalget, stillet et lignende spørgsmål, som så - uvist af hvilken grund - blev forsinket i månedsvis.
Endelig er vi nået frem til at diskutere dette i fællesskab, og vi bør nu sammen forsøge at få det bedste ud af det. Vi kan konstatere, at denne koordination finder sted, og som politiker i Europa-Parlamentet ville det egentlig glæde mig, hvis der var nogen - ansvarlige, politikere - som koordinerede sagerne. Men det er netop de personer, som ellers frakender os vores kompetencer. De koordinerer på de områder, hvor de egentlig ikke vil give os nogen kompetencer, nemlig på kultur- og uddannelsesområdet. Her koordinerer de pludselig, uden at de behøver at stå til regnskab over for os. Og det synes vi er meget suspekt.
Problemet er, at vi på dette område bliver behandlet som ngo'ere. Men vi er ikke ngo'ere, vi er valgte repræsentanter, og vi bør vide, hvad der sker i vores navn bag nedrullede gardiner! Og det er ikke kun Rådet, som er meget tilfreds med dette. Desværre er også Kommissionen meget tilfreds. Den har nemlig på denne måde fået sat en ubehagelig spiller ud af spillet. Rådet og Kommissionen gør altså fælles sag her - og det kan sågar være en god sag, men med Machiavelli vil jeg dog gerne sige: "Ikke ethvert mål helliger midlet". Og derfor tror jeg, at vi skal være meget forsigtige i denne sag, og at vi må forvente at blive inddraget.
I mellemtiden har det nemlig vist sig, at der har udviklet sig en interguvernemental metode. Og når sådan noget først er sat på skinner, er det meget svært at stoppe. Ganske vist har vi nu erfaret, at konventet har udtalt sig imod den åbne koordinationsmetode - heri står der udelukkende noget om koordination - og vi ved, at alle nationale præsidenter naturligvis bør koordinere, hvis det er nødvendigt - også dér, hvor det ikke ubetinget står i traktaten. Men vi bør virkelig være opmærksomme på, at vi ikke bliver holdt udenfor.
Set ud fra en kulturel og uddannelsesmæssig synsvinkel mener jeg, at det virkelig er skinhelligt, at vi netop dér, hvor vi gerne ville være aktive, ikke må være det! Inden for rammerne af den åbne koordinationsmetode kommer de samme ting, som vi gerne ville lave, imidlertid ind ad bagdøren, men vi er ikke inddraget. Det er simpelthen utilstedeligt, og vi må opponere imod det! Vi bør huske på, at en metode, der foregår mellem regeringerne, ikke må indføres ad omveje. Vi bør - også med dagens diskussion for øje - sørge for, at denne allerede eksisterende interguvernementale metode - læs: åben koordinationsmetode - overføres til en fællesskabsmetode. Det er nemlig sådan, at hvis regeringscheferne eller de enkelte ministerier har godkendt noget som værende rigtigt, nødvendigt og vigtigt, skal det også overføres til fællesskabsmetoden, således at vi som folkevalgte repræsentanter har andel i det. Jeg beder om, at dette tages i betragtning, og jeg vil gerne takke dem, som har medvirket.
Vattimo (PSE).
Fru formand, jeg tror ikke, at jeg behøver at gentage det, som fru Pack allerede har sagt. Jeg vil gøre rede for en mundtlig forespørgsel, som hr. Rocard har stillet for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport, eftersom han ikke selv har mulighed for at være til stede her i aften og gøre rede for denne forespørgsel.
Den mundtlige forespørgsel drejer sig om de punkter, som både fru Iivari og fru Pack var inde på, nemlig at vi i Kulturudvalget ofte er blevet klar over, at mange af de foranstaltninger, som efterfølgende blev drøftet i Rådet, blev truffet ved hjælp af en koordinationsmetode, som vi ikke deltog i. Vi har stået over for foranstaltninger, som allerede var blevet truffet, og som vi kun kunne afgive udtalelse om bagefter, selv om det ville være yderst hensigtsmæssigt, at man reelt også lod denne koordinationsmetode gælde for Parlamentet.
Med denne forespørgsel vil vi for det første spørge Kommissionen, om den kan give nogen form for garanti for, at de fremtidige foranstaltninger, som Rådet træffer ved hjælp af koordinationsmetoden, bliver meddelt til Parlamentet og parlamentsudvalgene tids nok til, at de kan behandle dem og afgive udtalelse. For det andet vil vi bede Kommissionen om at præcisere - selv om det hele efterhånden lader til at afhænge af konventet i denne tid - om den agter at stille nogen forslag om en mere omfattende anvendelse af den åbne koordinationsmetode, så Parlamentet ikke udelukkes fra at deltage.
Talerne før mig har allerede behandlet alle disse punkter meget indgående. Vi ønsker nu at tage disse punkter op igen i denne mundtlige forespørgsel og gøre dem til specifikke spørgsmål, som vi forventer, at Kommissionen svarer på.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Fru formand, jeg vil give fru Smet en kompliment for denne betænkning, selv om der også i vores gruppe er temmelig mange spørgsmål om dette emne. For nylig var jeg på en stor pensionskongres, hvor man var meget glad for den åbne koordination på pensionsområdet. Der er en række problemer, f.eks. inden for pensioner, beskæftigelse, asyl, indvandring - de er allerede for en del nævnt her - som kræver at blive behandlet på europæisk plan, og i de fleste tilfælde er der ikke noget retsgrundlag. Den åbne koordinationsmetode var en fortræffelig idé.
Alligevel er der også modstandere af den åbne koordinationsmetode, og disse findes for en del også i min gruppe. De er især imod den på grund af problemet med den manglende demokratiske legitimitet, som fru Smet nævnte. En række talere har taget det op her. Hvis vi fortsætter med den åbne koordinationsmetode - det går jeg ind for, og det gør min gruppe faktisk også - er der en række problemer, der skal løses. Det er problemer vedrørende den demokratiske legitimitet. Både de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet skal inddrages i det. Det kan ikke være sådan, at Parlamentet kun høres, når man synes, det er interessant at høre det. Der skal være en vis systematik i høringen af Parlamentet.
Der er også en anden ting, som er behandlet i fru Smets betænkning, og som jeg vil gøre Dem opmærksom på. De store aktører, spillerne på dette område, er faktisk mennesker i lukkede komitéer på højt plan, som næsten udarbejder det hele og derefter forelægger det for Rådet. Jeg synes ikke, at borgernes involvering er tjent med det. Borgere føler sig repræsenteret af deres parlamentsmedlemmer. De vil kunne gøre parlamentsmedlemmer opmærksom på ting, som sker, eller på aftaler, som indgås, og som man på et vist tidspunkt ikke længere har kontrol over. Hvor godt systemet i sig selv end kunne være, er man nødt til at sikre denne demokratiske kontrol.
Et andet punkt, som også er nævnt, er spørgsmålet om indikatorerne. Hvis vi vil sammenligne oplysningerne på en række politiske områder med hinanden, skal oplysningerne også være sammenlignelige. Der skal altså være meget tydelige indikatorer, man kan måle, hvis man vil sammenligne medlemsstaterne med hinanden.
For at gøre en lang historie kort, fru formand og fru kommissær, tror jeg, det er godt, at vi drøfter fru Smets betænkning i øjeblikket. Jeg tror, vi skal anmode Kommissionen om at nå til enighed med medlemsstaterne om, at der, hvis vi fortsætter med denne åbne koordinationsmetode, i hvert fald er en række grundlæggende betingelser, der skal opfyldes.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Fru formand, jeg er glad for, at fru Smet har udarbejdet denne betænkning, som jeg på mange punkter er meget enig med hende om. Jeg er meget positiv over for den åbne koordinationsmetode. Jeg er dog også lidt bekymret for, at den ofte betragtes som en slags blød lovgivning og som et slags simpelt alternativ til den almindelige lovgivning eller som noget, som kun skal bruges i nødstilfælde. Jeg synes præcis det modsatte. Jeg synes, at lovgivning skal bruges, når der ikke er andre muligheder, og når der virkelig er brug for myndighed, styrke og disciplin. En række offentlige opgaver kan dog løses på andre måder end med love, disciplin, tvang og pisk. Den åbne koordinationsmetode er en moderne projektstyringsform. Den anvendes til den offentlige sektor, hvis formål er forandring, udvikling og løbende fornyelse, og hvor man har brug for at forandre sine arbejdsformer i takt med ens gjorte erfaringer.
Det er måske ikke en tilfældighed, at den åbne koordinationsmetode er vokset frem i de markedsøkonomiske samfund, hvor den offentlige sektor skal være lige så smidig og lige så effektiv som markedet, når det er bedst. Derfor synes jeg, at det er rørende at høre borgerlige ordførere sige, at de ikke vil have dette smidige og effektive markedsinstrument, men at de vil have en gammeldags, bureaukratisk, kontrollerende og lovstyret styreform i den offentlige sektor. Det er efter min mening mærkværdigt.
Den åbne koordinationsmetode skal efter min mening skrives ind i forfatningen, så den bliver alment accepteret, hvilket efter min mening er vigtigt. Jeg er dog yderst urolig over, at man indskriver den på en sådan måde, at man anviser, hvordan den skal arbejde, hvilke metoder den skal anvende, hvilke processer den skal omfatte osv. Dette sker med en traditionel lovtekst, men så skal man afgrænse denne metode, som burde være smidig, fleksibel og bevægelig, og give den spændetrøje på. Så bliver den slet ikke så effektiv. Jeg støtter ELDR-Gruppens ændringsforslag på dette punkt.
Jeg har endog selv stillet et ændringsforslag, som jeg til min store forbavselse skulle opleve at få stemt ned af udvalget. Nu kommer jeg med det igen. Det handler om, at den åbne koordinationsmetode også er en samarbejdsmetode, ikke bare en koordinationsmetode. Den kan ikke baseres på sanktioner og afstraffelser. Den skal som andre frie sociale relationer baseres på tillid og respekt. Vi kan derfor ikke benytte os af naming and shaming og worst practices. Vi har brug for bedste praksis. Der skal vores fokus være. Ellers ødelægger man denne metode og dens muligheder. Den er forskellig fra en lovgivningsmetode, og derfor er det helt forkert, hvis der inspireret af gamle lovtraditioner vurderes at være behov for disciplinering, afstraffelse og udpegelse af dem, som ikke adlyder. Denne metode er helt anderledes.
Jeg ser gerne, at denne metode blev fremmet. Det er på den måde, den er blevet brugt i en del af de europæiske samfund. Den er ikke lige udbredt overalt, men den er almindelig i de skandinaviske lande, hvor jeg kommer fra. Der spiller den en yderst progressiv rolle. Den er også mere fremherskende i de anglosaksiske lande, men derimod findes den ikke i visse andre lande, som har et meget mere traditionelt forvaltningsapparat. Jeg tror, at vi skal bevæge os hen mod denne åbne, demokratiske og moderne samarbejdsmetode. Jeg vil specielt understrege ordet demokratisk, fordi den er demokratisk, men på en anden måde end via juridisk og retslig kontrol.
Lambert (Verts/ALE).
Fru formand, jeg vil også takke ordføreren for hendes glimrende betænkning og meget skarpe forklarende indlæg og bifalde kommissærens redegørelse i aften.
Som vi har hørt, anvendes den åbne koordinationsmetode nu på en lang række områder. Nogle gange synes det at være vanedannende, efterhånden som listen bliver længere og længere. Der er tydeligvis brug for en fælles tilgang og for meget forsigtigt at rykke nærmere en aftale, f.eks. vedrørende indvandring og dens tætte forbindelse med beskæftigelse og social inddragelse. Men, som nogle medlemmer har sagt, er dette sandelig ikke en offentligt ejet proces, og sommetider har den meget tvivlsom demokratisk legitimitet, fordi den kan vise sig at være en næsten snigende tiltagelse af beføjelser ad bagvejen fra EU's side og ikke at være tilstrækkeligt åben og offentligt tilgængelig.
Der er interessante skævheder i den. Jeg er helt enig med kommissæren: Når Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har været på delegationsbesøg i forskellige medlemsstater og mødte tilsvarende udvalg eller udvalg om europæiske anliggender i de nationale parlamenter og spurgte dem om deres engagement i de nationale handlingsplaner - om beskæftigelse og social inddragelse f.eks. har det fået desorienterede blikke, fordi de aldrig har hørt om det. Det er ikke noget, som deres regering har involveret dem i. En britisk minister indrømmede, at fagforeningerne og sammenslutningen af britiske industrivirksomheder i Det Forenede Kongerige havde mere indflydelse på de nationale handlingsplaner for beskæftigelse end det britiske parlament, som aldrig nogensinde havde diskuteret dem - selv om det nu er ved at blive anderledes efter nedsættelsen af det nye udvalg om arbejder og pensioner - sikke et interessant navn.
Vi har uden tvivl brug for en ramme for den åbne koordinationsmetode, der er klar og demokratisk kontrolleret af Parlamentet, nationale parlamenter og lokale parlamenter - som i nogle medlemsstater er dem, der har ansvaret for bestemte sager.
Vi får den klarhed gennem den proces, der er ved at blive etableret, så folk har en idé om, hvad de kan forvente, og hvor relevante ngo'er kan deltage osv. Forfatningen er sandsynligvis det bedste sted for disse oplysninger af hensyn til aktindsigt og bevidstgørelse. Vores gruppe er ikke overbevist om, at offentligheden har tilstrækkeligt kendskab til og forståelse for en interinstitutionel aftale.
Der er spørgsmål om tidsplanerne for høring, som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender unægteligt har lidt under. Derfor må vi i forbindelse med denne metode sætte tid af til rigtig høring, ikke bare her i Parlamentet, men også således at ngo'erne kan få tid til at udøve deres eget interne demokrati, når de også giver deres bidrag.
Crowley (UEN).
Fru formand, jeg vil også takke ordføreren og kommissæren for deres deltagelse i forhandlingen i aften. Jeg er enig i det, som nogle af de andre medlemmer har sagt, om, at vi alle sammen anerkender fordelene ved den åbne koordinationsmetode. Som vi selv har erkendt og erfaret, kan den give bedre muligheder for at skabe rammer for, at der kan træffes foranstaltninger uden den stivhed, der kendetegner lovgivning eller regulering.
De andre institutioner bør erkende og forstå, at Parlamentet meget ansvarsbevidst når frem til en udtalelse, når der er afsat tid til, at det kan blive hørt. En af de vigtigste ting, vi skal fremhæve i aften, er, at Parlamentet har evne, fantasi og sandelig også er i stand til at overholde tidsfrister. Men at kaste noget i hovedet på Parlamentet, når der ikke er tid til, at det kan indtage en gennemtænkt og ansvarsbevidst holdning, er en større fornærmelse mod Parlamentet end slet ikke at høre det.
Hvis vi tænker på spørgsmålet om retningslinjer, som vi diskuterede i denne uge, kan vi se de vanskeligheder og problemer, der opstod, bare fordi vi ikke fik oplysningerne i tide. Vi bør ikke betragtes som en fjende af Rådet og Kommissionen og heller ikke som et underdanigt organ, men som deres velvillige og ligeværdige partner.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt en institutionel aftale eller en artikel i en foreslået traktat eller forfatning er det bedste sted til dette her, har jeg personligt ikke taget stilling. Jeg er imidlertid tilbøjelig til at gå ind for en interinstitutionel aftale, sandsynligvis fordi den giver os fleksibilitet til at ændre og lave om i fremtiden. Men hvis vi skal gå ind på det, og vores repræsentanter i konventet skal følge den linje, vil det kræve, at vi har tiltro til, at vi får flere beføjelser og bliver hørt i videre udstrækning af Kommissionen og Rådet, når de behandler disse sager i fremtiden.
Før jeg slutter, vil jeg sige, at spørgsmålet om høring af nationale parlamenter er noget, vi løbende fremhæver her i Parlamentet. Det er, fordi vi anerkender, at parlamenter på grund af deres natur er de ægte demokratiske repræsentanter for borgerne i EU's medlemsstater. Parlamenterne har derfor ret til at blive hørt og ikke overhørt i forbindelse med sager, der har direkte indflydelse på borgernes liv i EU.
Det er helt nødvendigt, at de nationale parlamenter bliver en del af denne metode, og hvis vi ser på det udkast til forfatning, som vi har liggende foran os, er der et krav om, at lovgivning skal fremsendes til de nationale parlamenter. Det er også temmelig sandsynligt, at de nationale parlamenter i en åben koordinationsmetode også vil have fremsendt de forslag, der bliver forelagt for Parlamentet og andre institutioner.
Alt i alt vil jeg støtte fru Smets betænkning på grundlag af, at proceduren ikke har til formål at harmonisere politikker eller samle politikker, men letter kompatibilitet, letter fleksibilitet og tilskynder til udbredelse af god praksis og udveksling af idéer.
Pronk (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil takke ordføreren mange gange for betænkningen. Jeg tror, den er vigtig af to grunde.
For det første har ordføreren på grundlag af den erfaring, som vi har gjort i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, foretaget en meget praktisk evaluering af det, der er sket i de forskellige åbne koordinationsmetoder.
For det andet er det også vigtigt, fordi hun foreslår løsninger. Hun har selv i sin tale for lidt siden nævnt, hvilke risici metoden medfører. Fru Jensen og hr. Schmid har stillet ændringsforslag, som understreger disse risici yderligere. Hvis man fulgte deres løsninger, især hr. Schmids løsninger, ville det betyde, at vi ville bibeholde en masse tjenestemænd, som taler med hinanden, som tilrettelægger hyggelige konferencer, hvor der måske en gang imellem bliver gjort noget, men hvor der aldrig vil blive opnået virkelige resultater, og hvis der gjorde, ville de forblive bag lukkede døre. Det gode ved den åbne koordinationsproces, som vi nu kender, er, at tallene og oplysningerne nu i hvert fald kommer på bordet.
De ved, at processen er begyndt med en beslutning truffet af stats- og regeringscheferne, som på et vist tidspunkt om beskæftigelsen sagde, at vi nu vil fremlægge ærlige tal. Det var på det tidspunkt en vigtig revolution. Ingen fremlagde ærlige tal om arbejdsløsheden. Disse tal er vigtige. Spørgsmålet er naturligvis så, hvorvidt man også kan gå videre med fælles målsætninger.
Der er risici. Der er to risici, som fru Smet allerede nævnte. Dels er der således dette bureaukrati, hvor der intet sker, og som egentlig er tåbeligt set ud fra borgernes synspunkt. Dels er der den risiko, at der koordineres for meget. Denne frygt hersker især i Forbundsrepublikken. Det er også forståeligt, fru formand, hvis De kender situationen i Forbundsrepublikken, hvor man giver delstaterne visse beføjelser. Kultur og undervisning hører ind under delstaternes beføjelser i Tyskland. Medlemsstaterne vil nu slå disse beføjelser sammen. Hvad sker der så? Man aftaler adgangsbegrænsning, som om Tyskland var ét land. Det er naturligvis ingen føderalisme, det er præcist det modsatte af føderalisme. Det er derfor forståeligt, at især vores tyske kolleger har problemer og frygter, at denne metode ad bagdøren fører til en skrækkelig form for harmonisering, hvor hverken Parlamentet eller borgerne spiller nogen rolle. Det er meget forståeligt.
Jeg tror, at netop det gode ved denne betænkning er, at der findes en løsning. Løsningen er, at Parlamentet skal give sit samtykke, ikke til at metoden skal anvendes, men til, om der skal komme en metode for et bestemt område. Jeg er sikker på, at noget sådant, hvis vi nu lige tager kulturområdet som eksempel, kun kan tilvejebringes, hvis også Parlamentet spiller en rolle i en sådan koordination. Det er meget vigtigt, og derfor er dette samtykke også så vigtigt. Derfor er jeg i øjeblikket absolut imod fru Jensens forslag. Det forslag betyder, at vi ikke kommer videre. Vi har i fire år forsøgt at skabe en interinstitutionel aftale. Det er ikke lykkedes, fordi Rådet siger, at det ikke står i traktaten. Der skal altså ændres noget i traktaten. Det anmoder fru Smet om, og derfor tror jeg, at vi også alle sammen helhjertet skal støtte den løsning, som foreslås i denne betænkning.

Cercas (PSE).
Fru formand, jeg vil gerne indlede med en varm lykønskning til fru Smet med hendes bemærkelsesværdige betænkning, hvis største fortrin er rettidighed.
Den åbne koordinationsmetode er blevet almindelig på baggrund af vores erfaring med Luxembourg-processen og de muligheder, der er åbnet for med traktatens artikel 126 og 128. Det er en rettidig proces, da denne generalisering også har gjort det muligt at rejse mange spørgsmål i Parlamentet - i forbindelse med utilstrækkeligheder og huller, der flere gange er blevet fordømt, og som burde have været løst - og fordi konventet er ved at udarbejde en forfatningstraktat, der giver Parlamentet stor mulighed for at blive hørt.
Det er derfor et rettidigt projekt og et særdeles aktuelt initiativ, da konventet og regeringskonferencen giver os mulighed for at løse disse vanskeligheder, der, som andre medlemmer har påpeget, vedrører en række grundlæggende synlige mangler, mangel på åbenhed - til trods for, at den hedder den åbne metode - og ineffektiv koordination.
Vi har derfor en enestående mulighed, og fru Smets initiativ giver os god grund til at fortsætte arbejdet. Desuden har fru Smet gjort et godt stykke arbejde, udarbejdet en god betænkning, hvor hun har indarbejdet de bedste idéer fra de drøftelser, vi har haft i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Vi socialdemokratiske medlemmer er naturligvis meget tilfredse med betænkningen, og selv om De og jeg, fru Smet, er langt fra hinanden både fysisk og ideologisk, står vi faktisk meget tæt i dette spørgsmål, da De i høj grad behandler og løser vores gruppes primære bekymringer. De skaber balance mellem alle institutionerne, De forklarer tydeligt Kommissionens rolle og giver Parlamentet en central rolle, hvorved det store demokratiske underskud, vi har observeret, udlignes. De åbner for gennemskuelighed for at inddrage alle spillere - nationale og regionale parlamenter, ngo'er og arbejdsmarkedets parter - hvilket vi værdsætter højt. De opfordrer til en institutionalisering af traktaten - hvilket vi finder vigtigt - De definerer anvendelsesområdet for at undgå, at denne metode erstatter eller trænger sig ind på områder, hvor der er lovgivningsmæssige fællesskabsinstrumenter - det gør De efter min mening godt - og endelig garanterer De, at der foretages vurderinger, så metoden kan være effektiv.
Vi socialdemokratiske medlemmer, fru formand, giver derfor denne betænkning vores fulde støtte, og vi håber, at den kan bidrage til den europæiske integration og give de europæiske problemer en europæisk løsning og endda gå lidt længere end blot mellemstatsligt samarbejde.

Echerer (Verts/ALE).
Fru formand, kære kolleger, først vil jeg gerne gratulere Social- og Kulturudvalget med, at den åbne koordination lykkedes, og det med succes!
Åben koordination - det lyder som et rigtig moderne slogan. Det kræver meget logik at koordinere politiske aktiviteter og strategier, hvilket vi ikke altid er vant til i det politiske arbejde. Det er egentlig meget glædeligt! Jeg havde nogle problemer med at forklare østrigerne denne åbne koordination. Det har vi endnu ikke nogen tradition for i Østrig, som det er tilfældet i f.eks. de skandinaviske lande. Det første spørgsmål, jeg blev mødt med i Østrig, var: Og hvilken rolle spiller Parlamentet i den sammenhæng? Også dér måtte jeg forklare alt det, som jeg har hørt her i aften, og hvad vi hører igen og igen i udvalgene. Selvfølgelig sagde østrigerne, og det ikke kun af respekt for dig som parlamentsmedlem, ikke kun som en rettighed, som et parlamentsmedlem på egne og befolkningens vegne må kræve: Vi forlanger en demokratisk legitimering for denne vidunderlige mulighed!
Om den åbne koordination nu også er så vidunderlig en mulighed - som sagt, har jeg endnu ikke nogen erfaring at trække på. Jeg er endnu ikke blevet en fan, og jeg er heller ikke sikker på, om overførelsen til en fællesskabsmetode er løsningen. Jeg mener, at vi skal beskæftige os med detaljerne, som på det punkt er: De tre institutioner skal sætte sig ved samme bord. Det er ingen barmhjertighedsgerning over for Europa-Parlamentet, men en åben og fair forhandling mellem de tre institutioner. Det drejer sig her om detaljerne: Hvordan inddrages Parlamentet? Hvordan får vi indsigt i dokumenterne? Hvilke regler kan vi opstille? Hvis vi virkelig kommer et stort skridt videre, kunne jeg godt udvikle mig til en fan af den åbne koordination. På områderne kultur, medier, sport, uddannelse og ungdom ville dette sikkert også være et muligt skridt i retning af en slags europæisk kulturpolitik. Det må endelig ikke opfattes forkert, og det betyder på ingen måde en harmonisering af den nationale kulturpolitik, men snarere en effektiv koordination af fælles politikker for også at kunne nå et fælles mål sammen. For alene er vi - som vi ved - netop på disse følsomme områder ganske enkelt ikke stærke nok. 
Deraf min anmodning, som jeg ikke kan gentage ofte nok. Jeg tror, at Parlamentet i denne forbindelse næsten har talt med én stemme, og det forventer man jo af Europa på mange områder. Kære Kommission, se på os som en samarbejdspartner, og lad os koordinere sagerne sammen - og åbent!

Mann, Thomas (PPE-DE).
Fru formand, siden rådsmødet i Lissabon i marts 2000 er medlemsstaterne blevet enige om at udvide den åbne koordinationsmetode fra beskæftigelsesområdet til andre områder. Bedste praksis skal udbredes, kvantitative og kvalitative indikatorer fastlægges, europæiske direktiver gennemføres i national og regional politik, og naturligvis skal subsidiaritetsprincippet overholdes og gennemføres i nationale handlingsplaner.
Så langt, så godt. Men når man får det indtryk, at det drejer sig om ligemageri, når det kommer til socialpolitiske retningslinjer, uden at der foreligger et retsgrundlag, når man om muligt forsøger at give medlemsstater instrukser for på den måde at ophæve f.eks. nationale bestemmelser, er den åbne koordinationsmetode uacceptabel. Et forstærket samarbejde mellem medlemsstaterne på de politiske områder, hvor EU kun har begrænsede kompetencer, er sikkert både muligt og fornuftigt. I så fald skal samarbejdet dog tage udgangspunkt i en forbedret udveksling af informationer og erfaringer.
Ved anvendelse af den åbne koordinationsmetode skal de traktatmæssige kompetenceområder imidlertid tages i betragtning. Der er allerede mange kolleger, som er fremkommet med væsentlige kritikpunkter. Dette instrument kan kun være et supplement og på ingen måde et alternativ til de vigtige lovgivningsmæssige foranstaltninger. I den forbindelse må hverken Europa-Parlamentet eller de nationale parlamenter forbigås, også på det område er jeg enig med de forrige talere. I Europa-Parlamentet er vi dog tit ude for, at vi sættes under tidspres. Når Kommissionen f.eks. hører os i forbindelse med de årlige retningslinjer for beskæftigelsesstrategien, men sender rapporterne så sent til os - i starten af året oplevede jeg det selv - at grundige og kvalificerede høringer trådte i baggrunden. Den åbne koordinationsmetode udarbejdes af nationale eksperter, der utvivlsomt er førsterangs, men som udvikler indhold uden parlamentarisk legitimation. Europa-Parlamentet er den eneste fællesskabsinstitution, som har kontrol over de politiske processer inklusive den åbne koordinationsmetode.
Jeg støtter Miet Smets krav om, at de nationale parlamenter også skal have en passende indflydelse, og vi må heller ikke glemme Økonomiudvalget, Socialudvalget og Udvalget om Regionalpolitik samt arbejdsmarkedets parter, som ligeledes skal høres, og det allerede fra begyndelsen. Til trods for alle de vigtige tiltag i denne betænkning, til trods for det planlagte mandat for Kommissionen til først at lave en undersøgelse, og til trods for kravet om en bredt anlagt debat om virkningen af den åbne koordinationsmetode har jeg stadig væsentlige betænkeligheder ved denne metode og disse principper.
Graça Moura (PPE-DE).
Fru formand, den dybereliggende specifikke problematik bag Michel Rocards mundtlige forespørgsel er, om den åbne koordinationsmetode bør finde anvendelse inden for alle de sagsområder, som Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport dækker, og ikke kun inden for dem, der er mere direkte forbundet med Lissabon-strategien, nemlig uddannelse og livslang læring.
Begrundelsen, hvad angår disse områder, er faktisk fuldstændig identisk med den, der kan henvises til, hvad angår de to, som jeg netop har nævnt. Det fremgår da også tydeligt af den imødekommenhed, som Det Europæiske Råd i Lissabon viste over for at udstrække den åbne koordinationsmetode til andre områder. På den baggrund vil det være ønskeligt, at den åbne koordinationsmetode, med Europa-Parlamentets fulde tilslutning, også rettes mod områderne kultur, ungdom, uddannelse, medier og sport. Der forekommer i øvrigt de facto-praksis, der kan legitimere det.
Kun på den måde vil Parlamentet fortløbende kunne udtale sig sagligt velfunderet og i tide, hvorved det kan yde et nyttigt bidrag til, at der findes frem til de bedste løsninger, med øget demokratisk legitimitet, før ethvert relevant initiativ tages under behandling i Rådet, så de nationale og regionale politikker i højere grad kommer til at afspejle de politiske retningslinjer, der søges gennemført på europæisk plan. Det er da også uforståeligt, at Parlamentet blot skal være passiv tilskuer i disse og andre sager. Hvis en større rolle for Parlamentet viser sig relevant og nødvendig i et EU med 15 medlemsstater, bliver den endnu mere relevant og nødvendig i et EU med 25. Merværdiskabende europæiske politikker bør også være genstand for debat blandt de europæiske befolkningers direkte repræsentanter.
Der er derfor brug for en interinstitutionel aftale, der fastsætter Parlamentets beføjelser på en måde, der fyldestgørende definerer både regler og politikker, som er baseret på målsætninger og råder over indikatorer, hvor der er adgang til dokumentation, deltagelse i orienterings- og analysemøder om de fremskridt, der gøres, med oplysninger om rapporter og bedste praksis i en proces, der udvikler den åbne koordinationsmetode som Fællesskabets metode.
Parlamentet bør kunne handle i tide og med relevans, før beslutningerne træffes i Rådet. Kommissionen bør formulere forslagene på en sådan måde, at Parlamentet bliver en integreret del af den metode, der blev vedtaget i Lissabon. Det er i denne sammenhæng, at den mundtlige forespørgsel stilet af Michel Rocard, Kulturudvalgets formand, får sin fulde betydning.

Hieronymi (PPE-DE).
Fru formand, fru kommissær, jeg hilser denne diskussion overordentlig velkommen. For så vidt vil jeg gerne takke Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, for uden dette initiativ fra fru Smet ville Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport efter al sandsynlighed ikke være kommet i en situation, hvor vores spørgsmål i det mindste bliver behandlet her i Parlamentet. Doris Pack henviste til, at Kulturudvalget har ventet i måneder på, at vores spørgsmål - og kun spørgsmålene! - om koordination på området kultur, uddannelse, ungdom, medier og sport i det hele taget bliver behandlet her. Det viser med al tydelighed, at der er noget galt med systemet. Forhandlingen her i aften er en lejlighed til at lægge problemerne på bordet, og jeg håber også, at der bliver draget nogle konsekvenser i den forbindelse.
Den åbne koordinationsmetode kan sikkert bidrage væsentligt til, at vi kan opfylde borgernes forventninger om et forøget samarbejde på vigtige politiske områder, hvor vi ikke ønsker en harmonisering. Det er dog min erfaring, at denne proces ikke vil vinde tilslutning blandt borgerne, hvis den ikke er demokratisk. Og indtil nu har den ikke været demokratisk, men foregår derimod på regeringsniveau. Det er derfor op til os at gøre noget. Hvis vi mener, at henholdsvis effektivitet og demokrati, fleksibilitet og ansvarlig parlamentsdeltagelse samt gennemsigtighed og ansvarlig parlamentsdeltagelse er indbyrdes modstridende, så er det faktisk - det mener jeg i hvert fald - en falliterklæring for os. Derfor håber jeg, at denne forhandling og betænkning kan være medvirkende til, at vi få uger efter konventets afslutning kan gøre vores hjemmearbejde færdigt, og at vi som Parlament - først og fremmest de to berørte udvalg - kan besvare disse spørgsmål.

Stauner (PPE-DE).
Fru formand, af rent principielle grunde kan jeg ikke stemme for denne betænkning. Formålet med den såkaldte åbne koordinationsmetode er at fremkalde retsvirkninger på forskellige politiske områder, som der ikke er noget lovligt retsgrundlag for i EU-traktaten. Det vil sige, at Rådet og Kommissionen efter forgodtbefindende trækker kompetencer op på europæisk plan, uden at de er legitimeret til det. Dette tjener hverken retsbevidstheden eller retsfølelsen og har i hvert fald slet ikke til hensigt at vinde borgernes accept!
Nu ved jeg, at det er muligt og absolut også nødvendigt og fornuftigt at koordinere på forskellige områder. For man kan jo altid lære noget af andre. Men at udforme denne legale, frivillige koordination til næsten at være et lovgivningsinstrument og så oven i købet forsyne det med sanktionsmuligheder gør det svært at forstå europæisk handlemåde! At det netop er Socialudvalget - som jeg jo også selv tilhører - som er helt klar over, hvor følsomme og forskellige traditionerne er i de enkelte medlemsstater, der i en initiativbetænkning går ind for, at man så at sige tiltager sig kompetencer ad bagvejen, synes jeg er meget beklageligt.
Vi har altid krævet en klar kompetenceafgrænsning for Europa og respekt for nationale og regionale kompetencer. Den åbne koordinationsmetode er ligefrem et slag i ansigtet på disse krav. Og jeg kan heller ikke fejre Parlamentets inddragelse i denne metode som den store landvinding, fordi det egentlig ikke ændrer noget, efter min mening gør det sågar tingene endnu værre! For derved iføres denne metode, som jo ellers ikke på nogen måde opfylder retsstatslige principper, en demokratisk frakke.
Formanden.
Tak, fru Stauner.
Som afslutning på forhandlingen under ét har jeg modtaget et beslutningsforslag på vegne af Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0150/2003) af Menrad for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om rammerne for fremme af lønmodtagernes andel i kapitalen (COM(2002) 364 - C5-0527/2002 - 2002/2243(INI)).

Menrad (PPE-DE)
Fru formand, fru kommissær, den foreliggende initiativbetænkning fra Beskæftigelsesudvalget vedrører Kommissionens meddelelse om rammerne for fremme af lønmodtagernes andel i kapitalen, det vil sige arbejdstagernes andele i overskud og produktionskapital. Hensigten med meddelelsen er at sætte skub i undersøgelser og forskningsprojekter om formuepolitikkens muligheder og risici.
Beskæftigelsesudvalget hilser dannelsen af en arbejdsgruppe velkommen, der skal bestå af uafhængige eksperter. Arbejdsgruppen skal fremlægge forslag til løsning af forskellige problemer i forbindelse med lønmodtagerandele. I den sammenhæng fokuseres der på forhindringerne for transnationale virksomheder med hensyn til forskellig beskatning af deltagerne. En detalje: I min betænkning foreslås det, at aktieoptioner først beskattes, når de aktier, der er erhvervet ved at konvertere optioner, er solgt med succes. Dette ville især være hensigtsmæssigt, hvis det ikke kun var topchefer, men også arbejdstagere, der havde mulighed for at tegne aktieoptioner.
Hovedformålet med Kommissionens meddelelse er at styrke det europæiske erhvervslivs konkurrencedygtighed i henhold til de strategibeslutninger, der blev truffet i Lissabon. Allerede i Delors' hvidbog om beskæftigelse foreslog Kommissionen en lønpolitik, som tager udgangspunkt i produktiviteten. Tilbageholdenhed med kontante lønstigninger ville betyde større overskud og dermed forøgede investeringer. Med andre ord ville det skabe flere arbejdspladser. Beskæftigelsesudvalgets holdning er, at det ikke er nok at takke medarbejderne for deres beskedenhed og forståelse. Tværtimod bør de have andel i overskuddet og investeringerne på baggrund af frivillige modeller, som slet ikke ville have været mulige uden deres tilbageholdenhed. 
Vi støtter og supplerer de generelle principper, som Kommissionen har udarbejdet. Først og fremmest frivillighed, det vil sige, at arbejdsgiveren og arbejdstageren skal godkende modellerne. Desuden skal alle arbejdstagere inddrages i sammensætningen af andelene. Deltidsansatte - som oftest kvinder - skal ligeledes deltage i denne proces. Kvinder må altså ikke diskrimineres. Så vidt muligt må der ikke løbes nogen unødige risici, specielt ikke hvad angår arbejdstagere i små og mellemstore virksomheder. For dem betyder insolvens en dobbelt risiko, nemlig jobtab og tab af kapitalandel. Kommissionen har lavet en overskuelig præsentation af overskuds- og kapitalandele først og fremmest i større virksomheder - især i aktieselskaber. Her kan vi lære af andre landes erfaringer, særligt af mønsterlandene i forbindelse med kapitalandele, f.eks. Storbritannien og Frankrig.
Beskæftigelsesudvalget anbefaler, at der i højere grad tages hensyn til de små og mellemstore virksomheders problemer, og at der gives national støtte til andelsmodeller, som også kan gennemføres i praksis i små og mellemstore virksomheder. Udvalget om Kvinders Rettigheder, Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål samt Industri- og Forskningsudvalget har givet vigtige svar på de mange spørgsmål om overskuds- og kapitalandele. Jeg takker for Deres konstruktive udtalelser. Og særligt tak til Kommissionen for de værdifulde råd. Drøftelserne i Beskæftigelsesudvalget var meget givende. Endnu en gang tak til grupperne og til alle skyggeordførerne!
Her afslutningsvis Beskæftigelsesudvalgets holdning til et par sprængfarlige spørgsmål: Da arbejdstagere med kapitalandele er mere motiverede, er det sandsynligt, at produktiviteten vil stige. Det betyder lavere stykomkostninger, hvilket igen forøger afsætningen og skaber mulighed for merbeskæftigelse. Den brede ejerskabsspredning forbedrer også investeringslysten, da en mere ligelig formuefordeling stabiliserer samfundsordenen. Vi har desuden brug for en virksomhedsret, som forbinder medejerskab og aktiv medvirken. Den nye virksomhedsret skal gøre ikke-inddragede arbejdstagere til virksomhedsdeltagere. I Quadragesimo Anno er det formuleret som følger: Lønkontrakten skal videreudvikles til en selskabskontrakt. Gennem andele og medejerskab bliver arbejdstagere til medarbejdere og medarbejdere til medejere. Målet er at gøre arbejdstagerne til ligeværdige partnere i erhvervslivet. Lad os begive os på vej mod dette mål. Med det for øje beder jeg Dem stemme for denne betænkning.
Diamantopoulou
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Menrad og alle de medlemmer, der har bidraget til udarbejdelsen af denne betænkning og fremhævet behovet for på ny at starte denne drøftelse om lønmodtagernes andel i kapitalen på europæisk plan.
Jeg vil gerne starte med at sige, at jeg finder det meget vigtigt, at både Kommissionen og Parlamentet er enige om, at der er store forskelle mellem de institutionelle rammer i medlemsstaterne, og at det derfor ikke er muligt for os at tale om behovet for at harmonisere lovgivningen og praksis mellem staterne på det område, vi gennemgår i dag. Det er vigtigt, at vi evaluerer erfaringen i de lande, hvor denne model har været brugt, og hvor det er bevist, ifølge de foreliggende undersøgelser, at den øger virksomhedernes produktivitet og konkurrenceevne og bruger denne erfaring til at give denne praksis europæisk merværdi.
Jeg deler synspunktet i betænkningen om, at Kommissionen kan opmuntre de gamle og nye medlemsstater uden disse retlige rammer, så de kan gå videre med skattepolitiske rammer og lønmodtagernes andel i kapitalen, hovedsageligt baseret på, som jeg sagde, de resultater vi har fra lande, hvor de finder anvendelse. Det glæder mig inden for de rammer at sige, at Kommissionen bifalder nedsættelsen af en arbejdsgruppe af uafhængige eksperter, der allerede har startet arbejdet, og som aflægger rapport for os i oktober. De er ved at undersøge de forhindringer, som de virksomheder, der ønsker at anvende ordningen for lønmodtagernes andel i kapitalen, men som har virksomheder i flere lande, støder på, hvilket grundlæggende set er en alvorlig hindring for de store virksomheder, der opererer på europæisk plan.
Jeg vil gerne fremhæve behovet for, som hr. Menrad også henviser til, at national praksis og national lovgivning følger en række principper, hvor det vigtigste er behovet for at minimere de økonomiske risici for medarbejderne.
Betænkningen slutter med specifikke forslag, hvor Kommissionen opfordres til at udarbejde en præstationsanalyse mellem lande og modeller, at undersøge de former for deltagelse, der er mest velegnede til små og mellemstore virksomheder, hvor problemerne er nogle andre, samt udarbejde et dokument om fagforenings- og ledelsesmæssige aspekter med særlig vægt på spørgsmålet om lige muligheder mellem kvinder og mænd naturligvis.
Jeg vil gerne forsikre Dem om, at Kommissionen, hvad angår ovennævnte, fremmer alle disse spørgsmål i videst mulige omfang, og sige, at Kommissionen allerede er i færd med at undersøge netop dette spørgsmål i samarbejde med Instituttet til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene vedrørende små og mellemstore virksomheder samt rammer for sammenlignende evalueringsindikatorer. Når denne undersøgelse er afsluttet, vender Kommissionen tilbage og forelægger en ny rapport, som vil være inden for rammerne af de handlinger, som vi er forpligtet til i Kommissionens meddelelse for 2000-2004.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil gerne takke ordføreren, fordi han forlangte en forhandling om dette spørgsmål, for det er virkelig et meget vigtigt emne. Jeg vil også takke sekretariatet for endnu en gang at have planlagt denne forhandling på sådan et sent tidspunkt, selv om det betyder, at nogle af os, der startede her i salen i morges, allerede har været her i over 13 timer. Jeg må tilstå, at jeg igen overtræder EU's arbejdstidsdirektiv, og som en god europæer burde jeg ikke overtræde europæisk lovgivning. Jeg er sikker på, at jeg ville komme på Kommissionens sorte liste ved at gøre det. Jeg håber, at jeg bliver tilgivet bare denne ene gang.
Når det er sagt, vil jeg gerne lykønske ordføreren med den ånd, hvori han har behandlet dette vanskelige emne, og med den måde, hvorpå han har modtaget ændringsforslag fra alle sider, også nogle fra min side. Jeg har kun et lille kritikpunkt - som jeg ikke håber, at han vil opfatte som pindehuggeri, som vi siger i Det Forenede Kongerige - men det er snarere en kompliment til ham end en kritik. Jeg syntes, at hans oprindelige version af en af betragtningerne var bedre end kompromiset. I betragtning D stod der: "der henviser til, at det hverken er nødvendigt, ønskeligt eller praktisk muligt at harmonisere bestemmelserne om ordninger for lønmodtagernes andel i kapitalen, da det kunne gøre de nationale politikker mindre fleksible". Det var helt, som det skulle være. Men, som han ved, var der et kompromis med PSE-Gruppen, der lød "i øjeblikket hverken er nødvendigt, ønskeligt eller praktisk muligt helt og holdent at harmonisere". Det var måske en fejl, for der er ingen som helst grund til at harmonisere politikker på dette område. Det er helt, som det skal være. Men det er et meget lille punkt. Jeg er helt enig i den overordnede linje i betænkningen. Personligt vil jeg støtte hans betænkning fuldt ud, og jeg vil opfordre alle mine kolleger til at gøre det samme.
Weiler (PSE).
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, det er bestemt ikke særlig tit, at vi her i Parlamentet er så enige om så kompliceret et emne. Derfor vil jeg også gerne takke hr. Menrad for, at han har inddraget Den Socialdemokratiske Gruppes idéer, forslag og ønsker samt mine som skyggeordfører.
Lønmodtagerandele i produktionskapitalen er egentlig et emne, som var meget mere aktuelt for 50 år siden end i dag. Også derfor synes jeg, at det er godt, at vi tager fat i denne idé og disse muligheder igen i Europa. Nu, hvor vi har etableret det indre marked, skal vi også skabe muligheder for arbejdstagerne. Dog befinder vi os måske i dag i en vanskeligere situation, fordi vi konkurrerer med andre modeller, der skal tilskyndes af staten, f.eks. modeller for virksomheds- og privatfinansieret pensionsopsparing. Imidlertid bør vi alle være klar over, at modeller for lønmodtagerandele i produktionskapitalen kun kan gennemføres, hvis staten tilskynder til dette. I øjeblikket er disse naturligvis sværere at realisere.
Dette forslag, disse idéer, disse udkast og et eventuelt senere direktiv handler ikke kun om at skabe nye arbejdspladser - selv om det selvfølgelig er vigtigt. Det drejer sig heller ikke kun om højere produktivitet - selv om det selvfølgelig forventes - men også om en mere ligelig fordeling af merværdien. Vi kan kun forvente, at arbejdstagerne skal interessere sig for virksomhedernes ordresituation eller udvise løntilbageholdenhed, hvis der ikke sker en ændring af fordelingsforholdet mellem arbejde og kapital i deres disfavør.
Vi er også enige med hr. Menrad i, at det ikke primært drejer sig om harmonisering, men om bedre koordinering, mere information og - naturligvis som en del af et direktiv - om frivillighed. Vi forventer, at arbejdstagerne beskyttes mod de risici, der er forbundet med konkurser. Vi forventer også, at de mere problematiske grupper inddrages, f.eks. de små og mellemstore virksomheder (SMV). Endelig forventer vi, at lavindkomstgrupper og kvinder, som af forskellige årsager har en anden karriere, en anden arbejdssituation, inddrages.
Jeg er overbevist om, at Kommissionen vil tage alle vores idéer med i overvejelserne og på dette grundlag udarbejde et mere vidtgående initiativ sammen med os, måske til næste år, der kan føre til en mere retfærdig fordeling af produktionskapitalen.
Figueiredo (GUE/NGL).
Fru formand, fru kommissær, ærede medlemmer, spørgsmålet om lønmodtagernes andel i kapitalen giver anledning til ganske mange overvejelser. Den senere tids hændelser omkring kollaps af virksomheder, der havde ordninger for lønmodtagernes andel i kapitalen, afslører de mulige risici, der er forbundet med sådanne ordninger. Tilfældet Enron og andre tilsvarende viser, at der er behov for en undersøgelse af, hvilke følger de eksisterende ordninger har haft, og en grundig analyse af de forskellige alternative former for medarbejderdeltagelse, både dem, der er koblet sammen med pensionsopsparingsplaner, og dem, der er koblet sammen med andel i kapitalen, i overskuddet eller i aktieoptioner.
Ud fra tidligere erfaringer rejses ikke blot en advarende røst om de mulige risici, men også megen skepsis om disse ordningers beskæftigelsesfremmende effekt, ligesom der peges på de farer, som anvendelsen af dem kan betyde som en måde til at omgå arbejdsmarkedslovgivningen på, og som de kan indebære for lønmodtagernes rettigheder, navnlig med hensyn til løn, arbejdsforhold og arbejdstid, lige muligheder for mænd og kvinder samt rettighederne i forbindelse med barsel. Alle bør huske på finansmarkedernes stigende flygtighed. At lade private rentabilitetskriterier styre de nationale pensionsordningers midler og, i et vist omfang, lønmodtagernes lønindtægt og opsparing, som jo er det, lønmodtagernes andel i kapitalen betyder, er at øge risikoen for, at finanskriserne og deres samfundsøkonomiske følger kan sprede sig yderligere, sådan som ordføreren også konstaterer. Det indebærer, at lønmodtagerne udsættes for en dobbelt risiko i forbindelse med virksomhedens insolvens, hvor de kan miste både arbejdsplads og kapitalandel.
Der er selvfølgelig forskellige former for andel i kapitalen, der kan modsvares af bestemte indflydelsesmodeller. Diskussionen er imidlertid ikke så meget om "hvordan", men derimod om de grundlæggende "mål", som forslaget måtte have. Det er uacceptabelt, hvis det skal tjene til at påvirke løndannelsen og presse i retning af større fleksibilitet på arbejdsmarkedet. Winfried Menrad har søgt at opstille nogle regler, navnlig om overenskomstforhandlinger, hvor han argumenterer for, at det må undgås, at overenskomstforhandlinger om direkte lønforhøjelser foregår samtidig med forhandlinger om lønmodtagernes andel i kapitalen, og at lønmodtagernes andel i kapitalen bør udgøre et supplerende element og ikke erstatte den normale grundløn eller andre bestanddele af lønnen som f.eks. pensionsordninger.
Det er indlysende, at eventuel tilslutning til ordninger for lønmodtagernes andel i kapitalen altid skal være baseret på frivillighed, og at det aldrig må indebære forskelsbehandling mellem lønmodtagerne eller være til hinder for andre former for deltagelse i virksomhedernes forhold, herunder navnlig i lønmodtagernes faglige aktiviteter.

Grönfeldt Bergman (PPE-DE).
Fru formand, at fremme lønmodtageres andel i kapitalen er efter min mening meget vigtigt for såvel de ansattes som for virksomhedernes udvikling. Måske kan en større lønmodtagerandel i kapitalen og dermed også større ansvarsfølelse oven i købet bidrage til større fremgang og lønsomhed for virksomheden og derigennem bidrage til øget beskæftigelse og øget tilgang til kapital. En del hævder til og med, at udvikling af forskellige typer økonomiske ordninger for lønmodtageres andel i kapitalen kan være en måde at opnå øget tilvækst og hurtigere opfyldelse af målene i Lissabon-strategien på. Det ville være en nåde, som man stille kunne bede om, for Lissabon-målene synes nemlig mere og mere at antage karakter af luftspejlinger.
Lige meget hvad kan udbyttedelingssystemer af forskellig slags i hvert fald skabe et godt incitament for de ansatte, skabe større entusiasme for arbejdsopgaverne og knytte båndene mellem virksomheden og de ansatte. Så langt er vi enige, hr. Menrad. Hvad angår disse punkter i betænkningen, har hr. Menrad efter min mening gjort et aldeles fortræffeligt arbejde og lavet en god analyse af den problematik, som trods alt ligger i denne sag. Jeg deler dog ikke den opfattelse, at dette er noget, som skal besluttes eller diskuteres på EU-niveau. Ordføreren har selv skrevet i betænkningen, at en harmonisering af bestemmelserne for økonomiske ordninger for lønmodtageres andel i kapitalen ikke er nødvendig, og at det heller ikke er ønskværdigt eller muligt at gøre det, eftersom det ville hæmme fleksibiliteten i medlemsstaternes politik. Det er jeg enig i. Senere siger hr. Menrad imidlertid, at der er brug for en europæisk ramme til at fremme lønmodtageres andel i kapitalen gennem en samordning af overenskomster om almene principper, om sociale sikkerhedsanliggender og skatteaspekter. Hvorfor? Samordning af modeller og vilkår gavner hverken virksomhederne eller de ansatte. Jeg ser derfor ingen anledning til, at denne sag med alle de specifikke krav og hensyn, det vil være nødvendigt at tage hensyn til, overhovedet skal behandles af nogen af EU's institutioner. Virksomheders udbyttedelingssystemer angår virksomhederne og deres ansatte. Det er derfor dér, denne sag bør være.
Den moderate delegation stemmer derfor nej til betænkningen, for nogen skal jo have en afvigende opfattelse.
Ettl (PSE).
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Menrad for den veldokumenterede og gode betænkning. De har endnu en gang bevist Deres særlige evner i lønmodtagerspørgsmål. Er det et emne for EU? Om det er! Det skyldes, at lønmodtagerandele både på arbejdsgiver- og arbejdstagerside har en absolut innovativ karakter. Dette er indfaldsvinklen, og det er den nye filosofi, hvis vi vil følge Lissabon. Det var, hvad jeg ville sige til den forrige taler.
Naturligvis er det et spørgsmål om at holde visse ting adskilt, som Menrad selv gjorde det. Vi går ud fra, at det drejer sig om rene kapitalandele, der ikke kan være noget supplement til eksisterende lønsystemer. De skal behandles separat, og det er en faktor. Vi går ud fra, hvilket der også allerede er gjort rede for, at netop sektoren med lønmodtagerandele eller andele i industrisektoren vil blive styrket væsentligt. Det har en psykologisk effekt. Det har en effekt for den enkelte virksomhed. Det er innovativt, og det lover godt for fremtiden. Det var det, der blev præsenteret.
Hvilken tid lever vi i? Og det gælder nu for Kommissionen. Det handler om at integrere disse modeller for lønmodtagerandele i et særligt netværk, som passer til vores tid. Desuden skal man få arbejdstagerne til at interessere sig for at have andele i virksomhederne.
Hvordan ser realiteterne ud i Europa? Vi har en recession, som nærmer sig deflation, præget af Kommissionens stadig større spareiver. Det medfører, at der spares på pensions- og socialsystemerne, hvilket ikke fremmer arbejdstagernes vilje til at engagere sig økonomisk i erhvervslivet. Det er det, der er problemet.
Det vil sige, at når vi laver politik her i EU, bør vi lave søm med hoveder. Vi bør udvikle systemer, som også er udstyret med relevante opfølgningsforanstaltninger, således at det alt sammen bliver til ét skabende hele. Det er jo faktisk det, vi ønsker. Det er ikke tilfældet, så længe der eksisterer helt andre økonomiske tendenser på den ene side, end vi har med vores idéer på den anden side.
Lønmodtagerandele må ikke kun være ren teori. I henhold til Lissabon er lønmodtagerandele mere end det!
Formanden.
Tak, hr. Ettl.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0167/2003) af Fraisse for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om kvinder og sport (2002/2280(INI)).

Fraisse (GUE/NGL)
Fru formand, fru kommissær, det glæder mig at kunne forelægge min betænkning for Dem denne aften, selv om Parlamentet, som De ser, er lidt tomt. Spørgsmålet om kvinder og sport vedrører begge mine parlamentariske ansvarsområder. Det vedrører både Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder og Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport. Det er en initiativbetænkning, der egentlig omhandler et grundlæggende element i vores demokrati. Sport har siden tidernes morgen været en del af grundlaget for udviklingen af demokratiet.
Det glæder mig også, at betænkningen er udarbejdet under det græske formandskab. Jeg vil gerne kort skitsere de forskellige elementer i denne initiativbetænkning, som jeg gav mig i kast med.
For det første er vi nødt til at anerkende, at der er stor ulighed mellem mænd og kvinder og mellem drenge og piger i forbindelse med spørgsmålet om og adgangen til sport, det være sig på topplan eller som fritidsaktivitet. Det er vigtigt at erkende denne ulighed.
For det andet er og bliver sport et middel til selvudfoldelse i de enkelte livsafsnit. Her kommer spørgsmålet om lige muligheder ind i billedet.
Da der for det tredje er den nævnte ulighed, er vi nødt til at tage et spørgsmål i betragtning, der skaber en række vanskeligheder. Hvis vi vil sikre lighed mellem unge piger og drenge, mellem mænd og kvinder, blandt teenagere og unge voksne, er vi nødt til at tage de uligheder og forskelle mellem mænd og kvinder i betragtning med hensyn til sportspræstationer.
En række mennesker har fortalt mig, at de mener, at de allerede er med. Jeg har bemærket, at både hæren og politiet har været nødt til at arrangere forskellige konkurrencemæssige og præstationsrelaterede test for mænd og kvinder. Dette er et forsøg på at skabe lighed mellem forskellige kropstyper for at sikre mænd og kvinder lige muligheder. Jeg har forsøgt at forklare denne idé i især punkt M i min betænkning.
Det er vanskeligt at nå til en situation med lighed eller ligevægt, om man vil, når vi har to forskellige udgangspunkter. Det er efter min mening de tre elementer, som udgør grundlaget for betænkningen. Jeg vil gerne minde Dem om, at der for 13 år siden blev forelagt en betænkning om kvinder og sport for Parlamentet. Jeg havde håbet på at være pioner, men det er ikke tilfældet. Jeg må erkende, at andre har fremhævet problemet før mig, og det glæder mig.
Der er tre hovedområder, hvor lighed og selvopfyldelse gør sig gældende, nemlig sport i skolerne, sport som fritidsaktivitet og topidræt. Det er måske i den henseende, at jeg satte mig for at være fornyende i forhold til den tidligere betænkning. Alle tre områder skal tages med i betragtning i udviklingen af sport.
Skolen er et sted, hvor der sættes standarder, og hvor piger og drenge undervises sammen. Det er et sted, hvor verden åbner sig snarere end lukker dørene for fremtidige muligheder. Alle de professionelle har fortalt mig, at skolen spiller en central rolle i kvinders adgang til sport. Sport som fritidsaktivitet er en luksus for nogle mennesker, for nogle kvinder bør jeg nok sige. Man er nødt til at have tiden, midlerne og muligheden for adgang til sportsudøvelse for at kunne dyrke det som en fritidsaktivitet. Der er langt færre sportsfaciliteter til piger, teenagere og unge kvinder end til drenge og mænd. Der er stor ulighed, da sport som fritidsaktivitet er en luksus for kvinder, der skal klare kravene fra både arbejdsplads og familie. Jeg ønskede at understrege det punkt.
Hvad angår topidræt, er vi først nødt til at forstå de ting, det involverer. Det er til tider vanskeligt at blive ajourført med det, der sker inden for kvindetopidræt. Medierne dækker det ikke altid, som de kan eller bør, eller som vi ønsker, at de gør. Desuden må vi ikke overse de specifikke sundhedsproblemer, som visse topidrætskvinder støder på. Der er forstyrrelser og hormonproblemer, som senere kan føre til reproduktionsproblemer eller for tidlig ældning. Alle de professionelle har understreget disse sundhedsproblemer over for mig. Som en sociolog sagde, så er sport i modsætning til anerkendt viden ikke lig med sundhed. Endelig er alle enige om behovet for at sikre, at kvinder skal spille en større rolle i beslutningstagningen. Det er også et centralt element.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at jeg for nylig har arbejdet meget sammen med de forskellige politiske grupper. Jeg vil gerne takke dem for at være så indstillet på at bidrage. Jeg vil også gerne takke det græske formandskab for at arrangere et møde om kvinder og sport i Thessaloniki den 8. marts, som jeg deltog i. De skal også have tak for at medtage mit forslag "Kvinder og sport" i erklæringen ved afslutningen af mødet. Desuden vil jeg gerne takke Den Internationale Olympiske Komité og det europæiske netværk "Kvinder og Sport", som har været meget samarbejdsvillige.
Den sidste idé, jeg gerne vil fremlægge, hidrører fra det, jeg har hørt fra alle involverede parter, herunder de professionelle. De bad mig gå ind for blandede sportsaktiviteter. De er vejen frem.
Denne betænkning har titlen "Kvinder og sport", men målet med den er blandede aktiviteter. Vi ønsker, at mænd og kvinder, piger og drenge indgår i det, der er og bør forblive en behagelig aktivitet for begge køn.

Diamantopoulou
Fru formand, jeg vil gerne takke og lykønske fru Fraisse, da hendes betænkning er interessant, men også indebærer store vanskeligheder, når man tænker på, at den på den ene side vedrører millioner af EU-borgere direkte og på den anden side udgør et spørgsmål, hvor der er meget få kompetencer og meget lidt erfaring på europæisk plan.
Hvad angår betænkningen, vil jeg gerne starte med analysen af fællesskabsværdien af sport. Jeg mener, at fru Fraisse med rette demonstrerer betydningen af sport som et vigtigt våben mod diskrimination. Det er grunden til, at sport som et middel til at bekæmpe diskrimination i meget høj grad fremmes i både Europa-Kommissionen og i planen for 2003, der er internationalt år for bekæmpelse af diskrimination og Det Europæiske År for Uddannelse gennem Idræt 2004, hvor den plan, der udarbejdes, tager spørgsmålet om diskrimination i betragtning.
Jeg vil gerne henvise mere specifikt, da jeg selvfølge må sige, at jeg er helt enig i ånden i analyse, som hun netop selv har henvist til, og kommentere visse opfordringer, som vedrører institutionerne direkte.
Den første er, som De ved, at konventet allerede har besvaret spørgsmålet om sport og traktaten. Det er klart - og ingen anfægter det - at sport med det sociale og uddannelsesmæssige aspekt, ligesom kultur og uddannelse, betragtes som støtteaktiviteter på EU-plan, hvilket ingen medlemsstat har bestridt. Vi kender derfor de grænser, som vi kan bevæge os inden for institutionelt. Der er Deres forslag om at oprette et kontor for "Kvinder og Sport". På nuværende tidspunkt tror jeg, det er vanskeligt at bestemme det specifikke omfang for et sådant kontor, når der er dette praktiske problem med at bestemme kompetencerne på europæisk plan.
Hvad angår de undersøgelser og det materiale, der foreligger, findes der en vigtig bibliografi fra Europarådet, som vi mener har været brugt fra tid til anden og er tilstrækkelig til at basere positive tiltag på, og jeg tror, at vi især i 2004 får mulighed for at gøre yderligere fremskridt og fremme aspektet kvindesport. Selvfølgelig kan vi ikke bare sidde med hænderne i skødet, mens vi venter på en ny artikel i traktaten. Der er en grænse, og jeg mener, vi kan gøre yderligere fremskridt ved at forbedre informationen til sportsforeninger og øge bevidstheden om mulighederne inden for rammerne af de nuværende fællesskabsprogrammer, hvor der er meget lidt eller ingen efterspørgsel fra sportsrelaterede foreninger og programmer. Vi kan henvise til Equal-programmet eller til forskningsprogrammerne, som der endnu ikke er stillet sådanne forslag til, eller endog Daphne-programmet, hvis vi tænker på aspektet seksuel chikane inden for sport, som bestemt ikke er uvæsentligt.
Jeg kan derfor sige, at jeg er enig, og vi støtter fuldt ud aktioner til at tilskynde sportsforeningerne til at bruge fællesskabsprogrammerne, men jeg vil være mere forsigtig med spørgsmålene om nye undersøgelser eller nye administrative strukturer, i de mindste indtil vi har en mere klar definition af aktiviteterne. Ved eventuelle forslag er det klart, at Europa-Kommissionen på den ene side er forpligtet til at respektere de lovgivende handlinger i medlemsstaterne og på den anden side til at tage hensyn til autonomien i sportsforeningerne.
En sikker måde at øge medlemsstaternes og sportsforeningernes interesse på er at fremme sport for kvinder som et middel mod diskrimination. Det har jeg taget til efterretning i Deres udtalelse og vil gerne understrege, at sport og sportspolitikker klart kan bruges som et middel til at bekæmpe det.

Zissener (PPE-DE).
Fru formand, kære kolleger, selv om kvinder og sport historisk set har en lang tradition sammen, der går helt tilbage til den græske antiks første olympiske lege, blev der først i 1928 truffet beslutning om, at kvinder måtte deltage i De Olympiske Lege. Siden da er kvindernes deltagelse steget kontinuerligt, selv om den i dag kunne og burde udvikle sig hurtigere.
Denne betænkning beskæftiger sig med kvinders deltagelse i sportens tre kerneområder, nemlig skole-, fritids- og elitesport. Her er der ingen planer om at skabe sportsmuligheder, som udelukkende er for kvinder. Også på sportsområdet skal principperne om gender mainstreaming anvendes. Ligestillingsaspektet i sportens verden er efter min mening denne betænknings vigtigste punkt. Formålet med lige muligheder inden for skole-, fritids- og elitesport er primært at opnå en bedre integration af kvinder på alle disse niveauer.
På den anden side skal sportsverdenen også anerkende kvindernes betydning for sporten. Kvinder er underrepræsenteret i sportsorganisationernes beslutningsorganer. Hvorfor er det fortrinsvis mænd, der er involveret i klub- og foreningsstrukturerne, selv om stadig flere kvinder bliver medlemmer af en sportsforening? Denne kontrast er endnu mere iøjnefaldende inden for elitesporten. Kvinder er ikke repræsenteret i organisationernes beslutningsorganer i et omfang, der svarer til deres resultater inden for elitesport. Tværtimod indtager kvinderne en meget vanskeligere stilling inden for elitesporten, specielt hvad angår de kvindelige elitesportsudøveres sundhed. På dette område skal Fællesskabet handle, og det skal ske i samarbejde med relevante organisationer inden for konkurrenceidrætten.
Man skal dog være opmærksom på, hvad der hører ind under subsidiaritetsprincippet. Jeg er enig i den opfattelse, at det er unødvendigt at oprette et kontor for "Kvinder og Sport" under Kommissionen, som det er blevet foreslået. Desuden er der ingen budgetposter, som vil kunne finansiere et sådant kontor. Derfor stemmer jeg imod artikel 5 ved afstemningen i morgen. Jeg anbefaler Dem ligeledes at stemme imod artikel 32, som opfordrer medlemsstaterne til at transmittere kvindesport på de statslige tv-kanaler. Dette skulle i givet fald ske i forbindelse med ændringen af direktivet "Fjernsyn uden grænser". Der findes ingen liste, der bindende regulerer transmissionen af sportsbegivenheder for hele Europa. De enkelte medlemsstater kan, hvis de vil, opstille deres egne nationale lister over vigtige sportsbegivenheder, der har stor offentlig interesse. At fastsætte en sådan forpligtelse ville efter min mening betyde en overregulering, som vi ikke ønsker i vores gruppe. Derfor agter vi ikke at stemme for artikel 32 i morgen.
Afslutningsvis vil jeg gerne ønske fru Fraisse tillykke med hendes glimrende betænkning! Vi er også enige i store dele af betænkningen, og vi vil stemme for betænkningen i sin helhed i morgen.
Zrihen (PSE).
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, det står klart, at der er lange udsigter til en situation, hvor kvinder regelmæssigt udøver fysisk aktivitet. Sport har grundlæggende betydning for samfundet. Det er et altomfattende middel til at øge forståelsen, der overskrider hindringer i forbindelse med sprog, nationalitet, region og farve. Efterhånden som OL 2004 nærmer sig, er sport et vidunderligt middel til fremme af fred i verden.
Deltagelse i sport er som at være medlem af en stor familie. Derfor bør kvinder aldrig udelukkes, og deres interesser aldrig tilsidesættes. Vi skal tage både horisontale og vertikale tiltag for at fremme kvinders adgang til sport. Vi skal med andre ord udvikle sport for kvinder og piger på alle niveauer. Vi skal udvikle sport i skolerne, sport som fritidsaktivtet og sport på konkurrenceniveau. Vi finder det også vigtigt at satse på alle grupper af kvinder, især dem, der har mindre adgang til sport på grund af livsstil eller status.
Sport i skolerne indbærer mere end blot at lære sport. Det indebærer at udvikle den rolle, som de unge kommer til at spille i samfundet i fremtiden. Som følge af tilbageholdenheden hos de unge piger, der falder fra, er det også vigtigt at sikre, at unge piger er mere entusiastiske omkring udøvelsen af sport. Sport handler derfor om at opnå frigørelse og autonomi. Hvad angår sport som fritidsaktivitet, er det tydeligt, at sport for mange kvinder er et ekstra valg, der først kommer i betragtning efter arbejde, børn, husarbejde og familiefritidsaktiviteter. Vi er kun alt for bevidst om de følger, dette har for kvinders sundhed. Desuden lader sportsfaciliteterne ikke altid de unge kvinder deltage i sport på et belejligt tidspunkt. Ydelser som børnepasning findes ikke alle steder.
Endelig er sport også et erhverv og en måde at tjene til livets ophold på. Sportsmyndighederne og eliteidrætsudøverne skal derfor respektere de gældende regler om personers frie bevægelighed og udbuddet af tjenesteydelser. Kvinder er i mindretal inden for sport på topplan, og de er rollemodeller for de unge. For at tilskynde de unge piger til at deltage i sport, skal disse sportskvinder være i offentlighedens søgelys. De skal f.eks. i fjernsynsprogrammer ikke være forvist til andenpladsen og kun blive vist efter andre ting.
Deltagelse i sport på højeste niveau indebærer mange markante fysiske ændringer, der indvirker på sundheden og deltagernes fremtidige liv. Det er vigtigt at foretage særlige undersøgelser om effekterne af sport på topplan på kvinders sundhed. Der bør også være særlig fysisk træning for kvinder. Sidst, men ikke mindst er det vigtigt, at kvinder er repræsenteret i alle sportsgrene uanset niveau eller årsag til at dyrke en bestemt sportsgren. Det er også vigtigt, at kvinder kan fungere som dommere og forligsmænd og sikre, at begge køn er repræsenteret i lægeudvalg og udvælgelseskomitéer.
Vores initiativ skal gøre det muligt for kvinder at deltage regelmæssigt i sportsaktiviteter og retter især opmærksomheden mod handicappede og ældre kvinder. Sport er selvfølgelig et fremragende middel til selvudvikling og genoptræning. Det fremmer også den sociale integration af folk i alle aldre, solidariteten og gør det muligt for folk at overstige forventningerne. Sport skal fremmes. Det forøger samfundets værdi og sikrer alles velbefindende. Jeg vil derfor gerne slutte af med at takke fru Fraisse og Kommissionen for den interesse, de har vist dette spørgsmål.

Figueiredo (GUE/NGL).
Fru formand, det var en gruppe kvinders pres og kamp, der i 1928 fik Den Internationale Olympiske Komité til endelig at tillade deltagelse af kvinder i De Olympiske Lege som aktive idrætsudøvere, men dog kun i visse discipliner. Først i 1964 blev kvindernes 800-meterløb indført. Det var pres fra mange kvindelige idrætsudøvere og trænere, deres uærbødighed og deres kamp, der tvang stærkt kvindefjendske idrætsorganisationer til at give efter. De åbnede en vej, som vi hylder her i forhandlingen om denne betænkning, som jeg støtter, og som skyldes et initiativ fra ordføreren, Geneviève Fraisse, som jeg gerne vil takke for det fremragende arbejde, som hun har udført, og for at have medtaget forslag fra min side. Vi ved, at der inden for EU er enorm forskel i den situation, som kvinderne befinder sig i, hvad angår idræt, navnlig mellem landene i nord og landene i syd, selv om gennemsnittet generelt er meget lavt for kvinder (kun 16 %) og piger (kun 37 %), der erklærer, at de regelmæssigt dyrker sport eller anden fysisk aktivitet.
Derfor fremhæver jeg det som særlig vigtigt, at betænkningen erklærer, at kvinders idrætsudøvelse er udtryk for alle kvinders ret til ligestilling og frihed til at råde over deres krop og indgå i det offentlige rum uafhængigt af nationalitet, alder, seksuel orientering, religion og handicap, hvilket indebærer, at medlemsstaterne og EU skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at kvinder og mænd får lige adgang til at udøve sport på alle niveauer og i alle livsafsnit uafhængigt af socialt miljø, herunder navnlig mentalt eller fysisk handicappede, for hvem det er vigtigt at fremme sporten og den fysiske aktivitet. Jeg glæder mig derfor over, at kommissæren også har nævnt det europæiske handicapår i år, og jeg håber, at det ikke kun bliver i år.
Derfor er det også påkrævet at tage alle de forskellige juridiske og finansielle instrumenter i anvendelse for at fremme og støtte kvindeidrætten. Der må lægges større vægt på legemsøvelser og idræt, der må skabes bedre betingelser for de kvindelige idrætsudøvere, og der må sikres lige rettigheder i topidræt på alle planer, herunder i beslutningsprocesserne og med hensyn til betingelserne for reintegrering i samfundet, når kvinderne har afsluttet deres sportskarriere.

Aaltonen (Verts/ALE).
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, inklusive Dem med observatørstatus, hvis De er vågne. Da jeg først begyndte af arbejde i Parlamentet i april, samtidig med observatørerne, vil jeg gerne nævne dem. Jeg føler mig stadig lidt som en observatør. Jeg har nu æren af at tale til forsamlingen for første gang, og jeg er glad for, at jeg har fået et emne, som jeg har et meget personligt forhold til, og som har krævet den energi og styrke, der kommer fra et helt liv med sport. Måske er det derfor, at vi alle her stadig er i god form.
Jeg er glad for at kunne sige, at ordføreren, fru Fraisse, har indarbejdet, om ikke helt alle, så i hvert fald rigtig mange af de ændringsforslag, som Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance har stillet ved behandlingen i vores udvalg. Med disse ændringsforslag har vores gruppe forsøgt at fremhæve det samme, som ordføreren, fru Fraisse, til en vis grad har medtaget i sin betænkning. Kvindesport lider under et problem, som også er kendt inden for den politiske og økonomiske sfære: deltagelse i beslutningsprocessen. Der er behov for en virkelig indsats for ligestilling for at få løst det.
Vi bør huske på, at sport ikke kun er konkurrencesport, toppræstationer og verdensrekorder. Sport og motion er for de fleste mennesker en måde at opnå et sundt, afbalanceret liv i et samfund, der bliver stadig mere krævende og hektisk. Det er et aspekt, vi gerne vil fremhæve mere tydeligt i betænkningen. Motion og sport fremmer vitaliteten, både ved individuelle indsatser og ved holdindsatser.
Der er også en masse andre sager, hvis betydning jeg gerne vil understrege nu, hvor jeg har fået taletid. Det er meget vigtigt, at forbedre mulighederne for at dyrke sport også for andre end kun sunde mennesker. Sport er også en meget effektiv, mentalterapeutisk og samfundsnyttig måde at forbedre livskvaliteten for syge og handicappede og hjælpe dem med at overkomme dagliglivet. De, der ikke kan gå på deres egne ben, kan ride, altså låne hestens ben. Det er sport. En anden ting, jeg mener, det er vigtigt at tage med i sine overvejelser, er, at ældre kvinder og mænd også bør tilbydes nøjagtig samme muligheder for at dyrke motion og udøve sport som de unge og adrætte. Heller ikke her kan man i for høj grad understrege den gavnlige effekt af sport og dens evne til at rehabilitere. Disse to meget vigtige punkter er nu blevet føjet til betænkningen. Jeg ville dog gerne have understreget noget tydeligere, at sport er den mest fantastiske måde at integrere indvandrere, kvinder og børn i et nyt samfund.
Trods alt er vi meget tilfredse med betænkningen, og vi beder kun om et par separate afstemninger om nogle punkter. Jeg håber på, at man vil være særlig opmærksom på, at sport som studieobjekt ikke bør bedømmes ud fra de samme parametre som intellektuelle discipliner som fremmedsprog og matematik. Jeg håber også, at omtalen af sport som et individs grundlæggende rettighed vil blive udeladt af betænkningen. Jeg mener, at alle mennesker har ret til at dyrke sport, men jeg synes, at der går inflation i udtrykket "grundlæggende rettighed" i denne forbindelse. Betænkningen burde også udelade listen over lande, som ikke sendte mixhold til de sidste Olympiske Lege, selv om det er vigtigt at appellere til alle lande om at sende mixhold.
Hvis denne betænkning slipper gennem parlamentsbehandlingen i morgendagens afstemning, hvilket jeg håber, vil jeg dog være lidt skeptisk med hensyn til, hvad Kommissionen og medlemslandene vil gøre ved sagen. Derfor ville det også være meget vigtigt, hvis vi kunne få en opfølgning på betænkningen, og jeg appellerer nu til den ansvarlige kommissær og spørger, om vi kan få en opfølgende betænkning om henstillingerne fra denne betænkning inden den nuværende periode slutter i 2004. Jeg vil gerne takke fru Fraisse for hendes betænkning og for hendes lidenskabelige forsvar for sagen i sin helhed.

Zabell (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil først og fremmest gerne takke ordføreren, fru Fraisse, for hendes indsats.
Mine damer og herrer, tiderne har ændret sig meget. Forestil Dem blot, i 1912, hvor den legendariske Pierre de Coubertin blev spurgt om muligheden for at arrangere OL for kvinder, svarede han, at det var uigennemførligt, uinteressant, uæstetisk og forkert. OL skulle være baseret på den højtidelige demonstration af mandesport baseret på internationalisme, på loyalitet som et middel, på kunst som baggrund og på kvinders bifald som belønning.
100 år er ikke så lang tid. Vi kvinder deltog ikke på daværende tidspunkt i OL, men nu udgør vi mere end 40 % af deltagerne. Og hvis vi husker på, at der er kontinenter med kun meget lille deltagelse, mener jeg, at vi virkelig har gjort store fremskridt. Jeg selv, der har brugt 20 år af mit liv på sport, først som amatør og derefter som professionel, mener imidlertid, at der er to fronter, hvor der stadig skal gøres en stor indsats, og hvor der endnu er lang vej.
Den første er medierne. I Spanien har vi sportsaviser, som kun omhandler sport, og de er nogle af de mest læste aviser i landet - endda mere end de nationale aviser - og kun knap 4 % af indholdet vedrører kvindesport, og hvad mere er, indholdet om kvindesport består ofte kun af nyheder af sentimental art eller af poserende sportskvinder eller af beklædning til sportskvinder. Det er ikke kun et spansk problem. I Frankring vedrører højst 5 % af nyhederne i dagbladet L'Équipe kvindesport. Det er derfor et problem, der vedrører hele EU.
Den anden udgøres af sportsorganer. Vi klager ofte over, at kvinders deltagelse i politik er for lav. Ikke desto mindre vil jeg gerne påpege, at kvinders deltagelse i politik er lysår forud for deres deltagelse i sportsorganer.
I lyset af denne dramatiske situation besluttede Den Internationale Olympiske Komité i 1996, at 10 % alle stillinger i samtlige beslutningstagende organer inden udgangen af 2000 skulle reserveres til kvinder, herunder i de internationale forbund og organer, der hører sammen med den olympiske bevægelse, med henblik på at hæve kvoten til 20 % i 2005. Det er latterligt lave kvoter, men situationen forværres af, at kvoterne ikke er opnået.
Mine damer og herrer, ved afslutningen på den første konference om kvinder og sport i oktober 1996 i Lausanne sagde Juan Antonio Samaranch, at det 21. århundrede skulle være den nye æra for kvinders deltagelse i sport på verdensplan. Vi skal alle, mænd og kvinder, gøre alt, hvad vi kan, for at gøre Juan Antonio Samaranchs udtalelse til en realitet.

Karamanou (PSE).
Fru formand, jeg vil gerne indlede med at takke og overbringe mine varme lykønskninger til fru Fraisse med hendes initiativ til at mobilisere og øge bevidstheden i Europa-Parlamentet og alle de kompetente organer omkring det meget alvorlige spørgsmål om forholdet mellem kvinder og sport.
Denne betænkning er især vigtig og værdifuld i forbindelse med optakten til OL i 2004, og vi håber, at forslagene i den tages op til seriøs overvejelse i Organisationskomitéen for De Olympiske Lege i Athen, ATHOC. Jeg vil imidlertid også gerne overbringe mine varme lykønskninger til kommissæren, der har svaret direkte og positivt på forslagene i betænkningen. Sport kan bestemt, fru kommissær, være en meget proaktiv måde at bekæmpe diskrimination mod kvinder på og endnu vigtigere at gøre noget ved underrepræsentationen af kvinder på, og jeg mener, at der bør træffes foranstaltninger i denne henseende for at øge antallet af kvinder i ledende stillinger på alle sportsaktivitetsniveauer for at støtte kvindernes personlige og professionelle udvikling inden for sport, organiseringen og administrationen af sport og træning samt organiseringen af sportsbegivenheder på alle niveauer.
Der skal oprettes mekanismer, der sikrer, at kvinder får noget at skulle have sagt i forbindelse med udarbejdelsen af politikker og programmer, som vedrører dem. Medierne skal tilskyndes til positivt at afspejle og i tilstrækkeligt omfang dække bredden, dybden, kvaliteten og fordelene ved kvinder og piger, der arbejder med sport, og endelig er der brug for støtte til at opnå standarderne for ligestilling mellem kønnene som fastlagt af Den Internationale Olympiske Komité i 1998 og den praktiske anvendelse af alt inklusive Thessaloniki-erklæringen, der afsluttede arbejdet på en stor international konference inden for rammerne af det græske formandskab.
Lad os gøre idéen med kvinders deltagelse til en vigtig besked fra OL 2004. Lad De Olympiske Lege blive en sand festligholdelse af menneskeheden, der fremmer de værdier, som kvinder tillægger særlig betydning, nemlig værdierne om fred, demokrati, ligestilling, respekt for forskelligheder, dialog mellem kulturer, den kreative sameksistens blandt mennesker og løsningen af forskelle med fredelige midler.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Fru formand, Europa-Parlamentet og Rådet har udråbt 2004 til Europæisk År for Uddannelse gennem Idræt. Det er i sig selv grund nok til en initiativbetænkning, hvor adgangen til at udøve sport respekteres som en grundlæggende rettighed, og det fuldstændig med rette. Ved at dyrke sport allerede i ungdomsårene styrkes personligheden og selvbevidstheden, og det betyder i hvert fald frigørelse for kvinderne.
I sporten testes og overvindes grænser, og det gælder ikke kun for den enkelte udøver, men også for teamet. Det sker, når man sammen opnår resultater, der er meget mere end blot det at lægge individuelle præstationer sammen. Derudover lærer man at tage mere hensyn til hinanden og at inddrage dem, som har et handicap, hvilket er et vigtigt bidrag til social integration.
Så meget mere uforståeligt er det, når kvinder formenes adgang til sport af sociale eller kulturelle årsager. Jeg vil gerne minde om De Olympiske Lege i Atlanta i 1996. På vegne af PPE-Gruppen kritiserede jeg dengang her i Parlamentet muslimske staters diskrimination af kvinder. De muslimske stater havde forbudt kvinder at deltage, fordi de havde nægtet at følge én specifik regel. De ville nemlig tage deres tørklæder og det tøj af, som forhindrede dem i at løbe. Det fik de imidlertid ikke lov til. Jeg håber ikke, fru Karamanou, at det samme sker i Athen.
De er sikkert klar over, at PPE-Gruppen dengang undlod at stemme i Kvindeudvalget. Hovedårsagen til dette var, at så længe vi endnu ikke har nogen beføjelser på europæisk plan, kan der heller ikke etableres en ny administration hos Kommissionen. Fru Diamantopoulou gjorde opmærksom på, at der dog vil kunne rejses EU-penge, f.eks. penge fra Equal eller Daphne eller fra forskningsprogrammer. Det var dog noget overdrevet, da det f.eks. blev påstået, at sportsanlæggenes åbningstider ikke var kvindevenlige. Så generelt kan man ikke stille det op. Der er allerede sket en del. Fru Zissener påpegede, at man ikke kan tvinge tv-kanalerne til at transmittere fra kvinders sportskonkurrencer. Det skal markedet nok selv regulere. Jeg kommer selv fra kommunikationsbranchen, og vi har tydeligt set, hvad der er sket af positive ting for kvinderne på netop dette område. I medierne er kvinderne i hvert fald ikke længere underrepræsenteret. Inden for reklameverdenen er de heldigvis for længst blevet til forbilleder, hvilket de mange kvindelige personligheder inden for atletik, skisport, tennis eller svømning bidrager til. De har med rette gjort deres indtog i flere og flere sportsgrene, der tidligere var forbeholdt mændene. Et eksempel er kvindefodbold, som efter min mening er superattraktiv underholdning. Der er kun ét område, som jeg ikke er nogen stor tilhænger af, nemlig kvindeboksning. Men ellers er kvinderne blevet aktive inden for rigtig mange sportsgrene, og det er absolut glædeligt.
Nu, hvor nogle af vores forslag kan tænkes at blive inddraget i afstemningen i morgen, kan vi helt sikkert blive enige om, at diskrimination, hvor den end måtte opstå, ikke blot skal identificeres, men frem for alt også bekæmpes vedvarende. Her er sportsverdenen med sikkerhed et ganske væsentligt område.
Prets (PSE).
Fru formand, fru kommissær, først vil jeg gerne takke fru Fraisse. Jeg er også enig med hende i, at det - som med alt andet - er op til os kvinder at forbedre vores situation i sportsverdenen. Vi skal selv være aktive og tage initiativet.
Det er også op til os at gøre opmærksom på, at der på grund af den lille, fine forskel, nemlig den fysiske forskel, er store lønforskelle, betydelige forskelle i serviceniveauet og forskellig mediedækning. Desuden er kvinderne underrepræsenteret i organisationerne. Det vil sige, at man også inden for sport skal kræve lige muligheder. Det betyder f.eks. også, for at understrege gender budgeting, der i øjeblikket behandles i Kvindeudvalget, at sportsklubbernes, foreningernes og skolernes midler skal kontrolleres for lige muligheder. Hvordan fordeles pengene til sportskonkurrencer for henholdsvis kvinder og mænd? Hvor store er udgifterne til uddannelse af kvinder og mænd, hvor høje er præmiebeløbene, og hvordan er præmierne sammensat ved konkurrencerne? Kønsaspektet i træner- og læreruddannelsen bør betones, og det er et must, ja, faktisk absolut nødvendigt at kræve lederstillinger til kvinder. Som vi allerede har hørt det fra en kollega, er der så godt som ingen fremgang at spore i de internationale organisationer med hensyn til kvindernes tilstedeværelse. Derfor mener jeg, at det kommende år - nemlig det europæiske idrætsår - åbner mulighed for at diskutere disse punkter. Vi bør gøre projektstillerne interesseret i også at stille forslag om kvindeprojekter, og vi bør ligeledes rette en appel til Kommissionen om at vise vejen ved at være særligt opmærksom på disse projekter ved udvælgelsen. Det er desuden nødvendigt at promovere nye professioner, nemlig dem, som indtil nu typisk har været mandsdomineret, f.eks. kampdommere, teknisk personale og sundhedspersonale. Dette er alt sammen noget, der skal sættes i gang.
Jeg vil gerne knytte et par yderligere kommentarer til skoleidræt. Jeg er ikke enig i det synspunkt, at skoleidræt bør prioriteres lavere end matematik, geografi og fremmedsprog. Det er nemlig allerede sket for længe siden. Når der skal spares penge, er idræt og kultur altid det første, man sparer på. Jeg synes, at det er en dårlig idé, og vi er netop i gang med at gøre det i Østrig igen. Der skal spares to undervisningstimer væk, og idræt er et af fagene. Det kan ikke være rigtigt, da idræt ikke kun har en opdragende og social værdi, men også en sundhedsmæssig værdi, som vores børn og unge ikke bør nægtes adgang til.
Jeg ved godt, at min taletid er udløbet, men jeg vil alligevel gerne afslutningsvis komme med en pointe. Vi har talt om, at vi ikke kan tvinge medierne til at rapportere fra kvindernes konkurrencer. Det er rigtigt. Men vi skal lægge vægt på en seriøs reportage. Ved City Marathon i januar spillede man melodien "Sexy Thing" i østrigsk radio, da den sejrende kvinde løb ind i målområdet. Der blev også zoomet ind på kvindernes i den sammenhæng relevante steder og kropsdele. Det hører overhovedet ikke hjemme i en seriøs sportsudsendelse! Det sker stadigvæk, at kvinder diskrimineres på denne måde. Der fokuseres ikke på kvindernes sportslige præstationer, men udelukkende på deres køn og krop. Det skal vi opponere imod!
Karlsson, (PSE).
Fru formand, fru kommissær, ærede kolleger, da den svenske golfstjerne, Annika Sörenstam, ville konkurrere med mændene i den amerikanske professionelle golfturnering, gøs det i den mandlige golfverden. En del reagerede med mistænksomhed og modvilje, og andre forkastede det ligefrem. Hvad sker der nu, måske er hun bedre end nogle af os, spurgte mændene sig selv. Den reaktion, som Annika Sörenstam mødte, da hun ville måle sin formåen i forhold til mænd, er symptomatisk for mange mænds indstilling til kvinder og idræt. Jeg mener nu ikke, at mænd generelt modarbejder kvinder aktivt i idrætten, selv om der er nogen, som gør det. At handle ubetænksomt og fordomsfuldt har dog samme effekt. Kvinder diskrimineres i idrætten. Dette fremgår med meget stor tydelighed af fru Fraisses betænkning, som efter min mening er meget fortrinlig. Kvinder får færre ressourcer og kortere træningstider og behandles ofte uretfærdigt af sponsorer. Desuden er det ofte mænd, som styrer i idrættens verden. Dertil skal man lægge præcis det, som mange andre har sagt tidligere, nemlig at medierne giver mere sendetid og spalteplads til mænd end til kvinder.
Jeg er formand i en idrætsforening, håndboldklubben Järnvägen i Hallsberg. Det er en klub, som har relativ ligestilling, hvad angår medlemstallet. Der er omtrent lige så mange piger og kvinder som drenge og mænd. Vi har målbevidst arbejdet for at skabe lige muligheder for piger og drenge. Jeg siger ikke, at det er lykkedes for os fuldt ud, men vi er kommet et godt stykke vej. Der er meget tilbage endnu at gøre, og vi vil gøre en indsats i håndboldklubben. Alle andre idrætsforeninger skal gøre en indsats og målbevidst arbejde for ligestilling i idrættens verden.
Idrætten er betydningsfuld i mange henseender. Den er næsten altid nyttig og sund for udøveren. Den skaber mulighed for sociale kontakter og samvær og hjælper menneskers trivsel. I idrættens verden kan vi modarbejde narkotika, udelukkelse og give mennesker plads til at vokse og udvikles, men alle - piger som drenge, kvinder som mænd - skal have de samme muligheder.
Europa-Parlamentet kan ikke fjerne alle årsager til den manglende ligestilling i idrættens verden, lige så lidt, som vi kan gøre det i andre dele af samfundet. Derimod kan vi tydeliggøre, hvad vi vil, og vi kan opfordre os selv, medlemslandene, idrætsforeningerne, medierne og udøverne, til altid at tænke på ligestilling og lige vilkår for kvinder og mænd. Medlemslandene kan handle mere aggressivt. Man kan stoppe bidragene til foreninger, som ikke opfylder nogle mål for ligestilling. Sponsorer kan lægge pres på klubberne. Hvis der ikke er ligestilling, får man ingen penge. Der må altså være en vilje til at få ligestilling i idrættens verden. Hvor der er en vilje, er der en vej. Lad os benytte os af den for at opnå ligestilling i idrætslivet i Europa.
Formanden.
Tak, hr. Karlsson.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.15)

Thors (ELDR)
I mange år har jeg arbejdet intensivt i Parlamentet for en medlemsstatut og ønsker virkelig, at en sådan kan træde i kraft i løbet af næste mandatperiode.
Desværre konstaterer jeg, at et flertal i Europa-Parlamentet bevidst gav udkastet til statutten en udformning, som af forståelige årsager næppe kan godkendes af Rådet. Sådan som Kommissionen konstaterede i sin udtalelse, overskrider bestemmelserne om medlemmernes immunitet det, som er muligt at godkende i denne sammenhæng.
Det er trist, hvis statutten først træder i kraft, når en ny konstitutionel traktat er trådt i kraft - for Parlamentets vedkommende sandsynligvis først i 2009. Samtidig godkendtes muligheden for nye medlemslande for efterfølgende at bruge andre regler i to mandatperioder. Parlamentet overbeviste ikke omverdenen om, at man faktisk vil arbejde for, at rejsegodtgørelser i fremtiden skal refunderes på basis af faktiske udgifter. Parlamentet udelukkede i afstemningen, at national beskatning bliver mulig for de lande, som ønsker det.
For at statutten skal blive en virkelighed, skal Parlamentet være parat til at forhandle om slutresultatet. Ved at stemme nej giver jeg tydeligt udtryk for, at Parlamentet er splittet, og at Parlamentets ledelse skal forhandle om slutresultatet.
Marques (PPE-DE)
Som svar på ulykken med Prestige har Kommissionen annonceret en række foranstaltninger, der skal mindske risikoen for kommende ulykker med skibe som Erika og Prestige. Kommissionen foreslår tre fundamentale ændringer: indførelse af en bestemmelse om, at svær olie kun må transporteres i dobbeltskrogede tankskibe, hurtigere udfasning af enkeltskrogede tankskibe og en mere omfattende anvendelse af de særlige inspektionsbestemmelser for olietankskibe (tilstandsvurderingsordningen), med hvilke der sker en kontrol af den strukturelle soliditet af enkeltskrogede tankskibes strukturelle soliditet, der er over 15 år gamle.
Jeg giver derfor min fulde støtte til dette forslag til forordning, som jeg finder særdeles positivt og rigtigt med henblik på at tilvejebringe mere sikkerhed inden for søtransporten, mere kontrol med transporten af olieprodukter og en mere effektiv beskyttelse af havmiljøet, foranstaltninger, som jeg længe har ønsket gennemført.
Dette spørgsmål har den allerstørste interesse ikke blot for en stat som Portugal, som har en enorm søgrænse og omfatter særdeles sårbare øområder som Madeira og Azorerne, men også for hele EU.
