Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
Hr. Schierhuber har ordet.

Schiedermeier
Hr. formand, mit navn er Schiedermeier!
Hr. formand, først i går eftermiddags fandt jeg mødeprotokollen fra den 19., det vil sige mandag, i min boks, og selvom jeg var til stede og har skrevet under, står jeg desværre ikke på tilstedeværelseslisten. Jeg anmoder om, at det bliver rettet.

Formanden
Hr. Schiedermeier, vi må bede Dem undskylde for to ting. For det første fordi jeg på grund af afstanden og min alder ikke genkendte Dem, og for det andet fordi der ganske rigtigt er en fejl i protokollen, som vil blive rettet. Mange tak.

Lalumière
Hr. formand, mit navn mangler i listen over de tilstedeværende i går, til trods for at jeg selvfølgelig var til stede. Derfor beder jeg om en rettelse. Tak.

Formanden
Udmærket, fru Lalumière. Fejlen skal blive rettet. De skal komme til at figurere på listen.
Og nu skal jeg så som sædvanlig give mig selv ordet for at indlede debatten om Unionens tilstand.
(Protokollen godkendtes)

Unionens stilling - Stats- og regeringschefernes møde den 24.-25. oktober
Formanden
Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kommissærer, mine damer og herrer, dette er den sidste forhandling om Unionens stilling, inden valgperioden slutter, altså inden valgene i juni 1999. Alligevel vil jeg ikke falde for fristelsen til at gøre status over denne valgperiode. Det er for tidligt, og på otte måneder kan der ske meget.
Jeg vil heller ikke foregribe det, der ville være Parlamentets holdning til stats- og regeringschefernes uformelle møde. Jeg vil takke kansler Klima for indkaldelsen til det og for den invitation Parlamentet for første gang har fået til at deltage i et af disse uformelle topmøder. Det vil være en lejlighed til at gøre sig de første overvejelser om Unionens fremtid i det næste århundrede, og forhandlingen i dag kan medvirke til fastlæggelsen af Parlamentets bidrag.
Forhandlingen i dag foregår på et tidspunkt, hvor de strålende udsigter for nogle måneder siden overskygges af to kriser - den asiatiske og den russiske - og af faren for, at der bliver en dominoeffekt i andre dele af verden.
Dertil kommer, at det på et tidspunkt var som om, der ikke var nogen ledelse i verden. De seneste dages nyheder indikerer dog, at reaktionsmekanismerne er blevet iværksat, og at faren for generel konjunkturnedgang bliver mindre. Unionen har klaret valutauroen godt takket være indførelsen af euroen og den forudgående proces med økonomisk sanering og konvergens.
Enheden har derfor gjort denne del af Europa til en økonomisk og handelsmæssig blok, der er magtfuld, fast og stabil. Dette resultat må hverken glemmes eller undervurderes.
Men denne enhed har ikke gjort og kunne heller ikke gøre os usårlige. En åben økonomi, hvilket Unionens allerede er, ville ikke kunne blive ved med at ekspandere, hvis resten af verden havde lavkonjunktur. Derfor skal vi i egen interesse indtage en aktiv og ikke en passiv rolle og bruge al vores styrke på at skabe stabilitet i de områder, hvis kriser også kunne ramme os.
Jeg tænker først og fremmest på Rusland, vores nærmeste magtfulde nabo, som vi skal tilbyde størst mulig støtte til, at det kan gennemføre overgangen til demokrati og markedsøkonomi, en overgang der er meget længere, mere besværligt og mere kompliceret end først antaget.
Men vi skal også energisk støtte processerne hen imod samling og liberalisering af Latinamerika, ikke blot for at skabe et stadig mere interessant marked, men også for at konsolidere de fremskridt, der er opnået med hensyn til landenes tilbagevenden til demokratiet.
For at denne aktive politik kan gennemføres, er det nødvendigt, at Rådet træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at euromedlemsstaternes område bliver repræsenteret på internationalt plan på en effektiv måde og dermed opfylder mandatet fra Det Europæiske Råd i Cardiff.
Det er ikke nødvendigt at opfinde komplekse strukturer og heller ikke en ny hr. Euro. Uhyrerne med to eller tre hoveder er kun frygtindgydende i eventyrene. Det er tilstrækkeligt også på dette område at bruge Rom-traktatens institutionelle system, som indtil videre har vist sig at være det, der passer bedst til et forenet Europas behov.
Dette system har efter nogle års forløb tydeligvis visse uhensigtsmæssige funktioner. Nogle af disse kan ændres uden en ny regeringskonference, og der er ingen tid at spilde. Unionen har brug for en politisk ledelse hurtigst muligt.
Europa-Parlamentet - og jeg starter med os selv i denne gennemgang af de uhensigtsmæssige funktioner - skal tilpasse sine midler til de beføjelser, som Amsterdam-traktaten giver det.
Parlamentet er allerede nået langt med tilpasningen af forretningsordenen og af de administrative strukturer. Det har udarbejdet et forslag til en europæisk valgordning, der tager udgangspunkt i fælles principper, og der er planer om at have et forslag til medlemmernes fælles statut klar i begyndelsen af december. Parlamentet har altså ikke ventet til traktatens ikrafttrædelse med at udarbejde de regler, der skal lette dets arbejde, eller de, der skal styrke medlemmernes uafhængighed og demokratiske synlighed.
Jeg håber, kære formænd, at Rådet og Kommissionen gengælder denne holdning til samarbejde og foranstaltninger og hurtigst muligt går i gang med at analysere og diskutere forslagene.
Parlamentet har været ligeså forberedt på traktatens ikrafttrædelse, hvad angår samarbejdet med de nationale parlamenter. Deres gode vilje har givet mulighed for, at dette samarbejde er blevet intensiveret og styrket gennem det sidste år, og at det også omfatter forberedelserne til den planlagte reform af traktaterne, som bliver emnet for et topmøde mellem parlamenterne umiddelbart før Det Europæiske Råd i Wien.
Det er klart, at denne holdning om fremskyndelse understreger behovet for ratificering af Amsterdam-traktaten.
Parlamentet har planlagt sit arbejde således, at Agenda 2000 kan blive drøftet og vedtaget ved andenbehandling i henhold til traktatens bestemmelser.
Til sidst vil jeg understrege, at det ikke er nødvendigt at ændre traktaterne for med en interinstitutionel aftale at oprette et system med høring af Parlamentet før de store beslutninger, som Rådet (økonomi og finans) skal tage inden for rammerne af Den Økonomiske og Monetære Union.
Den aktuelle situation er et klart udtryk for manglende demokrati, der ikke kan tolereres på et så følsomt område. Kun Parlamentets deltagelse kan udfylde det tomrum.
I 1958 var Rådet en bestyrelse på seks medlemmer. I 1998 er det blevet en komité på 15, der snart vil være 21 og senere 27 eller 30. Det er med andre ord en gruppe af komitéer, hvis antal også vil stige.
Hvis det skal fungere ordentligt, skal der træffes foranstaltninger, som kræver en traktatreform, f.eks. en ny beslutningsprocedure med flertalsbeslutninger og indførelse af et effektivt formandskab, som nok ikke kan være det eksisterende, der varetages på skift hver sjette måned og er fordelt mellem mange ministre.
Men det er klart, at man uden at vente på reformen kan fortsætte med koordineringen af Rådene og forberedelserne af deres beslutninger. Jo større de politiske enheder er, desto større er behovet for koordinering.
Den »polysynodale« karakter af den beslutningsprocedure, altså mangedoblingen af specialiserede råd, som ikke formår at koordinere deres aktiviteter, indebærer ineffektivitet, som det allerede skete i Spanien i det 16. århundrede. Vi må tage ved lære af historien.
Noget lignende kan ske i Unionen, hvis koordineringen af de forskellige sammensætninger af Rådet ikke styrkes. Jeg glæder mig over, at det nuværende formandskab er gået i gang med arbejdet, selvom jeg spørger mig selv, om det kan blive ved med at være udenrigsministrene, som koordinerer de råd, der tager beslutninger om spørgsmål med vidtrækkende konsekvenser for medlemsstaternes interne politik.
Tendensen kommer snarere til at være, at denne funktion i realiteten overtages af Det Europæiske Råd, hvis medlemmer er de eneste, der har den nødvendige magt til at gennemføre de krævede ændringer, såvel internt som inden for Unionen.
Men det er ikke nok, at Rådet forbedrer sin funktion. Det er også påkrævet, at det inden Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse tager beslutninger med vidtrækkende betydning, f.eks. om integrationen af Schengen-reglerne i Unionens struktur og den nye rammes institutionelle og organisatoriske aspekter.
Det er ikke for meget at opfordre til, at disse beslutninger, der er grundlæggende for gennemførelsen af det europæiske samarbejdsområde for frihed, sikkerhed og retfærdighed, vedtages af Det Europæiske Råd i Wien. Det vil sandsynligvis være for sent, hvis det sker senere.
Hvad angår Kommissionen, er det nødvendigt, at den indtager den nye rolle, som Maastricht- og Amsterdam-traktaterne har tildelt den. Det er de nationale parlamenters holdning. De kræver på den ene side politisk, lovgivningsmæssig og budgetmæssig ledelse og på den anden side en loyal og reel accept af Parlamentets kontrolfunktion.
Med andre ord: en iværksættelse uden fordrejninger eller forsinkelser af de korrigerende foranstaltninger, der er vedtaget som følge af kontrollen - f.eks. i tilfældet med kogalskaben - og en ubetinget accept af minimumskravet til enhver kontrol, nemlig at det er kontrolorganet, Parlamentet, der beslutter, hvilke informationer og dokumenter, det har brug for for at udføre sin opgave. Informationer og dokumenter der skal fremsendes uden diskussion.
Det er ikke mindre vigtigt, at Kommissionen udøver sine opgaver i hele Unionens interesse. Der kan spores en vis tendens - som kunne være farlig - til, at kommissærerne bliver repræsentanter for nationale interesser og holdninger og dermed påtager sig den samme rolle som Rådet til ingen verdens nytte.
Kommissionen udfylder sin rolle - og det mener jeg aldrig, vi må glemme - når den er i stand til at foreslå europæiske løsninger på europæiske problemer og skaber en europæisk politik, som pr. definition ikke kan være en politik, der udelukkende eller overvejende favoriserer en enkelt stat eller en gruppe af stater.
Her er institutionelle reformer ikke nødvendige. Det er nok at genfinde Unionens oprindelige ånd.
Kære formænd, kære kommissærer, mine damer og herrer, Unionen eksisterer, fordi en gruppe berømte europæere kunne se, at for at komme ud af det tomrum, som krigen havde efterladt os i, var det nødvendigt at være fælles om ressourcer og politik. I de 40 år, der er gået, har vi haft held med først at gøre handelen fælles, derefter valutaen, landbruget og en stor del af industrien. Vi har vundet fremtiden sammen, og ingen har vundet på bekostning af andre.
På denne måde har vi kunnet bibeholde og konsolidere den økonomiske og sociale europæiske model, som er en model med stærk samhørighed, der er baseret på social og territorial solidaritet.
Nu står vi over for store udfordringer: udvidelsen af Unionen med landene i Central- og Østeuropa, med Cypern og Malta, styrkelse af den indre sikkerhed med henblik på at skabe dette store samarbejdsområde for frihed og retfærdighed og styrkelse af vores internationale aktioner.
Vi kan ikke klare dem, hvis vi går bort fra den linje, der har ført til succes, og lader os overtale af de misforståede nationale interessers logik ved at skære ned på solidaritetsforanstaltninger og renationalisere politikker og ressourcer.
Jeg håber, at Parlamentet fortsat vil være vogter af denne moral om fælles fremskridt og tager fat på Agenda 2000's vanskelige spørgsmål vedrørende de nye finansielle perspektiver og bekæmpelsen af arbejdsløsheden med en holdning om social og budgetmæssig retfærdighed og stræber efter en union, der finansieres på basis af den enkelte borgers økonomiske formåen.
Dette vil sikre, at udvidelsen bliver en styrkelse af Fællesskabets bånd og ikke en opløsning af det.
At kunne tilbyde europæerne en mere gennemskuelig og bedre fremtid er især et spørgsmål om politisk vilje. Parlamentet håber, at denne vilje viser sig på mødet i Pörtschach.
Men jeg mener, at man fra nu af kan gøre meget for, at Den Europæiske Union påtager sig det lederskab, som den er berettiget til i international politik, fortsætter med at være et område med stabilitet og økonomisk vækst og samtidig opretholder solidaritets-og samhørighedsprincippet.
Mange tak for Deres opmærksomhed.
Formanden for Det Europæiske Råd, hr. Klima, har ordet.

Klima
Hr. formand, hr. kommissionsformand, kære kommissærer, mine damer og herrer, det er mig en særlig glæde og ære for første gang at få ordet i Europa-Parlamentet og tale til Dem om Unionens situation, om den aktuelle drøftelse af Unionens fremtid få dage før stats- og regeringschefernes uformelle møde i Pörtschach.
Det glæder mig endvidere, hr. formand, at De har sagt ja til min indbydelse til at drøfte Europa-Parlamentets overvejelser med Unionens stats- og regeringschefer; det er noget, jeg går ind for, idet jeg anser et godt samarbejde mellem alle europæiske institutioner for særlig vigtigt for vores fælles succes. Vi har i de seneste år opnået vigtige positive resultater. Jeg vil gerne her i min egenskab af formand for Det Europæiske Råd takke også Helmut Kohl for alt det, han har gjort for vores fælles Europa.
Det er positive resultater, som mange indtil for få siden ikke ville have anset for mulige: økonomiernes konvergens og en bred gruppe af staters deltagelse i Den Økonomiske og Monetære Union, indledningen af nye medlemsstaters tiltrædelsesproces og de første skridt til at gennemføre en fælles beskæftigelsesstrategi. Den europæiske integration har dermed fået en ny kvalitet, som også stiller vores fælles politik over for nye udfordringer og gør det nødvendigt, at vi definerer integrationens videre vej på en ny måde.
Spørger vi i dag os selv, hvor vejen skal føre hen, er én ting klar: Den proces, som den økonomiske integration har været og som nu nærmer sig sin afslutning, kan ikke betyde afslutningen på projektet europæisk enhed. Dét projekt var fra starten et politisk projekt, et projekt, hvor det drejede sig om at sikre freden og ligeledes om at virkeliggøre de værdier, som især kendetegner Europa: Værdierne demokrati, social udligning og kulturel mangfoldighed.
Vejen hen imod et nyt Europa er derfor ikke en vej ud i det uvisse, for vi har med disse europæiske værdier allerede et afgørende holdepunkt. Jeg er af den faste overbevisning, at den europæiske økonomiske og sociale model er den bedste retning for den videre udvikling af vores kontinent. Vi skal ganske vist også vise innovationsvilje til at tilpasse denne model til nutidens udfordringer. Netop i disse tider med internationalt opererende virksomheder og et globaliseret erhvervsliv bliver politikken nødt til at finde overnationale handlingsniveauer for at sikre, at en harmonisering af de sociale og miljømæssige standarder ikke kommer til at betyde en forringelse, men en forbedring for befolkningerne, f.eks. også ved at Europa indtager fælles holdninger under WTO-forhandlingerne.
De positive resultater hidindtil viser, at vi har god grund til at være optimistiske, hvad angår fremtiden. De har vist, at det er muligt at realisere ambitiøse mål, når den nødvendige politiske vilje er til stede. Det er ikke os, der drives af den internationale økonomiske udvikling, selvom vi naturligvis alle ved, at handlingsmargenerne for de enkelte staters politik i dag er mindre end før. Men i fællesskab er vi - på nationalt, europæisk og globalt plan - i stand til at gribe formende ind, og det er vi også nødt til at gøre af hensyn til beskæftigelsen og befolkningerne.
Hvad er nu nogle af de store udfordringer? Man kan med rette sige, at euroen har bestået sin første ilddåb, allerede før den indføres officielt. Den har på baggrund af finanskriserne i Asien og Rusland og nu også i Latinamerika vist sig at være en stabilitetspol i det internationale monetære system. Vi må ganske vist ikke forlade os på, at Europa helt kan undgå at blive påvirket, dersom udviklingen på finansmarkederne forværres. Det vil således være nødvendigt for Europa at påtage sig sit verdensøkonomiske ansvar og yde et bidrag til bekæmpelsen af den finansielle krise og til styrkelsen af væksten i verdensøkonomien. Dermed sikrer vi tillige i vores egen interesse forudsætningerne for stabilitet og vækst i Unionen. Med henblik herpå har vi brug for en egnet reform af den internationale finansarkitektur. Der ligger allerede nogle forslag på bordet, og her bør der opnås enighed i en fart. Jeg tror bestemt, at finansministrene hurtigt forelægger os henstillinger herom. Men vi har også brug for en policy mix inden for den økonomiske politik, som er effektiv nok til at udnytte vækstpotentialet i Europa fuldt ud.
Skal euroen blive en succes, vil det være nødvendigt at benytte chancerne for yderligere økonomiske reformer til sammen med alle relevante involverede parter at opnå en bedre koordinering af den økonomiske politik og til også i den monetære politik at føre den dialog, der forekommer mig meget væsentlig, naturligvis uden at drage Den Europæiske Centralbanks uafhængighed i tvivl, og til hurtigt at finde en løsning på repræsentationen af euroområdet udadtil samt sidst, men ikke mindst, naturligvis også til at fortsætte stabilitetskursen. Vi vil i Pörtschach indgående drøfte stats- og regeringschefernes spørgsmål og forventninger desangående.
Man kan uden at overdrive sige, at også 1998 vil indgå i Unionens historie. Den tiltrædelsesproces, der indledtes i marts under britisk formandskab, giver for første gang borgerne i Den Europæiske Union og borgerne i de kommende medlemsstater mulighed for at føre Europa sammen i fred og frihed efter utallige konflikter. I dag, kun få år efter åbningen mod øst, forekommer det allerede selvfølgeligt, at der i de central- og østeuropæiske lande er etableret demokratiske, retsstatslige systemer. Demokrati og stabilitet er uden tvivl først og fremmest de central- og østeuropæiske befolkningers fortjeneste. Men jeg tror også, at udsigten til at komme med i Den Europæiske Union har bidraget dertil.
Vi skal fremme denne proces hurtigt og med den nødvendige omhu. Østrig er meget stolt over, at det allerede, mens det har formandskabet, vil lykkes - nemlig allerede den 10. november - at indlede de konkrete forhandlinger om de første kapitler med seks ansøgerlande. Deri ser vi et vigtigt signal, og tillige et signal for Europa-Parlamentets vedkommende. Men vi skal også sørge for, at denne proces udvikler sig åbent og efter objektive kriterier, åben for de stater, der i lyset af kriterierne fra København lever op til betingelserne i beslutningerne fra Luxembourg, objektivt i overensstemmelse med de præstationer, de enkelte ansøgerlande yder for at opfylde tiltrædelseskriterierne. Det Europæiske Råd i Wien vil også drøfte samtlige ansøgerlandes fremskridt med hensyn til opfyldelsen af tiltrædelseskriterierne.
Ansøgerlandene er vores partnere i udvidelsesprocessen og vores kolleger i morgendagens Union. De har allerede nået meget og der venter dem stadig vanskelige opgaver, og dér har de brug for vores fælles støtte. Vi holder os i den forbindelse altid for øje, at udvidelsen af Unionen er til gensidig fordel for os og for ansøgerlandene. Vi må ikke skuffe de forhåbninger, borgerne i ansøgerlandene nærer, men i forbindelse med målsætningerne bør vi fortsat være ærlige og realistiske. Det skal være klart for alle, at udvidelsen af Den Europæiske Union skal gennemføres efter en omhyggelig plan, for at både de nuværende medlemsstater og ansøgerlandene kan forberede sig på den. Jeg går ud fra, at der på følsomme områder, f.eks. fri bevægelighed for arbejdstagere og tjenesteydelser, både af hensyn til ansøgerlandene og til medlemslandene kommer passende overgangsperioder.
Morgendagens Union, som ansøgerlandene bliver medlem af, skal og vil se anderledes ud end Unionen i dag. Den fælles landbrugspolitiks fremtid, en afbalanceret strukturpolitik, den økonomiske støtte til ansøgerlandene og en for Unionen effektiv anvendelse af de finansielle midler i de første syv år af det kommende århundrede er forhandlinger, som uden tvivl bliver en prøvesten for vores solidaritetsfællesskab. I Cardiff satte vi os for at gøre store fremskridt, hvad angår foranstaltningernes hovedindhold, inden Det Europæiske Råd i Wien. Det østrigske formandskab arbejder meget engageret på at fremme forhandlingerne for at leve op til dette mål. Men jeg vil helt klart gøre opmærksom på, at der her er brug for alle medlemsstaters vilje og solidaritet.
Jeg ved, at De i Europa-Parlamentet beskæftiger Dem meget intensivt med samtlige aspekter af Agenda 2000 for derved at kunne bidrage til en planmæssig afslutning, og jeg vil gerne understrege, hvor vigtigt samarbejdet mellem Råd og Parlament er netop i denne proces med henblik på endnu i det nuværende Parlaments valgperiode at kunne afslutte Agenda 2000 med et positivt resultat.
Den udfordring, der i borgernes øjne er den vigtigste for integrationens videre vej, er nok en vellykket beskæftigelsespolitik. Den, der husker, hvor stor modstanden imod en fælles beskæftigelsesstrategi var hos nogle af medlemsstaterne forud for topmødet i Luxembourg, kan i dag med glæde - håber jeg - konstatere et tydeligt meningsskift. Beskæftigelsespolitik er i dag blevet en fast bestanddel af den europæiske økonomiske politik.
(Bifald) Den overbevisning bliver stadig stærkere, at vi skal føre beskæftigelsespolitik på alle niveauer, globalt såvel som europæisk og nationalt. Det, der nu skal gøres, og som Europas borgere venter af os, er, at vi viser den samme beslutsomhed og konsekvens, som vi viste i forbindelse med gennemførelsen af konvergenskriterierne. De nationale arbejdsmarkeders struktur og problemer er som bekendt ikke ens. Den beretning om beskæftigelsen, som Kommissionen i sidste uge skitserede, viser derfor også, at medlemsstaterne har truffet meget forskellige foranstaltninger, som er tilpasset de forskellige problemer. Men det ændrer efter min mening intet ved, at vi skal udarbejde en overvågningsprocedure, som tydeligt giver udtryk for, hvor alvorlig hele processen er, og også i den henseende er der særdeles positive tiltag i Kommissionens beretning om beskæftigelsen.
Jeg ville imidlertid ønske, at vi for fremtiden betræder en vej, der går ud over det allerede opnåede. Som De ved, var ikke alle medlemsstater enige i den konkrete præcisering af kvantitative mål sidste år i Luxembourg. Argumentet var dengang, at der ikke må vækkes urealistiske forventninger, og at beskæftigelsespolitikken ikke er noget, kun regeringerne har indflydelse på, men som også bl.a. arbejdsmarkedets parter har indflydelse på. Jeg forstår disse argumenter, men beder Dem om at tænke på, at klare mål også godt kan være realistiske mål. Det har medlemsstaterne allerede vist med deres nationale handlingsplaner for beskæftigelse. Klare mål kan også godt være mål, man selv har valgt, og ved hjælp af hvilke den specifikke problematik i de forskellige medlemsstater også kan ydes retfærdighed. Klare mål skal sikre en effektiv og gennemskuelig overvågningsproces, uden at medlemsstaterne pålægges begrænsninger i valget af deres specifikke foranstaltninger. Klare mål udelukker på ingen måde, at arbejdsmarkedets parter også inddrages i ansvaret for beskæftigelsespolitikken. Tværtimod: En effektiv beskæftigelsespolitik forudsætter efter min mening en effektiv social dialog, forudsætter forståelse af, at samarbejde bringer begge parter mere, end konflikt gør, og derfor bliver det også nødvendigt, og det er vores fælles hensigt, at videreudvikle denne sociale dialog i Europa og styrke den.
(Bifald) De ved, at en beskæftigelsespolitik behøver et bredt grundlag, at der ikke længere findes patentmedicin og at det derfor er nødvendigt, at vi undersøger alle områder inden for politik med henblik på, hvor effektivt de virker på beskæftigelsen. Dertil hører f.eks. som et af nøgleområderne øget støtte til forskning og teknologi. Europa har et stort forskningsmæssigt og teknologisk potentiale. Vi skal blot udnytte dette potentiale bedre for fremtiden. Vi skal udnytte det ved at skabe de rigtige betingelser for, at forskningsresultaterne fra de højere læreanstalter også kan omsættes til nye produkter og processer og dermed til nye arbejdspladser. Vi skal udnytte det fælles Europas, det fælles markeds størrelse og synergieffekter bedre. Derfor håber jeg, det lykkes for os snarest at finde en løsning på afslutningen af det femte rammeprogram for forskning og teknologi, i hvilken sammenhæng netop dette punkt er det vigtigste for os. Det drejer sig ikke kun om teknologi, det drejer sig om fremtidens arbejdspladser.
Hr. formand, jeg fulgte Deres redegørelse med stor interesse. Når vi om fire dage mødes med stats- og regeringscheferne, formanden for Kommissionen og Dem i Pörtschach, vil De også få lejlighed til at gøre status og komme ind på spørgsmålene om, hvilke forbedringer der skal til, for at borgerne i højere grad kan acceptere Unionen. I Cardiff indledte vi en drøftelse af Europas fremtid, en proces, der skal uddybes i Pörtschach og videreføres på Det Europæiske Råds møde i Wien og af de kommende formandskaber. Der vil set fra min synsvinkel - og deri er alle de stats- og regeringschefer enige, som jeg har besøgt i de sidste dage på min tour des capitales - udgå et signal fra Pörtschach om, at ét marked og én møntfod ikke er den selvtilfredse slutning på det europæiske projekt.
(Bifald) Det gælder drøftelsen af en tidsplan for styrkelsen af den økonomiske stabilitet og af beskæftigelsen, af den indre sikkerhed og af Europas politiske rolle i verden. Det er emner, som direkte vedrører borgerne og hvor de forventer, at vi gør fremskridt. Det er en politik med mere nærdemokrati. Dertil har vi naturligvis brug for funktionsdygtige institutioner, som effektivt og demokratisk troværdigt fremmer de områder inden for politik, hvor mere Europa er i borgernes interesse. Sådan opfatter jeg subsidiaritet.
Jeg vil gerne tage to punkter op, som det nok ikke kommer til at dreje sig om i Pörtschach. Det kommer ikke til at dreje sig om at standse integrationsprocessen eller endog vende den eller om at angribe institutioner eller svække dem. Det kan heller ikke komme til at dreje sig om allerede nu at indhente de institutionelle reformer, som der endnu ikke kunne opnås enighed om i Amsterdam, inden Amsterdam-traktaten blev ratificeret i alle medlemsstater. Det skal også dreje sig om at overveje fremtiden på institutionernes område, men i endnu højere grad om at fylde liv i Amsterdam-traktaten, som jo allerede indeholder mange nye foranstaltninger til en Union med nærdemokrati. Jeg har i min egenskab af formand for Det Europæiske Råd indbudt Dem, hr. formand, til Pörtschach, fordi jeg er overbevist om, at vi alle i fællesskab skal bestemme denne nye vej for Europa, fordi jeg er sikker på, at Europa-Parlamentet kan yde et vigtigt bidrag dertil og også vil gøre det.
Europa skal i det nye årtusinde til sin økonomiske styrke lægge politisk styrke. Og naturligvis er vi i dag stadig langt fra en velfungerende fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Men vi skal huske på, at også andre store integrationsprojekter som f.eks. den fælles mønt i startfasen af mange blev affærdiget som utopi. Personlig er jeg overbevist om, at Den Europæiske Union for fremtiden skal have en øget fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Den bliver et vigtigt instrument til sikring af freden i verden.
Europa skal være synlig udadtil og tale med én stemme for at være handledygtig sammen med sine partnere. Derfor har vi også sat os for at tage det første skridt i den rigtige retning og så vidt muligt i forbindelse med topmødet i Wien beskikke den i Amsterdam-traktaten fastsatte person, Herrn eller Frau GASP, Monsieur eller Madame PESC, Mr. eller Mrs. CFSP alias hr. eller fru FUSP. Yderligere skridt vil og skal følge, for udarbejdelsen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er af afgørende betydning for Unionens fremtidige kvalitet. De transatlantiske forbindelser vil altid komme til at spille en vigtig rolle i den. Men det drejer sig også om en europæisk dimension, for kun da kan og vil Europa være en stærk partner for sine venner.
Borgerne forventer af os, at vi ikke hovedsagelig betragter det 21. århundredes udfordringer som en risiko, men at vi ser på dem som en chance for, at vi udformer dem åbent på grundlag af de europæiske værdier. Lad os i fællesskab bygge videre på vores store projekt Europa, som giver sikkerhed og stabilitet. Lad os bygge videre på det fundament, som de, der grundlagde Det Europæiske Fællesskab, tilvejebragte. Lad os sammen benytte denne chance. Der ligger stadig meget arbejde foran os!
(Bifald)
Santer
Hr. formand, hr. formand for Rådet, ærede parlamentsmedlemmer. Det er tredje gang vi mødes for sammen at gøre Unionens tilstand op. Debatten i dag går forud for det uformelle møde i Pörtschach, der omhandler Unionens fremtid. Jeg ved, at De i Parlamentet fører en løbende og væsentlig debat om dette emne. Tidspunktet forekommer mig særlig velegnet til at gøre sig forestillinger om morgendagens EU: Det indre marked er ved at være gennemført, euroen træder i kraft om mindre end 100 dage og åbner for en ny fase i integrationen i Fællesskabet, optagelsen af nye medlemsstater begynder at tage form og reformer i vores udgiftspolitik og de fremtidige økonomiske perspektiver står på dagsordenen.
I lyset af fyrre års samarbejde i EF og EU fremstår fællesskabsmetoden som uafviselig. Og til trods for det er det slående at konstatere, i hvor høj grad EU-landenes befolkninger samtidig med at påskønne de fordele, der er opnået igennem EF- og EU-samarbejdets enhedsbestræbelser, forbliver kritiske over for visse sider af unionssamarbejdet. Hvis de politiske aktører på en mere ansvarsbevidst måde gjorde rede for, hvad der virkeligt foregår i Bruxelles, Strasbourg og Luxembourg, og hvem der foretager sig hvad, ville den politiske ansvarlighed ligge mere klar. Især ville det kunne undgås, at der opstod konflikter mellem enkelte medlemsstater og Unionen, og det ville ikke længere være sådan, at Unionen og dens institutioner, startende med Kommissionen, kom til at optræde i rollen som bekvemme syndebukke, og der ville blive sat en stopper for mytedannelsen omkring EU. De politisk ansvarlige i de forskellige medlemsstater må sørge for at vise sig deres opgave voksen.
Desuden er der mange sider af denne utilfredshed, der ikke alene afhænger af Unionen. Den måde, de forskellige medlemsstaters demokratier fungerer på, er ligeledes udsat for kritik. Kendsgerninger som arbejdsløshed og utryghed rokker ved tilliden, og disse fænomener virker indirekte på de enkelte borgeres holdning til EU. Og alligevel, lad os se det i øjnene, har fællesskabsprojektet også brug for fornyelse. At erkende dette er ikke ensbetydende med at sætte spørgsmålstegn ved dets berettigelse, men indebærer omsider at gå ind på en pragmatisk drøftelse af projektet, hvor vi på den ene side ser bort fra de helt glødende overbevisninger og skråsikre henvisninger til en nødvendig historisk udvikling, og på den anden side fra den systematisk modstand.
Vi kender meget vel den sædvanlige kritik, der går på det demokratiske underskud og teknokratiet. Mange gange er der tale om hastigt formulerede paroler, der slår igennem i den offentlige debat. Alle gentager dem, men de hjælper ikke med til bedre at forstå utilfredshedens virkelige karakter, og tit og ofte tilslører de de virkelige årsager hertil. Lad os se kendsgerningerne i øjnene. På visse felter er det nødvendigt med mere EU. Det gælder beskæftigelse, udenrigspolitik, interne anliggender og retsvæsen. På andre felter er det mindre EU, der er brug for, at EU ikke blander sig i alt på en pedantisk måde og ikke griber så meget ind i de enkelte landes kulturelle særpræg. Der er behov for andre måder at handle på, der tager mere hensyn til de nationale politiske traditioner.
Det er disse virkeligt påtrængende problemer, som jeg ønsker bliver taget op i Pörtschach den 24. 25. oktober. Bag dette gemmer sig tre spørgsmål: Hvordan bærer vi os ad med at tilpasse vores arbejdsmetoder til den høje grad af integration, Unionen er nået frem til? Hvordan bærer vi os ad med at gøre virkelige fremskridt på de områder, der angår de enkelte medlemslandes borgere direkte, eller på områder hvor de med rette ikke forstår vores magtesløshed? Og hvordan reformerer vi institutionerne, så disse bliver mere effektive og med henblik på udvidelsen?
Det første spørgsmål, vi må tage op, er forvaltningen af den høje integrationsgrad, vi har opnået. Gennem de seneste traktater er Unionens kompetenceområde blevet udvidet, så dette nu omfatter de fleste af de opgaver, der påhviler de offentlige myndigheder. Der er således ikke længere tale om at anmode om at få tillagt ny kompetence på fællesskabsniveau. Desuden er hovedparten af lovgivningsarbejdet for det indre marked forlængst overstået. Hovedparten af de 300 forslag til direktiver og forordninger, der var indeholdt i hvidbogen fra 1985 er vedtaget. I perioden fra 1995 til 1998 har antallet af nye lovforslag, optaget i Kommissionens arbejdsprogram været for stadig nedadgående. Alt dette for at fremhæve følgende: Lad os ikke kritisere Unionen, som den er i dag, med gårsdagens argumenter.
Lad os i stedet hellere se på de nu foreliggende og de fremtidige realiteter. Først gælder det om at færdiggøre de igangværende opgaver. I kraft af Kommissionens handlingsplan for det indre marked har vi gjort reelle fremskridt for at afslutte disse. Den Økonomiske og Monetære Union er teknisk set klar. Tilbage står nu at føre den praktisk ud i livet. Der må opnås enighed om de økonomiske perspektiver i henhold til Agenda 2000.
Bagefter må vi drage konsekvenserne af den høje integrationsgrad, der er opnået mellem medlemslandene indbyrdes. Euroen træder i kraft den 1. januar 1999. Medlemsstaterne må selv nå frem til en erkendelse af, at Møntunionen indvirker på skattesystem og arbejdsmarkedsfleksibilitet. Det er absolut nødvendigt at forholde sig konsekvent, når man én gang har valgt at indgå i Møntunionen, herunder i forbindelse med ekstern repræsentation. Og endelig må vi overveje en modernisering af Fællesskabets arbejdsmetoder. Handling via lovgivning forbliver en mulighed, der mange gange er nødvendig, men ikke den eneste og heller ikke i alle tilfælde den mest effektive.
Lad os tage EU's beskæftigelsesstrategi som eksempel. Metoden med EU-retningslinjer har skabt en dynamik, som intet direktiv kunne have fremkaldt. Og hvorfor det? Fordi der her er tale om et område, hvor kompetencen i vidt omfang er og vil forblive national. Fordi situationen her veksler betydeligt fra det ene land til det andet, og det derfor ville være meningsløst at have en harmoniseret enhedsmålsætning. Dette gælder i varierende grad også for andre af EU's handlingsfelter. Indre sikkerhed, sundhedssektoren og miljøet vil i vidt omfang kræve nye handlemåder. På alle disse områder vil det være vigtigt at fastlægge værdiforøgelsen og koncentrere sig herom, samtidig med at man klart fastlægger, hvem der er ansvarlig for hvad.
Ja, Kommissionen er og forbliver den afgørende og drivende kraft for de store sagers vedkommende. Men Kommissionen er ikke alene om arbejdet. Den arbejder i spænd med de øvrige institutioner, deriblandt Europa-Parlamentet. Og den arbejder sammen med medlemsstaterne, deres offentlige forvaltninger, retsvæsener og toldvæsener, for blot at nævne nogle eksempler. EU's forvaltningssystem omfatter samtlige offentlige aktører, og denne ansvarsfordeling skal gøres mere synlig, så alle kan påtage sig deres andel af arbejde og ansvar. For at det hele kan fungere bedre, for at befolkningerne kan høste alle fordelene, og også for at de bedre skal kunne gennemskue, hvem der udfører de forskellige arbejdsopgaver.
Dette krav om gennemskuelighed gælder også med hensyn til at kunne fastslå, hvor Kommissionens forslag stammer fra. Heller ikke på dette punkt sidder Kommissionen og udfører sit arbejde i et elfenbenstårn. Nok er det den, der er politisk ansvarlig for at udøve den ret til et udspil, den har fået tillagt, men desuden er den udsat for kraftig pression med hensyn til lovgivning. Af de tal, vi har offentliggjort denne uge i meddelelsen »Subsidiaritet og proportionalitet« fremgår, at 35 % af Kommissionens forslag til love er en konsekvens af internationale forpligtelser, at mindst 20 % af forslagene har deres oprindelse i anmodninger fra andre aktører, andre institutioner, herunder navnlig Rådet og Parlamentet, medlemsstater og økonomiske operatører.
Man kan ikke på én og samme gang anmode Kommissionen om at spille ud, og derefter, når man er tilbage i sin egen medlemsstat, ikke påtage sig ansvaret for disse anmodninger over for dem, der på ens hjemmebane kritiserer EU's optræden. Hvad der især er brug for er en smule mere fælles selvbeherskelse og årvågenhed. Subsidiaritet og proportionalitet i fællesskabsforanstaltninger kan ikke tilpasses enhver efter smag og behag. Men der er med subsidiaritet og proportionalitet tale om et ansvar, der bør deles, lige som det gælder for hæderlig og ærlig information.
Jeg siger dette ganske klart, eftersom der også findes områder, hvor Unionens foranstaltninger af EU's medborgere opfattes som simpelthen utilstrækkelige, og hvor de ønsker en kraftigere indsats fra EU's side. Det er på disse områder, vi bør koncentrere anstrengelserne om opdyrkning af nye felter, hvor jeg kan nævne følgende: beskæftigelse, fælles udenrigspolitik og indre sikkerhed.
Det første område er det økonomiske og sociale felt. For første gang har vi nu gennem et års tid haft en virkelig EU-strategi for beskæftigelse. Den er i færd med at stå sin prøve. Det hænger sammen med, at der nu i EU findes en virkelig politisk vilje til i fællesskab at afstikke en model for økonomisk og samfundsmæssig vækst. En model, der skaber arbejdspladser, idet den frigør de initiativtagende kræfter og udnytter de igangværende økonomiske forandringers potentiale. En model, der fastslår alles deltagelse i denne dynamik gennem uddannelse og udvikling af erhvervsevnen som den bedste solidaritetsgaranti, indbefattet, naturligvis, et sikkerhedsnet for dem, der har sværest ved at indpasse sig eller klare sig i den daglige tilværelse. Denne solidariske vækst fremstår i dag som kendetegnende for en europæisk økonomisk og samfundsmæssig model. Det er vores opgave at sørge for en modernisering af denne model i medlemslandene og slå til lyd herfor i internationale forsamlinger.
Dette fører mig frem til at sige et par ord om den internationale krise, vi i dag er stillet over for. Er der tale om en krise, der hænger sammen med visse landes økonomiske adfærd? Eller er der tale om en systemkrise? Uden tvivl lidt af begge dele. I hvert fald kan vi konstatere, at der med globaliseringen er tale om et spil, der kræver et minimum af tillæring fra spillernes side, klare spilleregler, en dommer der sørger for at spillereglerne overholdes og en nødudgang, når der sker ulykker. Disse begreber bør tages i betragtning ved en revision af Bretton-Woods-systemet.
Lad os tage et emne, der har været livligt diskuteret de sidste dage, kapitalbevægelser, navnlig de kortfristede. Alle lader til at have glemt, at kapitalbevægelser i EU først fik frit spillerum den 1. januar 1990. Er der noget besynderligt i, at en for tidlig liberalisering i de nye industrilande, hvor det skorter på økonomisk gennemskuelighed, præcise tilsynsregler og en god offentlig og økonomisk forvaltning, ikke er holdbar i enhver situation? Hertil vil jeg føje, at EU's model kan tjene som eksempel på en høj integrationsgrad i økonomiske og finansielle relationer mellem stater indbyrdes. Når EU i dag udgør et stabilt område på verdensplan, skyldes det, at overvågningsmekanismer og indsats for bedre skik og brug har båret frugt. Det er ikke for ingenting, at disse mekanismer gennem Amsterdam-traktaten anvendes på beskæftigelsesområdet.
Hermed når jeg frem til EU-borgernes forventning nummer to, udenrigspolitikken. Indledningsvis skal jeg bemærke, at jeg undertiden har en følelse af frustration på dette punkt. Her har vi en Union, der har vist sig i stand til at foretage en grundlæggende ændring i forholdet mellem medlemslandene indbyrdes og til nabolandene. En Union, der indtager førstepladsen med hensyn til verdenshandel. Den største bistandsyder i verden. En Union med et marked, der er enestående i hele verden. En Union bestående af stater, der sidder inde med diplomatisk erfaring uden sidestykke. Og til trods for alt dette samtidig en Union, der fører sig famlende frem, der har svært ved at finde ud af at tale med én stemme, en Union, der udvander sit budskab ved obskure bureaukratiske kævlerier. Jeg anmoder blot om én ting, at stats- og regeringscheferne bliver sig det fantastiske potentiale bevidst, Den Europæiske Union sidder inde med, og at de træffer en fælles beslutning om at gøre den til hovedaktør på den internationale politiske scene.
Hertil er der selvsagt brug for politisk vilje. Ligeledes bliver det nødvendigt at udvikle en sammenhængende udenrigspolitik, der støtter sig til de redskaber, vi råder over. Og endelig må der ske en styrkelse af det politiske aspekt gennem en fælles udenrigs-og sikkerhedspolitik, der er dette navn værdig. Det må undgås, som det desværre er sket efter Maastricht, at de enkelte landes bureaukratiske apparater fører den politiske vilje ud på et sidespor. Alle nærer ønske om en aktiv og effektiv Union. Men alt for mange gange ser man forvaltningsapparaterne i medlemsstaterne i realiteten modsætte sig en udvikling i denne retning. For vil man handle effektivt, er det ensbetydende med at acceptere en reel samordning og at trække på samme hammel. I Wien håber jeg, hr. rådsformand, at vi kommer til at udpege en højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det er det første skridt på vejen, men derudfra skal de nye redskaber bringes på plads i en ny ånd.
Dette fører mig frem til en anden betragtning. Euroens tilsynekomst føjer en ny dimension til debatten om EU's plads i verden. Efter den betydelige indsats, vi alle har gjort for at virkeliggøre euroen, er jeg fristet til at sige: Endnu en lille kraftanstrengelse, ærede medlemmer, for euroen nødsager os til at vedkende os vores ansvar på internationalt plan, at samordne vores holdninger og sørge for repræsentation af euroen eksternt. Det er utænkeligt, at Den Europæiske Union er fraværende i organisationer som Den Internationale Valutafond eller G7-økonomigruppen. Dette gælder ikke blot for de monetære spørgsmål, men også for de økonomiske. Sommetider har jeg en fornemmelse af, at der er nogle, som glemmer, at vi har skabt en Økonomisk og Monetær Union. Dette spørgsmål om den eksterne repræsentation bringer jeg tit på bane. Jeg får undertiden det svar, at jeg udtrykker et ønske fra Kommissionens side om at tilrane sig magt. Dette er en komplet misforståelse. Jeg sidder ikke inde med nogen patentløsning, jeg siger bare, at det bliver nødvendigt at finde en løsning, og at det må ske hurtigt.
Det tredje og påtrængende aspekt, EU's borgere forventer, at Unionen tager op, er de retslige og indre anliggender. Dette er noget, der til stadighed og i stigende grad lægger beslag på alle vores medborgeres opmærksomhed. Atter her er der fra befolkningernes side et ønske om mere EU, men dette gælder også for aktørerne på forskellige områder: politifolk, fremmedpoliti og dommere. Alle anmoder os om at videreudvikle vores evne til at handle hurtigt, solidarisk og operationelt. Personligt har jeg altid, og allerede i min tiltrædelsestale her i Parlamentet, behandlet dette som noget overordentlig vigtigt. Den nye traktat anerkender betydningen af denne fremgangsmåde. Fællesskabsmetoden udvides til områder, som hidtil har hørt ind under det pågældende lands nationale myndigheder. Formålet hermed er så sandelig ikke at harmonisere disse områder i stil med, hvad vi havde vænnet os til at gøre inden for de klassiske interventionsområder i Fællesskabet. Der er ingen, der har i sinde at prøve på at gøre politikorpsene i de forskellige lande ens eller at oprette en fælles indvandrertjeneste i Bruxelles. Her er der således et andet typisk område, hvor Fællesskabets nye handleformer skal sættes i værk, navnlig fordi en gensidig tillid mellem de forskellige aktører er så væsentlig.
Kommissionen og Rådet vil på Det Europæiske Råds møde i Wien fremlægge en handlingsplan for de retslige og indre anliggender. Denne har brug for at blive bakket op af en ægte politisk vilje. Er der tale om en sag, der ligger EU's borgere meget på sinde, bør det også ligge stats- og regeringscheferne meget på sinde. Jeg foreslår, at afholde et særligt møde for stats- og regeringscheferne i 1999 for at tage sig af dette betydningsfulde emne. Disse ledere bør desuden sørge for, at deres nationale forvaltningsapparater overvinder de gamle nationale reflekser og golde opdelinger mellem medlemsstater og Fællesskabet.
Hr. formand, jeg er nu nået frem til det tredje arbejdsområde for Unionens fremtid, den institutionelle reform. Jeg skal undlade endnu en gang at konstatere, at Den Europæiske Union ikke kan tillade sig at vige uden om en drøftelse af, hvordan dens institutioner fungerer. Institutionerne er de samme i 1997, som de var i 1957. Men nu er det ikke mere seks medlemsstater, der samles omkring bordet til ministerrådsmøder. Det er 15, og snart vil det være 20 eller flere. Den nært forestående udvidelse af medlemstallet nødsager os til hurtigst muligt at foretage en ændring af den måde, institutionerne fungerer på. Amsterdam-traktaten mangler stadig at blive ratificeret af nogle af medlemsstaterne, men der er et vist antal foranstaltninger, som ikke kræver traktatændringer, og som kan iværksættes umiddelbart. Dette er baggrunden for, at Kommissionen anbefaler medlemsstaterne at gribe sagen an fra to sider.
Den første handler om at få institutionerne til at fungere bedre. Jeg er overbevist om, at meget kan og bør sættes i værk med det samme. Hver enkelt institution bør tænke nærmere over den måde, den fungerer på. Det er mig en glæde at kunne konstatere en voksende bevidsthed om det nødvendige i at sørge for en langt bedre koordination, både på rådsplan og hos Rådet (almindelige anliggender). Kommissionen er for sit eget vedkommende yderst bevidst om det ansvar, der påhviler den. Siden 1995 er der gjort meget for at forbedre den interne forvaltning og budgetdisciplinen. Siden 1995 er der, som jeg allerede tidligere har nævnt, sket en nedsættelse i antallet af nye lovforslag. Siden 1995 er forslagene fra Fællesskabets side i højere grad fremsat efter forudgående samråd. Inden Amsterdam-traktaten træder i kraft, agter Kommissionen formelt at ændre sine retningslinjer for lovgivningspolitikken.
Med initiativet »Kommissionen i fremtiden«, har vi besluttet os til at tage et større skridt og anbringe moderniseringsbestræbelserne i et omfattende reformperspektiv for denne institution, et perspektiv med tilpasning og forsøg på at leve op til de nye udfordringer. Denne reform har vi til hensigt at videreudvikle i hele 1999 ved hjælp af en tilbundsgående overvejelse af Kommissionens opgaver og rolle i fremtidens Union, en detaljeret undersøgelse af de interne strukturer med henblik på en omorganisering af disse nye hovedopgaver, og endelig ved hjælp af en dybtgående indsats for at modernisere vores forvaltning. Det er afgjort min hensigt at tage de nye magtbeføjelser i anvendelse, Amsterdam-traktaten udstyrer kommissionsformanden med, til at fuldføre denne omfattende opgave.
I øvrigt foreslår jeg, at de øvrige institutioner ligeledes foretager en dybtgående undersøgelse af deres funktionsmåde, og at de udarbejder et moderniseringsprogram. Også her er der tale om en deling af ansvaret. Enhver må påtage sig sit anvar og holde sig for øje, at mange af svarene på de rejste spørgsmål i lige så høj grad afhænger af den daglige adfærd som af topmødebeslutninger.
Den anden indfaldsvinkel omhandler selve de institutionelle reformer. Den uvidelse, der tegner sig nu, gør til gengæld virkelige institutionelle reformer nødvendige. Amsterdam-protokollen taler om nødvendigheden af sådanne reformer. De store afgørende træk ved denne reform er allerede slået fast: en nedsættelse af antallet af kommissærer og en ny vægtfordeling af stemmerne i Rådet, og derudover en almindelig udvidelse af afgørelser truffet med kvalificeret flertal. Men det bliver utvivlsomt nødvendigt at gå endnu videre, hvis Unionen skal virke mere effektivt. Som Kommissionen har slået fast i Agenda 2000, er det sikkert for tidligt at starte på detailovervejelser, inden ratificeringen af Amsterdam-traktaten er afsluttet. Men det er på tide, vi starter på at overveje indholdet af og en tidsplan for disse reformer, og allerede i 1999 må der sættes klare tidsfrister. Kommissionen vil fremkomme med sine overvejelser om dette på et passende tidspunkt.
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, dette er i korte træk det budskab, jeg agter at fremlægge i Pörtschach og siden hen. Som altid i Fællesskabets historie består den største vanskelighed i at omsætte overvejelserne angående EU's fremtid i konkret handling. Det er dette, vi vil bestræbe os på i tiden mellem Pörtschach og Wien. Det er mit ønske, at vi op til Det Europæiske Rådsmøde i Wien sørger for at udarbejde klare målsætninger med klart angivne tidsfrister.
Når jeg kaster blikket på den vej, der er tilbagelagt i løbet af den seneste tid, har jeg stadig tillid til vores fælles vilje og evne til at gøre Unionen til et forbillede på en samfundsmodel i det 21. århundredes verden.

Green
Hr. formand, det er med stor glæde, at jeg på min gruppes vegne kan byde den østrigske kansler, som har formandskabet i Det Europæiske Råd, velkommen til Parlamentet. Jeg vil gerne takke ham mange gange for at deltage i vores årlige forhandling om situationen i Unionen og lytte til vores synspunkter om Europas fremtid.
Det er efter min opfattelse et udtryk for tiden, at vores stats- og regeringschefer mødes til en uformel session for at drøfte situationen i Europa. Det er et tegn på sikkerhed - større sikkerhed og udvikling inden for Unionen - at mødet den kommende weekend vil fokusere på at give Europas borgere en fornemmelse af tilhørsforhold i Unionen, en fornemmelse af, at det partnerskab, som vi er en del af, er værdifuldt for dem. Og det er det naturligvis.
Vi har mange gange, især i løbet af det seneste år, talt om behovet for at give Europa tilbage til borgerne, at skabe et borgernes Europa. Flotte ord, men hvad betyder de? For mig betyder borgernes Europa fred, velstand og sikkerhed. Hvis Pörtschach kan puste nyt liv i visionen om et forenet Europa ved at vise vejen for disse tre koncepter - fred, velstand og sikkerhed - vil det sætte en ny og relevant dagsorden for de kommende år.
Denne weekend tager vi tråden op efter den fantastiske start i Amsterdam sidste år. Med Amsterdam viste vi nogle signaler om det fremtidige borgernes Europa, da vi fastlagde Unionens rolle med henblik på jobskabelse, undertegnede den sociale dimension, skabte en bred kompetence mod diskrimination, styrkede miljømæssige, forbruger- og sundhedsmæssige muligheder og fastsatte krav om større samarbejde mellem håndhævelsesmyndigheder med hensyn til terrorisme og narkotika. Det er alle spørgsmål, der påvirker borgernes liv, og spørgsmål, som vi rejste i Amsterdam. I denne stadig mere ustabile verden, både økonomisk og politisk, er det på tide at bygge videre på Europas stærke sider og på de områder, hvor borgerne forventer, at vi er aktive og kreative. F.eks. har det aldrig været tydeligere, at der som tidligere nævnt er behov for en dynamisk fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. På tæsklen til det mest spændende og innovative monetære vovestykke i nyere tid - euroens indførelse - har Den Europæiske Unions 15 økonomier brug for overordnet økonomisk koordination for at håndtere global økonomisk turbulens og for at stimulere intern vækst.
Europa er ikke et mål i sig selv. Europa er et værktøj til løsning af de problemer, som vi står over for på tværs af kontinentet og i global sammenhæng. Det er derfor det rette øjeblik. I løbet af de seneste uger og måneder har vi oplevet et desperat behov for politisk lederskab i verden. I en tid med økonomisk turbulens fra Det Fjerne Østen til Rusland, med øget pres på de latinamerikanske økonomier og valutaer har vi været vidne til mangelfuld politisk ledelse. Japansk politik har bevæget sig fra den ene krise til den anden. Præsident Jeltsin har kæmpet for at beholde en regering - en hvilken som helst regering - i Kreml, og vi har alle fulgt med i den amerikanske præsidents personlige og institutionelle traume. Det er Europa, der går foran i forbindelse med de globale og monetære strukturer. Det er euroen, der skaber et betydningsfuldt nyt element til Europas fordel i denne økonomiske turbulens. Og det er Europas ledere, der formulerer behovet for ny global regulering og reform af globale strukturer for at skabe form, sammenhæng og rationalitet i det globale marked.
Men det er også nu, at tilliden i verden er begrænset, og hvor mange ikke kan se, hvor det globale marked fører dem hen. Det er nu, vi har mulighed for at demonstrere, at vi i Europa kan vise vejen i en ustabil verden. Det er de samme spørgsmål, der rejses overalt i medlemsstaterne og i de europæiske drøftelser: Hvordan skabes der arbejde i et globalt marked, hvordan reformeres Europas sociale velfærdssystemer, uden at hjælp og støtte fratages dem, der virkelig har behov for det, hvordan redder man miljøet i fremtiden, hvordan bekæmper man racisme, narkotika og terrorisme, hvordan uddannes og videreuddannes individer til at klare udfordringen med hensyn til informationsteknologi, kort sagt, hvordan skaber vi en dynamisk og fremgangsrig økonomi med social retfærdighed?
Jeg tror på en stærk Europæisk Union. Jeg mener, at Europas institutioner skal være effektive. Vi skal forny, finpudse og demokratisere vores institutioner, hvis vi ønsker at skabe politik inden for Unionen og blandt Unionens tjenestemænd skabe en åben kultur og villighed til at tilpasse sig det moderne samfund. Men blandt befolkningen i medlemsstaterne er den institutionelle debat for længst forstummet. Det er og bliver vigtigt for os, og sådan skal det også være. Vi arbejder inden for institutionerne. Vi er bundet af deres regler og låses ofte fast af en politisk og administrativ kultur, der er forældet og ofte mangelfuld.
Det er derfor uundgåeligt og rigtigt at skabe fornyelser, og det gælder alle parlamenter, især nye som vores. Men det er på tide, at vi gør det klart, at Europas mål ikke er at opbygge institutioner. Målet er at sikre et bredere, mere stabilt og fredeligt europæisk kontinent for os alle. Vi skal ikke opbygge institutioner, men opbygge et fællesskab baseret på fælles værdier. Vi skal ikke opbygge institutioner, men opbygge en fremtid for ungdommen.
Vi bliver ofte drillet med og kritiseret for, at vi ikke har en overordnet målsætning. Europa er en overordnet målsætning, hvis oprindelse og motivation ikke er mindre end i starten. Som John Hume sagde i går i sin bevægende redegørelse til Parlamentet, er Europa det bedste eksempel på konfliktløsning i verden. I dag har Unionen imidlertid en endnu større mission. Hvis man kaster et nærmere blik på det globale miljø, kan man ikke undgå at se, hvilken betydning Den Europæiske Union har: Muligheden for at arbejde sammen på vegne af sine 370 millioner borgere, den potentielle økonomiske magt, der følger med en fælles valuta, muligheden for at give en samlet chance til ungdommen gennem fælles aktioner i forbindelse med beskæftigelse i fremtiden, Unionens tradition for tolerance og åbenhed og Unionens sofistikerede sociale model. Hvis alt dette kan sikres med en større og udvidet samarbejdsmodel inden for udenrigs- og sikkerhedspolitik, så tragedier som i Bosnien og Kosovo kan undgås - ikke blot stoppes, når de er begyndt, med undgås - så har vi virkelig noget at byde på i fremtiden.

Stenzel
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, jeg tror, vi kan gå ud fra, hr. rådsformand, at alle her er enige i Deres positive holdning til en europæisk social og markedsøkonomisk model. Vi er ligeledes enige i, at Den Europæiske Union ikke skal nøjes med et indre marked og en fælles europæisk mønt. Den har brug for et nyt tilskud af europæisk energi. Men frem for alt har Den Europæiske Union brug for, at borgeren finder den troværdig. På min gruppes vegne er jeg Dem meget taknemmelig for, at De klart har redegjort for målsætningerne i Pörtschach. Parlamentsmedlemmerne har ikke altid været rigtig klar over, hvad det drejer sig om på dette topmøde. De var klar over, hvad det ikke kommer til at dreje sig om. Man vil ikke kunne træffe afgørelser, man kan ikke foregribe institutionsreformer, men man kan udarbejde retningslinjer for topmødet i Wien, og naturligvis tillige udsende signaler, signaler, som skal styrke Den Europæiske Unions troværdighed. Det håber jeg i hvert fald.
Der er mulighed for - og vi er naturligvis alle meget spændt - at De vil modtage den nyudnævnte tyske forbundskansler i Pörtschach. De har indbudt ham, og man forventer naturligvis især oplysninger fra ham om hans målsætninger vedrørende den økonomiske politik, og om i hvilken retning den vigtigste og stærkeste nationaløkonomi i Den Europæiske Union vil gå under hans ledelse. De har indbudt hr. Schröder, og efter den nyeste udvikling kunne man næsten mene, at det ville have været godt også at indbyde superministeren, det vil sige hr. Oskar Lafontaine, fordi man ikke er helt klar over, hvem der nu reelt skal føre ordet i den økonomiske politik i Bonn. Gerhard Schröder eller Oskar Lafontaine? Det, der i denne sammenhæng interesserer borgeren, er naturligvis denne økonomiske politiks troværdighed, navnlig den europæiske mønts troværdighed, den møntfod, der også for Dem står i centrum af overvejelserne. Vi bliver nødt til på topmødet i Pörtschach - og det forventer jeg af Dem - at stille spørgsmålet: Hvorledes stiller den nye regering i Bonn sig til Den Europæiske Centralbanks uafhængighed? Føler den sig fristet til at blande sig? Hvorledes stiller man sig til en aflastning af erhvervslivet, en aflastning af de små og mellemstore virksomheder, som betaler mest i skat og kan skabe de fleste arbejdspladser? Vores udgangspunkt skal jo, hr. rådsformand, være, at konjunkturprognoserne er blevet revideret verden over, Europa står her stadig ret godt placeret. Euroen har allerede vist at være et bolværk mod finansiel uro, men det gælder om at øge borgerens tillid til denne euro. Hvis der ikke i Pörtschach klart tages stilling for en vedvarende stabilitetskultur, for en uafhængig Europæisk Centralbank samt for en budgetpolitik med besparelser og ikke kun for, at euroen skal repræsenteres med én stemme i WTO og internationale fora, er jeg bange for, at borgerens tillid til den fælles mønt måske svækkes eller endog forsvinder helt.
Det gælder også for Den Europæiske Union om at opnå troværdighed, når man sætter fokus på sikkerheden. Borgeren har brug for en følelse af sikkerhed. Sikkerhed mod international kriminalitet, sikkerhed mod ukontrolleret indvandring. Her betyder det et fremskridt, at visum-, asyl- og indvandrerpolitik overgår til fællesskabsretten. Men der skal gøres mere her. De strafferetlige systemer skal koordineres endnu bedre allerede forud for ratificeringen af Amsterdam-traktaten. Også processen med udvidelsen af Den Europæiske Union skal betragtes som en sikkerhedspolitisk faktor. Indledningen under det østrigske formandskab af konkrete forhandlinger om syv kapitler er virkelig, således som De sagde, et positivt signal. Det er ønskværdigt, hr. formand, om der på topmødet i Pörtschach kan vedtages en erklæring om målet med udvidelsesprocessen, nemlig at vi vil udvide området med frihed, sikkerhed og retfærdighed for at styrke Europa fra midten. Et projekt af den største betydning på baggrund af situationen i Rusland. Har vi dette mål, som er eksport af sikkerhed, klart for øje, kan vores medborgere også nemmere identificere sig med udvidelsesprocessen.
Europas borgere, som vi repræsenterer i Europa-Parlamentet, vil også nemmere kunne identificere sig med en fælles udenrigs-og sikkerhedspolitik. Den Europæiske Unions beviser på afmagt på Balkan eller i Mellemøsten er ikke netop egnede til at styrke borgernes tillid til denne Union. Men jeg advarer mod den illusion, at problemerne løses med beskikkelsen af en hr. eller fru FUSP. Bag en hr. FUSP skal der stå en fælles politisk vilje. I denne sammenhæng appellerer jeg til Dem om ikke kun at se personpolitisk på det, men også at se på indholdet. I sidste instans skal også den europæiske borger kunne gennemskue og danne sig en forestilling om afgørelserne. Det oprindelige motto for topmødet i Pörtschach, subsidiariteten, er i mellemtiden kommet lidt til kort, så hurtigt ændrer hovedpunkterne i den europæiske politik sig netop. Men Europa-Parlamentet har gjort sig nogle overvejelser om emnet subsidiaritet. Subsidiaritet må navnlig ikke - som De nævnte - være et alibi for renationalisering. Der skal være bedre og flere afgørelser i Rådet, som bygger på kvalificeret flertal. Europa-Parlamentet skal være med til at træffe dem. Det permanente samarbejde mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter skal sikres. Det gælder først og fremmest om igen at give EU som helhed og EU-institutionerne troværdighed. Det er meget påtrængende på baggrund af uregelmæssighederne i Kommissionen og tillige i Parlamentet. Jeg anmoder Dem om at give emnet en vedtægt for Europa-Parlamentet højeste prioritet. Lad os tænke på nogle ord, der måske er lidt usædvanlige for en konservativ kristelig demokrat, men som stadig er gyldige i denne sammenhæng, nemlig Lenins udsagn: Tillid er godt - kontrol er bedre!

Cox
Hr. formand, vi har en Union, der har vist sig at kunne nå langt med kombinationen af visioner og politisk vilje. Unionen har også været årsag til stor skuffelse, når disse kvaliteter har manglet. Visioner og politisk vilje vil bringe os frem til indførelsen af euroen om 71 dage. Vores økonomiske forbindelser - både internt og eksternt - vil nå et helt andet plan. Som en stabil zone kan vi øve stor indflydelse på den globale scene, især i disse krisetider.
Min gruppe mener, at det kun kan lykkes, hvis formandskabet udarbejder forslag til at sikre, at Den Europæiske Centralbank sammen med Euro 11-rådet med Kommissionen hjælp og Parlamentets godkendelse færdigbehandler den eksterne repræsentation af euroen. Vi må ikke mindske euroens internationale virkning ved en mangel på vision og vilje, når vi har arbejdet så hårdt for at skabe denne stærke monetære kapacitet. Efter vores bestræbelser på at understrege Den Europæiske Centralbanks internationale rolle forventer min gruppe også større gennemsigtighed i bankens formulering af politik. Uden det frygter vi, at der vil opstå spændinger mellem de politiske og monetære myndigheder, især hvis den økonomiske udvikling går langsommere. ELDR-gruppen vil stærkt anmode de medlemsstater, der opfylder kriterierne, nemlig Danmark, Sverige og Det Forenede Kongerige, om at sige ja til euroen.
Der er kun få områder, hvor vores politiske prætentioner og reelle bidrag står i stærkere kontrast end på området fælles udenrigs-og sikkerhedspolitik. Endnu en gang har Kosovo-krisen afsløret afstanden mellem hensigt og resultat. Trods nylige fremskridt er Kosovo stadig faretruende tæt på en humanitær katastrofe. Våbenhvilen og de politiske udsigter er usikre, og ELDR-gruppen mener, at Unionen og det internationale fællesskab fortsat skal lægge pres på hr. Milosevic og om nødvendigt være forberedt på at underbygge dette med et troværdigt løfte om militær intervention. Det er underminerende for Den Europæiske Unions troværdighed, at Europas borgere skal være vidne til det, der foregår i Kosovo, og som de aldrig forventede at se igen i Europa. Min gruppe mener, at udenrigspolitik er et område, hvor vi har brug for et stærkere Europa, et Europa med en sikkerheds- og forsvarskapacitet.
Med udvidelsen bliver vi alle tvunget til at genopdage Europas væsentlige opgave. Den store fordel, som følger med udvidelse, er politisk og sikkerhedsmæssig stabilitet i store dele af kontinentet. ELDR-gruppen hilser beslutningen om at åbne konferencen om tiltrædelse på ministerielt niveau i næste måned. Selvom vi står over for en vanskelig debat om den fremtidige finansiering af Unionen og Agenda 2000, må vi ikke fortabe os i en ufrugtbar og snæver debat om finanspolitik, som tvinger os bort fra de bredere visioner. Det samme gælder i forbindelse med institutionelle reformer, mens vi afventer ratifikationen af Amsterdam. Det er vigtigt at vise den stærke Union, som vi ønsker, at ansøgerstaterne skal deltage i. For ELDR-gruppen er dette en både bredere og dybere Union med en politisk, social og økonomisk mission, men også med den institutionelle evne til at gennemføre det.
Vi hilser det grønne lys for Cypern velkommen, men nu kræver det et større engagement fra EU for at løse problemet under FN's ledelse. Der kræves en upartisk kapacitet til at håndtere alle de regionale politiske kræfter. I denne forbindelse må vi dybt beklage Rådets manglende evne til at levere den økonomiske protokol for Tyrkiet og må i dag stille spørgsmålet om, hvorledes formandskabet vil afhjælpe denne ulykkelige situation. Under topmødet i Wien behandles kravene fra andre ansøgerstater. Min gruppe finder især de baltiske landes fremskridt prisværdige - på det økonomiske område i Litauen og på menneskerettighedsområdet i Letland. Vi noterer os også med glæde, at situationen er ved at ændre sig i Slovakiet og Malta.
Et større samarbejde inden for indvandrings- og asylpolitik vil være meget positivt. Samordnede aktioner kan have en positiv virkning under forudsætning af, at de ikke grundlægges på baggrund af tilbagetog fra Geneve-konventionen fra 1951, hvis grundlæggende holdning til asylansøgning var, at det er en individuel menneskerettighed. Vi hilser den banebrydende statut til etablering af en international strafferet som en permanent struktur til retsforfølgelse af de personer, der er anklaget for forbrydelser mod menneskeheden, velkommen, og anmoder om straks at indlede det forberedende arbejde.
Endelig ser vi stadig med bekymring på kampen mod svindel inden for Unionen, et spørgsmål, der kan underminere institutionerne alvorligt.Vi mener, at det er vigtigt at opretholde en sans for proportioner, men vi mener også, at man skal sikre fuld ansvarlighed i forbindelse med forsømmelser, som desværre indtil nu har været enten mangelfuld eller modstræbende. Det er nødvendigt med en mere uafhængig undersøgelsesproces. Situationen i Unionen er, at vi når langt med politiske visioner og vilje, men ikke så langt uden disse kvaliteter. Lad os tage ved lære af dette.

Pasty
Hr. formand, kære kolleger, det uformelle topmøde for stats- og regeringschefer, der af -holdes i slutningen af denne uge i Pörtschach, bør markere et vigtigt stadium i EU-samarbejdets historie.
På et tidspunkt, hvor EU er gået i gang med en ny udvidelsesproces, der i omfang og med hensyn til konsekvenser overgår alle tidligere, er der et stærkt behov for at indsætte hele visionen for EU-samarbejdet i et politisk perspektiv. Der er ikke længere blot tale om at tilpasse institutionerne til en ny geografisk realitet, nu drejer det sig om selve formålet med EU-samarbejdet, der må omdefineres, så det bliver forståeligt for alle Unionens borgerne.
Det ganske enkle spørgsmål, vores medborgere i dag stiller, er: Hvad er hensigten med Unionen? Den metode, der bestod i at oprette en fællespulje for kul- og stålressourcer, først mellem 6 lande, og derpå at opbygge et stort indre marked mellem 15 medlemslande, som nu snart udvides med en møntunion, har ganske rigtigt den fordel at have udstyret os med en ikke ubetydelig acquis communautaire . Men metoden har nu vist sin begrænsning.
I mangel på et politisk projekt, som det general de Gaulle havde i tankerne, da han foreslog det, der er blevet kaldt »Fouchet-planen«, er Unionen i dag blot en økonomisk kolos på lerfødder og en politisk dværg. Tanken om solidaritet, ja om politisk union er, om vi ikke tager os i agt, på vej mod hastigt at smuldre under pres fra nationale økonomiske og finansielle interesser, således som det desværre tydeligt fremgår af den nye diskussion om de budgetmæssige nettosaldi, i forbindelse med drøftelsen af Agenda 2000, hvilket er ensbetydende med at afvise enhver forestilling om gevinst opnået i kraft af Fællesskabet.
Det er mildest talt beklageligt, at Kommissionen - der burde vise vejen med hensyn til europæisk sindelag - ved at stille forslag om en delvis tilbageføring af finansieringen af den fælles landbrugspolitik til de enkelte stater bliver talerør for en tanke, der meget vel kunne gå hen og vil ødelægge EU's regeringers møjsommelige bestræbelser gennem de sidste 40 år.
En fornyet bekræftelse af solidariteten som grundlag for Den Europæiske Union er den eneste modgift, der findes over for omgivelsernes økonomisme, der truer acquis communautaire langt mere end følgerne af den udvidelse, der ønskes af nogle, samtidig med at de frygter den, fordi de er ude af stand til at have en storsindet og sammenhængende vision for et stort Europa.
Den Europæiske Union bør, når den så har fået fælles mønt, som det er bydende nødvendigt at bruge som middel i kamp for beskæftigelse og vækst, og når den er udvidet i midten og i den østlige og sydlige ende af vores verdensdel, vise vilje til, såfremt den fortsat ønsker at bestå, at spille en rolle på den internationale arena, der står i forhold til dens økonomiske styrke og historiske og kulturelle arv.
Overalt i verden, i Maghreb-landene, i Afrika, i Mellemøsten, Asien, Latinamerika findes der en rodfæstet forventning til et Europa, der er i stand til at forsvare de værdier, der udspringer af vores civilisation og humanisme, og som har lagt grunden til dets berømmelse gennem århundreder. Dette er langt vigtigere for folk i dag end almindelig gennemførelse af frihandel. Det europæiske Europa, som general de Gaulle for 40 år siden ønskede skulle tage form, mangler vi stadig at skabe. Det kan kun blive til virkelighed, såfremt Europa har vilje til at opbygge en autonom forsvars- og interventionsstyrke, der er i stand til at operere uden for Europas grænser, når den fælles interesse og fredens bevarelse kræver det.
Denne debat om politisk at skabe et autentisk Europa må vi have ansøgerlandene i Central- og Østeuropa med i, for det er dem, der i første række berøres af sikkerheden ved Unionens ydre grænser, på samme måde som det i dag er tilfældet med Grækenland.
EU-landene kan ikke blive ved med at vige uden om spørgsmålet: Hvilken form for omgående og effektiv aktion ville de være i stand til at iværksætte, hvis en medlemsstats grænser eller territoriale ukrænkelighed truedes af et tredjeland? I øjeblikket er svaret klart: ingen som helst uden USA's forudgående godkendelse og deltagelse, således som det endnu en gang er kommet tydeligt til udtryk i forbindelse med krisen i Kosovo.
Dette er, kære kolleger, de væsentlige spørgsmål, stats- og regeringscheferne bør tage op, såfremt de virkelig, som det må formodes, har til hensigt at puste nyt liv i planen om en politisk europæisk Union. Undlader de dette, har vi svært ved at forestille os, hvordan det bliver muligt om nogle måneder i forbindelse med valget til Europa-Parlamentet at vække begejstring og opnå tilslutning fra vores medborgeres side. Måtte denne appel blive hørt!
De retningslinjer, De for lidt siden angav, hr. formand, går i den rigtige retning, forudsat de præciseres nærmere. Viel Glück, Herr Präsident !

Puerta
Hr. formand, Europa går ind i en fase, der er afgørende for dets fremtid, og et nyt politisk incitament er påtrængende nødvendigt.
Det er vores gruppes holdning, at Den Europæiske Unions institutioner skal lægge vægt på tre ting: at opbygge en samfundsmodel, at gå i gang med den institutionelle reform med henblik på Den Politiske Union og at styrke den interne solidaritet ved at lade den omfatte de lande, der tiltræder Unionen ved udvidelsen.
En samfundsmodel med de store målsætninger om fuld beskæftigelse, beskyttelse af miljøet og demokratisk styring af økonomien. Denne model omfatter forslaget om 35 timers arbejdsuge i Frankrig og udsigten til en ny energipolitik i Tyskland, som kunne have en europæisk dimension, der går ud over den eksisterende monetære union, som har nogle betingelser, der står i modsætning til den sociale dimension.
Med hensyn til de institutionelle reformer forventer vi mere end en retorisk meddelelse af det kommende topmøde. Vi går ind for gennemskuelighed og deltagelse. Vi ønsker aftaler om ligevægt - en ny ligevægt - mellem Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet, om styrkelse af den demokratiske legitimitet og skabelse af et rigtigt europæisk borgerskab, der altid er foreneligt med medlemsstaternes eksistens. Inden det kommende europæiske valg bør der være et institutionelt og politisk forslag klar, så borgerne kan give udtryk for deres holdning ved valget.
Den Europæiske Union skal konsolidere sin rolle i verden med en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der kan fremme dens egne holdninger og sikre freden og overholdelsen af menneskerettighederne i Europa og på alle kontinenter uden de finansielle og militære overherredømmer, der i dag bestemmer globaliseringen. En fred, der allerede er ved at blive opnået i Nordirland med terrorismens ophør og den politiske dialog, som vores kollega og nylige nobelpristager, John Hume, har været bannerfører for.
Vi skal også sige, at håbet er vækket i Spanien og især i Baskerlandet, efter at terrroristerne ophørte med deres voldelige og kriminelle handlinger for kort tid siden. Hvis dette er endeligt, åbnes der mulighed for fuldt ud at opnå demokratisk normalisering. I den kommende weekend afholdes der valg i Baskerlandet i et fredeligt klima, som vi støtter fuldt ud, og som Europa-Parlamentet bør støtte.
Til sidst vil vi sige, at udvidelsen ikke kan gennemføres på bekostning af den interne solidaritet. Det ville være en alvorlig fejl, der kunne udgøre en fare for selve Unionens overlevelse. Derfor er vi uenige i det dokument om systemet med egne indtægter, der blev fremlagt af Kommissionen for nylig. Efter vores mening er det et forslag, der renationaliserer politikker, der i dag er fælles, og lægger hindringer i vejen for den europæiske økonomiske og sociale samhørighed.
Hr. formand for Rådet, vores gruppe støtter Dem stærkt i Deres holdning om en europæisk beskæftigelsespolitik, men vi vil også sige til Dem, at planlægningen af et forslag for fremtiden er den største udfordring for det østrigske formandskab, som ikke skal affinde sig med at blive husket som optakten til det tyske formandskab.

Aelvoet
Hr. kommissionsformand, hr. formand for Rådet, kære kolleger, næsten alle valg i det forløbne år viser utvetydigt, at Europas befolkning ønsker nye politiske flertal, som tager afstand fra myten om, at politiske myndigheder skal gøre så lidt som muligt, og at markedskræfterne nok vil løse samfundsproblemerne i forbindelse med fleksibilisering, liberalisering og deregulering. Den kommende rødgrønne regering i Tyskland føjer sig dermed til Storbritannien og Frankrig. De politiske organer skal sørge for, at samfundet stadig er værd at leve i for alle dets medlemmer med udsigt til arbejde, et sundt miljø og emanciperede medbestemmelsesrettigheder. Vi vil se flere kvinder på Unionens familiebilleder, der tages, når der er topmøde et eller andet sted i Europa. For isolerede nationale stater er det umuligt at gennemtvinge politiske beslutningsmuligheder i en verdensøkonomi, som næppe justeres, og hvis der er én ting, der i de seneste måneder er blevet tydelig, så er det, at dette er en absolut nødvendighed. Netop der må den politiske union anvende sin magt til også politisk at gennemtvinge bestemmelser på verdensplan. Det glæder os derfor, at den multilaterale aftale i sin nuværende form med hensyn til investeringerne takket være den franske regering er smidt i papirkurven, og det står også tydeligt i den nye tyske regeringsaftale. Hvad det angår, fru Stenzel, har også et flertal her i Europa-Parlamentet klart sagt, at der må kunne indledes en dialog med Den Europæiske Centralbank. Hvis selv det er for meget for de konservative, så ved jeg ikke længere, hvad det er for en tid vi lever i.
Afsluttende vil jeg sige, at vores kollega, hr. Voggenhuber, vil tale om topmødet i Pörtschach, men jeg vil gerne slutte med to elementer. Det udenrigspolitiske drama, som igen bliver synligt med hensyn til Kosovo, er, at der egentlig ikke er nogen fælles udenrigspolitik. På den anden side vil vi have, at Kommissionen - og jeg tror, at Parlamentet på det område har gjort et udmærket forarbejde - er mere gennemsigtig og bedre ledet, således at tilfældene af bedrageri begrænses. Hvad det angår, er det af største betydning, at Kommissionen har mod til at kæmpe for en effektiv, veludviklet og demokratisk kontrollerbar administration. Kun en godt ledet administration, som ikke permanent anvender i hundredvis af rådgivere og underleverandører af enhver slags, kan klare dette.

Lalumière
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen. Her umiddelbart inden det uformelle topmøde i Pörtschach, det første topmøde under østrigsk formandskab, hvordan forholder det sig da med Unionens tilstand?
Allerførst vil jeg rose de bestræbelser, der er udfoldet fra det østrigske formandskabs side inden for et antal områder, jeg gerne ville komme nærmere ind på, hvis tiden tillod det. Det gælder således f.eks. menneskerettighederne. For kort tid siden var vi flere medlemmer fra Parlamentet, der i Wien deltog i ceremonierne i anledning af halvtredsåret for verdenserklæringen om menneskerettighederne, som Østrig tog del i, og vi kan bevidne de anstrengelser, der udfoldedes af dette land. Ligeledes bestræber Østrig sig på at opnå fremskridt for flere sager inden for det kulturelle og audiovisuelle område. Denne liste kunne udvides, men især vil jeg gerne understrege de spørgsmål, der uundgåeligt dukker op og for hver dag der går, i stigende grad vækker vores bekymring.
I Pörtschach vil De, hr. kansler, som De netop har udtalt, tale om Unionens fremtid, om dens målsætninger og eksistensberettigelse. Udmærket. Disse grundlæggende overvejelser er nødvendige, men vi ved allerede nu, at en af faktorerne i forbindelse med fremtiden er den kommende udvidelse. Imidlertid kan der blandt beslutningstagerne og i den offentlige mening spores en vis forlegenhed og ængstelse. De selv, hr. kansler, udtalte i Luxembourg i marts i år, at denne udvidelse nok er en nødvendighed, men at det ikke er noget, der vækker udelt begejstring.
Uden at lægge slør over vanskelighederne, er det så ikke i dag nødvendigt at lægge mere vægt på de fremskridt, der er gjort, og på de positive sider ved udvidelsen? Jeg vil gerne efterlyse et budskab fra Deres side af denne art. I formiddags kom De allerede med starten på en sådan optimistisk melding uden af den grund at lægge realismen på hylden.
Angående den nødvendige institutionsreform, der skal ses i sammenhæng med udvidelsen, ved jeg, at De afventer endelig ratifikation af Amsterdam-traktaten, før De går virkelig i gang med dette spørgsmål. Men det forekommer mig at være på tide at komme med nye idéer omkring Ministerrådets måde at fungere på uden at glemme den nødvendige koordinering mellem de forskellige ministerråd indbyrdes. Hvad angår Europa-Parlamentets funktionsmåde - og her vil jeg understrege nødvendigheden af en statut for Parlamentets medlemmer - og Kommissionens egen måde at fungere på - så udtalte kommissionsformanden sig herom for lidt siden. Det gælder ligeledes en forstærket samordning af de økonomiske politikker, navnlig inden for euroområdet, med de nødvendige institutionelle hjælpemidler til rådighed for denne samordning og med repræsentation for euroområdet uden for vores grænser.
Inden for et tredje omfattende felt, Unionens finanser, kan det østrigske formandskab yde et værdifuldt bidrag, hvad enten det drejer sig om indtægter eller udgifter. For udgifternes vedkommende, lad mig da med stor vægt understrege den nødvendige solidaritet, der bør forblive et af Unionens ledende principper. Det er klart, at der ikke i solidaritetens navn skal gives grønt lys for at ødsle med ressourcerne, men de stramme budgetter må ikke gå ud over solidariteten, hvortil jeg føjer en fordring, der ligger Dem på sinde, om social retfærdighed.
På indtægtssiden er tidspunktet inde til at overveje en eventuel ændring i beskatnings- og afgiftsgrundlaget. Skal momsen bevares, eller skal vi i stedet finde frem til indtægtsbaserede ressourcer? Dette er et alvorligt spørgsmål, der er aktuelt i dag. Hvordan undgår vi at lægge de fælles politikker, og navnlig landbrugspolitikken, tilbage i nationalt regi, hvilket efter vores opfattelse ville være et fejlgreb? Bør der optages et stort EU-lån til jobskabende investeringer, når vi ved, at beskæftigelsen udgør vores hovedmålsætning? Og kommer vi endelig uden om at foretage ændringer i beregningsmetoden for de forskellige landes medlemsbidrag? Der er her tale om væsentlige spørgsmål, som hurtigt bør tages op til overvejelse.
Afslutningsvis skal jeg, hr. formand, komme med en kort bemærkning om FUSP. Endnu en gang har Unionen de sidste måneder glimret ved tøvende optræden eller fravær på den internationale politiske scene. Lad os håbe, at udpegningen i december af en mandlig eller kvindelig politiker - her lægger jeg vægt på det politiske aspekt - med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik som sit særlige område, vil give en frisk impuls til denne politik, der er vigtig for Unionens fremtid.

Berthu
Hr. formand, topmødet i Pörtschach får svært ved at løse op for den hårdknude, Unionen har viklet sig ind i omkring de institutionelle problemer.
Den fælles mønt kommer til at træde i kraft midt under det økonomiske røre, samtidig med at flere foranstaltninger, som ligger logisk i forlængelse heraf, men som de pågældende stater tilsyneladende ikke har været opmærksom på, endnu ikke er sat i værk. Udvidelsen er ikke mulig, uden at der rokkes ved EU's præg af en sammentømret helhed og ved acquis communautaire , der i øvrigt forbedres dag for dag.
Navnlig, og dette er den største modsigelse af alle, lader det til, at Unionen vil forsøge at slippe uden om sine problemer ved i hast at udvikle sig til en superstat med deraf følgende forøget demokratisk underskud, hvilket ikke er nogen »mytedannelse omkring EU« eller »en hastigt udformet parole« - således som De formulerede Dem, hr. kommissionsformand - men en realitet, der kendes af hele EU's befolkning.
Over for disse omfattende institutionelle problemer bevæger Amsterdam-traktaten sig i en uheldig retning, mod en superstat, der forringer kvaliteten af den demokratiske kontrol i EU. Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa mener tværtimod, at det mest påtrængende nødvendige skridt er at genindføre borgernes kontrol med Unionen. Desværre giver den slags forslag sig altid udslag i flere administrative procedurer fra Fællesskabets side, flere standardiserede regler for borgerne, mere tilsidesættelse af de enkelte lande. Dette er ikke nogen god metode, idet den kun gør ondt værre.
Vores opfattelse går tværtimod ud på, at vi bør lægge større vægt på de enkelte landes demokratiske systemer, da det er dem, der i højere grad får borgerne til at deltage, og ud fra de enkelte landes demokratiske systemer få bedre styr på Unionen.
Vores anskuelse er så forskellig som nat og dag fra den, Parlamentet her i dag går ud fra, at vi har anset det for umuligt at nøjes med at stille ændringsforslag angående dette eller hint punkt i det forslag fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, der skal stemmes om ved afslutningen af denne debat. Derfor har vores gruppe fremsat en udtalelse, der indeholder detaljerede forslag, som er afgørende anderledes, og som i realiteten desuden er et program for et Nationernes Europa, der bygger på de enkelte landes demokratiske systemer, der alene er i stand til på en tilfredsstillende måde at repræsentere vores værdinormer i morgendagens verden.

Muscardini
Hr. formand, ærede kolleger, der er mindst to måder at bedømme den aktuelle situation i Unionen på. Den første måde er den, som fru Spaak tog afstand fra i går, nemlig den bureaukratiske og rent formelle måde, hvorpå man nævner lovgivningsaktiviteterne eller de andre udførte aktiviteter i den pågældende periode. Den anden måde er den, hvor man bedømmer Unionens processer under henvisning til den internationale situation og til den økonomiske og sociale situation i medlemslandene for at gøre sig nogle overvejelser om det europæiske projekts politiske natur og for bedre at kunne definere målsætningerne. Hvis vi går ud fra det sidstnævnte synspunkt, må vi med bitterhed konstatere, at der ikke er sket noget fremskridt. Amsterdam-traktaten er en af årsagerne til denne stilstand og til denne politiske lammelse, men den er ikke den eneste årsag. Den anden årsag er regeringernes manglende vilje, og den mellemstatslige metode har ikke vist sig at være egnet til at overvinde den vanskelighed, der er på institutionsplan.
Som vi allerede har haft lejlighed til at sige, så er Amsterdam-traktaten et af de mest indholdstomme resultater, som det middelmådige britiske formandskab nogensinde har frembragt. Målsætningerne for Unionen bør i stedet omdefineres og tilpasses på grundlag af den store forandring, som den fælles valuta og udvidelsen skaber. Hvis vi ønsker at begrænse os til en formel opremsning af de ting, der er blevet gjort, så bør vi klart og tydeligt gøre opmærksom på det totale dødvande inden for beskæftigelsen, hvor der ikke er sket nogen fremskridt, undtagen i regeringernes - desværre kun verbale - erklæringer.
Unionen har endnu en gang ikke været i stand til at give et fælles svar på anmodningerne i forbindelse med krisen i Kosovo. Der er ikke blevet fremlagt noget fælles diplomatisk forslag for at forsøge at løse problemet, og der er ikke blevet taget noget konkret initiativ for at give Unionen indflydelse i forhandlingerne. FN træffer beslutningerne, og NATO er garant - dette er næsten alle regeringernes udgangspunkt, og det er næsten som om, de ønsker at undgå at blive stillet direkte til ansvar. Men hvad med Europa? Og hvad med vores udenrigs- og sikkerhedspolitik? Hvad blev der af den ønskede planlægnings- og analyseenhed, der skulle arbejde ud fra et ægte fælles perspektiv for at gøre vores politik sammenhængende og effektiv og for at gøre Unionens udenrigspolitik mere synlig i offentlighedens øjne?
Lige indtil vi påbegynder den politiske union, vil vi hvert år skulle gentage denne symbolske ceremoni med den overflødige forhandling om situationen i Unionen. Vi bør langt om længe tage spørgsmålet om situationen i Unionen op ved at føre en fælles europæisk politik.

De Giovanni
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, jeg tror, at Pörtschach er en vigtig lejlighed til at genoptage den politiske og institutionelle debat. Vi ved alle sammen godt, at der ikke bliver truffet nogen beslutninger i Pörtschach, og at der er tale om et uformelt topmøde, men dette faktum kan på en vis måde gøre det lettere at konstatere den politiske vilje til en udvikling af Unionen. Efter min mening ville det allerede være et vigtigt resultat, hvis man i Pörtschach, efter euroen og lige før udvidelsen, tog fat på de emner, der hedder Unionens uddybning og Europas nye plads i verden, for det er klart, at vi både skal tage fat på problemerne med Europas repræsentation over for resten af verden og med en sammenhæng mellem stabilitet og udvikling. Når vi kan tale om beskæftigelsen som en af vores målsætninger, hvordan kan vi så skabe en sammenhæng mellem Europa og beskæftigelsespolitikkerne, hvis vi ikke skaber en sammenhæng mellem stabilitet og udvikling?
Jeg tænker her på et friheds-, sikkerheds- og retsfællesskab, hr. formand, hvor det er mennesker af kød og blod, der bevæger sig, og ikke blot varer; mennesker og deres problemer med arbejdet, rettighederne, jurisdiktionsgarantierne, sikkerheden og de grundlæggende rettigheder. Hvordan skal man bære sig ad med at få alt dette til at indgå i en ny balance mellem den nationale dimension og den overstatslige dimension, der begge er nødvendige? Det er det, der er sagens kerne!
Fru Green talte om nødvendigheden af, at borgerne føler et tilhørsforhold til Europa, men det er netop i et friheds-, sikkerheds-og retsfællesskab, at et sådant tilhørsforhold konkret kan komme til udtryk på den bedst mulige måde. Det gælder således om at fremme oprettelsen af det europæiske demokrati og om at skabe en ny balance mellem alle Unionens institutioner. Man skal vide, hvem der gør hvad.
Det er derfor, at vi i vores forslag til beslutning, som også følger det arbejdsprogram, der blev fastlagt i Cardiff, har understreget subsidiaritetsprincippets betydning for tilrettelæggelsen af demokratiet. Vi har ikke fremstillet det som roden til alt ondt, men vi har sat nogle grænser. I det forslag til beslutning, som vi skal stemme om i morgen, har vi sagt nej til at bruge subsidiariteten som alibi for en renationalisering af politikkerne, nej til blot at give Unionen den resterende kompetence; og nej til en eventuel subsidiarietetsegoisme, og vi har belyst forholdet mellem subsidiaritet og solidaritet samt forholdet mellem subsidiaritet og samhørighed. Vi har sendt et vigtigt politisk budskab til de nationale parlamenter, idet vi har arbejdet på dette forslag til beslutning sammen med repræsentanterne for disse parlamenter. Dette indebærer en forandring, for vi skal overvinde den gamle og gensidige mistillid. Jeg tror, at det er yderst vigtigt at begrænse gråzonerne og lægge vægt på samarbejdet.
Endelig talte vi om, hr. formand - og det gjorde hr. Santer også - en ny definition af et politisk institutionsprojekt. Jeg er enig i hans formulering: Der er både behov for mere Europa og for mindre Europa. Efter min mening er der ligeledes behov for et politisk Europa. Med hensyn til udenrigspolitikken er det f.eks. nødvendigt med nogle egnede institutioner, og med hensyn til beskæftigelsen skal vi have mulighed for at træffe beslutninger på europæisk plan, men vi har ligeledes brug for flere beføjelser til at gennemføre beslutningerne, netop for at skabe en ny balance mellem medlemsstaterne og Unionen, da denne balance udgør et reelt problem. Der skal således ikke være så meget administration uden samfølelse. Alle institutionerne skal være mere demokratiske og mere effektive, og det er ikke tilfældigt, at vi har lagt vægt på forholdsmæssigheden.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at visse ting kan lade sig gøre uden at ændre traktaterne, mens andre ikke kan. Ændringen indebærer en ny metode til en revision af traktaterne, og vi håber på - og kæmper for - at Kommissionen efter ratificeringen af Amsterdam-traktaten tager initiativet til en aftale mellem de forskellige institutioner om en revision af traktaterne.

Medina Ortega
Fru formand, nu, hvor vi diskuterer Unionens stilling, er det passende at drage en sammenligning mellem Unionen og en gotisk domkirke, og formanden for Rådet ved udmærket, hvad en gotisk domkirke er, for han har en af de smukkeste gotiske domkirker i Europa. De gotiske domkirker blev til gennem mange generationer. Man begyndte i én stil og sluttede i en anden. Jeg mener, at Den Europæiske Union faktisk i øjeblikket er en gotisk domkirke, fordi den desuden er ved at blive bygget op: Vi har søjler, som der ikke er noget, der støtter sig til, vi har gangbroer, der ingen steder fører hen, og desuden har vi områder, der ikke er dækket af nogen form for fællesskabsfond.
Man siger desuden, at Den Europæiske Union vokser i kriseperioder, det vil sige, at den under normale forhold udvikler sig langsomt, og når der er en krise, accelererer den og bliver stærkere. Jeg mener, at der i de forskellige indlæg - indlægget fra formanden for Parlamentet, indlægget fra formanden for Rådet og indlægget fra formanden for Kommissionen - er blevet givet udtryk for, at netop en af de strukturer, som vi byggede op med et andet formål, nemlig euroen, har gjort det muligt for os at modstå den internationale finanskrise. Euroen blev skabt med noget andet for øje, men takket være euroen har vores børser og vores valutaer klaret sig, og derfor tror jeg også, at denne påstand er sand, for Det Europæiske Fællesskab er vokset, og finanskrisen har styrket Unionens grundstruktur i disse dage.
Men Fællesskabets store problem er selvfølgelig, at det, som en god gotisk domkirke, endnu ikke er færdigt. Jeg mener, at der vil gå mindst to eller tre generationer, og i øjeblikket har vi behov for at udvide dets størrelse. De gotiske domkirker begyndte med små romanske kirker, som senere udbyggedes mere og mere og endte med at dække hele den gamle bys udstrækning, som det f.eks. er tilfældet med domkirken i Wien. Vi må altså nu udbygge vores domkirke, så den kommer til at omfatte landene mellem Østersøen og Middelhavet - det drejer sig om lidt over 100 millioner mennesker - som har ret til at være med, og vi skal sørge for, at de kommer ind.
Der er en meget forenklet løsning, nemlig at sige »jamen, når der ikke er plads til disse mennesker i vores domkirke, river vi den ned, og vi er alle på åben mark«. Formlen er, at sige »lad os afvikle den fælles landbrugspolitik, afvikle fællesskabsfondene, afvikle fællesskabspolitikkerne, og vi vil have en åben mark, hvor vi allesammen kan være«. Det vil - med et tysk udtryk - være at smide barnet ud med badevandet. Så oprigtigt talt, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, er vores bekymring, at hvis vi fortsætter denne linje, har vi til sidst hverken domkirke eller lagerbygning.
I øjeblikket er der diskussioner om bittesmå brøkdele af Fællesskabets budget. Der er f.eks. lande, der havde en national havn, som nu er blevet en fælles havn, der klager over, at de bidrager med for meget til Fællesskabets budget. Jeg mener, hr. formand, at det ikke er tidspunktet for at diskutere bittesmå brøkdele, men at fortsætte med vores store projekt med det formål at bygge et rigtigt hus til hele Europa.

Martens
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissionsformand, jeg byder Dem på vores gruppes vegne hjertelig velkommen, det er første gang, De taler her i Parlamentet. Jeg vil også takke Dem for, at De har rost forbundskansler Helmut Kohls historiske værk.
Denne forhandling om Unionens stilling finder sted i en usikker atmosfære. Internationalisering og globalisering vækker bekymring, den finansielle uro, først i Sydøstasien, derefter i Japan, Latinamerika og Rusland, men også på Amerikas og Europas børser giver indtryk af, at verdensøkonomien ikke længere kan styres.
Markedet reagerer stadig mindre rationelt og beviser, hvordan de økonomiske systemer er blevet afhængige af hinanden. Men alligevel, til trods for denne almene krisefornemmelse, dæmpes pessimismen ved, at Europa omkring sit euroområde har kunnet opretholde en høj grad af stabilitet. Hvem ville for nogle år siden have troet, det var muligt, at de svageste valutaer i Det Europæiske Monetære System ville holde stand mod spekulationer og dollarens kursforskelle? Vores lande har sammen genvundet den monetære suverænitet, som de hver især havde mistet.
Selvom der herskede skepsis hos nogle, fjendtlighed hos andre og ligegyldighed hos endnu flere, kan vi være lykkelige for, at vi har rettet vores bestræbelser mod denne monetære union. Jeg tror, at vi nu er i stand til at indgå nye forpligtelser. Vi må nu give de 11 medlemsstater, som deltager i den fælles valuta, euroen, en status uden for vores grænser, navnlig med hensyn til G7, hvorved euroen virkelig begynder at tælle med inden for verdenshandelen. Jeg anmoder også om en politisk impuls med henblik på udvidelsesforhandlingerne. Jeg håber, at bevidstheden om gensidig betydning fortsat vil eksistere. Unionen, som på det økonomiske, monetære og sociale område er ved at blive en stærk struktur, men stadig er en dværg med hensyn til alle diplomatiske og strategiske beslutninger, må nu, hvor vi ser, at Balkan mere end nogen sinde er et eksplosivt område, spørge sig selv, om anvendelsen af bestemmelserne i Amsterdam-traktaten, som muliggør fælles diplomatisk optræden, ikke skal fremskyndes.
Jeg tror, at vores medborgere også fortsat vil tillægge de to elementære friheder, frihed og sikkerhed, stor betydning. Fri bevægelighed for personer og arbejdstagere, uden at behøve være bange for kriminalitet og manglende sikkerhed. Dette ligger til grund for vores demokratiske system. Vores gruppe spørger, om det ikke er muligt, at harmoniseringen af lovgivningen om den nationale sikkerhed fremskyndes.
Prioriteterne med henblik på Pörtschach og Wien er meget tydelige for os. Vi er klar over, at Unionen uden stærke og demokratiske institutioner i fremtiden med 27 medlemsstater bærer spiren til forringelse af det, der er opbygget i løbet af halvtreds år. Parlamentet har altid - og det har hr. De Giovanni sagt - kraftigt opfordret til EU-metoden, idet de tre politiske institutioner og de nationale parlamenter inddrages i reformerne. Vi er stadig overbevist om, at kun flertalsbeslutninger i Rådet kan beskytte Rådet mod lammelse. Kommissionen er fortsat en uundværlig institution. Dens uafhængighed og initiativret skal sikres.
Vi forventer, at Parlamentet vil få nye lovgivende beføjelser, og at det bærer det nye ansvar for udnævnelsen af Kommissionen. Vi synes, at det ville være rimeligt, at Rådet accepterer, at forhandlingerne indledes om statutten for medlemmerne af Parlamentet.
Jeg vil slutte på en optimistisk måde. Vi afholder i de tre institutioner altid en positiv debat om Unionens stilling. Jeg synes, at der i går også her er bragt et rørende budskab af John Hume, som har været med til at realisere den historiske betydning af forsoningen i Europa. Jeg på min side vil i dag hylde ham og sige, at hans budskab må accepteres af os alle sammen som et virkeligt, væsentligt budskab til Europa.

Frischenschlager
Fru formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, der er mening i at gøre status i dag om Den Europæiske Unions situation og om fremtiden og nærdemokrati, fordi utilfredsheden er stor. Det er efter min mening ikke tilstrækkeligt at afholde store konferencer, hvor der kun udveksles slagord, det er ganske vist tv-egnet, men resultatløst. Derfor vil jeg gerne, hr. forbundsklansler og hr. rådsformand, klart fastholde én ting om Pörtschach: Den Europæiske Unions mål, tidsplaner og konkrete projekter er jo alle en given ting. Det, der mangler, er modet til at træffe beslutninger, nemlig de nationale regeringers mod. Den Europæiske Unions problem er ikke den så ofte nævnte centralisme i Bruxelles, men de nationale regeringers og dermed Rådets svaghed, når det gælder beslutninger, og manglende evne til at løse problemerne.
Det, jeg ønsker af Pörtschach, er klare politiske signaler om hovedproblemerne. Et klart ja til udvidelsen af Den Europæiske Union, og det skal ske på de betingelser, vi selv har opstillet i Europa, på et tidspunkt, hvor landene er i stand til at opfylde disse forpligtelser, selvom det kommer til at koste noget politisk og finansielt. En klar bekendelse til en reform af institutionerne, til en forbedring af vores beslutningsstrukturer, så vi fortsat kan være beslutningsdygtige, og et klart ja til en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som virkelig fortjener dette navn, af hensyn til freden på dette kontinent og i verden.
Den Europæiske Unions magtcentrum er Rådet, regeringscheferne og de nationale regeringer. De bliver nødt til at handle, de bliver nødt til at træffe beslutninger, og det er her, vores nuværende situation har en brist. Derfor min appel om, at De under Deres formandskab blotlægger disse grundlæggende brist. Vi, Europa-Parlamentet, medlemmerne og Kommissionen vil gerne i alle borgeres interesse bistå med at fremme projektet europæisk integration. Men det er primært op til Dem og de nationale regeringer.

Collins, Gerard
Fru formand, resultatet af denne debat om finansiering af Den Europæiske Unions årsbudget er af grundlæggende betydning for Unionens fremtidige retning i de kommende år. Den drejning, som debatten har taget, er meget deprimerende for de af os, der ønsker en Union, som har en positiv virkning på udviklingen, ikke blot for de nuværende 15 medlemsstater, men også for de nye demokratier i Central- og Østeuropa, som har ansøgt om medlemskab af Unionen.
Genopstandelsen af den gamle Thatcher-model om at få pengene tilbage - selvom denne model nu afspejles i andre nationale kapitaler end i fru Thatchers tid - kan stadig medvirke til undermineringen af Unionens grundpiller, som det skete i 1980'erne.
Unionens største succes i forbindelse med fælles politik har været og er fortsat den fælles landbrugspolitik. Denne politik vil blive gennemgået og reformeret som del af de overordnede Agenda 2000-forslag. Imidlertid er der tiltag til at underminere den fælles landbrugspolitik, og det netop som landmændene i alle vores lande befinder sig i de største vanskeligheder nogensinde.
Forslaget om at renationalisere 25 % af budgettet for den fælles landbrugspolitik er intet mindre end en delvis ødelæggelse af den fælles landbrugspolitik. Det ville være forkert og vildledende at fremstille det på anden måde. En så grundlæggende ændring af Unionens fælles politikker bør forhindres, ikke blot af dem, der støtter udviklingen af landbruget i Europa, men også af dem, der støtter grundprincipperne i Den Europæiske Union. Agenda 2000-forslagene vil medføre en større gennemgang af både strukturfondene og den fælles landbrugspolitik. Denne gennemgang bør føre til en reform af både den fælles landbrugspolitik og strukturpolitikkerne som forberedelse til udvidelsen, men også for bedre at tjene interesserne for de personer, der beskæftiger sig med disse politikker i vores medlemsstater.
Overlevelsen af familielandbrug i alle vores lande trues af en række alvorlige faktorer, som f.eks. BSE-krisen og den ofte uretfærdige konkurrence fra tredjelandenene.
Den fælles landbrugspolitik og andre af Unionens instrumenter bør mobiliseres for at beskytte vores landmænds og fødevareproducenters interesser. I en tid, hvor politikker vedrørende udvikling af landdistrikter og beskyttelse af det nationale miljø får endnu højere prioritet, bør man spørge sig selv, om der vil være nogen tilbage i landdistrikterne til at gennemføre disse politikker. Landbrug og fødevareproduktion er de væsentligste elementer i økonomien for landdistrikter overalt i Unionen.
Endelig er den fælles landbrugspolitik af afgørende betydning for familielandbrugene, og vi må forhindre forsøg på at ødelægge eller renationalisere denne politik.

Herzog
Fru formand, vi er glade for den fungerende rådsformands vilje til at gå i retning af en ægte politisk union for at fremme beskæftigelsen og udvikle en social samfundsmodel. Men hvordan kan man lade være med at understrege den manglende overensstemmelse mellem hans intentioner og vores institutioners adfærd i forhold til de foreliggende problemer? Vi anser det for særlig påkrævet, at EU's institutioner lever op til deres ansvar i forhold til den internationale økonomiske krise og den meget betydelige opbremsning i væksten, der bliver følgen.
De forskellige medlemsstater har opretholdt en skandaløs opstemthed ved at sige, at på grund af euroen kunne vi nu slappe af oven på anstrengelserne, og at euroen ville yde os varig beskyttelse. Der er her tale om en fuldstændig fejlvurdering, og vi risikerer at den kommende tid bringer svie og smerte. Derfor er det Parlamentets pligt at ruske op i Rådet og Kommissionen. Situationen tvinger os til at omvurdere følgerne af pagten om budgetstabilitet og EU's pengepolitik ud fra de nationale forskelligheder. Fællesskabet vil blive nødt til at tage initiativer for at stimulere den økonomiske aktivitet og navnlig til at udarbejde en plan for en bæredygtig udvikling. Det er derfor nødvendigt med en egentlig koordinering af de økonomiske politikker under demokratisk kontrol. Vi må mobilisere de solidariske redskaber, og Unionen må hurtigst muligt fastlægge sin holdning til en regulering af verdensøkonomien.
For at arbejde hen mod disse mål går vi kraftigt ind for en ansvarsfordeling mellem Råd, Kommission og vores egne parlamentariske organer. Beslutningen fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål går med rette ind for at træffe beslutninger med kvalificeret flertal og for at subsidiaritet skal opvejes med solidaritet. Men efter vores opfattelse er det uheldigt, at det tillægger Kommissionen hovedparten af den udøvende magt. Kommissionen kan ikke løse opgaverne uden et Råd, der lever op til sit politiske ansvar. Parlamentet har til opgave at uddybe den offentlige debat om de grundlæggende valg af økonomisk, finans- og socialpolitik i samarbejde med medlemmerne af de forskellige landes parlamenter og det borgerlige samfund. Denne opgave har Parlamentet her ikke vist sig voksen. Derfor bør vi tage vores forpligtelse over for borgerne og de sociale og faglige aktører op til ny overvejelse, så disse bliver i stand til bedre at tage del i vores institutionelle system.

Voggenhuber
Fru formand, hr. formand for Rådet, kære kolleger, på det ekstraordinære topmøde i Pörtschach skal Europas fremtid tages op til overvejelse, sagde De. Men emnelisten viser os, at man nok snarere vil tale om alt og ingenting. Mange af os er bange for, at dette møde vil gå over i Unionens historie som den dyreste sejltur.
Hr. rådsformand, når politikkere gør sig overvejelser om fremtiden, bør de huske på de løfter, de har givet befolkningerne, og på de opgaver, som nutiden stiller dem. I Unionen er der bestemt ingen mangel på brudte løfter og ikke fuldførte opgaver. Siden Maastricht har man lovet os at overvinde det alvorlige demokratiunderskud i Unionen og at styrke parlamentarismen og de retsstatslige principper. Befolkningerne venter stadig, mens Rådet end ikke er i stand til at sørge for, at dens lovgivning foregår i fuld offentlighed.
Den Europæiske Unions demokratiunderskud har stadig et navn. Det hedder: Rådet. Siden Amsterdam har man lovet os at overvinde de indre barrierer for en udvidelse af EU. Vi ved, at det kræver en omfattende reform af EU's institutioner. Men Rådet har til dato end ikke opstillet en bindende tidsplan. I stedet gives der ikke sjældent ny næring til bekymringerne over udvidelsen mod øst.
Siden beslutningen om Den Monetære Union har man lovet os at give den europæiske enhed en social dimension og at udvikle en politisk union, et socialt område på grundlag af pengenes og markedets Europa. Men til dato er de politiske taler om bekæmpelse af massearbejdsløsheden ikke blevet fulgt op af handling. Til dato ikke nogen koordineret økonomisk politik og ingen ende på skatte- og socialdumping i hele Europa! Rådstopmøder bliver stadig oftere til basarer for nationalistiske interessekampe.
Hr. rådsformand, vi ved et og andet om Europas fremtid. Vi ved, at den kun kan lykkes som et europæisk demokrati, at den skal overvinde Europas deling og at den kun kan trives i et Europa med social fred. Topmødet i Pörtschach vil blive målt på, om det gennem konkrete handlinger åbner den dør, der står på klem ud til denne fremtid, en lille smule mere op.

de Gaulle
Fru formand, hr. formand for Kommissionen. Fra år til år leverer rapporten om Unionens tilstand det samme budskab, der lyser langt væk af selvtilfredshed. Man vil have os til at tro, at »euroland« anbringer Frankrig i ly for de urolige forhold ude i verden, for truslen om international recession, for kurssvingningerne på valutamarkedet. Den virkelige situation er, at prognoserne for den økonomiske vækst er i færd med at blive ændret i nedadgående retning, ikke bare i Frankrig, men også i Tyskland, og det er et åbent spørgsmål, om kriteriet med 3 % underskud på de offentlige udgifter bliver overholdt i 1999.
Angående de internationale økonomiske relationer vil jeg i øvrigt minde om, at det under Uruguay-runden blev meddelt, at denne i løbet af det kommende tiår ville skabe ekstra rigdomme til en værdi af 100 eller 200 milliarder dollars, navnlig i Sydøstasien og de nye industrilande, noget Europa utvivlsomt ville høste fordel af. Ligeledes minder jeg om, at hr. Delors i 1994, som svar på et spørgsmål, jeg stillede, svarede med en forsikring om, at den forberedende fase for euroen ikke ville antage karakter af en recession, og at den glædeshymne, der blev afsunget d. 2. maj i år, kun blev forstyrret af skyggen fra Trichet, der kl. 15 præcis skulle love os guld og grønne skove.
Men til alt held er vi jo beskyttet af Maastricht- og Amsterdam-traktaterne, takket være hvilke de EU-lande, der har opgivet ævred hver for sig, nu er i stand til sammen at foretage sig alt det, de ikke mere agter at gøre alene. Hvorom alt er, med eller uden henvisning til traktater, så er De nu alle klar over, at de franske politiske ledere står parat til at sælge ud af franske interesser, for bagefter med hånden på hjertet at bedyre, at det altsammen sker med landets fordel for øje.
Hr. formand for Kommissionen, Deres budskab forekommer mig imidlertid præget af en vis mathed, eftersom ingen er uvidende om det kunstige ved EU's europæiske korthus. Den dag kommer, hvor De ikke mere kan vige uden om det egentlige spørgsmål: Hvad nytte er det altsammen til?

Raschhofer
Fru formand, mine damer og herrer, da kansler Kohl og Jacques Chirac for nogle måneder siden sendte en skrivelse til Tony Blair, i hvilken de efterlyste mere nærdemokrati, var det som talt ud af mange menneskers hjerte. Unionens liste over mangler er lang i offentlighedens bevidsthed. Tag blot de seneste overskrifter. En Union med sager om svig og hemmelige rådsmøder, en Union, der er ude af stand til at gribe ind som en udenrigspolitisk helhed med en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. En Union, som stiller en best practice -model op over for 18 millioner arbejdsløse.
De forventninger, der blev vakt af subsidiaritetsskrivelsen, til denne politiske melding har ledsaget os frem til det ekstraordinære topmøde i Pörtschach. Hvilke signaler vil der komme fra dette ekstraordinære topmøde? I Pörtschach drejer det sig ikke længere om nærdemokrati. Med det dræbende argument renationalisering blev en debat om indholdet af subsidiariteten allerede på forhånd lagt i graven. I Pörtschach drejer det sig om Unionens fremtid, har jeg læst. Dog ville man ikke have stridigheder om Agenda 2000 eller nettobidragsyderne. Men dét er fremtidens spørgsmål, som skal holdes uden for debatten. I Pörtschach kan man ikke tale om den institutionelle reform, da Amsterdam-traktaten endnu ikke er ratificeret. I virkeligheden, formoder jeg, er det nok slet ikke så ubelejligt for rådsformandskabet, at det med dette argument slipper for at åbne Pandoras æske. I Pörtschach, er jeg bange for, har ingen lyst til at brænde sig på varme emner. Ergo udelukkes de.
Og der er endda meget, der skal reformeres, også uden traktatændring. Her var der en mulighed for med noget mere mod at hejse et signal for Europa. Skulle Pörtschach blive de spildte muligheders topmøde, tænk da på, hr. rådsformand, den troværdighed, der mistes, og den skuffelse, der munder ud i spørgsmålet »hvad nytte er det til«.

Berès
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger. Hvad afhænger Unionens fremtid af? Uden tvivl er den afhængig af fremskridt på to væsentlige punkter. For det første er det nødvendigt, ved hjælp af en demokratisk afstemning af fastlægge, kodificere og validere karakteren af den kontrakt, der er indgået mellem Unionen og dens borgere, omkring den europæiske samfundsmodel og de dermed forbundne værdinormer. Der er behov for at afstikke en klar målsætning for atter at få opbakning fra EU's borgere, for at legitimere vores handlinger, for at skaffe nødvendig folkelig tilslutning til de dristige beslutninger, der må tages, for at skaffe klarhed om vilkårene for optagelse af nye medlemmer.
Desuden må vi sætte os i stand til at leve op til vores ansvar og påtage os en aktiv rolle i en kaotisk verden for at bidrage til en bedre regulering.
I dette langsigtede fremtidsperspektiv, hvad venter vi os da på kortere sigt af Pörtschach? Ingen store erklæringer. Der er tale om et uformelt EU-topmøde. Udmærket! Hold endelig uformelt topmøde, hr. formand, det er netop hvad vi forventer af Dem. Der er masser af opgaver at tage fat på. Vi glæder os over dette uformelle topmøde. Der bliver brug for flere af samme slags. Der er kun tale om starten på en længere proces. Derefter er det vigtigt, at mødet i Wien bliver vellykket, med tunge punkter på dagsordenen, deriblandt de nationale handlingsplaner for beskæftigelse og spørgsmålet om repræsentation for euroen udadtil. Det er fuldt tilstrækkeligt, og dagsordenen bør ikke belastes med yderligere sager.
Ud over dette uformelle EU-topmøde om de store linjer, må De også drøfte disse sager med den nye Kommission og det kommende Europa-Parlament. Der er meget at huske på.
Hvilke forventninger nærer vi til mødet i Pörtschach? Det bliver sikkert nødvendigt at tage hul på de fremtidsproblemer, der gemmer sig bag spørgsmålet om institutionerne. Og kom ikke med det svar, at vi bør vente til alle har ratificeret Amsterdam-traktaten. For De er udmærket klar over, at for nogle landes vedkommende, og det gælder især mit eget land, er det ikke tilstrækkeligt at sige: I skal først ratificere, og så kan vi bagefter forhandle. Vi er klar over, at de spørgsmål, det her handler om, er tunge sager, at fristen er kort, og at udvidelsesproceduren allerede er sat i gang. Nogle lande, og det gælder mit eget, har, for at ratificere Amsterdam-traktaten, brug for garantier med hensyn til den køreplan og de metoder, der vil blive anvendt i forbindelse med institutionsreformen, da det der i dag er indeholdt i Amsterdam-traktaten ikke er os nok.
Lad os nu komme med et par ord om de store retningslinjer for disse institutioner, sådan som vi ønsker os dem på grundlag af forslagene fra formanden for vores Udvalg om Institutionelle Spørgsmål. Ja, Rådet (almindelige anliggender) har brug for en reform, og de er gået i gang med at overveje spørgsmålet. Udmærket! Vi bør tage skridtet fuldt ud, omdanne Rådet (almindelige anliggender) til et Råd alene for udenrigspolitik og forsvar, samt oprette et regulært koordinationsorgan med højtstående ministre, der mødes en gang om ugen. Dette skal tildeles stor indflydelse. Den indflydelse, ØKOFIN-rådet har fået, skal afbalanceres. Det er ikke fordi jeg har noget imod økonomi- og finansministrene, men de udgør ikke drivkraften i den samfundsmæssige forandringsproces.
Derefter bør vi, hvad angår balancen mellem Råd og Kommission, holde os til den balance, der oprindeligt var tiltænkt af traktatens ophavsmænd. Det er en rimelig balance. Lad os ikke overfortolke den ene eller anden traktatbestemmelse til fordel for den ene eller den anden af de to. Det har stats- og regeringscheferne ikke gjort hidtil, og det er rigtigt sådan. Vi har ganske enkelt brug for en stærk Kommission og et stærkt Råd. I den forbindelse har vi behov for, at Kommissionen genfinder en samarbejdsholdning, der når videre end til væbnet neutralitet, en holdning, vi undertiden fornemmer hos den.
Jeg skal undlade at komme med bemærkninger angående Eurorådet, selvom der er meget at sige, især om den dialog, vi bør indlede med dette.
En sidste kommentar til subsidiariteten. Dette princip bør ikke tjene som påskud for en tilbagelægning i nationalt regi. Det bør derimod tjene til at opnå effektivitet og samhørighed, men det er ikke ved at fastlægge kompetenceblokke, dette vil lykkes for os. Der findes talrige eksempler der viser, at vi bør handle på alle niveauer, hver især på sit kompetenceområde.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru formand, i forbindelse med denne forhandling om Unionens stilling og det uformelle topmøde i Pörtschach mener jeg, at der er to spørgsmål, der skal stilles. Det første er, hvordan Unionens stilling i virkeligheden er, og det andet er, hvad der kan forventes af dette uformelle topmøde i Pörtschach for at komme ud af den situation, vi befinder os i.
Jeg mener, fru formand, at efter de seneste valghandlinger i en medlemsstat og efter erklæringerne fra regeringschefen i en lille, men rig medlemsstat, også i Den Europæiske Union, hvor han truede med at nedlægge veto imod hele Agenda 2000, hvis han ikke får en check som den britiske check, er det mindste man kan sige, at vi er vidner til en renationalisering af fællesskabsdebatten.
Jeg mener, fru formand, at vi lægger for meget vægt på en synsvinkel - hvilket er legitimt - på Europa, om nettoresultatet, om nettoyderen, om nettomodtageren, om det håndgribelige Europa i klingende mønt. Men Europa, fru formand, er mere - med Madariagas ord - end resultatet af kul og stål. Men sagen er, at når vi lægger for meget vægt på dette - jeg gentager - legitime syn på Europa, ligger vi under for en overudvikling af det umiddelbare, en overudvikling af nutiden, og vi glemmer det fundamentale, som er værdiernes Europa, fredens Europa, forståelsens Europa, enighedens Europa og solidaritetens Europa. Ja, også solidaritetens Europa, hr. Santer, for De har i dag her i Parlamentet hørt, at vi er mange, der mener, at Kommissionens rapport om fremtiden for de egne indtægter, hr. Santer, er et brud på solidaritetslinjen, et tilbageskridt for Kommissionens traditionelle holdninger og et forvirrende dokument, hvor indtægter og udgifter blandes sammen, og hvor De, når De henviser til fællesskabspolitikker, angriber Parlamentets beføjelser.
Europa skal ud af sin dvale og tage et skridt i den rigtige retning, og hvordan kan det gøre det? Ved at styrke sin interne dimension ved hjælp af sine varianter af indre marked og økonomisk og monetær union og ved at bekræfte sin internationale projektion, for Den Europæiske Union skal være mere end et organ, der betaler og underskriver checkene til de store samtidsdramaer.
Hvad kan man forvente sig af topmødet i Pörtschach? Sandheden er, at der ikke er grund til for meget optimisme. For det første vil der ikke være operative konklusioner, for det er et uformelt topmøde. Og det, som Parlamentet i realiteten ønsker, er, at fællesskabsmetoden anvendes. Formanden for Parlamentet har forklaret, hvilke forpligtelser først og fremmest Parlamentet har. Kommissionen på sin side skal afholde sig fra indre stridigheder - lad os ikke glemme, at ECHO-sagen har udløst skænderier mellem fire kommissærer - og beslutsomt indgå i et harmonisk samarbejde med Parlamentet for at markere en ny kurs for den europæiske integration. Rådet skal prioritere de mål, der skal nås, det skal sørge for lidt sammenhæng og konsekvens i deres forskellige erklæringer, og det skal forstå én gang for alle, at hvis de enkelte medlemsstater ikke søger deres fordele i de fælles fordele, må vi overdrage dele af suveræniteten til andre magter, der er helt klar over de fordele, som union og integration medfører.
Jeg er fuldstændig enig i de fleste af de målsætninger, som formanden for Rådet har formuleret, jeg vil blot komme med en lille rettelse til det, der vedrører myten. Myten er grundlæggende i menneskets liv, men det, vi skal gøre, er at erstatte de falske myter med sande myter, og sande myter er dem, som respekterer virkeligheden og samtidig ikke stiller sig tilfreds med den, som ikke udøver vold mod det, den er, men som stræber efter mere, og som ikke anser det, der eksisterer, for tilstrækkeligt, men som supplerer det med det, vi forestiller os og med det, vi ønsker, fru formand, og det, vi ønsker, er, at Europa - som formand Martens sagde - ikke kuldkaster sin stræben efter førerskab i verden i det 21. århundrede.

Sjöstedt
Fru formand, jeg vil gerne sige et par ord om beslutningsforslaget fra De Giovanni og Udvalget om Institutionelle spørgsmål. Det er jo en meget føderalistisk beslutning. Hvis den skal gennemføres, skal Unionen i praksis tage et skridt på vejen mod »Europas Forenede Stater«. Hvad er problemet så med det? Jo, problemet er, at det ikke er det, man ønsker i medlemsstaterne. I det nordlige Sverige f.eks., hvor jeg kommer fra, hører man næsten aldrig krav om at styrke Kommissionen eller integrere WEU i EU. Måler man det svenske folks indstilling til Den Europæiske Union, er det kun en brøkdel af selv de mennesker, der stiller sig positivt til medlemskabet, der ønsker en sådan udvikling.
Det, der derimod altid fremstår som Unionens egentlige problem, er manglen på et reelt demokrati og demokratisk kontrol med lovgivningen. Jeg mener også, at man nu i forbindelse hermed bør fremsætte krav om en gennemgribende demokratisering. En sådan skal baseres på, at det er de nationale parlamenter, der inden for en overskuelig fremtid skal have kontrollen med det egentlige lovgivningsarbejde.

Schörling
Fru formand, De Giovanni-beslutningen fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål indeholder en række punkter forud for det ekstraordinære topmøde. På de fleste punkter går man ganske langt i sin integrationsiver. I punkt 22 siger man f.eks., at vi nu skal lægge grunden til en integration af WEU i EU, altså en militarisering af EU, hvilket er i klar modstrid med den opfattelse, som flertallet i V-gruppen har om det fredelige og demilitariserede Europa, vi ønsker at opbygge.
Den alternative beslutning, som den danske Junibevægelsen bl.a. har fremlagt, vil vi, de svenske grønne bl.a., stemme for, da den i højere grad udtrykker viljen til at forbedre den demokratiske legitimitet og virkeliggøre subsidiariteten, som det blev udtrykt på topmødet i Cardiff.
Desværre er flere af ændringsforslagene fra min egen gruppe af en sådan beskaffenhed, at jeg og mine kolleger ikke kan stemme for dem, bl.a. forslaget om at give EF-Domstolen kompetence i indenrigsanliggender og retlige anliggender. Eftersom disse beføjelser ligger hos medlemsstaterne, kan vi naturligvis ikke stemme for sådanne ændringsforslag.

Vanhecke
Fru formand, jeg vil først og fremmest minde om, og det er vigtigt i denne forhandling om Unionens stilling, at der eksisterer sådan noget som dommen fra Domstolen i Karlsruhe, hvoraf det fremgår, at Den Europæiske Union er en sammenslutning af stater og på ingen måde en europæisk superstat i sin vorden. Jeg tror, at denne kendsgerning og denne dom ikke kan gentages og bekræftes nok i denne sal.
For det andet vil jeg henlede rådsformandskabets opmærksomhed på den kendsgerning, at temmelig mange dele af den europæiske beslutningsproces ikke kun er utydelige og uigennemsigtige, men også fundamentalt udemokratiske. Det gælder f.eks. den for store magt til højtstående embedsmænd, nemlig Kommissionen, som er udnævnt af politiske koalitioner, men det gælder også for tilvejebringelsen af utallige europæiske direktiver. I mit land, Flandern, eksisterer der f.eks. stadig et enormt problem med hensyn til omsætningen til belgisk ret af det europæiske direktiv af 19. december 1994 om stemmeret til europæiske borgere. Både Maastricht-traktaten og selve det bindende direktiv blev i mit land godkendt med almindeligt flertal, selvom en grundlovsændring om stemmeret i Belgien kun kunne være foretaget med et flertal på to tredjedele i parlamentet. Denne faktiske forrang for et europæisk direktiv frem for den belgiske grundlov betyder således, at et europæisk niveau kan ignorere medlemsstaternes grundlove, hvilket i hvert fald i mine øjne ikke kan være i overensstemmelse med en korrekt udformning af Unionen som en sammenslutning af stater i den bindende Karlsruhe-doms ånd.
Konkret opstår der i Flandern det problem, at stemmeretten til EU-borgere i Bruxelles og i det flamske Brabant i praksis vil føre til en virkelig etnisk udrensning til ulempe for de nederlandsktalende flamlændere. Ingen i denne sal kan derfor være overrasket, når det vil vise sig, f.eks. ved valget til næste år, at Europa desværre vil have et særdeles dårligt omdømme i Flandern.

Swoboda
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissionsformand, det, der af nogen blev anlagt som et topmøde, der skulle svække Den Europæiske Union, kan, bør, ja skal ligefrem slutte som et topmøde, der styrker Den Europæiske Union. Ikke at Den Europæiske Union skal overtage rub og stub, nej, vi skal endog klart se, hvad der forbliver nationale eller regionale opgaver. Men det, som Unionen kan og skal overtage, bliver den nødt til at udføre med større engagement og effektivitet.
Et af områderne er f.eks. udenrigs- og sikkerhedspolitikken, som der allerede er blevet sagt en del om i dag. Netop i den sidste tid har vi af flere eksempler set, at Den Europæiske Union kan få succes, når den har en fælles, klar og tydelig linje. Om Kosovo - vi har flere gange drøftet det her: Da Den Europæiske Union enedes, og da det kom til en koordination med NATO, opnåede også Den Europæiske Union, at Milosevic bøjede sig. Hvis vi også fremover er enige, vil - tror jeg - Milosevic og tillige UCK bøje sig og indlede fredelige samtaler.
Om udvidelsesprocessen: Vi har sagt til befolkningerne i Slovakiet og i Letland, ja, vil vil forhandle med jer, men I skal tage endnu nogle skridt i retning af demokrati, overholdelse af menneskerettighederne og minoriteternes rettigheder. Det har begge befolkninger i mellemtiden gjort, og det viser, hvor megen succes vi havde. Det viser også, at vi så nu er nødt til at signalisere, at vi også har forstået denne befolknings bestræbelser, og at vi respekterer og støtter dem.
Hr. rådsformand, De talte om den vigtige afgørelse at beskikke en hr. eller fru FUSP. Også jeg mener, at det er en vigtig afgørelse. Det skal stå klart, at vi har brug for en stærk personlighed, men også for en personlighed, som kan indgå i en koordination med og træffe aftaler med Kommissionens medlemmer og de enkelte lande. En ukoordineret fremgangsmåde ville her gøre mere skade end gavn. Også dét skal fru eller hr. FUSP være klar over.
Hr. rådsformand, De gjorde det klart, at den sociale markedsøkonomi er en model, en model, vi ikke kun har stillet op for os i Europa. Jeg kom så sent som i går tilbage fra Rusland, hvor jeg lagde mærke til, hvorledes ultraliberale rådgivere, for det meste af amerikansk herkomst, har forvirret og vildledt ikke kun russerne, men også Europa, så vi nu i fællesskab bliver nødt til at korrigere meget af det. Rusland skal naturligvis også selv korrigere, Rusland har været med til at give den helt frie markedsøkonomi indpas; det bliver landet nødt til i betragtning af de vilkår, der har hersket i Rusland i de sidste år.
Lige en sidste bemærkning, hr. rådsformand. Hr. Medina sammenlignede Den Europæiske Union med en gotisk domkirke. Af og til forekommer den os imidlertid mere at være en postmoderne bygning med græske søjler, med italienske pladser rundt omkring, med patioer fra Spanien og Portugal, med engelske og franske haver, med tysk gotik og med østrigsk barok. Også et sådant bygningskompleks kan bestemt være attraktivt, men der skal i den sidste ende en samlende plan til. Jeg håber, hr. rådsformand, at det netop i Pörtschach lykkes at overbevise de mange bygherrer, der findes i Europa - der er desværre måske for få kvindelige pendanter - om, at de med alle deres stilarter alligevel skal opføre en samlet fælles bygning.
I den ånd ønsker jeg Dem held og lykke i Pörtschach!

Graziani
Fru formand, det forekommer mig, at der navnlig i rådsformandens indlæg var et nyt tonefald med hensyn til et meget vigtigt problem, nemlig arbejdsløsheden, som er et problem, der berører alle udviklede samfund, eller som rettere sagt berører disse i særlig høj grad. Det er noget nyt, for indtil i går sagde man såvel her i Parlamentet som uden for, at beskæftigelsesproblemet er et nationalt spørgsmål, der vedrører de enkelte stater og ikke Unionen, som naturligvis har andre ting at tænke på. Endelig opdager man - eller rettere opdager man igen - at også Unionen har noget at sige og ikke mindst noget at gøre. Den politiske fornuft forsøger at vende tilbage til det sted, som ideologien - denne gang den liberalistiske ideologi - havde forsøgt at jage den væk fra. Vi er ganske vist kun ved at blive klar over eksistensen af et problem, og retningslinjerne for en løsning mangler stadig, men det er da altid noget, eller rettere sagt, så ville det da altid være noget, hvis man udryddede den ideologiske overbevisning, der gør de offentlige institutioner til simple vogtere over det, som markedet er i stand til at gøre selv, som om den økonomiske politik ikke var nødvendig for indførelsen af den fælles valuta.
Rådet gør i stedet opmærksom på - og jeg vil gerne lykønske Rådet - at det er nødvendigt at lade euroen blive efterfulgt af en harmonisering af de økonomiske politikker, der foruden stabiliteten netop har arbejdsløshedsbekæmpelsen som målsætning. Arbejdsløsheden tager modet fra dem, den går ud over, men den gør også de institutioner og personer skyldige, som måske fælder en tåre over problemet, men som ikke bruger hjernen. I Bibelen står der, at det ikke er den, der siger »Herre, Herre«, men den, der retter sig efter Herrens vilje ...
Alt dette rejser også problemet med de fungerende institutioner igen; et problem, der dog ikke har lige så meget at gøre med reformer af det eksisterende som med at oprette det, som endnu ikke eksisterer. Unionens udenrigspolitik, som hidtil højst har været begrænset til fromme ønsker, er et tydeligt bevis på dette: Så længe institutionerne forbliver hæmmede - og desværre sker der ikke rigtigt noget i den retning - er der ikke grund til at gøre sig store forhåbninger. En udenrigspolitik uden en egentlig regering og uden en fælles hær vil højst være en verbal øvelse, hvor den utålelige afmagt straks vil være givet på forhånd.

Klima
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, kære kommissærer, mine damer og herrer, jeg vil gerne sige tak for denne lejlighed til en detaljeret drøftelse med henblik på at kunne inddrage Deres mening, Deres holdning forud for topmødet i Pörtschach i stats- og regeringschefernes overvejelser angående et bestemt emne. Der er stor fælles forståelse for, at det ikke skal eller må være renationalisering, men at det, som allerede nævnt i Cardiff, skal dreje sig om Europas fremtid.
Der er også et stort flertal i Europa-Parlamentet, som går ind for, at vi skal drøfte de nævnte politiske hovedpunkter, som er en bedre koordinering af den økonomiske politik med henblik på Europas stabilitet og beskæftigelsen i Europa, og tillige overvejelser angående Europas ansvarsbevidste bidrag til stabiliteten på finansmarkederne og de internationale økonomiske markeder samt spørgsmålet om den indre sikkerhed; her er jeg ikke tilfreds med fremskridtstempoet i det europæiske område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Men vi bør også drøfte det flere gange nævnte spørgsmål om et selvbevidst Europa inden for rammerne af en øget fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg er godt klar over, at beskikkelsen af en politisk personlighed, der er så god som mulig til at koordinere og tillige er handlekraftig, til high commissioner for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, ikke ordner alt. Men vi er nødt til at tage denne proces alvorligt, og der skal tages yderligere skridt til virkelig at styrke Europas rolle i verden.
Jeg er, hr. Frischenschlager, heller ikke enig med Dem i, at vi på alle områder inden for politik allerede nøje har bestemt den fælles retning og fastlagt præcise tidsplaner. Jeg mener, at det f.eks. er vigtigt, tillad mig denne bemærkning, at vi anmoder finansministrene om over for os i spørgsmålet om en trinvis harmonisering af skatte- og afgiftspolitikken at redegøre for perspektiverne og de realistiske tidsrammer. Ikke fordi jeg synes, at vi i Europa skal tilstræbe at gøre skatte- og afgiftssatserne ens, men fordi jeg synes, at vi skal indføre et system, som gør det muligt, at ikke kun de, der ikke kan sætte sig til modværge, nemlig forbrugerne og arbejdstagerne, for fremtiden bidrager til finansieringen af statsopgaverne, men at vi finder frem til et system, hvor et element, som i dag er uhyre mobilt, nemlig kapitalen, også yder et fair bidrag til finansieringen af vores fælles stats- og europaopgaver.
Jeg mener, at vi i Pörtschach naturligvis også skal drøfte spørgsmålet om et bedre samarbejde, en bedre koordination og tillige spørgsmålet om øget effektivitet, ligesom indledningen af en proces hen imod øget demokratisk legitimitet, men også - og det siger jeg helt klart, fru kollega - spørgsmålet om subsidiaritet, der ikke er taget af bordet. Kun subsidiaritet forstået som en vej i retning af renationaliering har aldrig været vores tanke. Subsidiaritet betyder at styrke den fælles politik dér, hvor borgerne i Europa får fordele, får en europæisk merværdi af fælles afgørelser. Det betyder imidlertid også, at f.eks. på det kulturpolitiske område kan europæisk nationalitet, europæisk sjæl være en merværdi, fordi vi netop har denne postmoderne domkirke, som består af mange kulturbyggeklodser, men det betyder ikke, at regional og national kulturel identitet bør eller skal tilintetgøres.
Vi får i henhold til protokollen om subsidiaritet i Amsterdam-traktaten den fælles opgave at puste liv i den og i forbindelse med alle afgørelser undersøge, om de giver borgerne en europæisk merværdi. En opgave, som Kommissionen har pålagt sig selv. En årlig subsidiaritetsberetning fra Kommissionen kan bestemt drøftes i de nationale parlamenter, for her at fjerne en efter min mening af og til uberettiget fornemmelse af, at der i Europa træffes for mange afgørelser, som ud fra et rationelt synspunkt ikke burde træffes på europæisk plan.
Jeg mener, at vi skal forberede os godt på topmødet i Wien, og jeg lover endnu en gang, at det østrigske formandskab vil gøre alt for at opnå et væsentligt fremskridt i forbindelse med Agenda 2000, og jeg appellerer til den fælles vilje i medlemsstaterne til også at tillade dette fremskridt. Jeg mener, at det også ville være godt for de europæiske parlamentsmedlemmer, om dette spørgsmål blev løst i fællesskab som et positivt tegn i forbindelse med valget til Europa-Parlamentet på evnen til at nå frem til løsninger og ikke som et svaghedstegn, nemlig at vi ikke er rede til og ikke i stand til at gennemføre de nødvendige interne reformer.
Jeg mener endvidere, at vi ud over tegnet på en positiv indstilling til udvidelsesprocessen ved indledningerne af forhandlingerne i Wien i november vil få en meget åben og ærlig debat om Kommissionens beretning om fremskridt. Jeg er meget glad for, uden at jeg vil blande mig i Slovakiets indenrigspolitik, at borgerne i Slovakiet ved valget især gik ind for demokratiets og retsstatslighedens vej og dermed bagefter bekræftede det, som Europa-Parlamentet også har støttet, nemlig ikke at isolere Slovakiet, som værende Europa-Parlamentets fornuftige politiske standpunkt. Jeg mener endvidere, at hvis der til den tid findes en vedtægt for medlemmerne, skal vi drøfte den og beskæftige os med den i Wien. Vi vil sætte drøftelsen deraf i gang, fordi det er fornuftigt at være nået frem til bestemmelser om medlemmerne inden valget til Europa-Parlamentet.
Tak for denne debat. Vi har mange fælles opgaver. Jeg ønsker for os den succes, den europæiske tanke fortjener, og jeg glæder mig til i december for anden gang at drøfte de så allerede afsluttede topmøder i Pörtschach og Wien med Dem. Mange tak!
(Bifald)
Formanden
Jeg takker Dem mange gange for indlægget, hr. kansler, og jeg tror, formanden for Kommissionen også ønsker at sige nogle ord. Jeg giver ham med fornøjelse ordet med det samme.

Santer
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer. Jeg skal indskrænke mig til ganske enkelt at svare på nogle få spørgsmål for at rette nogle misforståelser, der har fået flere af de ærede parlamentsmedlemmer til at ytre sig.
For det første indeholder den rapport, Kommissionen har fremlagt i forbindelse med beslutningen om egenressourcer, hverken forslag eller retningslinjer fra Kommissionens side med hensyn til de fremtidige egenressourcer. Derimod har Det europæiske Råds møde i Cardiff pålagt Kommissionen at kigge nærmere på nogle forskellige tanker og idéer, netop med henblik på at lette debatten om forhandlingerne vedrørende de reformforslag, der er indeholdt i Agenda 2000.
Kommissionen har således overhovedet ikke på eget initiativ stillet forslag om en gennationalisering af den fælles landbrugspolitik. Ligeså lidt har den foreslået at tage nettosaldi i betragtning ved fastlæggelse af nettobidrag. Kommissionen har blot sørget for at lægge nogle idéer på bordet for at lette forhandlingerne i forskellige medlemsstater.
Skulle det ske, at der på medlemsstatsplan blev opnået enighed om hele pakken og om de økonomiske perspektiver, da, men også først da vil Kommissionen anvende sin initiativret og stille konkrete forslag. Men indtil nu er Kommissionen blot over for forhandlerne kommet med nogle idéer i den ene eller den anden retning, der kan overvejes. Nu er det så op til medlemsstaterne og Rådet at udtale sig.
Herved ville jeg fjerne enhver misforståelse. Hvad det øvrige angår, fru formand og ærede medlemmer, så er jeg enig med alle dem, der har udtalt, at Den Europæiske Union for at sikre sin egen fremtid bør sørge for større nærhed til den enkelte borger. Som De ved, var dette allerede temaet i min indsættelsesdebat her i Europa-Parlamentet, og jeg støtter hele det østrigske formandskabs indsats i den henseende. EU er ikke kun et marked, og euroen er ikke et mål i sig selv, men der er her tale om vigtige redskaber til at afstikke og fremme en europæisk samfundsmodel, en model for vækst, der bygger på en følelse af solidaritet, hvor den økonomiske og sociale samhørighed forbliver en af EU-samarbejdets grundpiller. Det er i denne ånd, subsidiaritetsdebatten skal anskues. Efter min opfattelse, er subsidiaritet og solidaritet to sider af samme sag, og uadskillelige, hvis man virkelig ønsker at opbygge et EU, der er tættere på borgerne.
Hvad resten angår, hr. rådsformand, så er jeg overbevist om, at EU er i stand til at leve op til sit ansvar på internationalt plan, i den sammenhæng, De har nævnt. Imidlertid frygter jeg, at Unionen atter en gang ikke formår at gribe chancen, når den viser sig, og at de projekter, de fleste af Dem er fælles om, skal forsumpe i bureaukrati. Dette er den store fare, den store risiko, og jeg ved, hvad jeg taler om med baggrund i de debatter, der finder sted på forskellige ministerrådsmøder.
Det er her, Rådet må gribe ind, idet overvejelser, der er sat i gang af stats- og regeringscheferne, kan give en frisk impuls, netop for at EU skal blive i stand til at leve op til ansvaret over for sine egne borgere, og foruden det også i forhold til sine partnere på internationalt plan. Hvis vi går ad den vej i Pörtschach, så vil EU få større troværdighed over for befolkningen!

Formanden
Jeg siger tak til kommissionsformand Santer.
Jeg har modtaget to beslutningsforslag i henhold til forretningsordenes artikel 40, stk. 5.

Myller
Fru formand, forhåbentlig er indlæggene, som fremlægges efter Kommissionens og Rådets beslutningsindlæg, ikke mindre værd end dem, der er fremlagt før.
Det er virkelig vigtigt at konstatere, at vi ikke lever i et færdigt Europa, men under konstante forandringer. Vores succes er afhængig af, hvordan vi formår at reagere på de fremtidige udfordringer. Således er det nødvendigt vedvarende at diskutere, om den linje, vi har valgt, fungerer, som vi nu gør her.
Europa har klaret sig tydeligt bedre gennem de voksende globale økonomiske problemer end andre verdensdele. I en verden, ødelagt af kriser, bliver den europæiske stabilitet respekteret også af dem, som af forskellige grunde har været modstandere af det europæiske samarbejde. Dette kan bl.a. ses i opinionsundersøgelser, idet populariteten af den fælles valuta vokser, mens tilslutningen til Den Europæiske Union, moderen til euroen, reduceres i befolkningen.
For at garantere en god udvikling også i fremtiden kræver den fælles økonomiske og monetære politik en endnu større koordinering af den økonomiske politik af medlemslandene. I den økonomiske politik skal der lægges specielt megen vægt på områder, som borgerne respekterer i det europæiske samarbejde. Vi skal fremme en europæisk samfundsmodel, som omfatter en bedre samordning af sociale, økologiske og økonomiske aktiviteter end det er tilfældet i øjeblikket. Det skal være centralt for den økonomiske politik at stræbe efter en bedre beskæftigelse. I den henseende kan jeg takke det forrige formandskabsland, Storbritannien, og også det nuværende, Østrig, der har taget mere fat på sagen end før.
Den internationale økonomiske krise lægger desværre også et pres på Europa. Vi håber specielt, at i vores nærområde vil Rusland hurtigst muligt løse deres aktuelle økonomiske og politiske krise. Det initiativ om EU's nordiske dimension, som skal behandles endnu i år, skaber det fornødne langsigtede og planmæssige samarbejde mellem Rusland og EU. I forbindelse med det økonomiske samarbejde med Rusland skal nødvendigheden af de strukturelle ændringer i bl.a. bank- og forvaltningssektoren undersøges. Derfor er der brug for en omfordeling af midlerne i Tacis-samarbejdsprogrammet med Rusland. Nu er det på høje tid at udvikle Tacis-programmet i forhold til de aktuelle krav. Nedfrysning af Tacis-midlerne er ikke den rette linje, jeg gentager, det er en bedre fordeling af dem.

Formanden
Jeg takker fru Myller, og til de kolleger, der tager del i denne debat, vil jeg sige, at kansleren og formanden for Kommissionen absolut blev nødt til at gå. Det er grunden til, at de ønskede at komme med deres indlæg på dette tidspunkt, men udenrigsministeren er til stede og lytter, såvel som kommissær Fischler, meget opmærksomt til det, mine kolleger har at sige.

Bourlanges
Fru formand, vi opfordrer Dem til at råbe i ørkenen, for det er vi vant til her i Parlamentet. Jeg kan konstatere, at man møder fine folk i denne ørken, eftersom ministeren er at finde her.
Jeg vil godt bruge de to eller tre minutter, der er til min disposition, til simpelthen at formidle et budskab. Vi har i dag fornemmelsen af, at der på det institutionelle plan er ved at ske noget meget besynderligt med denne Europæiske Union. Vi kan til en vis grad notere en voksende enighed i opfattelsen af, at det er nødvendigt med institutionelle reformer, men på samme tid er der en tendens til, at denne konsensus begrænses til meget afgrænsede aspekter. Faktisk er det sådan, at jo mere vi debatterer de institutionelle spørgsmål, jo mere får man indtryk af, at det, som skal reformeres, udviskes og forsvinder for øjnene af os i en sådan udstrækning, at processen reduceres til »en mindre modifikation« med hensyn til beregningen af stemmer, en mikroskopisk udvidelse af det kvalificerede flertal og en forbedring af Kommissionens organisationsplan.
Jeg mener, at denne dobbeltsidige udvikling er bekymrende, og at vi ikke kan acceptere discountreformer. Faktisk er det, det drejer sig om i denne Europæiske Union ikke bare tre institutioner, der skal indrettes så godt som muligt, men den overordnede idé med Unionen. Hvordan kan vi fungere, hvad er det vi skal gøre sammen, hvilke midler skal vi gøre brug af, og hvilken politik vil vi, når alt kommer til alt, skal være fælles? Denne mangel på grundlæggende overvejelser medfører de vildledte tendenser, som jeg omtalte for et øjeblik siden, minimalistiske tendenser i retning af så godt som ikkeeksisterende reformer.
Jeg tror, det er på tide, at man begynder at tage denne vildledte tendens alvorligt, at man protesterer mod denne bekymrende udvikling, for udvidelsen kræver, at vi forestår en grundlæggende reform, ikke kun af teksternes formulering, men af vores vaner, vores forvaltning og vores politiske vilje. Som den tidligere franske premierminister Raymond Barre sagde: »I EU er det sådan, at jo vildere det bliver, jo mindre griner man«.

Fayot
Fru formand, næste weekends uformelle topmøde, og det i december, får overordentlig stor betydning for EU-politikken. I øvrigt nærmer de europæiske valg i juni 1999 og udskiftningen af Kommissionen sig. I EU tager den politiske debat således fart.
Grundlæggende mener jeg, at de seneste nationale valgresultater tydeligt viser, at borgerne ønsker en viljefast politik, f.eks. hvad angår beskæftigelse, hvor man afviser at overlade de væsentligste politiske beslutninger til markedet, hvor man kræver, at en social model, der er hårdt tilkæmpet takket være arbejdernes kamp i dette århundrede, bevares og udvikles. Man bør således stille borgerne over for egentlige samfundsmæssige valg, såvel på nationalt som på EU-niveau. Til det formål bør vi også tildele os selv politiske redskaber, og jeg er enig med hr. Santer, når han siger, at forvaltningen af EU vedrører alle aktører, både de nationale og dem i EU. Jeg vil gerne gå nærmere ind på fire aspekter af denne EU-forvaltning.
For det første, er der stadig ikke, hvad der kan betegnes som egentlige politiske partier på EU-niveau. Artikel 138 A i Maastricht-traktaten er så godt som virkningsløs. Man ved, at i national politik, er det partierne, der strukturerer og dynamiserer dette politiske liv. Sådan er det ikke på EU-niveau. Hvis skyld er det? Ansvaret ligger hos de nationale partier. Disse burde være bevidste om nødvendigheden af at danne stærke partier på EU-niveau, der er i stand til træffe flertalsbeslutninger, og som er i besiddelse af gennemslagskraftige partiapparater og demokratiske strukturer.
For det andet har det europæiske statsborgerskab, der er et andet aspekt af demokratiet i EU, store vanskeligheder ved at træde i karakter. I alle Unionens lande stemmer EU-borgere, der ikke residerer i deres hjemland, ikke i tilstrækkelig grad ved de europæiske valg og kommunalvalg. Og det er virkelig et minus for demokratiet i EU.
For det tredje er der ingen, der tror på, at man kan forøge demokratiet ved at indstifte flere forsamlinger, ved f.eks. at føje endnu en forsamling, bestående af nationale medlemmer, hvis opgave det er at kontrollere, at subsidiariteten overholdes, til de forsamlinger, vi allerede har. Det er absurd. Det eneste, det ville medføre, ville være at gøre processen endnu mere uigennemskuelig.
For det fjerde, hvordan kan man, hvis man bruger fantasien en smule, gøre EU-politik mere interessant uden at ændre ved traktaterne? Fru formand, foreningen Vores EU, som er ledet af Jacques Delors, har foreslået, at EU-partierne under den kommende valgkamp skal forpligte sig på et forslag til, hvem der skal være Kommissionens næste formand. Hverken Jacques Delors eller foreningens medlemmer, hvori jeg indgår, er, hvad man kan betegne som skruptossede. Når vi har foreslået dette, er det fordi, vi kan konstatere en nedgang i valgdeltagelsen. Men skal vi følge tidens løsen, ville det være en fordel at personliggøre EU-politikken, og den mest politiske synlige EU-personlighed er og bliver, og i højere og højere grad, formanden for Kommissionen. Og jeg mener, det har en uheldig indvirkning på demokratiet, at udpegelsen til dette hverv unddrages den demokratiske proces.

Nassauer
Fru formand, jeg tager med glæde tråden op fra hr. Bourlanges' indlæg og bemærker, at der står absolut stigende forventninger hos borgerne til Den Europæiske Union over for Unionens minimalistiske reformtiltag. Europa opfattes stadig mere som et fælles område. De indre grænser er faldet, og i overensstemmelse hermed forventer borgerne også en grad af indre sikkerhed, beskyttelse mod organiseret kriminalitet og beskyttelse mod illegal indvandring, der kan måle sig med nationalstaternes.
Vi har allerede længe oplevet Europa som et fælles økonomisk område med succes, men indtil nu har der manglet et retsområde, der svarer til dette økonomiske område og som på en socialt retfærdig måde regulerer og beskytter den økonomiske styring. I den retning går borgernes forventning. Vi anser udvidelsen mod øst for at være en enorm historisk chance for at omordne Europa, men dertil skal vi knytte den forventning, at vores sikkerheds-, rets- og demokratinormer overføres til ansøgerlandene, og at de østlige mafiaers operationsbase ikke bare udvides.
Amsterdam-traktaten er givet et stort fremskridt, men den betyder også et stort arbejdsprogram for Den Europæiske Union. Vi bliver i sidste instans nødt til at erkende, at den ikke kun har givet Parlamentet flere beføjelser, men at den også betyder et mærkbart tab af demokratisk legitimation. I denne traktat overføres væsentlige indenrigspolitiske områder til Fællesskabet og unddrages de nationale parlamenters direkte lovgivningsmæssige kompetence for at overgå til Rådet, som kun indirekte er demokratisk legitimeret; Europa-Parlamentet får ikke nogen nævneværdig medbestemmelsesret. Et demokratiunderskud, som skal tages op til behandling.
Kommissionen får i den nye traktat en udvidet initiativret, efter fem år endog initiativmonopol, og den bliver nødt til at tænke på, at den skal anvende dette monopol i alles interesse og ikke kun i nogles interesse. Den midlertidige beskyttelse af flygtninge må f.eks. ikke kun generøst udvide familiesammenføringen, men skal også sørge for en retfærdig fordeling af byrden. Derfor har et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed brug for øget solidaritet i forbindelse med friheden og øget sikkerhed for borgerne, og det må ikke strande på en stædig fastholden af national suverænitet!

Schäfer
Fru formand, kære kolleger, Europas fremtid rejser store spørgsmål, som ikke må besvares småligt. I debatten i dag taler vi om de virkelige problemer og foretager med rette ingen skinfægtninger. At gøre EU klar til det 21. århundrede indebærer trinvis at videreføre den påbegyndte integrationsproces også med institutionelle reformer og at undlade at fastholde status quo og indebærer ikke på nogen måde renationalisering. Problemet i subsidiaritetsdebatten er, at Maastricht-og Amsterdam-traktaterne har forrykket magtstrukturen i EU til fordel for flere fællesskabspolitikker, og at dette faktum simpelthen endnu ikke er blevet erkendt i den nationale politik. Europæiske emner er i mellemtiden for det meste indenrigspolitiske spørgsmål, som skal løses sammen med EU. Navnlig regeringerne bør åbent sige til deres borgere derhjemme: ja, vi vil og skal træffe afgørelser i fællesskab på europæisk plan, fordi det er godt for vores land, og fordi vores land ikke længere kan løse centrale spørgsmål alene.
Den skepsis over for Europa, der er fremherskende i dele af befolkningen, er en følge af holdningen hos dem, hvis motto er: Hvis solen skinner i morgen tidlig, er det vores fortjeneste, men hvis det er sne og sjap, er det EU's skyld! Det gælder Europas selvhævdelse! Kun et fællesskab med stærke instrumenter kan forme og øve indflydelse på globalisering og øget international arbejdsdeling. Vi har på mange områder brug for, at politikken vender tilbage, for i 80'erne og 90'erne troede man for meget på liberalisering og ren markedsløsning. Den europæiske model er jo da også en statslig model. Euroen var en milepæl, den fælles beskæftigelsespolitik skal være den næste. Jeg ønsker det østrigske rådsformandskab held og lykke på vejen og slutter med et hjerteligt »lykke til«!

Randzio-Plath
Fru formand, Den Monetære Union vil ændre Europa, den vil danne en ordenspolitisk ramme om det europæiske indre finansmarked og den vil derudover bane vejen for en politisk union. Uden den klarer Den Europæiske Union heller ikke gennemførelsen af Agenda 2000 og udvidelsen mod øst. Men vi har endvidere brug for en udbygning af fællesskabsånden. Den tyske forfatter Peter Schneiders forhåbning til hans drømmekvinde Europa skuffes igen og igen af, at dynamikken på det indre marked, som nu kan fungere takket være den fælles mønt, ikke følges op af noget tilsvarende inden for andre politiske områder. Men alle markeder har brug for en ordensramme, hvis samfundet ikke skal tage skade, og jeg vil gerne gøre opmærksom på, at der er penge til folk. Derfor frembyder Den Europæiske Union med Den Monetære Union den historiske chance at kunne klare følgerne af globaliseringen med bravour.
Kriserne i Rusland og i andre dele af verden på den ene side og den positive udvikling i prisstabiliteten på den anden side understreger euroens særlige betydning for den europæiske og den internationale monetære stabilitet. Eurozonen med de 11 er som et fyrtårn i det oprørte hav af monetær og finansiel uro. Men vi må ikke læne os tilbage i Unionen, vi skal tværtimod ud over den monetære stabilitet opbygge social stabilitet. Ikke kun markederne, men også befolkningerne har brug for at kunne nære tillid til Europa. Derfor gælder det nu om at udforme og koordinere Den Monetære Union i henseende til den økonomiske politik, beskæftigelsespolitikken og socialpolitikken. Her appellerer jeg til rådsformandskabet og tillige til Kommissionen, at de omsider inddrager Parlamentet som ligeberettiget partner i koordineringen af den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken og omsider indgår den interinstitutionelle aftale med os, så vi her kan deltage i de vigtige fremskridt i Unionen, vi har brug for. Vi har som Parlament opbygget den demokratiske dialog med Den Europæiske Centralbank, den første monetære dialog har fundet sted, men nu skal der også ske fremskridt på det politiske plan ligesom på det internationale plan. Ikke kun hvad Den Europæiske Centralbank angår, men også dér skal Den Europæiske Union, navnlig eurozonen med de 11, tale med én stemme, og også Råd og Kommission skal deltage.
Vi har brug for foranstaltninger imod skatte-, social- og miljødumping, mod skattely og til en minimumsbeskatning af virksomheder. Euroen vil udfolde en selvstændig dynamik og slå igennem på markederne og hos befolkningen. Vi har endvidere brug for at tilrettelægge foranstaltninger med henblik på den virkelige økonomi, for at eurozonen med de 11 pr. 1. januar 1999 kan bistå os med, at Unionens situation til stadighed forbedres.

Azzolini
Kære formænd, ærede kolleger, jeg er i stor udstrækning enig i de foregående taleres betragtninger i denne debat. Jeg vil dog gerne understrege, at 1998 uden tvivl har været året, hvor der er blevet sat en historisk milepæl i Den Europæiske Unions historie. I 1998 blev den fælles valuta nemlig til, og den er et afgørende skub i retning af en større integration mellem vores lande, der går meget længere end til den allerede store betydning af dette resultat. Dette er naturligvis sket takket være formanden Santer, som sammen med kommissær de Silguy har overholdt fristerne for forpligtelserne i Maastricht-traktaten. Der skal desuden rettes en tak til regeringerne, som har forstået at afgive en del af deres suverænitet med henblik på opnåelsen af et vigtigt og historisk fælles mål, og her skal der først og fremmest rettes en tak til kansler Kohls regering. Efter 16 år har Kohl ganske vist forladt roret i sit eget land, men han er blevet en vigtig del af Den Europæiske Unions historie.
Endelig skal der rettes en særlig tak til Unionens borgere, som i visse lande har måttet bringe store og yderligere ofre for at disse lande kunne overholde konvergenskriterierne. Denne succes skal dog ikke aflede vores opmærksomhed fra den kendsgerning, at Unionen skal stå mere solidt for at kunne spille en vigtigere og mere afgørende rolle. Der er faktisk tale om de berømte søjler, hr. formand, som vi stadig ikke kan betragte som søjler, der bærer det samlede institutionssystem, og som vil gøre Unionen politisk på verdensplan og ikke blot økonomisk. Det alvorlige arbejdsløshedsproblem, den utilstrækkelige fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og den stadig manglende reform af vores institutioner udgør efter min mening de sande udfordringer, som vi endnu ikke har taget op i tilstrækkelig grad.
Det er således denne indsats, vi skal sætte allerøverst på Unionens dagsorden, også fordi vi skylder vores borgere og tredjelandene det. I den forbindelse vil jeg gerne understrege, at jeg stadig finder Unionens opmærksomhed over for middelhavsområdet utilstrækkelig, og jeg vil gerne minde om, at de internationale forbindelser ikke kun bør fremmes på grund af handelsmæssige interesser. Der er faktisk nogle velbegrundede sociale, etniske, kulturelle og strategiske motiver, som bør give sig udslag i en mere håndgribelig politik, der tager sigte på at løse de problemer, som alt for længe været kendetegnende for middelhavsområdet.
Fru formand, tillad mig at tale i et blot et par sekunder endnu for i den forbindelse at give udtryk for min tilfredshed med indførelsen af det europarlamentariske Forum for middelhavsområdet og med Maltas tilbagevenden i den europæiske integrationsproces. Jeg håber, at denne integration vil ske så hurtigt som muligt for Maltas vedkommende, så de indhenter det tabte og det, de ikke opnåede førhen.

Cunha
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, denne debat præges af Agenda 2000, af fortsat høje ledighedstal og af bekymrende tegn på økonomisk tilbagegang.
Om Agenda 2000 er det vigtigt at understrege, at den kun giver mening, hvis den bidrager til at styrke den økonomiske og sociale samhørighed i Den Europæiske Union. Men de forslag, der ligger på bordet, får os til at frygte, at det vil gå i den modsatte retning. Den fælles landbrugsordning skal ændres, hvis den skal modsvare alle de forskellige typer europæisk landbrug, særlig i de fjerntliggende og ugunstigt stillede områder, som er dem, der trues mest af Verdenshandelsorganisationen. Hvis dét ikke sker, risikerer vi at lave en reform for de mest effektive landmænd og dermed at bringe den europæiske landbrugsmodel i fare.
Finansieringen af udvidelsen mod øst må ikke ske på bekostning af strukturfondene, altså de fattigste regioner og borgere i Unionen. De foreliggende forslag beroliger os heller ikke på dette punkt. De finansieringsforslag, som Kommissionen for nylig har lagt frem, går i retning af en renationalisering af fællesskabspolitikkerne, hvad der synes at afsløre en minimalistisk holdning fra Europa over for den styrkelse og uddybning, der skal til.
Hvad angår arbejdsløsheden, må man sige, at der endnu ikke er set nogen konkrete tiltag af et omfang, der kan ændre på den dramatiske situation. Den tøven, der har gjort sig gældende mellem keynesianske og monetaristiske løsninger, må vi lægge bag os, og der må findes en policy mix , der effektivt kan afhjælpe krisen. Til slut den økonomiske tilbagegang. Til forskel fra den sidste tilbagegang, har denne endnu ikke ramt Den Europæiske Union lige så dramatisk som dens vigtigste konkurrenter. Uvisheden om, hvordan situationen vil udvikle sig, tilråder imidlertid en skærpet opmærksomhed fra Unionens side, så den ikke bliver overrumplet. Og den tilråder også medlemsstaternes regeringer, således som tilfældet er i mit land, til at lade være med at holde rosenrøde taler om den økonomiske situation, som vi befinder os i. På grund af alt dette forventer vi os meget af det østrigske formandskab og af statschefernes topmøde i næste uge.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen tidlig.

Afstemning
Formanden
Der bliver nu en kort afstemningstid, for på grund af de politiske gruppers strøm af anmodninger om opdelte afstemninger om det ekstraordinære topmøde er vi nødsaget til at udsætte afstemningen om dette emne til i morgen. Og det må bekymre de politiske grupper, for jeg mener, at det nok er nødvendigt, at vi fastsætter en kortere tidsfrist for indlevering af anmodninger om opdelte afstemninger.

Falconer
Hr. formand, De vil naturligvis notere Dem, at jeg er i mødesalen. Jeg henvender mig direkte til Dem, for jeg ved, at det er et spørgsmål af stor betydning for Dem. Det drejer sig om kommunikation. Jeg sendte i torsdags en e-mail fra Parlamentets nye computer i Bruxelles til mit kontor. Efter at have inddraget en del af administrationspersonalet i sagen ankom min e-mail endelig på mit kontor i dag. Jeg mener ikke, at det er godt eksempel på fremskridt i Unionen, at en e-mail er næsten 5 dage om at komme fra Bruxelles til mit valgkredskontor. Jeg har forstået, at det skyldes den server, som Parlamentet bruger til dette formål.
Da næstformand Haarder allerede er i færd med at undersøge sagen, kunne han måske også undersøge, om vi får valuta for pengene, og om der har været andre klager på dette område.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
Dette forslag er en del af EU's samlede politik inden for luftforureningsområdet. Det omhandler stationære anlæg, der afgiver organiske opløsningsmidler. Hovedvægten i forslaget er lagt på luftforurening og følgerne for folkesundheden. Imidlertid er de aspekter, der kan være forbundet med arbejdspladsens indre miljø, arbejdsmiljøet, ikke inddraget. Derfor har de danske socialdemokrater støttet udvalgets ændringsforslag om de mulige virkninger på menneskers sundhed i almindelighed og den erhvervsmæssige eksponering i særdeleshed.

Lindqvist
Jeg støtter betænkningen. Der er behov for strengere krav i spørgsmålet om de organiske opløsningsmidler, først og fremmest inden for de store anvendelsesområder rengøring samt opløsnings- og konserveringsmidler.
Jeg støtter betænkningen under forudsætning af, at de enkelte medlemsstater skal have ret til at opretholde og indføre strengere bestemmelser, det vil sige under forudsætning af, at ændringsforslag 6 går igennem. Forsigtighedsprincippet det vil sige, at man ikke må anvende kemiske stoffer, hvis der er formodning om den mindste miljø- eller sundhedsrisiko, samt substitutionsprincippet, det vil sige at bruge mindre farlige stoffer, hvis sådanne findes, bør være gældende.

Rovsing
Erfaringerne fra sundhedsvæsnerne i alle lande har vist, at flygtige organiske forbindelser i sig selv er skadelige for folkesundheden. Ydermere bidrager disse forbindelser til dannelse af ozon, som også giver anledning til sundhedsmæssige problemer. En reduktion af disse stoffer er derfor et meget væsentligt initiativ i forbindelse med forebyggelse af en lang række sygdomme, især i luftvejene. Parlamentet har bidraget meget positivt til forbedringen af dette forslag på en række punkter under sin førstebehandling. Det gælder navnlig kravet om, at der også tages hensyn til organiske opløsningsmidler stammende fra maling. Det er glædeligt, at Rådets fælles holdning opfylder de væsentligste af kravene fra førstebehandlingen i Parlamentet.
Betænkning (A4-0364/98) af Lange

Fitzsimons
Forslaget til et direktiv om reduktion af emission af forurenende luftarter fra tunge erhvervskøretøjer er del af en overordnet Fællesskabsstrategi og følger op på direktiverne om reduktion af emission af forurenende luftarter fra passagerkøretøjer og lette erhvervskøretøjer, der blev vedtaget for nylig af Parlamentet og Rådet i en forligsprocedure.
Denne nye lovgivning har resulteret i renere luft i Europa. De vedtagne forslag rækker langt ud over den oprindelige tekst i Europa-Kommissionens henstillinger og garanterer, at nye passagerkøretøjer og lette erhvervskøretøjer vil forurene mindre i fremtiden. Det er også lykkedes Europa-Parlamentet at fastsætte bestemmelser om bedre brændstofkvaliteter i denne nye reviderede tekst.
Svovlfattigt brændstof er et integreret element i disse forslag til reduktion af emissioner fra dieselmotorer.
Indholdet af svovl i brændstof vil blive reduceret kraftigt, og den nye type brændstof vil let kunne tilpasses den nye teknologi i forbindelse med reduktion af emission fra erhvervskøretøjer og systemer til rensning af udstødningsgasser.
Vi må huske, at der på Kyoto-konferencen blev fastsat et strengt globalt tidsskema for reduktionen af CO2 -emissioner og beslægtede skadelige forurenende luftarter for at afhjælpe nedbrydningen af ozonlaget og klimaet.
Legaliseringen i dag er en reel del af det reformprogram, der gennemføres af Den Europæiske Union for at overholde de retningslinjer, som blev fastsat på Kyoto-konferencen.
CO2 -emissioner fra tunge erhvervskøretøjer er en fortsat stigende procentdel af den samlede emission fra vejtrafikken. Disse køretøjer skal derfor dækkes af Fællesskabets strategi for nedsættelse af CO2 -emissioner så hurtigt som muligt.
Endvidere skal der indføres skattemæssige incitamenter for at sikre, at erhvervskøretøjer opfylder de nye krav om, at ældre køretøjer skal eftermonteres, således at de stramme tidsfrister i denne nye lovgivning opfyldes.

Lindqvist
Betænkningen om strengere regler for emissioner fra dieselkøretøjer er velkommen. Den kompletterer de tidligere beslutninger, som Parlamentet har taget om lavere udslip fra og bedre kvalitet af brændstof m.m. til personbiler og mindre lastbiler.
Betænkningen er stort set i orden, og jeg har stemt for den. Jeg har stemt ja til ændringsforslag 26 fra Hautala, der sigter på en yderligere nedsættelse af emissioner med et nyt skæringsår nemlig år 2005. Det har tidligere vist sig, f.eks. i forbindelse med diskussionen om tidspunktet for indførelse af katalytisk rensning, at hvis bilindustrien stilles over for en beslutning og en dato for, hvornår det skal være gennemført, så klarer man også det.
Betænkning (A4-0357/98) af Spaak

Berthu
Fru Spaaks betænkning om Unionens fremskridt i 1997 opfordrer til, at den næste justering af EU-traktaterne med henblik på udvidelsen, giver lejlighed til at forsøge sig med en beslutningmetode, der tager mere hensyn til Fællesskabet, under påvirkning fra vismandsudvalgene. Betænkningen foreslår, at Kommissionen, der således tilsyneladende regnes for at høre til blandt de vise, udarbejder et første reformudkast inden udgangen af dette år. Medlemmerne af min gruppe finder, at den fremgangsmåde, hvor man gør brug af vismandsudvalg, bør anfægtes kraftigt. For det meste anvendes den, når man søger at konfrontere borgerne med kendsgerninger, der skal fremstå som en højere sandhed. I øvrigt forstår jeg ikke, at denne idé ikke er at finde i De Giovanni-beslutningen om Unionens politiske fremtid. Måske havde formanden De Giovanni også sine tvivl.
Hvad angår Europa-Parlamentet, har det ikke nogen retmæssig medbestemmelse i forbindelse med en sådan revision, eller også tjener Parlamentet som sædvanlig kun til at støtte de mest føderalistiske pressionsgrupper. Til gengæld angår dette nationerne. De nationale parlamenter skal fremsætte forslag og ved afstemning, alt efter hvilken fremgangsmåde, der anvendes i hvert land, nå frem til en udtalelse inden det afsluttende rådsmøde, hvor hvert lands regering eksplicit tildeles et forhandlingsmandat. Det er sådan, at Kommissionens rolle i dette anliggende kun bør være udøvende og ikke initiativtagende. Men eftersom det ser ud til, at den nuværende Kommission i det foreliggende tilfælde har udarbejdet reformudkast for de traktater, som kommer efter Amsterdam-traktaten, og at disse offentliggøres, kan man så være sikker på, at i hvert fald franskmændene, som inden længe vil skulle debattere ratificeringen af denne traktat, bliver oplyst om de egentlige intentioner, sådan som de fortolkes i Bruxelles?

Andersson, Hulthén, Lööw og Sandberg-Fries
Vi er ikke parat til at fravige princippet om et styrket samarbejde, der beskrives i Amsterdam-traktaten. Derfor kan vi ikke støtte indholdet af punkt 11.
Vi mener heller ikke, at samordningen af forsvarspolitikken skal ske på andre måder end det, der anføres i Amsterdam-traktaten. Vi mener, at Unionen i første omgang skal samarbejde om fredsbevarende indsatser med støtte fra WEU. NATO-medlemskab udgør ingen hindring for, at Den Europæiske Union kan handle selvstændigt på dette område. Visse medlemsstaters alliancefrihed udgør heller ikke nogen hindring. Derfor kan vi ikke støtte indholdet i punkt 20, 4. afsnit.

Bébéar
Det er allerede nogle måneder siden, vi påbegyndte tiltrædelsesforhandlingerne. I fremtiden vil vi således skulle indrette os på omkring 13 nye medlemslande. Derfor bliver det for hver dag mere og mere uomgængeligt, at man helt nøjagtigt fastsætter de regler, der skal sikre en ny ligevægt.
Det forekommer mig, at af alle de risici, vi løber, er den alvorligste, at der vil ske en spredning af de besluttende organer og en udvanding af såvel Den Europæiske Unions beslutninger, som den fælles EU-politik.
Det er derfor, jeg bifalder de bemærkninger, der fremsættes af Spaak-betænkningen, i særdeleshed når det fremhæves, at det er nødvendigt så hurtigt som muligt inden den næste tiltrædelse at sørge for en institutionel reform af Den Europæiske Union.
Der bør fastsættes en stram tidsplan, som skal udbedre de negative virkninger, som regeringskonferencen foranledigede hos borgerne i EU. Dette bør i øvrigt tilskynde os til at finde ud af, hvem der bedst kan føre den type forhandlinger: er det medlemslandene i fællesskab, eller skal de føres direkte af et demokratisk valgt organ på EU-niveau?
Den måde, hvorpå forhandlingerne indtil nu er blevet ført, har vist sig at være uegnet til at opnå det fastsatte mål. Nu er der således brug for konkrete fremskridt, ellers kan man ikke intensivere nogen form for forberedende foranstaltninger.
Det er nødvendigt at tiltrædelsesforhandlingerne og forhandlingerne om institutionelle reformer iværksættes samtidig. Hvis man lader regeringskonferencens fiasko have den mindste afsmittende effekt, vil det være skæbnesvangert for de forhandlinger, der allerede er gået i gang, og det vil sætte en stopper for alle ansøgernes anstrengelser.
Jeg stemmer således for Spaak-betænkningen, men gør kraftigt opmærksom på, at det er af allerstørste vigtighed at genfinde den institutionelle ligevægt.

Blak, Iversen og Kirsten Jensen
De danske socialdemokrater har i dag undladt at stemme for betænkningen af Spaak. På enkelte områder er vi uenige i de ønsker, der fremlægges. Vi synes, at Amsterdam-traktaten er god, og vi vil se, hvordan den virker i praksis. Institutionelle reformer skal ikke stoppe udvidelsesprocessen.

Gallagher
I den betænkning, som forelægges Europa-Parlamentet i dag, taler ordføreren, fru Spaak, for institutionel reform før den eventuelle udvidelse af Den Europæiske Union. Vi ved, at der i november indledes forhandlinger mellem Den europæiske Union og de seks eventuelle medlemmer fra Øst- og Centraleuropa, der skal tiltræde Den Europæiske Union først i det næste århundrede. Formanden for Kommissionen, Jacques Santer, har allerede fastslået, at der afholdes endnu en regeringskonference med henblik på reform af de eksisterende europæiske traktater for at sikre, at udvidelsesprocessen kan ske på en strukturel måde. Det, han egentlig siger, er, at beslutningsproceduren skal ændres, hvis Den Europæiske Union skal fungere effektivt, når Polen, Tjekkiet, Ungarn, Slovenien, Estland og Cypern tiltræder EU.
Jeg er helt enig i det generelle princip om, at beslutningsprocedurer inden for Den Europæiske Union skal reformeres, men enhver reform skal foregå afbalanceret og åbent. Med loven om det indre marked fulgte samarbejdsproceduren, og Amsterdam-traktaten har medført større vægt for Europa-Parlamentets procedure med fælles beslutningstagning inden for mange politiske, økonomiske og sociale aktiviteter. Jeg støtter fortsættelsen af denne proces.
Det har imidlertid i de senere år været foreslået i Europa-Parlamentets betænkninger, at Europa-Kommissionen skulle reduceres. Jeg husker Bourlanges-betænkningen før regeringskonferencen i 1996, hvori det blev foreslået, at Europa-Kommissionen skulle reduceres til 10 medlemmer. Konsekvensen af disse drøftelser i forbindelse med Amsterdam-traktaten er, at fem større medlemsstater i Den Europæiske Union vil miste en af deres to kandidater til Europa-Kommissionen ved næste runde af udvidelsesforhandlingerne.
Jeg tror, at det er meget vigtigt, især set fra mindre medlemsstaters perspektiv, f.eks. Irland, som anerkender vigtigheden af at opretholde en kandidatpost til Europa-Kommissionen. De irske kommissærer har siden 1973 haft så vidtrækkende og vigtige porteføljer som f.eks. Generaldirektoratet for Sociale Anliggender, Generaldirektoratet for Landbrug, Generaldirektoratet for Konkurrence og Generaldirektoratet for Transport, og det vil være fuldstændig uretfærdigt, hvis Irland taber kandidatposten til sin kommissær ved en fremtidig dato. Det, jeg siger her i Parlamentet i dag, er, at enhver fremtidig regeringskonference skal opretholde bestemmelsen om mindre medlemsstaters ret til at indstille en kandidat til Europa-Kommissionen til enhver tid.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen og Sjöstedt (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Krarup og Sandbæk (I-EDN), skriftlig. 1997 var året, hvor bl.a. Amsterdam-traktaten blev underskrevet, og hvor over 50.000 mennesker protesterede mod EU i Amsterdam, mens forhandlerne - bag lukkede døre - mente, at de varetog befolkningens interesser. Vi mener, at 1997 bragte tilbageskridt og ikke fremskridt inden for de områder, betænkningen behandler, det vil sige Amsterdam-traktaten, euroen, FUSP og retlige og indre anliggender for blot at nævne nogle, og vi kan derfor på ingen måder støtte Spaaks betænkning.
Amsterdam-traktaten er, som allerede beskrevet, ikke et folkenes projekt, ligesom ØMU'en heller ikke er det. Der var i 1997 en udbredt modstand mod euroen, en modstand, som stadig blomstrer her i slutningen af 1998, blot få måneder før møntens introduktion. Den lovgivningsmæssige magt skal flyttes tilbage til de nationale parlamenter og ikke overdrages til en EU-domstol, som i mange henseender er mere lovgivende, end den er dømmende. Vi vender os mod, at man vil gennemføre visse bestemmelser i Amsterdam-traktaten, inden den er ratificeret. Vi mener, det er et udtryk for manglende respekt for parlamenterne og dermed befolkningerne i de lande, hvor traktaten ikke er ratificeret. Hvordan kan EU-Parlamentet hævde at repræsentere den »europæiske« befolkning, når man ikke vil respektere deres demokratiske processer?

Palm, Theorin og Wibe
Vi mener, at EU-samarbejdet bør finde sted på mellemstatsligt plan og kan ikke støtte betænkningens tydelige præference for en udvikling hen imod et »Europas Forenede Stater«.
I betænkningen kræves det, at flere beslutninger skal træffes med kvalificeret flertal i Ministerrådet, samt at der gives øget indflydelse til Europa-Parlamentet, hvilket fører til tvivl om, hvem der er ansvarlig for politiske beslutninger i alle EU's medlemsstater.
Også med hensyn til den fælles udenrigs- og forsvarspolitik går betænkningen længere end det, der foreskrives i Amsterdam-traktaten. Vi støtter et samarbejde i henhold til Petersberg-erklæringen i form af fredsbevarende, konfliktløsende og humanitære indsatser, men ikke et fælles militært forsvar og heller ikke gennem oprettelse af fælles civile og militære interventionsstyrker.

Souchet
Den tynde betænkning, som det er vores opgave at vurdere, og den smule indhold, der er i den, får én til at spørge sig selv om, til hvad nytte det er med en procedure, der for Parlamentets vedkommende består i at udtale sig i plenarforsamling om Unionens »fremskridt«, seks måneder efter Rådet fremlagde en mindst lige så tynd rapport, der også omhandler foregående finansår.
Denne opgørelse over »Den Europæiske Unions fremskridt i 1997«, indeholder naturligvis et kapitel om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det er klart, at man her finder den sædvanlige begrædelse over FUSP's medfødte afmagt og opskrifterne på, hvorledes dette kan afhjælpes: FUSP's viagra vil være fremtidige institutionelle reformer og »en fremskyndet gennemførelse af bestemmelserne i Amsterdam-traktaten«. Vil det sige, at vores befolkningers ratificeringer af traktaten, der blev underskrevet i Amsterdam, er overflødige? Det er rigtigt, at hr. Santer netop her til morgen har meddelt os, at Rådet ved mødet i Wien vil blive bedt om at udtale sig om udnævnelsen af FUSP's øverste ansvarlige, inden vores befolkninger har truffet afgørelse om traktaten, der instituerer denne post. Er det også Den Europæiske Unions intention på denne måde at oprette en ny juridisk kategori, der med en parafrasering af Hayek, kunne kaldes »den retmæssige anticipering af en ikke-ratificeret traktat«, og som er fritaget for enhver folkelig sanktion.
Det bør siges klart og tydeligt: man er på afveje med den slags manøvrer, der vil føre til en situation, hvor retsstaten ophører med at eksistere. Som sidste udvej »kræver« Spaak-betænkningen til allersidst »at medlemslandene udviser en stærkere politisk vilje«... Så kan der blæses fanfare. Men ikke helt. For at fuldende værket mangler man stadig at »danne europæiske civile og militære interventionskorps« (men det gik plenarforsamlingen ikke med til) og oprette (og det gik plenarforsamlingen med til) »diplomatiske EU-repræsentationer i tredjelande, hvor færre end fire medlemsstater har diplomatiske repræsentationer«. Denne kvote har fru Spaak fastsat. Hvad kan en sådan en gang gentagende, konventionel og uvirkelig tom snak dog bidrage debatten med?
For diplomatiet er ikke et regnestykke. De, der med en overdreven og afvæbnende hang til forenkling foregiver, at alene den størrelse og vægt, som akkumuleringen af magt og formåen, giver Den Europæiske Union, vil transcendere nationernes diplomatiske evner, tager fejl. Den kendsgerning, at Den Europæiske Union er ikke-eksisterende, på den internationale scene, afslører blot Unionens mangel på politisk eksistens, hvilket hænger sammen med dens beskaffenhed.
Man skal således ikke forlange noget af FUSP, som den ikke kan opfylde. Man skal ikke overvurdere sine muligheder. FUSP kan på nuværende tidspunkt og langt ind i fremtiden ikke været andet end et beskedent supplement til de nationale diplomatiske foranstaltninger. Hvis FUSP prøver at overskride denne rolle for at blive en påtvungen indretning, vil den tilskynde til dårlige selvcensurerende reflekser og forvandle sig til et selvintimiderende system, der er indbyrdes neutraliserende, selvblokerende, handlingslammet og uden begejstring, til selvglad tom snak uden politisk vilje. Den vil få de, der kunne være nyttige i aktion, til at afstå fra at handle. Man bør altså tage sig i agt for, at indretningen af FUSP ikke som det eneste kun frembringer en slags limpind, der vil føre til en ødelæggelse af medlemslandenes aftagende vilje, der kun håbede på at blive fri for de pligter, der følger med suverænitet, at kunne hengive sig til afmagtens glæder og fælles uansvarlighed og at overlade det til andre at forsvare egne interesser. Det vil ikke gøre det ud for fælles udenrigspolitik.
Hvis Den Europæiske Union er tavs i international sammenhæng, så er staterne til gengæld mere nærværende end nogensinde før. Det er dem, der er liv i, de er de eneste størrelser, som inden for den diplomatiske verden anerkendes som egentlige aktører, fordi staterne i den forbindelse giver udtryk for indsatsen. Hvad kan vi lære af de seneste kriser? At når EU ikke repræsenteres af sine store diplomatiske nationale aktører, er EU overhovedet ikke repræsenteret. I den henseende er den anden irakiske krise et godt eksempel på, hvorledes EU her, i modsætning til under den første krise, på egne vegne spillede en overordentlig vigtig rolle med hensyn til at undgå en overhængende konflikt. Det var de to ældste nationer i EU med et hundredårigt diplomati, Frankrig og Storbritannien, som handlede i overensstemmelse med deres traditioner og nationale interesser, der i øvrigt var forskellige, men som samtidig ansås for at være bedre end forpligtelsen på at holde sig til en fælles EU-tilbageholdenhed, som Christophe Réveillard ganske rigtigt sagde. Det var dem, der sikrede, at EU virkelig markerede sig og spillede en reel rolle i forbindelse med krisens afvikling. Og alt i alt var resultatet ikke så dårligt for det internationale fællesskab.
Det giver ingen mening hårdnakket at arbejde hen imod en afgivelse af medlemsstaternes suverænitet og begræde EU's diplomatiske svaghed. Det ene fører det andet med sig. Stærke, motiverede og aktive diplomatier er udtryk for uafhængighed, der er indbegrebet af viljen til eksistensberettigelse og den tætte forbindelse til befolkningerne, der er interesserede i at bevare deres identitet, fremme egne interesser og bidrage til international ligevægt. At fornægte nationernes vilje til uafhængighed i kraft af proceduren med flertalsafstemninger er endnu farligere inden for udenrigspolitik end på alle andre områder.
EU-landene er stærkt medtagne af globaliseringen af de økonomiske, finansielle og kulturelle aktiviteter, det er gået hårdt ud over deres suverænitet, de er underlagt en invaliderende økonomisk og monetær integration og har så godt som ingen plads til endnu at kunne udfolde sig frit, undtagen på det udenrigspolitiske område. I det mindste en god del af landene vil ikke acceptere, at man bestrider deres vilje til uafhængighed, der fortrinsvis kommer til udtryk gennem deres diplomatiske initiativer, og hvis EU forsøger at fratage landene disse, vil man give afkald på enhver mulighed for inden for EU at kunne handle uafhængigt i udenrigsmæssige sammenhænge. For øjeblikket er den eneste måde, hvorpå man inden for EU kan udtænke og foranstalte udenrigspolitiske tiltag, at støtte sig til de nationale demokratier. Jo mere hårdnakket man forsøger at tage livet af sidstnævnte, jo mere svækkes det grundlag, der gør det muligt at iværksætte den slags fælles tiltag.
Det er den type spørgsmål, som Spaak-betænkningen burde være kommet ind på i forbindelse med diskussionen af FUSP. Det gør den langt fra. Under disse omstændigheder kan det ikke komme som en overraskelse, at vores gruppe forkaster denne betænkning.

Spiers
Det britiske Labour-Partis gruppe støttede Spaak-betænkningen, men med alvorlige forbehold.
Vi støtter ikke afsnit 8, hvori der anmodes om udvidelse af afstemning med kvalificeret flertal, således at alle beslutninger, undtagen beslutninger af forfatningsmæssig art, omfattes.
Det britiske Labour-Partis gruppe har forbehold med hensyn til betænkningens afsnit om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi støtter ændringsforslag nr. 1-3 af Gary Titley på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe.
Parlamentets afvisning af ændringsforslag nr. 2 var overraskende. I ændringsforslaget understreges det, at EU's manglende evne til at afhjælpe krisen i Kosovo skyldes mangel på politisk vilje og ikke institutionelle hensyn. I afsnit 20 - som vedtaget af Parlamentet - antydes det, at Den Europæiske Union er medlem af NATO. Det er den ikke.

Theonas
EU's fremtid berører direkte borgerne i dets medlemsstater, men også borgerne i Europa generelt. Især dem, der er de første ofre for EU's folkefjendske, arbejderfjendske nyliberale politik. De millioner af arbejdsløse, de millioner af fattige og forslummede, kvinder og unge, de hundreder af millioner af arbejdere, der står over for EU's angreb over én front for at afskaffe deres basale og elementære rettigheder.
Men Europa-Rådet holder, til trods for dets meget opreklamerede socialdemokratiske flertal, trofast fast på sine monetære, nyliberale opfattelser og fortsætter den samme politik som sine forgængere. Selve Rådets udgangspunkt er gennemførelsen af det indre marked og Den Økonomiske og Monetære Union, en nøje anvendelse af Stabilitetspagten og fastholdelse i Maastrichts nominelle indekser. Det vil sige gennemførelsen af målsætningerne for et angreb mod folkets indkomster, den sociale sikkerhed og arbejdernes rettigheder.
Lederne i EU er ikke kun blevet ufølsomme over for den folkelige reaktion og arbejderklassens modstand. De har ikke kun ikke uddraget de rigtige konklusioner af den krise, der hærger verdensøkonomien, og de skærpede situationer i en række lande og områder så som Rusland, Sydøstasien og Latinamerika, men de forsøger endog at sikre monopolerne og de store virksomheder såvel mod deres indre fjende, det vil sige mod de folkelige bevægelser og arbejderklassen, som mod deres internationale konkurrenter, men også mod de konkurrenter, der er i selve medlemsstaterne, som inden for rammerne af udøvelsen af deres suverænitetsrettigheder kunne sætte hindringer i vejen for, at deres valg blev sat i værk.
Centrale spørgsmål for Europa-Rådet er derfor spørgsmålene om den indre sikkerhed gennem fremme af integrationen af Schengen-aftalen, som blev besluttet i Amsterdam-traktaten, og styrkelsen af repressive politimyndigheder på europæisk plan, styrkelsen af KEPPA og fremme af de nødvendige systemændringer, der skal institutionalisere principperne for den variable geometri, afskaffelsen af vetoretten og enighed og en udbredelse af regelen om almindeligt flertal.
Med EU's udvidelse og valget af Agenda 2000 forsøger man at slå to fluer med et smæk. På den ene side at skabe nye markeder for europæisk kapital, at formindske Unionens »omkostninger« via den drastiske nedsættelse af de højst udviklede landes bidrag, at formindske de yderst utilstrækkelige bevillinger, som EU stiller til rådighed for udvikling og landbrug, at flytte ansvaret for følgerne af den økonomiske politik til medlemsstaterne, hvilket - samtidig med den pålagte finansdisciplin - betyder en reduktion af udgifterne til områder såsom undervisning, sundhed og socialpolitik, og en disponering af økonomiske midler til de store monopolvirksomheder.
På den anden side tilstræber man at fratage de folkelige bevægelser og medlemsstaterne deres modstandsmidler på nationalt og internationalt plan, og at fremme nye, folkefjendske, internationale aftaler såsom Den Multilaterale Investeringsaftale om, som fremmer suveræniteten af fremmede investeringer over for statsmagten, og som befæster »investorernes« interesser i stedet for arbejder- og folkebevægelsens krav.
Ofre for disse bestræbelser er også folkene i de lande, der står for at blive optaget i EU, eftersom det er en nødvendig forudsætning for deres optagelse, at disse staters regeringer godkender den såkaldte »EU-hævd«, det vil sige EU's institutionelle, juridiske og funktionelle ramme.
Der er kun én vej for arbejderne i alle Unionens medlemsstater, lige som for dem i de kommende medlemslande, nemlig at gøre modstand mod disse valg og denne politik. Arbejdernes kamp skal give svaret på monopolernes valg og skal åbne vejen for et andet Europa, fremtidens virkelige Europa, som skal tjene deres egne interesser, nemlig menneskelige interesser og ikke kapitalinteresser.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, jeg har som ordfører om fartøjer på indre vandveje anmodet om ordet for at sige følgende. Der er åbenbart sket en ændring, hvad angår Europa-Parlamentets referater til pressen. Der var f.eks. overhovedet ingen henvisninger til betænkningen om fartøjer på indre vandveje i pressetjenestens referat på tysk mandag eftermiddag. Det har i mellemtiden allerede medført protester fra tyske journalister her. Jeg vil gerne forstærke og offentliggøre denne protest, også på de tysksprogede parlamentsmedlemmers vegne. Der er åbenbart her sket en ændring, som er besluttet af generalsekretær Priestley alene, og som ikke kan accepteres i den foreliggende form. Det er os, der i Parlamentet bestemmer, hvorledes referaterne til pressen skal gennemføres! Jeg anmoder indtrængende om, at det ændres så hurtigt som muligt, så det for fremtiden ikke sker mere!

Formanden
Hr. Konrad, jeg har meget nøje noteret de bemærkninger, som De fremsatte, og naturligvis vil vi undersøge det og se til, hvad der kan gøres, for at der ikke i fremtiden opstår problemer, som dem De nævnte.

Schwaiger
Hr. formand, jeg vil gerne støtte hr. Konrads indlæg. Jeg har gjort den samme erfaring. Den tyske presseinformation vedrører budget, ordførere og eksterne økonomiske forbindelser. Heller ikke her kan man længere få øje på dette arbejde. Jeg anmoder indtrængende om, at pressereferaterne på tysk i lighed med den engelske og franske udgave igen bliver fuldstændige og tillige omfatter det, ordførerne siger. Jeg anser det for meget uheldigt, at dette pressereferat uden videre pludselig kobles af. Det vil vi ikke finde os i!

Formanden
Hr. Schwaiger, jeg har allerede haft lejlighed til at svare hr. Konrad, at jeg har gjort notat om det, han sagde. Personligt, om De vil, eftersom jeg har et vist ansvar inden for rammerne af formandskabet for at informere, har jeg aldrig været i tvivl om, at det er et område, hvor vi desværre endnu har mange problemer. Jeg har altid sagt det både til Formandskabet og i de rapporter til mine kolleger, som De alle har modtaget. Jeg ved udmærket godt, at vi endnu har mange problemer på dette område. Det er et af de meget store emner, hvor det desværre endnu ikke lykkedes os at være effektive og korrekte, og vi vil betragte denne side med stor opmærksomhed. Jeg beklager, at de tyske kolleger har disse problemer. De er ikke alene, men under alle omstændigheder er det yderst ubehageligt, at kolleger, der bruger meget tid på at fremlægge gode betænkninger eller andre arbejder her i salen, ikke kan opnå blot et elementært fremstød.

Mann, Thomas
Hr. formand, mange tak for dette indlæg! Jeg vil også gerne takke Dem, fordi netop De er kendt som en af de næstformænd, der kan sørge for, at vi får åbenhed, at vi forsøger at bringe vores arbejde ud til offentligheden, for at den almindelige interesse netop ikke begrænses til at omfatte emner som rejseudgifter, skandaler og lignende. Journalisterne skal informeres af os i tilstrækkelig god tid, og netop De som næstformand har gjort et stort arbejde for det, og den oplysning, De netop har givet os, opmuntrer os. Vi vil gerne benytte lejligheden til at videregive den personlige erklæring, De netop har afgivet, til journalisterne. Jeg anser det for et opmuntrende og godt tegn, og vi håber meget, at De går videre i nøjagtig dette spor. Derfor er det mig en særlig glæde, at De førte forsædet i dag under forhandlingen om dette emne, og jeg tror, det var med god grund, at vi henvendte os netop til Dem derom. Mange tak!
(Mødet udsat kl. 13.00 og genoptaget kl. 15.00)

Situationen i Kosovo
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om situationen i Kosovo.
Fru Ferrero-Waldner har ordet på vegne af Rådet.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer, siden vi sidst for nøjagtig to uger siden i Europa-Parlamentet drøftede emnet Kosovo, er der sket en udvikling, som i det mindste giver anledning til håb. Den Europæiske Unions og hele det internationale samfunds beslutsomme holdning, således som den kommer til udtryk i resultaterne af drøftelsen i Balkan-kontaktgruppen og navnlig i de såkaldte act -beslutninger af 13. og 16. oktober, har gjort det klart for Beograd, at det internationale samfunds tålmodighed med den politik, der føres angående Kosovo i Beograd, nu definitivt er slut, således som jeg allerede antydede under den sidste drøftelse her.
Jugoslavien må regne med alvorlige konsekvenser, dersom det ikke opfylder de forpligtelser, det har påtaget sig. I den aftale, som præsident Milosevic den 13. oktober indgik med USA's særlige udsending Holbrooke, øjner vi et grundlag for en politisk løsning på problemet Kosovo, ikke mere, men heller ikke mindre.
NATO's beslutning af 16. oktober om at forlænge den frist, Milosevic har til at trække hærenheder og specialpoliti ud, frem til den 27. oktober, viser, at en jugoslavisk afvigen fra forpligtelserne ikke vil blive tolereret.
De vigtigste punkter i aftalen, der blev godkendt af OSCE's Permanente Råd den 15. oktober og undertegnet af udenrigsministrene Geremek og Jovanovic den 16. oktober, er for det første: I løbet af de kommende uger stationeres der en gruppe ubevæbnede iagttagere på ca. 2.000 personer i Kosovo, den såkaldte Kosovo Verification Mission (KVM) under ledelse af OSCE i tæt samarbejde med NATO. KVM skal overvåge, at resolution 11/99, der blev vedtaget af De Forenede Nationers Sikkerhedsråd den 23. september, overholdes.
EU yder et væsentligt og særdeles synligt bidrag til Kosovo Verification Mission og til lindring af den humanitære nød. Den Europæiske Union deltager aktivt i forberedelserne til gennemførelsen af aftalen og har omgående taget de første nødvendige skridt til at muliggøre et gnidningsløst forløb. Netop i disse timer afholdes der et møde i Rådets politiske komité, hvor Den Europæiske Unions videre foranstaltninger drøftes. EU vil med 1.000 eller endog endnu flere iagttagere stille med hovedparten af KVM. Det bliver især vigtigt at sørge for iagttagernes sikkerhed på stedet.
For OSCE, der har sit hovedsæde i Wien, er gennemførelsen af Kosovo Verification Mission en stor udfordring. En hel række EU-medlemsstater har allerede givet tilsagn om kontingenter, Østrig stiller med ca. 50 personer. Den hårde kerne i KVM udgøres af Kosovo Diplomatic Observer Mission (KDOM). De ved, at Den Europæiske Union deltager med ECMM, European Community Monitoring Mission . Denne overvågning på jorden suppleres med NATO's overvågning af luftrummet, der allerede er i gang.
For det andet foreligger der en nøjagtig tidsplan for vejen frem til indgåelsen af en midlertidig aftale mellem centralregeringen i Beograd og repræsentanter for kosovoalbanerne. Senest den 2. november skal der foreligge en aftale om grundelementerne i en politisk løsning. Grundlaget for den er det dokument, EU's Balkan-kontaktgruppe og OSCE's formandskab har udarbejdet om Kosovos status.
For det tredje skal der inden den 3. november fastsættes en procedure og regler for afholdelsen af almindelige valg i løbet af de kommende ni måneder til et provinsparlament og lokale selstyreorganer samt for domstole under OSCE's opsyn.
For det fjerde skal Serbien garantere kosovoalbanerne og andre befolkningsgrupper i Kosovo fuldstændig ligeberettigelse for alle nationale og religiøse rettigheder inden for Jugoslaviens retssystem. Af en helt særlig betydning bliver også med henblik på at skabe tillid i den albanske befolkning og med henblik på et funktionsdygtigt selvstyre oprettelsen af lokale politienheder, som skal være underlagt kommunerne og sammensættes på grundlag af den etniske proportion.
Den humanitære situation i Kosovo var en af de væsentlige grunde til, at det internationale samfund så sig tvunget til hurtig og resolut handling. At forhindre det værste her er noget, det østrigske formandskab prioriteter højt. Østrig præsenterede i går i Wien de påbegyndte og yderligere planlagte EU-aktiviteter med henblik på flygtningenes hjemvenden. Vi håber, at disse foranstaltninger vil få bred opbakning på den næste samling i Rådet (almindelige anliggender).
De hjemløse flygtninges tilbagevenden, foranstaltninger med henblik på den forestående vinter, bistand til mennesker, som har fået midlertidigt ophold hos bekendte, og elementær hjælp til de kommende vintermåneder prioriteres ligeledes højt. Om alle disse aktiviteter lykkes, afhænger imidlertid i sidste instans af, om det vil være muligt at skabe sikre omgivelser til dem, der gerne vil vende tilbage. Det vil vi satse meget stærkt på.
Den Europæiske Union har i lang tid krævet, at blodsudgydelserne skal standses så hurtigt som muligt. For os er en løsning via politiske forhandlinger den eneste gangbare vej. Naturligvis skal volden virkelig ophøre helt, det vil sige, at en om end i første omgang uformel våbenstilstand skal overholdes til punkt og prikke af begge parter. Samtidig skal den humanitære situation forbedres hurtigt og grundlæggende. Først når disse to forudsætninger er opfyldt, kan det påregnes, at den tredje prioritet, nemlig indledningen af fornuftige forhandlinger mellem de to parter, kan gennemføres.
Angående den første prioritet: Den 23. september vedtog De Forenede Nationers Sikkerhedsråd resolution 11/99, som umisforståeligt opfordrer Beograd til at standse fjendtlighederne i Kosovo samt til at trække hærenheder og specialpoliti ud. NATO er nu rede til militær indgriben, dersom præsident Milosevic ikke inden den 27. oktober fører de indrømmelser, han har gjort på papiret, ud i livet.
Angående den anden prioritet, nemlig den humanitære situation: Den opgave, der påhviler EU's særlige udsending, formandskabets ambassadør Wolfgang Petrisch, består først og fremmest i at koordinere Den Europæiske Unions humanitære indsats med de internationale humanitære organisationers og samtidig fungere som kontaktperson både for regeringen i Beograd og mellem den og den politiske ledelse i Kosovo. Med henblik på en koordinering af de internationale aktiviteter har formandskabet nedsat arbejdsgrupper i Beograd og i Geneve. Formålet er gennem en samordnet og på stedet afstemt procedure at finde frem til landsbyer og mindre byer, hvortil de fordrevne, som for øjeblikket lever under åben himmel, kan vende tilbage i sikkerhed og med værdighed. Det vil i høj grad lette nødhjælpsarbejdet. Jeg har allerede fremlagt formandskabets project home , som skal gøre det muligt for de fordrevne at vende tilbage. De konkrete arbejder i forbindelse med projektet er i mellemtiden blevet indledt.
Hvad er der nået i de sidste uger? På baggrund af de gentagne bebrejdelser - for øvrigt fra begge sider - om, at der begås alvorlige krigsforbrydelser lige fra massehenrettelser ved skydning til krænkende overgreb mod kvinder og børn, har formandskabet allerede i månedsvis krævet, at der sendes et hold erfarne internationale eksperter i retsmedicin til Kosovo for at opklare disse alvorlige bebrejdelser.
Indbydelsen fra jugoslavisk side af et hold retsmedicinere fra universitetet i Helsinki er, må jeg sige, en succes for formandskabet. Det indledende hold kom til Beograd i går og skal i dag have de første informationssamtaler med formandskabets ambassadør. Allerede i overmorgen påbegynder han sit arbejde i Kosovo.
Nu til et andet punkt, der forekommer mig vigtigt, undertrykkelsen af de uafhængige medier i forbundsrepublikken Jugoslavien. For få dage siden lukkede regeringen med truslen om militær indgriben udefra som påskud nogle uafhængige radiostationer og dagblade. Formandskabet reagerede omgående derpå med en erklæring den 15. oktober og en protest fra formandskabets ambassadør til udenrigsministeriet i Beograd den 16. oktober. Nu står repræsentanter for de uafhængige medier i stadig kontakt med formandskabet, forskellige ambassader, NATO, FN og OSCE.
Vi skal gøre det klart for Beograd, at sådanne foranstaltninger ikke er forenelige med et medlemskab af internationale organisationer som Europarådet eller OSCE, og at de fordømmes meget skarpt af det internationale samfund. Den nye medielov, som i går blev vedtaget af det serbiske parlament, indeholder en række bestemmelser, som begrænser mediernes frihed. Det er urovækkende.
Det internationale samfunds resolutte og koordinerede fremgangsmåde har omsider givet resultater. Ganske vist drejer det sig nu om, at aftalerne også overholdes af præsident Milosevic, og at kravene i Sikkerhedsrådets resolution 11/99 også opfyldes. Bliver de det ikke, opretholdes den permanente trussel om målrettede militære angreb mod mål i Serbien. Ansvaret for, om det kommer så vidt med alle de konsekvenser, det kan få for Jugoslaviens befolkning, ligger hos Milosevic. Det har vi med al ønskelig tydelighed gjort ham klart.
Det internationale samfund og netop også Den Europæiske Union, som står bag de forskellige beslutninger om sanktioner, vil ikke længere se på, at flygtninge er ved at fryse ihjel eller dø af sult, at civilbefolkningen fordrives eller at der endog forekommer massakrer og andre gruopvækkende ting. Vi håber, at vi i forbindelse med den næste debat om Kosovo i Europa-Parlamentet allerede kan berette om konkrete fremskridt. Det vil være nødvendigt for sådanne fremskridt, at Den Europæiske Union, Råd, Kommission og Parlament, OSCE, NATO og FN samt alle de øvrige internationale aktører, der er involveret i stabiliteten i denne region og i de derboende menneskers skæbne, fortsat handler i fællesskab.

van den Broek
Hr. formand, Jeg skal fatte mig i korthed efter formandskabets velformulerede fremstilling og begrænse mig til at sige, at Kommissionen også arbejder hårdt i tæt samarbejde med formandskabet for at finde yderligere bidrag til den humanitære situation, som naturligvis har højeste prioritet. Vi har midlerne, det er et spørgsmål om koordination. Som formandskabet lige har nævnt, holder vi os i tæt kontakt, også med højkommissæren for flygtninge, for at sikre, at tilbageleveringen af fejlplacerede personer og flygtninge kan komme i gang. Det er en langsom og svær proces, fordi det også kræver et trygt miljø. Selvom vi er overbevist om, at den værste vold og uro er overstået efter aftalen med hr. Holbrook og præsident Milosevic, kan vi ikke være sikre på, at situationen er holdbar - overvågning er absolut nødvendigt. Vi mener, at Den øverstkommanderende for de allierede styrker i Europa, general Clark, har gjort det fuldstændig klart over for præsident Milosevic, hvad der helt præcist kræves rent militært, især i forbindelse med tilbagetrækningerne, som indtil nu ikke er foretaget, og så længe det ikke er tilfældet, er der stadig fare for, at fjendtlighederne blusser op igen med al de menneskelige lidelser, som det måtte medføre.
På anmodning fortsætter Kommissionen i mellemtiden med at udarbejde forslag til Rådet med henblik på at skærpe de sanktioner og politikker, der allerede har været pålagt i et stykke tid, men som indeholder smuthuller, som skal fjernes. Vi arbejder forstsat på dette.
Ligesom formandskabet fordømmer vi den lov, der blev vedtaget af Jugoslaviens parlament i går, og som forbyder offentliggørelse af en række uafhængige aviser og radiostationers transmission af undervisningsprogrammer på serbisk fra udenlandske radiostationer. Det udtrykker helt klart det politiske klima i Jugoslavien i disse dage, hvor grundlæggende rettigheder og frihed - især pressefrihed - har været genstand for konstant undertrykkelse, og denne undertrykkelse fortsætter.
Jeg kan kun sammen med formandskabet håbe på, at situationen stabiliseres, og at der vil ske tilbagetrækninger. Det er ikke blot en forudsætning for, at flygtninge og fejlplacerede personer kan vende tilbage under fredelige omstændigheder, men det er også en absolut nødvendighed at lade hjælpearbejderne gøre deres arbejde uden fare for deres liv. Det er meget vigtigt, at den store mission på 2000 personer kan arbejde under sikre forhold.
Sidst, men ikke mindst, vil det også være voldens ophør og præsident Milosevics opfyldelse af forpligtelser, der bestemmer det politiske klima, hvori en politisk løsning i sidste ende skal forhandles.
Jeg er enig med formandskabet i, at vi ikke kan finde anden løsning på Kosovo-problemet end en politisk løsning. Det eneste spørgsmål er, hvorvidt det også gælder præsident Milosevic. Det vil vise sig.

Titley
Hr. formand, det er klart, at vi i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe er begejstrede for de fremskridt, som formanden for Rådet har kunnet rapportere. Vi lykønsker formandskabet med alle de seneste ugers tiltag.
Vi er yderst tilfredse med, at vi nærmer os en løsning i Kosovo, og at præsident Milosevic tilsyneladende endelig har accepteret princippet om selvstyre for Kosovo, og derfor har vi nu basis for fremskridt.
Vi er naturligvis alle interesserede i at sikre, at de signaler, som Parlamentet udsender, tydeligt viser, at våbenhvilen skal gælde alle sider i Kosovo. Mordet på fire serbiske politifolk i weekenden - tilsyneladende begået af UCK - er kun til gavn for dem, der ønsker at underminere denne proces. Så vi må gøre det helt klart, at alle sider skal overholde våbenhvilen. Vi skal også være klar over det, man kunne kalde CNN-faktoren, det vil sige, at vi tror, problemet er løst i det øjeblik, vi slukker for fjernsynet.
Vi skal også understrege, at vi kun er ved begyndelsen og ikke afslutningen af en proces. Det vil kræve en kæmpemæssig indsats at få Milosevic til at holde sin del af aftalen, og, som vi har set, og som formanden for Rådet og kommissær van den Broek har nævnt, har en af Milosevics første handlinger været at forbyde de uafhængige medier i Jugoslavien, og det er helt klart et tegn på, at han stadig ikke er til at stole på.
Vi må ikke glemme, at det udelukkende var den håndgribelige trussel om militær indgriben, der tvang Milosevic til forhandlingsbordet, og denne trussel må opretholdes. Derfor er det vigtigt at overholde tidsfrister, især den 2. november. Vi må heller ikke glemme, at truslen om bred militær indgriben medfører en risiko for, at Milosevic leger katten efter musen. Hvornår gribes der ind? Derfor er det så vigtigt at overholde tidsfristerne.
Vi er også kun ved begyndelsen, fordi vi nu har brug for - som i Bosnien - det internationale samfunds fulde støtte til genopbygninen af Kosovo og til at skabe stabilitet og sikkerhed i landet. Landene kan ikke bare vende sig bort i den tro, at nu er problemet løst. Vi er ikke en gang begyndt. Jeg vil gerne - ligesom kommisær van den Broek - se en stramning af sanktionerne og udarbejdelse af en ny FN-resolution, som går ud over 1199, og som understreger, at der vil blive tale om militær indgriben, hvis Milosevic ikke overholder aftalen. Hvis vi ikke gør det, vil vi se, at han om et halvt år igen spiller os et puds. Jeg ønsker ikke en gentagelse af tragedien, især de sidste 3-4 ugers tragedie, da hele situationen accelerede i et omfang, som man ikke kan acceptere at være vidne til.

Pack
Hr. formand, kære fru formand for Rådet, jeg er ikke rede til så hurtigt som den, der havde ordet før mig, at se fremskridt, hvor der ingen er. Derfor vil jeg gerne sige: Jeg ser ikke nogen afvarsling, og jeg ser ikke noget vendepunkt i nøden i Kosovo. Alle vestlige politikere er igen hoppet på Milosevics limpind. Hvorledes ser da Holbrooks forhandlingsresultat ud? Dette forhandlingsresultat kunne tidligst og senest have givet noget i foråret i år. I denne tid, hvor landsbyer i Kosovo fortsat bliver bombet og mennesker fortsat gøres til flygtninge, sender vi 2.000 OSCE-observatører dertil. Hvad skal de og hvad kan de gøre?
Den lovede eventuelle tilbagetrækning af serbisk militær kan de jo reelt ikke holde øje med. Hvem får os til at tro det? Hvorledes kan de da bevise den? Tilbageblevne soldater uden uniform kan de ikke identificere. Endvidere bliver serbiske politistyrker, som i årevis har udøvet den samme morderiske profession, i landet. OSCE-observatørerne er ubevæbnede. Beskyttelsen af dem er ikke sikret, for slet ikke at tale om beskyttelsen af de albanere, de skal observere. Rekrutteringen af disse observatører forekommer mig også yderst tvivlsom. Hvem er de egentlig? Hvilke kvalifikationer har de? Jeg undersøgte det engang i Tyskland. I Tyskland hyres de for DEM 6.000 om måneden plus USD 100 om dagen, det bliver DEM 10.000 om måneden til hver observatør.
Der er mange, der lader sig lokke af sådan noget og drager ud i det uvisse. Jeg har sagt til mange, der har spurgt mig: Lad være. Er der virkelig nogen, der tror, at de NATO-fly, der flyver ind over Kosovo, giver dem nogen beskyttelse? Et forbandet déjà vu , allerede igen. Den skæbne, FN-soldaterne i Bosnien-Hercegovina fik, og de var endda bevæbnet, så de kunne beskytte sig selv - og OSCE-observatørerne er ikke bevæbnede, ikke engang så de kan beskytte sig selv - maner til eftertanke. Men lad os nu antage, at observationen skulle forløbe uden de vanskeligheder, jeg beskrev, og naturligvis også uden resultat, hvad nu enhver ved. Der er lovet valg om ni måneder, men hvad skal befolkningen dér da vælge, hvilken forsamling? Er der noget fornuftigt menneske i eller uden for Parlamentet, der tror, at der kommer et acceptabelt resultat ud af forhandlingerne mellem Milosevic og albanerne inden fristens udløb? De forhandlinger er Milosevics taktiske forhandlingsmasse, hans politiske overlevelsesstrategi. Han vil blive ved med at forhandle, indtil vi til sidst bliver trætte af, at de stædige albanere ikke vil give sig. Vi vil fjerne vores mulighed for at true, men de serbiske soldater kan være tilbage i Kosovo på seks timer, hvis Milosevic vil have det. NATO skal igen bruge et halvt år, inden det får sig kæmpet igennem til et standpunkt.
Hvor blinde er de vestlige politikere egentlig, siden de tror Milosevic, når han siger, at han vil give efter i Kosovo, når han samtidig, således som De begge beskrev det, forbyder alle uafhængige medier i sit eget land og i går i al hast fik en lov igennem parlamentet, som gør det strafbart blot at videregive meldinger fra CNN på tv og »Deutsche Welle« i radioen? Sådan optræder en mand ikke, hvis han agter at respektere albanernes menneskerettigheder. Han respekterer ikke engang sine egne serbiske landsmænds menneskerettigheder. Han træder dem under fode.
Kære fru rådsformand, Deres tro på, at man kan garantere noget som helst inden for Jugoslaviens retssystem, i et Jugoslavien, der er så langt borte fra demokratiet, at man slet ikke kan forestille sig det, milevidt, ja næsten evigheder borte. Det er virkelig en smule naivt, og det er uansvarligt over for albanerne. Når det siges her, at De har et håb om, at De næste gang kan fortælle os noget bedre: Håb kan man altid nære, men det er ubegrundet, for som det allerede gælder i Kosovo: Milosevic er problemet, ikke problemløseren.

Haarder
Hr. formand, fru Pack har desværre fuldstændig ret. Der har været en fortvivlet stemning her i salen, når vi har drøftet disse ting, og med god grund. Eftertiden vil huske vores afmagt i Bosnien og i Kosovo på samme måde, som vores forældre husker afmagten i Hitlers første år, da han udnyttede vestmagternes svaghed. Picasso gav tragedien form med sit Guernica. En maler vil måske om nogle år male et tilsvarende maleri, han vil kalde Srbrenica. Hvor ufatteligt det end lyder, er Srbrenica jo værre end Guernica, og det skete i vores levetid, mens vi var valgt til at tage vare på vores verdensdel. Og det var vores tropper, der svigtede og blev svigtet. Hvis det bryder løs igen på grund af Vestens svaghed i Kosovo, så vil vi igen spørge: Hvor mange lig skal der på bordet, før hjælpen kommer frem?
Jeg ved godt, at det er NATO og ikke EU, der står med de militære pressionsmidler. Men næsten alle vores lande er jo med i NATO, og vi har jo noget, vi kalder en politisk union, vi har en vision om, at vi skulle tale med én stemme. Hvad har vores lande gjort for at få NATO til at handle hurtigere? Vi kan ikke skyde skylden på NATO og slet ikke på USA. Tværtimod må vi love og takke det USA, der heldigvis - i modsætning til os - er i stand til at tage affære, når vi går i opløsning på grund af splittelser og nationale særinteresser. Jeg håber, at Ministerrådet tager en grundig storvask og lærer af de tragiske følger af denne splittelse. Det ene medlemsland ville end ikke overholde de sanktioner mod flytrafikken, som der var blevet enighed om, og et andet medlemsland har på ejendommelig vis været forbeholdent og virket som bremseklods. Ja, hr. formand, det er Storbritannien og Frankrig, jeg tænker på, men mit eget land, Danmark, er ikke bedre. Danmark har på grund af en tabt folkeafstemning i 1992 slæbt rundt på et perspektivløst forbehold, som endog forhindrer vores regering i at være med til at træffe beslutning om minerydning og evakuering og humanitære aktioner, så vi er ikke en pind bedre.
Det ufattelige er, at der stadig er nogle, der frygter, at samarbejdet bliver til for meget. Enhver kan jo se, at risikoen er det stik modsatte, at det bliver til ingenting. Og at vi alene kan finde ud af at feje op og tælle ligene, når ulykken er sket, samt modtage enorme flygtningestrømme, hvorved vi jo gør Milosevic den allerstørste tjeneste. Kære kommissær, kan vi nu være sikre på, at der gøres alt for at hjælpe så mange som muligt også i bjergene, og også selvom UCK og serberne begynder at skyde på hinanden? Kan vi være sikre på, at det ikke ender med et nyt Srbrenica, hvor de, der skulle hjælpe, ved den mindste trussel bare forlader pladsen for at overlade folk til deres skæbne. Jeg tager til Kosovo på lørdag, hr. kommissær, jeg ved, at der gøres et fremragende arbejde dernede, men får de også den opbakning, de skal have? Det vil jeg gerne have svar på.

Daskalaki
Hr. formand, forhandlingerne om det, der er dukket op efter Jugoslaviens opløsning, er ofte karakteriseret af høje toner.
Kosovo er det mest akutte problem i øjeblikket. Det indeholder farer for stabiliteten og sikkerheden i hele området, det truer med at berøre selve EU, hvis urolighederne breder sig mod syd. Det er altså påkrævet med den største nøgternhed, for meget ofte høres de højeste stemmer fra sider, som ikke står over for nogen direkte fare.
Vi har en 10-dages forlængelse af NATOs ultimatum og en skrøbelig aftale, som måske ikke er fuldkommen, den kan overtrædes fra begge sider, men den er et positivt første skridt, det understregede også rådsformanden. Vi bør støtte den og kræve, at den bliver respekteret. At fanatikere altid vil reagere på sådanne aftaler og forsøge at underminere dem, er en kendt sag. Det er endnu en grund til, at vi skal insistere. Der skal ikke herske nogen tvivl om de voldsomme, serbiske angreb på civilbefolkningen, om overtrædelsen af menneskerettighederne, om Beograds forsøg på at give pressen mundkurv på. Men også den såkaldte albanske befrielseshærs uforsonlighed, som begrænser mulighederne for det moderate Rugova, er et faktum.
Vi må også tænke på, om mon den af Vesten førte, systematiske marginalisering af hele det serbiske folk ikke simpelthen har styrket fanatikerne og nationalisterne, og om det, som den ikke-nationalistiske opposition siger om Milosevic, gælder, nemlig at han vedligeholder den overbevisning, at alle er imod serberne, og at de bliver nødt til at kæmpe for at overleve.
EU må med alle mulige diplomatiske pressionsmåder støtte den aftale, der er opnået, og kræve, at de demokratiske principper og menneskerettighederne bliver respekteret, samt de reformer, der er omtalt i Kosovo. Alle, også den engelske udenrigsminister nævnte det i går, er enige i, at der ikke kan blive tale om selvstændighed. Men en militær indgriben fra NATOs side i et suverænt land uden Sikkerhedsrådets mandat og uden en enig beslutning fra alle dets faste medlemmer er ikke nogen helt let sag. Der findes også andre former for indgriben, som rådsformanden antydede og nævnte meget forsigtigt. Hvis vi viser stabilitet, vil der blive opnået både politisk enighed, og Kosovo-indbyggerne vil blive rehabiliteret gennem de nye aftaler, og det serbiske folk vil lettere slippe af med fortidens spøgelser, som behersker det.

Ephremidis
Det er et faktum, hr. formand, at der er tale om en aftale med visse punkter og visse tidsplaner. Det er interessant, om den om så blot midlertidigt kan standse blodsudgydelserne og volden, selvom den undertiden fra begge sider bliver overtrådt af uansvarlige fanatiske elementer. Men, hr. formand, denne aftale har nogle skampletter, den har nogle mangler. Det er en aftale, som er blevet pålagt efter ydre pres, under truslen om anvendelse af ekstrem vold, endog om ydre militær indgriben. For det andet er den mærket af partiskhed, for, når vi taler om sammenstød, tænker vi kun, og vi indstifter og forudser forpligtelser - også her i salen - kun på den ene side, og vi ser bort fra den anden. Det vil sige, som om der ikke eksisterer to sider, som på godt og ondt støder sammen retfærdigt eller uretfærdigt for den ene eller den anden side. Til sidst, hr. formand, vil denne aftale afhænge af, hvordan den udvikler sig i virkeligeheden, for at vi kan hilse den velkommen, ligesom vi i forgårs hilste aftalen for Irland velkommen: Hele Parlamentet klappede stående i ti minutter over denne aftale. En sådan aftale er der brug for, en oprigtig aftale, som sigter mod en fredelig og politisk løsning, retfærdig for alle parter og ikke ensidig.

Tamino
Hr. formand, som jeg allerede havde lejlighed til at slå fast her i Parlamentet for en måned siden, så sker der i dag stadig det, når en aftale skrider frem, at Den Europæske Union ikke foretager sig noget. Desuden skal det siges, at der i over 10 år ikke har været gjort nogen reel indsats for at støtte freden og navnlig den albanske befolknings ikkevoldelige indsats under præsident Rugovas ledelse. Ud fra denne betragtning må vi sige, at vi efter 10 år med den albanske befolknings forsøg på tvang og ikkevold for at opnå nogle ukrænkelige rettigheder har fået nogle sammenstød, som praktisk taget var uundgåelige. Og her kan vi ikke lade være med at understrege, at Den Europæiske Union ikke har spillet nogen rolle af betydning i krisen. Man har faktisk overladt beføjelserne til USA og til NATO. Dette skal naturligvis ses i en større sammenhæng, nemlig den manglende fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik inden for Den Europæiske Union, men vi kan ikke lade være med at gøre opmærksom på Unionens manglende rolle.
Heller ikke i denne fase har man udnyttet mulighederne fuldt ud. Hvorfor stod den europæiske forhandler González f.eks. ikke ved den amerikanske forhandler Holbrookes side? Måske var Unionen ikke bekymret over flygtningenes vilkår, men kun over risikoen for, at de albanske flygtninge fra Kosovo skulle komme ind i Europa? Er det vores eneste bekymring? Dette viser naturligvis, at vi ikke er særligt opmærksomme på, hvad der sker i balkanområdet, og at vi mangler en sand politik, der inddrager hele balkanområdet i den kommende udvidelsesproces, som udvider Den Europæiske Union mod øst.
Disse er efter min mening de reelle problemer, som vi bør slå fast. Men når det er sagt, må vi selvfølgelig se positivt på den kendsgerning, at der den 14. oktober blev indgået en første aftale, og at denne indebærer en øjeblikkelig våbenstilstand, en tilbagetrækning af de jugoslaviske styrker fra området samt tilstedeværelsen af 2000 observatører. Vi må ganske vist sige, at 2000 observatører forekommer os at være et lidt lille antal til at kunne nå denne målsætning. Efter vores mening er det dog betænkeligt, at dette ikke er resultatet af en reel forhandling, men blot resultatet af NATO's trusler om bombning. Dette viser desværre Milosevics vilje og ringe evne til dialog. Vi mener, at det er nødvendigt at sikre en fuldstændig og øjeblikkelig tilbagetrækning og at forsøge at undgå enhver form for sammenstød. Vi må derfor slå fast, at det ikke kun er Milosevics ansvar, når dette sker, men også UCK's. Vi håber, at våbenstilstanden ikke blot er et formål i sig selv, men at den vil være en sand forudsætning for en dialog, der fører til en endelig løsning på Kosovo-problemet, hvor der tages udgangspunkt i Kosovos selvstyre, og en forudsætning for at forsøge at løse alle problemerne i balkanområdet, når man tænker på, hvad der sker i Serbien i dag - nemlig lukningen af visse uafhængige aviser - og hvad der sker i Makedonien, hvorfra der kommer nogle alt andet end opmuntrende signaler.

Dupuis
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, Jeg vil først og fremmest sige til Titley, at man skal være ret modig for at sige, at man i disse dage har fundet frem til en løsning på Kosovo-problemet, og at der er gjort fremskridt.
Jeg synes, at vi efter alle de forsøg, som nogle af os har gjort de sidste par måneder, skal bøje os for fakta og måske få Rådet og Kommissionen til at holde sig til kendsgerningerne. Disse kendsgerninger indebærer, at dagens Europæiske Union giver op over for tragedien i Kosovo og Serbien, på samme måde som Europa gav op over for, hvad der skete i Tjekkoslovakiet, i Østrig og andre steder i »30'erne. Jeg synes, at det er en skandale, at det er amerikanerne, der tager affære i Kosovo, mens Den Europæiske Union ser ud til at give afkald på alle former for indblanding, politik og politiske mål.
Sålænge denne hr. Milosevic er i Beograd, bliver der ingen fred hverken for albanere, serbere, ungarere, sigøjnere eller nogen i den lille republik Jugoslavien. Vi må i dag gøre noget ved dette problem, vi må organisere os, så vi kan slå dette national-kommunistiske regime ned. Med al respekt for vores socialistiske kolleger, der med rette glæder sig over retsforfølgelsen af Pinochet, er det på tide, at de tør påbegynde arbejdet med at føre Milosevic for domstolen i Haag hurtigst muligt, så alle serbere og albanere kan genopbygge et demokrati og løse deres problemer, der vedrører det at skulle leve sammen. Vores problem er derimod, og det gentager jeg, hvorvidt vi vil støtte et national-kommunistisk regime eller ej.

Angelilli
Hr. formand, ærede kolleger, situationen i Kosovo er stadig problematisk og forvirret, og Milosevic er fuldstændig upålidelig. På trods af NATO's opmærksomme observation og enkelte OSCE-observatørers tilstedeværelse i området er skydningen i Kosovo blevet genoptaget ifølge pressen i de sidste par dage. Der er således tale om flere tragedier og flere personer, der er tvunget til at forlade deres hjem og søge tilflugt i skovene. På grund af genoptagelsen af kampene er FN i øvrigt også blevet nødt til at holde op med at sende vogntog med humanitær hjælp ud i området.
Ifølge albanske kilder er serberne, i stedet for at trække deres tropper tilbage, sågar ved at sende nye styrker til Kosovo, hvorved de overtræder betingelserne i resolutionen fra FN's Sikkerhedsråd fuldstændigt. Imens bliver krisen hele tiden alvorligere og vanskeligere for de ca. 60.000 flygtninge, der har søgt tilflugt i skovene, og for alle de andre, herunder mange børn, der søger sikkerhed og fred gennem en massiv udvandring til de centraleuropæiske lande og til Italien. Alene i Italien er der i løbet af de sidste par uger faktisk gået mere end 1.500 indbyggere fra Kosovo i land ved Puglias kyster, hvilket naturligvis har skabt vanskeligheder med hensyn til modtagelsen og hjælpen.
Unionen, der har overladt sin indflydelse til andre internationale organer, har endnu en gang ikke haft modet eller været i stand til at fastlægge den mindste europæiske strategi for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Unionen har vist, at den ikke er i stand til at have en sammenhængende og skarp holdning til denne krise. Alt er overladt til FN og NATO.
En italiensk avis bringer i dag et interview med Tony Blair, hvor han - måske også for at provokere - understreger, at det er tvingende nødvendigt at finde én enkelt person, som repræsenterer Den Europæiske Union i NATO, og som skal være en slags udenrigsminister for Den Europæiske Union. Det eneste konkrete bidrag fra Den Europæiske Union er til gengæld stadig opgaven med observatører fra OSCE, som i øvrigt tøver med at installere sig i Kosovo. Der var tale om 2000 observatører, men så vidt jeg kan se er de kun 200 eller 300, så de udfører under alle omstændigheder ikke deres opgave.
Europa er rent faktisk fraværende, mens de serbiske styrker er længe om at trække sig tilbage, idet de spiller på modsætningsforholdene og polemikken inden for NATO, mens Mladic og Karadzic fortsætter med at holde sig skjult og undslippe det internationale retsvæsen, og mens man bliver ved med at tillade de serbiske myndigheder at lukke munden på pressen, idet de bruger påskud for at lukke alle de aviser, der er uenige med regimet.
Vi spørger os selv, hvorfor Den Europæiske Union, der ellers er så opmærksom på menneskerettighedsspørgsmål, ikke udtænker en mere effektiv og fast politik? Mens et helt folk udsættes for utrolige lidelser og uretfærdigheder, bliver vi bare ved med vores sterile og uendelige forhandlinger, protester, verbale fordømmelser og arbejdsgrupper.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne sige, at vi skal tage nogle meget kraftigere initiativer. Jeg er enig med hr. Dupuis, som ønsker, at man endelig udsteder en international arrestordre mod Milosevic for at få bragt denne krigsophidsende - jeg vil endda sige kriminelle - politik til ophør.

Wiersma
Hr. formand, jeg synes egentlig, at atmosfæren indtil nu har været lidt påfaldende her under diskussionen. Der tales lidt dystert om det, som Holbrooke har tilvejebragt også med vores medvirken, som om der ikke skulle være gjort nogen fremskridt i de forløbne uger. Det afviser jeg. Jeg tror, at hvad vi nu ser, med al den tvivl, som De kan have, bestemt er en slags fremskridt, og jeg ville bestemt ikke have betegnet bombardementer som et fremskridt. Jeg er glad for, at det ikke er kommet så vidt. For to uger siden stod jeg endnu her med den ængstelige forventning, at NATO ville gribe ind i Kosovo-konflikten. Vi gav også da udtryk for vores støtte til den hårde kurs over for styret i Beograd, men vi håbede alligevel samtidig, at dette ikke ville føre til et brud inden for De Forenede Nationer, og at der måske alligevel ville blive fundet en politisk løsning. Jeg vil endnu en gang understrege dette. Vi har hele tiden sagt: frem for alt fortsætte med at stræbe efter en politisk løsning. Det har været vores holdning, og det er fortsat vores holdning. Imod vold, vold skal kun være den sidste udvej.
To uger senere kan vi være forsigtige optimister. Truslen om en militær intervention og Holbrookes forhandlingskvalitet har i sidste øjeblik fået Milosevic på bedre tanker, selvom han selv, som sædvanlig, fremstillede det som en sejr, og selvom han en passant greb ind over for de uafhængige medier. I næste uge skal de serbiske tropper være forsvundet fra Kosovo. Det forløber møjsommeligt, det kan vi se, og der er stadig en risiko for, at grupper, som har interesse i det, igen lader konflikten blusse op. Den militære trussel fra NATO skal derfor fortsat være der, men der må også udøves pres over for UCK, for at de ikke skal krænke våbenstilstanden. Begge parter er ansvarlige for gennemførelsen af aftalerne. Provokation, uanset mod hvilken side, afviser vi. Serberne må skabe muligheder for et autonomt Kosovo, men det skal endnu en gang gøres klart over for albanerne, at der efter vores opfattelse ikke er nogen mulighed for uafhængighed. På dette grundlag kan der efter fuldstændig gennemførelse af FN-resolution 11/99 indledes forhandlinger om Kosovos fremtid, uden forhåndsbetingelser.
Det er nu vigtigt, at OSCE hurtigst muligt kan installere sig. Det haster med at udstationere observatørerne for at formindske risikoen for episoder. Jeg er enig med dem, som har udtrykt bekymring over de risici, som observatører selv skaber. Jeg tror, at man i de kommende uger skal se ordentligt på, hvordan disse mennesker kan sikres bedst muligt. Vi er også glade for, at Unionen har stillet penge til rådighed for den humanitære støtte. Vi håber, at Rådet (almindelige anliggender) hurtigst muligt vil give det nødvendige retsgrundlag herfor, men denne hjælp må også samtidig komme i gang hurtigst muligt.
Hvad der nu er opnået, kunne man betegne som den mindst dårlige løsning, men det er dog en løsning, som kan betyde en begyndelse til en proces, hvori også problemerne omkring Kosovo kan løses. Det er i hvert fald en løsning. Jeg har ikke fra de kritiske kolleger omkring mig hørt, hvilken løsning der så ville have virket. Det er en skrøbelig løsning, vagtsomhed er derfor påkrævet, og gennemførelsen deraf kan ikke blot overlades til konfliktparterne. En varig involvering af det internationale samfund og frem for alt også af Den Europæiske Union er nødvendig og ønskværdig.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, fru formand for Rådet, De må ikke tage mig det ilde op, at jeg ikke kan dele Deres om end forsigtige optimisme, fordi jeg har visse problemer med det. De sidste år og navnlig hr. Milosevics adfærd i de sidste år har lært os en del. Ret beset burde vores egen adfærd i de sidste måneder også lære os noget. Hvis vi dengang, da situationen i Kosovo forværredes, ligeledes havde vurderet den så meget desto mere alvorligt, ville vi også nu meget nemmere kunne dele optimismen. Men vi gav ham slappe tøjler i alt for lang tid, i alt for lang tid reagerede vi praktisk talt overhovedet ikke eller kun meget lidt. Vi ventede, til huset virkelig brændte, med at tilkalde brandvæsenet. Heldigvis kan vi nu konstatere, at ilden efterhånden begynder at dø ud af sig selv. Men branden er der uden tvivl stadig, og det ville ret beset være vores opgave igen og igen at gøre opmærksom på, at huset rent faktisk stadig brænder, og at ilden endnu ikke er gået ud.
I denne sammenhæng gør det mig egentlig også meget ondt, at jeg ikke én eneste gang under denne debat har hørt begrebet folkenes selvbestemmelsesret. Jeg mener, at vi til stadighed skal holde dette begreb op og puste nyt liv i det som princip - som sådant er det jo også forankret i OSCE og ikke hos os. Vi undlod i forbindelse med den krig, der kom, da det tidligere Jugoslavien begyndte at gå i opløsning, at anvende principperne om folkenes selvbestemmelsesret i rette tid, og nu gør vi det igen.
Hr. Wiersma, det gør mig ondt at måtte sige Dem, at nogle af de begreber, De anvender, er ren neokolonialisme, fordi De laver en liste over forud fastsatte betingelser for folk i Kosovo, betingelser, som de ret beset selv skal bestemme. De opstiller forud fastsatte betingelser og siger, at De ikke kan forestille Dem en selvstændighed i uafhængighed, men det er ikke vores opgave at træffe afgørelse herom, det er det de pågældendes egen sag at gøre. Vi skal være meget forsigtige her, dersom vi i praksis foregriber dette.
Lige et par bemærkninger mere: Vi skal nu samle vores kræfter om de faktorer, som er stabile i denne region, og støtte dem. Sidste søndag var der valg i Makedonien, og dér blev det gammelkommunistiske regime væltet. Der kommer med stor sandsynlighed - der kommer en ny valgrunde om to uger - en ny regering, som allerede straks ved indledningen af valgkampen sagde, at den naturligvis ville opbygge et helt andet forhold til den albanske befolkning i Makedonien. I rigtig mange valgkredse sejrede makedonske kandidater - navnlig fra den demokratiske alternative liste - og jeg håber, at vi her i umiddelbar nærhed af Kosovo for fremtiden får en region med stabilitet. Det skal vi fra europæisk side støtte på passende vis.
Til slut vil jeg lige udtale det ceterum censeo , som er utrolig nødvendigt for os: Vi må ikke glemme, at årsagen til hele miseren faktisk hedder Milosevic, og at man ikke kan forhandle med ham, men kun om ham, og det skal foregå i Haag!

Cars
Hr. formand, endelig har det internationale samfunds beslutsomme handlinger givet resultat. Jeg mener, at vi europæere endnu en gang bør takke USA for det. Jeg kan præsentere Den Liberale Gruppes vurdering af aftalen mellem Holbrooke og Milosevic med observatører og det hele. Men jeg bemærkede det, kommissær van den Broek sagde om, at den militære tilbagetrækning endnu ikke er afsluttet, og, tilføjede han, at begrænsningerne af medie- og ytringsfriheden i Beograd skærpes. Derfor er det meget fint, hvis NATO nu er parat til at gribe ind militært, hvis Milosevic ikke opfylder sine forpligtelser senest den 27. oktober. Kan vi stole på det? Eller er der risiko for endnu en forlængelse af tidsfristerne? Jeg vil være taknemmelig, hvis ministeren vil besvare disse spørgsmål.
Det er nu meningen, at der skal indledes forhandlinger mellem Milosevic og lederne i Kosovo. Men, fru rådsforman, lederne fra Kosovo går vel ind i disse forhandlinger med den ene hånd bundet på ryggen? Må de have frihed og selvstændighed som mål? Svaret på det spørgsmål er sikkert nej! De må forhandle om øget selvstyre, men EU og Nato tvinger dem til som udgangspunkt at acceptere Milosevic som statschef. Sådan er det vel netop, fru rådsformand?
Vi europæiske liberale havde ønsket, at forhandlingerne skulle ske uden forudsætninger. Vi mener, at det er en stor fejl, at det ikke er blevet sådan.

Caccavale
Hr. formand, ærede kolleger, her efter to uger har vi en situation, der er en smule anderledes: Man har endnu en gang foretrukket at forhandle med Milosevic og betragte ham som en del af løsningen på Balkans problemer, i dette tilfælde på problemet i Kosovo, ligesom det var tilfældet med Bosnien førhen og med Kroatien endnu længere tilbage.
Man har efter min mening endnu en gang valgt den forkerte løsning, for det første fordi Europa endnu en gang har været klassens nummer sjok og hørt til dem, der bare stod og kiggede, og som ventede på, at deres amerikanske far skulle komme og løse deres problemer. Europa har endnu en gang været en politisk dværg og ude af stand til at give udtryk for sin selvstændige evne til at tage et politisk initiativ med hensyn til et problem, som er lige ved siden af os. For det andet tror jeg ikke, at vi med denne aftale, som vi med nød og næppe fik fravristet Milosevic, vil kunne få ham til at opføre sig ansvarligt. Milosevic har allerede foretaget en etnisk udrensning i Kosovo; han har allerede angrebet indbyggerne i Kosovo og jaget dem bort, og han har brændt mindst 700 landsbyer i området. Jeg spørger mig selv - og jeg spørger Dem - hvordan man kan genoprette status quo ante , og om vi kan stole på en mand, som endnu en gang har vist sig, her under de seneste begivenheder, at være en forbryder, som massakrerer kvinder og børn; en mand, som har vist, at det ikke er ham, der er en del af løsningen, men at han i virkeligheden udgør problemet, Balkans egentlige problem, Kosovos egentlige problem og Jugoslaviens egentlige problem?
Der bliver ikke fred, hverken i Kosovo eller andre steder, så længe Milosevic står i spidsen for det jugoslaviske styre.
Jeg anmoder endnu en gang om, at vi står urokkeligt fast over for Milosevic, og at Europa foreslår, at han retsforfølges for krigsforbrydelser og stilles for Den Internationale Domstol i Haag for krigsforbrydelserne i det tidligere Jugoslavien.

Carnero González
Hr. formand, jeg er meget i tvivl om, hvorvidt vi kan glæde os over det, som det internationale samfund har gennemført i de seneste uger, og jeg mener, at følgende passive sætning burde vendes om: »Milosevic er blevet tvunget til at forhandle.« Er det ikke snarere Milosevic, der har tvunget det internationale samfund til at forhandle? Der er ikke engang blevet forhandlet med Milosevic om opfyldelsen af Sikkerhedsrådets resolution 1199, men om de punkter, som han har fundet belejlige. Faktum er, at der ikke er sket nogen forandringer efter indgåelsen af aftalerne. Vil f.eks. de kontrollører, der sendes til Kosovo, ikke blive gidsler? Lad os forestille os, at Beograd ikke opfylder aftalerne. Vil det internationale samfund, NATO, turde gribe ind militært med 2000 kontrollører i området? Det ville ganske enkelt være vanvittigt. Det er en fælde og en fælde, der kan være dødbringende. Husker Rådet målet om at demokratisere Jugoslavien? Vil det for en gangs skyld lytte til hr. González? Eller skal vi være fanger i hr. Holbrookes labyrint? Men denne gang er det sikkert, hr. Dupuis - jeg er enig med Dem - Milosevic er en international forbryder og skal dømmes ved Domstolen i Haag.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, jeg har allerede udtrykt min og mine venners mening om Kosovo og mindet jer om to ting, dels Milosevics store ansvar, men ligeledes EU's og franske myndigheders ansvar - Delors, Santer, Mitterand - som i den føderalistiske ideologis navn opmuntrede Milosevic til at gå imod det slovenske og kroatiske folks ønsker, dels den ulovlige indblanding fra NATO's side, som før i tiden har vogtet sig for at støtte folk, der kæmper mod kommunismen. En sådan indblanding ville kun gøre det hele værre, og situationen i Balkan ville blive endnu mere indviklet.
Jeg lyttede i går til den ros, der blev givet til vores kollega Hume, der netop har modtaget Nobels fredspris for sin indsats i forbindelse med fredsaftalen i Nordirland. I hans gribende svar, som blev hyldet af alle, inklusive os, på trods af vores forskelligheder på andre områder, erklærede han, at man uanset hvor i verden problemerne er, skal lade være med at udsende soldater og bombekastere og i stedet for acceptere hans filosofi om at respektere forskelligheder og dermed komme frem til en løsning svarende til den i Nordirland. Dette kan give os store vanskeligheder, men det er blot endnu en god grund til at komme i gang med arbejdet.
Jeg foreslår derfor, at EU under Humes overvågning eller dennes direkte ledelse påtager sig den mission at stifte fred og på den måde løser konflikten i Mellemøsten. Da EU jo har så gode forbindelser med Israel og palæstinenserne, kan de ikke afvise os. Der skal naturligvis kæmpes for gennemførelsen af FN's resolutioner vedrørende Libanon. Der skal også arbejdes for fred i Sudan, som er vidne til sande folkedrab, hvor kristne og animister dør af hungersnød i syd, og borgerkrigen hærger i nord.
Men det er jo Kosovo, der er tættest på os. Man bør sende en Hume-mission dertil hurtigst muligt. Jeg er ikke i tvivl om, at vores Parlament, hvilket bifaldet i går også er et bevis på, er stærkt opsat på at øve indflydelse på Rådet, ikke blot for at skåne det serbiske folk for ødelæggelser og død, men også for at undgå, at hele regionen kommer til at stå i brand.

Imbeni
Hr. formand, jeg er enig i mine kollegers tilfredshed med aftalen og i deres fordømmelse af de forbrydelser, der er blevet begået, og jeg håber, at vi ikke skal vente 25 år på at stille forbryderne for en domstol. De punkter, jeg er uenig i, er til gengæld analysen og fremtiden. Ud fra dette synspunkt er vi en smule mangelfulde, og det gælder både Rådet, Kommissionen og Parlamentet. Efter min mening må nogle så vigtige institutioner ikke begrænse sig til at fordømme og til at skrive under på den aftale, der navnlig kom i stand takket være USA's mellemkomst, og så gøre en indsats - som De så rigtigt sagde - for at gennemføre aftalerne.
Vi bidrager som sædvanlig med penge og mandskab, men problemet er, at vi efter min mening følger Balkan-spørgsmålet lidt efter lidt. Og det er her, vi narrer os selv. Hvis vi tror, at problemet vedrører to parter, nemlig Milosevic og Kosovo, så narrer vi os selv. Vi ved, at det dramatiske problem er, hvorvidt man skal give et folk frihed til at udtrykke sig helt, med dets menneskerettigheder og dets politiske, borgerlige og sociale rettigheder og med udgangspunkt i den grundlæggende rettighed, nemlig kulturen og sproget. Men det, som efter min mening ikke er overbevisende, er, at man mener, at problemet er løst, lige så snart vi er kommet af med Milosevic, om jeg så må sige. Det er ikke tilfældet! Balkan-spørgsmålet bliver ved med at eksistere som et modsætningsforhold - det vil sige et sammenstød - mellem nationalismer af forskellig karakter, der bliver ved med at ligge og ulme. Den ene er måske Milosevics kommunistiske nationalisme, og den anden det store Albaniens nationalisme - og vi så godt, hvad der skete i Bosnien.
Spørgsmålet er således, hvorledes Den Europæiske Union kan tage freds- og stabilitetsproblemet på Balkan op med en anden strategi. Vi må undersøge dette og tænke over nødvendigheden af at behandle dette spørgsmål i sin helhed, mens vi bestræber os på at gennemføre de aftaler, vi med møje og besvær har opnået, og på at sørge for, at der indføres en reel våbenstilstand, og at der reelt sker en fuldstændig tilbagetrækning af Milosevics specialstyrker. Hvorfor ikke begynde at overveje en international konference om Balkan-spørgsmålet i sin helhed, der tager højde for alle parterne, det vil sige mange forskellige lande - Serbien, Albanien, Makedonien, Montenegro og Bosnien - samt minoriteterne i disse lande? Efter min mening er det på den måde, at vi kan begynde at give et bidrag. Man kan ikke forlange, at Den Europæiske Union skal gøre mere, og så samtidig holde fast ved en alt for snæver analyse.

Ferrero-Waldner
Muchissimas gracias, Señor Presidente, mine damer og herrer, der er her blevet sagt meget om, at aftalen med Milosevic ikke er fuldkommen. Det er sikkert rigtigt. Men: Vi bliver nødt til at betænke, at Milosevic ganske vist ved tidligere lejligheder flere gange har brudt sit ord, men af og til har han også - naturligvis under pres - holdt ord. Jeg henleder opmærksomheden på Dayton-aftalen. Det er derfor vanskeligt at vurdere, hvorledes hans aktuelle eftergivenhed i konflikten i Kosovo skal bedømmes. Jeg mener, det må være et krav til hele det inernationale samfund at vise beslutsomhed og netop træffe passende foranstaltninger, dersom aftalen ikke overholdes. Truslen om militær indgriben fra NATO's side er jo heller ikke ophævet, og det var den og kun den, der bragte aftalen i stand. Jeg mener, at det politiske pres fortsat skal opretholdes. Også Kosovo Verification Mission er meget vigtig. Den er der ikke blevet talt særlig meget om under denne debat. Men, ved De hvad, 2.000 personer i Kosovo er et stort antal, og herudover vil jeg gerne sige, at det af forskellige medlemmer er blevet antydet, at EU ikke er tilstrækkelig synlig. Den Europæiske Union får mere end 1.000 personer med i denne Verification Mission , mens amerikanerne kun bidraget med ca. 200. Heller ikke her er det rigtigt, hvad der bliver hævdet.
For det andet er det under drøftelsen gentagne gange blevet sagt, at det kun er amerikanerne, der har handlet her. Det er rigtigt, at det er Holbrooke, der har forhandlet denne aftale på plads, men Holbrooke har også handlet på grundlag af instrukser fra os, nemlig, som De ved, fra kontaktgruppen. Det sidste møde i kontaktgruppen fandt sted i Londons lufthavn, hvor EU og USA nøje kalkuleret i fællesskab vovede dette sidste forsøg. Hvorfor? For også at få SNG med, for det er naturligvis også af politisk betydning. Nu har vi imidlertid denne politiske aftale, og jeg anser det naturligvis for meget vigtigt, at det militære pres opretholdes.
Dernæst vil jeg kort komme ind på, at denne Kosovo Verification Mission ikke er synlig nok. Det er endvidere gang på gang blevet nævnt, at EU er for lidt synlig her. Jeg vil også nævne, at spørgsmålet om, hvem der skal lede denne Mission , endnu ikke er endelig afgjort. Det bliver ganske vist en amerikaner, der får formandskabet, men i Bruxelles drøfter den politiske komité for øjeblikket, om der ikke også her skal være en stedfortrædende leder fra EU med.
Jeg vil også komme ind på spørgsmålet om observatørernes sikkerhed. Også den har været fremme under drøftelsen. Jeg mener, at det er et ganske særlig vigtigt og ømtåleligt aspekt af Kosovo Verification Mission . Naturligvis er observatørerne ubevæbnede. Derfor forekommer det mig ganske særlig vigtigt, at OSCE og NATO arbejder tæt sammen. Men én ting bliver man nødt til at se: Milosevic har jo accepteret, at der er tale om en suverænitetsindskrænkning. Det er i det mindste et første skridt. Ud over overvågning på jorden er der NATO's overvågning fra luften, også her er der igen tale om en fælles aktion. For øvrigt - det nævnte det britiske medlem her - er Storbritannien i færd med endnu en gang at forelægge et forslag til en resolution i Sikkerhedsrådet; det blev allerede drøftet i aftes, og der en vis mulighed for, at en sådan resolution fra Sikkerhedsrådet vedtages allerede i aften, og den vil så give os alle et vist fortsat grundlag.
Hr. formand, jeg resumerer endnu en gang: Vi ved alle, at aftalen ikke er fuldkommen, men under de givne omstændigheder er det en form for løsning, som frem for alt muliggør én ting, nemlig at flygtningene vender tilbage. Det er jo da en vigtig sag, som fortsat støttes af den militære trussel. Vi håber - vi er ikke alle sikre - at Milosevic indser situationens alvor og bruger tiden til at forhandle og ikke til at bryde også denne aftale.

Sarlis
Mine herrer, kære kolleger, jeg ønsker at protestere over, at formanden for Rådet forlader salen. Jeg ser ikke nogen grund til at fortsætte mit indlæg, for hverken den kompetente kommissær eller Rådet er til stede. Følgelig, for også at gøre det lettere for mine kolleger, protesterer jeg, fordi vi parlamentsmedlemmer, som tilfældigvis er tilbage som de sidste, ikke får ret til i det mindste at få et svar enten fra Rådet eller fra Kommissionen, eftersom hverken kommissær Van den Broek er her, eller fru rådsformanden er her, hun, som komfortabelt redegjorde for alle sine synspunkter, mens der kun var to talere fra Europa-Parlamentets side. Mange tak, og under protest giver jeg afkald på min taletid.

Papayannakis
Hr. formand, jeg kan ikke følge forhandlingen, sådan som den foregår med banaliteter og tågesnak, og hvor hvert land særskilt giver udtryk for sine synspunkter, som om det var EU's synspunkt. Det, som er sket i Kosovo, er måske et positivt skridt, måske ingenting. Måske er det en fejltagelse. Det samme spørgsmål stilles også om Bosnien, og i morgen vil det blive stillet om Tetovo, og i overmorgen vil det blive stillet om andre egne, som de hører om for første gang, alle de heftige talere, der her løser problemerne for os i løbet af nul komma fem med et pennestrøg. Jeg, hr. formand, jeg savner en samlet, sammenhængende politik - en ramme for Sydøsteuropa eller, som vi også siger, Balkan. Det har Rådet ikke, det har Kommissionen ikke. Det burde den lave så hurtigt som muligt, den har lavet det samme for andre, meget fjernere egne, og det skal selvfølgelig være en politik med langsigtet perspektiv, en europæisk og EU-politik. Så kan de enkelte sager blive bedømt. Ellers vil vi hele tiden reagere krampagtigt.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, hr. Sarlis, den kommissær, der er til stede her som repræsentant for Kommissionen, er ikke til at overse. Mine damer og herrer, jeg vil gerne først støtte Rådets og rådsformandskabets standpunkt fuldt ud. Ikke fordi det er et østrigsk standpunkt og da slet ikke af partipolitiske grunde, men fordi det for mig virkelig bygger på de rigtige overvejelser. Jeg har allerede i længere tid sagt, at uden en trussel om militær indgriben kommer der ikke en fredelig løsning i Kosovo. Når ganske vist nogle her mener, at en sådan militær indgriben under alle omstændigheder skal gennemføres, anser jeg denne holdning for forkert. Ingen ved, hvad der følger efter et luftangreb. Alt det, vi nu er nødt til at gøre, ville vi også være nødt til at gøre efter et luftangreb med de mange, mange ulemper, der ville være forbundet dermed og som man må tage med i købet, hvis der ikke kommer en anden løsning.
En af ulemperne er - det vil jeg gerne udtrykkelig nævne her, jeg var i Moskva i mandags og talte også med medlemmer af dumaen, med formanden for det udenrigspolitiske udvalg og andre - at vi nu, hvor jerntæppet og kommunismen er faldet, bliver nødt til at gøre alt for at integrere Rusland i et europæisk sikkerhedssystem. Alligevel sagde jeg, at selvom Rusland nedlægger veto, skal man i givet fald være indstillet på militær indgriben. Dog er det naivt for ikke at sige farligt, en leg med ilden, at tro, at man under alle omstændigheder kan holde Rusland udenfor, fordi Rusland kun ville reagere, hvis det blev provokeret.
De nationalistiske kræfter i Rusland venter jo kun på et sådant slag for også i Rusland at ændre klimaet på samme måde. Vi ved alle for nu at bruge eksemplet med en bjørn, at en såret eller svækket bjørn ofte er farligere end en stærk bjørn. Bevidst at tirre Rusland anser jeg for helt forkert. Så vidt det kan lade sig gøre at få Rusland med, som fru Ferrero-Waldner også sagde, at involvere det i en fredsløsning uden derfor at opgive målene, anser jeg for det rigtige standpunkt. Det er Rådets standpunkt. Derfor skal vi efter min mening fastholde dette standpunkt.
Det skal være klart, at de, der sættes ind i Kosovo, er beskyttet. Opstår der problemer dér, skal der være relevant militær og politimæssig beskyttelse af disse organer, af hjælperne. Vi må ikke sætte hjælpernes liv på spil. Det skal endvidere være klart, at i jo mindre grad vi søger at nå dette mål ved hjælp af militæret, i jo højere grad vi kan nå det ved hjælp af civile kræfter, desto bedre er det. Man må jo heller ikke glemme, hvad der sker i et land eller en befolkning, der bombarderes. Det ville jo ikke kun, som jeg allerede har nævnt, støtte de nationalistiske kræfter f.eks. i Rusland, men måske endog få Milosevic til at sidde endnu fastere i sadlen. Det skal med i overvejelserne, hvis vi slår ind på den vej. Derfor skal vi ikke lege med ilden, hr. formand, vi skal kun fastholde en fornuftig, men samtidig hård linje, således som vi tidligere har gjort. Denne fælles linje skal vi fastholde!

Oostlander
Hr. formand, jeg håber, at der også fra Rådet er personale til stede til i hvert fald at se på, hvad vi i selve rådsformandens fravær har sagt. Kommissæren understregede for lidt siden med rette, at han egentlig ingen tillid har til aftaler med Milosevic. Han har sandelig ret. Han har allerede set så mange underskrifter fra Milosevic, og han ved bedre.
Med rette siger han også, at bistandsmedarbejdere kommer til at udføre særdeles farligt arbejde. Desto mere spørger jeg mig selv, hvem den gruppe, som vi i øjeblikket kalder kontrollører, er? Til min overraskelse fortalte min praktikant, en pige på 22 år, at hun ved et besøg i NATO havde hørt: I kan være med. Kom bare med som kontrollører. Det forekommer mig da at være temmelig uansvarligt uden videre at lade mennesker udføre farligt arbejde, med henblik på hvilket der ikke engang har været en militær træning, og så tilmed ubevæbnet, og så, således som vi også kan høre, med en opfordring til serberne om i nødstilfælde at hjælpe med at evakuere dem. Nota bene, så appellerer man til dem, som selv spiller en overordentlig farlig rolle, til eventuelt at evakuere ubevæbnede unge mennesker, utrænede osv. De er naturligvis rene gidsler. Dem vil vi lege en sjov leg med. Således forholder det sig naturligvis egentlig. Vi sendte i sin tid FN-soldater. De var da militærpersoner. Men også på en måde, således at de let kunne tages som gidsler. Nu gør vi det endnu værre. Jeg spørger mig selv, om dette virkelig er en god politik, og om Holbrooke bl.a. på Den Europæiske Unions vegne, således som jeg har forstået, ikke var i stand til at opnå et bedre resultat. Jeg tror desværre, at vi må indse, at Milosevic og lignende kun kan overbevises af en endnu tydeligere stærk holdning, selvom også jeg selv slet ikke er vild med at anvende vold, hvis det på nogen måde kan undgås. Vi må da indse, at penge og smukke ord ikke hjælper ret meget på Balkan. Jeg synes derfor, at det er temmelig ærgerligt, at Parlamentet stadig er så splittet. Således var det også i de forløbne år under krigen i Bosnien. Altid forholdt det sig således, at socialdemokrater, støttet af den yderste venstrefløj, jo altid har ført en politik, som mere eller mindre skånede Milosevic. Jeg forstår det simpelthen ikke. Der ligger en antimilitær tendens bag, men jeg vil gerne sige: Forsvaret af retsstaten kræver da egentlig mere. Jeg håber, at Parlamentet på et vist tidspunkt finder en løsning på denne uenighed.
Rådsformanden har for øvrigt en særdeles ubehagelig opgave. Hun har nota bene måttet sige her: Tålmodigheden er opbrugt, ligesom for to uger siden. Nu spørger jeg mig selv: Hun har nævnt datoer, den 27. oktober og den 3. november, så må der være sket alle mulige ting. Hun vil da ikke komme til os igen den 4. november? Tålmodigheden er opbrugt, ligesom det også var tilfældet for to uger, for fire uger og for seks uger siden. Det er da overordentligt utroværdigt. Jeg må sige: Jeg synes derfor, at det er særdeles ærgerligt, at hr. Wiersma i sin tale uden videre siger: Befolkningen i Kosovo kan ikke få nogen uafhængighed. Det lyder for mig for patriarkalsk. Under et kriminelt diktatur kan man ikke leve, selvom vi gerne ville have, at Kosovo fortsat udgjorde en del af Jugoslavien. Det kan man da ikke sige.

Alavanos
Hr. formand, jeg har nogle bemærkninger.
For det første er det nu blevet bevist, at diplomati har muligheder, når blot der udvises tålmodighed, når blot der udvises stædighed. Det har muligheder i Jugoslavien, i Palæstina, i Irland og det er ikke nødvendigt, at vi med den største lethed griber til våben.
For det andet var det igen USA og ikke EU, selvom Jugoslavien ligger lige ved siden af os, der gik ind i dette vedholdende og svære forhandlings-, relations- og pressionsspil, og løsningen, der ikke omfatter militær indgriben, opstod.
Det tredje punkt, som jeg gerne vil betone, er, at der findes helt sikkert magter, som ønsker at undergrave ikrafttrædelsen af den pakke, der blev nået til enighed om fra både den ene og den anden side, det så vi med mordet på serberne for få dage siden. Derfor må det internationale samfund, alle de magter, der griber ind i denne proces, se på begge sider. Ikke kun på den ene.
For det fjerde er det af betydning, at vi holder fast på den ramme, inden for hvilken udviklingen i Kosovo vil bevæge sig, og som på den ene side betyder fuld selvstændighed, men på den anden respekt for de grænser, der allerede eksisterer på Balkan-halvøen.
Det sidste punkt er til hr. Bangemann. Jeg vil gerne spørge, hvorfor EU og Kommissionen og vi allesammen sætter os i bevægelse og endog bruger militære trusler over for Kosovo, over for Kosovo-albanerne, men når det drejer sig om Cypern, som er besat, eller om kurderne, så er Kommissionen parat ikke kun til trusler, ikke kun til politisk pression, men den laver endog kup med henblik på at kunne komme til at tilføre Tyrkiet penge. Det er sørgeligt, det er en skamplet for EU, det er en skamplet for hr. Santer og for alle kommissærerne.

Formanden
Mange tak, hr. Cushnahan.
Forhandlingen er afsluttet.

Den økonomiske krise i Latinamerika
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om den økonomiske krise i Latinamerika.
Hr. Bangemann har ordet på vegne af Kommissionen.

Bangemann
Hr. formand, den aktuelle økonomiske, men navnlig finansielle situation i verden giver anledning til en del turbulenser, som naturligvis også indvirker på Latinamerika. Der er forskel på den reelle økonomiske situation og situationen på finansmarkederne. Denne forskel er særlig tydelig i lande, der som f.eks. Latinamerika har en i og for sig relativt stabil økonomisk situation med fremtidsudsigter, men som samtidig trues af finansielle usikkerhedsmomenter. Men da det er sådan, da denne forskel eksisterer, skal vi ikke overreagere på baggrund af disse usikkerhedsmomenter.
Vi konstaterer naturligvis nøgternt, og det er der jo heller ingen, der kan overse, at usikkerheden på de globale finansmarkeder i bestemte egne af verden, herunder Latinamerika, har ført til højeksplosive situationer. Men samtidig skal vi gøre opmærksom på, at den aktuelle økonomiske situation og udsigterne i de latinamerikanske lande absolut skal vurderes positivt, det vil sige, at der findes to forskellige bedømmelser af situationen afhængig af, hvilke elementer man går ud fra. Noget, der måske kan forene de to, er erkendelsen af, at vi ikke bør bidrage til en self fullfilling prophecy , det vil sige, at vi ikke på baggrund af de finansielle usikkerhedsmomenter skal bedømme også Latinamerikas økonomiske udsigter negativt og dermed være medvirkende til, at Latinamerikas realøkonomiske situation forværres, for dataene viser et helt andet billede.
I 1997 var Latinamerikas økonomiske præstation den højeste i årtier. Den gennemsnitlige vækst i regionen var på mere end 5 %. Bruttonationalproduktet pr. capita steg med mere end 3 %, og inflationen var vigende i alle landene, selvom den ikke lå på et niveau, som vi lægger til grund hos os, men det er vigtigt, at denne tendens kunne noteres. Det hele var udtryk for øgede investeringer, for en massiv tilstrømning af kapital. Jeg gør opmærksom på, at på den tid, hvor man talte om en lost decade , var udstrømningen af kapital ganske stor. I dag har vi den modsatte situation, og derfor er der på baggrund af dataene absolut anledning til at tale anderledes derom, end hvis man kun ser på den finansielle situation.
Alle latinamerikanske regeringer har også det mål ved hjælp af reformer at nå frem til stabilitet i den samlede økonomi, og det overvældende flertal af disse regeringer har til dels gennemført radikale reformer, som bygger på en sund finansforvaltning og økonomisk åbenhed. Derfor er Kommissionen af den mening, at vi kan tale om et solidt fundament, og med det som udgangspunkt kan der findes en løsning på de nuværende finansielle problemer. Naturligvis har den økonomiske nedtur i Asien - i mindre grad i Rusland - indvirkning på regionen. Det falder forskelligt ud alt efter landenes økonomiske forbindelser med den asiatiske region. 12 % af Brasiliens eksport går til Asien, for Chiles vedkommende drejer det sig om 25 % og for Perus om 13 %.
Det betyder, at nogle lande nok rammes hårdere af den økonomiske nedgang i Asien, og at eksporten af råstoffer trods øget spredning og den stigende betydning af den forarbejdende industri og af tjenesteydelsessektoren fortsat spiller en vigtig rolle og dermed også er grunden til, at nogle lande er mere udsat i økonomisk henseende end andre. Derfor må den økonomiske nedtur i Asien nødvendigvis give sig udslag på disse landes handels- og tjenesteydelsesbalance. Men faren ligger ikke dér. Vi er overbevist om, at også denne nedgang kan afbødes. Den umiddelbare fare ligger i muligheden for en svækkelse af de latinamerikanske valutaer.
På grund af den mistede tillid til de internationale kapitalmarkeder og tillige på grund af den øgede risikobevidsthed har både den asiatiske og også den senere russiske finanskrise øget truslen mod de latinamerikanske valutaer fra kapitalbevægelser, der kan virke destabiliserende. Derfor har Brasilien allerede truffet skrappe foranstaltninger mod spekulationer, og også Chile, Mexico og Columbia følger sikkert dette eksempel. Den beslutsomhed og det tempo, hvormed denne reaktion kom, viser, at regionen er bedre rustet end tidligere til at tage kampen op mod de udfordringer, en globalisering af finansmarkederne rummer. Argentina er bl.a. et udmærket eksempel på, hvorledes fælles internationale bestræbelser kan bistå et land dermed.
Vi er trods den langsommere vækst i de sidste måneder også for Argentinas vedkommende af den mening, at dette land råder over solide økonomiske grundlag, og at de reformer, der blev indført tidligere i dette årti, nu kan mærkes på en absolut positiv måde. Alligevel var der i begyndelsen af denne måned stor bekymring for, at den verdensomspændende mangel på finansiel stabilitet ville være for meget for denne nationaløkonomi. Derfor bevilgede Verdensbanken den 5. oktober med henblik på at berolige investorerne og på grund af udenlandske bankers tøven over for at stille de nødvendige midler til Argentinas rådighed lån til et beløb af USD 5, 7 milliarder. Derigennem sikres det, at Argentina kan efterkomme sine finansielle forpligtelser frem til slutningen af marts næste år.
Det er et entydigt tegn på, at det internationale samfund også vil bistå andre lande - hvis det er nødvendigt - så vi har al mulig grund til at bedømme Latinamerikas økonomiske fremtid realistisk og dermed også positivt. Ganske vist skal dybtgående politiske og navnlig økonomiske reformer, der siden slutningen af 80'erne er blevet indledt i mange af de latinamerikanske lande, også gennemføres helt. At drage den konklusion af disse vanskeligheder, at disse reformer nu skal ophøre, og at man skal indlede en ny politik, ville være det rene selvmord. Derfor vil Kommissionen støtte alt, hvad der bidrager til at videreføre disse reformer. Det er den enste chance, det sydamerikanske kontinent har. De ved, at vi på mange områder udformer disse bestræbelser meget praksisorienteret: inden for området industrielt samarbejde, naturligvis inden for området klassisk samarbejde både politisk og derudover tillige finansielt, hvis det er nødvendigt.
Vi vil med denne tilkendegivelse bidrage til, at der ikke sker et sammenbrud, som ikke ville kunne begrundes ud fra fornuftige realøkonomiske grunde, men som kun kunne hidrøre fra en overreaktion. At bidrage til, at denne overreaktion ikke finder sted, forekommer os at være det vigtigste ved denne debat.

Miranda de Lage
Hr. formand, jeg vil takke kommissæren for de oplysninger, han netop har givet os. Denne forhandling er i virkeligheden en passende lejlighed til at gennemgå relationerne mellem Den Europæiske Union og Latinamerika, og det faktum, at man er ved at skabe kontakter for at forberede de sidste aftaler om liberalisering af handelen med MERCOSUR, Chile og Mexico, viser, at Unionens interesse for at betone og uddybe aftalerne er reel og ikke blot en vilje til tilnærmelse. Den indsats, de latinamerikanske økonomier har gjort for at modernisere sig, bekæmpe inflationen og opfylde deres internationale forpligtelser, som f.eks. at betale gælden, er også reel. Netop i slutningen af dette århundrede begyndte væksten at blive højere, og der var forventninger om et kraftigt økonomisk opsving. Flere internationale investeringer, større vækst, integrationskræfternes gode optræden, en stor politisk stabilitet og den demokratiske rodfæstelse gjorde det muligt at forudse, at fordelingen af ressourcerne ville kunne svække de latinamerikanske samfunds konfrontationsdrama. Alligevel er en stor del af disse ressourcer på få uger - kommissæren omtalte det - forsvundet som følge af en krise, som helt sikkert har nogle potentielle elementer, som har bidraget til at intensivere panikken. I nogle tilfælde er følgerne fortvivlende for disse økonomier, som stadig har strukturelle problemer, og som i nogle tilfælde ikke engang var begyndt at mærke den fremgang, som den imponerende vækst i andre lande havde forårsaget. Efter et årti med intensivering af vores relationer kan det konstateres - det er sandt - at der er en gensidig tillid, og at Latinamerika forventer mere end en smuk hensigtserklæring fra vores side.
I min gruppe er vi bekymrede for borgerne, den sociale stabilitet og demokratiet. Derfor ønsker vi, at der gives udtryk for en aktiv politisk vilje. Hvad menes der med det? At vi én gang for alle tager fat på diskussionen af det internationale finanssystem i en økonomi, der praktisk talt er globaliseret. Den fælles beslutning går i den retning, og den er i det mindste et positivt bidrag til at skabe ro og tillid på de markeder, der er hårdest ramt af krisen. Men denne beslutning skal gennemføres hurtigt. Min gruppe opfordrer Kommissionen til at tage et initiativ, fordi dimensionen af vores økonomi, vores finanssystem, vores globale markedsandel, vores sociale udvikling og vores ressourcer - for det skal der også tales om - giver os et lederskab, som vi ikke skal tvivle på at udøve netop i situationer, som den vi analyserer i øjeblikket, der medfører global uro og mistillid på grund af de internationale monetære institutioners utilstrækkelige tiltag til løsning af denne krise, og fordi der altid gribes til de traditionelle løsningsmodeller.

Galeote Quecedo
Hr. formand, den økonomiske krise, der har sit udspring i de asiatiske lande, og som her spredt sig til Rusland og nu smitter af på Latinamerika, er en kendsgerning, og det er ikke af objetive årsager, som kommissær Bangemann meget klart sagde. Hvad kommissæren ikke sagde, er, at i den tid har Den Europæiske Union, dens fælles institutioner og de fleste af medlemsstaterne ikke taget del i diskussionen og selvfølgelig heller ikke bidraget med løsninger, men de har udvist en tavshed, som ingen kan forstå og endnu mindre vores latinamerikanske partnere. For hvis det er alvorligt, at Europa-Parlamentet indtil nu ikke har haft lejlighed til at drøfte situationen, så er det endnu alvorligere, at Europa-Kommissionen har været fuldstændig uden initiativ, og at Rådet ikke har kunnet vedtage nogen afgørelse om spørgsmålet.
Det ville være en stor modsigelse at gøre krav på en rolle i den internationale orden som den største økonomiske magt, som vi er, og som følge heraf at stræbe efter at påtage sig det ansvar og den hovedrolle, som euroen kan give os i verdensøkonomisk sammenhæng og samtidig ikke at have det fornødne overblik, som den globaliserede verden, som vi lever i, kræver af os eller endda at glemme den opfattelse, der er sammenfaldende med vores interesser, om, at Latinamerika er det eneste frembrydende marked, der indtil videre ikke er blevet rystet af krisen. Og vi må huske på, at Kommissionen her til morgen har nedvurderet vores vækstprognose for det kommende år med 0, 6 %.
De strukturreformer, som disse lande har gjort sig store anstrengelser for at gennemføre i hele dette årti, har gjort det muligt for dem at imødegå spekulationsangrebene med nogle stabile økonomiske fundamenter, som er resultatet af sunde økonomiske politikker. Budgetdisciplinen, den monetære disciplin, liberaliseringen og den regionale integration har været de væsentlige fundamenter i de økonomiske politikker i Latinamerika i de seneste år. Uden dem havde man på indeværende tidspunkt allerede betalt en uvurderlig pris. Netop nu skal der insisteres og lægges vægt på behovet for at modstå fristelsen til at lægge hindringer i vejen for de frie kapitalbevægelser og dermed gøre brug af protektionistiske foranstaltninger, som er forældede i det 20. århundrede.
Det er rigtigt, at udbredelsen af verdensøkonomiens globalisering i vores øjne har en begrænsning: demokratiets værdier, solidariteten og den sociale samhørighed. Og netop i denne konjunktur kan vi ikke undlade at fremhæve de sociale følger, som den finansielle ustabilitet tillige medfører.
Og derfor bifalder vi i min parlamentariske gruppe de stemmer, der på det nyligt overståede topmøde mellem stats- og regeringschefer i Latinamerika, Spanien og Portugal højlydt forlangte, at der indledes en diskussion, som giver os mulighed for at fastsætte minimumsregler for adfærd med hensyn til de store bevægelser i forbindelse med økonomiske og finansielle aktiviteter.
I den sammenhæng er frigivelsen af det nordamerikanske bidrag til Den Internationale Valutafond sammen med rentenedsættelsen uden tvivl elementer, der er positive, men ikke tilstrækkelige.
Spanien har på sin side bidraget med USD 3 milliarder til oprettelsen af en reservefond eller en risikofond til Latinamerika. Derfor vil De kunne forstå, at jeg glæder mig over, at dette initiativ er blevet optaget i det fælles beslutningsforslag, der afslutter denne forhandling i den hensigt at udvide det til hele Unionen og medlemsstaterne.
Europa-Kommissionen har nu ansvar for at gå i dybden med initiativerne og foreslå andre foranstaltninger. I forbifarten vil jeg nævne, hr. kommissær, den meget lille del af fællesskabsbudgettets midler, der anvendes på Latinamerika - knap 2 % i de første seks måneder af året.
Og vi må opfordre Rådet til, at det beslutsomt tager fat på de åbne processer om gensidig og gradvis liberalisering af handelen.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, først vil jeg takke for redegørelsen og for den interesse, som kommissær Bangemann og Kommissionen har vist for en sag, der har indvirkning på den internationale økonomiske og finansielle stabilitet. Jeg har spurgt mig selv om årsagen til den fremadskridende virkning af denne internationale økonomiske og finansielle krise, som har påvirket de latinamerikanske økonomier så direkte. For det første kan vi konstatere deres skrøbelighed. Det er økonomier, der stadig er i gang med at frigøre sig fra en lang periode med interne konflikter, med overdreven gældsætning, og som har gjort en stor indsats, hvilket er blevet fremhævet her, for på den ene side at opnå stabilitet ved at indføre demokratisk styre og på den anden side at sanere deres økonomier, idet de desuden har gjort sig store bestræbelser på at vise åbenhed over for udlandet.
Denne åbenhed over for udlandet var indtil nu frugtbar, når den var forenet med adgang til de udenlandske markeder, og desuden har investeringsstrømmen, som kommissær Bangemann sagde, været meget positiv.
Men ifølge en række oplysninger - råstofpriserne er f.eks. faldet med 32, 9 % for gummi, 31, 8 % for uld, 9, 3 % for majs og 14, 6 % for bomuld - har der på den ene side været en voldsom nedgang i forventningerne til den økonomiske vækst, som er faldet til halvdelen fra sidste år til i år, og på den anden side en nedgang i deres andel i handel og produktion, som f.eks. er blevet på en tredjedel for eksporten i Chile eller 23 % for eksporten i Peru.
Det er klart, at det er nødvendigt at rette op på denne situation, og det er især nødvendigt at sikre, at den internationale tillid til disse økonomier genoprettes på det finansielle område, og det - mener vi - skal gøres med udgangspunkt i to ting: For det første drejer det sig under ingen omstændigheder om at forsøge at gå bort fra markedernes internationaliserings- og åbningsproces på det internationale område, og for det andet er det nødvendigt at sikre en reel politisk, social og økonomisk stabilitet, som allerede er påbegyndt, ved at holde fast i gennemsigtighed og støtte til disse økonomier.
Derfor, og jeg slutter her, vil jeg tilslutte mig opfordringerne til, at fællesskabsinstitutionerne og Europa-Kommissionen, som desværre og til trods for, at der er kort tid til, at euroen indføres, endnu ikke er behørigt repræsenteret i de internationale finansielle institutioner, griber mere effektivt ind.

Puerta
Hr. kommissær Bangemann, De vil lægge mærke til, at alle de medlemmer, der indtil videre har fremkommet med indlæg, taler spansk, for vi har selvfølgelig en særlig interesse for Latinamerika, som, vi ved, deles af mange kolleger i Parlamentet, men vi taler til Dem ud fra en europæisk dimension. Vi er ikke katastrofeprofeter. Og vi ønsker ikke ud fra vores forudsætninger som europæere - i mit tilfælde som talsmand for en gruppe til venstre - at fremkomme med katastrofeovervejelser, men vi vil gerne give udtryk for vores bekymring.
Efter det såkaldte tabte årti i firserne anvendte Den Internationale Valutafonds strukturtilpasning en tvangsmekanisme, der gav en illusion om opsving og vækst. Nu kan vi konstatere, at virkeligheden er meget anderledes, og at der er stor skrøbelighed i Latinamerika over for den russiske og asiatiske krise. Ikke blot psykologisk skrøbelighed, men også strukturel skrøbelighed. Denne situation lover ikke godt for lande, der har været underlagt en lang række autoritære regimer. Vi mener, at de ansvar, som vi har pådraget os på basis af vores europæiske dimension, forpligter os til at reagere på disse store udfordringer med reelt produktionstab, faldende beskæftigelse og lavere lønninger. Og ikke nok med det. Dette ledsages af kapitalflugt, af udenlandske eller eksterne investorers frygt for insolvens i den private sektor og af en vis svækkelse af den sociale struktur, som er ved at ske, og som ikke giver mulighed for at forestille sig lovende perspektiver i et område, der af historiske og sociale årsager er meget tæt på den europæiske virkelighed.
I min gruppe mener vi, at krisens følger inden for rammerne af globaliseringen kan medføre en meget voldsom social forværring i områder, der lige har overstået i nogle tilfælde blodige konflikter, og som i mange tilfælde er i gang med meget vigtige interne genopbygningsprocesser. Derfor appellerer vi til Kommissionen, og vi accepterer Parlamentets ansvar for ikke blot at gøre sig overvejelser, men at handle. Vi bør arbejde ansvarligt og ikke kun ud fra eurocentrisk egoisme, selvom det er helt sikkert, at den latinamerikanske krise kan blive en yderligere usikkerhed for den europæiske økonomi, hvis vores solidariske holdning ikke kommer til udtryk i hurtige og beslutsomme handlinger for fremtiden.
Den Europæiske Unions tilstedeværelse kan desuden betyde en ligevægt i forhold til Japans og USA's tilstedeværelse, og dette kan bidrage til at forbedre globaliseringsrammen for økonomien. Vores gruppe er ikke fortaler for en forsimplet holdning om at overlade de økonomiske politikker til politikken og solidariteten. Vi støtter en social tilpasning med en human dimension, men vi ved, at hvis vi ignorerer økonomien, vil vi få stigende omkostninger og intet overskud. Derfor er vi enige i den beslutning, som Parlamentet skal stemme om i dag, og vi opfordrer Kommissionen til aktivt at deltage i alle processer vedrørende regional integration med en beslutsom og solidarisk støtte til Latinamerika, der giver mulighed for stabile og demokratiske samfund med en høj grad af udvikling.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, kære kolleger, den krise, der for øjeblikket rammer stadig flere regioner i verden og dermed også Latinamerika, er ikke en sygdom, men den logiske følge af en verdensøkonomi, der er gået af lave. Der er derfor heller ingen smittefare, som vi kan immunisere med nye finansindsprøjtninger, således som forskellige gruppers kompromisforslag ønsker. Tværtimod, sådanne finansindsprøjtninger er kun vand på de menneskers mølle, som i årevis hæmningsløst har beriget sig i Latinamerika.
Det, der i de sidste år er foregået alene i de brasilianske banker af fiduser og manipulationer, kan ikke længere betegnes på anden måde end som værende kriminelt. Jeg gør blot opmærksom på den berømte affære med den rosa mappe for to år siden. I den står politikere som António Carlos Magalhães og lige op til den tidligere præsident Sarney opført, som i årevis illegalt modtog overførsler, og det var kun, fordi de selv samme politikere stemte imod et undersøgelsesudvalg, at det ikke kom til en retssag. Store private banker kollapsede på stribe, staten overtog gælden, balancer blev skrupelløst forfalsket, og småsparerne mistede deres penge.
Den, der i en sådan situation kræver endnu mere liberalisering, endnu mindre kontrol og intet i retning af foranstaltninger for, jeg citerer, »at genvinde investorernes tillid«, sætter ræven til at vogte gæs. Den, der kun tilbyder fonde, for at den eksterne gæld kan få sit, gør kun ondt værre. Det ville på baggrund af den voksende armod i Latinamerika være kynisk, om vi endnu en gang forpassede lejligheden til at få monteret bremser på finanskarrusellen. Fresh money , nye investeringer skal blive i Latinamerika eller skal i det mindste bindes i en minimumsperiode, og de skal i den tid støtte den lokale produktion og fremme det lokale forbrug.
På det latinamerikanske topmøde i Lissabon sidste weekend var selv præsident Cardoso på baggrund af krisen rede til at huske på sin egen fortid på venstrefløjen. Det var ham, der krævede skat på kortfristede kapitalbevægelser, og at provenuet skulle gå til programmer til bekæmpelse af fattigdom. Det er netop det, der også er meningen med den såkaldte Tobin-skat. Dermed vinder man ganske vist ikke de uansvarlige spekulanters tillid, men man vinder helt bestemt de investorers tillid, der tænker langsigtet.
Hvis De vil være med til at støtte vores ændringsforslag herom, kære kolleger, er vi rede til også støtte Deres beslutning.

Escolá Hernando
Hr. formand, hr. kommisær, tak for Deres redegørelse. Mine damer og herrer, lad os forestille os en situation, hvor der i et land er en stor rentestigning, et svimlende fald i børskurserne, en stigning i udlandsgælden, panik hos de finansielle investorer, trussel om devaluering af valutaen, altså en virkelig tillidskrise og en nedbrydning af de igangværende økonomiske reformer. Dette imaginære scenarium blev virkelighed i mange asiatiske lande sidste år, det har bredt sig til Rusland i sommer, og det afspejler nu den situation, Brasilien står over for med fare for afsmitning på andre lande i Latinamerika.
Frygten er fri, mine damer og herrer, og den finansielle frygt i endnu højere grad. Hvis vi ikke bremser denne dominoeffekt, er der intet, der kan garantere, at USA eller selve Den Europæiske Union ikke bliver ramt til trods for, at det drejer sig om solvente økonomier. Lad os på den anden side have tillid til, at denne mulige dominoeffekt bliver lammet takket være det stærke og solidariske økonomiske fundament i hele Sydamerika, der er opnået med støtte fra de forskellige aftaler med Den Europæiske Union.
Efter vores mening, mine damer og herrer, er det nødvendigt at træffe foranstaltninger såvel på langt sigt med reformen af den institutionelle ramme for det internationale finanssystem, der var et resultat af Bretton Woods, som på mellemlangt sigt ved at fremme større gennemskuelighed og regulering af de finansielle organismer og med foranstaltninger på kort sigt med formler for øjeblikkelig finansiel støtte som dem, den spanske stat har iværksat ved at oprette en finansieringsfond til Brasilien, et forslag, som USA straks har fulgt op ved at tilbyde kreditter til de lande, der er i fare for finanskrisen, og som vi håber, at Den Europæiske Union også overbevisende og meget hurtigt vil følge op. Og jeg siger overbevisende, fordi det er påtrængende at handle på grund af muligheden for en systematisk krise i Latinamerika, som kan medføre en samlet tilbagetrækning af den udenlandske kapital og skabe en kraftig konjunkturnedgang på regionalt plan. Man regner med, at der i øjeblikket trækkes ESP 1 million pr. sekund ud af den brasilianske børs, og denne situation, mine damer og herrer, kan ikke vare ved.

Souchet
Hr. formand, den finansielle krise, som rammer alle landene i Latinamerika, eftersom den rammer stort set alle lande med kraftig økonomisk vækst, samt krisens konsekvenser for europæiske økonomier, særligt for lande i euroområdet, har indtil nu været stærkt undervurderet fra EU's side. Man, selv folk her i Parlamentet, har konstant fyldt os med tom snak om euroens skjold og EU som undtagelse, som om EU kunne forblive stabilt og uberørt. Dette skyldes en fejlagtig fortolkning af, hvor vigtig EU's indre handel er. Det virker, som om man forsøger at mane krisen og dens virkninger bort fra os med en optimistisk facade, som er både barnlig og uansvarlig. Vores første opgave som ansvarlige parlamentarikere består tværtimod i at erkende krisens omfang, også selvom dette kan besværliggøre euroens indførelse og måske ligefrem føre til tvivlsspørgsmål om, hvorvidt det er hensigtsmæssigt at indføre en ny valuta, når der internationalt er så stor turbulens på det finansielle marked.
Kommissær Bangemanns erklæring vedrørende Latinamerika udgør i det mindste delvist en milepæl til denne absolut nødvendige tilbagevenden til virkeligheden, som vi efterhånden ser flere og flere tegn på. F.eks. den luxembourgske premierminister Junker, som erklærer, at euroen ikke er et evigt skjold. Eller 1998's nobelpristager i økonomi, Amartya Sen, som er urolig over de katastrofale konsekvenser, en fælles pengepolitik, der udelukkende føres i antiinflationens navn, kan have for EU, som står over for et vedvarende fald i de amerikanske rentesatser.
Den finansielle krise i Asien og Latinamerika og dennes indvirkning på dollarens værdi ville nemlig kunne fremkalde det første asymmetriske chok i euroområdets forskellige lande. Deres økonomier er, jeg gentager, endnu langt fra homogene. En større latinamerikansk krise vil derfor ramme økonomierne på den iberiske halvø først og i højere grad end i de andre lande. Det er i denne konjunktur, at man vil kunne vurdere, om euroen virkelig spiller sin rolle som skjold, eller om alle euroområdets lande kan klare den store kløft, der er mellem fællesmøntens stærke krav og de chok, som de forskellige lande vil få i forbindelse med en krise, der varierer i omfang, sektorer og varighed.
Man kan heller ikke lade være med at stille sig spørgsmålet, hvorvidt det er et godt tidspunkt for de forskellige lande, der er blevet udvalgt til at danne euroområdet, at blive udelukket fra at benytte smidigere pengepolitiske instrumenter, som kan tilpasses krisekonjunkturen, mens vi gennemgår en meget stor finansiel verdenskrise!

Antony
Hr. formand, den økonomiske situation i de latinamerikanske lande er ikke god. Den er ikke god i bananrepublikkerne, der bliver groft udnyttet af de nordamerikanske truster, og den er ikke god i de lande, hvor de kommunistiske guerillaer knuser, voldtager og dræber. I Peru massakrerer den såkaldte »Lysende Sti« hele landsbyer. I Colombia, især i Caguán, får de revolutionære bevæbnede styrker fra det ekstreme venstre penge fra narkohandlerne, for hvem de beskytter jorder og handel.
Kun i ét land, som for flere år siden kom på rette spor til en god økonomi, er situationen god inden for alle sektorer. Dette land er Chile. Og denne chilenske model udgør et for fremtiden godt eksempel, ikke bare for andre latinamerikanske lande, men også for lande i Afrika og for Rusland.
Jeg læste i går på Internettet Den Franske Ambassades bulletin, og heri står nævnt, at væksten er vedholdende, lige så vel som man bekræfter en stabilitet på pris- og pengeområdet samt i de offentlige finanser. Chile er et land, hvor man investerer, og landets finansielle reserver øges. I 1973 var det anderledes. På det tidspunkt havde den marxistiske diktator Allende ruineret landet, og landet oplevede efter lastbilchaufførernes strejke husholdernes oprør. Overalt var der voldelige bevæbnede bander fra det ekstreme venstre, og de fik antallet af drab til at stige kraftigt. Det var ligesom i Spanien i 1936, hvor det borgerlige flertal fra Gil Robles parti, CEDA, fik mundkurv på, og dets ledere og tilhængere blev myrdet, for slet ikke at tale om de anti-katolske grusomheder.
Da træder en republikansk officer frem: general Pinochet. Han træder frem på samme måde, som Franco gjorde det for at undgå kommunismens overtagelse, der her lige som andre steder gør sig klar til at opbygge arbejdslejre og fylde kirkegårdene op. Hæren og politiet går nu løs på den samfundsomstyrtende vold og terrorisme med krigsmetoder og alle former for beklageligt misbrug. Og med det påskud, at torturen er blevet institutionaliseret og i stor udstrækning praktiseres i Israel, bereder man sig så på i morgen, i London eller Madrid, at fængsle Benjamin Netanyahu, hvis hær har dræbt flere palæstinensiske modstandsfolk, end Chiles hær har dræbt revolutionære? Vil man arrestere general Sharon i Washington eller i Paris på grund af de grusomme afstraffelser, som han har kunnet dække over via sin autoritet?
Vi bliver ved med at kræve en retsstat, men det spansk-engelske komplots baghold mod Pinochet er en kynisk overtrædelse af den internationale lovgivning. Alligevel har man hverken oprettet nogen undersøgelseskommission eller en folkedomstol for at dømme 80 års rød terror i verden og de ansvarlige for 200 millioner døde, hvis man tilføjer krigsofre til de 100 millioner, der er døde af arrangeret hungersnød eller af kommunismens massehenrettelser - det værste eksempel på moderne slaveri.

Linkohr
Hr. formand, jeg vil gerne lige sige et par ord til hr. Kreissl-Dörflers bemærkninger. Han har naturligvis fuldstændig ret, når han anfører korruption som en af årsagerne til også økonomiens manglende stabilitet. Men sådan er det bare, der findes jo korrupte stater - man kunne også kalde dem militærdiktaturer. Hr. Antony nævnte for et øjeblik siden et land, som tidligere har været et sådant militærdiktatur. De er absolut stabile i økonomisk henseende. Men der findes også stater, der regeres ordentligt, som er økonomisk udsatte. Der er mange grunde til, at det kan forekomme. Vi oplever det for øjeblikket i Latinamerika. Der findes en finansmarkedernes psykologi, som åbenbart ikke længere har tillid til de faste valutakurser i f.eks. Brasilien. Kapital strømmer ud ligesom i Asien eller Rusland. Det er en psykologisk grund. Der er ikke noget økonomisk grundlag for den. Det gjorde hr. Bangemann med rette opmærksom på.
Men der er også noget andet, som staterne ofte slet ingen indflydelse har på, nemlig faldet i priserne på råstoffer. Den fordel, Europa for øjeblikket har af billig olie, er simpelthen en katastrofe for Mexico, Venezuela og andre stater. Det har intet med korruption at gøre, men det er et fald i priserne på råstoffer, som ret beset bør give os anledning til eftertanke. Hvorledes kan vi stabilisere priserne på råstoffer også i længden?
Det er imidlertid også den omstændighed, at Latinamerika har mistet de asiatiske markeder, hvilket landene dér jo heller ikke kan gøre for. På grund af bortfaldet af de asiatiske markeder og de devaluerede valutaer får varer fra Latinamerika oven i købet konkurrence fra billige varer fra denne region. Derfor mener jeg, at vi her absolut skal gribe dette problem praktisk an. Set ud fra et praktisk synspunkt betyder det, at lige nu skal Brasilien stabiliseres. Brasilien er det økonomiske nøgleland i Latinamerika. Jeg henviser til punkt 9 i vores forslag, hvori vi kræver en særlig fond - noget sådant drøftes jo allerede - som støttes af internationale finansinstitutioner, og som skal hjælpe Brasilien ud af den øjeblikkelige vanskelige situation. Falder Brasilien, skulle Brasilien blive nødt til at devaluere, ville hele regionen komme til at lide under det. Vi ville befinde os præcis dér, hvor vi var i begyndelsen af 80'erne, nemlig i en katastrofal situation, som simpelthen betyder, at almindelige mennesker, at befolkningen i Latinamerika skal betale prisen for finansfolkenes manglende evne til at holde orden i verdens lande.
Jeg anmoder derfor om, at vi stemmer for forslaget og dermed også støtter alle de bestræbelser, som Kommissionen, Rådet og tillige andre gør sig for netop nu at tage hånd om den brasilianske nationaløkonomi. Det fritager dem ikke for det hjemmearbejde, der skal gøres i disse lande, og som vi gerne vil bistå dem med.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, jeg vil som altid takke for kommissær Bangemanns positive og aktive tilstedeværelse.
I de senere år efter gældskrisen har de latinamerikanske lande gjort en stor ikke blot politisk, men også økonomisk strukturtilpasningsindsats, der har haft enorme sociale omkostninger.
Tilfældet vil, hr. formand, at disse lande, til trods for at de i deres samarbejdsaftaler med Den Europæiske Union har accepteret demokratiklausulen, er dem, der behandles dårligst i fællesskabsbudgettet i absolutte tal. Og ikke nok med at de ikke nyder godt af disse budgetmæssige fordele, de nyder heller ikke godt af den handelspræferenceordning, som f.eks. landene inden for Lomé-aftalen nyder godt af.
På basis af denne krise er de latinamerikanske lande blevet straffet to gange: De har ikke blot været ofre for tilpasningen, men også for det system, som de har været nødt til at tilpasse sig for at følge vores råd. Det er klart, at løsningen af denne krise går ud over Den Europæiske Unions formåen og begrænsninger, men det er også klart, hr. kommissær, at man kan gøre meget på fællesskabsplan. Den ansvarlige kommissær, hr. Marín, ved, at han har haft og stadig har dette medlems ganske vist beskedne støtte til de initiativer, han har ønsket at iværksætte med det formål at styrke forholdet mellem Den Europæiske Union og Latinamerika.
Men jeg må sige til Dem, hr. kommissær, at jeg i dette tilfælde har savnet et hurtigt, effektivt og præcist svar fra Kommissionen. I denne vanskelige tid hverken kan eller bør Den Europæiske Union undgå at samarbejde eller svare med tavshed.
Det er beklageligt, hr. Bangemann, at Kommissionen uden at tage hensyn til de nye aftaler med Chile, Mexico og MERCOSUR, de udfordringer, som Rio-topmødet til næste år skaber, og denne krisetilstand, som de latinamerikanske økonomier befinder sig i, år efter år foreslår de samme beløb på de vigtigste budgetposter for Latinamerika og ikke engang overvejer den vegetative vækst, som det ville medføre at tilpasse dem inflationen.
Derfor deler jeg fru Mirandas bekymring, og jeg håber, at de politiske grupper, der har deltaget i denne forhandling - f.eks. hr. Puertas eller fru Mirandas egen, eftersom hovedordføreren for budgettet tilhører hendes politiske gruppe - kan støtte de ændringsforslag, som såvel fru Miranda som jeg selv har fremsat til budgetforslaget for det kommende år, og som min gruppe naturligvis har gjort til sine, som den har gjort det i de forrige regnskabsår.
Og jeg håber også, hr. formand, at Kommissionen efter denne forhandling udviser lidt entusiasme og fantasi over for emnet og overvejer mulighederne for på fællesskabsplan at foreslå, ikke en redegørelse, men en samling budgetmæssige initiativer til investeringer, forøgelse af Den Europæiske Investeringsbanks kreditter, ydelse af fællesskabsgarantier og også handelsgarantier, og at den på en eller anden måde viser solidaritet med den gamle verden, med sine gamle og i særdeleshed tålmodige venner i Latinamerika.

Orlando
Hr. formand, hr. kommissær, den økonomiske og finansielle krise i Latinamerika er uden tvivl forbundet med krisen i Asien og i Rusland, da den er en konsekvens heraf, men den har nogle specifikke aspekter. Der er en tydelig kløft mellem alle de gode hensigter, beføjelserne og magten hos dem, der handler, nemlig det internationale samfund, Valutafonden, Den Europæiske Investeringsbank og Verdensbanken, og så de helt utilstrækkelige resultater, man har opnået. Det er et tegn på, at det måske ikke er den rette kur. Jeg tror ikke, at man skal blive ved med at fylde Latinamerika med aspirin, som har nogle ødelæggende virkninger, men måske skulle man ordinere en antibiotikakur, det vil sige benytte sig af en anden indfaldsvinkel, sådan som vores kollega Kreiss-Dörfler sagde.
Det er nødvendigt at træffe nogle stærke valg og bryde den onde cirkel, hvor gælden hele tiden skaber mere gæld, og at nulstille gælden én gang for alle. Det er nødvendigt med nogle indgreb, hvor menneskrerettighederne overholdes, og det er nødvendigt at respektere den bæredygtige udvikling både i Europa og i Latinamerika, uden at man bruger to forskellige målestokke. Endelig er det nødvendigt at undgå en overdreven liberalisering, der blot forværrer de negative konsekvenser, og at holde op med at yde betingelsesløse garantifonde, da disse har bidraget til katastrofen i Rusland.

Lukas
Hr. formand, for ikke så længe siden gik Latinamerika for at være et af de områder, verdensøkonomien nærede forventninger til. I dag har den økonomiske og finansielle krise i dette område ikke kun meget alvorlige følger for befolkningen. De latinamerikanske lande er i særlig grad afhængige af udviklingen i råstofpriserne, og det står fast, at de internationale finansmarkeder rystes voldsomt af denne krise. Vi fremhæver igen og igen med rette, at eurozonen hidtil har reageret på kriserne, som internationalt er indbyrdes forbundne, ved at forblive relativ stabil. Men vi er nødt til at gøre os klart, at det store antal internationale økonomiske problemer også vil få virkninger på Den Europæiske Union, hvis der ikke træffes internationalt koordinerede foranstaltninger.
Det bliver nødvendigt at tage fat på årsagen til problemerne for at klare dem og nå frem til et nyt opsving i verdensøkonomien. Realrentesatsernes niveau er for en dels vedkommende for højt. Det gælder om internationalt at forbedre kvaliteten af ledelsessystemerne, af tilsynssystemerne og først og fremmest af finansieringssystemerne.

Katiforis
Hr. formand, kære kolleger, kommissær Bangemann, det betyder ikke så meget, at realøkonomien grundlæggende er sund, som De nævnte i begyndelsen af Deres tale, for i en monetær økonomi, en markedsøkonomi, kommer sygdommen altid fra pengesiden. Det er pengesiden, vi skal kurere, hvis vi skal stoppe den økonomiske krise, inden den overvælder realøkonomien.
Spørgsmålet er, hvordan vi opnår det? Svaret er, at vi - den udviklede verden - ikke gør noget særligt. Men vi beder alligevel Latinamerika om at bære byrden i forbindelse med justering. Hvad gør Latinamerika? En hel del. Brasilien har hævet sine renter til 50 %. Man kan godt forestille sig, hvilken effekt det vil have på landets realøkonomi. Næste år vil Brasilien have en negativ vækstprocent på -2 eller -3 %. Man kan godt sætte sig ind i, hvordan det vil øge den fattigdom og elendighed, der i forvejen er stor i det pågældende land. Nu beder vi dem om at yde mere. Vi beder Brasilien om at reducere et underskud på 7 % til 2 eller 3 %, som om de skulle deltage i euroen. Man kan godt forestille sig, hvad dette vil gøre ved deres offentlige tjenesteydelser. Det vil tage maden ud af munden på i forvejen sultende børn. Det vil være resultatet af denne pression.
Vi truer dem med en gentagelse af det spekulationsprægede angreb på deres valuta. Vi fortæller dem, at spekulanterne venter på at få at se, hvad vi vil gøre den 25. oktober efter valget, når de nye foranstaltninger fremlægges. Hvad kan de gøre? De sulter allerede, hvad kan de mere gøre for at redde det vestlige økonomiske system, hr. kommissær?
Hvad kan vi gøre for at redde vores system? Præsident Cardoso talte for indførelsen af en Tobin-skat, og vi har ikke gjort nogen fremskridt. Vi må sørge for midler til at redde dem. Hvor store midler? Mellem USD 40 og 100 millioner siger eksperterne - penge, som ikke findes i de finansielle institutioner, hr. kommissær.
Det er fejlagtigt at tro, at vi taler om deres interesser alene. Hvis Brasilien går ned, vil enhver med en ansvarsfuld position kunne fortælle, at Wall Street vil gå ned, og hvis Wall Street går ned, vil det få frygtelige konsekvenser for Europa. Hr. kommissær, det er vores interesser, vi skal forsvare, og vi bør forsvare dem for egne omkostninger, ikke andres omkostninger. Når vi hører de ildevarslende lyde fra Latinamerika, skal vi ikke spørge »Hvem ringer klokkerne for?« - de ringer for os.

Lenz
Hr. formand, efter disse overvejelser angående den økonomiske politik og politik som sådan vil jeg gerne henlede opmærksomheden på et andet aspekt. Vi åndede alle lettet op, da det i begyndelsen af 90'erne forlød, at det økonomiske opsving havde nået Latinamerika, at 80'ernes lost decade var forbi. Sideløbende med det økonomiske opsving, som ganske vist var meget forskelligt fra land til land, blev der imidlertid, og dét, mener jeg, er meget vigtigt for os, i alle lande - med undtagelse af Cuba - stabiliseret demokratiske regeringer.
Det foregik bestemt af og til under store politiske smerter, under sociale kriser og stadig med mange krænkelser af menneskerettighederne. Men det var vigtigt, at demokrati og økonomisk opsving fandt vej og efterhånden også nåede ud til befolkningerne, i det mindste i form af en vis politisk stabilitet. Nu har den asiatiske økonomiske og finansielle krise også ramt Latinamerika, og de endnu svage strukturer er igen svækkede og udsatte. Det må ikke ske, at befolkningerne på grund af nye finanskriser også begynder at tvivle på de demokratiske strukturer, som i forvejen til dels stadig er utilstrækkelige.
Skuffelsen, når kæden demokrati, retsstat og velstand ikke holder, hvad befolkningerne forventede af den, burde vi kende i Europa. Europa, EF og de demokratiske partier ydede i sin tid megen hjælp. Trods alle de problemer, som omvæltningen i øst medførte for os, og som jo følges op af lignende problemer, bør vi ikke glemme disse partnere og navnlig ikke de risici, som er forbundet med en sådan skuffelse. Hvor tynd fernissen er, viser den aktuelle debat om Pinochet, selvom der her er tale om et demokratisk velfunderet land, nemlig Chile.
Det fremadstræbende MERCOSUR må lige så lidt blive et offer. Her stod også vi fadder og skal kritisere de overtrædelser af menneskerettighederne, som følger i enhver økonomisk og social krises kølvand, selvom det tilsyneladende er adskilte områder. Markederne i Latinamerika er givet også fremtidsmarkeder for os. Vi anmoder Kommissionen om at tage hensyn til også disse kendsgerninger i de initiativer, der nu kommer, især da det i mellemtiden er rygtedes også i de såkaldte verdensomspændende og internationale finansinstitutter, at der er disse sammenhænge.

Musumeci
Hr. formand, på trods af optimismen i kommissærens indlæg er der ingen tvivl om, at den finanskrise, der rammer Latinamerika, uundgåeligt får alarmklokkerne til at ringe og vækker bekymring i Den Europæiske Union. Ikke blot på grund af den nødvendige rolle, som Europa skal spille i processen vedrørende det internationale valutasamarbejde, men også fordi Den Europæiske Union har været knyttet til dette store område i det centrale Sydamerika via flere århundreders kulturelle, sproglige, religiøse og samfundsmæssige bånd, og måske har man ikke gjort alt, hvad der var muligt indtil nu for at styrke det privilegerede forhold til dette marked.
Vi går naturligvis ind for forslaget om en finanspakke til Latinamerika; en pakke, der også tager sigte på at skabe nye arbejdspladser og skabe vækst i det interne forbrug. Med lige så stor tilfredshed følger vi den tendens til vækst, der er blevet registreret i de senere år, men der er ingen tvivl om, at reformerne for at opnå økonomisk stabilitet og finansiel gennemsigtighed efterhånden er blevet en nødvendighed og ikke længere kan udsættes. Vi skal holde øje med, at finansmarkedernes mistede tillid ikke svækker de latinamerikanske valutaer.
Hvordan skal man tage de kommende udfordringer op? Verdensbanken har allerede hjulpet Argentina, og det kunne den også godt gøre med de andre stater, det er klart. Men Den Europæiske Union må ikke undlade at gøre sin del ved at styrke det politiske samarbejde, træffe beslutning om et mere effektivt indgreb og sørge for, at kapitalbevægelserne ikke går i stå i Latinamerika, men at der bliver indført strenge kontroller for at undgå spekulation. Endelig skal Den Europæiske Union opmuntre nye investorer ved hjælp af målrettede incitamenter, navnlig til gavn for de små og mellemstore virksomheder, og holde øje med, at menneskerettighederne respekteres, og at de demokratiske betingelser genindføres.
Hvis Den Europæiske Union ikke er i stand til at spille en hovedrolle i oprettelsen af et nyt internationalt monetært system, risikerer den højt besungne indførelse af euroen at vise sig at være et halvt nederlag, en slags Ferrari uden motor, der godt kan stå i udstillingsvinduet, men som aldrig vil kunne begive sig ud på den internationale solidaritets lange vej.

Newens
Hr. formand, den økonomiske krise i verden i dag viser tydeligt, at kun få lande er immune over for konsekvenserne af økonomiske chok i andre dele af verden. Asien er vigtig, men Latinamerika sender kun 1 % af sin eksport til Rusland. Latinamerika blev imidlertid voldsomt påvirket af kapitalflugten på grund af situationen i Rusland. Hvis Latinamerika havner i en dyb krise, vil det have alvorlige konsekvenser for den amerikanske økonomi og medføre en trussel om den alvorligste verdenskrise siden førkrigsårene, som ville ødelægge Europa.
Der var håb om, at de lave inflationsrater og forbedrede vækst i Latinamerika ville give grobund for fremskridt, og som hr. Bangemann sagde, var den gennemsnitlige vækstprocent over 5 % i 1997. Dette skyldtes ifølge mange observatører den liberalisering, privatisering, deregulering osv., som bidrog til import af kapital. Den nuværende krise har imidlertid vist, at sådanne politikker medfører sårbare punkter i forbindelse med hændelser uden for deres kontrol. Som IMF's direktør, Michel Camdessus, udtrykker det: »Ind imellem kan man godt få det indtryk, at markeder ikke skelner nok mellem de gode spillere«. Selvom det ville være en stor fejl at overveje at vende tilbage til lukkede økonomier eller stram protektionisme, er der behov for fælles internationale forskrifter for at hindre store og pludselige kapitaloverførsler, især af kortfristet kapital, og for at arbejde henimod globalt koordinerede renter. Man bør også overveje en omlægning eller afskrivning af en stor del af den udenlandske gæld, som for Latinamerikas vedkommende steg fra USD 83 milliarder i 1975 til USD 267 milliarder i 1996.
Strukturændringsprogrammer, liberaliserings- og skattereformer har også ofte omfattet nedskæringer i udgifter til sundhed, uddannelse og bekæmpelse af fattigdom, og dette skulle have været undgået i fortiden og også i fremtiden, hvis fattigdommen ikke skal stige, og efterspørgslen ikke falde yderligere.
Det er Europas pligt at indføre politikker til f.eks. nedsættelse af renter, fremme af vækst og tilvejbringelse af økonomisk støtte - men ikke bare til hjælp for de rige og spekulanterne.
Krisen i Latinamerika og i verden som helhed bør åbne vores øjne for nødvendigheden af at sætte spørgsmålstegn ved de neoliberale politikker, der blev den konventionelle ledetråd, og forsøge at konstruere en ny udviklingsmodel, der omfatter global regulering, nye internationale økonomiske aftaler, reform af internationale finansielle institutioner og en ny formel til at vende tendensen med den stadigt voksende uligevægt mellem stor rigdom og voldsom fattigdom.

Secchi
Hr. formand, jeg satte stor pris på kommissær Bangemanns introduktion, og jeg tror ikke, at der er nogen grund til, at jeg understreger, hvordan de voldsomme finansielle forstyrrelser, der har ramt alle markederne i de seneste måneder, og som er fremkaldt af først den asiatiske krise og derefter den russiske, risikerer at få nogle særligt alvorlige konsekvenser for økonomien i Latinamerika - det har alle kollegerne, eller næsten alle kollegerne, allerede sagt. Denne mulige udvikling er endnu mere bekymrende set i lyset af den indsats, som størstedelen af landene har gjort i de seneste år for at gøre deres økonomier stabile og skabe betingelserne for en tilfredsstillende deltagelse på verdensmarkederne. Disse tilpasningsprocesser har krævet store ofre af de latinamerikanske befolkninger, også med hensyn til nedsættelsen af realindkomsten og levestandarden. De første positive resultater begynder dog at kunne skimtes, og som bevis herpå er det velkendt, at de økonomiske aktører viser en tiltagende interesse for området, både med hensyn til de finansielle strømme, handelen og de produktionsfremmende investeringer.
Desværre er bedømmelsen ikke lige så positiv med hensyn til de stater, der kalder sig Latinamerikas venner, og navnlig Den Europæiske Union. Som eksempel kan man tage det dødvande, som den planlagte samarbejdsaftale med MERCOSUR og Chile befinder sig i, bortset fra aftalen med Mexico. Trods indsatsen fra Kommissionen og støtten fra vores Parlament forhindrer visse medlemsstaters egoisme og snæversynethed - de er mere interesserede i at beskytte bestemte landbrugsinteresser end i en langsigtet vision med økonomiske og således også politiske fordele på verdensplan - nemlig, at der bliver taget initiativer, som kunne få nogle meget vigtige følgevirkninger, først og fremmest for Latinamerika, men også for Europa.
Det er nødvendigt at gøre kraftigt opmærksom på denne uacceptable stilstand, og vi skal ligeledes opfordre Kommissionen og Rådet til, at der bliver gjort mest muligt - også ved hjælp af finansielle foranstaltninger - for at sikre de resultater, man har opnået, og undgå, at Latinamerikas indsats giver sig udslag i et nyt og uudholdeligt década perdida , et tabt årti. F.eks. og her henviser jeg til de tal, som vores kollega Katiforis nævnte - synes det at være helt i modstrid med et hvilket som helst princip for sund økonomisk politik at bruge de europæiske centralbankers eventuelle overskudsreserver til interne formål; reserver, som kunne opstå, når euroen først er blevet indført. Det synes i stedet at være fornuftigt, at en del af disse beløb bliver anvendt til en ekstraordinær finansiel støtte til Latinamerika, efter aftale med de andre internationale institutioner, så man undgår, sådan som det allerede er blevet sagt, at disse landes problemer meget hurtigt også bliver vores problemer.

Herman
Hr. formand, vi kan lære tre ting af dette: For det første må vi i en verden, hvor lande er gensidigt afhængige og dermed risikerer at smitte hinanden, først og fremmest prøve at oprette brandbælter, hvis jeg må udtrykke mig sådan. Vi disponerer over knappe ressourcer, nemlig Den Internationale Valutafonds midler. Vi har ødslet med dem. Det var ødselt at hjælpe Jeltsin under de gældende forhold. Og disse midler har vi ikke nu til at anvende i lande, som viser, at der hos dem findes en stat, en markedsøkonomi, der ikke er perfekt - ingen er perfekte - men som er noget helt andet end det vakuum, man ser i Rusland. Den første ting, vi må lære os, er altså først og fremmest at stoppe smitten.
Dernæst må vi lære, at problemer med betalingsbalancen eller kreditsammenbrud ikke kun handler om kreditproblemer eller adgang til nødvendige likvide midler. Der skal være en ramme, en kultur og fungerende institutioner. Et marked er ikke en jungle. Et marked er resultatet af en civiliseret juridisk og politisk konstruktion. Dét er et marked.
Det tredje, vi må lære, vedrører de personer, som, på grund af at de fiaskoer, vi har set, forårsaget af ukontrolleret kollektiv optræden, vil afskaffe det anklagede system og erstatte det med et andet. De siger ikke, hvad de vil erstatte det med, men vi ved, at de tænker på systemer, der ikke løser noget som helst. Det protektionistiske system, som man i 20 år har kaldt »tredjeverdenspolitik«, har ikke givet noget resultat. Man har brugt milliarder på at hjælpe regimer, der ikke har gjort noget for at fremme befolkningens udvikling. Og dette har man gjort i den gode samvittigheds navn.
Jeg tror, at integration i en verdensomspændende økonomi, der følger helt klare regler, er den bedste løsning på langt sigt for at garantere udvikling. Chile er et eksempel herpå. Der findes andre eksempler, og det faktum, at der på et givet tidspunkt opstår problemer af specifikke årsager, må ikke få os til at give op. Man ved godt, hvorfor tingene er gået galt i Japan, Thailand og andre steder. Årsagen er ikke så meget en dårlig styring af disse lande, men nærmere en tilstrømning af kortsigtet kapital, som forsvinder, så snart der er problemer i luften. Gennem en kædereaktion fører dette til en svær situation. Det må vi gøre noget ved, og det må vi drage lære af. Man skal ikke smide barnet ud med badevandet.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2 modtaget fem beslutningsforslag.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

Konvergens mellem telekommunikationssektorer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0328/98) af Paasilinna for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen: Grønbog om konvergensen mellem telekommunikationssektoren, mediesektoren og informationsteknologisektoren og de lovgivningsmæssige implikationer heraf (KOM(97)0623 - C4-0664/97). Ordførere for udtalelser (Hughes-proceduren): Plooij-van Gorsel, Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, Hory, ordfører for udtalelse fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, Kuhne, ordfører for udtalelse fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier.

Paasilinna
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg fik i efteråret æren at blive nomineret til ordfører for Parlamentets betænkning om grønbogen om konvergens mellem telekommunikations-, medie- og informationsteknologisektoren. Kommissionsdokumentet var meget teknisk og indeholdt måske for mange udløbere. Jeg forsøger for min del at indskrænke betænkningen. En for omfattende betænkning vil måske slet ikke føre til nogle foranstaltninger. Man kan ikke skyde på fremtiden med en haglbøsse. Konvergensen er en så kompliceret og uberegnelig sag, at den i hvert fald ikke bør kompliceres mere med en betænkning.
Mit primære udgangspunkt er et åbent, europæisk informationssamfund for alle. Der tillades ikke en opdeling i de oplyste og de mindre oplyste. Information er ikke en almindelig forbrugsvare. Den har uanset forsendelsesmåden en stor social og kulturel værdi. Bittene er ikke neutrale. Jeg kræver, at adgang til netverdenen skal være en moderne, europæisk borgerrettighed. Det vil også medføre bredest mulige markeder. Det skal således være et grundlæggende krav, at den beskæftigende SMV-sektor får en fleksibel adgang til det nye, integrerende miljø. Konvergensen behøver ikke nødvendigvis betyde, at de forskellige sektorer smelter sammen. Det ser snarest ud til, at udviklingstendensen er at overskride grænser. Da vil de nye og delvis overlappende ydelser og tjenester fungere side om side.
For at sikre nettenes tilgængelighed, udskiftelighed og multifunktionalitet skal netkommunikationen have en fælles lovgivningsramme. De lovgivningsmæssige implikationer skal svare til udfordringerne for både borgerrettighederne og beskæftigelsen. Samtidig skal de svare til de nye økonomiske strategiers behov og virksomhedernes synergifordele. Fordi brancherne udvikler sig hurtigt, skal også vi lovgivere være hurtige og moderne. En model med fleksibel regulering er min tanke. Den vil ikke genere, men være behjælpelig med hensyn til konkurrenceevnen for den europæiske industri. Selvom en sektor kører af sporet, skal reguleringen kunne anvendes. Jeg er ikke gået med til at forhale udfærdigelsen af betænkningen, fordi vi på grund af konkurrenceevnen tværtimod skal skynde os. Jeg forventer således hurtige lovforslag fra Kommissionen, så vi kan gennemføre dem under Finlands formandskabsperiode.
Den eksisterende lovgivningsramme er altså tilstrækkelig, men konvergensen er allerede i gang nu, og overgangsperioden er kort. Konkurrencen f.eks. mellem telefoni og kabel-tv-nettene samt mellem fast og mobil telefoni er allerede en realitet. Internet byder på musik og fjernsynsprogrammer. For denne tekniske transmissionsmetode skal der skabes et nyt, separat regelsæt, som erstatter de mange eksisterende ordninger. En europæisk kontrolmyndighed skal under ingen omstændigheder have nogen beføjelse med hensyn til indhold eller tjenester. Det er sager, som naturligt tilhører medlemslandene i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet.
Mobiltelefonens rolle er der måske lagt for lidt vægt på i grønbogen. Allerede nu kan man f.eks. i mit land, Finland, se deres eksplosive vækst, som ikke er på vej ned. Ved hjælp af en mobiltelefon betales der regninger, surfes på Nettet og spilles computerspil. Snart ser man også tv-programmer. Mobiltelefonen er før alt andet blevet konvergeret. Det er en livsform: Du er altid tæt på, men altid fri.
Når der tages højde for nettenes lighed, skal der sikres balancerede og retfærdige fordelingsvilkår også for tjenesteudbyderne. Derfor skal auktion af mobilkommunikationsfrekvenserne bekæmpes kraftigt. En auktion vil føre til monopoler. Da vil kæmpekoncerner fra USA og Europa begynde at fordele frekvenserne indbyrdes. Det vil være i modstrid med alles interesser, specielt forbrugernes, for forbrugerpriserne vil gå op. En koncerns store finanser fortæller ingenting om, hvor god en service den er i stand til at yde. Efter Amsterdam-traktaten skal radiofoniens mestbegunstigelsesklausul altid omfatte specielle betingelser for programmernes indhold og kvalitet. Ud over en tilstrækkelig lovgivning er der behov for kraftige investeringer i uddannelse, europæisk indholdsindustri og beskæftigelse. Først og fremmest skal begrebet et åbent informationssamfund for alle fremmes.

Plooij-van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, jeg vil gerne først og fremmest takke ordføreren for det behagelige samarbejde med henblik på at nå frem til en sammenhængende betænkning om grønbogen om konvergens på vegne af alle involverede udvalg.
Konvergensen mellem telekommunikationssektoren, mediesektoren og informationsteknologisektoren udgør en stor udfordring for dem, der udformer politikken, og for lovgiverne. På grund af den vedvarende konkurrence mellem de forskellige teknologier er det imidlertid vanskeligt at forudsige situationen i fremtiden. Det er helt sikkert, at informationsmarkedet som helhed på grund af indførelsen af nye tjenester vil blive større. Dette vil medføre nye muligheder for økonomisk vækst og beskæftigelse.
Nye omstændigheder for kommunikationstjenester giver ligeledes muligheder for at forbedre livskvaliteten for de europæiske borgere gennem flere valgmuligheder og nedsættelse af udgifterne for forbrugerne. Anvendelsesmuligheder og tjenester bliver uafhængige af den infrastruktur, som bærer dem. Det er tydeligt, at teknologien udgør drivkraften for forandringerne.
Støtte til forsknings- og udviklingsaktiviteter på ICT-området gennem det femte rammeprogram kan yde et vigtigt bidrag til konvergensprocessen. Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi beklagede derfor i høj grad, at de budgetmidler, som Rådet har foreslået til programmet om informationssamfundets teknologier, er lavere end i det fjerde rammeprogram. Dette stemmer ikke overens med den økonomiske og sociale betydning, som i grønbogen om konvergens med rette tilkendes informationsteknologien.
Teknologiske udviklinger har indflydelse på lovgivningsrammerne og omvendt. Lovgivning må ikke være en hindring for de forskellige teknologiers interoperabilitet og bør derfor minimalt være teknologineutrale og ikke diskriminerende. Desuden bør lovgivning fortrinsvis anvendes på verdensplan.
Konvergens af telekommunikation, medier og informationsteknologi er uundværlig for en blomstrende elektronisk handel. På grund af forholdsvis høje udgifter til data og telekommunikation i Europa og den mangelfulde sikring på Internettet har elektronisk handel indtil nu hovedsageligt været begrænset til den erhvervsmæssige dataudveksling mellem store virksomheder og deres leverandører og kunder. Lavere telekommunikationsudgifter under indflydelse af liberaliseringen og de muligheder, som Internettet byder, vil gøre adgangen til den elektroniske handel lettere for de små og mellemstore virksomheder og for forbrugerne.
Materiale om fakta, eller egentlig gode statistikker, til at bedømme tempoet og retningen, hvori brugen af ICT-tjenester i erhvervslivet andre steder i samfundet vil udvikle sig, er overordentligt sparsomme. Målingen af f.eks. brugen af computere eller af Internettet er kun én af måleværdierne. Gode benchmark-prøver på fortrinsvis internationalt eller europæisk plan er nødvendige for at kunne bedømme, om det er ønskeligt at udarbejde lovgivning. Vi må lære at leve med den kendsgerning, at myndighederne ikke kan følge med i udviklingerne på det juridiske område.
Endelig, hr. formand, er konvergens ikke noget mål i sig selv. Det drejer sig om at fjerne barrierer for udbud og anvendelse af ICT-produkter og tjenester. National lovgivning kun for telekommunikation eller kun for informationsteknologi eller trykte medier bør derfor tilpasses. I den forbindelse bør evnen til fornyelse og mulighederne for at løbe risici bevares og ikke hindres af en overflod af regler, som har til formål at lede konvergensen ind i de rette baner.

Kuhne
Hr. formand, mine damer og herrer, det kunne være sjovt, om vi engang mere udførligt drøftede, hvorledes en ubestrideligt positiv, teknisk proces bliver offer for en dereguleringsideologi styret af interesser uanset konkurrenceevne eller bruger- og seeradfærd, ja, endog uanset alt, hvad der anses for nødvendigt for den økonomiske styrkelse af europæisk indholdsproduktion og udnyttelse deraf og alt, hvad der er kendt.
Ud fra det synspunkt, Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier har, skal den fremlagte betænkning ud over understregningen af den offentligretlige radiofoni og Amsterdam-protokollen herom, det vil sige med en programopgave, som ikke fastlægges af en EU-kommissær, også omfatte følgende punkter: såkaldte must carry -forpligtelser til dem, der driver nettene, til fordel for offentlige programudbyderes programmer, en afbalanceret justering af medier, telekommunikations- og konkurrenceret som grundlag for investerings- og retssikkerhed, permanent gyldighed af lovgivningsprincipper som pluralisme, kulturel mangfoldighed, beskyttelse af ungdommen samt produktion og distribution af kvalitetstilbud, også i en verden uden mangel på frekvenser, samt krav om forelæggelsen af et forslag til direktiv om besiddelse af medier og til sikring af pluralisme, netop fordi det på baggrund af, at alle overførselsveje vokser sammen, for alle former for elektronisk kommunikation bliver vigtigt at få adgang til rettigheder med henblik på opbyggelsen af magt på markedet, hvorfor denne adgang fortsat skal være underlagt demokratisk kontrol. Jeg mener, at endnu nogle opgaver venter os, f.eks. at supplere og korrigere den foreliggende beslutning fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik.

Wolf
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg stiller mig selv det spørgsmål, hvorfor denne ejendommelige kombination af vulgærmarxisme og spekulantmentalitet altid dukker op, når vi drøfter informationssamfundet. Teknologien er udviklingens motor, fru Plooij-van Gorsel, nej, sådan er det ikke. Så enkelt er det ikke med de produktive kræfter og produktionsforholdene, for øvrigt heller ikke hos Marx, men det er et andet emne. Heller ikke gode statistikker alene hjælper os videre. Vi har brug for kvalitative undersøgelser. Vi bliver nødt til at indse, hvad det er, der sker. Før man har forstået det, kan man overhovedet ikke udarbejde statistikker.
Vage formodninger om, hvor der eventuelt er chancer for et marked, hjælper ikke med til at åbne markeder, nej, det, der hjælper med at åbne markeder, er god lovgivning, investeringssikkerhed og klare bestemmelser. God lovgivning må ikke tjene som undskyldning for fortsat at håndtere dereguleringsideologien på samme måde som hidtil. I den henseende bifalder jeg hr. Paasilinnas betænkning. Gennem sin specifikke behandling af emnet og sin ligeledes klart definerede konvergensbetænkning tilvejebringer han for det første lidt lys i det mørke, som Kommissionens meddelelse desværre har udbredt, og skaber dermed i det hele taget grundlaget for en drøftelse, som virkelig kan give svar på spørgsmålet om, hvad der her er god lovgivning. Lige et par ord: Information og kommunikation kan i virkeligheden være en guldmine, et våben eller en løftestang for demokratisk deltagelse. Det afhænger imidlertid af, hvorledes det fungerer på hvert enkelt område, hvilke behov og forventninger folk har, og hvilke behov og forventninger man skal støtte, skabe eller reducere, for naturligvis ville det være vulgærliberalt at tro, at man bare skal lade det køre, så kommer der nok noget godt ud af det. Sådan er virkeligheden heller ikke.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, jeg tager ordet som stedfortræder for hr. Hory fra ARE-gruppen, der er ordfører for udtalelsen fra Retsudvalget. Jeg kan tilslutte mig alt det, han siger, og jeg vil tale fransk, for det er det sprog, vi har diskuteret dette indlæg på.
Hr. formand, med denne udtalelse har Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder sat sig som det vigtigste mål at se nærmere på de juridiske problemer, som konvergens kan forårsage. Dette fænomen skyldes hovedsageligt den teknologiske udvikling som f.eks. digitalisering og kompression, der gør det muligt med forskellige infrastrukturer uafhængigt af hinanden at overføre indhold af forskellig karakter. Denne ikke-specialisering af infrastrukturerne følger ikke den traditionelle opdeling mellem telekommunikation og radiospredning, og dette lægger op til en debat om, i hvilken retning lovgivningen i denne sektor skal gå.
Det har derfor været vigtigt for Udvalget om Retlige Anliggender at finde frem til en funktionel indfaldsvinkel, som ikke kun begrænser sig til de tre valgmuligheder i Kommissionens grønbog. Derfor har vores udvalg foreslået en fremtidig model, der, samtidig med at den bevarer den traditionelle opdeling mellem infrastruktur og indhold, stræber efter en forenkling af lovgivningen.
Den nye lovgivningsramme, som vi foreslår, er delt op i fem forskellige dele. Del et, oprettelse af en infrastruktur: adgang til informationer og betingelser for forbindelse. Del to, et netværks funktion: rutestyring og transport af meddelelsens indhold. Del tre, styring af adgangssystemerne: tildeling af numre og internetadresser, navigationssystemer, inklusive elektroniske programvejledninger. Del fire, det generelle indhold, det vil sige indhold i tv- og internetprogrammer, inklusive intellektuel ejendomsret. Del fem, det specifikke indhold, det vil sige ydelse af tjenester som stemmetelefoni og adgang til Internettet.
Udvalget om Retlige Anliggender understreger ligeledes, at det på grund af de hurtige teknologiske forandringer ikke længere er tilstrækkeligt med denne ene anvendelse af fællesskabslovgivningen på konkurrenceområdet med tilbagevirkende kraft for at kunne gøre noget ved dannelsen af karteller og misbrug af dominerende positioner og at reagere effektivt over for den store bølge af alliancer og vertikale integrationer i industrien.
Vores udvalg finder det derfor nødvendigt at udvide reglerne for tilrådighedsstillelse af åbne net (ONP), hver gang en flaskehals risikerer at begrænse konkurrencen mellem virksomheder og kompromittere forbrugerbeskyttelsen.
Vi beder derfor Kommissionen om at gøre, hvad den kan for i fremtiden at garantere kompatibilitet mellem digitale fjernsynsdekodere i Europa samt udarbejde et direktivforslag, der kan afhjælpe de forsømmelser, der stadig findes, særligt i forbindelse med forbrugerlovgivningens beskyttelse af forbrugere af varer og tjenester udbudt via nye teknologier.

Hendrick
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke hr. Paasilinna for en fremragende betænkning. Grønbogen og betænkningen har defineret konvergens som sammensmeltning af kommunikationsnet og -kanaler samt integration af bestemte teknologier i form af applikationer og tjenesteydelser. De omhandler også indholdskonvergens, som jeg vil vende tilbage til senere.
Fortidens inddeling i tekniske områder af taletelefoni, transmission og nye tjenesteydelser har ført til en kompliceret lovgivningsmæssig og regulerende ramme på grund af anvendelsen af en lang række forskellige teknologier. Disse teknologier gjorde forskellen mellem et telefonopkald, en tv-transmission og internetadgang mere udpræget i forbindelse med levering og indhold. Disse tjenesteydelser vil fortsat blivet leveret på samme måde som i dag, men teknologierne vil hovedsageligt være digitale frem for analoge og fortrinsvis fiberoptiske og sattelitbaserede frem for elektriske, kabel- og jordbaserede.
Derfor vil leveringsmekanismerne ikke påvirke måden, hvorpå disse tjenesteydelser leveres eller konsumeres, voldsomt. De vil imidlertid yde og tilbyde nye tjenesteydelser, som kan nedbryde de traditionelle grænser mellem de nuværende former for kommunikation. Dette vil betyde, at traditionelle former for indhold kan lagres, transmitteres og modtages af samme medie og på samme måde. Indholdet vil blive behandlet ens - i hvert fald af teknologien.
Hvorfor skulle vi også som reguleringsinstans diskriminere mellem forskellige former for indhold ud over at sætte pris på merværdi, beskytte ophavsret og yde sikkerhed, når grænserne mellem de traditionelle former for indhold nedbrydes? Faktisk har vi indholdskonvergens. Er en videokonference mellem fire personer et telefonopkald med vision? Er der tale om en tv-udsendelse til multipunktdestinationer? Er det en tjenesteydelse, der ikke bør dækkes af europæisk telefoni- eller udsendelsesregulering, men behandles som en ny tjenesteydelse ligesom shopping via Internet? Jeg mener ikke, at det er nogen af ovenstående eksempler.
Kommissionens gennemgang til næste år af kommunikation i forbindelse med samlet regulering hilses velkommen. På baggrund af grønbogen om konvergens og Parlamentets reaktion i form af Paasilinna-betænkningen kan der skabes en ramme, der indeholder lette og enkle regler til fremme af økonomiske og industrielle mål, som f.eks. konkurrence og interoperabilitet. Det vil også forstærke konceptet og gennemførelsen af en universel tjeneste, så alle får udbytte af informationerne, og alsidigheden opretholdes.
Kommissionens grønbog og Parlamentets reaktion fremkommer med disse argumenter. Jeg anbefaler hr. Paasilinnas betænkning til Parlamentet.

Hoppenstedt
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, globalisering og konvergens er blandt de fremherskende slagord i denne tid. Derfor har grønbogen fastslået, at en revision af de traditionelle lovgivningsmæssige rammer med henblik på, om de dur også i fremtiden, er den vigtigste udfordring. Kommissionen gav startskuddet til denne drøftelse i december i fjor. Den umådelig store deltagelse af repræsentanter for medierne, brugersammenslutninger og industrien i den høring, der blev arrangeret i tilknytning hertil, med 270 bidrag samt med mere end 80.000, der besøgte internetsiden, viser klart, hvor stor interessen, men også behovet for handling er i denne sammenhæng. Hvorledes skal vi reagere? De foreslåede løsninger går alt efter de pågældendes forskellige interesser lige fra tillid til det frie markeds selvregulering, over partielle bestemmelser om specifikke områder til udeladelse af områder inden for visse tjenester, der vedrører public service .
I denne drøftelse har jeg det standpunkt, at vi står ved begyndelsen af en udvikling, hvis virkninger vi selv med den bedste vilje endnu ikke klart kan overskue. Prognoserne for de digitale tjenesters fremtidige brugsadfærd er alt andet end logiske. Det er for tidligt at komme med entydige udtalelser, da der stadig er for mange ukendte variabler. Derfor skal vi passe på, at der ikke på grund af en ensidig vægtning opstår en skævhed i drøftelsen, hvorved vi spærrer os selv ude fra et potentielt marked for Europas fremtid.
Jeg vil gerne gratulere ordføreren hjerteligt med hans første betænkning i Europa-Parlamentet, i den har han bestræbt sig på at skabe balance mellem de forskellige krav. Han opfordrer Kommissionen til, jeg citerer: »At der indtages en forsigtig holdning med hensyn til lovgivning i forbindelse med nye tjenester. Der bør kun lovgives, hvor og når det viser sig påkrævet for at sikre forbrugernes og offentlighedens interesser, « og jeg citerer videre, »og hvis industriens selvregulerering baseret på disse principper ikke forekommer at være tilstækkelig effektiv«. Det kan jeg kun være enig med ordføreren i. Der er dog også nogle, om end få punkter, hvor jeg er af en anden opfattelse. En overdreven læggen sig fast ved at fokusere debatten om spørgsmålet om konvergensens indvirkning på indholdet kan på dette stadium af drøftelsen få negative følger.
Naturligvis går jeg, hr. Kuhne, ind for, at den nuværende bedømmelse af den offentligretlige radiofoni anerkendes, men alle områder skal inddrages i denne drøftelse, og det skal ske med samme vægt. Der skal skabes et positivt klima, for at alle kan finde deres plads i forbindelse med den fremtidige udvikling, og dermed mener jeg også den offentligretlige og den private radiofonis fremtidige rolle i de ændrede omgivelser. Drøftelsen befinder sig stadig i sit første år, og den vil takket være de foranstaltninger, Kommissionen har planlagt, komme til at strække sig over yderligere 2-3 år. Derfor går jeg i dette begyndelsesstadium ind for, at vejen ikke spærres for yderligere drøftelser på grund af for præcise retningslinjer. Vi står først ved begyndelsen af vores søgen efter de bedste løsninger for alle berørte områder.

Thors
Hr. formand, lad mig komme med to aktuelle eksempler på konvergens. I dag gennemførtes verdenshistoriens eller i hvert fald Europas første direkte transmission af en parlamentssamling over Internet, nemlig fremtidsdebatten i den finske rigsdags plenum. På min bærbare computer kunne vi følge den her i Strasbourg i realtid.
I Lapland i Finland har kræfterne bag den samiske radio oprettet en internetside, som betyder, at samer i Sverige, Finland og Norge enkelt og billigt kan udarbejde programmer og holde kontakt med hinanden på tværs af grænserne. Samerne udgør 4.0-5.000 af de 5 millioner indbyggere i Finland.
Jeg nævner disse eksempler, for at vi inden for mediesektoren skal slippe den tankegang, at efterabning af amerikansk tankegang fører til fremskridt. I stedet må vi modigt, som bl.a. danske filmproducenter, gå vores egne veje og dermed garantere mangfoldighed og adgang til alle grupper. Det er endvidere vores opgave at garantere mindre gruppers adgang til kanaler, at satse på journalistik og give plads til mindre producenter. Mangelen på kanaler bliver også et forbigående fænomen, og vi anser øget specialisering for en realistisk mulighed.
Vi bør være indstillet på mindre regulering, hvilket flere talere har været inde på. De generelle EU-regler skal i højere grad kunne være gældende for de berørte sektorer. Men kære venner, det forudsætter også, at en del af telesektoren bliver mere gennemsigtig, f.eks. priserne.
Jeg deler opfattelsen af, at dette er et spændende område, at alle svarene endnu ikke er klar, og at udviklingen kan være hæsblæsende. Det er grunden til, at ELDR-Gruppen og jeg selv ikke kan støtte ordførerens ændringsforslag 13 om, at tv fortsat vil være det primære medie til indhentning og bearbejdning af information. Jeg konstaterer ligeledes, at vi desværre ikke skal drøfte Ryynänens betænkning om biblioteker og informationssamfundet i dag, men først på fredag.
Endelig vil jeg sige til Dem, hr. formand, og til ordføreren, at oversættelserne af ændringsforslag 1-4 er totalt uforståelige på mit modersmål, svensk.

Formanden
Mange tak, fru Thors. Vi vil notere os Deres bemærkning vedrørende ændringsforslagene på svensk. Vi skal sørge for, at de bliver undersøgt.

Gallagher
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne takke ordføreren for udarbejdelsen og præsentationen af betænkningen. Vi kan ikke nægte, at udviklingen inden for telekommunikationsindustrien og i informationsteknologisektoren er enestående. Eksempler på nye produkter er homebanking og homeshopping over Internet, tale over Internet, e-maildata og Worldwide Web-adgang over mobiltelefonnet og anvendelse af trådløse links til privat og erhvervsmæssig brug til opkobling til det faste telekommunikationsnet samt websider med nyheder, sport, koncerter og andre audiovisuelle tjenester. En sådan udvikling repræsenterer konkrete eksempler på et informationssamfund, der har potentialet til at nå ud til alle borgere i Unionen. Udviklingen understreger også den store ændring, udvalget og alsidigheden af traditionel telekommunikation og medietjenester.
De ændringer, der beskrives i grønbogen, har potentialet til at forbedre livskvaliteten for alle Europas borgere. De vil også kunne bidrage til integrationen af Europas regioner i hjertet af den europæiske økonomi. Der skal indføres lovgivning ved hjælp af regulering for at overvåge arbejdet i den nye sektor e-handel, for det generelt gode bliver ikke altid beskyttet, hvis markedsreglerne er for løse.
Vedrørende det separate, men alligevel beslægtede emne, mediepluralisme, støtter jeg den irske regerings nye initiativ til at opretholde fri adgang til større sportsbegivenheder for alle seere. Det er et program af stor betydning for den irske regering, og der vil blive udarbejdet lovgivning med hensyn til dette vigtige sociale mål.
Sport skal fortsat kunne nydes af alle mennesker, uanset klasse eller baggrund. Der skal udarbejdes en lovgivning, som sikrer princippet om lige adgang for alle potentielle seere til vores vigtige nationale sportsbegivenheder, som f.eks. hurling og fodbold, All Ireland-finaler og Irlands Grand National, naturligvis.
Vi må anerkende, at de nye multimediekoncerner hele tiden forsøger at opkøbe rettighederne til mange sportsbegivenheder i verden. Unionens medlemsstater skal ikke glemme, at kulturmæssig og regional alsidighed kun kan beskyttes, hvis nationale sportsbegivenheder er tilgængelige for alle interesserede seere.

Ribeiro
Hr. formand, debatten her i salen om Paasilina-betænkningen har fået en drejning, som vi finder meget vigtig og gerne vil trække frem.
Denne betænkning blev vedtaget i udvalget med 49 stemmer for, én, der undlad at stemme, og to stemmer imod (fra vores gruppe). Årsagerne til, at vi stemte imod er meget klare. Konvergensen mellem telekommunikationssektoren, mediesektoren og informationsteknologisektoren bør ikke være en måde til at behandle det hele som rene og skære varer, således at kulturelt særpræg og identitet fjernes, og der sættes spørgsmålstegn ved forfatterens værk og rettigheder, intellektuel ejendom og den helt grundlæggende offentlige service.
Fordi vi er bekymrede over disse forhold og mener, at vores holdninger er rigtige, har vi her i salen fremsat otte ændringsforslag, der afspejler årsagerne til, at vi måtte stemme nej, åbenbart alene over for de øvrige kolleger.
Ejendommeligt og betegnende nok har ordføreren haft mod til at fremsætte 16 ændringsforslag til sin betænkning, og det takker vi ham for: Nogle af dem giver udtryk for de bekymringer, som er vores, men med formuleringer, som vi ikke helt kan identificere os med. Men de offentlige myndigheders rolle, jeg citerer »en væsentlig bestanddel i den offentlige service«, og bevarelsen af den kulturelle forskellighed er til stede som noget, man lægger vægt på, og det er vi glade for.
Derfor forbeholder vi os vores endelige stillingtagen med hensyn til den skæbne, som ifølge forsamlingen skal tiltænkes de ændringsforslagene, som afspejler et perspektiv, der går ud over blot økonomiske, kommercielle, socioøkonomiske eller finansielle betragtninger, og som i et vist omfang giver oprejsning til de holdninger i Kultur- og Socialudvalgene, som ikke blev vedtaget i udvalget.

Leperre-Verrier
Hr. formand, i morgen skal vi svare på det vigtige spørgsmål i Kommissionens grønbog: Hvilken virkning vil den audiovisuelle og telekommunikationssektorens brug af de fælles og meget revolutionære teknologier have? Man skal ikke være særligt kyndig for at kunne forestille sig de konsekvenser, en så frembrydende teknologi vil have for vores hverdag. Dette gælder ikke bare økonomiske og juridiske konsekvenser, men også kulturelle og sociale.
Opgavens omfang må ikke få os til at give op, tværtimod, og jeg er glad for at se, at Udvalget om Økonomi har erkendt, at det er nødvendigt med en EU-lovgivning. I den forbindelse vil jeg gerne rose bidraget fra Kuhn, ordfører for Udvalget om Kultur, hvis arbejde er udført med klarhed og præcision. Jeg vil også rose Hory for hans arbejdsindsats i Udvalget om Retlige Anliggender, hvor han med intelligens og klarsyn har undersøgt sagens juridiske aspekter.
Det er således nødvendigt, at der er en klar adskillelse mellem lovgivning vedrørende infrastruktur for elektronisk kommunikation og lovgivning vedrørende indholdet. Hvis vi holder fast ved idéen om en fællesskabslovgivning og oprettelsen af en mere smidig lovgivning for de blandede interaktive serviceydelser på Internettet, opfylder vi de krav, der er i samfundets interesse, og vi tager hensyn til kulturen.
Dette resulterer altså i, at man prioriterer en sammenstilling af mulighed 1 og 2 i grønbogen, som det også blev bebudet på konferencen i Birmingham. Men vi skal være på vagt, for teknologien udvikler sig hurtigere end de politiske beslutninger, og når vi står over for så store forandringer, er fristelsen til at stramme konkurrencelovgivningen eller underkaste sig ultraliberalismen stor.
Desuden risikerer Den Europæiske Union, som allerede har tabt et slag til Hollywood, at tabe krigen om Silicon Valley, hvis ikke vores forskellige medlemsstater indser, at vi hurtigst muligt skal genvinde styringen af teknologien ved at indføre en fælles multimediepolitik. Vi modsiger da udsagnet fra Clintons rådgiver, Irina Magaziner, som sagde: »Internet er ikke en international ressource, men snarere frugten af amerikanske investeringer«.

Read
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske min kollega, hr. Paasilinna, med betænkningen. Jeg ved, hvor meget forberedelse og arbejde, der er lagt i hans betænkning.
Kolleger, det er normalt under drøftelse af spørgsmål som dette at kaste et blik på fremtiden. Men jeg vil gerne illustrere mine egne kommentarer til hr. Paasilinnas arbejde ved at dykke ned i fortiden til en bog skrevet af Mark Twain med titlen A Connecticut Yankee in the Court of King Arthur . Connecticut Yankee var en telefoningeniør i USA, der fik et slag i hovedet og blev ført tilbage til kong Arthurs tid. Han brugte sine evner og viden til at intervenere i den tids krige, mest af hensyn til sig selv og ikke ud fra filantropiske betragtninger. Han vidste af egen praktisk erfaring, at adgang til netværk og tjenester er væsentlig. Han vidste - som hr. Paasilinna - at disse forslag ikke kun omhandler teknologi, de omhandler også teknologiens opfyldelse af borgeres og forbrugeres behov. Men denne telefoningeniør forstod også - og jeg citerer fra et forslag til beslutning: »mener, at konvergens mellem telekommunikationssektoren, mediesektoren og informationsteknologisektoren må komme til udtryk i EU-lovgivningen på en sådan måde, at interoperabilitet mellem de forskellige teknologier ikke hindres«. Det var det helt afgørende i kong Arthurs tid og helt afgørende - ikke blot i fremtiden - men nu.
Grønbogen og ordføreren kan kun gætte sig frem til tidsfaktoren for ændringerne. Andre talere har kommenteret de ændringer, der er sket på kort tid inden for denne verden af telekommunikation, transmission og overførsel af data. Det virker oplagt, at markedet kan leve op til meget af det, men der er uden tvivl brug for klare regler på europæisk niveau for at sikre, at industrien i Europa er på forkant med disse ændringer.
Connecticut Yankee bekymrede sig ikke om konkurrenceregler. Han havde alle oplysningerne og holdt dem forståeligt nok for sig selv. Men ordføreren - samt Parlamentet og Kommissionen - lægger vægt på, at der er klare regler, at der bødes for antikonkurrencemæssige foranstaltninger, men at man samtidig prioriterer borgernes og forbrugernes behov højt.
Jeg vil gerne anbefale hr. Paasilinnas betænkning. Jeg vil også gerne anbefale både kommissæren og ordføreren - og alle andre, der er interesserede - at læse Mark Twains bog. Det er en meget fremsynet bog, som man kan lære meget af.

Malerba
Hr. formand, grønbogen om konvergens tager et meget vigtigt emne op, og det centrale spørgsmål er efter min mening valget mellem tre muligheder ved den nødvendige ændring af den lovgivningsmæssige ramme. Den første mulighed er at tilpasse den eksisterende lovgivning, idet man stadig bevarer adskillelsen mellem de forskellige sektorer; den anden mulighed er at fastlægge en ny trinvis lovgivning for de tjenester, der efterhånden bliver stillet til rådighed; og den tredje og mere ambitiøse mulighed er at fastlægge en ny overordnet ramme.
Jeg er enig i vores kollega Paasilinnas retningslinjer, og her tænker jeg særligt på punkt fire i konklusionerne, der er rettet mod den tredje mulighed, nemlig den fælles ramme. Jeg mener faktisk, at vi inden for et fornuftigt stykke tid, men måske ikke alt for hurtigt, skal gå bort fra en lovgivning, der er knyttet til sendemediet - til hardwaren - til transaktionens art og således til brugeren, og gå over til en lovgivning, der er knyttet til transaktionens værditilvækst. For at kunne gøre dette må man dog ikke holde op med at arbejde på at ajourføre den eksisterende lovgivning eller på at fastlægge de nye krav til den lovgivningsmæssige ramme, som de nye medier kræver, og her tænker jeg på det initiativ, som kommissær Bangemann har taget med hensyn til Internettet, som vi i øvrigt netop skal tale om ved det næste plenarmøde.
Kort sagt - eftersom tiden er en tyran - hvad er det så for to holdepunkter, vi ikke må glemme, når vi går imod et fælles lovgivningssystem? Det første er interoperabiliteten, hvor vi således fremmer de åbne systemer og standardplatformene. Selvom Europa ikke spiller en hovedrolle inden for denne sektor, bør vi alligevel fastholde vores format, og det tror jeg, at det femte rammeprogram vil hjælpe os med. Det andet holdepunkt er konkurrencen. Selvom den store sendekapacitet, som de digitale teknologier har gjort mulig, vil give mulighed for at fjerne noget af presset med hensyn til mangelen på sendemedier og den offentlige nytte, vil der på den anden side kunne opstå nye former for offentlige og private monopoler, og her tænker jeg særligt på Microsoft-sagen, som vi er opmærksomme på i disse dage. Jeg vil ikke udelukke, at konkurrencereglerne bør efterses netop på grund af de nye muligheder, som teknologien giver for at tilrettelægge alliancerne på denne måde.

Pailler
Hr. formand, i Kommissionens grønbog præsenteres åbne muligheder, men de underbygges af en grundlæggende holdning, nemlig den, at konvergens mellem transmissionsmidler vil føre til konvergens mellem indhold. Dette er det samme som at behandle kultur som en hvilken som helst vare. Disse liberale retningslinjer er især farlige, da de vil skade skabertrangen, informationen og den offentlige medieservice, og de ender med at sætte spørgsmålstegn ved kulturpolitikken, ophavsretten og den intellektuelle ejendomsret.
Paasilinna-betænkningen erkender, at der er visse risici og farer ved denne drejning, men den koncentrerer sig mest om konkurrencelovgivningen. Det er i øvrigt bemærkelsesværdigt, at de positive ændringsforslag fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og Udvalget om Kultur er blevet afvist. Min gruppe har derfor fremsat nogle ændringsforslag, som alle går ud fra samme princip, nemlig at kulturelle værker, særligt film- og fjernsynsprogrammer ikke kan blive behandlet som andre produkter. Det er yderst vigtigt at bibeholde en særlig lovgivning for den audiovisuelle sektor, der er baseret på ytringsfrihed, pluralisme, kulturel mangfoldighed, minoritetskulturer og bevaring af almen interesse.
Den aktuelle lovgivning skal forbedres og ikke ophæves, og man bør supplere den med et direktiv vedrørende pluralisme og mediekoncentration, som tager hensyn til alle former for kommunikation. For at ære Bangemanns ofte viste fransksindethed vil jeg citere én af hans landsmænd, Walter Benjamin, og undskyld min udtale: »Lader man tingene gå sin gang, ender det med en katastrofe«. Det er ham, der siger det, men jeg holder med ham.
Ved at vedtage disse ændringsforslag viser Parlamentet sin vilje til at sætte sig op mod Kommissionens ultraliberale retningslinjer, ligesom det bidrog til at stoppe MIA, og jeg vil minde jer om, at et af formålene med denne aftale var at liberalisere den audiovisuelle sektor.

Dell'Alba
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg henvender mig i første omgang til Dem, som har lang erfaring med parlaments- og regeringsarbejde, og jeg vil henlede Deres opmærksomhed på den latterlige situation, som vi befinder os i.
Vi er i gang med at behandle Paasilinna-betænkningen, hvortil en vis Paasilinna har fremsat omkring 20 ændringsforslag for socialistgruppen. Jeg gad vide, hvem der er den rigtige, Paasilinna I eller Paasilinna II? Ligesom i filmene: Rambo I og Rambo II. Det må være en nordisk saga, som jeg ikke forstår. Men måske vil den rigtige Paasilinna i morgen fortælle os, hvilken holdning ordføreren Paasilinna har til hensigt at have i forbindelse med Paasilinnas ændringsforslag til Paasilinna-betænkningen. I må give mig ret i, at det er svært at følge med i informationsteknologiens verden! Personligt er jeg for Paasilinna I og imod Paasilinna II. Jeg siger det, for at det skal være klart for alle.
Ud over denne ikke retoriske men lidt selvmodsigende udfoldelse må De give mig ret, Paasilinna, når jeg siger, at selv Paasilinna I, som jeg personligt støtter, ikke synes at nå frem til, hvad man kunne forvente. Vi står over for en verdensomfattende udfordring. I Europa har vi 20 millioner computere. I USA er der 70 millioner. Silicon Valley er i gang med at snuppe vores bedste hjerner, som min kollega Leperre-Verrier meget rigtigt sagde, og her står vi og overvejer, om vi eventuelt skulle...
Vi burde have givet hr. Bangemann meget større frihed, så dette punkt blev sat øverst på dagsordenen. Dette er jo af interesse for vores lande, forskningen osv. Jeg synes, at vi med denne lille betænkning sigter for lavt. Jeg håber, Bangemann, at hvidbogen bliver lidt mere ambitiøs, og at den kan beskrive den store udfordring, vi står over for. Vi må tage udfordringen op, for ikke også på dette område at blive domineret af amerikanerne, hvilket allerede er tilfældet.

Wibe
Hr. formand, først vil jeg takke ordføreren hr. Paasilinna for et meget gedigent stykke arbejde. Dog må jeg sige, at den svenske oversættelse i visse passager er vanskelig at forstå. Det er meget vigtige spørgsmål, der behandles her, nemlig udviklingen i retning af informationssamfundet. Jeg vil blot komme ind på tre aspekter af dette, som ligeledes behandles i betænkningen.
Det første spørgsmål drejer sig om den forskel i udviklingen, vi kan konstatere mellem USA og Europa. USA har et tydeligt teknologisk forspring. Amerikanske virksomheder er langt mere succesrige end deres europæiske konkurrenter. Man kan spørge sig selv, om denne forskel i konkurrenceevne skal opvejes ved hjælp af en slags udviklingsprogram for den europæiske industri, så den kan indhente de amerikanske virksomheders forspring. Det mener jeg ikke. Det er helt naturligt og i overensstemmelse med teorien om relative fordele, at et land er overlegent inden for visse sektorer. Denne overlegenhed modsvares af andre landes overlegenhed inden for helt andre sektorer. I Norden har vi f.eks. i øjeblikket to af de førende virksomheder på markedet for mobiltelefoni. At Amerika så har et forspring med hensyn til Internet og computere, synes jeg ikke, vi behøver være bekymrede over.
Det andet aspekt drejer sig om regulering af sektoren. Jeg er helt enig med ordføreren i, at al regulering ikke er af det onde og bremser den tekniske udvikling. I selve værket er det veldokumenteret, at regulering i mange tilfælde kan fremskynde innovationskraften inden for denne branche. Jeg mener også, at man frem for alt bør forsøge at regulere håndteringen af Internet, ikke på grund af Internet selv, men fordi Internet bruges til mange former for kriminalitet. Når der er tale om den normale anvendelse af Internet, tror jeg imidlertid, at det er meget svært at finde nogen form for meningsfyldt regulering. Det svarer omtrent til at forsøge på at forhindre samtaler mellem mennesker i en stor folkemængde. Det kræver i princippet en person til at overvåge hvert enkelt menneske. En fuldstændig overvågning af Internet kræver i princippet overvågning af hver enkelt computer, hvilket naturligvis er helt umuligt.
Det tredje aspekt, som jeg gerne vil komme ind på, er public service -virksomhedernes rolle. Jeg er helt enig med ordføreren i, at vi har brug for en stærk public service -sektor, så de kommercielle virksomheder, og dermed også ofte den dårlig smag, ikke tager over. Desuden findes der rundt om i Europa og USA skræmmende eksempler på, hvordan privatejede medier, navnlig fjernsyn, bruges med et specifikt, politisk formål. Man behøver ikke være paranoid for at se, at denne ejerkoncentration indebærer en mulig risiko for demokratiet.

van Velzen, W.G.
Hr. formand, både kommissæren og hr. Paasilinna har givet sig i kast med et meget vanskeligt emne; jeg vil gerne rose dem for deres indsats og arbejde på dette område. Teknologiske udviklinger går så hurtigt, at pc'er, fjernsyn osv. kan begynde at overtage funktioner, hvilket vi indtil for kort tid siden anså for at være umuligt. Men naturligvis er der også konvergens mellem det faste og det mobile net, og naturligvis ser vi, at vi kan telefonere via kablet osv. Kort sagt er den traditionelle lovgivning ved at forskubbe sig. Svaret er ofte teknologiuafhængig lovgivning, men jeg vil gerne bede kommissæren om at nævne en række punkter, som teknologiuafhængig lovgivning så består af.
Hr. formand, markedsaktører er i mellemtiden i alle mulige integrationsprocesser såsom fusioner, alliancer osv. Vi må naturligvis forhindre, at der opstår store monopoler eller aktører med en dominerende markedsstilling. Forbrugernes valg må ikke begrænses, og det er navnlig vigtigt, når adgangen til kunder går gennem adgangsstyringssystemer eller endda dekodere. Jeg spørger således kommissæren, om han på dette punkt vil anvende den strenge gennemførelse af konkurrencereglerne.
UMTS, efterfølgeren af den for Europa så succesfulde GSM-telefoni, er et eksempel på et system med konvergens. Ved kommissæren i øjeblikket, hvordan det går med fordelingen af frekvenserne i medlemsstaterne? Det forekommer mig af væsentlig betydning. Men konvergens, hr. formand, drejer sig også om international afstemning. Det er meget vigtigt, at erhvervslivet på dette punkt nu er i gang inden for rammerne af internetcharteret. Men hvad gør vi med hensyn til det offentlige område? Hvilken rolle spiller politikerne? Kan kommissæren oplyse, hvordan det nu står til med politikernes rolle på dette område?
Det drejer sig, når alt kommer til alt, om forbrugernes tillid med hensyn til privatlivet. Jeg tror således, at det er af stor betydning, at direktivet om elektronisk underskrift hurtigst muligt kommer igennem Parlamentet, og jeg håber, at der arbejdes ihærdigt på det.

Theonas
Hr. formand, jeg er enig med vores ordfører i, at spørgsmålet om konvergens ikke er teknisk, lovmæssigt eller økonomisk. Det er først og fremmest politisk og angår de personlige rettigheder, beskæftigelsen, den kulturelle mangfoldighed, beskyttelsen af forbrugeren, emner, der ikke bare kan overlades til markedet. Men under betingelser med opløsning af det offentlige inden for de konvergerende områder, i forbindelse med den intensiverede centralisering og skabelsen af uhyre store - på jordisk plan - monopolkomplekser, med de opkøb og fusioner, der foregår, så intensiveres uroen over borgerrettighedernes skæbne.
I skæret af disse udviklinger burde grønbogen først og fremmest undersøge og fremhæve konvergensens forbindelse med, hvordan monopolinteressernes kontrol af markedet foregår, fremtidsudsigten til en total integration af dette område, pålæggelsen af restriktive politikker og kontrol af kritiske midler og tjenester, følgerne for beskæftigelsen og de arbejdsmæssige relationer, påpege beskyttelseforanstaltninger for den almene tjeneste og borgernes ret til adgang til et bredt spektrum af tjenester, en afværgelse af en kunstig opsvulmen af omkostningerne osv.
Hr. formand, teknologisk fremgang er nødvendig, og den vil under alle omstændigheder skride frem. Men i dens hellige navn kan man ikke ophæve borgernes rettigheder og fremme markedets og monopolernes interesser.

Bangemann
Hr. formand, hr. Dell'Alba har på udmærket vis resumeret de følelser, jeg har haft under drøftelsen her. Det kunne han naturligvis også langt bedre gøre end jeg, for hvis jeg ville sige det på samme måde som han, ville ordføreren, der har afleveret et udmærket stykke arbejde, og andre blive fornærmede. Under denne drøftelse har jeg imidlertid tænkt tilbage på den første drøftelse om det, vi har kaldt informationssamfundet. Dengang var det nøjagtig de samme argumenter: De, der sidder inde med informationer, og de, der ikke gør, de offentligretlige monopolers sociale rolle, spørgsmålet om, hvorledes konkurrenceretten bør anvendes, en hel række bekymringer, som i dag, når man ser tilbage på dette område af informationssamfundet, altså hovedsagelig telekommunikationen, har vist sig at være helt ubegrundede. Et godt eksempel fra Mark Twain: Med markedsmekanismers succes er det jo som med Huckleberry Finn, der er nødt til at male sit stakit. Det gør han med en sådan ildfuldhed og begejstring, at alle de venner, der ser på, er af den mening, at det er en meget stor fornøjelse at male dette stakit, og de giver ham så nogle cent for også selv at få lov til at male.
Det vil sige, at det, vi nu har foran os, ikke er spørgsmålet om lovgivning, men en udvikling, som er en følge af folks behov og af teknologien. Der er ingen, hr. Kuhne, der kan definere konvergens. I Deres betænkning står der, at vi ikke engang har givet en definition. Det er det typiske standpunkt for en jurist, der først vil have en definition, før han kan behandle noget, i stedet for at beskæftige sig med livet, med det, der rent faktisk sker. Konvergens er jo ikke Kommissionens opfindelse og heller ikke min, selvom jeg er ultraliberal, men det foregår dagligt. Den påstand, at konvergensen, hvis den da overhovedet er til stede, ene og alene vedrører teknikken og ikke kan have noget med indholdet gøre, er grundlæggende forkert! Allerede i dag kan De på det område, man tidligere kaldte telekommunikation, naturligvis finde indhold, som tidligere udelukkende forekom inden for tv's område. Et af problemerne er, hr. Kuhne, hvis jeg må have lov til til at sige det til Dem, at de offentligretlige tv-stationer i disse drøftelser altid er repræsenteret af folk, som under en eller anden form på et eller andet tidspunkt har haft noget at gøre med dem. Forbundsforfatningsdomstolens referent har været direktør i Norddeutscher Rundfunk, en offentligretlig tv-station. Det er til hinder for drøftelsen. Hvorfor? De siger f.eks., at kvaliteten skal bestemme. Jeg kan kun svare Dem, at hvis De vil anlægge en målestok for kvaliteten - og jeg er rede til at bruge tid på, også sammen med fru Pailler, særlig gerne med fru Pailler, igennem flere nætter at se på indholdet af de offentligretlige stationers tv - hvis De altså vil bruge kvalitet som målestok, bliver De nødt til at forbyde halvdelen, mindst halvdelen! Her er jeg meget optimistisk. Walter Benjamin var helt igennem individualist. Han var ganske vist, om man vil, lidt unuanceret udtrykt hjemmehørende på venstrefløjen. Han ville imidlertid aldrig være blevet ansat på en offentligretlig tv-station. Aldrig! Fordi han var langt mere individualistisk end disse mennesker. Så siger hr. Wibe, som er gået - det er altid så rart, når man i en drøftelse med Kommissionen efterlader sig et eller andet argument og så går. Det er umuligt at drøfte noget på den måde! Han sagde altså, nå ja, vi har jo brug for de offentligretlige stationer, for at de kan vurdere politisk neutralt. Der findes naturligvis private sendere, som fører politik. Det har vi jo set i Italien. Men der findes også offentligretlige sendere, som fører politik, hr. Kuhne! Når jeg om morgenen ikke lukker op for fjernsynet, men for radioen og allerede efter tre sekunder ved, at det kun kan være WDR, skyldes det denne stations politiske kulør! Forskån mig derfor venligst for det argument, at man har brug for den offentligretlige radiofoni på grund af dens politiske neutralitet. Det er en ren myte, intet andet, for ikke at sige, at det er vildledning af befolkningen!
Det, vi har nu, er noget helt andet. Jeg har jo allerede en gang under en første drøftelse med Parlamentet forsøgt at gøre opmærksom på, at vi ikke bør indlade os i drøftelsen. De offentligretlige tv-stationer har først og fremmest ret til at være der. Naturligvis har de det, når de udfører en opgave. Dersom De læser Amsterdam-protokollen nøje, vil De helt præcis se, hvad der blev sagt dér, nemlig at ingen artikel i traktaten må sættes ud af kraft; det kan heller ikke gå. Konkurrencebestemmelserne forbliver i kraft. Hvis medlemsstaterne vil gøre brug af retten til at drive offentligretlige stationer, skal de først definere, hvad det offentligretlige formål overhovedet er. Men jeg vil ikke gå videre med det nu, ellers begår jeg den samme fejl som De, nemlig ikke at koncentrere mig om dette spørgsmål.
Det er noget helt andet, det drejer sig om. Vi ser, at ikke kun teknikken på de forskellige områder af medier og kommunikation vokser sammen, men som følge heraf også indholdet. Jeg ved ikke, hvem det var, der sagde det under drøftelsen, jeg tror, det var fru Thors, og hr. Hendrick gjorde også opmærksom på, at man i dag naturligvis kan få alle mulige former for indhold via Internet. Man kan telefonere via Internet. Det spørgsmål, der nu interesserer os, vedrører ikke garantien for offentligretlige tv-stationers beståen. Det er som med en drøftelse af landbrugspolitikken inden for rammerne af den økonomiske politik, hvor alle landmænd spørger en: Har min søn en fremtid som landmand? Går De i dag ind på en tv-station, vil alle journalister spørge Dem: Har vi stadig en fremtid? Kan min søn stadig blive redaktør eller afdelingsleder i en offentligretlig tv-station?
Jeg ved ikke, hvad det er, hr. Wolf, for kort tid siden kritiserede jeg Dem for vulgærmarxisme. Det har De åbenbart taget Dem meget nær. Hvad det er, ved jeg ikke, måske vulgærkorporatisme eller noget i den retning. Men det er ikke det, det drejer sig om. Det drejer sig om, hvorvidt vi, når der udbydes og modtages telefontjenester via Internet, kan anvende de regler, vi i dag har om telefonen. Det drejer sig om, efter hvilke regler der f.eks. kan indgås købsaftaler på Internet. Det gjorde hr. van Velzen rigtigt opmærksom på, og det er ret beset problemerne! Og forekommer noget af det i betænkningen? Intet, slet intet. De drøfter fantomer, ting, der overhovedet ikke vil ske! Som jeg sagde i forbindelse med liberaliseringen af telekommunikationen, sker det ikke, at forbrugeren får ulemper deraf. Tværtimod: Ser man på telefontaksterne i dag - det er jo ikke takster længere, men priser - ser man på de forskellige tilbud, konstaterer man, at alle har enorme fordele af det. I mellemtiden er endog det tab af arbejdspladser i de tidligere monopolvirksomheder, som indtraf, fordi der var tale om uproduktive arbejdspladser, blevet udlignet. Selv for deres vedkommende har vi i dag en positiv status.
Fru Pailler, som medlem af et kommunistisk parti bliver De jo virkelig nødt til at overveje dette spørgsmål. Vi regner med, at der på få områder, herunder netop også inden for telekommunikation, skabes et betydeligt antal arbejdspladser i de kommende år. Vi har allerede i dag ca. 500.000 nye arbejdspladser i Unionen, og frem til 2005 regner vi med yderligere 1, 5 millioner arbejdspladser. Hvis vi ikke skaber forudsætningerne derfor, vil det bare være andre, der løber med dette marked. Hvis De i dag vil acceptere et tilbud på Internet, kan De praktisk talt ikke mere se, hvor tilbuddet kommer fra, og hvis vi vil gøre alt det umuligt, fordi vi vil anvende de restriktive bestemmelser angående den klassiske telefoni, kan vi lige så godt sige farvel med det samme! Så sker det ikke her hos os. Det er det egentlige problem. Det har vi stillet spørgsmål om i grønbogen. Jeg indrømmer, at også de, vi har sendt grønbogen til, snarere er konservative i deres holdning. De er - nå ja, jeg vil ikke igen fornærme nogen - men jeg fornærmer Dem ikke af personlige grunde. Jeg vil jo gerne samarbejde med Dem, blot er det svar, De har givet på grønbogen, bortset fra nogle få argumenter, ikke tilstrækkeligt til at støtte os i vores anliggender.
Hr. Gallagher? Han er der heller ikke mere. Alle de sportsbegivenheder, han med stor aplomb nævnte her endnu en gang, har vi allerede fastsat bestemmelser om. Der har i over et år eksisteret en EU-bestemmelse, som overlader det til medlemslandene at erklære bestemte vigtige sportsbegivenheder for frit tilgængelige. Det skal ikke nævnes her mere. Det fremlægges med stor aplomb som et indlæg i drøftelsen, og nogle klapper, fordi det netop er så godt. Man kan sige, at når Newcastle United spiller mod - jeg kan ikke lige komme i tanker om en irsk klub - lad os sige Dublin et eller andet, skal det være tilgængeligt for alle. Naturligvis, det har vi jo allerede vedtaget. Det er ikke det, der er problemet. Problemet er: Er denne kamp, dersom den skal være frit tilgængelig, henvist til kun at blive gjort frit tilgængelig af en offentligretlig station, eller kan en privat station også gøre det? Det er sådanne spørgsmål, der dukker op.
Så blev det sagt, at vi først skal se, hvorledes tingene udvikler sig, og så skal vi reagere så hurtigt som muligt. Det er rigtigt nok. Men vi har to tendenser, vi ikke kan beherske her. På den ene side teknologiens hurtige udvikling og på den anden side det, Carsten Hoppenstedt sagde, nemlig at vi lever i et globalt system. Det vil sige, at vi ikke længere kan fastsætte bestemmelser, der gælder for os alene. De har endnu ikke indset - hvis det må være mig tilladt at sige det - at den almene klassiske lovgivning, som står til vores rådighed, ikke slår til her af to grunde. For det første fordi vi aldrig kan være lige så hurtige som det tekniske fremskridt. Vi skal bruge mindst to år til at få et direktiv igennem, og så kan det hele igen være helt anderledes.
For det andet: Selvom det skulle lykkes os at holde trit med tempoet, ville vi aldrig finde frem til en global lovgivning. Derfor bestræber vi os også på nu at bringe globale bestemmelser i stand om Internet med privates medvirken. Det ville have været svar eller indlæg i drøftelsen, som kunne have hjulpet os videre. Jeg håber, det bliver muligt i forbindelse med de kommende drøftelser.

Paasilinna
Hr. formand, tak til kommissæren for et farverigt indlæg, som holdt os vågne. Jeg vil bare sige, at der ikke findes et informationssamfund uden rettigheder, hverken europæisk eller globalt. Det er det, vi gerne vil holde fast i. Det er derfor, der findes trafikregler og andre regler. Betænkningen indeholder ikke de spøgelser, som De henviste til, for vi har nu enormt store, internationale, globale virksomheder, som opererer på dette område og anvender større pengebeløb end flere af EU's medlemslande. Det store spørgsmål er, hvordan vi skal arbejde sammen, så både kultur og handel og store som små virksomheder kan fungere. Det er derfor, vi har behov for en form for ramme. Jeg tror ikke, at vi er uenige om dette. Det er vigtigt.

Bangemann
Hr. Paasilinna, jeg har ikke sagt, at vi ikke har brug for et regelværk. Jeg sluttede selv af med at sige, at vi har brug for et regelværk, som er tilpasset det tekniske fremskridt, tempoet og globaliseringen. Det er, hvad vi har brug for. Det er et regelværk. Det er imidlertid noget andet end de klassiske bestemmelser, direktiver og forordninger, som vi normalt udarbejder her. Det er dét, der er problemet.

Formanden
Mange tak, hr. Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

Tredje fase af ØMU'en
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0341/98) af Giansily for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om valutareserver i ØMU'ens tredje fase.
Først har hr. Giansily ordet i fem minutter som ordfører.

Giansily
Kære kolleger, hvad er formålet med centralbankernes valutareserver? Dette spørgsmål var substratet i debatten i det monetære underudvalg og i Udvalget om Økonomi, hvad angår denne initiativbetænkning, som jeg hermed har æren at fremlægge for Dem.
Disse reservers primære formål er at muliggøre intervention på valutamarkedet, når der opstår voldsomme forstyrrelser og især angreb mod den udvalgte valuta. Det drejer sig især om omfattende salg, som får kursen til at falde. Det sekundære formål hænger sammen med dækningen af underskud på betalingsbalancens udenlandske poster. Når dette er sagt, skal vi nu se på, hvad traktaten, som har stiftet den Europæiske Centralbank, siger. I artikel 30.1 fastslår den, at Den Europæiske Centralbank af de nationale centralbanker har fået beføjelse til at have andre valutareserver end fra medlemsstaterne, at have ecu, at have reservebeholdninger hos Den Internationale Valutafond og særlige trækningsrettigheder op til en samlet værdi svarende til EUR 50 milliarder.
Naturligvis kan afskaffelsen af nødvendigheden af at have valutareserver mellem de 11 valutaer, som ved anvendelse af funktionalitetsprincippet bliver underinddelinger af euroen pr. 1. januar 1999, give følelsen af, at en stor del af de indberettede reserver bliver uanvendelige, og at dette formodede overskud i reserverne skulle kunne anvendes til noget andet. Med andre ord, og så snart reserven på EUR 50 milliarder er en realitet, faktisk ligesom EUR 50 milliarder var fastsat til de 15, er denne sum blevet reduceret til EUR 40 milliarder til de 11, og hvis man skal være helt præcis, 39, 46 milliarder, kan man skønne, at den overskydende sum, som er tilbage i kasserne i de banker, som er medlemmer af ESCB, er på omkring USD 400 milliarder.
Det er grunden til, at man gennem en lidt forenklet analyse kan forestille sig, at disse midler kan omfordeles i det økonomiske kredsløb gennem en massiv satsning på valutareservemarkederne, som således er blevet uanvendelige. Jeg støttede den modsatte holdning ved debatten i det monetære underudvalg og i Udvalget om Økonomi, og jeg takker mine kolleger, som er medlemmer af udvalget, for at have fulgt mig på dette punkt, og især Fernand Herman, som har forbedret mit forslag, uden egentlig at ændre det.
Faktisk skal man ikke tro, at euroen vil blive en tilføjelse til de 11 valutaer, som bliver optaget. Euroen bliver noget andet. Den bliver først og fremmest verdens anden store valuta, som den franske præsident, Jacques Chirac, har kaldt den, og dens rolle som stabilisator for valutakurserne vil blive den første virkeligt positive handling i det monetære system siden præsident Nixons ensidige ophævelse af Bretton Woods-aftalerne den 15. august 1971. Den nye valuta, som blev vel modtaget af de globale aktører, lige fra den blev sat i omløb, dukker op som et sandhedsbevis. Euroen kommer til at befinde sig på det globale valutamarked, først og fremmest i konkurrence med dollaren, selvom ESCB har 400 milliarder af dem i reserve. Massiv markedsfokusering på den amerikanske mønt med risiko for, at den falder i værdi og dermed forøger konkurrenceevnen for produkter fra den globale industri og landbrugsmarkederne fra vores største konkurrent, ville på det økonomiske plan være fuldstændigt uproduktivt.
Derfor må vi udvise den største forsigtighed og således ikke miste det faktum, at euroens egenskab får værdi ifølge tre hovedkriterier, af syne. Det første af kriterierne er de 11 regeringers evne til at respektere stabilitetspagten og dermed til at holde liv i Maastricht-ånden, skulle jeg vove at sige. Dernæst er evnen hos lederne af Den Europæiske Centralbank og af ESCB til at give forvaltningen af denne valuta troværdighed, især gennem mængden af udestående på de ydede kreditter. Endelig som kautionisten for reserver i tilfælde af »manglende tillid« til vores nye valuta. I præcis dette tilfælde er misundelse bedre end medlidenhed, og det er bedre at beskytte og bevare det, man har.
Jeg vil konkludere med to punkter. Vores udvalg godkender altså beslutningen af 8. juli i år om at foretage en startoverførsel i guld på 15 % af beholdningerne fra de nationale centralbankers valutareserver til Den Europæiske Centralbank. Det andet punkt er, at vi ligeledes ønsker, at der i år bliver slået en euromønt i guld, hvis beløb stadig ikke er fastslået, men som i de kommende år skulle være en markering af stor vigtighed i det generelle kaos, som alt for længe har rådet på de internationale kapitalmarkeder.

Metten
Hr. formand, en af de store forandringer, som indførelsen af euroen medfører, er, at 11 økonomier, som i meget høj grad er underkastet udenrigshandel og således valutarisici, pludselig bliver til ét økonomisk område, hvor dette kun i meget ringe grad er tilfældet. Den gennemsnitlige udsættelse for valutaudsving formindskes med faktor tre, men valutareserverne forbliver de samme. Det er en luksussituation. Heller ikke den vigtigste anden grund til at opretholde valutareserverne, nemlig et underskud på betalingsbalancen, findes i euroområdet med de 11 deltagere. I modsætning til USA med deres gigantiske underskud på betalingsbalancen har EU endda et overskud. I forhold til USA's store betalingsbalanceunderskud er landets valutareserve forholdsvis beskeden. Underskuddene på betalingsbalancen rådes der bod på med nytrykte dollar. Det går godt, så længe der ikke er noget alternativ for dollaren som verdensvaluta. Med euroen kommer der imidlertid et sådant alternativ, således at USA skal se mere kritisk på sit betalingsbalanceunderskud. I øjeblikket, med verdensøkonomien på randen af en krise, udgør dette betalingsbalanceunderskud, som kun er et symptom på et endnu større underskud på USA's handelsbalance, verdensøkonomiens vigtigste lokomotiv. Uden USA's underskud ville resten af verden ikke være i stand til at opbygge overskud. Privilegiet at være en verdensvaluta medfører således også forpligtelser over for verdensøkonomien. I praksis sørger USA for likviditet inden for verdenshandelssystemet, selvom dette så for en stor del sker på bekostning af resten af verden, den såkaldte seigniorage , som hører med til udstedelsen af verdensvalutaen.
Spørgsmålet er nu, om Europa ville være rede til og i stand til at overtage denne rolle fra USA, om det så bare er delvist. Euroen vil bestemt gøre en ende på dollarens eneret. Euroen vil blive handels- og reservevaluta samt valutaenhed. Der vil opstå seigniorage , euro vil i hele verden forsvinde i bankbokse og sokker. Euroområdet vil blive beriget på bekostning af resten af verden, men giver vi resten af verden noget til gengæld bortset fra en stabil valuta til at spare op med og til at betale med? Svaret kunne være ja, hvis euroen ville stige yderligere i værdi. Selvom det ikke er rart for den nationale økonomi, for vores konkurrencestilling forværres, kunne det måske være nødvendigt på grund af vores globale ansvar. Det er den hurtigste vej til en situation, hvori også Europa yder et bidrag til genopretningen af økonomierne i Asien, det forhenværende Sovjetunionen og Latinamerika. Med en dyrere euro kan vores handelspartnere fra den anden og den tredje verden nemmere eksportere sig selv ud af elendigheden, således som Europa selv for nylig har gjort det takket være den dyre dollar.
Hvad har disse filosofiske betragtninger at gøre med Giansily-betænkningen? Temmelig meget, for de enorme mængder af valutareserver hos Det Europæiske System af Centralbanker, USD 400 milliarder, ville uden tvivl gøre euroen dyrere, hvis de bringes på markedet i betydelige mængder. Giansily-betænkningen opfordrer til foreløbigt ikke at gøre dette, bl.a. fordi en dyrere euro ville være uønsket. Jeg opfordrer til, at reserveoverskuddene bringes hurtigere på markedet, for at en dyrere euro for den internationale økonomi kan udfylde en supplerende lokomotivfunktion, som er ønskværdig hurtigst muligt. Da euroområdet er en meget mere lukket økonomi end de 11 enkelte landes økonomi, kan euroområdet også bedre klare sin dyrere euro. Én ting er imidlertid tydelig. Euroen vil ikke af sig selv blive en verdensvaluta. Vi må også gøre os fortjent til det, og det gør vi ved at turde påtage os vores globale ansvar.

Christodoulou
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Giansily for den meget fine betænkning, han har lavet, og det forsøg, han har gjort, for at behandle et vanskeligt emne.
Hr. formand, ikrafttrædelsen af ØMU'en og følgelig også Den Europæiske Centralbanks overtagelse af valutapolitikken falder sammen med en periode med valutauro og pressioner, som jeg gerne vil tro, er midlertidige, men som tilsyneladende ikke er et isoleret fænomen, men på en eller anden måde et generelt fænomen, som kræver omhyggelig og besindig behandling.
Som følge heraf får forvaltningen af valutareserverne stor betydning lige fra begyndelsen. Tacklingen af krisen kræver virkeligt koordinerede handlinger og internationalt samarbejde, hvad der desværre ikke ser ud til at ske i øjeblikket, især mellem de lande, hvis valutaer har en vigtig plads i den internationale økonomi. Fastsættelsen af den bedste størrelse valutareserver vil altså i stor grad afhænge af bestræbelserne på at skabe en stabil euro, især over for dollaren. Det er vigtigst at indføre tydelige regler for udøvelse af de kompetenceområder, der gennem traktaten overdrages til de nationale centralbanker med henblik på, at en decentral udøvelse af valutaindgreb bliver effektiv og ikke modarbejder de tilstræbte mål. Beløbene er ganske vist ikke ret store, og undertiden kan man godt tænke, at med den meget store valutamasse, der cirkulerer internationalt, er valutareserverne alt for små til, at de kan modstå vanskeligheder.
Jeg ville gerne, om De bemærkede, kære kolleger, at på de første stadier af et spekulationsangreb kan et godt og koordineret indgreb fra centralbankerne resultere i, at det til en begyndelse forbyder spekulationen at tage sådanne dimensioner, så den ikke kan håndteres. Og det er netop her, at valutareserverne spiller en stor rolle. Derfor må vi altså ikke skynde os med at foretage reduktioner. Reduktionerne vil komme, og de vil komme fra de nationale banker, alt efter betingelserne: hvis de ser, at betingelserne er sådan, at de pålægger eller tillader en reduktion af valutareserverne, vil de gøre det. Hvis betingelserne ikke er sådan, vil de naturligvis beholde disse reserver selv. Følgelig er jeg af den mening, at vi nok bør behandle dette emne mere besindigt, det vil sige, så vi ikke foreslår reduktioner af valutareserverne, før end situationen er afklaret, og vi er i stand til at konstatere, at der ikke er grund til indgreb, som dem jeg anførte før, så de altså når at blive bedømt mere generelt.
Nu angående spørgsmålet om valutareservernes anvendelse til andre formål, kære kolleger, må jeg sige, at valutareserverne ikke er noget, der ligger gemt i en skuffe, og som man kan tage op og bruge til hvad som helst, så snart man ønsker det. Valutareserverne ligger allerede inden for rammerne af den finansielle cirkulation, de bliver anvendt, staterne har investeret dem, og derfor er de ikke disponible som noget nyt, sendt fra himlen, som kan anvendes til en hvilket som helst brug. Følgelig er jeg af den mening, at vi bør være mere konservative i de ændringsforslag, vi forelægger, og derfor vil min gruppe, efter at have været i kontakt med ordførerne for disse ændringsforslag, foretrække ikke at behandle problemet på en måde, der muligvis kan synes overfladisk og nærmest for tidlig.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommisær, vi behandler i dag noget, der i og for sig er sensationelt, nemlig at vi har penge i banken og egentlig alle erkender, at de på en måde er tilovers. At man ikke uden videre kan få dem ud af banken, har man livserfaring nok til at vide. Det er også helt rigtigt, hvad hr. Christodoulou siger: Man skal være opmærksom på, hvad der sker, og ikke handle overilet. Men man bør da virkelig tage de argumenter op, som hr. Metten allerede har fremført her, nemlig at et økonomisk område, som ophæver de gamle begreber udenrigs- og indenrigshandel og derefter, hvis man ser realistisk på det, kun er afhængig af en udenrigshandel på under 10 %, har brug for valutareserver i et andet omfang end et økonomisk område, der, som det er tilfældet før euroen, har en udenrigshandelsandel, der ligger oppe omkring 60 %.
For det andet er betalingsbalancen simpelthen positiv, i hvert fald strukturelt, og det er ikke nogen tilfældighed nu. Derfor er det vigtigt at gøre sig følgende klart: Ved denne sammenlægning opstår der en mulighed for, at Det Europæiske System af Centralbanker kommer til at ligge inde med overflødige penge. Man vil naturligvis ikke kunne få dem ud ved hjælp af et brækjern - det ville også være uklogt - men man skal have dem frigjort, og de skal bruges til formål, f.eks. inden for Den Europæiske Investeringsbanks rammer, som er forenelige med den stabiliseringsopgave, vi har i euroområdet. Jeg mener, det er dét punkt, vi taler om i dag.

Castagnède
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi deler hr. Giansilys synspunkt, som er imod en reduktion af beholdningerne i ESCB's valutareserver i overgangsperioden for euroens indførelse. Men vi deler synspunktet på baggrund af en analyse, som ikke helt passer sammen med ordførerens analyse.
Hr. Giansily udtrykker faktisk, eller slutter sig i hvert fald til en mening om, at et beholdningsniveau i valutareserverne på USD 400 milliarder ville være overdrevet i forhold til internationale normer. Men man kan spørge sig selv om beskaffenheden eller om relevansen af de normer, som han refererer til. Det er klart, at når euroen træder i kraft i hele det geografiske område, hvor handelsudvekslingerne hovedsageligt finder sted blandt deltagere, vil behovet for dækning af eventuelle udenlandske underskud blive reduceret.
På den anden side forekommer det os, at behovet for beføjelse til at intervenere med henblik på at forhindre forstyrrelser på valutamarkedet, er sat for lavt. Først og fremmest i forhold til den økonomiske risiko, som valutaforstyrrelserne repræsenterer, når de er forbundet med afdriften af større private kapitalstrømme - lad os huske på, at man skønner, at fordampningen af rigdommene repræsenterer værdiforringelser i aktiverne på mellem USD 1.600 og 3.500 milliarder som følge af krisen, der startede i Asien for lidt mere end et år siden - og endvidere for lavt sat, hvad angår den rolle, som efter vores mening burde være euroens, som stabilisator af valutaforholdene i verden, som f.eks. genoprettelse af det internationale valutasystem.
En betydelig mængde af valutareserverne er af en art, som udgør et effektivt afskrækkelsesvåben i mødet med valutaforstyrrelser. Dette er endnu en vigtig grund, som føjes til hr. Giansilys allerede nævnte, til at overvåge, at man ikke giver efter for fristelsen til at reducere valutareserverne hos ESCB.
Der står tilbage, at sammensmeltningen af valutaerne vil ændre en del af de nationale centralbankers valutareserver til interne beholdninger. Ifølge os kunne den del med fordel i det enkelte tilfælde udlægges til at reducere de offentlige underskud eller til nyttige investeringsomkostninger til støtte for udvikling og arbejdsløshedsbekæmpelse. Dette ville på en måde være en fanfare ved indgangen til euroen, således at den nemmere blev accepteret af borgerne i de deltagende stater og således, at de endnu tilbageholdende stater blev opmuntret til at tage del også.

Berthu
Hr. formand, hr. kommissær, Giansilys betænkning beskriver vældigt godt, hvordan en del af de nationale centralbankers valutareserver bliver lagt sammen i det fremtidige system med den fælles mønt, og hvordan relationerne mellem disse banker og Den Europæiske Centralbank vil blive organiseret, hvad angår forvaltningen af denne.
Her ønsker vi ikke desto mindre at bede om klarhed på to punkter. For det første, hvad bliver det nøjagtige forhold mellem Den Europæiske Centralbank og de nationale centralbanker, hvad angår forvaltning af de frie reserver, det vil sige de reserver, som ligger i margenen af de EUR 39, 46 milliarder, som ifølge statutten bliver sat til disposition for Centralbanken? Artikel 31 i ESCB's statut giver mulighed for at tillade Den Europæiske Centralbank at foretage meget store dispositioner for de nationale centralbanker. Denne tilladelse hjemles i traktaten, men det er en temmelig overdreven procedure, som handler om de resterende reserver, som i princippet er medlemsstaternes fulde ejendom. Vi kunne godt tænke os at kende grænserne i det mindste.
For det andet, bliver valutareserverne i guld fysisk overført til Frankfurt, ja eller nej? Giansily-betænkningen er slet ikke entydig på dette punkt. Den efterlader frihed til flere fortolkninger. De ved, hr. kommissær, at den franske økonomiminister, Dominique Strauss-Kahn, selv har taget et helt klart standpunkt i den franske nationalforsamling. Da han den 31. marts i år af Udvalget om Økonomi i vores forsamling blev spurgt, erklærede han på en meget overbevisende måde, at, jeg citerer: » De ECU 50 milliarder, som svarer til summen af centralbankernes andele af Det Europæiske System af Centralbanker, forbliver de forskellige medlemstaters ejendom«. Derefter tilføjede han, at og jeg citerer igen: »det var kun forvaltningen af reserverne, der var blevet flyttet, og at det for valutaerne og tilsvarende værdipapirer drejede sig om simpel talbehændighed, mens guldet skulle forblive nede i den franske nationalbanks kældre - altså uden at blive flyttet fysisk«.
Jeg ville således sætte pris på, at man ligeledes forsikrede os på samme måde på EU-plan, og at man bekræfter over for os, at en fysisk flytning ikke vil finde sted, hvilket i øvrigt også ville forekomme mig unødvendigt for et velfungerende system, set fra et teknisk synspunkt.
Endelig vil jeg benytte lejligheden til at minde om, at der to måneder før euroens indførelsen stadig er nogle meget vigtige forhold, som ikke er blevet belyst, f.eks. Rådets nøjagtige grad af involvering i definitionen af valutakurspolitikken, den demokratiske kontrol med Den Monetære Union, og hvordan man løser likviditetskriserne. Disse tvetydigheder afspejler efter min mening naturligvis nogle strukturmangler. Den Internationale Valutafond har netop udtrykt sin bekymring om det ved at omtale en forøgelse af systemrisici, som hviler på banksystemet i det øjeblik, den fælles valuta indføres, på grund af det store antal vigtige beslutninger, som endnu ikke er blevet taget.
Jeg konkluderer som følger: Vi ved ikke, hvor vi bevæger os hen, men vi er på vej. Hvad angår den fælles valuta, synes dette at være vores politikeres slagord, fanget i maskineriet af deres såkaldte uigendrivelige bindende løfter om fællesvalutaen.

Lukas
Hr. formand, jeg vil gerne gratulere hr. Giansily med hans afbalancerede betænkning, og jeg er enig med ham i, at de meget store valutareserver i overgangsperioden kan udgøre en nødvendig sikkerhedsfaktor. Et vellykket angreb i spekulationsøjemed på den fælles valuta i denne fase ville kunne få alvorlige indvirkninger på den europæiske økonomi og anrette stor skade. Men det er klart, at overflødige valutareserver i størrelsesordenen op til USD 200 milliarder ikke må stå ubenyttede hen. Jeg er af den mening, at det derfor er helt igennem legitimt allerede i dag at gøre sig tanker om, hvorledes disse pengebeløb skal anvendes på baggrund af de høje arbejdsløshedstal i Europa. Det kan i hvert fald ikke forsvares at lade dem stå ubenyttede hen længere end absolut nødvendigt.
Det er almindelig kendt, at der både på fællesskabsplan og i de fleste medlemsstater stilles for få penge til rådighed for forskningen. På dét område er situationen klart bedre i USA og i Japan. Gennem øget forskning og mere innovation kunne det lykkes at øge virksomhedernes konkurrenceevne og dermed give beskæftigelsespolitikken nye impulser. På denne måde kan navnlig SMV, som er EU's økonomiske rygrad, styrkes i teknologisk henseende og få øget deres konkurrenceevne. Til slut går jeg derfor ind for at anvende de overflødige valutareserver målrettet til konkrete forskningsprogrammer, når tiden er inde, for således med held at bekæmpe vores væsentligste problem, som er den store arbejdsløshed.

Herman
Hr. formand, hr. Castagnède har ret, reserverne er ikke kun nødvendige for afviklingen af de internationale betalinger. De er også nødvendige for at kunne intervenere på markederne, og de tjener ligeledes som modvægt til pengeudstedelsen. Når folk så tror, at man kan genindsætte disse reserver i finansloven for at bruge dem til noget andet, tager de fejl. Disse penge er ikke statens penge, og ikke finanslovens, det er bankernes penge. Selv når bankerne er fuldstændigt statsejede, skal man, for at reducere reserverne, reducere tilsvarende i pengestrømmen. Så lad os for Guds skyld huske lidt på valutaens oprindelige funktion i EU. Før vi bruger penge, som ikke er der, til politiske formål, bør vi tage hensyn til virkeligheden i det aktuelle banksystems funktion.
Når det er sagt, støtter jeg fuldt ud hr. Giansily, især i det punkt, som siger, at det i starten, hvor vi endnu ikke ved, hvordan tingene vil udvikle sig, er fundamentalt at have et minimum af reserver for at kunne operere på markederne.
Jeg ved, at det i højere grad vil være gennem ændringer i rentesatserne, at man vil kunne påvirke kurserne, men vi ved også, at vi hellere må sørge for at have flere strenge på buen end blot en enkelt. Hvis den ene springer, har man nemlig ingenting. Hvorimod vi her, med store reserver, kan intervenere, hvis brugen af eller ændringerne i rentesatserne ikke er tilstrækkelige til at undvige visse spekulative angreb mod den fremtidige euro.
Det er altså derfor, hr. formand, at jeg giver hele min støtte til Giansily-betænkningen og derfor, at vi vil stemme for hovedparten af de ændringsforslag, som er blevet fremsat, uden at tage hensyn til, at nogle af dem ville kunne ændres i takt med de internationale konjunkturer.

Blokland
Hr. formand, oprettelsen af euroområdet medfører, at medlemsstater med en relativt meget åben økonomi pludselig begynder at deltage i en relativt lukket økonomi. Derved bliver en stor del af de nuværende officielle eksterne reserver overflødige på længere sigt. Disse kan man således skille sig af med til sin tid. Men det skal dog ske på en sådan måde, at der ikke optræder nogen markedsforstyrrelser. Kort sagt: Vi skal være forsigtige. Det Europæiske System af Centralbanker skal passe på. Der er ikke nogen som helst grund til at antage, at ESCB ikke vil gøre det. I denne henseende udgør det foreliggende beslutningsforslag en støtte til den planlagte politik.
En del af problemet løser sig selv. Godt en fjerdedel af de nuværende officielle eksterne reserver findes i valuta, som omsættes til euro. Disse hører fra 1. januar 1999 ikke længere ind under disse reserver, men under de interne midler. Anvendelse til afbetaling af statsgælden er ikke mulig. Monetær finansiering er jo forbudt ifølge traktaten.
I denne forhandling må vi vogte os for, at vi ikke ensidigt er optaget af en for stærk eurokurs i forhold til den amerikanske dollar. En forholdsvis stærk euro stimulerer faktisk den amerikanske import og bremser den europæiske eksport. Men i mellemtiden er det med en svag euro meget tillokkende for amerikanske virksomheder at fusionere med europæiske virksomheder eller at overtage disse. Og det er heller ikke den tilsigtede effekt.
Der er for os kun én konklusion: Euroens interne prisstabilitet bør hele tiden være det vigtigste. Euroens eksterne værdi er resultatet af den monetære politik. Alt efter de muligheder, som udviklingerne på det internationale valutamarked giver, kan omfanget af de officielle eksterne reserver bringes ned på et lavere niveau. Betalinger til internationale organisationer, såsom De Forenede Nationer og Den Internationale Valutafond, er i den forbindelse en prima anvendelsesmulighed. Vi må til enhver tid være agtpågivende over for den indflydelse, som disse har på valutakurserne. Mutatis mutandis gælder dette også for afviklingen af guldreserven. En euromønt i guld synes jeg imidlertid ikke om, fordi dette vidner om en mærkværdig europæisk enhedssymbolik.

Peijs
Hr. formand, jeg vil gerne give hr. Giansily en kompliment for hans forsigtige betænkning. Betænkningen kommer til den konklusion, at de 330 milliarder i udenlandske reserver på længere sigt kan nedbringes. Det er jeg enig i. Den amerikanske Federal Reserve Bank ligger til sammenligning inde med meget mindre reserver, medens den amerikanske situation i fremtiden vil kunne sammenlignes med den europæiske. Federal Reserve Bank følger med hensyn til dollarens eksterne værdi en politik, der går ud på benign neglect , der kan sammenlignes med Den Europæiske Centralbanks forventede fremtidige fremgangsmåde. Den amerikanske økonomi kan også, for så vidt angår åbenhed og eksport som en blok sammenlignes med det fremtidige euroområde. For øvrigt har centralbankerne selv et incitament til at ligge inde med en hensigtsmæssig mængde udenlandske reserver, for også i fremtiden vil en del af udbyttet af udenlandske reserver blive tilføjet nationalbankernes reserver. I Nederlandene ligger forholdet på 95 og 5 %. 95 % går til staten, en mindre optimal blanding vil føre til, at der afsættes færre reserver.
Alligevel er de udenlandske reserver nødvendige. I slutningen af december 1998 kan det være muligt i vid udstrækning at gribe ind over for de aftalte kurser på valutamarkederne. Indtil det tidspunkt kan tyske mark, franske francs osv. anvendes. Derefter vil Den Europæiske Centralbank indlede sin monetære politik. Tilgodehavenderne i tyske mark og franske francs bliver så automatisk indenlandske tilgodehavender. Alligevel er der stadig en betydelig del tilbage i dollar og guld. Med henblik på bankens stabilitet og troværdighed kan det være vigtigt at have betydelige reserver i baghånden. Jeg vil gerne spørge kommissæren, hvorvidt han har fået signaler om, at de finansielle markeder tror på de fastsatte kurser.
Lige et meget presserende sidespor, hr. kommissær. I Nederlandene finder der allerede på nuværende tidspunkt en diskussion sted om, hvordan euromønterne og -sedlerne bliver indført. Også i det af det nederlandske parlament støttede scenarium med legal big bang er det nødvendigt at distribuere euromønter og -sedler inden den 1. januar 2002, selvom de endnu ikke er et lovmæssigt betalingsmiddel, ligesom en turist køber pesetaer, inden han rejser til Spanien. Han kan endnu ikke betale med dem. Med henblik på denne såkaldte frontloading er der brug for tilladelse fra Centralbanken. Vil Kommissionen tilskynde Den Europæiske Centralbank til snarligt at træffe en positiv beslutning på dette punkt? For øvrigt går jeg ind for guldmønter, netop af denne grund, hr. Blokland.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, jeg vil takke ordføreren for denne fremragende betænkning. Hr. kommissær, det er blevet sagt med en lidt fransk overdrivelse, at indførelsen af euroen er den vigtigste begivenhed i Europa siden 1917. Det er dog rigtigt, at vi europæere har været meget optaget af euroens interne aspekter, og at vi meget sent er begyndt at beskæftige os med dens eksterne aspekter.
Siden Washington-konferencen for to år siden, hvor man for første gang gik i gang med disse rapporter, og endda siden foråret, hvor de lande, der er i den første gruppe, blev udpeget, har de eksterne og interne betingelser forandret sig. Den asiatiske krise, den russiske krise, den latinamerikanske krise og dollarens fald har - som kommissæren har haft lejlighed til at sige her i dag - medført, at de skønnede tal for væksten er blevet nedjusteret. Under disse betingelser er det prisværdigt, at der i betænkningen anbefales forsigtighed ved håndteringen af reserverne. Spørgsmålet under disse betingelser er, hr. kommissær: Hvilke skridt skal der tages for at sikre, at euroen ikke bliver for dyr, ikke fordyrer vores eksport og ikke skader beskæftigelsen? Men nu er forsigtighed ved håndtering af reserverne ikke nok til ikke at skabe disse virkninger i en udvikling, der allerede er bremset tilstrækkeligt op. Det er i øjeblikket nødvendigt - som det siges i betænkningen - med en større koordinering mellem de implicerede regeringer og mellem de europæiske regeringer og regeringerne i udlandet ved håndteringen af det internationale valutasystem. Denne koordinering vil være vanskelig, så længe der på det politiske område ikke er en euro i udlandet, og en revision eller etablering af et nyt Bretton Woods-system vil være vanskelig, så længe euroen ikke har en politisk autoritet, der styrer den, en kaptajn, som står ved roret på det skib, som vi er ved at søsætte.

Porto
Jeg begynder med at lykønske hr. Giansily for hans helt fremragende betænkning, som jeg også er enig i. Ud over problemer af mere teknisk karakter ved opbygningen af reserver i Den Europæiske Centralbank må den store mængde dollars, som banken kommer til at råde over, faktisk vække bekymring.
Det drejer sig om et enormt beløb, ca. USD 400 milliarder, med »arven« fra de forskellige pengeudstedende nationalbankers reserver. Et beløb, som ikke umiddelbart kan finde nyttig anvendelse, idet der jo ikke mere vil være eksterne transaktioner mellem landene i eurosamarbejdet. Realistisk set kan man forudse behov, selv længere ude i fremtiden, på kun mellem USD 50 og 200 milliarder, altså kun mellem en ottendedel eller, hvis højt sat, halvdelen af det, som man råder over.
Vi må dog ikke af en eller anden årsag, hvor ædel den end måtte være, lade os lede til straks at anvende disse reserver, da det ville føre til et kraftigt stigende salg af dollars på verdensmarkedet med et dermed følgende fald i dollarens værdi over for euroen.
Det er en konsekvens, der jo kunne have det tiltrækkende ved sig at lade euroen fremstå som mere værdifuld, med den deraf følgende prestige. Men vigtigere end dét er det at fastholde den europæiske økonomis konkurrenceevne, der ville blive skadet - vi må være realister - af en for dyr euro. Der ville komme en negativ reaktion fra vores erhvervsfolk, med mærkbare fald i investering og beskæftigelse til følge.
En valutas troværdighed afhænger i øvrigt ikke af, om den er overvurderet. En virkelig og varig troværdighed er snarere betinget af en korrekt værdi eksternt, og dette afhænger på sin side af dens stabilitet internt, hvilket berettiger hele den indsats, der er blevet gjort for at sikre dette, navnlig gennem opfyldelse af vækst- og stabilitetspagten, således som ordføreren også så rigtigt fremhævede det i sit indledende indlæg.

Mendes Bota
... den er på banen, men dens planer for anvendelse af en del af reserverne i eurozonens nationalbanker, der i øvrigt deles af Lionel Jospin, med henblik på at lancere et stort politisk initiativ, der kan sætte økonomisk gang i Europa og skabe arbejdspladser, maner snarere til skærpet forsigtighed.
Også fordi det endnu ikke, med blot et minimum af nøjagtighed, er blevet bestemt, hvor stor den del af valutareserverne i Det Europæiske System af Centralbanker, som ligger over det optimale niveau for valutareserveaktiver, egentlig er. Det er rigtigt, at med euroen og ØMU'ens tredje fase vil risikoen ved transaktioner i national valuta blive væsentligt reduceret. Det er også rigtigt, at en stor del af den nuværende udenrigshandel bliver til intern handel, fordi den kommer til at foregå inden for eurozonen, hvilket drastisk vil mindske behovet for valutareserver som middel til internationale betalinger.
Men det er endnu ikke nøjagtigt bestemt, hvori dette resterende beløb består. Nogle taler om USD 50 milliarder, andre om USD 300 milliarder. Og det kan ikke engang tages for givet, at reserverne faktisk er resterende. Først og fremmest, fordi der blev opbygget betragtelige reservebeholdninger i tyske mark, der automatisk bliver til euro fra den 1. januar og derved ikke mere kan betragtes som valutareserver. Det vil blot være midler, der står til rådighed internt.
På den anden side bliver det ikke let at imødegå den store autonomi, som nationalbankerne får til at forvalte deres reserver og påtvinge dem specifikke anvendelser på baggrund af politiske beslutninger taget af medlemsstaternes regeringer. Derfor peger alting på, at det vil være en rigtig strategi kun moderat at gribe ind i forvaltningen af valutareserveaktiverne i Det Europæiske System af Centralbanker for på den måde at undgå en voldsom værdiforringelse af dollaren over for euroen, hvad der jo ville være en katastrofe for Den Europæiske Unions eksport.
At beholde en betragtelig valutareserve i dollar og yen vil givetvis være den bedste beskyttelse mod spekulationsorkaner, der vil kunne hærge de internationale finansmarkeder i overgangsfasen til euroen, fordi det vil gøre det muligt at gribe ind med stabiliserende foranstaltninger og bidrage til euroens prestige som garant på verdensplan for soliditet og valutarisk troværdighed.

de Silguy
Hr. formand, jeg lover Dem at være så kortfattet som muligt, idet jeg takker Dem for at have accepteret at forlænge denne debat lidt.
Ærede parlamentsmedlemmer, i det øjeblik hvor Den Europæiske Centralbank bestemmer reglerne for, hvordan den skal fungere, er det med rette, at hr. Giansily beder os overveje problemet med valutareserverne i ØMU'ens tredje fase.
Først vil jeg sige, at jeg her naturligvis udtaler mig uden hensyn til den omstændighed, at Den Europæiske Centralbank ifølge artikel 105 er ansvarlig for forvaltning af reserverne. Jeg vil ikke skride ind i denne institutions uafhængighed.
Overordnet er Kommissionen enig med hovedindholdet i ordførerens analyse. Dog er der et punkt, hvor jeg kunne tænke mig at skride ind, idet det kan give os problemer; det er vedrørende spørgsmålet om det optimale niveau for beholdningerne i valutareserverne. Ganske vist vil der ikke længere skulle interveneres på valutamarkederne for at stabilisere valutakurserne mellem de deltagende landes valutaer, hvilket jo heldigvis fjerner behovet for at fastholde reserverne med dette formål. Men derfra og så til at udlede, at den totale reserve, som besiddes af ESCB, bliver højere end dets optimale niveau af indestående i valuta, er der et stort skridt at tage, og jeg tøver med at tage det, fordi vi spørger os selv, hvordan man kan fastslå et optimalt niveau for reserverne. Hr. Wolf, valutareserven er ikke overskydende penge, som sover i de nationale centralbankers bokse. Og lige som - jeg tror, det var hr. Herman - helt rigtigt anførte, må man hverken overdrive beløbets størrelse eller undervurdere dets anvendelighed.
Jeg tror, at inden for euroområdet nødvendiggør svaret på dette spørgsmål, at man overvejer en række elementer. For det første, selv efter indførslen af euroen vil valutareserverne i euroområdet pr. 1. januar 1999 stadig være væsentligt mindre end de, som de største asiatiske lande ligger inde med. Jeg tænker f.eks. på Kina, hvis valutareserver på udenrigshandel forholdsmæssigt vil være dobbelt så store, som de vil blive i euroområdet. Men Kina har dog ikke en konvertibel mønt.
Et andet punkt: I det mindste for de industrialiserede lande gælder det, at det traditionelle forhold mellem volumen af international handel og det nødvendige niveau for valutareserverne er utroligt svært at fastsætte af en grund, som i øvrigt hænger sammen med den frie bevægelighed og frigivelsen af kapitalbevægelser. Jeg har konsulteret en hel række undersøgelser for at prøve at vurdere og at kvantificere niveauet af de overskydende reserver i ESCB. Jeg har set resultater, som varierer fra nul til EUR 200 milliarder - USD 200 milliarder - det vil sige unøjagtighedsmargenen.
Det tredje vigtige punkt: De nationale centralbanker tilpasser deres betalingsbalance, når euroen kommer. Altså vil overgangen til euroen helt automatisk reducere de europæiske centralbankers reserver, og det vil udelukkende ske af tekniske grunde - især afskaffelsen af de valutareserver, som vil skabe ubalance i euroen f.eks. reserver i D-mark hos den franske nationalbank.
For det fjerde: de store valutareserver er en effektiv måde at fastholde banksystemet i et strukturelt behov for likviditet. Men pr. definition er dette behov ikke nødvendigt for pengepolitikkens gode adfærd og fastsættelsen af rentesatsen.
Et femte punkt: Et højt niveau af reserver i ESCB bidrager til dens troværdighed. Det er helt afgørende i starten. Det ville være ubelejligt i dag at sætte denne troværdighed over styr, især når man tager de forstyrrelser, som vi kender fra de finansielle markeder, i betragtning. Jeg minder Dem om - og især hr. Metten - at det at påvirke ESCB's troværdighed ville påvirke euroens troværdighed og kunne dermed definitivt resultere i en stigning i rentesatserne, det vil sige et resultat, som er fuldstændigt modsat det, vi ønsker at opnå med euroens indførelse. Tro mig, reserverne er ikke til for at gøre EU til et internationalt lokomotiv, men såfremt der er et behov for at sprøjte likviditet ind i systemet, er der andre midler end at likvidere reserverne, hvilket ville påvirke troværdigheden af disses egen valuta. I øvrigt tror jeg, at dette punkt på det kraftigste og med rette er blevet understreget af Deres ordfører.
Som konklusion vil jeg, samtidig med at jeg roser hr. Giansily for hans seriøse analyse og hans vise konklusioner, minde om, at det inden for området, som hr. Christodoulou, tror jeg, understregede - han, som er mere kompetent en mig på området idet, han har været direktør for centralbanken - kun er erfaringen, som gør det muligt at udtale sig om et passende niveau for valutareserverne, og at dette først og fremmest er ESCB's arbejde og ansvar.
Som følge heraf har Kommissionen fuld tillid til medlemmerne af Centralbankens Styrelsesråd, hvad angår løsning af opgaven.

Formanden
Mange tak, hr. de Silguy.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.
(Mødet udsat kl. 19.25 og genoptaget kl. 21.00)

Beskyttelse af arbejdstagerne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0353/98) af Correia for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om forslag til Rådets direktiv om anden ændring af direktiv 90/394/EØF om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for under arbejdet at være udsat for kræftfremkaldende stoffer (KOM(98)0170 - C4-0310/98-98/0093(SYN)).

Correia
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, den betænkning, der her fremlægges til diskussion, omhandler et forslag fra Kommissionen om for anden gang at ændre direktiv 90/394/EØF om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for under arbejdet at være udsat for kræftfremkaldende stoffer.
Det, som forslaget i sin essens ønsker, er at det nuværende direktiv får udvidet sit anvendelsesområde til også at omfatte støv fra ege- og bøgetræ, mutagener i kategori 1 og 2 samt vinylchloridmonomer.
EF-traktatens artikel 118 A foreskriver, at Rådet gennem direktiver fastsætter minimumsstandarder for at fremme forbedrede arbejdsvilkår med henblik på at sikre et bedre niveau i beskyttelsen af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed. Vi bemærker med glæde ethvert initiativ i denne retning, og dette er ét af dem. Det er blot synd, at Kommissionen ikke har benyttet denne lejlighed til at udvide dette direktivs anvendelsesområde endnu mere med henblik på at befæste bestemmelserne i direktiv 83/477/EØF om træstøv ved ikke at foreslå ændringer i den foreliggende lovgivning, således at der på den måde skabes problemer, hvis medlemsstaterne eller Domstolen vælger en strengere fortolkning af dens bestemmelser. Det kan yderligere tilføjes, at omtalte artikel foreskriver, at man - og jeg citerer - skal »undgå at skabe administrative, skattemæssige og juridiske hindringer, som kan bremse oprettelsen og udviklingen af små og mellemstore virksomheder«.
Under udarbejdelsen af denne betænkning meddelte Kommissionens repræsentant, at der var blevet gennemført en undersøgelse af virkningerne af de netop nævnte forhold, men vi har faktisk ikke set den offentliggjort, og derfor er vi uvidende om, hvilke konsekvenser offentliggørelsen af dette direktiv vil få for SMV'erne.
Det var i denne sammenhæng, at vi med værdifuld hjælp fra andre af Parlamentets medlemmer forsøgte at forlige arbejdstagernes umistelige ret til sundhed med virksomhedernes ønske om økonomisk sundhed, idet vi lagde særlig vægt på SMV'erne, men uden at glemme de store virksomheder i denne sektor. Vi må nemlig ikke glemme, at der i Den Europæiske Union findes mere end 42.000 industriforetagender, hvoraf langt den største del er SMV'er, der beskæftiger ca. 1, 9 millioner arbejdstagere. I en tid, hvor der lægges stor vægt på arbejdsløshedsbekæmpelse, må vi skabe incitamenter, hvad enten de er af skattemæssig, økonomisk eller dispensatorisk art, således at de omkostninger, der følger af implementeringen af dette direktiv bliver så små som mulige og ikke direkte rammer virksomhedsejerne, eftersom dette jo indirekte ville berøre arbejdstagerne, der som følge af eventuelle konkurser ville komme til at stå over for arbejdsløshed.
Hvad angår beskyttelsen af arbejdstagernes sundhed, som er et kernepunkt i denne sag, mener vi, at Kommissionen bør sigte imod - således som den også så rigtigt foreslår det - gennemsnitsværdier af dem, der betragtes som grænseværdier for erhvervsmæssig eksponering. Det bør i denne forbindelse nævnes, at der ikke eksisterer præcise videnskabeligt beviste værdier, idet opfattelserne svinger mellem 2 og 10 mg pr. km3 . Valget af 5 mg/m3 , skønt dét heller ikke er videnskabeligt baseret, forekommer mig rimeligt. Det samme vil vi dog ikke sige om de typer træsorter, som dette direktivforslag medtager. Selvom det kun er videnskabeligt bevist, at støv fra eg og bøg kan være kræftfremkaldende, da det ved indånding kan forårsage kræftsvulster i næsen, mener vi på grund af de biokemiske ligheder mellem de hårde træsorter og baseret på en sandsynlighedsberegning, at også de forskellige hårde træsorter burde medtages i dette direktiv, idet der dog stadig bør forskes i de mulige kræftrisici ved indånding af træstøv fra alle typer træ.
Det er på grundlag af de her givne forudsætninger, at vi fremsætter ændringsforslagene til Kommissionens tekst. Når nu Kommissionen ved, at afstemningen i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender viste enstemmighed, håber vi, at den accepterer dem og ændrer sit oprindelige forslag i overensstemmelse hermed. Jeg vil gerne slutte af med at takke alle dem, der har bidraget til denne betænkning.

Skinner
Jeg bifalder denne betænkning af hr. Correia, fordi jeg ved, at den er grundigt gennemarbejdet. Sundhed og sikkerhed er ikke det mest populære tidsfordriv i Europa-Parlamentet, men i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har hr. Correia brugt en del tid på at udvikle, hvad jeg håber vil blive en fremtidig karriere inden for dette område. Udvalget har opnået visse kompromiser, som efter min mening nok vil få de stemmer, de fortjener, i denne uges mødeperiode.
Som vi lige har hørt, er Den Europæiske Unions medlemsstater alvorligt bekymret over hårde træsorters kræftfremkaldende virkninger. Nu er alle hårde træsorter medtaget i dette direktiv, og det er en fornuftig start. De fastlagte grænseværdier gælder, som hr. Correia siger, for en fælles europæisk standard. Naturligvis kan de enkelte medlemsstater fastlægge meget højere standarder - det er op til dem, men én ting er klar: Dette område vil blive revideret i de kommende år, og jeg er sikker på, at vi alle gerne vil tage det op igen for at sætte de højeste standarder for arbejdstagere i industrien over hele Den Europæiske Union. Dette er ikke desto mindre en begyndelse.
Jeg vil gerne påpege, at hvad angår disse kompromiser, kan finansiel støtte til sådanne ændringer måske give anledning til bekymring, og måske vil Kommissionen reagere på netop dette. Vi har klart tilkendegivet, at vi ikke længere kan tolerere de kræftfremkaldende virkninger inden for disse bestemte industrier, hvor masseproduktion af træstøv, som folk indånder, helt klart medfører dannelse af de mutagener, der hvert år forårsager uidentificerede sygdomme og lidelser i stort omfang inden for Fællesskabet for mange af vores ubeskyttede arbejdstagere.
Jeg vil gerne slutte her med en hurtig bemærkning om, at hr. Correia har brugt tid og kræfter på modigt at drøfte dette i udvalget fra tid til anden, og jeg anbefaler hans betænkning til alle her i dag.

Pronk
Hr. formand, sikkerhed og sundhed er meget vigtigt for enhver. Det betragtes af de europæiske borgere som et af deres største goder. Den Europæiske Union har inden for rammerne af den sociale politik også lagt uhyre stor vægt på sikkerhed og sundhed. Der er udarbejdet talrige direktiver, og dette er et af dem. Hvert direktiv sørger for, at der tages fat på en del af det, som der endnu ikke er fastlagt bestemmelser om, og som skader sundheden.
Alligevel er det nu for den uskyldige læser noget indviklet at finde vej gennem virvaret af direktiver. Jeg har derfor, inden jeg går over til resten af betænkningen, et spørgsmål til Kommissionen. Ville det ikke være muligt, at Kommissionen får foretaget en undersøgelse, f.eks. af universitetet i Firenze - jeg ser hr. Monti sidde her, og det får mig øjeblikkeligt til at tænke på universitetet i Firenze - for at se, om det ikke er muligt at gøre hele direktivet noget mere tilgængeligt og arrangere det på en anden måde? Jeg ved, at Firenze har forsøgt det med den europæiske traktat, faktisk med stor succes, desværre har politikerne ikke fulgt det. Jeg ville egentlig foreslå noget sådant også med hensyn til denne sag, og jeg vil gerne spørge Dem, om det er muligt at lade en undersøgelse foretage deraf.
Med hensyn til direktivet vil jeg takke hr. Correia mange gange for hans store arbejde. Jeg tror også, at det er meget vigtigt, at han har forsøgt at gøre det noget bredere. Det var et vanskeligt punkt, han netop talte om, spørgsmålet er, om det allerede nu er videnskabeligt bevist eller ej. Jeg tror, at han har fundet udmærkede kompromiser. Jeg synes også, at det er et spørgsmål, som han skal have en kompliment for. Det forholder sig ikke således, at vi har tilsluttet os alle ændringforslag. Vi har ikke tilsluttet os to ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 1 og 2. Ændringsforslag 1, fordi det ikke er tydeligt, hvad der menes med en overgangsperiode. Er det den normale overgangsperiode, eller er det en overgangsperiode, som gælder efter dette direktivs ikrafttrædelse? Det er overhovedet ikke tydeligt. Det giver anledning til forvirring. Ændringsforslag 2 er endda principielt forkert, fordi medlemsstaterne deri anmodes om finansiel støtte til virksomheder i vanskeligheder. Den slags problemer skal løses i vores system af direktiverne selv. Også her vil jeg selvfølgelig høre Kommissionens mening. Den vil vi uden tvivl høre.
Resten af udtalelsen har jeg overhovedet ingen indvendinger imod, men glæder jeg mig over. Dog ville jeg gerne have, at disse første to ændringsforslag forsvinder. Jeg håber, at flertallet her i Parlamentet er enig med mig heri.

Ojala
Hr. formand, Kommissionens forslag om, at der til kræftdirektivet tilføjes eksponering af træstøv fra eg og bøg, er godt. Det er netop således, vi skal arbejde. Direktiverne skal fuldstændiggøres efterhånden, som der fremkommer videnskabelige eftervisninger som nu om eg og bøg. Men angående andre løvtræer kan det på basis af udførte redegørelser siges, at de sandsynligvis også er kræftfremkaldende for mennesker, men dette er endnu ikke epidemiologisk afgørende eftervist. Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har her besluttet at håndhæve forsigtighedsprincippet og foreslå direktivet gældende for alle løvtræer.
Til gengæld findes der ikke tilsvarende eftervisninger om nåletræer. Nåletræerne er betydeligt blødere end løvtræerne, hvilket gør deres støv mindre risikabel. Der findes ikke videnskabelige eftervisninger om kræftfremkaldende stoffer i f.eks. træsorter som fyr, gran og birketræ, som er de mest betydningsfulde træsorter for den finske træindustri. Det er naturligt, at direktivet skal justeres vedrørende disse træer, såfremt ny viden fremlægges. Det er imidlertid omsonst på nuværende tidspunkt at udvide direktivet til at omfatte alle træsorter, fordi en sådan eftervisning ikke eksisterer.
Vi skal dog ikke glemme, at de eventuelle risici for kræftfremkaldende stoffer ikke er det eneste problem med træstøvet. Al træstøv forårsager sundhedsmæssige problemer bl.a. allergi. Men det vedkommer ikke dette direktiv.
Udvalgsforslaget satte grænsen for løvtræstøvet til 5 mg pr. m³ , og den er meget høj. I flere lande medfører den ingen ændringer i situationen. Vores udvalg sluttede sig alligevel til den høje grænseværdi, efter at den fra Kommissionen havde fået garantier for, at grænseværdien bliver ændret nedad. Vi fik nys om, at der i løbet af to år kommer et forslag om det.
Kravet om beskyttelse af sundhed på arbejdspladsen bør i grunden gå ud fra, at menneskerne helt enkelt ikke udsættes for kræftfremkaldende stoffer på deres arbejdsplads. Alene det at fastsætte en hvilken som helst grænseværdi, selvfølgelig bortset fra nul, betyder allerede, at vi accepterer en situation, hvor arbejdstagerens sundhed er udsat for fare. Der er altid tale om et kompromis ved fastsættelsen af grænseværdier, mellem arbejdstagernes sundhed på den ene side og de økonomiske og tekniske konsekvenser, som skyldes beskyttelsen af arbejdstagerne, på den anden side. Nu, hvor træstøvet er indført i direktivet om kræftfremkaldende stoffer, kan vi kun håbe, at Kommissionen hurtigst muligt fremlægger nye forslag både for at fyldestgøre direktivet og for at nedsætte grænseværdierne.

Schörling
Hr. formand, selv min gruppe, De Grønne, hilser det naturligvis velkomment, at man udvider dette direktiv til også at gælde træstøv og alle hårde træsorter. Jeg synes, at betænkningen er blevet rigtig god, både i ordførerens udgave, men også efter behandlingen i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse. Jeg synes bl.a., at teksten om fastsættelse af grænseværdier er god, da der altid findes en risiko for arbejdstagerne. Der findes så mange undersøgelser, hvor dette påvises, ikke kun for de træsorter, der nævnes i Kommissionens forslag, men alle hårde træsorter. Vi ved jo stadig heller ikke, som fru Ojala var inde på, om selv bløde træsorter kan være kræftfremkaldende. Det må vi naturligvis finde ud af og så tilføje det senere, hvis det bliver nødvendigt.
Jeg synes, at det er lidt uheldigt, som det står i ændringsforslag 1, at man stiller beskæftigelse op over for arbejdstagernes sundhed. Overgangsordninger, dispensationer osv. må jo aldrig bruges som påskud for ikke at gøre nok eller for at slippe for de investeringer, virksomhederne måske skal foretage for at afhjælpe denne slags problemer. I stedet bliver det jo samfundet, som skal stå for disse udgifter - for ikke at tale om udgifterne målt i menneskelige lidelser. Jeg bryder mig altså ikke om formuleringen af ændringsforslag 1.
Pronk var inde på, at man ikke skulle yde støtte til ombygning og tilpasning i virksomhederne. Det finder jeg helt forkert, eftersom det indgår i Unionens politik om forsigtighedsprincippet. Vi mener, at det er utroligt vigtigt, at man respekterer forsigtighedsprincippet. Så kan man måske i visse tilfælde yde denne form for støtte for at få gennemført forsigtighedsprincippet og sørge for, at der ikke findes kræftfremkaldende stoffer i arbejdsmiljøet. V-gruppen vil støtte denne betænkning.

Blak
Hr. formand, der er stadigvæk brug for minimumsdirektiver på arbejdsmiljøområdet, og jeg er derfor glad for, at Kommissionen har taget dette initiativ. Men Kommissionens forslag til ændring af kræftdirektivet er langt fra godt nok. Kommissionen foreslår, at direktivet skal udvides til at omfatte arbejde med træstøv fra bøg og eg. Det er helt uacceptabelt. Det Videnskabelige Udvalg har konkluderet, at støv fra andre træsorter højst sandsynligt også er kræftfremkaldende. Jeg vil derfor opfordre kollegerne til at stemme for, at støv fra alle træsorter omfattes af direktivet. Hvis man bliver udsat for træstøv, er der en alvorlig risiko for at udvikle næsekræft, kronisk bronkitis og allergi. Vi bør være med til at sikre, at de europæiske arbejdstagere får en reel beskyttelse imod denne risiko. Hvis der er tvivl om et stofs kræftfremkaldende virkning, bør vi bruge forsigtighedsprincippet. Desuden er det vanskeligt i det praktiske arbejde på en virksomhed at have forskellige sikkerhedsforanstaltninger for forskellige typer træstøv.
Kommissionens forslag om en grænseværdi for træstøv på 5 mg pr. m3 er også sundhedsmæssigt uforsvarligt. Kommissionen kommer ikke med nogen forklaring på, hvorfor den er landet på netop 5 mg. Det Videnskabelige Udvalg har ikke udtalt sig om spørgsmålet. Det er således ikke muligt at bruge dets vurdering ved fastsættelse af en grænseværdi. Det er derfor oplagt at skele til grænseværdierne i medlemslandene. I mange medlemslande er grænseværdien meget lavere end de 5 mg, som Kommissionen foreslår. Erfaringerne fra disse lande viser, at det rent teknisk er forholdsvist enkelt at overholde disse grænseværdier. Økonomisk kan det også betale sig. Danske undersøgelser viser, at man ved en halvering af grænseværdien fra 2 til 1 mg sparer store udgifter til bl.a. hospitaler, sygefravær og efterløn. Nu er det jo et minimumsdirektiv, så medlemslande med lavere grænseværdier bliver ikke tvunget til at sætte deres grænseværdier op, men vi skal altid arbejde på at sikre arbejdstagere i hele Europa den allerbedste beskyttelse, især når vi taler om en så alvorlig sygdom som kræft. Vi skal derfor som et minimum forpligte Kommissionen til at tage spørgsmålet om en nedsættelse af grænseværdierne op til en evaluering, allerede to år efter at direktivet er blevet implementeret.
Vi har også opnået et rimelig godt kompromis i udvalget, og jeg vil derfor gerne opfordre kollegerne til at stemme for betænkningen, da den på mange måder er en forbedring i forhold til Kommissionens forslag, og jeg vil også gerne rose ordføreren for det gode stykke arbejde, han har gjort.

Schiedermeier
Hr. formand, jeg vil gerne sige mange tak til ordføreren. Jeg synes, han har lavet et godt stykke arbejde. Beskyttelse af sundheden prioriteres højt af Europa-Parlamentet. Det gælder også for anden ændring af dette direktiv. Medens de øvrige problemer her er forholdsvis nemme at fastsætte bestemmelser om, er problemerne i forbindelse med støv fra hårdt træ meget vanskelige. Medlemsstaternes strenge udlægning af dette begreb, så vidt det er teknisk muligt, kunne både medføre lukning af møbelfabrikker og blive en fare for møbelhåndværket.
EU kan ikke inden for globaliseringens rammer tilintetgøre arbejdspladser på grund af overdrevne krav, så der f.eks. i tredjelande skabes endnu flere arbejdspladser med øget risiko for arbejdstagernes sundhed. Det ville være ufornuftigt. Derfor skal det ressourceforbrug, der kræves til den tekniske side af sagen, stå i et rimeligt forhold til resultatet, hvad angår sundhedsbeskyttelsen. Yderligere forskning med henblik på en eventuel forbedring af fastsættelsen af grænseværdier er givet fornuftig. En løsning er kun mulig, hvis der bliver en overgangsperiode.
Finansiel støtte fra medlemsstaternes side kan blive nødvendig, anfører ordføreren i sit ændringsforslag. De SMV, det berører, er dog langtfra hjulpet dermed. Hvis nemlig en medlemsstat i den sammenhæng støtter sine virksomheder i vidt omfang og andre hverken kan eller vil gøre det, kan det føre til en enorm konkurrenceforvridning. Derfor opfordrer jeg Kommissionen til at sørge for, at de tekniske krav og grænseværdier holder sig inden for realistiske mål, og mener, at Unionen så skal yde relevant støtte, for at vilkårene bliver så ens som mulig overalt, og for at det ikke ender med, at arbejdstagerne ganske vist takket være den nye udgave af direktiv 90/394 nyder fremragende beskyttelse af deres sundhed mod kræftfremkaldende stoffer og støv fra hårdt træ, men samtidig kommer i den situation, at de ikke mere kan eller skal arbejde, fordi deres virksomhed bliver nødt til at lukke på grund af de for høje krav. Det kan ikke være formålet med denne ændring af direktivet. Men jeg vil naturligvis stemme for betænkningen.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, spørgsmålet om træstøv som kræftfremkaldende stof, rejst i betænkningen, overskygger fuldstændig et endnu vigtigere stof, asbest. Brugen af det er tilladt f.eks. i Belgien. Det var også nemmere at støvsuge Berlamont for træstøv i stedet for at pakke den ind i lagener. Hvad er situationen ved parlamentshuset med hensyn til asbest?
Som bekendt er asbest et meget farligt stof. Sygdomme forårsaget af det, først og fremmest lungekræft, vil kræve ikke mindre end godt 10.000 menneskers død pr. år i starten af 2000-tallet. Asbest kan fuldt ud erstattes med andre midler, og derved opnås de samme egenskaber på en betydelig sundere måde. Hvorfor er det alligevel ikke sket? Det er allerede forbudt i de nordiske lande, Tyskland, Nederlandene og Frankrig fremover at anvende asbest. Af en eller anden grund har Europa-Kommissionen alligevel trukket beslutningen om asbestforbud i langdrag. Såfremt Europa-Kommissionen lader brugen af asbest fortsætte, er det ikke længere med de nationale beslutninger muligt at hindre import af udstyr og maskiner, som indeholder en asbestrisiko.
Jeg har spurgt Kommissionen om, i hvilken fase udarbejdelsen af direktivet om forbud af nyanvendelse af asbest befinder sig i. Det haster med beslutningerne, netop fordi asbesten er så farlig. Desuden anvender producenterne asbest som konkurrencemiddel mod de ufarlige men dyrere materialer, som kan erstatte asbesten. Menneskesundhed bør prioriteres højst og afstedkomme hurtige beslutninger for en gangs skyld. Direktivet er under udfærdigelse, men der anvendes for megen tid til redegørelsesfasen. Erfaringer med de materialer, som kan erstatte asbest, har allerede eksisteret i årevis i flere lande.

Cushnahan
Hr. formand, hvis vi støtter Den Europæiske Unions sociale dimension, skal det udmøntes i praksis ved at opprioritere beskyttelsen af arbejdstageres sundhed og sikkerhed. Jeg støtter udvidelsen af det eksisterende direktiv om kræftfremkaldende stoffer til også at omfatte støv fra eg og bøg, mutagener i kategori 1 og 2 samt vinylchloridmonomer. Jeg støtter også ordførerens synspunkt om, at direktivet bør omfatte støv fra alle hårde træsorter.
Nogle vil måske sige, at dette ikke i tilstrækkelig grad er videnskabeligt bevist. En sådan holdning anfægter jeg. Ofte bliver der først gjort noget for sikkerhed og sundhed, når det er for sent. I denne sammenhæng er det bedre at være ultraforsigtig. Kort sagt mener jeg, at det er bedre at forebygge på kort sigt end at helbrede på langt sigt.

Monti
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Correia for den glimrende betænkning, han har fremlagt, og jeg vil ligeledes gerne takke Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender for den konstruktive måde, hvorpå det har behandlet forslaget til ændring af direktivet om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for at være udsat for kræftfremkaldende stoffer. Forslagets målsætninger er relativt simple. For det første har vi til hensigt at udvide direktivets anvendelsesområde til også at omfatte støv fra visse træsorter samt mutagener i kategori 1 og 2. Dette er et vigtigt initiativ inden for rammerne af Fællesskabets indsats for at sikre, at arbejdstagerne beskyttes bedre mod at være udsat for kræftfremkaldende stoffer i deres erhverv. Med henblik på en forenkling benytter vi for det andet lejligheden til at medtage bestemmelserne fra Rådets direktiv om vinylchloridmonomer i direktivet om kræftfremkaldende stoffer.
Jeg glæder mig over at kunne konstatere, at vi er enige i størstedelen af Parlamentets ændringsforslag, der bidrager til at gøre forslaget mere effektivt, og som derfor kan godkendes af Kommissionen. Jeg hentyder her til ændringsforslag 3, første del af ændringsforslag 5 samt ændringsforslag 6, 7, 8, 10 og 11. Jeg vil kort komme ind på årsagerne til, at vi til gengæld ikke kan godkende de andre ændringsforslag.
Ændringsforslag 1 foreskriver, at bestemmelserne om træstøv først skal gælde for de eksisterende arbejdspladser efter en overgangsperiode. Det er et emne, som blandt andre hr. Pronk kom ind på. Kommissionen mener, at den tid, man i forslaget til direktiv giver virksomhederne til at foretage de tekniske tilpasninger af deres arbejdspladser, er passende.
I ændringsforslag 2, som blandt andre hr. Skinner og fru Schörling kom ind på, foreslås det, at medlemsstaterne yder finansiel støtte til virksomhederne for at hjælpe dem med at overholde deres forpligtelser. Hvis en fællesskabsbestemmelse pålægger medlemsstaterne en sådan udgift, vil det være i strid med subsidiaritetsprincippet. Det ville i øvrigt være en begivenhed uden fortilfælde og efter vores mening også en fejltagelse at foreslå, at arbejdsgiverne skal modtage finansiel støtte for at leve op til deres ansvar over for arbejdstagerne med hensyn til sundhed og sikkerhed.
Ændringsforslag 4 foreskriver, at grænseværdien for træstøv fastsættes til et niveau, der udelukker enhver risiko for arbejdstagerne. Vi har den største forståelse for den tankegang, der ligger bag dette forslag, men i betragtning af de kræftfremkaldende stoffers egenskaber bør man ikke fastsætte en urealistisk grænseværdi. Kommissionens forslag indeholder i den forbindelse en brugbar grænseværdi.
Anden del af ændringsforslag 5 anses for at være overflødigt, eftersom Kommissionen godkender første del af ændringsforslaget.
Min sidste bemærkning drejer sig om ændringsforslag 9. Kommissionen kan ikke godkende dette ændringsforslag, da datoen for direktivets ikrafttrædelse skal stemme overens med datoen for ophævelsen af det direktiv, der erstattes. Endelig noterer jeg mig det interessante forslag fra hr. Pronk om at undersøge, om det kan lade sig gøre at samle flere direktiver.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

Forsikring
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0307/98) af Mosiek-Urbahn for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om udkast til Kommissionens fortolkningsmeddelelse: Fri udveksling af tjenesteydelser og begrebet »almene hensyn« inden for forsikringssektoren (SEK(97)1824 - C4-0049/98).

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, hr. kommissær, mine herrer, for at sige det med det samme: Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder hilser Kommissionens initiativ velkomment. Det europæiske indre marked har oprettet et integreret finansmarked, hvilket har medført øget konkurrence og fri bevægelighed for personer og kapital i Europa. Det har naturligvis også indvirkninger på forsikringsbranchen, hvor eksisterende forhindringer gradvis skal fjernes.
Siden den 1. juli 1994, da tredje generation af forsikringsdirektiverne trådte i kraft, har forudsætningerne været til stede for, at forsikringsselskaberne kan arbejde i hele EU-området. Det indre marked for forsikringer bygger på principperne om gensidig anerkendelse og ensartet autorisation og giver forsikringsselskaber, som er etablerede og autoriserede i en af medlemsstaterne, mulighed for at arbejde i enhver anden medlemsstat inden for rammerne af etableringsfriheden og retten til at levere tjenesteydelser. Den tidligere kontrol med betingelserne for aftalen og med præmiesatserne bortfalder, medens det finansielle tilsyn med forsikringsselskaberne er blevet skærpet i det land, hvor de er etablerede.
Selvom noget tyder på et mere integreret marked og flere konkurrenceorienterede rammebetingelser på det europæiske indre marked navnlig i forbindelse med forsikringsprodukter til virksomheder med såkaldte store risici, er det indre forsikringsmarkeds effektivitet fortsat begrænset af en række juridiske, skattemæssige og landspolitiske hindringer. For kort understreger samtidig betydningen og nødvendigheden af det foreliggende udkast til en fortolkningsmeddelelse.
En af de årsager, der afholder forsikringsselskaberne fra at gøre brug af EF-traktatens grundlæggende frihedsrettigheder, ser Kommissionen helt rigtigt i den usikkerhed, der stadig hersker, hvad angår fortolkningen af grundlæggende begreber som fri bevægelighed for tjenesteydelser og almene hensyn. Det vage juridiske begreb almene hensyn anvendes i de tredje forsikringsdirektiver både i relation til tjenesteydelser og i relation til etableringsfriheden og betyder, at det i forbindelse med alle grænseoverskridende forsikringsforretninger skal undersøges, om det er velbegrundet at anvende interne statslige forskrifter på udenlandske tjenesteydere, fordi almene hensyn kræver det.
Den Europæiske Domstol har i en omfattende domspraksis allerede flere gange taget stilling dertil og fra sag til sag afgjort, ud fra hvilke forudsætninger legitime, ikke-økonomiske interesser skal anerkendes som grund til almene hensyn. Bestemmelserne om almene hensyn skal gælde alle aktive personer og virksomheder på værtslandets territorium, men kun for så vidt som de almene hensyn ikke allerede er tilgodeset i form af retsregler, som tjenesteyderen er underlagt i den stat, hvor han eretableret.
Disse krav skal også være sagligt nødvendige med henblik på at sikre, at bestemmelser om professionen overholdes, og at de interesser, som er formålet med disse bestemmelser, beskyttes. Nytten af denne meddelelse består først og fremmest i, at Kommissionen giver et overblik over de vigtige og typiske tilfælde af fortolkningsvanskeligheder. Den Europæiske Domstol har dels allerede skabt klarhed gennem domme, dels verserer der stadig sager, og dels er sagerne ikke eller endnu ikke blevet indbragt for Den Europæiske Domstol. Dermed giver meddelelsen de berørte kredse en meningsfuld og nyttig orientering.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder bifalder udtrykkelig, at Kommissionen i sit udkast til fortolkningsmeddelelsen selv gør det klart, at dens meddelelse ikke kan foregribe Den Europæiske Domstols mulige fortolkning af de omtalte spørgsmål og heller ikke har normativ kvalitet. I et andet tilfælde er en meddelelse fra Kommissionen engang blevet erklæret for ugyldig af Domstolen, nemlig meddelelsen om pensionsfonden.
Jeg er ikke enig i kritikken af, at Kommissionen i sin undersøgelse nævner praktiske eksempler, hvor fællesskabsretten efter dens opfattelse er blevet overtrådt, men som stadig verserer. Kommissionens rolle som traktaternes vogter pålægger den snarere i god tid og uden forbehold over for offentligheden at tilkendegive dens retsopfattelse, som naturligvis kan behandles af Domstolen. Jeg er enig i Kommissionens konstatering af, at det til dels kan have rent virksomhedspolitiske årsager, at den grænseoverskridende levering af tjenesteydelser inden for forsikringssektoren kommer så langsomt i gang. Indtil nu foretrækker de fleste europæiske forsikringsselskaber åbenbart at etablere sig i udlandet gennem overtagelse og udbygge deres EU-net ved hjælp af datterselskaber.
Indførelsen af euroen får imidlertid stor virkning på forsikringsmarkedet i Europa. Det skal nok forenkle det grænseoverskridende salg af tjenesteydelser i form af forsikringer, gøre en sammenligning mellem disse produkter nemmere og føre til en sænkning af udgifterne. Det må således forventes, at euroen i betydelig grad vil fremme den grænseoverskridende forretning med forsikringer, som i dag stadig ofte må betegnes som værende mangelfuld. Det er en grund mere til at forelægge meddelelsen netop nu.

Malone
Hr. formand, Jeg er advokat og har også arbejdet inden for forsikringsindustrien, men jeg havde ikke forventet at skulle tale for socialdemokraterne i denne sag her i aften. Hr. Rothley kæmper jo stadig med sin besværlige opgave med en statut for medlemmerne osv.
Dengang for længe siden, da min karriere i forsikringsverdenen begyndte - for næsten 30 år siden - havde jeg været i firmaet i under en uge, da chefen sagde til mig: »Den næste store udfordring for os er, at vi skal ruste os til at klare konkurrencen fra Europa!« Jeg kunne ikke vide, at vi 30 år senere ikke ville være nået videre, og jeg håber, at det samme vil gøre sig gældende for det toldfrie salg.
Som vi ved, har vi i løbet af de seneste år vedtaget en lang række retsakter med henblik på at få det indre marked til at fungere inden for denne sektor. De har dog ingen reel virkning. Vi kan jo se, at det indre marked bare ikke fungerer i denne sektor, især når man tænker på, hvor dyr bilforsikring er i mit land, Irland. Unge mandlige bilister f.eks. skal betale mindst dobbelt så meget i forsikring som i andre EU-lande, og det er jo oven i de allerede højere bilpriser i Irland. Det er ikke det indre marked: ingen konkurrence, ingen hjælp til forbrugerne.
Medlemsstaterne har fået advarsler nok. Kommissionen skal i fuldt omfang udnytte sine beføjelser i henhold til EU-traktaterne, især artikel 169, til at åbne markedet. Medlemsstaterne tilføjer alt for mange besværlige krav til EU-direktiverne, så det bliver svært for forsikringsselskaberne at drive virksomhed i andre medlemsstater.
I Irland har forsikringsselskaber, der har forsøgt at drive virksomhed i andre medlemsstater, understreget visse problemer over for mig, bl.a. forskellige satser for skattefradrag af præmier betalt til lokale forsikringsselskaber, krav om at udpege skattemæssige repræsentanter - fiskale agenter (vi kender ikke rigtigt dette begreb, og de fleste virksomheder er ikke forpligtet til at udnævne sådanne agenter) - samt at udfylde detaljerede spørgeskemaer. Så er der også problemerne med forskellige sprogregler og endelig det besværlige spørgsmål om minimumsvilkår i policer.
Efter min mening behøver forsikringsselskaberne ikke at frygte konkurrencen fra andre europæiske forsikringsselskaber på deres hjemmemarkeder. Det indre marked bør opfattes som en mulighed og ikke som en trussel. Det vil naturligvis gøre det nemmere for andre virksomheder at komme ind på markedet, men det vil også gøre det nemmere for irske selskaber at drive virksomhed i udlandet. Jeg vil gerne erklære mig enig med ordføreren i, at forbrugernes interesser skal sikres, og det indebærer konkurrence. Jeg vil gerne ønske hende tillykke med betænkningen.

Cushnahan
Hr. formand, jeg har meget omhyggeligt noteret mig, hvad min irske kollega sagde. Jeg er meget overrasket over, at hun arbejdede for et forsikringsselskab for 30 år siden. Jeg troede ikke, hun var så gammel, hun ser jo yngre ud.
Jeg hilser Kommissionens initiativ på dette område velkomment. Mange af os havde håbet, at det indre marked ville have medført stærk konkurrence i forsikringssektoren og dermed lavere præmier for forbrugerne. Det er desværre ikke sket, og der er på nuværende tidspunkt åbenbart slet ikke tale om noget indre marked inden for forsikring. Jeg er enig med det ærede medlem i, at det er en skuffelse, især for de unge i Irland. De skal betale skyhøje præmier for bilforsikring, og jeg havde, som mange andre, håbet, at konkurrencen ville have tvunget priserne ned. Jeg opfordrer kraftigt Kommissionen til at undersøge præmiernes størrelse for unge under 25 i Irland for at sikre, at der ikke er tale om markedsmisbrug. Jeg bifalder, at Kommissionen er ved at undersøge, om der er tale om misbrug af bestemmelsen om »almene hensyn«.
Afslutningsvis håber jeg, at vi med dette initiativ fra Kommissionen og indførelsen af den fælles valuta vil opleve øget gennemsigtighed, at forbrugerne kontakter flere forsikringsselskaber samt efterhånden et fungerende indre marked inden for forsikring.

Sierra González
Hr. formand, de usikkerheder, som begrebet almene hensyn skaber på grundlæggende områder vedrørende den frie udveksling af tjenesteydelser og konkret anvendelsen af direktiver inden for forsikring, forpligter til at gøre sig overvejelser om faren for en mulig brug af dette begreb som et instrument til diskriminerende restriktion.
Det er en kendsgerning, at den harmonisering, der er opnået i henhold til direktivet af 5. april 1992, ikke har forhindret, at det kræves, at de enkelte medlemsstaters bestemmelser, som er urimelige over for forsikringsselskaber, der ønsker at udvide deres aktiviteter til andre stater end dem, hvor de har hjemsted, opfyldes, som det står i betænkningen.
Det er rigtigt, at fiaskoen med skabelsen af et indre marked for forsikringer ikke kun skyldes tendensen til at bruge begrebet almene hensyn egennyttigt, men også skyldes virksomhedernes egne interne problemer med at fungere. Men en afgrænsning af begrebet er under alle omstændigheder nødvendig. Om det skal gøres ved hjælp af »subtraktion, « som Kommissionen siger - og som ordføreren er enig i - eller på en anden måde, mener jeg ikke, er relevant, men det er det at opnå retssikkerhed på dette område.
Altså er det vigtigt for retssikkerheden, at de vigtigste bestemmelser vedrørende forsikringsaftaler og forsikringsvilkår samordnes, så det sikres, at borgerne kan få adgang til et åbent forsikringsmarked og kan vælge i overensstemmelse med deres egne interesser og ikke i overensstemmelse med virksomhedernes interesser.

Ullmann
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, både i Kommissionens meddelelse og i fru Mosiek-Urbahns betænkning drejer det sig om et centralt begreb i forbindelse med fortolkningen af artikel 59 og 60 i EF-traktaten om fri bevægelighed for tjenesteydelser. Den Europæiske Domstol karakteriserede som bekendt i sin forsikringsdom af 4. december 1986 almene hensyn som en grund, der berettiger til en restriktion af denne art, hvad angår fri udveksling af tjenesteydelser. Også lægmand kan straks indse, at et så bredt formuleret begreb som almene hensyn ved hjælp af fortolkning skal beskyttes mod misbrug. Det er netop det, der er hensigten med Kommissionens initiativ.
Vi bør følge ordføreren, som støtter Kommissionen deri, men jeg er af den mening, at vi også skal følge ordføreren, når hun tilskynder Kommissionen til at genoptage de fastkørte bestræbelser på at harmonisere bestemmelserne om forsikringsaftaler samt til, trods verserende sager, ikke at holde sin retsopfattelse for sig selv. Jeg håber, at det bidrager til, at rigtig mange forsikringstagere for fremtiden kan takke både Kommissionen og ordføreren for deres indsats for fri udveksling af tjenesteydelser. Måske kan endog fru Cushnahan glæde sig derover.

Monti
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Mosiek-Urbahn, som jeg lykønsker for hendes betænkning. Næsten fire år efter de tredje forsikringsdirektivers ikrafttrædelse har det europæiske passystem, som disse indførte, allerede haft nogle betydelige konsekvenser for markedets funktion. Afskaffelsen af kontrollen af forsikringspræmierne og den forebyggende kontrol med policebetingelserne har givet mulighed for en øget konkurrence på de nationale markeder, navnlig med hensyn til visse former for virksomhed, som før var afskåret fra konkurrence. Kommissionen har dog konstateret, at alle mulighederne ved det indre marked for forsikringer sikkert endnu ikke er blevet udnyttet fuldt ud, og det er en ting, som de forskellige parlamentsmedlemmer har belyst grundigt i deres indlæg.
Kontakten med de økonomiske aktører - forsikringsselskaber, mellemmænd, forsikringstagere og forbrugere - gør det muligt at konkludere, at hovedårsagen til denne manglende integration er de forskellige måder, som medlemsstaterne fortolker to grundlæggende begreber inden for fællesskabsretten på, nemlig den frie udveksling af tjenesteydelser og almene hensyn. Disse fortolkningsforskelle forårsager ikke alene som regel en betydelig retsusikkerhed, hvilket hæmmer markedets udvikling, men bidrager også til at bevare de nationale barrierer, der forhindrer det indre marked i at fungere ordentligt. Det er klart, at der findes nogle legitime målsætninger, som medlemsstaterne kan beskytte ved at påberåbe sig grunde, der vedrører almene hensyn, og her er den vigtigste grund forbrugerbeskyttelsen. Jeg vil gerne have lov til at forsikre Dem, at Kommissionen ikke har til hensigt at sætte spørgsmålstegn ved den ærlige interesse for forbrugerbeskyttelse.
Det er dog lige så tydeligt, at medlemsstaterne i mange tilfælde gør en overdreven brug af den skønsret, som begrebet almene hensyn giver dem, for at retfærdiggøre anvendelsen af hele deres nationale lovgivning over for udenlandske tjenesteydere. Bestemmelserne om almene hensyn er nemlig ikke blevet harmoniseret på fællesskabsplan, og dette ville på den anden side heller ikke være muligt, eftersom de nationale interesser varierer fra den ene medlemsstat til den anden. Begrebet almene hensyn bør dog fortolkes meget snævert, da det medfører en indskrænkning af de grundlæggende friheder, der fastlægges i traktaten. En uretmæssig brug af dette begreb fra medlemsstaternes side kan undgås ved at overholde de kriterier, der er blevet fastlagt af Domstolens retspraksis, nemlig ikke-forskelsbehandling, proportionalitet, nødvendighed og ikke-fordobling. Disse kriterier for den såkaldte efterprøvning af almene hensyn fastsætter grænserne for den retmæssige brug af dette begreb.
For at afhjælpe denne situation har Kommissionen fundet det nødvendigt at udfærdige det pågældende forslag til en fortolkningsmeddelelse, der beskriver Kommissionens forslag til fortolkningen af begreberne fri udveksling af tjenesteydelser og almene hensyn. På denne måde har Kommissionen til hensigt at skabe en større klarhed og retssikkerhed, når det gælder de to begrebers anvendelsesområde. Jeg må sige - og det ved De allerede - at et lignende initiativ for banksektoren faktisk har vist sig at være meget nyttigt.
Efter således at have sat Europa-Parlamentets betænkning i perspektiv vil jeg gerne have lov til kort at kommentere den. Jeg vil gerne endnu en gang takke de ærede parlamentsmedlemmer og særligt ordføreren, fru Mosiek-Urbahn, for at have taget del i denne høring og for at have foretaget en grundig analyse af vores fortolkningsmeddelelse. Den betænkning, der fremlægges af Udvalget om Retlige Anliggender, er hovedsagelig centreret om problemet med almene hensyn, som faktisk udgør hovedspørgsmålet i meddelelsen. I betænkningen bekræftes Europa-Kommissionens mening om, at medlemsstaternes forskellige fortolkninger udgør en betydelig hindring for, at det indre marked for forsikringer kan fungere ordentligt. Endelig går man i betænkningen ind for brugen af praktiske eksempler og forsvarer Kommissionens ret til at give udtryk for sin egen lovmæssige holdning som traktaternes vogter.
Desuden vil jeg gerne endnu en gang understrege, at formålet med vores meddelelse er at forbedre gennemsigtigheden og gøre fællesskabslovgivningen klarere, idet retssikkerheden samtidig fremmes. Det er dog klart, at Kommissionens fortolkning hverken kan være bindende eller pålægge medlemsstaterne nogle nye forpligtelser, og den krænker navnlig ikke fortolkningen fra Domstolen, som naturligvis har det endelige ansvar for en korrekt fortolkning af fællesskabslovgivningen. Jeg vil ligeledes gerne minde om, at Kommissionen også er forpligtet til at anvende overtrædelsesprocedurerne over for medlemsstaterne i tilfælde af alvorlige overtrædelser af fællesskabslovgivningen.
Eftersom vi får støtte fra dette forslag til beslutning fra Europa-Parlamentet, vil vi i stadig højere grad være i stand til at fuldende vores arbejde, idet vi vedtager den endelige udgave af denne fortolkningsmeddelelse.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

Toldpræferenceordningerne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0262/98) af Nordmann for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse om forvaltningen af toldpræferenceordningerne (KOM(97)0402 - C4-0447/97).

Nordmann
Hr. formand, den betænkning, som jeg skal fremlægge på vegne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, omhandler nogle spørgsmål, der går temmelig meget længere end til Unionens udviklingspolitik, eftersom det drejer sig om at nævne de forbedringer, der skal foretages af administrationen af de toldpræferenceordninger, som Unionen giver en række handelspartnere under forskellige former, nemlig i form af aftaler, det vil sige de samarbejdsaftaler, der er forhandlet med en række lande, naturligvis især i forbindelse med Lomé-konventionen, men også i form af selvstændige toldpræferenceordninger, som f.eks. den generelle præferenceordning, der bevilges unilateralt af Unionen.
Det viser sig, at disse præferencetariffer er genstand for svindel, og de uregelmæssigheder, som f.eks. blev opgjort for 1996, når op på det nok så væsentlige beløb på ECU 220 millioner. Svindelen vedrører tekstiler, fiskerivarer, industriprodukter og landbrugsprodukter, og det gør i øvrigt ikke Kommissionens meddelelse ringere, at den opremser de varer, hvor denne svindel eksisterer. Systemet i denne svindel hænger naturligvis sammen med misbrugen af de oprindelsescertifikater, som handelspartnernes toldmyndigheder udsteder, og som svarer til, at der trækkes det samme antal checks på Unionens finanser. Der er bare det ved det - og her hører sammenligningen op - at der ikke er nogen betaling, såfremt checks er dækningsløse, men det er der til gengæld så rigeligt, når det gælder Unionens finanser og dermed dens skatteydere.
Bekæmpelsen af svindel, som er hovedemnet i Kommissionens meddelelse, skal ske ved hjælp af en række forbedringer af systemet og en række kontrolforanstaltninger, der skal ledsages af uddannelse, navnlig i partnerlandene, som man må indrømme ikke altid har den tekniske og administrative infrastruktur, der gør det muligt at bekæmpe svindel, når der - det må man også indrømme - ikke indbydes til denne svindel. Kommissionen gennemgår i sin meddelelse en række aktioner, der skal iværksættes. Hertil vil vi i øvrigt gerne føje en større bevidstgørelse og en større indsats fra Kommissionens delegationer i partnerlandene, som bør være drivkraften på dette område.
Udvalget om Udvikling og Samarbejde håber ligeledes, at man snart vil kunne foreslå den første evaluering af virkningerne af den såkaldte procedure med »bindende oprindelsesoplysninger«. Denne bør gøre det muligt for Unionens importører at sikre sig, at varerne reelt har lov til at nyde godt af toldpræferenceordningerne, før de går i gang med toldformaliteterne. Denne procedure med bindende oprindelsesoplysninger giver på en vis måde varerne en toldgyldighed i tre år.
Det er ligeledes vores ønske, at det sanktionssystem, der blev indført i 1995, reelt vil kunne anvendes, når der er behov for det. Det har hidtil kun været benyttet en enkelt gang og det i en sag, som havde at gøre med sociale problemer og ikke med problemer i forbindelse med handelssvindel. Det er vores ønske, at dette system kan tages i brug.
Afslutningsvis vil jeg gerne gøre opmærksom på, at navnlig under en meget interessant høring af Budgetkontroludvalget - som dog ikke afgav nogen udtalelse om dette spørgsmål til sidst, og det er en skam - har debatten kredset om en forbedring af importørernes retssikkerhed. Der er i den forbindelse en forskel på synsvinklen i betænkningen fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde, der nævner denne sikkerhed, som skal forbedres, og synsvinklen i udtalelsen fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, som lægger utrolig stor vægt på dette problem. Vi mener, at ansvaret skal fordeles, og at formuleringen fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde uden tvivl er fornuftigere end udtalelsen - og det er der ikke noget at sige til, når den kommer fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser - der udelukkende lægger vægt på spørgsmålet om importørernes sikkerhed. De retningslinjer, jeg har givet med hensyn til ændringsforslagene, går i den retning, og det ønskede jeg blot at pointere her.

van Dam
Hr. formand, som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser vedrørende dette emne har jeg læst hr. Nordmanns betænkning med stor interesse. Med rette understreger han i begyndelsen af sin betænkning betydningen af toldpræferenceordningerne for den europæiske handelspolitik. Deres vigtigste mål, stimulering af udviklingen af lande, som udvikler sig mindre, såsom Lomé- og AVS-lande, samt forberedelsen af ansøgerlande med henblik på tiltrædelsen af Den Europæiske Union, fortjener al mulig støtte.
Problemet er imidlertid, at gennemførelsen deraf er meget mangelfuld. Det er ikke uden grund, at Rådet i maj 1996 anmodede Kommissionen om en undersøgelse af dette emne med forslag til forbedring af systemet. Kommissionen peger i sin meddelelse på svindel med oprindelsesreglerne, og en betydelig del af hr. Nordmanns beslutningsforslag, de første ni punkter, kommer nærmere ind herpå. Svindel skal med rette bekæmpes intensivt, både i Den Europæiske Unions interesse og i de begunstigede landes interesse. Kommissionen lægger først og fremmest vægt på direkte bekæmpelse af svindel gennem kontrolinstanser og sanktionsordninger. Efter min opfattelse skal der lægges større vægt på indirekte bekæmpelse af svindel. Toldpræferenceordningen skal fungere bedre. Det kan der måske være meget større fordel ved end ved sanktioner, kontrolordninger og alt muligt andet administrativt papirarbejde. Jeg tænker her på en lempelse og en forenkling af oprindelsesreglerne samt et bedre samarbejde mellem medlemsstaterne og de begunstigede lande. Også det såkaldte early warning -system, hvor importøren allerede på et tidligt stadium orienteres om eventuelle uregelmæssigheder, kan være nyttigt. Men så skal det nuværende mangelfulde system arbejde hurtigere og mere pålideligt, således som også hr. Nordmann opfordrer til i sin betænkning.
Et andet punkt, der skal lægges vægt på, er beskyttelsen af importører i Den Europæiske Union. Det har skuffet mig, at der i Kommissionens meddelelse mangler en ordning for den importør, der er i god tro. Dette var netop en af Rådets vigtigste grunde til at anmode Kommissionen om en meddelelse. Rådet ville have, at importørernes tillid og oprindelsescertifikaternes gyldighed skulle beskyttes. De skulle ikke længere have at gøre med tårnhøje afgifter og løbe nogen risiko for at gå konkurs. Netop på dette punkt svigter Kommissionen. Det er uberettiget. Hr. Nordmann kommer indirekte ind på det i sin betænkning i punkt 10, men dette punkt må tages tydeligere op. Vores udgangspunkt bør være, at risiciene ikke udelukkende skydes over på importørerne. Derfor har jeg i forbindelse med punkt 10 stillet ændringsforslag 3 og 4. De kommer fra den enstemmigt vedtagne udtalelse, som Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har fremsat om dette emne. Ændringsforslag 5 kommer også fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser og passer til Rådets anmodning. Det vedrører de importører, som ved brug af toldpræferenceordningerne stilles ugunstigt på grund af uregelmæssigheder i de begunstigede landes beslutninger. Jeg beder Kommissionen om at fremsætte et forslag med henblik på at beskytte dem, hvis det ikke er rimeligt at tro, at de havde kendskab til dem.
Endelig synes jeg, i betragtning af præferenceordningernes målsætning, at det er vigtigt, at disse også kommer de mindst udviklede lande til gode. Derfor beder jeg Kommissionen om at føre tilsyn med, at markedsadgangen for disse mest sårbare lande virkelig forbedres af ordningerne. Ændringsforslag 6, der ligeledes kommer fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, kommer ind på dette. Jeg håber, at ordføreren, hr. Nordmann, vil optage disse afgørende ændringsforslag i sit i øvrigt udmærkede beslutningsforslag. De forbedringer, som jeg har opfordret til, er af stor betydning for præferenceordningernes fortsatte eksistens. Kommissionens meddelelse er værdifuld, men hvad angår de ovennævnte punkter, ufuldstændig. Det er derfor op til Europa-Parlamentet og Rådet at handle. Den nuværende situation er både uheldig for de mindst udviklede lande og for virksomheder i Den Europæiske Union. Det forekommer mig, at vi i denne situation, uanset politisk farve, må komme til den konklusion, at det nuværende system er ineffektivt og uretfærdigt. Lad os handle ud fra dette kendskab.

Maij-Weggen
Hr. formand, hr. Nordmann og hr. van Dam har først og fremmest grebet hele dette emne an ud fra deres eget udvalg og har derfor også i høj grad fremsat tekniske bemærkninger. Jeg vil gerne fremsætte nogle mere politiske bemærkninger til dette forslag, også til denne betænkning af hr. Nordmann.
For det første bemærker jeg, at det på overfladen måske ser ud, som om præferenceordningen er lavet for at give en række lande i den tredje verden en bedre stilling ved import af produkter til de europæiske medlemsstater. Virkeligheden er naturligvis noget anderledes. Virkeligheden er, at disse produkter konkurrerer med produkter fra Den Europæiske Union, og at det frem for alt er det, der er grunden til, at produkter fra den tredje verden pålægges importafgifter. Vi afhjælper så igen dette lidt ved at nedsætte disse importafgifter. Jeg nævner blot dette, fordi man efter min opfattelse ser på denne præferenceordning fra Den Europæiske Unions side, som om den er en slags indrømmelse til udviklingslandene, men fra udviklingslandenes side betragter man den frem for alt som en lille indrømmelse, eftersom Den Europæiske Union er temmelig besværlig og pålægger alt for høje importafgifter, først og fremmest på grund af landbrugsprodukterne fra Den Europæiske Union selv. Egentlig er det, med al respekt, et temmelig hyklerisk system. Dette punkt vil jeg først nævne. Det er et almindeligt politisk punkt.
Når vi så tilmed konstaterer, at der fra udviklingslandenes side åbenbart svindles temmelig meget med systemet, må vi sandelig spørge os selv, om et sådant kompliceret system egentlig er nyttigt og nødvendigt. ECU 220 millioner, det er i nederlandske gylden en halv milliard: Det er temmelig mange penge, hvis det virkelig er det samlede beløb, der er svindlet for.
Når vi så tilmed ved, hvor de er - navnlig inden for tekstil, fiskeri, landbrug og navnlig i de asiatiske lande - spørger jeg egentlig mig selv, om der ikke kan gribes meget mere fundamentalt ind i dette system. Jeg tænker her f.eks. på, at oprindelsesreglerne skal tilpasses ordentligt, men måske kunne vi koncentrere hele systemet noget mere om de virkelig fattige lande, og måske bør vi ikke længere anvende dette system på denne måde.
Jeg spørger mig selv: Hvis vi alligevel mere af humanitære grunde har en sanktionsmetode, hvorfor kan vi så ikke også anvende disse sanktioner ved misbrug? Hvis præferenceordningen virkelig misbruges, kan man efter min mening også bruge sanktionen dertil. Jeg vil gerne have at vide af hr. Monti, hvad han synes om denne idé.
Endelig er jeg enig med hr. van Dam i, at hvis importørerne tilmed er ofre for dette system, er det da fuldt ud en grund til at se ordentligt på hele metodikken.
Hr. formand, dette er mine kritiske politiske kommentarer til hele systemet, men fundamentet i min kritik er alligevel, at det er et hyklerisk system, fordi vi først pålægger varer fra den tredje verden afgifter for derefter igen at give lidt indrømmelser, og alt dette på grund af den store beskyttelse af landbrugsprodukter og også tekstil og fiskeriprodukter i Den Europæiske Union. Der er temmelig meget hykleri, temmelig megen svindel og åbenbart få muligheder for Kommissionen for at gøre noget ved det. Man kan måske bedre fundamentalt helt afskaffe systemet.

Mendes Bota
Toldpræferenceordningerne, hvad enten det er Lomé-aftalen eller GSP, udnyttes stadig langt fra i fuldt omfang på grund af modstridende politikker inden for Den Europæiske Union. På den ene side anerkender den disse ordninger som et våben i kampen for at støtte udviklingslandene, et centralt element i samarbejdspolitikken, og på den anden side lægger den så megen vægt på kravet om oprindelsesoplysninger og det bureaukrati, der er forbundet dermed, at disse ender med tage form af protektionisme fra de europæiske industriers side til skade for deres konkurrenter i udviklingslandene, som jo skulle have gavn af disse bestemmelser.
Der er mange underudviklede lande, der ikke har nogen som helst muligheder for at konkurrere på et åbent marked af globalt omfang. At kaste dem i kløerne på Verdenshandelsorganisationen er at dømme dem til elendighed og lidelse for altid. At gøre en ende på toldpræferenceordningerne er helt udelukket. De er nødvendige, og en forbedring af dem bør være en af Den Europæiske Unions hovedopgaver. Men dette er ikke ensbetydende med at gå ind for svig eller mangel på samarbejdsvilje eller seriøsitet fra de præferenceberettigede lande. Men der kan ikke være kontrol af svig, hvis der ikke findes et effektivt og gennemførligt sanktionssystem. Suspension af præferenceordningen, indtil dato kun sat i værk over for Myanmar, bør ikke kun omfatte svigagtig handelspraksis, slaveri og tvangsarbejde eller forbindelser til narkotikahandel.
Der er lande med højt indkomstniveau, som drager fordel af GSP. Der er lande, hvor børnearbejde og diskrimination af kvinder er almindeligt, som stadig drager fordel af GSP. Men vi skal alligevel ikke overbetone dette her. De ECU 220 millioner, som den afslørede svig svarer til, udgør jo kun 0, 25 % af Fællesskabernes budget. Alvorligere er det alt for store ansvar, der hviler på de europæiske importører, hvad angår sandfærdigheden i oprindelsescertifikaterne, og som ikke medvirker til at fremme handelssamkvemmet med de lande, der nyder godt af disse ordninger med ingen eller færre toldafgifter. Dette ansvar bør, som ordføreren har sagt det, fordeles på flere. Derfor tilslutter vi os den enighed, der er skabt mellem Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet om de foranstaltninger, der skal træffes med henblik på at styrke informationsudveksling, kontrolmekanismer, overvindelse af administrative barrierer og en større smidighed i gennemførelsen af hele systemet. Det er med andre ord på tide at skride til handling.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, som medlem af Budgetudvalget er det vigtigt for mig igen og igen at gå ind for fair rammebetingelser. Jeg vil gerne vende tilbage til det, fru Maij-Weggen sagde. Jeg mener principielt, at vi fra tid til anden skal overveje, om visse bestemmelser er meningsfyldte, og prøve på at opstille objektive kriterier for, hvor bestemmelser stadig er påkrævede, og hvor man kunne annullere dem.
Området egne indtægter er for os et meget følsomt område, fordi det her drejer sig om beløb, som er af betydning for Den Europæiske Union. Jeg tror, at det ofte er meget nemt at anvende falske attester for oprindelse, fordi det er vanskeligt at kontrollere strømmene af varer - som for det meste foregår uafhængig af finansstrømmene - ekspeditionen af de dertil hørende papirer og de personer, der handler. De grupper, der har specialiseret sig i svig, kender naturligvis vores systems svage punkter og er i stand til med en tidsmæssig velberegnet rækkefølge af disse fire strømme at holde deres transaktioner hemmelige.
Jeg mener, det er nødvendigt at tilbyde en bedre uddannelse på dette område. Der er allerede noget under opsejling, men jeg mener, at det er nødvendigt her netop også på statistikområdet at udvikle stadig mere præcise metoder til at kunne efterforske i de fire forskellige strømme, hvor det er mest sandsynligt, at der foregår noget ulovligt. Dernæst vil jeg gerne gøre opmærksom på vores krav om, at OLAF skal kontrollere effektivt i samarbejde med Revisionsretten. Derudover er der så spørgsmålet om myndighedsområdet. Og hvem træffer virkelig de foranstaltninger, som leder os til fair rammebetingelser?

Cushnahan
Hr. formand, Den Europæiske Unions image har i den sidste tid lidt stor skade på grund af de seneste skandaler omkring svig. Hvis ikke vi lukker de smuthuller, der muliggør svig, forværrer vi vores problemer med øget kynisme og fjendtlighed over for Den Europæiske Union til følge. Det er derfor skræmmende, at Kommissionens årsberetning for 1996 konkluderer, at der var uregelmæssigheder for omkring ECU 220 millioner i EU's præferenceimportsystem.
Hr. Nordmann - jeg ønsker ham tillykke med betænkningen - anfører ganske rigtigt, at der er behov for at stramme efterforskningssystemerne for svig i oprindelseslandene. Desværre giver præferencetoldordningerne mulighed for at importere varer til EU fra underudviklede lande enten toldfrit eller med lavere toldsatser. Der forekommer desværre svig i form af forfalskning af oprindelsescertifikaterne.
Kommissionen gør ret i at foreslå en sådan forenkling af oprindelsesreglerne. Jeg er enig med ordføreren i, at EU-importørerne ikke skal påtage sig alle risici, samt i at de fattigste lande ikke skal straffes i en eventuel reform.

Monti
Hr. formand, toldpræferenceordningerne er blevet et vigtigt grundlag for Kommissionens, jeg vil endda sige Den Europæiske Unions, eksterne økonomiske forbindelser. De er vanskelige at administrere, da det er nødvendigt at forene de politiske og de økonomiske interesser. Som ansvarlig kommissær for både toldpolitikken og det indre marked er det et spørgsmål, der ligger mig særligt på sinde. Jeg vil gerne give udtryk for min oprigtige tilfredshed med det arbejde, som ordføreren, hr. Nordmann, og Udvalget om Udvikling og Samarbejde har udført. De har gjort meget tydeligt opmærksom på, at den kommende udfordring i forbindelse med forbedringen af det nuværende system er at finde en balance, der svarer bedre til kravene i den økonomiske situation i dag.
Når man drøfter præferenceordninger, skal man tage højde for alle de aspekter, der er forbundet med disse, nemlig handelspolitik, udviklingsstøtte, offentlige midler, toldbestemmelser, industrielle interesser, importørernes ansvar osv. For at finde en løsning på de eksisterende problemer er det nødvendigt at tage denne helhed i betragtning. At gribe ind i isolerede tilfælde og med hensyn til de enkelte faktorer vil kun bidrage til at ændre systemet, og man risikerer, at det til sidst går ud over troværdigheden. Alle systemets aktører har nogle forpligtelser, de skal overholde. Modtagerlandet skal sørge for, at de eksporterede varer opfylder godkendelseskravene og navnlig oprindelsesbestemmelserne - og apropos modtagerlande vil jeg gerne i forbindelse med fru Maij-Weggens og hr. Cushnahans indlæg minde om, at Den Europæiske Union er den, der bevilger det største antal toldpræferencer; med særforanstaltninger og undtagelser giver Unionen de mindre udviklede lande nye adgangsmuligheder. Importøren skal for sit vedkommende påtage sig den almindelige handelsrisiko, der er forbundet med enhver handelsaktivitet. Importlandet skal sørge for, at der ikke begås svindel, og at de offentlige midler beskyttes.
Jeg ved godt, at de økonomiske aktører har følt, at det er gået særligt ud over dem i visse af de tilfælde med uregelmæssigheder, der har været tidligere. Kommissionen har opmærksomt noteret sig dette, og jeg vil derfor gerne tage spørgsmålet op om importørernes ansvar. Jeg minder om, at der findes to slags toldlovgivning. Den første er noget forældet og har ikke været benyttet af Fællesskabet og medlemsstaterne i lang tid, og den består i at kontrollere hver eneste import ved fortoldningen. Denne besværlige procedure, der kun kan anvendes i tilfælde af en ringe cirkulation af varer, har dog en fordel: Lige så snart varerne bliver fortoldet, ved importøren, om alt er, som det skal være set ud fra et lovgivningsmæssigt synspunkt. Det er således ikke nødvendigt at foretage efterfølgende kontroller.
Den anden slags lovgivning, der er meget mere moderne, og som blev indført med toldkodeksen i 1992, tager sigte på at lette handelen. De importerede varer bliver ikke længere systematisk kontrolleret, og deres cirkulation forsinkes således ikke. Kun en lille procentdel bliver kontrolleret ved fortoldningen. Denne frihed kræver dog til gengæld, at importørerne er juridisk ansvarlige. Det er derfor, at Fællesskabets toldmyndigheder har beføjelse til at forlange told for import, der har fundet sted tidligere, i en vis periode, nemlig tre år. For nylig foreslog Kommissionen i øvrigt Rådet, at man nedsætter denne periode til to år.
Samtidig er jeg bevidst om manglerne ved administrationen i visse tredjelande; mangler, der skaber usikkerhed blandt aktørerne, både ud fra et økonomisk og et juridisk synspunkt. Vi er ved at overveje, hvilke foranstaltninger der kan forbedre situationen. Jeg ønsker blot at fremhæve de vigtigste retningslinjer, som vi mener, at vores indsats skal følge. Det er de retningslinjer, der står i meddelelsen fra juli 1997, hvis politiske linje var at prioritere en global indfaldsvinkel for dette spørgsmål, idet man gik ud fra - sådan som jeg sagde for lidt siden, og som det forekommer mig, at denne interessante debat her i aften har belyst - at det ikke ville føre særligt langt at koncentrere sig om et enkelt, isoleret aspekt og udelade de andre aspekter.
Jeg minder om, at den samme retningslinje blev godkendt af Rådet på dets møde om det indre marked den 18. maj 1998. Kommissionen mener derfor, at man for det første skal gøre alle disse ordningers aktører ansvarlige ved at fremme et bedre samarbejde mellem dem; for det andet skal lovgivningen forbedres med hensyn til oprindelsen; for det tredje skal man gøre modtagerlandene mere lydhøre og tilbyde deres toldforvaltninger assistance; og for det fjerde skal man sammen med medlemsstaterne overveje, hvilke foranstaltninger der skal træffes med hensyn til toldbestemmelser og finansielle bestemmelser. Endelig er det efter Kommissionens mening vigtigt at gøre en indsats for at forbedre de ordninger, der tager sigte på at gøre handelen mere sikker. Her tænker jeg særligt på indførelsen af nogle effektive sanktionsbestemmelser i præferenceordningerne, og indførelsen af disse bestemmelser skal ledsages af et system til en systematisk information af importørerne, ligesom det system, Kommissionen præsenterede i det nylige forslag om den nye generelle præferenceordning. Jeg hentyder også til foranstaltninger, der tager sigte på i højere grad at fremme anvendelsen af proceduren med bindende oprindelsesoplysninger.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne gentage det, jeg sagde i starten: Vi skal ikke udtænke aktioner, der kun vedrører et enkelt af systemets aspekter, f.eks. ved simpelthen at udvide det begreb, der hedder importørernes gode tro. I den forbindelse kan jeg med tilfredshed konstatere, at betænkningen af hr. Nordmann giver en beslutsom politisk støtte til de initiativer, som Kommissionen har taget til at forny administrationen af præferenceordningerne. Fremtidens udfordring er, at vi skal bekæmpe svindelen mere effektivt og samtidig påtage os vores ansvar over for tredjelandene og de økonomiske aktører. Jeg er glad for at kunne konstatere, at Udvalget om Udvikling og Samarbejde stort set er enig i den linje, som Europa-Kommissionen har til hensigt at følge på dette vanskelige område, og jeg håber, at hele Parlamentet vil bifalde denne retningslinje.

Rübig
Hr. kommissær, lige et spørgsmål mere. Vi har jo mulighed for sanktioner på dette område. Tror De ikke, vi ville komme videre med incitamenter, og at sanktionerne i tidens løb kan omstilles til incitamenter?

Monti
Hr. Rübig, vi anser assistance- og samarbejdsaktionerne mellem forvaltningerne og sanktionerne - som sidste udvej - for at være komplementære. Som De ved, befinder vi os i en fase med en kraftig udvikling af systemet, som vi netop forsøger at forbedre med denne indfaldsvinkel, der berører de forskellige aspekter - og jeg tror, at man ikke må se bort fra nogen af disse aspekter, heller ikke muligheden for sanktioner. Vi mener med rette, at dette aspekt af samarbejdet og assistancen er et skridt i den rigtige retning på et område, som, jeg gentager og understreger, er et af de mest komplekse, og som viser, at det et nødvendigt at tage hensyn til nogle krav og interesser, som også afviger meget indbyrdes.
Jeg vil gerne endnu en gang sige tak for de forslag og de opfordringer, som Kommissionen også har fået under denne debat.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.
(Mødet hævet kl. 22.25)

