Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Ferber
Fru formand, der indtraf i går i forbindelse med forhandlingen om de tyrkiske arrestanters situation en lille hændelse her. I denne forbindelse udtalte bl.a. den fungerende næstformand, at Budgetudvalget ville blokere stillinger, som ville være nødvendige til at opbygge en sikkerhedstjeneste. Jeg vil gerne i egenskab af ansvarlig ordfører konstatere, at de pågældende stillinger i forståelse med Præsidiet er opført under reserven, og at Præsidiet indtil i dag ikke har anmodet om, at disse planlagte stillinger tages i brug. Således afviser jeg i høj grad påstanden om, at Budgetudvalget skulle blokere stillinger her, som ville være nødvendige til forbedring af sikkerhedssituationen i Parlamentet. Jeg henviser hermed til, at Præsidiet er blevet opfordret til at anmode om overførsel af relevante midler.

Formanden
Hr. Ferber, Deres indlæg er ikke helt i overensstemmelse med protokollen, for ikke at sige slet ikke. Når dette er sagt, omtaler De problemet med hændelsen i går. Jeg kan sige, at vi har betragtet denne hændelse med den alvor, den fortjener. Kvæstorerne har allerede holdt møde og behandlet sagen. Jeg kan for øvrigt fortælle, at de pågældende demonstranter var kommet ind på Parlamentets område via indbydelse fra et medlem. Hverken dette medlem selv eller hans assistent lod til mere være til stede, således at demonstranterne på en måde var forældreløse og ikke mere blev ledsaget. Det er en ting.
Hvad angår Præsidiet, hr. Ferber, takker jeg Dem for at erindre herom, for vi er for tiden ved at vedtage nogle meget strenge sikkerhedsforanstaltninger. Det tror jeg, at mange parlamentsmedlemmer ønsker i vores institutions interesse, fordi det, der skete i går er én ting, men der kan ske andre ting. Alle er bevidst om det. Præsidiet ønsker naturligvis at samarbejde med Budgetudvalget. Vi håber, at det vil lykkes så snart som muligt.

Schmid, Gerhard
Fru formand, hændelsen i går har intet med den kendsgerning at gøre, at der endnu ikke er godkendt bestemte stillinger. Der er ingen forbindelse.

For det første drejer det sig om en fejl ved indgangskontrollen her til plenarsalen. Folkene er der. Vi har ikke brug for nye stillinger. For det andet drejer det sig om, at Sikkerhedstjenesten, som vi har bedt overvåge indgangene, ville have været ansvarlig. Heller ikke den har noget med stillingerne at gøre. Det vigtige er, at vi gør noget på sikkerhedsområdet. Her har hr. Ferber ret. Men der er ingen direkte forbindelse mellem det og hændelsen i går.
(Bifald)

Formanden
Helt rigtigt, hr. Schmid, det er det samme, jeg selv har sagt. Begivenhederne i går er et forhold, det generelle sikkerhedsproblem er et andet.

Provan
Fru formand, jeg vil også gerne tage fat på punkt 23 i protokollen fra i går om sikkerhed.
Vi er alle meget taknemmelige for den forklaring, som De har givet på, hvordan sagen opstod i går, og det er meget vigtigt, at Parlamentet anerkender det, De også sagde, nemlig at dette er et emne, som Præsidiet også drøfter i øjeblikket. Det er en yderst alvorlig sag af vital betydning, for sikkerheden her i Parlamentet er ikke god nok.
Men det, der skete i går, er lidt anderledes, for det drager individuelle medlemmers status og ansvar i tvivl med hensyn til, hvem de inviterer ind i Parlamentet.

Vi har haft en meget livlig drøftelse i vores egen politiske gruppe her til morgen om denne sag, og jeg vil anmode Dem, fru formand, om at indkalde til et ekstraordinært møde i Præsidiet, så alle disse sager kan blive drøftet. Jeg erkender, at det allerede står på Præsidiets dagsorden, og at det er en igangværende diskussion, men det er så vigtigt, at vi får tid til at overveje dette spørgsmål ordentligt, at jeg mener, at vi har brug for et ekstraordinært møde i Præsidiet, og jeg anmoder Dem hermed om at indkalde til et sådant.

Formanden
Tak, hr. Provan. Vi ser, om det kan lade sig gøre i morgen tidlig. Det er min spøg. Den 30. maj behandler vi problemet samlet i alle aspekter. Jeg tror ikke, at hr. Provan har forstået min opfordring.

Wurtz
Fru formand, jeg vil først takke hr. Ferber og hr. Schmid for ikke at have behandlet denne hændelse polemisk. Jeg beklager også meget, at den kunne finde sted. Jeg undersøgte straks, hvordan disse personer kunne trænge ind i mødesalen. Det viser sig, at et medlem af min gruppe er blevet misbrugt i denne sag. Jeg garanterer for min kollegas loyalitet. Han ønskede selvfølgelig ikke på noget tidspunkt en sådan begivenhed.
Det, der skete, var, at disse tre personer ...
... havde anmodet om at blive modtaget, fordi den enes mor deltager i en sultestrejke i Tyrkiet, og hendes tilstand er kritisk. Min kollega gik ind på at møde dem på sit kontor, og da han tog afsked med delegationen, blev hans omsorg brugt mod ham, og de tre personer kunne trænge ind i mødesalen.
Jeg kan fortælle, at min kollega - som jeg straks informerede herom - i morges sendte mig et brev, hvori han forklarer, hvad der var sket. Han giver udtryk for sin bestyrtelse og undskylder over for Parlamentet. Jeg giver dette brev videre til Dem, fru formand. Jeg vil gerne sige, at jeg er så meget desto mere skuffet over denne begivenhed, da jeg ikke tror, at den tjener de mænds og kvinders sag, som dør hver dag i Tyrkiet. Jeg mener, at dette er den egentlige tragedie.
(Bifald)

Formanden
Hr. Wurtz, jeg takker Dem overmåde for denne erklæring.

Ferber
Fru formand, mit indlæg har for så vidt med protokollen at gøre, eftersom der i den tyske version ganske rigtigt står, at generalsekretæren fik til opgave at aflægge beretning til Præsidiet. Jeg har ganske vist ikke kunnet teste alle 11 sprog, men i det mindste i den spanske version af protokollen står, at Budgetudvalget blokerer stillinger.
Jeg vil gerne bede om, at protokollen bliver korrigeret, så der kommer til at stå som i den tyske version. Den spanske ordlyd er i hvert fald ikke rigtig!

Pack
Fru formand, jeg vil gerne tilføje noget: Det dramatiske i denne situation var, at en af disse tre personer, som har opført det cirkus her, var den samme person, som angreb Tyrkiets udenrigsminister i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik. Det vil jeg gerne føre til protokols endnu en gang. Jeg sagde det allerede i går til Deres repræsentant. Det kan da ikke være muligt, at en person, som er identificeret, ikke har forbud mod at betræde Parlamentet! Hvorfor er der ingen computer, hvor der er lagret et alarmsignal, så sådan en person nægtes adgang? Sådan noget må ikke forekomme igen! Jeg beder Dem virkelig sørge for, at man undersøger sådanne ting til bunds!

Formanden
Helt rigtigt, fru Pack. Hr. Wurtz har forklaret, at hans kollega er blevet misbrugt, men De rejser et andet problem - som jeg også har konstateret - og som vi vil behandle i samarbejde med kvæstorerne, således at en sådan hændelse ikke gentager sig, og at der bliver foretaget kontrol.

Dupuis
Fru formand, jeg har bedt om ordet vedrørende punktet "vedtægt for og finansiering af europæiske politiske partier".
Jeg mener ikke, det spørgsmål, Ribeiro e Castro rejste i går, fremgår rigtigt af protokollen. Han henviste til artikel 143 i forretningsordenen, som behandler det præjudicielle spørgsmål og anfægter det retsgrundlag, som Schleichers betænkning bygger på. Et flertal her i Parlamentet er enig med hr. Ribeiro e Castro i hans fortolkning, og da det således drejer sig om et præjudicielt spørgsmål, nemlig at Nice-traktaten ikke er ratificeret, kan Parlamentet efter min mening afgjort ikke behandle dette punkt, så længe Nice-traktaten ikke er blevet ratificeret. Punktet kan derfor ikke optages på Parlamentets dagsorden før til den tid.
Jeg vil gerne takke formanden, hr. Vidal-Quadras Roca, for den måde, han styrede debatten i går. Jeg vil ligeledes gerne citere et brev fra fru Palacio, som gør medlemmerne opmærksom på, at det ikke kun afgøres ved hjælp af flertal, hvilket retsgrundlag Parlamentet skal udtale sig på grundlag af, men ligeledes ved hjælp af juridiske elementer og vurderinger.

Formanden
Hr. Dupuis, jeg tror ikke, at det, De lige har sagt, får os til at ændre protokollen fra mødet i går.

Berthu
Fru formand, vedrørende punkt 25 i protokollen og det udmærkede forslag om forkastelse fra vores kollega Ribeiro e Castro, som blev vedtaget i går, vil jeg gerne erindre om, at protokollen medtager indlæggene fra hr. Poettering, som har anmodet om, at betænkningen opføres på dagsordenen for den næste mødeperiode, fra hr. Barón Crespo, som har anmodet om, at denne betænkning optages på dagsordenen for en kommende mødeperiode, og fra hr. Berthu, som har svaret, men hans holdning fremgår ikke af protokollen.
Jeg vil gerne, således at protokollen bliver nøjagtig, præcisere, at dette forslag om forkastelse under alle omstændigheder er blevet vedtaget, at den pågældende betænkning ikke kan opføres på dagsordenen igen, før der er blevet holdt et nyt møde i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender. Det er ikke passende at gøre det anderledes.

Formanden
Hr. Berthu, er det, hvad De sagde i går?

Berthu
Lige præcis, fru formand, det er, hvad jeg sagde i går, og det fremgår ikke af protokollen.

Formanden
Udmærket, vi retter protokollen, således at Deres indlæg fremgår korrekt.
De har foregrebet dagsordenen lidt, men vi er stadig ved protokollen. Derfor kan vi spare på yderligere indlæg.

Poettering
Fru formand, lad mig sige følgende til belysning af sagerne: Der var jo stor forvirring i salen i går, og jeg vil ikke igen komme ind på dette faktum. Begrundelsen for ikke at beskæftige sig med denne betænkning om partivedtægten, var i virkeligheden, at der blev sagt, at der ikke var noget retsgrundlag for det. Men det er for så vidt rigtigt, at - som De har sagt - retsgrundlaget er artikel 143 i vores forretningsorden. Hvis nu mine kolleger og jeg selv har ment, at betænkningen skulle henvises til fornyet udvalgsbehandling, har vi taget fejl med hensyn til vores forretningsordens artikel, og det er menneskeligt at fejle. Grundlaget var artikel 143. Derfor kan der straks stemmes om, hvorvidt vi behandler denne betænkning eller ej.

Maes
Fru formand, jeg har i mellemtiden undersøgt, hvad der præcist står i protokollen om hændelsen med demonstranterne. Jeg vil lige præcisere noget. Under demonstrationen kom tre demonstranter med bannere ind i mødesalen. Det står der. Jeg vil sige, at de tre mennesker er trængt ind i salen, ikke roligt, men hurtigt smuttet ind, men på det tidspunkt var bannerne ikke blevet opdaget. De blev først foldet ud inde i salen, og vores personale kunne ikke se dem. Det vil jeg blot sige, fordi man af beslutningen, som det står her, kan få indtryk af, at personalet burde have opdaget, at de havde bannere med. Det var ikke tilfældet.

Formanden
Hvis ingen andre gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Barón Crespo
Fru formand, i forbindelse med mit indlæg til drøftelsen af, hvorvidt fru Schleichers betænkning om vedtægten for partierne kan eller ikke kan behandles, anmodede jeg om, at dette punkt blev opført på dagsordenen for i dag, men jeg vil gerne tilføje, at jeg anmodede om det på baggrund af forretningsordenens artikel 111, i henhold til hvilken formanden kan foreslå det, og jeg ville gerne have dette punkt tilføjet, for det drejer sig her ikke om henvisning til fornyet udvalgsbehandling, men om hvorvidt en kommandoaktion under et af Parlamentets plenarmøder kan ændre dagsordenen og unddrage parlamentsmedlemmerne behandling af et så vigtigt emne som dette i årevis, ja i det uendelige.

Formanden
Præcis, hr. Barón Crespo. Vi indfører denne rettelse i protokollen.

Seppänen
Fru formand, jeg beder om, at Parlamentets enheder lytter til båndene fra i går, før Baron Crespos synspunkt noteres i protokollen, fordi jeg ikke mener, at hans synspunkt her til morgen stemmer overens med, hvad han sagde i går.

Formanden
Vi undersøger naturligvis alt dette.
(Protokollen godkendtes)

Dagsordenen
Formanden
I henhold til forretningsordenens artikel 111, stk. 2, og efter anmodning fra flere politiske grupper foreslår jeg at indføje Schleichers betænkning for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om vedtægt for og finansiering af europæiske politiske partier som det første punkt på dagsordenen for i dag.
Hvem ønsker at sige noget positivt om dette forslag?

Poettering
Fru formand, jeg har ikke lyst til at gentage alt det, som jeg netop har sagt. Det er fuldstændig begrundet at stille dette forslag her i henhold til artikel 111. Vores gruppe, ligesom også de andre grupper, ikke alle, men de, som har stor interesse i dette anliggende, fordi vi mener, at det tjener demokratiet i Europa, er af den mening, at vi ikke må overlade valpladsen til Europas modstandere med hensyn til at udskyde denne betænkning, men at vi her skal gøre vores pligt.
Derfor er vi tilhængere af, at dette punkt kommer på dagsordenen, og at der også i dag stemmes om det i afstemningsblokken kl. 12.00. For Europas borgere forventer, at vi lever op til vores ansvar.
(Kraftigt bifald)

Formanden
Tak, hr. Poettering.
Hr. Dell'Alba, De har indvendinger imod dette forslag.

Dell'Alba
Fru formand, tillad mig at sige, at jeg ikke forstår, hvad hr. Poettering hentyder til. Faktisk drejer det sig hverken om Europa eller borgerne som sådan, men udelukkende om de europæiske politiske partiers bureaukratier. De har naturligvis i henhold til forretningsordenen ret til, fru formand, at anmode om en sådan tilføjelse, men jeg vil, inden De bekræfter Deres anmodning, erindre om, at så sent som i går eftermiddag støttede formanden for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, hr. Napolitano, samt seks parlamentsmedlemmer hr. Gollnisch, hr. Abitbol, hr. Souladakis, hr. Onesta, hr. Krarup, hr. Meijer og ordføreren selv forslaget fra hr. Napolitano om hurtigst muligt at fremlægge tilføjelsen, hvilket forekommer mig at være en fornuftig handling. Jeg forstår derfor ikke dette hastværk.
Hvis artikel 111 for det andet rent faktisk giver Dem lov til at anmode om et ændringsforslag, fastsætter denne artikel ligeledes, at dagsordenen ikke kan ændres undtagen ved at anvende bestemmelserne i artikel 112, 143 etc. Artikel 143 er blevet anvendt. Det vil vi ikke gøre to gange på det samme møde og i forbindelse med samme emne. Det er virkelig pindehuggeri. Lad os derfor være realistiske. Der er snart en minisession. Jeg tror, at Deres tjenestegrene kan vente lidt. Som formand Napolitano sagde, er der et alvorligt problem med retsgrundlaget, så lad os først forelægge det for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender.

Formanden
Vi har hørt en taler for og en taler imod. Da De nævnte et indlæg fra formanden for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, hr. Napolitano, og han har anmodet om ordet, giver jeg ham det med glæde. Derefter kan Parlamentet træffe en beslutning.

Napolitano
Hr. Dell'Alba, som det fremgår af det fuldstændige forhandlingsreferat, sagde jeg bestemt ikke i mit indlæg i går, at der er et problem med retsgrundlaget. Jeg sagde lige det modsatte, nemlig at vi med hensyn til dette kommissionsforslags retsgrundlag og hjemmel i traktaterne - vi drøfter jo et kommissionsforslag og herefter fru Schleichers betænkning - havde haft nogle lange og indgående forhandlinger i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, og vi fik ligeledes en udtalelse fra Retsudvalget, som ikke havde nogen bemærkninger til betænkningens retsgrundlag.
Hvad angår mit forslag om et udvalgsmøde, var det resultatet af den misforståelse, som gruppeformand Poettering nævnte. Jeg indrømmer, at jeg desværre først var til stede i salen, efter at afstemningen allerede havde fundet sted, og jeg fik nogle unøjagtige oplysninger. Hr. Berthu fortalte mig, at han selv havde tænkt på at anmode om fornyet udvalgsbehandling, men herefter konstaterede jeg faktisk, at afstemningen fandt sted i henhold til forretningsordenens artikel 143 og ikke artikel 144. Mit forslag om at stå til rådighed for et hurtigt møde i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender var således ikke længere nødvendigt, da jeg først havde fundet ud af, hvad der var retsgrundlag for afstemningen i Parlamentet.

Formanden
Hr. Dell'Alba, jeg kan sige Dem, at inden jeg anvendte forretningsordenens artikel 111, har jeg selvfølgelig overvejet det nøje. Jeg har holdt møde med hr. Napolitano og med andre kolleger, og jeg har naturligvis gjort mig grundigt bekendt med, hvad Udvalget om Retlige Anliggender mener om dette spørgsmål om antagelighed. Jeg mener, at alle betingelser er til stede - jeg siger det med god samvittighed, men jeg kan tage fejl - for, at jeg i henhold til forretningsordenens artikel 111 kan foreslå at opføre dette punkt på dagsordenen.
(Parlamentet afgav samstemmende udtalelse)
Dette punkt opføres derfor på dagsordenen som første punkt.

Europæiske politiske partier
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0167/2001) af Schleicher for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om forslag til Rådets forordning om vedtægt for og finansiering af europæiske politiske partier (KOM(2000) 898 - C5-0081/2001 - 2001/0011(CNS)).

Schleicher
Fru formand, mine damer og herrer, jeg beklager, at der finder en række møder sted samtidig, selv om det her drejer sig om et emne, som egentlig angår hele Parlamentet. Partier er grundlaget for demokratierne. Uden partier, som idealt set kæmper om det bedste koncept for stat og samfunds velgående, er demokrati utænkeligt. Alle 15 medlemsstater i EU regeres i dag af demokratiske statsdannelser, altså af regeringer med skiftende sammensætninger. Det lægger vi som borgere i de demokratisk regerede medlemsstater med rette vægt på, det kan vi som europæere med rette være stolte af.
Mange spørger, om vi har brug for en europæisk partivedtægt. Europa-Parlamentet er den eneste institution i EU, som er legitimeret gennem direkte frie valg. Europa-Parlamentet regnes også for at være de europæiske partiers vugge. Samarbejdet i grupperne krævede flere og flere snævre kontakter indbyrdes og med hjemlandets partier. Således udviklede der sig lidt efter lidt nye internationale partistrukturer og europæiske partier. Jeg vil blot henvise til, at Det Europæiske Folkeparti har eksisteret siden 1976, De Europæiske Socialdemokrater siden 1992, Det Europæiske Liberale, Demokratiske og Reformparti siden 1993 og endelig også Den Europæiske Føderation af Grønne Partier siden 1993.
Hvis jeg er rigtigt orienteret, skal der i mellemtiden være blevet dannet yderligere to europæiske partier, det vil sige, at vi allerede nu har mindst seks europæiske partier. Partilandskabet er ikke særlig overskueligt. Antallet af partier, der er repræsenteret i nationale parlamenter, er meget forskelligt fra medlemsstat til medlemsstat. Vores 626 medlemmer af Europa-Parlamentet kommer immervæk fra 130 forskellige nationale partier. Her er Italien med 21 partier i Europa-Parlamentet repræsenteret med flest partier. Disse forskellige nationale partier har slået sig sammen i Europa-Parlamentet i otte grupper foruden de 14 løsgængere.
Som følge af disse forskellige baggrunde har Parlamentet siden 80'erne krævet et retsgrundlag for europæiske partier. Med Maastricht-traktaten fik Europa-Parlamentet for 10 år siden et gennembrud i artikel 191, som blev vedtaget med enstemmighed af medlemsstaternes regeringer. Denne artikel lyder: "Politiske partier på europæisk plan er vigtige som en integrationsfaktor inden for Unionen. De bidrager til en europæisk bevidstgørelse og til at udtrykke unionsborgernes politiske vilje."
Med Nice-traktaten udvides artikel 191 til et særskilt retsgrundlag. "Rådet fastsætter efter fremgangsmåden i artikel 251 statutten for politiske partier på europæisk plan og navnlig reglerne for deres finansiering." Europæiske partier yder således et bidrag til den europæiske integration, som er værdifuldt, og som ikke skal undervurderes. Dette arbejde kan ikke ydes af noget nationalt parti. For at fortsætte dette arbejde har europæiske partier eksempelvis brug for lokaler og medarbejdere, det vil med andre ord sige penge. De europæiske partier er hidtil blevet støttet af deres grupper i Europa-Parlamentet. Men netop denne indirekte finansiering gennem grupperne har Revisionsretten kritiseret på grund af manglende gennemsigtighed og ukorrekt anvendelse af parlamentsmidler, og den vil ikke længere acceptere det.
EU's budget har allerede afsat midler til det løbende finansår i budgetpost B3-500, nærmere bestemt 7 millioner euro til alle partier. Dette er bestemt ikke noget overflødighedshorn, som misundelige opfatter det. Fordelingen af midlerne er ligeledes fastlagt i forordningen. Vi skal være taknemmelige for, at Kommissionen i februar forelagde et forslag til en forordning for at fastlægge de betingelser, som skal opfyldes. Dertil hører forelæggelsen af en vedtægt med påvisning af, at et europæisk parti er forpligtet af de demokratiske principper, der er forankret i traktaten om Den Europæiske Union, forpligtet til at overholde de grundlæggende rettigheder samt til at kontrollere udgifter og indtægter. Dette går videre, end nationale partilove hidtil har foreskrevet det.
Desuden skal et europæisk parti bl.a. dokumentere, at det i mindst fem medlemsstater er gået succesrigt ud af valg, eller at det er repræsenteret i Europa-Parlamentet med medlemmer fra mindst fem medlemsstater. Desuden er der præcise bestemmelser til gennemførelse af forordningen og til kontrol. Det er forbudt for de europæiske partier at finansiere nationale partier med egne midler. Dette forbud gælder også for finansieringen af valgkampe. Udvalget om Konstitutionelle Anliggender har i sine behandlinger tilføjet nogle punkter, bl.a. en reference til chartret om grundlæggende rettigheder, en definition af partiet som juridisk person med det formål at være myndig samt videregående forslag til kontrol, også af bidrag og deres oprindelse.
Jeg vil her også rette en tak til Budgetudvalget og Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked for de gode forslag. Dertil kommer nu yderligere 40 ændringsforslag, som jeg gerne vil gruppere efter tre synspunkter, nemlig præcision i forordningsteksten, detaljerede bestemmelser og forslag, som forkaster forslaget. At jeg som ordfører ikke kan støtte forkastelsen af forordningen, vil De forstå, for i sidste ende er det Parlamentet selv, som i lang tid har krævet en regulering. En forkastelse finder jeg også af en anden grund uforståelig. Den nærer nemlig den mistanke, at man er ude på at forhindre gennemsigtighed i partifinansieringen på europæisk plan.
Detaljerede bestemmelser kan jeg ikke anbefale nu. Denne forordning er en overgangsløsning, indtil vi med Nice-traktatens ikrafttræden vil være i stand til at udarbejde en omfattende lovgivning sammen med Rådet. Vi tager i dag første skridt og kan før Rådets enstemmige afgørelse desværre kun afgive en udtalelse. Det er i Europa-Parlamentets interesse, at der hurtigst muligt tages højde for Revisionsrettens kritik gennem en sober løsning.
Nu vil jeg gerne bringe endnu et punkt på tale: Rådet var til stede i går, og jeg har på rådsformandskabets vegne fået rådsformandens tale. Jeg vil gerne overrække den til parlamentsformanden. For her siger Rådet, at det er interesseret i, at vi om muligt i dag når frem til en afgørelse. Rådet er villig til at gøre alt for, at denne sag afsluttes, eventuelt allerede under svensk formandskab. Jeg vil derfor takke det svenske rådsformandskab for, at det med stort engagement forsøger at få de europæiske partiers arbejde på egne ben ved at tildele retsstatus og ved at gøre finansieringen gennemsigtig. Dette er en meget vanskelig opgave, som forhåbentlig i vores demokratis interesse vil blive kronet af succes. Jeg overrækker hermed denne tale til parlamentsformanden.

Costa Neves
Fru kommissær, kære kolleger, med baggrund i det bidrag, som de europæiske politiske partier yder til befæstelse af demokratiets værdier og til europæisk bevidstgørelse, vedtog Det Europæieske Råd i Nice en tilføjelse til artikel 191 om de politiske partier på europæisk plan, herunder bestemmelser for deres finansiering. Indtil ratificeringen af beslutningen i Nice må der fastsættes en række bestemmelser om oprettelse og finansiering af disse partier, så der allerede nu sikres effektivitet og gennemskuelighed på dette område. Det er formålet med Europa-Kommissionens forslag, hvortil kommer de forslag, der er lagt frem i fru Schleichers betænkning, som jeg takker for på grund af det gode arbejde, der er lagt i den. Budgetudvalgets udtalelse har til hensigt at sikre, at partiernes finansiering bliver gennemskuelig, herunder gennem udtrykkelig angivelse af oprindelse og anvendelse for alle finansieringsformer. Samtidig fastholdes fra og med næste valgperiode en klar skelnen mellem de politiske grupper i Europa-Parlamentet og de europæiske politiske partier, herunder med hensyn til disses kontorer og personale.

Marinho
Hr. formand, Europa bevæger sig dog trods alt lidt videre med denne forordning. For det første stadfæster den retligt de europæiske politiske partier som væsentlige politiske instrumenter for dannelsen af en europæisk offentlighed. Vi kommer altså nærmere borgerne og styrker demokratiet. For det andet tydeliggør vi, hvorfra disse partier henter deres midler gennem bestemmelser om gennemskuelighed for deres fællesskabsfinansiering, som er genstand for normal kontrol ved revisionsvirksomheder og Revisionsretten, og som vi samtidig holder ude fra enhver sammenblanding med de nationale partiers finansiering. Dernæst hædrer vi Parlamentet ved at overdrage ansvaret for den juridiske anerkendelse af de europæiske politiske partier, hvilket således bliver den første politiske dom over deres tilslutning til de fælles demokratiske værdier, som Unionen selv hviler på.
Denne forordning, der har ligget på bedding i Tsatsos-betænkningen, og som har videreført dens væsentligste tanker, er den første store realisering af den institutionelle bue, som det europæiske demokrati hviler på. Den åbner døren til en hurtig færdiggørelse af statutten for medlemmer og medarbejdere og ligeledes til den nødvendige fælles valglov for Europa-Parlamentet.
Jeg vil gå så langt som at sige, at vi tager de første skridt med hensyn til de styrende basisaftaler for fællesskabsdemokratiet med unionsborgerskabet som grundlag.
Som rådgivende ordfører for Udvalget om Retlige Anliggender vil jeg gerne udtrykke min oprigtige beundring for fru Schleichers arbejde med denne betænkning og for den indsats, som hun har ydet, hvor hun med stor åbenhed har taget imod de andre udvalgs bidrag, deriblandt bidraget fra Udvalget om Retlige Anliggender. Hendes åbne indstilling og hele indsats har styrket dette bidrag fra Europa-Parlamentet, så vi kan nære tillid til, at Rådet, som vi før har set det, vil komme os i møde, så vi inden længe vil få en definitiv statut for de europæiske politiske partier på i hvert fald dette retsgrundlag. Jeg er derfor meget taknemmelig for fru Schleichers arbejde.

Poettering
Hr. formand, kære kolleger, diskussionen om partivedtægten og resultatet, når vi har partivedtægten, er af langt større betydning, end formentlig de fleste antager. Vi er af den opfattelse, at en partivedtægt i ordets sandeste betydning er vigtig for Europas samling og for demokratiet i Europa.
Hvordan skal de europæiske borgeres vilje komme til udtryk, om ikke gennem partier? Så forskellige vi end kan være i vores opfattelser, er det dog partierne, som i sidste ende udtrykker den politiske vilje, selv om dette ofte først er tilfældet efter en meget hård diskussionsproces. Derfor er denne partivedtægt for vores kontinents forening og demokrati af en betydning, som ikke kan overvurderes, selv om den hist og pist i medierne eller her i Parlamentet kritiseres fra de yderste politiske fløje.
Vi talte sidste gang - jeg var selv overrasket over, at det allerede er næsten et år siden - om projektet den 14. juni 2000. Vi havde i går hændelserne her i Parlamentet, og jeg siger også, hr. formand, at vi skal tænke over, hvordan vi i fremtiden kan forhindre, at et mindretal, som er imod Europa, kan forhindre fremskridtet. Derfor er vi nødt til at ændre vores forretningsorden.
Jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse af - og det var for mig i går som demokrat en lyksalig følelse - at fire ansvarlige grupper straks efter tumulten i går blev sig deres ansvar for Europa bevidst, nemlig de kristelige demokrater, Det Europæiske Folkeparti, Socialdemokraterne, De Liberale og De Grønne, og søgte efter en vej ud af denne situation. Det var en styrkeprøve for demokratiet her i Europa-Parlamentet, og jeg takker udtrykkeligt de andre grupper, som sammen med os gik denne vej.
Jeg vil gerne rette en hjertelig tak til Ursula Schleicher, som det lykkedes at opnå flertal i et utrolig hårdt arbejde i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender under vores ansete kollega Napolitanos forsæde. Kære Ursula Schleicher, De har ydet et fremragende arbejde, og man vil altid i taknemmelighed huske på Deres navn, når denne partivedtægt er vedtaget.
Men jeg vil også takke Kommissionen, især hr. Michel Barnier og kommissionsformand Prodi, for, at de fire nævnte gruppers initiativ blev taget op og dette forslag forelagt. Selv om det endnu er baseret på den gamle lovgivning - vi bliver hørt - er det dog en forudsætning for, at det svenske formandskab kan træffe en afgørelse. Jeg vil også gerne udtrykkeligt anerkende, at det svenske formandskab anstrenger sig så stærkt. Hr. Danielsson kan jo ikke være her i dag. Men han var her i går, og på egen foranledning kan vi ikke føre diskussionen med ham i dag. Det beklager jeg, og for fremtiden skal vi finde veje til samarbejde med Ministerrådet for at sikre, at der under hele mødeugen - det er ingen kritik af det svenske formandskab - er garanti for, at Rådet er repræsenteret her i Europa-Parlamentet.
Vi ønsker mere gennemsigtighed: Vi ønsker en klar finanskontrol, kommissær Schreyer. Derfor har jeg med forbavselse - det må jeg også sige nu - taget en erklæring fra hr. Kuhne og hr. van Hulten i Euronews til efterretning. De havde i Budgetkontroludvalget ikke fundet flertal og angreb os. Det er fuldstændig malplaceret! Hvis det ikke lykkes en ordfører for et udvalg at finde flertal for sin betænkning, skyldes det ordførerens egen manglende evne, og man bør ikke tale nedsættende om andre, som ønsker at bidrage til et fælles resultat.
Vi ønsker gennemsigtighed, og vi har også brug for denne partivedtægt for at tiltrække partierne fra Europas midte. Dér, hvor demokratiet først er ved at blive opbygget, er det endnu vigtigere end hos os selv, at demokratiske strukturer stabiliseres. Jeg vil gerne henvise til endnu et punkt, nemlig status af juridisk person for partierne. Parlamentets Præsidium vil jo under inddragelse af et vismandsråd forhandle om det grundlag, på hvilket det skal afgøres, hvilket parti er et virkelig europæisk parti, som lever op til kriterierne. Naturligvis vil der altid være den politisk opportune fristelse til at sige ja eller nej til et politisk parti. Derfor skal partierne have status af juridisk person, så de kan klage over en afgørelse, hvis de mener, at retten er blevet krænket, og at der ikke er blevet truffet de rigtige beslutninger. Retssikkerhed er egentlig det vigtigste i EU.
Til sidst vil jeg gerne sige, at det ved alle de konflikter, som vi har med hinanden, er vigtigt, at de løses fredeligt. Denne fredelige konfliktløsning kan kun opnås på rettens grundlag. Derfor er det vigtigt, at også Domstolen kan inddrages. Jeg håber, at dette forslag, som Ursula Schleicher har forelagt os, finder et stort flertal her i Parlamentet.
(Bifald)

Barón Crespo
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, i dag er en vigtig dag for det europæiske demokrati, for vi taler altid om institutionerne i den europæiske struktur, men aldrig om hovedpersonerne. Og der er behov for hovedpersoner på den europæiske scene. Og disse hovedpersoner er de politiske partier.
Hr. formand, efter det vrøvl, jeg hørte i Parlamentet i går, må De tillade, at jeg siger noget, som er baseret på min egen erfaring, som De også har oplevet i Deres land, og ligeledes hr. Poettering, og det er, at de, som er imod politiske partier, er imod demokratiet.
Partierne har sikkert deres fejl, men der eksisterer ingen pluralistiske demokratier i verden uden politiske partier til at udforme folkets vilje. Derfor skal man passe meget på med demagogi i et spørgsmål af så stor vigtighed. Jeg må sige, at jeg især er stolt, for det er næsten på dagen 10 år siden, at jeg med deltagelse og støtte fra hr. formand Martens, hr. formand De Clercq, som stadig er vores kollega, og hr. formand Spitaels som formand for Parlamentet stillede det første forslag, som udmøntede sig i artikel 138 - nu artikel 191 - i traktaten, og som førte til, at vi efter aftale med hr. formand Lubbers fik indført de politiske partier i traktaterne.
Det, vi må gøre nu, er ikke blot at holde os til principerklæringer. Det, vi må gøre, er at udvikle de europæiske politiske partier og give dem personlighed, så de ikke fortsætter med at være en form for vedhæng til vores egne grupper. Dette er årsagen til, at vi, selv om vi diskuterer og er uenige i mange andre ting, dog er enige i disse spørgsmål, der er så essentielle for demokratiet.
I forbindelse med forhandlingen og udarbejdelsen af fru Schleichers betænkning - og jeg lykønsker hende med arbejdet - vil jeg gerne sige til min kollega, hr. Poettering, at vi er uenige i mange ting, men jeg beder ham om ikke at være vred på hr. Kuhne, for der blev stillet et krav i Budgetkontroludvalget, som Revisionsretten har stillet os, og jeg beder ham om at revurdere sin vrede indtil kl. 12 og støtte disse ændringsforslag, som efter min mening kan være positive for alle.
Et andet forhold, som vi finder essentielt - og også her beder jeg om støtte fra hans gruppe - er, at vi tager et skridt fremad i et spørgsmål, der er essentielt for europæisk demokrati, nemlig finansiering af partierne for dem, som kan bidrage med midler. Det er en åben debat. I USA har vi netop set McCain-initiativet om soft money og hard money. I mange europæiske lande har vi gjort bitre erfaringer på dette område. Vi har ikke taget fat på det ømme punkt, vi har taget udgangspunkt i erfaringer fra forskellige europæiske lande ... det, vi siger, er, at juridiske personer, altså i bund og grund handelsvirksomhederne, ikke bør have mulighed for at give penge til partierne. Og vi går ind for et forbud på dette område, for vi mener, at det er godt for demokratiet og for gennemskueligheden, for der er ikke tale om en filantropisk handling, der skal altid gives noget til gengæld, og man behøver ikke at gå længere end til præsident Bushs forslag på energiområdet.
Til sidst, hr. formand, vil jeg gerne fremhæve, hvor heldigt det er, at størstedelen af dette Parlament og de grupper, som har en europæisk dimension - og man må ikke glemme, at vi har en europæisk dimension - i dag har medlemmer i alle Unionens lande. Vi ønsker orden, regulering, gennemskuelighed og ansvarlighed over for borgerne, og derfor anmoder vi om, at vores holdninger respekteres i denne forhandling, og især at der udvises fælles demokratisk vilje i dette så afgørende øjeblik for opbygningen af Europa.

Maaten
Hr. formand, jeg tror, at jeg for det første i overensstemmelse med forretningsordenen må angive, at jeg har en dobbelt interesse i denne sag, fordi jeg også er kasserer for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe. Det er ikke en finansiel interesse, for det er en ulønnet stilling, meget ulønnet må jeg sige, men ikke desto mindre tror jeg, at der i hvert fald er tale om en politisk interessekonflikt. Jeg taler her på vegne af Den Liberale Gruppe og ikke på vegne af Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe.
I denne diskussion skal det naturligvis være klart, at den nuværende situation er uacceptabel. En situation, hvor grupper holder partierne oven vande. Indtil nu kunne det ikke være anderledes. Der fandtes ingen anden metode, men jeg tror, at vi alle, også følelsesmæssigt, har forstået, at det ikke kan fortsætte på denne måde. Det har Revisionsretten angivet, hvilket er godt. Der er naturligvis ikke sket noget hemmelighedsfuldt. Det hele har fundet sted åbent, alle har kunnet se, hvordan det fandt sted, men det kan ikke fortsætte. Nu kan vores partier ikke leve af ingenting, og hvis de ikke får støtte fra generelle midler, hvor skal støtten så komme fra? Skal de europæiske politiske partier blive en kastebold for tilfældige interessegrupper, om det så er fagforbund, virksomheder, andre ikke-statslige organisationer eller rige personer eller hvem som helst? Det er klart, at politiske partier skal kunne føre en uafhængig eksistens. Hvis vi ikke gør det, får vi amerikanske tilstande, og her henviser jeg ikke kun til præsident Bush, men endvidere til den praksis, hvor kandidaterne faktisk kun beskæftiger sig med at hverve fonde i stedet for at føre politik. Vi må aldrig ende i sådan en situation. Det er nødvendigt med velfungerende partier. Det har hr. Poettering og hr. Barón Crespo allerede sagt meget godt. Sådan fungerer det repræsentative demokrati bedst. Sådan er det på nationalt plan og endnu mere på europæisk plan. Der er brug for stabilitet i vores demokrati med henblik på udvidelsen. I de nye lande, som kommer til, føres der også politik. I de lande er der også politiske partier, som skal kunne føle sig hjemme i de bestående europæiske politiske familier. Kun på den måde kan Parlamentet om kort tid hjælpe demokratiet videre. Det er meget vigtigt. Vi har endvidere brug for stabiliteten med henblik på den demokratiske udvikling af Unionen. Vi ved ikke, hvordan den udvikler sig, men det kan ikke udelukkes, at der på et tidspunkt på en eller anden måde vil være europæiske lister ved valgene. Nogle skal så stille kandidaterne. Det kan ikke udelukkes, at der udarbejdes et system, hvor man kan blive individuelt medlem af europæiske politiske partier. Det kræver også et tilstrækkeligt system.
Derudover er det nødvendigt, at partierne er uafhængige. Det er naturligvis vanvittigt, at de politiske partier skal være finansielt afhængige af dem, der er valgt for det politiske parti. Det skal være omvendt. De, der er blevet valgt, skal kontrolleres af deres politiske partier. Sådan fungerer demokratiet bedst, og hvad det angår, mener jeg, at det eksisterende system kan forbedres.
Der er flere ting at sige. Vi er naturligvis enige i, at dette ikke betyder støtte til nationale partier. Vi er endvidere enige i, at systemet ikke betyder, at kampagner for Europa skal finansieres hermed. Vi mener, at en række sager skal undersøges, såsom den juridiske person.
Det skal undersøges nærmere. F.eks. aspektet om støtte til politiske kampagner skal sættes på dagsordenen. Det kan vi vende tilbage til ved revisionen, som finder sted inden for den nærmeste fremtid, og så kan vi udarbejde systemet nærmere.

Maes
Hr. formand, jeg har ikke ret meget taletid, og derfor har jeg ikke stor mulighed for at understrege betydningen af den europæiske partidannelse. Men de, der siger, at partierne er nødvendige, må også vide, at de skal sørge for finansielle midler, og indtil nu skete det på en uortodoks måde. Det måtte finde sted i gråzonen. Der skal udarbejdes et fast seriøst grundlag, og der skal være gennemsigtighed og kontrol.
For at sikre Parlamentets uafhængighed som institution og de individuelle parlamentsmedlemmers uafhængighed er vores gruppe derfor principiel tilhænger af, at donationer fra firmaer til politiske partier ikke er tilladte. Næsten alle lande har haft deres skandaler, og vi ved, at det er nødvendigt at optræde meget strengt og kontrollerende. Hvis der gives donationer, skal det være meget klart og gennemskueligt, hvor de kommer fra, og hvem de er til.
Demokratisk partidannelse skal være mulig uden alt for store hindringer. Derfor støtter vi det forslag, som Kommissionen har stillet lige fra starten om at tage fem lande som norm, så ingen kræfter afskrækkes, hvis det i det mindste er demokratiske kræfter.
Der skal være tilstrækkelige midler til, at alle anerkendte partier kan fungere som parti. De faste udgifter - og de kan kontrolleres objektivt - skal dækkes, inden man fordeler midlerne proportionalt.
Endelig skal vi gøre os klart, at borgerne holder godt øje med systemet. Vi skal selv sørge for, at de demokratiske grundlæggende rettigheder respekteres, for vi kan ikke støtte partier, som vil nedbryde demokratiet.

Kaufmann
Hr. formand, vores gruppe, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre, er ikke et europæisk venstrefløjspartis gruppe. De partier, som er repræsenteret i vores gruppe, har forskellige holdninger til europæiske politiske partiers politiske projekt. Mange kolleger spørger ikke uden grund først og fremmest om, hvor vidt de giver mening, hvor vidt de faktisk kan repræsentere en europæisk offentlighed. Den umiddelbare forbindelse til borgerne går netop ikke via Europa, men består på nationalt og regionalt plan. Dér er partierne forankrede, dér har de deres medlemmer, deres vælgere.
Til de herrer Poettering og Barón Crespo vil jeg gerne rette en anmodning om at gennemtænke deres ord endnu en gang. Hr. Barón Crespo har netop sagt, at de, som er mod partier, er mod demokrati. Jeg synes ikke, det er tilfældet. Jeg synes tværtimod, at partier ofte har en tendens til at tage sig selv særlig alvorligt. Borgerne står ikke uden grund - f.eks. heller ikke i Tyskland - meget skeptiske over for et medlemskab af politiske partier. Jeg mener, at det kun er 3% i Forbundsrepublikken, der organiserer sig politisk som medlemmer af partier. De er dog alligevel demokrater. De engagerer sig samfundsmæssigt i andre organisationer i det civile samfund, som f.eks. i græsrodsbevægelser og ngo'er.
Jeg vil sige, at det europæiske parti ikke skal have frakendt sin eksistensberettigelse. De politiske kræfter, som anser sådanne sammenslutninger for rigtige og nødvendige, bør også kunne gøre dette. Jeg personligt er derudover overbevist om, at europæiske partier, som det hedder i artikel 191 i traktaten, i virkeligheden udgør en vigtig faktor i integrationen. Derfor støtter jeg Schleicher-betænkningen og takker også Kommissionen for initiativet. På baggrund af Revisionsrettens kritik anser jeg det for nødvendigt, at der fremstilles klare forhold. Retssikkerhed, finansdisciplin og gennemsigtighed er ufravigelige, og jeg synes, at netop forslagene til vedtægt, især kravet om fuldstændig gennemsigtighed i finanserne og hvert eneste bidrag, ubetinget skal være indeholdt i forordningen.

Ribeiro e Castro
Hr. formand, kære kolleger, når jeg taler på gruppens vegne, må jeg naturligvis sige, at de holdninger, som jeg nu giver udtryk for, ikke repræsenterer hele gruppen, hvor der er to opfattelser i denne sag. Jeg vil imidlertid gerne igen tage nogle principielle spørgsmål op, som jeg mener vi bør beskæftige os særdeles grundigt med. Først skal jeg dog beklage, at flertallet, hvis styrke vi aldrig har betvivlet, i løbet af denne debats forskellige etaper aldrig har villet gøre sig den umage at se nærmere på legalitetsproblematikken. Vi vil gerne vide, hvordan man vil fortolke artikel 308, herunder også i forhold til den efterfølgende Nice-traktat, og hvordan man ud af de ligestillede politiske partier på europæisk plan kan danne en særskilt kategori, de såkaldte europæiske politiske partier. Det er der aldrig kommet noget fornuftigt svar på.
Jeg vil også gerne benytte lejligheden til høfligt at svare kollegerne Poettering og Barón Crespo. Vi er ikke imod Europa. Vi er imod, at rettigheder undergraves, ikke mindst når der er tale om grundlæggende rettigheder i Europa. Og vi er ikke imod politiske partier! Tværtimod mener vi, at denne forordning er imod politiske partier på et fuldstændig illegitimt grundlag, fordi det ikke er til stede i traktaterne. Vi er imod illegitim forskelsbehandling af partierne. Det siges i øvrigt, at disse bekymringer svarer til Revisionsrettens. Det ville faktisk på baggrund af de mange omskiftelser, som denne forordning har været igennem, ikke overraske mig, om Revisionsretten første gang, den skulle behandle denne sag, selv ville rejse de spørgsmål om det manglende retsgrundlag, der her har været til diskussion.
Jeg vil også gerne henlede opmærksomheden på artikel 191. Det, som traktaten siger, er, at de politiske partier på europæisk plan er vigtige som en integrationsfaktor inden for Unionen. Den tillader ikke nogen forskelsbehandling mellem dem. Den eneste forskelsbehandling, der må findes i Europa-Parlamentet, afgøres af vælgerne, af den demokratiske valghandling og ikke af andre slags instrumenter, der favoriserer nogle på andres bekostning.

Bonde
Hr. formand, SOS-demokrati og EDD-gruppen afviser enstemmigt forslaget om at anvende traktatens gummiparagraf, artikel 308, til at finansiere overnationale partier på EU-niveau. Nice-traktaten indfører et særligt retsgrundlag for støtte til partier og beviser dermed, at der ikke er hjemmel i Amsterdam-traktaten. Domstolen har fastslået, at artikel 308 ikke kan bruges i stedet for traktatændringer. Grundlaget for forslaget er derfor åbenlyst ulovligt, indtil Nice-traktaten er godkendt i alle medlemsstater. Indholdet vil desværre også være ulovligt efter Nice-traktaten, for den omhandler ikke overnationale europæiske partier. Den omhandler politiske partier på europæisk plan og udelukker i en særlig erklæring diskrimination. Schleicher-betænkningen vil give nogle en særlig støtte, som andre ikke kan få. Det strider mod lighedsgrundsætningen. I et demokrati er det alene vælgerne, som afgør repræsentationen i Parlamentet, og konkurrencen mellem partierne skal være lige. Man kan ikke give nogle særlige partier fordele, fordi de enten organiserer sig lokalt eller overnationalt. Det tilkommer ikke flertallet i Parlamentet at korrigere valgresultaterne ved at tvinge samtlige vælgere til at bidrage til finansiering af fem overnationale EU-partier, og det er utroligt, at Kommissionen som lovlighedens vogter kan fremsætte et så åbenlyst ulovligt forslag, og det er ufatteligt, at Parlamentet i dag vil vedtage et forslag, som efter den eksisterende retspraksis kan erklæres ulovligt ved EF-Domstolen. Jeg vil opfordre grupperne til at tale sagen igennem med Parlamentets egen juridiske tjeneste og i det mindste udskyde afstemningen til næste samling.

Dupuis
Hr. formand, jeg tror, at hændelsen i går og i dag er en ny skummel episode i Parlamentet. Det er virkelig et Parlament af charlataner, der udtalte sig i morges. Jeg tror, at EF-Domstolen i Luxembourg her vil finde stof...
(Formanden fratog taleren ordet)

Formanden
Hr. Dupuis, De er også medlem af Parlamentet. Forsøg at bruge nogle mere moderate udtryk.

Dupuis
Hr. formand, Parlamentet har efter min mening opført sig tåbeligt. Jeg gør Dem opmærksom på, at vi arbejder på at indbringe sagen for Domstolen i Luxembourg. Hr. Ribeiro e Castros og andre kollegers forklaringer om det manglende retsgrundlag er efter min opfattelse et spørgsmål, man ikke ønsker at behandle, og det har Parlamentet ikke villet indse. Diskriminationsspørgsmålet er i lige så høj grad et spørgsmål, man ikke ønsker at behandle.
Der er desuden flere aspekter, nemlig at man i denne betænkning taler om "varigt etablerede" partier. Jeg ville gerne have Dem til at fortælle mig, kære kolleger, hvad man forstår ved et "varigt etableret" parti. Der er en politisk domsafsigelse i denne betænkning, nemlig at det er Parlamentets Præsidium, som bestemmer, om et parti er værdigt til at modtage finansiering eller ej. Det er en politisk domsafsigelse!
Jeg lyttede interesseret til kollegernes indlæg, der ikke var særlig overraskende. Jules Maaten sagde en masse flotte ord om, hvor finansieringen skulle komme fra. Men hvad er politiske partier? De er og skal være et udtryk for det civile samfund. Det er derfor det civile samfund, det vil sige borgerne - men der var ingen, der talte om borgerne - som skal finansiere partierne, der netop eksisterer, fordi de er et udtryk for det civile samfund. Ellers er partierne dødsdømt, og det er rimeligt, at de holder op med at eksistere, hvis de ikke repræsenterer nogen. Det er der ingen, som ønsker at tale om. Det er helt utroligt! Det er ikke alene en bureaukratisering af EU, men også af vores samfund. Der er tale om partier, som eksisterer uden at have nogen forbindelse til samfundet. Hvis De læser sidste måneds udgave af Eurobarometeret, kan De se, at dette afspejler sig i den stadig større afstand mellem Dem, Deres bureaukratier og borgerne.
De har pålagt borgerne en ny skat, som tvinger dem til at finansiere Deres bureaukratier. Det er uacceptabelt, og det er en foranstaltning, der er i strid med borgernes interesser. Vi er fast besluttet på at indbringe sagen for Domstolen i Luxembourg, for alt dette er i strid med Europas interesser. Og hr. Barón Crespo tror, at vi har noget imod partierne! Vi er tilhængere af levende partier, som afspejler samfundet og ikke bureaukratiet.

Hager
Hr. formand, hr. Poettering mente i går, at han som demokrat tager afgørelsen i henhold til artikel 143, stk. 1, til efterretning. Han kunne ønske sig, at flertallet fra i går ville vise sig som demokrater, når bladet vendes. Jeg kan forsikre ham om, at vi opfører os som demokrater. Netop demokrater ligger det på sinde, at forretningsordenen overholdes. Når sagen i henhold til forretningsordenens artikel 143 én gang er afvist af formelle grunde på grund af manglende bestemmelser, så er der efter min mening ikke mulighed for igen at trylle den på dagsordenen ved hjælp af artikel 111, stk. 2, i forretningsordenen.
Artikel 111, stk. 2, foreskriver nemlig, at dagsordenen - bortset fra ved anvendelse af bl.a. artikel 143 eller via formandens forslag - ikke kan ændres mere. Det er en eksklusiv bestemmelse. Efter at der hos os er indtruffet et tilfælde af artikel 143, kommer det andet tilfælde ikke til anvendelse.
Det betyder med andre ord, at diskussionen i dag efter min mening ikke stemmer overens med forretningsordenen, hvorfor jeg ikke har lyst til at udtale mig mere herom. Endnu en bemærkning til retsgrundlaget: Kommissionen har i dokument KOM 2000/444 foreslået, at der tilføjes artikel 191 et retsgrundlag for vedtægten. Det var i juli 2000. Påstanden om, at det ikke kan have været genstand for en udvalgsbehandling, kan jeg ikke følge.

Agag Longo
Fru formand, allerførst vil jeg gerne henvise til hr. Dupuis' indlæg. Han bekræftede, at det er borgerne og det civile samfund, som bør afgøre, om et parti eksisterer eller forsvinder. Det bekymrede mig at høre dette fra hr. Dupuis, for det er naturligvis et emne, som han kender til, eftersom hans parti netop er forsvundet fra det politiske landkort i Italien.
Hvis vi vender tilbage til sagens kerne og de seriøse indlæg, er jeg generalsekretær for et europæisk politisk parti, og jeg understreger, at det er et parti, som endvidere ikke har hovedsæde i Europa-Parlamentet. Det er det eneste parti, som har eget hovedsæde, nemlig i et lille hus i Bruxelles, uafhængigt af Europa-Parlamentet og med en finansiering, som for størstedelens vedkommende (over 70%) ikke er afhængig af parlamentsgruppen, men stammer fra de partier, som er medlemmer af vores politiske familie.
Jeg mener, at dagen i dag er en stor dag for opbygningen af Europa, men jeg vil gå endnu videre og sige, at vi i dag tager et stort skridt i opbygningen af et politisk Europa. For vi, der tror på et politisk Europa, og det gør min gruppe, vi ved, at partierne er et grundlæggende element i en politisk union. De politiske områder, altså medlemsstaterne, har de partier, som giver samhørighed - Frankrig, Spanien, Italien, Tyskland - de har nationale partier.
Europa har brug for partier, som engagerer sig og arbejder i hele Unionen, og det er dette, som vil give EU' samhørighed og sammenhæng.
På denne baggrund finder jeg denne forordning god og positiv af to årsager. For det første fordi den naturligvis opstiller nogle regler og giver gennemskuelighed i driften og finansieringen af disse ekstremt vigtige elementer for EU's politiske fremtid. For det andet på grund af den rolle, som disse partier vil spille i fremtiden. For fru formand, mine damer og herrer, en politisk union, et Europa med 23, 25, 27 eller flere stater vil blive stadigt vanskeligere at styre, vil få stadigt vanskeligere ved at fortsætte udviklingen fremad og vil få stadigt vanskeligere ved at bygge på fælles kriterier.
De europæiske partier er et nyt instrument, som kan give samhørighed, som kan udgøre rygraden i denne politiske union, som vi ønsker, i bestræbelserne på at nå til enighed, hvor det ellers vil være vanskeligt at opnå konsensus. Jeg kan forestille mig, hvordan de forskellige europæiske politiske familier før Det Europæiske Råds møder med 27 statsledere holder møder og når til enighed med det formål, at EU' kan fortsætte fremad med raske skridt mod fremtiden.
Fru formand, mine damer og herrer, jeg tror ikke, at vi gør os klart, hvor vigtigt et skridt vi i dag tager.

Duff
Fru formand, dette forslag vil sandsynligvis få succes som en overgangsforanstaltning til at regulere det, der i øjeblikket er et fejlbehæftet system til finansiering af de politiske partier, vi er ved at udvikle. Men jeg er enig med nogle af de kritikere, der siger, at det forslag, vi har fået forelagt, ikke indeholder holdbare vedtægter for udvikling af politiske partier, der skal kunne føre valgkamp, hvilket er en essentiel faktor, hvis vores levende transnationale europæiske parlamentariske demokrati skal trives.
Vi har stillet et ændringsforslag, der vil forbedre forslaget, nemlig at give de politiske partier status som juridiske personer under fællesskabslovgivningen. At lade tingene forblive, som de er i øjeblikket, hvor 15 nationale juridiske systemer konkurrerer indbyrdes, vil føre til forvirring og problemer i fremtiden. Vi bør få orden på dette nu og tage fat på de andre spørgsmål, der står tilbage, på en mere seriøs måde og med større succes, når Nice-traktaten træder i kraft. Vi glæder os også over kompromisændringsforslaget, der sænker tærskelen for registrering af politiske partier fra en tredjedel til en fjerdedel, hvilket gavner både retfærdigheden og pluralismen.

Onesta
Fru formand, jeg vil først kort vende tilbage til det, der skete i morges. Min gruppe er lidt bekymret over at se, at procedurekyndiges kamp kunne få denne betænkning, som er vigtig for os, til at strande. Vi håber, at da der blev skabt en form for åbning i morges, vil det ikke hæmme betænkningens fremtid, da det er vigtigt for os, at finansieringen af disse europæiske politiske partier bliver gennemskuelig. Vi ved jo godt, hvad de, der afviser denne finansieringsmekanisme, ønsker. De foretrækker stadig et system, hvor kufferterne passerer igennem mørket med billetter i.
Lad mig sige det ligeud. Den version, der er kommet ud fra Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, er endnu ikke god nok. Den sikrer ikke rigtigt gennemskuelighed. Den demokratiske tærskel, der giver adgang til en sådan finansiering, er alt for høj. Hvad angår finansieringens art, er vi meget bekymrede over at se, at private selskaber under de forhåndenværende omstændigheder kan finansiere partierne. Vi ved jo godt, at når et selskab finansierer et parti, forventer det også fordele til gengæld. Dette kaldes organiseret korruption.
Vi håber derfor, fordi der nu er udmærkede kompromisændringsforslag på bordet, at denne gennemskuelighed bliver styrket, at den demokratiske tærskel, som min ven Andrew Duff har sagt, bliver væsentligt reduceret, det drejer sig om fem medlemsstater lige nu og en fjerdedel af medlemsstaterne efter Nice, og særlig at privat finansiering bliver fuldstændig forbudt, for Verts/ALE-Gruppen har ikke til hensigt at være med til at organisere korruption, selv om det sker i gennemskuelighed. Jeg kan her meddele, at min gruppe ikke i sidste ende vil stemme for denne betænkning, hvis private virksomheder med deres penge kan købe sig politiske partier på europæisk niveau.

Frahm
Hvorvidt man skal have europæiske partier eller ikke have europæiske partier, det må være op til befolkningerne i Europa, og i et demokratisk samfund er det ikke noget et Parlament eller en Kommission skal blande sig i.
Det handler jo ikke om at lave europæiske partier. Det handler om at give penge til europæiske partier, og det er en ganske anden sag. Problemet er, som jeg forstår det, at der er en gråzone nu, og at nogen vælger korruption og andre underlige metoder til at få penge til deres aktiviteter, men så må vi kræve, at man rydder op i det. Vi må kræve transparens, og vi må kræve, at de eksisterende europæiske partier til punkt og prikke overholder regler og love i stedet for at fifle med dem. Nu laver man i stedet en ordning, hvor partierne selv kan tage af kassen. Der er en dalende tilslutning til partier, 3% i Tyskland, hvilket sikkert svarer meget godt til situationen i mit hjemland, og ingen tilslutning til europæiske partier, og i den situation vælger man at forgylde sig selv. Det er et kæmpe problem, vi skaber. Vi graver kløften mellem os og befolkningen kæmpedyb. Det bliver svært at stå ansigt til ansigt med vælgerne til næste parlamentsvalgkamp.

Krarup
Vi har lige oplevet et forspil til det, vi kan forvente os, hvis den forordning, vi forhandler i dag, bliver gennemført. Vi har oplevet, at Parlamentet majoriserer minoritetsgrupperne i strid med klare retsprincipper. Det er indlysende, at man ikke kan anvende forretningsordenens artikel 111, som dette flertal gjorde. Det er beskæmmende, at man ikke har en eneste retlig anfægtelse i anledning af, at Parlamentet i går vedtog at afvise sagen og i dag siger, at det ikke betyder noget. Majoriteten bestemmer, majoriteten har altid ret, det er holdningen. Men bagefter, når denne forordning er trådt i kraft, får de store politiske partier nogle meget alvorlige problemer. De får problemer, fordi det er indlysende, at denne forordning ikke kan gennemføres med hjemmel i artikel 308. Det er fuldstændig klart efter Domstolens udtalelse af 28. marts 1996. Man kan ikke bruge artikel 308 til at ændre traktaten, men det er det, man i realiteten gør, fordi Nice-traktaten, som indeholder den nødvendige hjemmel, ikke er trådt i kraft. Det er den konkrete situation, og jeg kan forsikre alle repræsentanter for majoriserende partier, de partier der bestemmer her i denne sal, at der fra vores side vil blive gjort alt for at anfægte dette retsgrundlag. Vi vil tage skridt til at indbringe sagen for Domstolen i Luxembourg, og jeg kan love, at der kommer et politisk stormvejr over det magtmisbrug, som denne forordning er udtryk for.

Berthu
Fru formand, forslaget til forordning om vedtægt for og finansiering af europæiske politiske partier er ikke kun uhensigtsmæssigt af alle de grunde, jeg vil anføre i min stemmeforklaring, men mangler også retsgrundlag.
Det er baseret på EF-traktatens artikel 308, men denne kan kun anvendes, når der på forhånd eksisterer en fællesskabskompetence, som der ikke er hjemmel for i traktaten. EF-Domstolen har klart givet udtryk for dette i sin udtalelse af 28. marts 1996 om Fællesskabets eventuelle tiltrædelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention på grundlag af artikel 308. Den slog fast, at det var umuligt at anvende artikel 308 i et sådant tilfælde, da der ikke på forhånd eksisterede en generel fællesskabskompetence til at fastsætte og ændre grundlæggende rettigheder. Følgelig konkluderer EF-Domstolen i stk. 30 i sin beslutning, at da denne bestemmelse (artikel 308) er en væsentlig del af et institutionelt system, der er baseret på princippet om tildelt kompetence, kan den ikke anvendes som grundlag for at udvide Fællesskabets kompetenceområde ud over den generelle ramme, der følger af alle EF-traktatens bestemmelser og særlig de bestemmelser, der fastlægger Fællesskabets opgaver og aktioner. Den kan under ingen omstændigheder anvendes som grundlag for at vedtage bestemmelser, der i hovedsagen og som følge heraf resulterer i en ændring af traktaten, der ikke følger den procedure, der er fastsat heri i denne forbindelse.
I dag befinder vi os netop i denne situation i forbindelse med de europæiske politiske partier. De er nævnt i EF-traktatens artikel 191, men den er ikke juridisk bindende, for den betror ikke Fællesskabet nogen opgave i forbindelse med dem. Denne artikel kan derfor i intet tilfælde danne udgangspunkt for at anvende artikel 308. Ingen fællesskabskompetence, altså ingen artikel 308, det er klart.
Jeg vil til sidst tilføje, at den reform, der er fastlagt i Nice-traktaten, som skal etablere det manglende retsgrundlag, endnu ikke er blevet ratificeret. Jeg håber, at den aldrig bliver det, for den er i modstrid med den franske forfatning og de generelle principper for et frit samfund, i henhold til hvilke de politiske partier skal være frie.

Karas
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, den europæiske partivedtægt, som vi diskuterer i dag, burde vi have fået forlængst. Jeg vil derfor takke Kommissionen for, at den har hjulpet til med, at vi i denne parlamentsperiode sammen med de europæiske partier og grupperne kan lukke dette hul i reguleringen på europæisk plan.
Her verificeres, hvad der i alle medlemsstater allerede længe har været national lov for de nationale partier trods forskellige bestemmelser. Til alle dem, som nu taler om partierne, må jeg dog sige, at enhver af os sidder her, fordi han var kandidat for et politisk parti på nationalt plan. Vi lever nu engang i et partidemokrati. Partier er ikke et formål i sig selv. De er et væsentligt middel i et fungerende demokrati og et bindeled mellem borgere i menings- og beslutningsdannelsesprocessen, grupperne og offentligheden.
Med forordningen, som vi diskuterer i dag, yder vi et bidrag til styrkelse af det europæiske demokrati, til intensivering af meningsdannelses- og diskussionsprocessen i Europa og til europæisering af de nationale partier. Forordningen bidrager til skabelse af mere gennemsigtighed ved finansieringen af det politiske arbejde, af mere klarhed og en afgrænsning af gruppe- og partiarbejde, som allerede i en rum tid er blevet drevet mere intensivt af Det Europæiske Folkeparti - min ven Alejandro Agag har talt om det - end det er tilfældet for andre. Desuden bidrager den til at sikre Revisionsrettens kontrolrettigheder over for de europæiske partier.
Den foreliggende forordning er dog også en grundlæggende forudsætning for den diskussion, der skal føres om fælles valgret, om fælles uforenelighedsbestemmelser mellem medlemmer fra de forskellige lande og en forudsætning for diskussionen om muligheden for europæiske partiers kandidatur ved de europæiske parlamentsvalg. Den yder et bidrag til demokratiseringen af processen efter Nice. Vi, Det Europæiske Folkeparti/Europæiske Demokrater, ønsker mere gennemsigtighed og en styrkelse af borgernes Europa, i stedet for mere lukkede døre - stikord Råd - og sekretariater. Vi går ind for retsvejen, for forankring af chartret om grundlæggende rettigheder som kvalitativ forudsætning for partier, for europæiske partiers status som juridisk person samt for krydsfinansieringens ophør.

Abitbol
Fru formand, vi står over for en af fornyelserne i dette Parlament, som bestemt ikke mangler hverken fantasi eller frækhed, når det drejer sig om at styrke, sikre og beskytte det lukkede kredsløb, det har døbt "demokrati".
Fru ordfører, for de gode forfattere er Deres betænkning en teratogenese, det vil sige en misdannelse. Det er en disciplin, i hvilken den gode doktor Frankenstein har indlagt sig berømmelse før Dem. Det foreslås således ex nihilo at oprette europæiske politiske partier, hvilket er en usædvanlig antifrase, da der ikke er tale om partier. De kan ikke deltage i almindelige valg, som finder sted nationalt, og det drejer sig heller ikke om politik, da denne betænknings eneste formål er at gøre det muligt for de store grupper i Parlamentet at slippe uden om en beslutning fra Revisionsretten. Det eneste europæiske i alt dette er, at det hverken er afrikansk eller asiatisk.
Fru ordfører, i virkeligheden skjuler der sig bag den pompøse betegnelse europæisk politisk parti en ældgammel fidus. Det er den store tombola til gavn for arrangørerne heraf, eller hvis De synes, det lyder bedre, en behagelig pension til de grupper i Parlamentet, der er mest føjelige over for de institutioner, dette Parlament trods alt har ansvar for at kontrollere, såsom Kommissionen, eller med hvilke de har til hensigt at dele en beslutning, det vil sige Rådet. Denne pension bevilges af disse institutioner selv. På godt fransk kaldes det optrækkeri.

Stockton
Fru formand, jeg føler mig ligesom den store Blondin, lige før han begyndte at gå på line over Niagara Falls. Jeg må sige, at min gruppe og min delegation principielt er imod lovgivning om eller finansiering af politiske partier på europæisk niveau.
Vi nærer ligesom andre her i Parlamentet dyb bekymring for, at den form for finansiering af europæiske politiske partier, der er stillet forslag om, ikke hviler på noget retsgrundlag. Det følger heraf, at vi ikke kan gå ind for en juridisk bestemmelse om statslig finansiering af politiske partier på europæisk niveau. Statslig finansiering af europæiske politiske partier er derfor noget helt andet end statslig finansiering af politiske grupper i Europa-Parlamentet. I Det Forenede Kongerige gives der, hvad man kalder short money, som støtte til oppositionspartiernes ledelse og disses parlamentariske aktiviteter.
Det er også vores opfattelse, at Schleicher-betænkningen ikke følger principperne i Nice-traktaten. Artikel 191 i denne traktat siger: "Bestemmelserne om finansiering af politiske partier anvendes på samme grundlag for alle de politiske retninger, der er repræsenteret i Europa-Parlamentet." Schleicher-betænkningen diskriminerer helt klart mod nogle af de mindre partier og grupper.
Endelig er denne forordning, som hr. Patten har sagt, principielt en fejltagelse, i praksis ude af stand til at virke og i sin konsekvens diskriminerende.
Men jeg vil gerne takke alle de kolleger, der forstår, at vores gruppe og delegation ligesom Europa trives, når der er forskelle. Ikke desto mindre er dette af de grunde, jeg har nævnt, årsagen til, at jeg og mine britiske kolleger vil gå imod denne forhastede betænkning.
Afslutningsvis var min afdøde bedstefar, Harold Macmillan, altid af den opfattelse, at medlemmer af Parlamentet ikke burde have løn, fordi hvis de fik det, så tiltrak det de forkerte.

Schreyer
Fru formand, mine damer og herrer, vi er fast overbeviste om, at traktatens artikel 191 opstiller et vigtigt princip. Jeg citerer: "Politiske partier på europæisk plan er vigtige som en integrationsfaktor inden for Unionen. De bidrager til en europæisk bevidstgørelse og til at udtrykke unionsborgernes politiske vilje."
Hvis det forholder sig sådan, hvis de europæiske partier skal spille den dem anviste rolle, så skal de virke åbent og gennemsigtigt og have et solidt og legitimt retsgrundlag samt have de nødvendige bevillinger til deres arbejde. Dette er sammenfattende begrundelsen for forordningsforslaget om finansieringen af europæiske politiske partier, som vi diskuterer i dag.
Først og fremmest en hjertelig tak til fru Schleicher for hendes udmærkede arbejde. Desuden takker jeg på Kommissionens vegne også deltagerne fra de andre udvalg for ændringsforslagene, især hr. Marinho fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked og hr. Costa Neves fra Budgetudvalget.
Jeg vil gerne på dette sted også endnu en gang kort komme ind på spørgsmålet om retsgrundlag for forslaget og netop med henblik på gårsdagens forhandling endnu en gang betone, at Kommissionen naturligvis som beskytter af traktaterne har undersøgt meget nøje, hvad retsgrundlaget er og kan være. Artikel 191 har i Maastricht-traktaten kun deklaratorisk karakter og indeholder ingen konkret bestemmelse, som ville muliggøre udstedelsen af den nødvendige regel.
Vi forstod den indtrængende appel, som blev rettet mod os sidste år efter Revisionsrettens beretning med kritikken af de hidtidige praktikker, nemlig at finde midler og veje til et solidt retsgrundlag. Vi har som bekendt valgt en tosporet fremgangsmåde. Det første spor, som førte til succes nu i Nice, bestod i at optage en konkret bestemmelse i artikel 191 for fremover at kunne vedtage en retsakt til finansiering af de europæiske politiske partier med kvalificeret flertal i den fælles beslutningsprocedure.
Samtidig har vi på basis af artikel 308 foreslået en overgangsordning. Det er et solidt retsgrundlag for dette forslag. Vi blev i denne forbindelse styrket af det politiske signal, som blev sendt i Nice på højeste politiske plan. Vi glæder os over, at også Europa-Parlamentets Retsudvalg støtter konceptet om en overgangsordning på basis af artikel 308.
Kommissionen har med sit forslag forsøgt at følge to principper. For det første ønskede vi ved definitionen af de politiske partier at efterlade et spillerum og nogle udviklingsmuligheder. Samtidig drejede det sig dog om at stille demokratiske minimumsstandarder og minimumskrav til den europæiske repræsentativitet og at garantere så høj en grad af gennemsigtighed ved finansieringen som muligt. Hvad definitionen af de europæiske partier angår, vil jeg gerne sige klart og tydeligt, at de europæiske partier på ingen måde skal følge en bestemt europapolitisk kurs, men leve op til værdierne demokrati, retsstat og overholdelse af de grundlæggende rettigheder.
Som det fremgik af de ændringsforslag, som oprindeligt blev forelagt Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, kan meningerne om, hvordan principperne om finansieringen præcist skal realiseres, afvige stærkt fra hinanden. Kommissionen har forsøgt at finde en konsensus og en middelvej. Jeg vil komme ind på de vigtigste ændringsforslag, som er blevet forelagt Europa-Parlamentet. Vi deler den opfattelse, at der skal være en reference til chartret om grundlæggende rettigheder. Vi deler også den opfattelse, at de europæiske politiske partier skal have status som juridisk person. Vi hilser desuden en større gennemsigtighed eller en høj gennemsigtighed ved private bidrag til partier velkommen, det vil sige indsigt i disse bidrag. Vi anser også de ændringsforslag, som ville tillade, at der stilles tjenesteydelser fra Parlamentet til rådighed for partierne mod afregning, for at være åbne for diskussion. Ganske vist skal der garanteres, at det ikke igen kommer til en skjult partifinansiering. Til det formål skal vi have fundet de rigtige bestemmelser.
Til spørgsmålet om repræsentativitet, altså til spørgsmålet om, fra hvor mange medlemsstater der skal være repræsentanter repræsenteret i parlamenter, eller hvorvidt de skal have opnået et bestemt valgresultat, er vi af den opfattelse, at vores forslag er afstemt efter kravene, og vi står fast ved det. Lad mig bemærke, at Kommissionen efter lang diskussion eksplicit har valgt et absolut tal og ikke noget relativt tal, altså ikke en tredjedel eller en fjerdedel, fordi det netop med henblik på udvidelsesprocessen naturligvis ville rejse spørgsmålet om, hvad der ville ske, hvis man som led i udvidelsesprocessen har forskellige tal i en valgperiode. Ville der da skulle ske en tilpasning? Hvad betyder en fjerdedel i forhold til tallet 21 eller 23 medlemsstater? Det betyder altså, at der her konstant ville skulle findes ekstrabestemmelser. Af denne grund foreslår vi eksplicit tallet 5.
Vi mente, at en af Parlamentet uafhængig bilæggelse af uoverensstemmelser om opfyldelsen af forudsætningen i artikel 1, altså opfyldelsen af kriterierne for europæiske partier, vil være den mest formålstjenlige procedure. Dette er dog et spørgsmål til politisk dom, hvor vi overtager Parlamentets holdning, altså vil kunne acceptere ændringsforslag 13.
Ændringsforslag 22 om forordningens løbetid kan vi ikke acceptere. Vi har især retlige eller konstitutionelle vanskeligheder med to ændringsforslag, for det første med ændringsforslag 16, som ville forbyde bidrag fra virksomheder, der befinder sig i det offentliges besiddelse. Helt bortset fra vanskelighederne med en afgrænsning anser vi det i lyset af artikel 295 for vanskeligt at begrunde et sådant forbud juridisk på europæisk plan.
For det andet har Kommissionen betydelige vanskeligheder med ændringsforslag 21 om sanktioner. Vi kan acceptere den anden sætning "Uberettiget modtagne støttemidler skal tilbagebetales". Ganske vist henviser jeg til, at det slet og ret drejer sig om en gentagelse af normale budgetregler.
Der er naturligvis intet at indvende mod de i første sætning nævnte principper, men proceduren er urimelig. Støttebeløb ydes af Kommissionen efter de sædvanlige regler. Artikel 274 giver hverken Rådet eller Parlamentet mulighed for at gribe ind i budgetgennemførelsen. Udtrykket "en passende sanktion", som er indeholdt i ændringsforslaget, er for vagt og ville afføde retlige problemer.
Hvad angår de i Udvalget vedtagne ændringsforslag, kan Kommissionen acceptere følgende ændringsforslag: 1, 2, 3, ændringsforslag 5 (første sætning), 6, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 15, 17 (delvis), 18, 19, 20 og 21 (delvis). Hvad angår de ændringsforslag, der nu umiddelbart blev stillet i plenarforsamlingen, ville Kommissionen også kunne acceptere ændringsforslagene 23, 31, 32, 34, 37, 56, 58 og 62. Forslagene 33 eller 46 eller 57, som vedrører det samme, er - som påpeget - åbne for diskussion. Ganske vist henviser jeg endnu en gang til de dermed forbundne risici.
Jeg har måske endnu en kort kommentar til løbetiden. Kommissionen har foreslået, at reguleringen træder ud af kraft efter gyldighedsperiodens andet finansår. Hvorfor denne midlertidighed? Jeg henviser endnu en gang til, at det jo også drejer sig om at inddrage den erfaring, som vi har samlet i to år, i den næste regulering.
Temaet partifinansiering er et politisk følsomt område. Derfor er det også vigtigt, at man netop af den grund drøfter det i al gennemsigtighed og åbenhed og lovgiver gennemsigtigt. Kommissionen håber, at vi meget snart vil råde over en sådan gennemsigtig regulering. Det er i demokratiets interesse. Det er i demokratiets, i fællesskabets demokratiske interesse.

Formanden
Fru kommissær, tak for de meget detaljerede oplysninger, De har givet os.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Eurojust
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0153/2001) af Gebhardt for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retlige og Indre Anliggender I. om initiativ fra Den Portugisiske Republik, Den Franske Republik, Kongeriget Sverige og Kongeriget Belgien med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om oprettelse af Eurojust med henblik på at styrke bekæmpelsen af grov organiseret kriminalitet (10357/2000 - C5-0396/2000 - 2000/0817(CNS)) og II. om initiativ fra Forbundsrepublikken Tyskland med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om oprettelse af en Eurojust-stab (8938/2000 - C5-0343/2000 - 2000/0808(CNS)).

Gebhardt
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, når vi som medlemmer af Europa-Parlamentet tænker på Rådet for Den Europæiske Union, bliver vi ganske afgjort ikke altid fyldt af dyb lykkefølelse. Det skorter ikke kun på god vilje, også vanskeligheder vedrørende selve sagen og forskellige prioriteringer gør undertiden samarbejdet besværligt.
Så meget desto mere glæder jeg mig i dag som ordfører over, at det er gået godt med Eurojust. Vi har trukket på samme hammel og opnået gode fremskridt i kampen mod den grove grænseoverskridende kriminalitet. Det vil jeg gerne takke for både personligt og på Parlamentets vegne, men især på de menneskers vegne, som lever i EU. Når Eurojust påbegynder arbejdet i begyndelsen af 2002 og afløser den midlertidige enhed til bekæmpelse af grov og organiseret grænseoverskridende kriminalitet, kan borgere nemlig glæde sig. For så er Europa rykket et godt stykke nærmere mod skabelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Det forventer borgerne også af os, og jeg er overbevist om, at de sågar har krav på det. Derfor vil jeg rette en hjertelig tak til kollegerne i udvalget, som har hjulpet med til at konkretisere og forbedre Rådets initiativ. Vi vil skabe en så effektiv retlig samarbejdsenhed som muligt, som arbejder tæt sammen med institutionelle partnere såsom Europol og det europæiske retlige netværk. Jeg beder plenarforsamlingen om at stemme for de nødvendige ændringer og supplementer til Rådets forslag. Lad mig blot nævne nogle få eksempler, som viser Europa-Parlamentets fingeraftryk på Eurojust.
For det første er Eurojusts udvidede og klart skitserede kompetencekatalog ganske vigtigt. Det har de overordnede retningslinjer i min ønskeforestilling om en europæisk offentlig anklagemyndighed i sig og går tydeligt ud over det minimalkoncept, man lejlighedsvis er gået ind for, og som mener, at det er tilstrækkeligt at beskytte EU's finansielle interesser. Set fra borgernes synsvinkel ville vi med dette minimalkoncept langt fra være gået langt nok.
Vi skal med stor energi gå løs på alle former for kriminalitet, som Europas borgere i dag ikke uden grund frygter. Kampen skal lige så vel gælde det grænseoverskridende bedrageri, korruption og forbrydelser mod Det Europæiske Fællesskabs finansielle interesser som datakriminalitet. Hvidvaskere af penge må lige så lidt føle sig sikre som miljøsyndere. Under Eurojusts almindelige kompetence skal naturligvis også høre alle andre kriminalitetsformer og forbrydelser, som hører under Europols politimyndighed, herunder så afskyelige forbrydelser som menneskehandel eller terrorhandlinger, som vi dagligt læser om i avisen.
For det andet har vi under betragtningerne tilføjet databeskyttelse. Det har efter min opfattelse også været tvingende nødvendigt, for kampen mod den internationale og organiserede kriminalitet sætter ikke vores retsstatslige system ud af kraft. Det vil sige, at Eurojust også skal underkastes strenge databeskyttelsesbestemmelser i forbindelse med alle efterforskningsaktiviteter. Til indsamling, behandling og brug af personoplysninger gælder i hvert tilfælde Europarådets internationale regelsæt og medlemsstaternes lovgivning på lige fod. Databeskyttelsen skal også overholdes uden begrænsning ved udveksling af personoplysninger.
For det tredje ønsker vi at opnå, at Eurojust kan arbejde så fleksibelt som overhovedet muligt. Det er en forudsætning for succes. Særlig vigtig er den direkte og ukomplicerede kontakt mellem de handlende personer. Derfor har vi strøget nationale korrespondenter fra forslaget og fjernet alt, hvad der kunne begunstige bureaukratiske forhindringer i deres vækst.
Tillad mig til sidst at bemærke, at den belgiske regering har forkyndt, at den vil afslutte forberedelserne til den endelige enhed Eurojust under sit rådsformandskab. Med dette løfte og plenarforsamlingens godkendelse af min betænkning, som jeg mindeligt beder om, slår Europa hårdt ned på international kriminalitet.

Von Boetticher
Fru formand, kære kolleger, siden Rådet traf beslutning i Tampere om at oprette Eurojust som europæisk samarbejdsenhed for de retshåndhævende myndigheder og offentlige anklagemyndigheder, er der gået halvandet år. Det er en forholdsvis kort tid, hvis man sammenligner med udviklingen på andre områder af den europæiske politik. Parlamentet har modtaget og fulgt denne hurtige udvikling med positivt sind. Efter Europol er oprettelsen af Eurojust endnu et vigtigt skridt mod en effektiv bekæmpelse af organiseret grænseoverskridende kriminalitet i Europa.
Allerede det første skridt på det retlige område, nemlig oprettelsen af det europæiske retlige netværk, var en succes. Således kunne eksempelvis den offentlige anklagemyndighed i den tyske by Celle ved hjælp af dette netværk inden for få timer organisere indsættelsen af en hemmelig toldefterforsker i Belgien, sammen med statsadvokater i et andet land inden for få timer gennemføre en observation i et tredjeland. Således lykkedes det at genoplive mange retshjælpanliggender, som man troede sporløst forsvundet. Alligevel var der problemer, f.eks. med fortolkningen af retshjælpkonventioner, straffe- og straffeprocesret og inden for kompetencefordeling.
Det hele blev vanskeliggjort af forståelsesproblemer som følge af naturlige sprogbarrierer. Med Eurojust skal disse hindringer nu overvindes. Således har Eurojust først og fremmest en clearing-funktion. Tjenestemændene skal udarbejde retssammenligninger, bilægge bilaterale uoverensstemmelser om anvendelsen og fortolkningen af retshjælpkonventioner, lave en prioriteringsrækkefølge for bekæmpelse af kriminalitet og følge den transnationale retsforfølgning.
I fremtiden skal Eurojust også klarholde og kunne fremsende lister over grænseoverskridende efterforskning, fungere som register for oplysning om tungtvejende tidligere forhold og gennemføre planlægning, koordinering og gennemførelse af uddannelses- og videreuddannelsestiltag. For de nationale retshåndhævende myndigheder skabes der gennem Eurojust mulighed for at opnå en pålidelig retsoplysning med samtidig overvindelse af sprogvanskelighederne og at bilægge transnationale uoverensstemmelser.
For udarbejdelsen af Parlamentets udtalelse, som nu er til afstemning, og for det gode samarbejde vil jeg gerne rette en hjertelig tak til ordføreren, fru Gebhardt. Ud over hendes ændringsforslag ligger mig især én ændring på sinde. Det europæiske retlige netværk har hidtil været en krop uden hoved. Hvis vi nu skaber Eurojust som denne manglende hovedenhed, er vi også forpligtet til at sørge for fælles nervebundter, uden hvilke hoved og krop ikke fungerer. Eurojust og det europæiske retlige netværk må ikke stå ved siden af hinanden eller kun stå i løs kontakt, men skal bindes sammen til en enhed. Dette kan ske ved, at de allerede eksisterende kontaktenheder for det europæiske retlige netværk udnyttes i stedet for de planlagte nationale korrespondenter til Eurojust. Kun sådan kan et overflødigt parallelt system med samme opgaveområde forhindres.
Dette er indholdet i vores forslag. Jeg vil gerne bede Rådet om at tage det med i sine overvejelser. Så bliver Eurojust virkelig en succes, som vil bidrage til sikkerheden for borgerne i Europa.

Paciotti
Fru formand, selv om det går langsommere, end nogle af os ønsker, går det hele tiden støt fremad mod indførelsen af EU's område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Vi drøfter i dag to vigtige aspekter af det strafferetlige samarbejde. Det vigtigste aspekt er netop oprettelsen af Eurojust, som allerede er blevet indledt med oprettelsen af den midlertidige stab, der har banet vejen for den endelige Eurojust-stab.
Jeg håber, at Europa-Parlamentet vedtager fru Gebhardts glimrende betænkning og således også de ændringsforslag, der tager sigte på at styrke Eurojusts rolle og effektivitet. Disse ændringsforslag angiver nemlig opgaverne og kompetenceområdet på en måde, der er tilstrækkeligt bred til, at man undgår vanskeligheder og usikkerhed i indgrebene, og at man således bedre kan sørge for borgernes sikkerhed. Desuden giver ændringsforslagene en bedre fastlæggelse af garantierne for de grundlæggende rettigheders overholdelse, navnlig når det gælder retten til et forsvar og personoplysningernes fortrolighed, og sidst, men ikke mindst sikrer de organets selvstændighed og uafhængighed, sådan som det passer sig for et retsorgan.
Et mere effektivt strafferetligt samarbejde er et afgørende element i området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, så vi kan tage kriminalitetens udfordring op i et område med fri bevægelighed. Med henblik på den konkrete gennemførelse af dette samarbejde må jeg dog sige, at de komplekse procedurer får mig til endnu en gang at give udtryk for ønsket om, at også dette område endelig bliver et EU-område i den næste unionstraktat, sådan som det er tilfældet med det civilretlige samarbejde, og dette skal ske ved at lade den tredje søjle høre ind under EU's kompetenceområde.

Thors
Fru formand, fremtiden vil vise, at beslutningen om at oprette netværk er vigtigere end mange andre beslutninger, vi træffer. Dette gælder f.eks. endog forbrugerombudsmandens netværk.
Vi ser, at vi alle kan samarbejde. Vi vil opnå konkrete resultater. Det er vigtigt, at reglerne om personbeskyttelse respekteres, hvilket talere før mig har påpeget. Jeg vil endog fremhæve en idé, som hr. Watson har præsenteret, nemlig at der også på tilsvarende måde skal organiseres et samarbejde for de anklagede, som har brug for et forsvar, således at alle får det samme udgangspunkt.
Vores gruppe støtter fuldt ud, at miljøovertrædelser tilføjes de forbrydelser, som omfattes af dette forslag. Desværre ved vi, at overlagte olieudslip er en betydelig større kilde til forurening end ulykker. Anklagere giver sig meget sjældent i lag med disse forbrydelser. Derfor har vi brug for Eurojust til et samarbejde, f.eks. når det gælder den for mig så elskede Østersø.
Vores gruppe har stillet ændringsforslag 28, da vi skal respektere de forskellige måder, hvorpå forundersøgelser foretages. I visse lande, f.eks. mit hjemland, er forundersøgelser delvis adskilt fra anklagemyndigheden. Dette skal respekteres, hvilket det også blev gjort i konklusionerne fra Tampere, som er grundlaget for vores beslutning og vores drøftelse i dag.

Boumediene-Thiery
Fru formand, kære kolleger, stillet over for en stadig stigning i den organiserede kriminalitet har EU forøget initiativerne til bekæmpelse af organiseret kriminalitet og styrke samarbejdet mellem efterforsknings- og retsforfølgningsmyndighederne.
Topmødet i Tampere har givet dette politi- og retssamarbejde, der længe har været betragtet som den europæiske enheds stedbarn, nyt perspektiv. Eurojust, der består af offentlige anklagere, retsembedsmænd og polititjenestemænd, har fået al opmærksomhed.
Hvordan kan man imidlertid sikre, at en enhed, der skal være det fremtidige offentlige europæiske ministerium, kommer til at fungere godt, i mangel af en forudgående harmonisering af medlemsstaternes lovgivning og en minimumsharmonisering af deres procedurer? Er målet for medlemsstaterne ikke at opnå den højest mulige standard, som både sikrer tilstrækkelig processikkerhed og et effektivt retsvæsen for alle borgere, samtidig med at menneskerettighederne overholdes, herunder retten til forsvar?
Det kan imidlertid konstateres, at vi i dag står med et organ, der ikke er underlagt nogen som helst kontrol fra Europa-Parlamentet. Hvad der dog er endnu værre, er manglen på enhver form for domstolskontrol fra EF-Domstolen i henhold til EF-traktatens artikel 35.
Et andet punkt, jeg vil erindre om, vedrører behandlingen af de oplysninger, dette organ skal varetage. En anden af Eurojusts opgaver er at indhente oplysninger om strafferegistre, politirapporter og medlemsstaternes registre inden for rammerne af et netværk. Dette rejser visse spørgsmål. Hvordan beskytter man behandlingen af disse oplysninger? Hvem skal have adgang til og anvende dem? Hvilken ret skal gælde til at få svar og forsvar, ja, til rettelse af ukorrekte eller mangelfulde oplysninger?
Dette er indholdet i mine ændringer, som er en betingelse for vores støtte til denne betænkning. Ja, EU' har brug for en supranational retsstruktur til at koordinere og styrke strafansvaret på hele EU's område. Denne udfordring er af største betydning. Det forudsætter en vilje til at etablere en fælles strafferetspolitik, som skal gå hånd i hånd med så lidt afkald som muligt på national suverænitet, hvad enten medlemsstaterne ønsker det eller ej.
Med Eurojust drejer det sig om at oprette en egentlig retspartner til Europol. Hele Eurojusts effektivitet afhænger af den komplementaritet og merværdi, dette organ bliver i stand til at tilføre de andre aktører i rets- og politiverdenen. For hvorfor skulle man etablere supranationale strukturer? Hvorfor skulle man foretage en kompleks koordination mellem forskellige lande for at centralisere en undersøgelse, hvis den retsformand, der er ansvarlig for sagen, hverken har midler til at gennemføre en undersøgelse eller sikre, at de tiltalte bliver dømt?
Ville det ikke være bedre virkelig at indføre en struktur, der skiller sig ud ved sin hurtighed, effektivitet, at stå til rådighed for EU-borgerne ved at give dem sikkerhed, end at diskutere i det uendelige om et egentligt europæisk partis eventuelle beføjelser?

Korakas
Fru formand, ifølge betænkningen betragtes oprettelsen af denne overcentraliserede og autokratiske frembringelse ved navn Eurojust som merværdi. Der er tale om en institution bestående af offentlige anklagere og dommere fra medlemsstaterne med meget brede, ukontrollerede beføjelser til retsforfølgning og efterforskning i forbindelse med de såkaldte, men ingen steder beskrevne, "alvorlige, grænseoverskridende forbrydelser". Der er tale om en institution, der kan reagere øjeblikkeligt og gå uden om de nationale myndigheder, og som endog vil kunne tage en sag fra en medlemsstat og give den til en anden - ud fra hvilke kriterier mon? Schengen-konventionen bliver Eurojusts højre hånd og ligeledes Europol, som oven i købet opgraderes til institutionel partner. Det er endvidere meningen, at det europæiske retlige netværk skal bevares, mens Eurojust skal oprette sin egen databank, hvilket vil sige, at vi får fire netværk med følsomme personlige data til strafferegisteret, fire midler til at oprette journaler på borgerne og på folk, der rejser igennem den enevældige fæstning ved navn EU.
Retssystemets berømte uafhængige funktion, som det civile samfund har brystet sig så meget af, afskaffes. Eurojust og den fremtidige europæiske offentlige anklager sætter prikken over i'et på en kvælende centralisering, en ukontrollerbar struktur, som kan give enhver borger, men især den folkelige bevægelse, mareridt.
Når vi ser på EU's integrationsproces, ser vi på den ene side tendensen til total liberalisering af markedet, det vil sige total immunitet til monopolernes profitjagt, og på den anden side den autarkiske centralisering i institutionerne, militariseringen af EU og undertrykkelsen. Det er en kurs, EU's befolkninger må vende, og de vil gøre det. Det viser erfaringerne fra mit eget land, hvor den folkelige bevægelse og brede demokratiske kræfter har samlet sig om at yde målrettet modstand mod den nye autarkiske og antidemokratiske lov om demonstrationer, som regeringen i disse dage forsøger at få igennem i det græske parlament.

Andrews
Fru formand. i alt for lang tid har EU haft sine hænder bundet, når det gælder bekæmpelsen af organiseret kriminalitet. Ved at godkende etableringen af Eurojust, tror jeg, vi kunne få et nyt våben til bekæmpelse af Europas kriminelle organisationer. Den organiserede kriminalitet i Europa har været mindst 10 skridt foran os, idet den har udnyttet svaghederne i vores juridiske og økonomiske systemer. Disse forbrydere er eksperter i at udnytte juridiske bestemmelser og retssystemer, og de har fuldt ud draget fordel af vores åbne marked. EU må ikke længere være et nemt offer for alvorlige forbrydelser. Traditionelle bekæmpelsesforanstaltninger er ikke mere tilstrækkelige. Nationale forebyggende foranstaltninger må, hvor det er nødvendigt, suppleres med passende initiativer på fællesskabsniveau.
Dette initiativ specificerer, at det også skal indbefatte handel med mennesker, og jeg vil gerne insistere på, at dette også skal indbefatte indsmugling af illegale indvandrere, prostitutionssyndikater og seksuel udnyttelse af børn. Derudover taler vi om kompetence til at håndtere terrorisme, beskyttelse af euroen, computerkriminalitet og beskyttelse af EU's finansielle interesser. Det drejer sig også om hvidvaskning af udbyttet fra forbrydelser. I dag holder EU's forum om organiseret kriminalitet sit første møde i Bruxelles. Kommissionen må holde os og offentligheden underrettet om resultaterne af sådanne møder.
Lad os gøre det til en generel regel, at alle relevante EU-politikker skal indbefatte et element af forebyggelse af kriminalitet. Lad os bekendtgøre, at EU's program mod social udelukkelse kan modsvares af en strategisk forebyggelse af forbrydelser. Lad os bekendtgøre, at Regionalfonden kan bidrage til de nationale programmer og støtte initiativer til bekæmpelse og forebyggelse af forbrydelser. Lad os bekendtgøre, at Fællesskabets samarbejds- og bistandspolitikker og -programmer allerede i udstrakt grad indbefatter bekæmpelse af kriminalitet. Lad os sørge for, at al ny lovgivning er sikret mod forbrydelser, og at den eksisterende lovgivning bliver evalueret.
Vores gruppe vil støtte denne betænkning.

Dell'Alba
Fru formand, jeg vil først ønske dem tillykke med udnævnelsen og forsikre Dem om, at jeg som sædvanlig taler på vegne af TDI-Gruppens radikale medlemmer.
Jeg har sammen med mine venner nøje studeret spørgsmålet om Eurojust, som man ærlig talt hellere skulle kalde "Euro Sankt Just", hvis man ser på den måde, denne sag er blevet forelagt på. Endvidere har jeg fået at vide, at Sankt Just var en god jurist. Eurojust rejser mange spørgsmål. Jeg er derfor glad for, at kommissær Vitorino er til stede.
I Nice afviste man klart princippet om en uafhængig offentlig anklager. Medlemsstaterne vil ikke vide af det af mange forskellige grunde. De kan ikke udvikle et retsforfølgningssystem uden samtidig at indføre et forsvarssystem, et system til beskyttelse af oplysninger og et retsgarantisystem. Man kommer til at oprette et bureaukratisk organ, som vil forsøge at anmode medlemsstaterne om en straffesag, selv om straffesager er forbeholdt dommere og anklagere. Reglerne herfor er forskellige fra land til land. I Italien er en straffesag obligatorisk, men det er ikke tilfældet i alle andre lande. Komplekse sager vil efter min mening ikke blive forbedret af denne "Euro Sankt Just", som forekommer mig at ligne inkvisitionen lidt på europæisk plan, hvis man ikke etablerer et sideløbende kontrol- og legalitetssystem.
Hr. kommissær, når jeg endvidere tænker på de betingelser, visse lande har anvendt til at udpege deres repræsentanter i strid med de regler, der er fastsat af dommerstanden selv, f.eks. mit eget land, der har udnævnt hr. Caselli, undrer jeg mig. Når mit land sender Dem den offentlige anklager fra Palermo, der har sigtet hr. Andreotti, hr. Muzotto og hr. Contrada, der har ført fem retsager på grundlag af afsløringer fra angrende personer og har tabt dem alle - de tiltalte blev frifundet af dommeren - undrer jeg mig. Jeg spørger mig selv, hvor vi ender, hvis den slags metoder eksporteres til Europa. Lad os endelig udstøde denne "Euro Sankt Just".

Pirker
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, 10% af den samlede verdenshandel omsættes via internationalt organiseret kriminalitet og en stor del af den i EU. Hvis statistikkerne stemmer, er udviklingen i kriminalitetssektoren yderst faretruende, for i EU bliver allerede 30% af disse forbrydelser henført til denne internationalt organiserede kriminalitet.
Stillet over for denne udvikling må vi spørge os selv, om den grænseløse Europæiske Union virkelig udnytter alle muligheder til bunds for at komme denne organiserede kriminalitet til livs. I forbindelse med politisamarbejdet kan vi sige, at der her er blevet opnået store fremskridt. Vi har Europol, og Europol arbejder yderst succesfuldt inden for bekæmpelse af kriminalitet.
Inden for det retlige samarbejde må vi dog desværre konstatere, at dette samarbejde ikke er nået ud over barnestadiet. Med Eurojust har vi nu et nyt instrument, som vil optage arbejdet i 2002 og udgøre et afgørende fremskridt i domsmyndighedernes samarbejde. Eurojust arbejder så i princippet som Europol. Det koordinerer de retshåndhævende myndigheder i kampen mod den organiserede kriminalitet.
Hvad vi skal forvente, er, at samarbejdet med eksisterende enheder, med det retlige netværk, med Europol fungerer, og at parallelle efterforskninger undgås.
Jeg lykønsker ordføreren. Kun på et enkelt punkt er jeg ikke enig med hende. Hun har foreslået, at Luxembourg gøres til sæde. Som østriger, som også ved, at EU bliver udvidet, som glæder sig over og ved, at Wien efterhånden får placering som EU's hjerte, fremsætter jeg her et modforslag til fru Gebhard, nemlig at Wien og ikke Luxemburg gøres til sæde for denne myndighed.

Sousa Pinto
Fru formand, kære kolleger, de initiativer, der er vedtaget i forbindelse med oprettelsen af et europæisk område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, har gjort dette vigtige politiske mål for Unionen til en af de mest dynamiske faktorer for udvidelse og uddybelse af den europæiske opbygning. Inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed udgør den konkrete oprettelse af Eurojust netop et af de mest lovende spring fremad. Eurojust skal sættes ind imod en af de alvorligste aktuelle trusler mod retsstaten, nemlig den grænseoverskridende organiserede kriminalitet, hvis vægt i den internationale økonomi og derfor også i den europæiske anslås i dag til forfærdende summer. Nationalstaterne har alt for ofte vist, at de retslige mekanismer, som de råder over, ikke rækker til en tilfredsstillende indsats i kampen mod den organiserede kriminalitet. EU vil derfor her få en instans, hvor subsidiaritetsprincippet i særlig grad kan manifestere sig, idet Eurojust er demokratiernes absolut nødvendige reaktion på den organiserede kriminalitets plage, som har været en følge af den øgede gensidige afhængighed økonomierne imellem og den teknologiske udvikling, og som udnytter svaghederne i de enkelte landes retsvæsner, der har vendt hinanden ryggen, i afmægtighed og som ofre for et anakronistisk ønske om at være nok i sig selv.
Eurojust og den nødvendige kommende europæiske anklagemyndighed bekræfter den europæiske opbygning som en nødvendighed fra borgernes side, en konkret løsning på konkrete problemer, som den almindelige borger mærker. Den tillid, som samfundene nærer til de demokratiske institutioner, vil fremover i vidt omfang afhænge af den succes, som hele den samordnede indsats på retslige og politimæssige område måtte få. Eurojust vil bidrage til disse institutioners effektivitet og prestige og vil være retsstaten til stor gavn.
Oplysning, samarbejde og fælles samordningstiltag er nøglen til en ny indsats i kampen mod pengehvidvaskning, menneskehandel, miljøforbrydelser, falskmønteri og andre former for grov kriminalitet. Det kollegium, der skal oprettes, er et væsentligt nyskabende instrument for at nå disse mål. For at retsstaten skal blive styrket, sådan som vi ønsker det med dette vigtige retslige samarbejdsinstrument, må retssikkerheden, der er så fundamental i den nationale ret, garanteres og beskyttes i samme omfang inden for Eurojust, så de grundlæggende rettigheder, som herigennem skal sikres, ikke mindskes. Jeg slutter med at lykønske ordføreren for en indholdsrig betænkning af høj kvalitet, herunder særlig for de velafvejede ændringsforslag.

Coelho
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, første et ord for at lykønske fru Gebhardt for hendes fremragende arbejde og ligeledes hr. Boticher, der har været PPE's skyggeordfører. Vi står over for organiseret og grænseoverskridende kriminalitet af et enormt omfang, der fordrer en hurtig, fælles og samordnet indsats ikke mindst i kampen mod terrorisme, narkotikahandel, børnepornografi, menneskehandel, forfalskning af euroen, computerkriminalitet og pengehvidvaskning.
Om Eurojust fire ord. Først bør vi glæde os over, at vi gør fremskridt på dette felt. Da Europa-Parlamentet formulerede sin udtalelse i november sidste år om den foreløbige enhed, var vores klare anbefaling, at oprettelsen af denne enhed ikke måtte blive et påskud til unødigt at udskyde oprettelsen af Eurojust.
For det andet tager vi endnu et skridt i retning af oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Beslutningerne i Tampere er ved at blive ført ud i livet, og skridt for skridt opbygger vi et borgernes Europa, med Kommissionens resultattavle, der tager hensyn til Parlamentet, og med initiativet delt mellem Kommissionen og medlemsstaterne, selv om hr. kommissær António Vitorino godt ved, at vi nok af og til havde foretrukket, at initiativet var hans snarere end medlemsstaternes, for sammenhængens og helhedsperspektivets skyld.
For det tredje ærer vi vores civilisations værdier og retsstatens principper. Med hr. kommissær António Vitorinos heldige formulering kan man sige, at Eurojust er Europols retslige modsvarighed. Eurojust skal virke med en høj grad af uafhængighed. Dets årsberetning skal ikke blot forelægges Rådet, men også Kommissionen og Parlamentet.
For det fjerde og til sidst et ord om databeskyttelse, som Parlamentet allerede har gjort opmærksom på. Eurojust må samarbejde med Europol, med det europæiske retlige netværk, med OLAF og med Schengen-informationssystemet ud over at drage nytte af medlemsstaternes kriminalitetsregistrering. Det er særdeles vigtigt at finde en afbalanceret løsning mellem sikring og beskyttelse af borgernes frihedsrettigheder på den ene side og de nødvendige instrumenter til kriminalitetsbekæmpelse på den anden. Det kan aldrig understreges ofte nok, når vi taler om Fællesskabets institutioner, at vi bør gøre alt for at undgå dublerede funktioner og kompetencestridigheder.

Vitorino
Fru formand, medlemmer af Europa-Parlamentet, jeg skal fatte mig i yderste korthed for ikke at forsinke afstemningen. Kommissionen deler de overordnede synspunkter, som fru Gebhardt lægger frem i sin betænkning om Eurojust, og jeg vil gerne lykønske hende med det fremragende arbejde. Vi understreger især vigtigheden af at finde passende løsninger på forholdet mellem Eurojust og det europæiske retlige netværk, som har ydet et særdeles væsentligt bidrag til udviklingen af det europæiske retssamarbejde, og at fastlægge betingelserne for Kommissionens og Europols rolle i forbindelse med Eurojusts virksomhed.
I denne fase har Eurojust-enheden ikke beføjelser til at træffe operationelle beslutninger eller til på egen hånd at igangsætte efterforskning eller indbringe sager for retten. Det er klart, at den naturlige udvikling for Eurojust vil være at nå frem til dette højere stade af retsligt samarbejde. Derfor er det meget vigtige overvejelser, som fru Gebhardt gør sig, og som Kommissionen deler, om sikring af tiltaltes rettigheder, om bestemmelser for databeskyttelse og om sikring af borgernes grundlæggende rettigheder. Vi mener, at EU's charter om de grundlæggende rettigheder er en vigtig orienteringsguide for en løsning på disse spørgsmål.
Vi er enige i ordførerens forslag, og der er kun et enkelt punkt, hvor jeg gerne vil give udtryk for vores forbehold. Man må være varsom, når man fastsætter Eurojusts kompetence, hvad angår forbrydelser, der berører beskyttelsen af Fællesskabernes finansielle interesser. Vi foretrækker, at man taler om kompetence med hensyn til økonomisk kriminalitet. Et af de mere komplicerede spørgsmål er forholdet mellem Eurojust og OLAF, der har beføjelser inden for den første søjle, mens Eurojust er oprettet under den specifikt mellemstatslige tredje søjle. Vi mener derfor, at man bør undgå at give det indtryk, at Eurojust altid skal involveres i sager, hvor OLAF tager initiativ til at sikre beskyttelsen af Fællesskabernes finansielle interesser. Derfor mener vi endvidere, at specificering af de forskellige anvendelsesområder er meget vigtig.
Sluttelig, fru formand, om den kreative fantasifigur, skabt af hr. Dell'Alba, der kaldte Eurojust "EuroSaintjust". For mit eget vedkommende kan jeg sige, at jeg er overbevist om, at Eurojust ikke er et retsinstrument for helgener. Det er et retsinstrument for mennesker, hvor vi er klar over, at der kan være vanskeligheder og nok også nogle farer, men som alt menneskabt er det ikke fuldendt. Det er ikke den hellige inkvisition, men et første skridt mod at sikre beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder og mod kriminalitetsbekæmpelse på europæisk niveau. Det er ikke fuldendt, men det er et nødvendigt første skridt. Jeg håber derfor, at Parlamentet støtter fru Gebhardts betænkning.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.

Martin, David W
Mange tak, fru formand. Som De ved, havde jeg forsædet i går, da de tyrkiske demonstranter brød ind i salen. Det er ikke på nogen måde min hensigt at udskyde afstemningen eller genåbne den debat, vi havde her til formiddag, men jeg synes, det er passende at give udtryk for min tak til parlamentsbetjentene for deres meget effektive og hurtige håndtering af situationen. Jeg synes, deres professionalisme i denne situation fortjener meget anerkendelse.

Formanden
Tak, hr. Martin, for denne erklæring, som vi gerne tager til efterretning.

Queiró
Jeg beder om tilladelse til at tage et minut af Parlamentets tid for at minde om, at der er syv portugisiske statsborgere, der stadig er bortført i Cabinda-enklaven, et område nord for Angola, men som tilhører dette afrikanske land. Det er mennesker, der arbejdede i Cabinda for portugisiske virksomheder, og som derfor intet har at gøre med den uafhængighedskrig, der er foregået i området i årtier.
Fru formand, to af disse gidsler har været holdt fanget i snart et år, jeg gentager, et år i fangenskab, og de fem andre i mere end to måneder! De få oplysninger, som vi modtager, indikerer, at de angolanske myndigheder lige nu udøver et enormt militært pres på området, og de har derfor for nylig beordret alle udenlandske journalister ud. Vi ved derfor ikke, hvad der foregår, og der er slet ingen uafhængige vidner på stedet, og vi frygter derfor naturligvis for, at gidslernes sikkerhed og måske også deres liv kan være i fare. På grund af problemets alvor har jeg for kort tid siden i en meddelelse, som jeg har sendt til Rådet, tyet til at anmode hr. Javier Solana om at gribe ind. Han bør kunne udvirke de nødvendige betingelser for vores landsmænds frigivelse, hvilket er det primære formål med min henvendelse til ham. I lighed med det, som jeg har skrevet i mit brev, fru formand, beder jeg Dem inden for Deres beføjelser om at lade alle bestræbelser nyde fremme og om at lægge diplomatisk pres på gidseltagerne og på de angolanske myndigheder, så de syv gidsler kan få deres frihed tilbage.

Formanden
Hr. Queiró, vi har forstået Deres budskab. Jeg vil se, hvad jeg kan gøre for at afklare denne situation, som virkelig er dramatisk. Klokken er imidlertid 12.20, og vi har et utal af afstemninger... Vi har alligevel hørt Deres budskab.

AFSTEMNING
Gollnisch
Fru formand, jeg har for lidt siden konstateret, at dette punkt, der blev taget af dagsordenen ved Parlamentets afstemning i går ved hjælp af et forslag til forkastelse i henhold til artikel 143, er blevet genopført i henhold til artikel 111, stk. 2. Artikel 111, stk. 2, fastsætter imidlertid udtrykkeligt, at dagsordenen kan ændres i henhold til artikel 143, hvilket havde været tilfældet, eller på forslag af formanden, med andre ord Dem, fru formand, men ordet "eller" angiver retligt set klart et alternativ. Sagt med andre ord, hvis dagsordenen er blevet ændret i henhold til artikel 143, kan den selvfølgelig ikke ændres igen på forslag af formanden. Derfor tager jeg ethvert forbehold vedrørende lovligheden af den kommende afstemning, som har gjort det umuligt for en række parlamentsmedlemmer at tage del i debatten. Jeg mener, at EF-Domstolen skal afgøre denne sag, og jeg tvivler ikke på, fru formand, at den desværre endnu en gang tager afstand fra den lidt lemfældige opfattelse, De har af Deres ansvar.
Inden afstemningen om ændringsforslag 12

Schleicher
Fru formand, jeg beder i henhold til artikel 130, stk. 3, i forretningsordenen om, at der af de tre forslag, som foreligger til afstemning, først stemmes om udvalgets forslag - her kræves en adskilt afstemning, og jeg beder om, at man tager højde for det. Sæt venligst først forslag 12 til afstemning, derefter de andre.
Efter afstemningen om ændringsforslag 54

Leinen
Fru formand, jeg vil gerne bede Dem om, at der først stemmes om ændringsforslag 63. Det drejer sig om et kompromisforslag fra grupperne PSE, De Liberale og De Grønne. En ny situation er opstået. Nu kræves partiernes tilstedeværelse kun i en fjerdedel af staterne. Det ville være mere logisk, om der først blev stemt om det og først derefter om Kommissionens forslag.
Inden afstemningen om ændringsforslag 46

Onesta
Fru formand, tillad mig at foreslå Dem, at det vedtagne ændringsforslag 46 ikke kommer til at betyde, at ændringsforslag 47 bortfalder. Det er efter min gruppes mening en meget hensigtsmæssig tilføjelse, som ikke på nogen måde er i modstrid med ordlyden i artikel 46.

Formanden
Jeg er enig i dette.
Vi har lige vedtaget ændringsforslag 17, det er klart. Ændringsforslag 46 bortfalder til gengæld, og ændringsforslag 47 kan betragtes som en tilføjelse.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0153/2001) af Gebhardt for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retlige Indre Anliggender I. om initiativ fra den Portugisiske Republik, Den Franske Republik, Kongeriget Sverige og Kongeriget Belgien med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om oprettelse af Eurojust med henblik på at styrke bekæmpelsen af grov organiseret kriminalitet (10357/2000 - C5-0396/2000 - 2000/0817(CNS)); og II om initiativ fra Forbundsrepublikken Tyskland med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om oprettelse af en Eurojust-stab (8938/2000 - C5-0343/2000 - 2000/0808(CNS))
Inden afstemningen om ændringsforslag 28

Gebhardt
Fru formand, jeg har endnu en gang undersøgt papirerne og konstateret, at vi allerede med ændringsforslag 7 har stemt om dette emne, som bringes på bane med ændringsforslag 28. Af denne grund er dette uden formål. Jeg går ud fra, at vi senere i samtaler med Rådet kan drøfte dette ganske specielle problem, som er genstand for dette forslag, endnu en gang,
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Fælles beslutningsforslag om situationen i Mellemøsten
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Fælles beslutningsforslag om de transatlantiske forbindelser
(Forslaget til beslutning forkastedes)
Fælles beslutningsforslag om den transatlantiske dialog
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0147/2001) af Cercas for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om meddelelse fra Kommissionen om den fremtidige udvikling for den sociale beskyttelse på langt sigt: Sikre og bæredygtige pensioner (KOM(2000) 622 - C5-0011/2001 - 2001/2003(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0114/2001) af Casaca for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens særberetning nr. 11/2000 om støtteordningen for olivenolie, med Kommissionens svar (C5-0009/2001 - 2001/2001(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0166/2001) af Buitenweg for Budgetkontroludvalget om overslag over Europa-Parlamentets indtægter og udgifter for regnskabsåret 2002 (2001/2062(BUD))
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Gollnisch
Tak, fru formand, jeg ville blot i overensstemmelse med skik og brug her i huset og kvæstorernes anbefalinger sige, at i tråd med den juridiske holdning, der blev fremsat for lidt siden, deltager mine kolleger og jeg ikke i den endelige afstemning om Schleichers betænkning. Det var ikke noget særligt, og jeg vil blot tilføje en kort bemærkning, fru formand. De skal ikke være bange for os og for at give os ordet. Vi tager kun ordet for at henvise til forretningsordenen og vænne os til skik og brug her i huset. Vi er alt i alt ikke så slemme, som man normalt siger.

Formanden
Hr. Gollnisch, jeg kan konstatere, at der samtidig egentlig er tale om en stemmeforklaring. De har således helt ret til at fremkomme med den nu.

Coûteaux
Tak, fru formand, fordi De giver mig ordet efter at have bedt tilhørerne om at forlade salen.
Jeg vil komme med en bemærkning og således henvise til forretningsordenen vedrørende den måde, De som person i to dage har ført forsædet, hvad enten det drejer sig om Schleichers betænkning, afstemningen i går om Strasbourg, hvor De, som De udmærket ved, snød os, eller om den måde, De fordeler ordet på, som da De f.eks. for lidt siden nægtede at give min udmærkede kollega Gollnisch ordet. Jeg protesterer mod den måde, de udøver Deres rolle som formand, og jeg vil gøre Dem opmærksom på, at jeg og nogle af mine kolleger vil sende Dem et åbent brev, som vi vil sørge for at få offentliggjort bredt i den franske presse. Mange tak, fru formand.

Formanden
Godt, jeg tror ikke, at jeg behøver at svare på dette indlæg. Jeg glæder mig meget over, at De vil skrive dette brev, og jeg vil ikke undlade med glæde at besvare det omhyggeligt, hr. Coûteaux, særlig i forbindelse med punktet om, at jeg skulle have snydt Dem under afstemningen i går. Jeg tror, at alle kan bevidne, at denne afstemning fandt sted i fuldstændig objektivitet. Det er ikke min skyld, hvis De ikke var til stede på mødet på afstemningstidspunktet. Jeg beklager! Fru Doyle fremlagde et indlæg til forretningsordenen, og vi ventede... Jeg forstår, at De er irriteret, hr. Coûteaux. Alt dette er virkelig ret dumt! Jeg forstår naturligvis Deres irritation som franskmand, men det er ikke min sag. Jeg er formand for Europa-Parlamentet. Jeg forstår fuldt ud Deres irritation, hr. Coûteaux, tro mig.
STEMMEFORKLARINGER Betænkning af Figueiredo (A5-0155/2001)

Fatuzzo
Fru formand, fru Figueiredos betænkning er meget vigtig. At bekæmpe og afskaffe fattigdommen i Europa er uden tvivl en målsætning, som det hidtil ikke er lykkedes nogen i hele verden at nå. Vil det lykkes Europa? Det håber jeg virkelig for alle Europas fattiges skyld, og blandt dem er der desværre også mange pensionister. Hvis det lykkes os, betyder det, at de fattigste borgere har tre gode feer i Europa, nemlig parlamentsformand Nicole Fontaine, der repræsenterer os alle sammen, kommissær Anna Diamantopoulou, som foreslog dette program, og Ilda Figueiredo, der gennemførte programmet.

Bastos
Ilda Figueiredos betænkning om programmet til bekæmpelse af social udstødelse fortjener vores støtte. Der skal bestemt tilskyndes til samarbejde, så EU og medlemsstaterne kan bekæmpe den sociale udstødelse og udrydde fattigdommen - forhold, som ulykkeligvis stadig er meget nærværende i nogle medlemsstater, eksempelvis i mit eget land, Portugal - med udgangspunkt i kvalitative og kvantitative mål sat op af Rådet og Parlamentet. Kommissionen skal aflægge rapport til Parlamentet og Rådet en gang om året om de fremskridt, der sker inden for dette program. Dialog med aktørerne på dette område på europæisk, nationalt og regionalt niveau, så fattigdom og social udstødelse kan bekæmpes så effektivt som muligt, og øget finansiel støtte til innovative projekter med europæisk merværdi er afgørende faktorer for programmets succes. Med henblik på en fuldstændig gennemførelse af dette program, med besøg på stedet, deltagelse af socialt udstødte og finansiering af ngo-styret indsats, må det finansielle rammebeløb forhøjes til 100 millioner euro inklusivt tekniske og administrative udgifter. Grundfinansieringen af de centrale europæiske netværk, der medvirker i dette arbejde, må også tages op til overvejelse.
En årlig EU-rundbordskonference om social udstødelse, der tilrettelægges i nært samarbejde med formandskabet for Rådet for EU og forberedes i samråd med samtlige berørte aktører, er endnu et initiativ, som bestemt bør gennemføres.
Sluttelig vil jeg gerne gøre opmærksom på de utilstrækkelige kontrolmekanismer med den finansielle støtte til ngo'erne, hvor der må etableres en bedre kontrol, der kan sikre en forsvarlig og samvittighedsfuld anvendelse af de offentlige midler.

Caudron
 Jeg vil erindre om, at formålet med det forslag fra Kommissionen, som danner grundlag for den betænkning, vi diskuterer i dag, er at oprette et EF-handlingsprogram 2001-2005 til støtte for og fremme af medlemsstaternes samarbejde om bekæmpelse af social udstødelse.
Programmets mål er at opfordre medlemsstaterne til at forene deres indsats til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse inden for rammerne af den åbne koordinationsmetode. For at blive mere effektiv skal denne koordination være baseret på nationale handlingsplaner til bekæmpelse af social udstødelse med retningslinjer, der fastlægges på EU-plan. Man har faktisk konstateret, at denne metode fungerer godt på beskæftigelsesområdet.
Europa-Parlamentet drøftede denne tekst i forbindelse med førstebehandlingen i november sidste år under det franske formandskab, der støttede talrige initiativer på det sociale område, og som det lå på hjerte at gøre kampen mod fattigdom til et prioriteret emne på den europæiske sociale dagsorden.
I sin fælles holdning har Rådet helt eller delvis medtaget 25 af de 47 ændringsforslag, Parlamentet vedtog på mødet den 16. november 2000, mens Kommissionen har taget 31 ændringsforslag til sig.
Til min store fortrydelse har Rådet forkastet de vigtigste ændringsforslag. Således har det afvist at henvise til Europarådets reviderede socialpagt fra 1996, hvortil nu kommer EU's charter om grundlæggende rettigheder. Det ville ikke bibeholde finansieringen på 90% af ngo'ernes aktiviteter i forbindelse med programmet til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse, selv om den samme procentsats allerede er blevet accepteret for programmet til bekæmpelse af diskrimination.
Finansieringen af programmet er ligeledes en anstødssten. Europa-Parlamentet, der mener, at man skal bevilge midler til sine planer, ønskede at forhøje budgetbevillingen på 70 millioner euro til 100 millioner euro, men forgæves! Lige så forkastelig er afslaget på klart og tydeligt at opføre Europa-Parlamentets deltagelse i opfølgningen på programmet.
Jeg har selvfølgelig stemt for ændringsforslagene til genindførelse af de bestemmelser, der ikke blev godkendt af Rådet og/eller Kommissionen. Jeg mener faktisk, at dette program skal være så frivilligt som muligt. Det skal være et instrument til fremme af lige muligheder for alle borgere, både kvinder og mænd, og et stærkt politisk signal fra EU. De statistikker, der globalt er tilfredsstillende, hvad angår vækst og beskæftigelse, må ikke få os til at glemme, at alt for mange befinder sig i udkanten af vores samfund.

Crowley
Denne betænkning fokuserer især på at støtte et forstærket samarbejde mellem EU's 15 medlemsstater om at bekæmpe social udelukkelse. Jeg tror, at det er meget vigtigt, at vi alle i en samarbejdets ånd hjælper hinanden med at sikre, at problemerne med social udelukkelse bliver løst i Fællesskabet.
I denne forbindelse glæder jeg mig meget over etableringen af det nye udvalg om social beskyttelse, som er medtaget som en af ændringerne i Nice-traktaten. Et program med fællesskabsaktioner til bekæmpelse af social udelukkelse må støttes fuldt ud. EU er økonomisk stærk, men der er stadig nogle afgørende sociale problemer i mange land- og byområder.
Sagen er, at langtids- og ungdomsarbejdsløshed er stærkt koncentreret i visse områder inden for EU. Den er faktisk koncentreret på mange sorte pletter. At få initiativer på plads til at løse problemet med social udelukkelse og at skabe muligheder for de underprivilegerede i vores samfund må være en central politik for enhver regering i EU.
Det princip, som dette nye fællesskabshandlingsprogram hviler på, er at skabe en åben metode til koordinering mellem medlemsstaterne om at bidrage til at udrydde fattigdom og social udelukkelse. Det kan nås ved at sætte præcise mål, der skal integreres i de nationale handlingsplaner, og ved at iværksætte politikker til fremme af lige muligheder.
Gennemførelsen af Det Socialpolitiske Handlingsprogram 2000-2005, sådan som det er offentliggjort af Kommissionen, vil også hjælpe med til at bekæmpe social udelukkelse. Der vil blive lagt særlig vægt på at etablere ordninger, der skal hjælpe de langtidsledige såvel som dem, der kommer tidligt ud af skolen. Der vil også fortsat være national støtte til lokale jobskabelsesprogrammer i henhold til subsidiaritetsprincippet. Der vil også ske en forbedret koordinering af programmerne med hensyn til informationssamfundet, moderne telekommunikation og internetrelaterede aktiviteter.
Vi ønsker ikke at bygge et Europa i to etager eller et Europa med nogle, der har, og nogle, der mangler. Det er meget vigtigt, at der gives uddannelses- og oplæringsmuligheder for de ufaglærte. Det er lige så vigtigt, at man giver mulighed for omskoling til dem, der allerede er på arbejdsmarkedet. Partnerskab er til enhver tid nøglen, og det er meget vigtigt med konsultationer mellem alle berørte parter, hvis problemet med social udelukkelse skal kunne løses på kort snarere end langt sigt.

Lambert
Min gruppe er glad for at kunne støtte Figueiredo-betænkningen og komplimenterer ordføreren for hendes engagerede holdning til dette spørgsmål.
Vi føler, at den forøgede finansiering, som der er stillet forslag om, er af afgørende betydning, hvis vi skal kunne gøre noget alvorligt for at tage fat på social udelukkelse og fattigdom. Det er indlysende, at der er mange mennesker i EU, som det nuværende økonomiske system ikke giver en tilstrækkelig levestandard, og før vi skubber ansøgerlandene i samme retning, må vi vide, hvad vi kan gøre, som er mere effektivt til at imødekomme folks behov. Det er klart, at vi har et betydeligt antal fattige arbejdstagere og folk, som slet ikke kan arbejde eller i hvert fald ikke på fuld tid, og vi må se, hvad vi kan gøre for at sikre, at de får en tilstrækkelig indkomst og andre muligheder, der sætter dem i stand til at deltage i samfundslivet. Vi kan ikke antage, at arbejde er den eneste aktivitet, der gør folk til værdifulde borgere.
Unge mennesker, dem fra de etniske mindretal, de ældre, handicappede, de hjemløse, de sindslidende og mange andre føler sig på mange forskellige måder udelukket fra vores samfund.
Derfor støtter vi ordførerens opfattelse, at der er behov for et bredere organ til at evaluere, hvordan handlingsprogrammet fungerer. Vi afviser den opfattelse, at kun medlemsstaternes regeringer skal evaluere deres eget valg af forskning og andre aktiviteter. De er ikke de fattige eller socialt udelukkede, så der er behov for, at det civile samfund bliver involveret i evalueringen for at hjælpe med til at sikre, at Kommissionen og medlemsstaterne er på rette kurs i deres holdning, og for at give større gennemskuelighed.
Medlemmerne af Europa-Parlamentet repræsenterer mange af de fattige og socialt udelukkede og har også værdifuld erfaring, som de kan medbringe til en evaluering. Det er af afgørende betydning, at vi får denne mulighed.
Betænkning af Ferber (A5-0138/2001)

Fatuzzo
Fru formand, der er tale om en tilpasning af budgettet for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitiks systemer og administrative tilrettelæggelse.
Den engelske general White fra den kommende europæiske interventionsstyrke møder den italienske kaptajn Rossi. De er begge ældre pensionister fra den kommende europæiske interventionsstyrke. "Hvordan har du det?", spørger kaptajnen. "Jeg har det godt, hvordan har du det?", svarer generalen. "Ikke så godt", svarer italieneren. "Hvorfor ikke?" "Fordi min pension ikke er ret stor", siger den italienske kaptajn. "Jamen dog", fortsætter englænderen, "min pension er til gengæld meget stor." "Hvor stor er den? Den er jo tre gange så stor som min! Hvordan kan det være, at pensionerne til de generaler, der har været aktive i den europæiske interventionsstyrke, er så forskellige? Vi skal huske at bede hr. Fatuzzo om at gøre opmærksom på, at det ville være en god idé, om lønningerne og pensionerne i den kommende europæiske hær var ens for alle."

Miranda
Rådets forslag til tillægs- og ændringsbudgettet 2/2001 (TÆB) sigter på at videreføre og styrke udviklingen af en fælles europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik (ESFP) gennem oprettelse af tre nye direktorater i Rådets generalsekretariat, ansættelse af 51 personer, betaling af dagpenge til udlånte, nationale militæreksperter samt indkøb af telekommunikations- og databeskyttelsesudstyr. Der oprettes således forvaltningsstrukturer for ESFP, hvilket vil sætte fart i EU's militariseringsproces, en proces, som vi er imod, og som alene retfærdiggør, at dette TÆB og Ferber-betænkningen forkastes. Hr. Ferber ikke alene undlader at drage rimeligheden af denne proces i tvivl, men han "glæder sig over, at Rådet med dette TÆB har besluttet at iværksætte en ny europæisk forsvarspolitik", men beklager samtidig, at den ikke mere er integreret i første søjle.
Der er imidlertid også institutionelle og tekniske spørgsmål, der kræver en kommentar. Ved at disse operationelle udgifter indføjes som administrative udgifter for Rådet, blander man dels udgiftskategorierne sammen, dels fjerner man muligheden for demokratisk kontrol af samme, især for Parlamentet, som derved i praksis giver afkald på sin budgetkompetence. Ud over disse spørgsmål om demokrati og gennemskuelighed øger man også presset på udgifterne i kategori 5 - administrative udgifter - på et tidspunkt, hvor man forbereder EU's udvidelse. Det forslag om forkastelse, som Gruppen De Grønne har fremsat, angår kun disse to sidste spørgsmål, og Ferber-betænkningen accepteres i alt væsentligt, ligesom der ikke er nogen overvejelser over de grundlæggende spørgsmål ved ESFP. Vi kan derfor ikke stemme for forslaget om forkastelse.
Betænkning af Schleicher (A5-0167/2001)

Fatuzzo
Fru formand, Pensionistpartiet, som jeg repræsenterer her i Parlamentet, stemte for vedtægten for og finansieringen af europæiske politiske partier. Som hr. Maaten sagde i sin redegørelse, da han tog ordet på Den Liberale Gruppes vegne, er jeg overbevist om, at Europa ikke mindst bliver skabt ved de europæiske politiske partiers hjælp. Efter min mening ville det være hensigtsmæssigt at lade de europæiske politiske partier deltage i de nationale valg i stedet for at lade de nationale politiske partier deltage i valgene til Europa-Parlamentet. Europa skabes ved, at vi begynder at oprette europæiske politiske fora. Så længe vi har de nationale partier, får vi aldrig et Europa. Derfor håber jeg, at der snart kommer en liste til valgene til Europa-Parlamentet, hvor vi, der er valgt på EU-plan, udgør mindst 10%.

Ortuondo Larrea
Fru formand, traktaten om Den Europæiske Union og chartret om grundlæggende rettigheder anerkender de politiske partiers vigtighed og nødvendighed på europæisk plan for at fremme integrationen.
Imidlertid mener jeg, at kravet om, at et politisk parti skal være repræsenteret i mindst fem medlemsstater, altså i 33% af medlemsstaterne, for at opnå finansiering, er overdrevet restriktivt og giver den opfattelse, at man ønsker at lukke dørene for nye idéer og nye måder at opfatte politik på.
Hvad ville der ske, hvis man i en stat krævede, at et parti skulle vinde mandater i 33% af valgkredsene for at blive et godkendt som parti med ret til offentlige midler og finansiering?
Resultatet ville være, at mange partier i forbundsstaterne og regionerne ikke ville være repræsenteret i de statslige parlamenter, og dette ville give mindre demokrati, mindre integration og mindre Europa.
Det samme er tilfældet med de europæiske partier. Hvis vi ønsker at fremme integrationen og styrke en bredere politisk opmærksomhed og vilje, bør vi reducere denne begrænsning og allerede nu bestemme, at repræsentation i tre medlemsstater er tilstrækkelig til at blive betragtet som et europæisk parti. Vi må endvidere huske, at de, der er små i dag, kan være store i morgen. Vi må ikke lukke dørene for fremtiden.

Speroni
Med vedtagelsen af denne betænkning ønskede de store partier at rage skatteydernes penge til sig for at blive finansieret. Principielt er vi ikke modstandere af en offentlig finansiering af partierne, men vi er modstandere af en sådan form for diskrimination, der er baseret på to faktorer, nemlig antallet og området. Med denne betænkning udelukker man nemlig de partier, som forsvarer den territoriale identitet, selv om disse partier har en betydelig størrelse. Et parti kan således repræsentere hele 80% af landet, men bliver alligevel udelukket, hvis ikke det har europæiske forbindelser. Det ville f.eks. svare til, at man i Italien ikke gav Südtiroler Volkspartei eller Union Valdôtaine adgang til offentlig finansiering. Det er en dybt uretfærdig betænkning, og derfor stemte vi imod den.

Paasilinna
Fru formand, jeg takker Dem for en dygtig og objektiv mødeledelse. Mit indlæg drejer sig om Schleicher-betænkningen om vedtægt for og finansiering af europæiske partier. I betænkningen er partiernes egen finansieringsandel angivet til kun 25%, ergo er støtten på 75%, hvorfor jeg mente, at støtte fra virksomheder ikke var nødvendig. Man skal også tilvejebringe noget med aktiviteterne, og desuden skal der også hentes støtte fra medlemmerne! Det var derfor, at jeg stemte imod donationer fra virksomhederne. Også for øvrigt er jeg af den opfattelse, at umådeholden pengeanvendelse er begyndt at fordreje valgene, hvilket valget i Italien er et godt eksempel på. Den kan fordreje valgene også fremover, og derfor skal der findes en grænse for pengeanvendelse i forbindelse med valget.

Gollnisch
Fru formand, med Schleichers betænkning kommer man ikke ind på korruptionens vej, men den institutionaliserede korruptions vej.
De store partier, de partier, som er på vej ud, og de etablerede partier vil få forbeholde sig ret til et oligopol, ja, ligefrem, monopol på finansiering af deres valgkampagner og propaganda. De berøver naturligvis de partier, der ikke er tilstrækkeligt store, denne mulighed.
Det er imidlertid ikke tilstrækkeligt, hvilket kun få talere har bemærket, at være et parti på et europæisk grundlag, hvilket allerede er forkasteligt, som min kollega Speroni bemærkede. Det er ikke nok at være europæisk, man skal også være europatilhænger. Partierne skal ligeledes som nævnt i ændringsforslag 2 til betragtning 2 overholde de grundlæggende rettigheder i overensstemmelse med traktatens bestemmelser og charteret om grundlæggende rettigheder.
Hvad med de, der anfægter traktaterne? Hvad med de, der anfægter charteret om grundlæggende rettigheder? De vil være parier, forarmede og udstødte. De får ikke mulighed for finansiering. De vil blive forfulgt. De vil ligesom i Belgien blive overvåget af politiet. De vil blive slæbt for retten. Vi får et totalitært system, der ellers ikke eksisterer mere efter jerntæppets fald.

Berthu
 Kommissionens forslag til en vedtægt for og finansiering af europæiske politiske partier mangler ligesom Schleichers betænkning, der støtter det, ethvert retsgrundlag, som jeg forklarede under den egentlige debat. De største føderalistiske gruppers modstand mod alligevel at gå videre med vedtagelsesproceduren viser, i hvilket omfang retten reelt overholdes i det Europa, de er ved at opbygge. Det samme kan for øvrigt siges om den franske regering, som i sin meddelelse af 9. maj ikke ser noget upassende i at anvende artikel 308 i et sådant tilfælde.
I grunden vender betænkningen den logiske udvikling i et frit samfund på hovedet. På nationalt niveau etableres de politiske partier af borgerne, næres af deres deltagelse og først på et andet stadie kan de eventuelt ved lov bevilges et offentligt tilskud. Med den ny tekst bliver det omvendt på europæisk niveau. Den offentlige finansiering over EU-budgettet vil betyde, at nye europæiske politiske partier "dukker op", som i dag ikke eksisterer eller har et reelt omfang.
Fordærvelsen standser imidlertid ikke der. Snart vil der blive henvist til disse kunstige skabninger for at berettige eksistensen af en såkaldt "europæisk politisk scene", der vil blive etableret som bevis på, at det "europæiske demokrati" fungerer godt. Dette "europæiske demokrati", der i det store og hele er opdigtet, vil på sin side tjene til at retfærdiggøre, at de nationale demokratier, som er de eneste virkelig reelle, fratages kompetence. Denne antidemokratiske maskine til udplyndring af befolkningerne kører for fuld omdrejning og aktiveres øjensynligt af belønning som lokkemad, da de spøgelser, der i dag kalder sig "europæiske politiske partier" og støttes af deres venner i Europa-Parlamentet, utålmodigt venter på det øjeblik, hvor de kan forsyne sig af de offentlige midler.
Til disse principielle årsager, der ligger til grund for vores modstand, kommer mange andre grunde, der er forbundet med denne betænknings uregelmæssighed. Den giver en "vedtægt" til politiske partier, som burde forblive frie, den kommer med udflugter for at gavne tilhængerne af supranationalitet, den indfører en egentlig politisk lov og ret, den indfører en uforsvarlig forskelsbehandling på bekostning af nationale partier, der agerer direkte på europæisk niveau. Sådanne betænkninger viser, i hvilket omfang der i Frankrig mangler en kontrol af, om akter fra afledt fællesskabsret er i overensstemmelse med forfatningen.

Blak, Lund og Thorning-Schmidt
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Ursula Schleicher om vedtægt for og finansiering af europæiske politiske partier.
Traktaten indeholder bestemmelser om de politiske partier. Det vigtigste formål med denne vedtægt er at skabe åbenhed og gennemsigtighed med finansieringen af de europæiske politiske partier. Europa-Parlamentets ændringsforslag er en væsentlig opstramning af Kommissionens forslag, som vi helt kan støtte. Et vigtigt punkt er de krav om repræsentativitet, der stilles til europæiske partier. Vi er af den opfattelse, at kravene ikke skal være så skrappe, at det kun er de store partier, der er omfattet af reglerne. Det er vigtigt at anerkende, at også mindre partier, ikke mindst i forbindelse med udvidelsen, bidrager væsentligt til det europæiske demokrati.

Bonde og Krarup
Vi har stemt imod betænkningen af to fundamentale grunde:
Den første grund vedrører indholdet af betænkningen. Det er i modstrid med demokratiske principper at favorisere større politiske grupperinger i forhold til mindre grupperinger. Tankegangen er entydigt at give de største politiske grupper i Europa-Parlamentet en økonomisk fordel, uden at det på nogen måde fremgår, om de repræsenterer folk i de forskellige lande bedre end de mindre grupper. Den anden grund vedrører den retslige uklarhed og manglende fundering i traktaterne samt formandens helt uacceptable genfremsættelse af forslaget, selv om det blev vedtaget at afvise behandlingen i henhold til forretningsordenens artikel 143.

Figueiredo
Det er velkendt, at vi er imod, at der oprettes "europæiske politiske partier" eller andre organisationsformer med overnationale karakteristika, eftersom det at gå videre ad den vej helt klart betyder endnu et skridt i styrkelsen af EU's føderalistiske orientering og forudskikker foranstaltninger i samme retning. Selv om dette initiativ om de europæiske partier fremlægges på en sådan facon, at det imødegår Revisionsrettes kritik af finansieringen af de politiske grupper i Europa-Parlamentet, hidrører det fra de dominerende kræfter i EU, men der findes ikke nogen reel opbakning til, at der oprettes sådanne "europæiske partier", eftersom Nice-traktaten endnu ikke er blevet ratificeret af et eneste nationalt parlament i nogen af medlemsstaterne. Til sidst skal det også nævnes, at vi er principielt uenige i utallige aspekter af det aktuelle forslag, navnlig med hensyn til kriterierne for partiernes dannelse og finansieringsmuligheder.

Inglewood
I hele Europa er finansieringen af de politiske partier plettet af fusk, hvilket er dårligt for politikken i et demokrati. Derfor mener jeg, at den europæiske finansiering af de politiske aktiviteter på europæisk niveau, hvad enten det er for eller imod EU, skal overvejes alvorligt, så længe disse aktiviteter holder sig inden for accepterede rammer af vestlige værdier.
Ikke desto mindre har jeg alvorlige forbehold angående nogle af detaljerne i forslagene i betænkningen, og jeg mener også, at den savner et ordentligt retsgrundlag.

Korakas
 Selv om Nice-traktaten med dens bestemmelser om finansieringen af de europæiske politiske partier endnu ikke er ratificeret af medlemsstaterne og trådt i kraft, har Rådet og det relevante parlamentsudvalg unødigt travlt med at sætte betænkningen om vedtægt for og finansiering af europæiske politiske partier til afstemning i Parlamentets plenum. Påskuddet for dette hastværk er EU's angivelige interesse for den dalende valgdeltagelse. Dette argument har ikke et gran af sandhed i sig, som det i øvrigt både fremgik af den store deltagelse i det seneste valg i Italien og også kommer frem i de relevante undersøgelser, der taler om desillusionering og ligegyldighed hos vælgerne (fordi der mangler konsekvens mellem ord og handling hos de borgerlige partier) over for intrigerne i Bruxelles og Strasbourg. Denne afstandtagen vil vokse yderligere, hvis der oprettes europæiske partier, der vil have endnu løsere tilknytning til vælgerne.
Med særlige økonomiske incitamenter som lokkemad fastsættes i realiteten bindende lovregler om de europæiske partiers oprettelse og funktion. Disse strenge forpligtelser vedrører dels vedtægterne dels den valgmæssige styrke, som et parti skal have, for at det kan betragtes som europæisk og være berettiget til finansiering. Således skal partiet have klare europæiske målsætninger som f.eks. europæisk integration, selv om dets holdning kan forekomme at være i modstrid hermed. Ordet "forekomme" er meget mistænkeligt. Vil et parti, der som KKE ikke alene forekommer at have, men har en holdning, der er klart imod den europæiske integration, blive godkendt? Længere nede i teksten står der, at et politisk parti ikke kan betragtes som europæisk, hvis det har en erklæret uforsonlig holdning. Vil en uforsonlig holdning over for fascisme for ikke at tale om en uforsonlig holdning over for klassekamp og udnyttelse af arbejderklassen hindre, at et parti kan betragtes som europæisk?
Hvad angår partiets valgmæssige styrke, foreslås det, at det enten skal have valgte medlemmer af Europa-Parlamentet eller af de nationale parlamenter i mindst fem medlemsstater (eller i 1/3 af medlemsstaterne eller 1/4 ifølge afstemningen i dag), eller at det ved det seneste valg til Europa-Parlamentet har opnået mindst 5% af stemmerne i mindst fem medlemsstater (eller i 1/3 eller 1/4 af medlemsstaterne). Dette er direkte indblanding i de enkelte landes valgsystemer, idet der indføres høje procentsatser, som i praksis udelukker dem, der taler mod det såkaldte "europæiske ideal", det vil sige EU's imperialistiske natur.
Endelig fastsættes det i gennemsigtighedens navn, at bidrag til partierne skal offentliggøres. Men da der ingen grænser er for bidragets størrelse, kan man formode, at der vil komme til at stå navnene på de medlemmer eller venner af et parti, som støtter dette. Betænkningen betragter forbuddet mod offentlige virksomheders donationer til et parti som en landvinding, hvad gennemsigtighed angår. Det ville ikke være så godt, hvis den havde sagt det modsatte! Problemet er imidlertid donationerne fra den magtfulde private sektor, som ikke nævnes med et eneste ord.
Forsøget på at gennemtvinge oprettelsen af europæiske partier er en grov indgriben i de enkelte landes politiske systemer. Formålet er at svække de nationale partiers rolle, navnlig modstanderpartierne. Partierne er instanser, som bør udtrykke deres medlemmers frie vilje, både i deres program og i bestemmelserne for deres virksomhed. Når man oppefra vil oprette europæiske politiske partier, er formålet at få befolkningerne til at acceptere den imperialistiske integration af EU som en ensrettet vej, som en skæbnebestemt og obligatorisk proces, at overdøve modstandernes røst - og om muligt lukke dem ude af Europa-Parlamentet - og fjerne arbejdstagerne endnu længere væk fra de beslutningscentre, hvor man træffer de afgørelser, der har direkte betydning for dem.

Meijer
Partier skal være organisationer nedefra, ikke ovenfra. Rigtige partier opstår ikke, fordi en stats strukturer har brug for at organisere konkurrencen ved valgene, men fordi der er en gruppe mennesker med fælles idéer, interesser og aktiviteter. Tilhængerne af en europæisk flerfolkeslagsstat har imidlertid opdaget, at der ikke er en europæisk offentlig mening. Kunstigt, ovenfra, vil de nu skubbe ledere og strukturer frem, som skal forsøge at skabe sådan en mening. Fire samarbejdsforbund af mere eller mindre ligesindede partier i forskellige medlemsstater har i mellemtiden organiseret sig som et europæisk parti, og for en del støtter de dette parti med penge fra deres fælles grupper i Parlamentet. Forslaget er efter min mening især et middel til at lovliggøre dette misbrug. Uddelingen af skattepenge til partier og regler, som pålægges af staten, for partierne øger borgernes manglende tillid til det, som de betragter som en politisk elite. Et centralistisk organiseret europæisk parti kan føre til, at medlemmernes engagement, partidemokratiet og de pr. medlemskab forskellige prioriteringer skubbes til side inden for en fælles politisk strømning. Selv om det er positivt, at forslaget ikke forskelsbehandler partier på grundlag af deres karakter og omfang, og at donationer fra virksomheder er forbudte, stemmer jeg imod.

Miller
Labour-medlemmerne af Europa-Parlamentet støtter forslaget om at fastlægge klare og gennemskuelige retningslinjer for den måde, de europæiske politiske partier skal virke på, og for forvaltningen af deres finanser.
Der eksisterer allerede europæiske politiske partier, og de får offentlige midler via deres politiske grupper i Europa-Parlamentet. Det er derfor vigtigt, at vi giver regler for dette. De nye regler vil gøre systemet mere synligt, mere åbent, mere gennemskueligt og frem for alt mere fair.
Demokratiet kræver partier, som kan give vælgerne et valg og artikulere deres synspunkter. På europæisk niveau minder de os om, at der med hensyn til de fleste politiske anliggender ikke hersker meningsforskelle mellem medlemsstaterne, men mellem forskellige filosofier og politiske synspunkter, som findes i alle medlemsstater.

Sacrédeus
Jeg har stemt imod betænkningen af følgende årsager. Der er ikke et retligt grundlag i artikel 308 i traktaten til at give Europa-Parlamentet hjemmel til at behandle denne sag på dette tidspunkt. Vedtægterne får en demokratisk og finansielt ekskluderende virkning og forekommer desuden at være diskriminerende, idet der indføres høje tærskler for, at et parti betragtes som et europæisk parti. Dermed værnes der ikke om retfærdigheden for og beskyttelsen af minoriteter. Der er ydermere en åbenbar fare i amerikansk politisk retning ved, at virksomheder gives ret til at give finansiel støtte til dem, som godkendes som europæiske politiske partier.
Tidligst i slutningen af 2001 vil samtlige 15 medlemslandes parlamenter og regeringer have ratificeret Nice-traktaten. Først på det tidspunkt kan spørgsmålet om finansiering af europæiske politiske partier behandles af Europa-Parlamentet. Afgørelsen i dag er forhastet.
Det vil blive afprøvet ved EF-Domstolen i Luxembourg, om artikel 308 i traktaten virkelig kan påberåbes som en retlig begrundelse. Det er min overbevisning, at dagens afgørelse i så fald vil blive erklæret traktatstridig og dermed ophæves.
I artikel 308 står der følgende: "Såfremt en handling fra Fællesskabets side viser sig påkrævet for at virkeliggøre et af Fællesskabets mål inden for fællesmarkedets rammer, og denne traktat ikke indeholder fornøden hjemmel hertil, udfærdiger Rådet på forslag af Kommissionen og efter at have indhentet udtalelse fra Europa-Parlamentet med enstemmighed passende forskrifter herom."
For at skattefinansieret partistøtte kan komme på tale til en partisammenslutning på europæisk niveau, mener Europa-Parlamentet, at den skal have mindst 5% af stemmerne i mindst en tredjedel af medlemslandene eller være repræsenteret i Europa-Parlamentet, i et nationalt eller et regionalt parlament i en tredjedel af medlemslandene. Kommissionen vil ikke godkende et relativt tal, men kun et fastsat antal medlemslande (fem uanset EU's størrelse).
Europa-Parlamentet sætter den demokratiske tærskel påfaldende højt, alt for højt. Store borgergrupper med repræsentanter i Europa-Parlamentet kan blive udelukket fra denne skattefinansiering af partier på europæisk plan.
Formuleringen i artikel 3 om opfattelsen af europæiske politiske sammenslutninger og nationale partier vidner om et fremtidssyn, jeg på ingen måde deler: "partiet eller dets nationale afdelinger".
Nu har Europa-Parlamentet slået de nationale politiske partier fast som "nationale afdelinger", en form for distriktsorganisationer til det, man kalder europæiske politiske partier, og som man mener, at skatteyderne rundt om i Europa skal hjælpe med finansieringen af.
De Kristelige Demokrater i Sverige, anført af Birger Ekstedt ved starten i 1964 og fra 1973 af Alf Svensson og opbygget af pionerer med stor offervilje, udholdenhed og tro på det kristne menneskesyns og etikkens og familiesynets grundlæggende betydning for samfundet, er betydeligt mere presserende og vigtigere for demokratiet, end at det kan beskrives som "nationale afdelinger".

Souchet
 Den debat, behandlingen af Schleichers betænkning har givet anledning til under denne plenarforsamling, er afslørende for den meget foruroligende anti-demokratiske skæve udvikling i fællesskabsinstitutionerne og især her i Parlamentet.
Demokrati er først og fremmest at værne om lov og ret. Alle ved imidlertid godt, selv de, der påstår det modsatte, at dette forslag til finansiering af europæiske politiske partier ikke har noget retsgrundlag. Artikel 191 kan ikke, som hr. Berthu har gjort opmærksom på, danne grundlag for at anvende artikel 308. EF-Domstolens retspraksis er soleklar på dette punkt. Der eksisterer ingen fællesskabskompetence. Flertallet her i Parlamentet foregiver imidlertid ligesom Kommissionen, at de ikke ved det, fordi det, der står på spil, er af afgørende betydning for de føderalistiske partier og deres ideologi. Det, det drejer sig om, er på den ene side økonomisk tilførsel til en række store partier, hvor medlemskontingentet ikke længere er tilstrækkeligt til at holde liv i bureaukratiet. De strenge nationale bestemmelser til bekæmpelse af korruption begrænser denne tilførsel stærkt, og det drejer sig på den anden side om etableringen af et nyt instrument til tvungen føderalisering, som vil begrænse folkenes valgfrihed.
Demokrati er endvidere gennemskuelighed. Man kan imidlertid frygte, at den finansieringsordning for supranationale europæiske partier, som Kommissionen og Schleichers betænkning foreslår, bliver en fortrinsberettiget korruptionskanal, især til hvidvaskning af sorte penge, når det bliver muligt for juridiske personer at give ubegrænsede gaver, og gaver fra fysiske personer accepteres inden for en særdeles løs ramme. En europæisk finansiering kan således gøre det muligt at omgå og modarbejde de nationale bestræbelser, der skal forbedre finansieringen af de politiske partier og gøre den gennemskuelig ved at fastsætte meget strenge bestemmelser herfor.
Demokrati er ligeledes respekt for minoriteter. Den måde genoptagelsen af drøftelsen af Schleichers betænkning, efter at Parlamentet havde erklæret den for uantagelig, blev tvunget igennem i morges af et arrogant flertal, som ikke bekymrer sig ret meget om at håndhæve lov og ret, såsom de foruroligende kommentarer fra hr. Barón Crespo, der kaldte mindretallet her i Parlamentet for "kommandostyrke", er yderst bekymrende. Flertallet i det parlament, der bryster sig af at belære alle om respekten for minoriteters rettigheder, burde begynde med at respektere minoriteten i dens egen midte.

Van den Berg
For et demokratisk Europa er det vigtigt at have europæiske partier. De giver borgerne mulighed for direkte at stemme på et parti. Valgene, med europæiske lister og kandidater, skal være grundlaget for sammensætningen af Kommissionen.
For at danne seriøse europæiske partier skal der være et godt lovmæssigt grundlag. I den forbindelse er fastsættelsen af gennemskuelige finansieringskriterier og sikringen af politikernes og de politiske partiers uafhængighed vigtig. Vi kan ikke købes. Det er umuligt at tage imod penge fra statsvirksomheder eller erhvervslivet, ikke en gang små beløb. Vi arbejder for de borgere, som har valgt os.
Bruxelles er et tiltrækkende sted for erhvervslivets lobby. Lobbyister udfører ofte nyttigt arbejde ved at informere os. Men i betragtning af de af og til modstridende interesser mellem Parlamentet og f.eks. den farmaceutiske industri (priser på aids-medicin) eller bilindustrien (miljøstandarder) kan vi umuligt acceptere deres penge.
Nu, hvor vi er i opbygningsfasen af europæiske partier, er det bedre at gøre alt godt med det samme ved at skabe én europæisk norm. Jeg anmoder De Grønne, Den Liberale Gruppe og de kristelige demokrater om at støtte denne norm.
Betænkning af Jové Peres (A5-0137/2001)

Fatuzzo
Det er næsten frokosttid, fru formand. Kan De ikke mærke duften af olivenolie på den napolitanske mozzarella og de syditalienske tomater, der serveres med lidt parmesan og et godt glas rødvin eller øl? Det er Middelhavskosten, der får italienerne til at leve så længe, og som får dem til at være pensionister så længe, selv om finanserne og de forskellige regeringers finansministre ikke er glade for dette. Når jeg ser sådan et billede for mig, fru formand, kunne jeg så lade være med at stemme for en betænkning, der tager sigte på at øge og regulere olieproduktionen, så vi altid har olivenolie i Europa?

Blak, Lund og Thorning-Schmidt
. De danske socialdemokrater har i dag stemt imod Parlamentets betænkning om olivenolieordningen. Betænkningen anerkender ikke, at der har været en omfattende svindel med olivenstøtteordningen, og den er negativ over for Kommissionens forslag om ændringer i støtten. I øjeblikket giver EU støtte pr. t olivenolie. Denne form for støtte kræver kontrol af den faktiske produktion. Denne kontrol har slet ikke fungeret tilfredsstillende. Medlemstaterne har været alt for dårlige til at kontrollere.
Kommissionen foreslår på længere sigt at indføre støtte pr. oliventræ i stedet for pr. t olivenolie. En sådan støtteform kræver indførelse af et såkaldt geografisk informationssystem, så producenternes dyrkningserklæringer kan kontrolleres ved hjælp af luftfotografier. Kommissionen foreslår at forlænge det nuværende system i 2 år, indtil et sådant system er på plads. Vi støtter Kommissionens forslag og håber på, at hele sektoren kan blive reformeret sammen med resten af landbrugspolitikken under det danske formandskab om 2 år.

Korakas
 De ændringsforslag, som stilles af Landbrugsudvalgets ordfører, er bedre end Kommissionens forslag, men de lader sig alligevel fange ind af forordningens tankegang og går uden om de basale spørgsmål, som i dag optager producenterne af olivenolie og markedet for olivenolie, nemlig ophævelsen af interventionsordningen, handelsindustriens og de multinationales immunitet og ublu fortjeneste, de lave kvoter og de tilintetgørende medansvarsbøder, det vil sige de katastrofale følger af forordning nr. 1638/98, som førte til olivenoliemarkedets sammenbrud, til at priserne blev sat på nedværdigende lave niveauer, og til at producenterne, som alle er små og mellemstore landbrugere i ufrugtbare områder og øområder, må se deres indkomst gå op i røg.
Kommissionen kender disse konsekvenser og ignorerer dem forsætligt, og den overvejer ikke engang at genindføre interventionsordningen for at sikre producenterne en mindsteindkomst, den kommer ikke med forslag til at øge kvoterne, så i det mindste den nuværende produktion dækkes, men lader, som om den koncentrerer sin opmærksomhed om olivenoliens kvalitet, som om det hidtil sundeste og bedste produkt for forbrugernes helbred var helt uegnet til forbrug. Kommissionens angivelige interesse for olivenolies kvalitet er en hyklerisk afledning. For samtidig med at den lader, som om den er interesseret i kvaliteten, tillader den, at man blander olivenolie med forskellige frøolier og sælger denne blanding, fordi man herved får afsat store mængder frøolie, som ernæringsmæssigt overhovedet ikke kan sammenlignes med olivenolie, og fordi denne blanding giver handelsindustrien og de multinationale firmaer en langt større fortjeneste. Hvad der klart afslører Kommissionens undergravende hensigter og himmelråbende hykleri, er også, at man undersøger, om der kan gennemføres foranstaltninger såsom støtte pr. træ, idet man lader hånt om de drastiske følger, dette vil få dels for olivenlundene, men også for produktets kvalitet, for beskæftigelsen og for producenternes indkomst.
Alt dette sker samtidig med, at Kommissionen indfører bestemmelser, der gør blandinger lovlige, det vil sige forfalskning af olivenolie, og man afskaffer distribution og salg af olivenolie i emballage, der rummer over fem liter, med den begrundelse at man vil undgå forfalskning, som om forfalskning ikke kan ske, hvis emballagen rummer under fem liter. Heller ikke denne foranstaltning har til formål at forbedre kvaliteten, men tjener handelsindustriens og de multinationale firmaers monopolisering af handel med og distribution af olivenolie.
Hvis der skal gøres noget ved den aktuelle katastrofale situation for producenterne, kræver det ændringer af den fælles markedsordning for olivenolie og ikke bare nogle interventioner inden for sekundære områder. Desværre bruger Kommissionen den græske regerings medskyldighed til at dække over sine uacceptable aktiviteter.
Betænkning af Gebhardt (A5-0153/2001)

MacCormick
Fru formand, det var en beklagelig omstændighed ved det dokument, som fru Gebhardts betænkning var en reaktion på, at Parlamentet, som jeg sagde i begrundelsen, kommenterede beskyttelsen af individuelle rettigheder detaljeret, selv om der ikke stod noget om dem i Rådets tekst. Det forekommer mig, at hvert skridt, som vi med rette tager, og tager i denne retning, samtidig skal være et skridt, der anerkender den stærkest mulige beskyttelse af retten til forsvar og rettigheder for personer, der er anklaget for forbrydelser overalt i Unionen. Det bør ikke blive en måde, hvorpå man kan nå frem til den laveste fællesnævner for beskyttelse. Det må være sådan, at folk, der er inddraget i straffesager, overalt får den højeste grad af respekt for deres ret til forsvar.
Må jeg sige, at bestemmelsen om nationale repræsentanter tillader suppleanter? Jeg håber, at Det Forenede Kongerige, når det udpeger deltagere, vil bemærke, at der er to forskellige strafferetlige systemer i Det Forenede Kongerige.

Fatuzzo
Fru formand, ved aspargesfesten i går aftes, som jeg deltog i - jeg vil gerne takke Strasbourgs borgmester for invitationen til denne fest og Dem, fru formand, fordi De muliggjorde og koordinerede denne vigtige årlige venskabsbegivenhed - havde jeg en pensioneret dommer til bords. Mens vi spiste asparges, snakkede vi selvfølgelig om løst og fast, og jeg benyttede mig af lejligheden til at spørge ham om betydningen af fru Gebhardts betænkning, nemlig om det er rigtigt at oprette Eurojust. Han gav et utvetydigt svar: "Det er en vigtig betænkning. EU skal indføre et europæisk retssamarbejde, mens man venter på en europæisk kodeks." Jeg fulgte hans råd, og derfor stemte jeg for betænkningen.

Berthu
 Den retlige samarbejdsenhed Eurojust skal, sådan som den fremstilles i dag på initiativ af en række medlemsstater, sikre en god forbindelse mellem de nationale myndigheder, der har ansvar for straffesager i forbindelse med grænseoverskridende kriminalitet. Denne samarbejdsenhed udelukker enhver myndighedshandling over for medlemsstaterne og ethvert ønske om sammenslutning af nationale retssystemer. Den har til formål at få de forskellige retsaktører til at arbejde bedre sammen og indgår i en klar mellemstatslig ramme.
Vi er enige i denne fremgangsmåde, for det er den mest realistiske. Den indeholder ikke en drøm om en generel sammenslutning af de nationale retssystemer, hvilket er en umulig drøm, som kun vil forsinke de konkrete løsninger. Hensigten med den er tværtimod at arbejde på grundlag af eksisterende retlige netværk ved at fjerne de tekniske hindringer, der kan hæmme fleksibiliteten i deres forbindelser.
For en gangs skyld synes Parlamentets betænkning at tilslutte sig denne realisme. Den forkaster ikke på forhånd dette initiativ, som den har haft tendens til i den seneste tid under påskud af, at det skal komme fra medlemsstaterne og ikke Kommissionen. Den indeholder ikke de sædvanlige opfordringer til at oprette en supranational europæisk offentlig anklager, et fælles corpus juris eller endog føderale straffedomstole. Den synes således for en gangs skyld at acceptere den mellemstatslige fremgangsmåde som den mest bæredygtige, og vi kan kun glæde os herover.
Denne tilsyneladende moderation skjuler imidlertid flere fælder. For det første kan de ændringsforslag, Europa-Parlamentet har stillet, styrke centraliseringen i forbindelse med samarbejdsenheden Eurojust, særlig gennem anmodningen om afskaffelse af nationale forbindelser, og forkaster således stjålent idéen om "netværk", som systemet burde baseres på. Disse ændringsforslag vender særlig fuldstændig op og ned på den mellemstatslige ånd ved at omforme Eurojusts anmodninger om undersøgelser eller retsforfølgning til beslutninger, der er bindende for medlemsstaterne, og ved at udelukke enhver manøvremargen for disse ved gennemførelsen af retsakter på deres territorium. Denne stjålne omformning af den originale tekst er i vores øjne fuldstændig uacceptabel.

De Gaulle
 Vi skal naturligvis gå ind for en politik til styrkelse af bekæmpelsen af enhver form for både national og europæisk korruption. Vi vil for øvrigt blive ved med at sige det, især fordi Schengen-konventionen har afskaffet kontrollen ved medlemsstaternes grænser.
Alle disse alvorlige spørgsmål om selve udøvelsen af lov og ret, den forfatningsmæssige frihed og den offentlige orden kan kun høre under medlemsstaternes kompetence. Jeg vil erindre om, at lov og ret er en højhedsret, det vil sige en ret, som den nationale offentlige magt har bevilget.
Stillet over for stigningen i alle former for organiseret og grænseoverskridende kriminalitet samt stigende usikkerhed og vold er et mellemstatsligt samarbejde mellem medlemsstaternes politi og retsvæsen ønskeligt.
Netop derfor forsøger EU under dække af et sådant samarbejde at pådutte os en overførsel til Fællesskabets kompetence af vores retssystem og interne offentlige orden, særlig ved oprettelse af en europæisk offentlig anklagemyndighed. Da Det Europæiske Råd i Nice i december 2000 mente, at denne sidste foranstaltning var til fare for overholdelsen af personers rettigheder og demokratiet, afviste det med rette at oprette denne supranationale offentlige anklager.
Europa-Parlamentet lader endnu en gang hånt om medlemsstaternes dybere følelser. Ved at følge en gammel skik med at komme forklædt ind ad vinduet efter at være gået ud af døren har det i virkeligheden til hensigt med hjælp fra fru Guigou, der dengang var justitsminister i Frankrig, at gøre Eurojust til begyndelsen på en europæisk offentlig anklagemyndighed. Således kunne en fælles anklagemyndighed, der er uafhængig af medlemsstaterne efter behag beslutte at dømme, retsforfølge eller udlevere retsundergivne uden mulighed for appel ved de berørte medlemsstaters domstole. Er det et fremskridt for den fælles sikkerhed? Nej, snarere et nyt skridt mod sammenblandingen af kompetence.
Situationen i Mellemøsten (RC B5-0344/2001)

Fatuzzo
Fru formand, dette er et meget alvorligt og vigtigt emne. Som De ved, går Pensionistpartiet ind for fred - i øvrigt ligesom alle andre - og i Pensionistpartiet er vi klar over, at det er vanskeligt at opnå denne fred i Mellemøsten. Vi ved, at der blandt mennesker i hele verden eksisterer gruppeopdelinger som følge af race, etniske tilhørsforhold og oprindelse og også som følge af det sted, hvor man har boet i mange år. Pensionistpartiet er af den opfattelse, at dette ikke bør være grunde, som vi handler ud fra. Her i tilværelsen skal vi kæmpe for, at vi alle sammen - alle borgere i verden - får det bedre, end vi har det nu. Vi kan være uenige om, hvordan vi skal opnå dette resultat, men ikke om raceopdelingerne, for de må gerne være der, men de må ikke føre til krig.

Alyssandrakis
 De sidste måneders dramatiske begivenheder i Palæstina, den palæstinensiske befolknings heltemodige Intifada og den grusomme israelske undertrykkelse har tvunget Europa-Parlamentet til at vedtage en beslutning, hvor der peges på den israelske stats ansvar.
Det fælles beslutningsforslag om Mellemøsten anerkender i sin endelige udformning den utålelige situation, som den palæstinensiske befolkning i de besatte områder er bragt ind i, idet den er offer for en uacceptabel og uretfærdig kollektiv afstraffelse. Den fordømmer den israelske hærs ulovlige indtrængen, de udenretslige henrettelser, den fuldstændige afspærring af de besatte områder og udvidelsen af bosættelserne i disse områder. Den omtaler særlig Israels praksis med at præsentere produkter, der er fremstillet i bosættelserne i de besatte områder, som fremstillet i Israel, så de nyder godt af fællesskabspræference, og stiller krav om foranstaltninger. Den mener, at den israelske hærs uforholdsmæssige anvendelse af vold og den kollektive afstraffelse er i strid med associeringsaftalen mellem EU og Israel. Den kræver standsning af enhver form for bosættelsespolitik, herunder den naturlige forøgelse af befolkningen, opfordrer medlemsstaterne til at foreslå FN's Sikkerhedsråd at udsende observatører, og udtaler sig til fordel for oprettelsen af en palæstinensisk stat.
Imidlertid indeholder beslutningen også stærke elementer af en ikke-forskelspolitik, som sidestiller bødlen med offeret, den taler om terroristangreb fra palæstinensisk side, retter en indtrængende appel til alle de involverede parter om at sætte en stopper for volden og opfordrer Den Palæstinensiske Myndighed til at gøre alt for at bekæmpe terrorisme, begrænse voldeligheder og kontrollere terroristerne.
På trods af disse negative punkter har KKE's medlemmer af Europa-Parlamentet stillet sig positivt til beslutningsforslaget sammen med 57% af de tilstedeværende medlemmer, fordi man for første gang i en beslutning fra Europa-Parlamentets peger på og fordømmer Israels adfærd.

Figueiredo
Palæstina befinder sig i en særdeles alvorlig situation på grund af Israels besættelse af dets fædreland og den israelske hærs brutale undertrykkelse af dets folk. Alene siden 29. september 2000, dagen for Ariel Sharons provokation på Tempelpladsen, har den israleske besættelseshær forårsaget hundredvis af dræbte, de fleste børn og unge, har såret tusinder og arresteret hundreder af palæstinensere, der kæmper for at virkeliggøre deres ret til en egen stat. I denne eskalerede aggression ødelægger Israel palæstinensiske boliger, fortsætter sin okkupationspolitik med illegale bosættelser, begrænser den palæstinensiske befolknings fri bevægelighed, bombarderer, indfører blokader, bryder finansielle forpligtelser eller underskrevne aftaler, myrder udvalgte ofre, trænger ind på områder under administration af Det Palæstinensiske Selvstyre og angriber syriske styrker i Libanon, hvad der fortjener den stærkeste fordømmelse.
Som bekendt har Israel holdt palæstinensiske områder besat siden 1947, og i 1967 besatte det også Gaza og Vestbredden, hvorved det har tvunget millioner af palæstinensere til at leve uden for deres fædreland, en situation, der fordømmes af FN, og som kun kan opretholdes med støtte fra USA og, i det mindste, EU's stiltiende samtykke. Fred er kun mulig, hvis FN's resolutioner fuldt ud gennemføres, og hvis den israelske agression standses, hvilket forudsætter støtte til alle seriøse initiativer for, at det palæstinensiske folk får en uafhængig og suveræn stat.

Gahrton
Det er tid til sanktioner mod Israel, Anna Lindh!
I dagens udgave af den franske avis Libération (den 16. maj 2001) konstaterer en af Israels mest kendte fredselskere, forfatteren David Grossman, at hvis man ikke tror på mirakler og ikke kan lide katastrofer, er der kun en måde at ændre situationen i Mellemøsten på, nemlig ved hjælp af "internationalt pres". Han fastslår også, at det er Israel, besættelsesmagten, som er hovedansvarlig og derfor har størst brug for ydre pres. Eftersom USA aldrig gør noget, som Israel ikke kan lide, er der her en vigtig international rolle, som skal besættes. EU har længe været den største økonomiske og administrative bidragsyder og støtte til de palæstinensiske myndigheder. EU-politikere har klaget over, at EU ikke spiller en tilsvarende politisk rolle. Hvorfor så ikke tage den udstrakte hånd og sætte ind med det, som USA ikke vil, det, som både palæstinensiske og israelske fredselskere tigger om, nemlig konkret pres på Israel?
Formelle folkeretlige anledninger til økonomiske sanktioner mod Israel er at finde i de forbrydelser mod Israels associeringsaftale med EU, som Kommissionen har påvist, eksisterer ved, at varer fra ulovlige israelske bosættelser på besatte områder sælges til EU med "Israel" som oprindelsesland.
Hvis det nu virkelig er sandt, at EU's nye interventionsstyrke slet ikke er til for at beskytte EU's stormagtsinteresser, men faktisk, som Anna Lindh plejer at sige, bare uselvisk skal "sørge for fred" i verden, hvorfor så ikke foreslå, at den sættes ind i Mellemøsten langs den eneste lovlige skillelinje mellem Israel og Palæstina, nemlig grænsen fra 1967?
Desværre hørte man intet til dette, da Anna Lindh i dag fremlagde EU's Mellemøstenpolitik for Europa-Parlamentet. Det var en masse ord, men absolut intet konkret, intet, som på nogen måde kan stoppe blodbadet og den illegale israelske besættelse af Palæstina. Dette er så meget mere tragisk, eftersom Sveriges egen stemme om Palæstina helt er forstummet. Tidligere udenrigsminister Sten Anderssons arbejde afsluttes ikke af Anna Lindh, men af hendes danske kollega, Mogens Lykketoft, som for tiden klart og præcist taler om Israels krænkelser af menneskerettighederne og folkeretten. Anna Lindh forekommer imidlertid at have overgivet sig til de kræfter, som ikke tør sætte sig op imod Israel og USA, både i sin egenskab af EU's formand og svensk udenrigsminister. Det er sørgeligt.

Muscardini
Det er ekstremisternes og terroristernes vold, som standser fredsprocessen. Det er attentaterne, som fremprovokerer en reaktion fra den israelske regerings side, og den svarer undertiden igen med nogle handlinger, der måske ikke står helt i forhold til bagholdsangrebene og attentaterne. Men de steder, hvor volden har herredømmet, er det svært at klassificere den efter en skala og udelukkende dømme dem, der bruger den til at forsvare sig med. Jeg er ikke glad for at stemme for den såkaldte kompromisbeslutning, da man er alt for fordømmende over for Israel! Det er ikke en beslutning, hvor sagens parter bliver betragtet på samme måde. Det er en beslutning, der udelukkende støtter den ene part, og hvor man glemmer den velvilje, som de israelske ledere har vist ved flere lejligheder. Det er i øvrigt let at påvise, at hver eneste gang fredsprocessen var ved at komme i gang igen, gik ekstremisterne og terroristerne i aktion. Og Europa har aldrig gjort en indsats ved sådanne lejligheder. Det gensidighedsprincip, som man blev enig om i Oslo i 1993, skal overholdes. Dialog, gensidig forståelse og fordømmelse af volden skal være kendetegnende for den indsats, der tager sigte på at fremme processens genoptagelse. EU - og det gælder først og fremmest Parlamentet - skal ikke gøre sig til dommer, men derimod være en troværdig og pålidelig samarbejdspartner, hvis det ønsker at give et effektivt bidrag til fredsprocessen.
Det burde være tillid til og respekt for alle sagens parters legitime ønsker, der på en harmonisk måde kom til udtryk i denne beslutning, men den indeholder ikke den ligevægt, jeg gerne ville have haft.
Den transatlantiske dialog (RC B5-0342/2001 og RC B5-0345/2001))

Fatuzzo
Fru formand, jeg betragter borgerne på den anden side af Atlanten og i både Nord-, Syd- og Mellemamerika som vores venner og som mine venner, og det er der uden tvivl også mange andre parlamentsmedlemmer, der gør. Som De ved, har jeg ofte selv sat foden på amerikansk jord, selv om det kun var om lørdagen, når jeg gik i land fra krydstogtskibet Oceanic, hvor jeg var besætningsmedlem. Jeg konstaterede, at de amerikanske borgere er hjertevarme, entusiastiske, opfindsomme og dygtige. Derfor håber jeg, at dette samarbejde fortsætter, og at det også fortsætter mellem de amerikanske pensionister og de europæiske pensionister, så man finder ud af, hvordan vi alle sammen kan få det bedst muligt.

Figueiredo
Den transatlantiske dagsorden viser den særlige interesse, der ligger i en grundlæggende samordning mellem USA og EU om de store internationale økonomiske spørgsmål, således som det tydeligt ses i de monetaristiske og nyliberale politikker, med centralisering og koncentration af rigdom og udbytning af arbejdere og folkeslag, og som mere bekymrer sig om de spørgsmål, der interesserer de økonomiske grupper og de multinationale firmaer, og negligerer sociale spørgsmål som sundhed og uddannelse, miljø, udvikling og kulturel mangfoldighed.
En tilsvarende situation gør sig gældende i de såkaldte sikkerheds- og forsvarsspørgsmål og i indblandingspolitikken i folkenes interne anliggender, hvilket samarbejdet inden for NATO og vedtagelsen af et ny strategisk sikkerhedsbegreb eksemplificerer, således som det jo også blev tydeligt illustreret i krigen mod Jugoslavien. Nu forværres situationen på verdensplan imidlertid på grund af den amerikanske imperialismes ønsker om verdensherredømme, opbygning af en "ny verdensorden" efter USA's interesser, opløsning af den juridiske og institutionelle orden efter Anden Verdenskrig, konfrontation med FN's charter og international ret samt forkastelse af protokoller som den fra Kyoto, en politik, der har fået et mere aggressivt udtryk med den nye Bush-regering. I denne sammenhæng har vi støttet det forslag til beslutning, som Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre har underskrevet om den transatlantiske dialogs tilstand, og vi har stemt imod de øvrige.
Betænkning af Cercas (A5-0147/2001)

Fatuzzo
Fru formand, jeg kunne ikke undlade at afgive stemmeforklaring til denne betænkning om sikre og bæredygtige pensioner. Jeg stemte for betænkningen, men jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på, at Pensionistpartiet anmoder om en europæisk pension. Pensionsproblemet vil først kunne løses, når pensionerne også kommer til at høre ind under EU's kompetenceområde. Pensionistpartiet anmoder om, at den sociale sikring, der dels finansieres via vores løn og dels via arbejdstagernes bidrag, bliver frivillig og ikke obligatorisk. Medlemsstaterne har vist, at de ikke er stand til at administrere vores penge, og derfor skal vi have ret til at administrere vores løn selv, så vi frit kan få vores pension uden at skulle give staterne pengene.

Blokland
Vi har ikke støttet Cercas-betænkningen af følgende grunde. For det første gør betænkningen den sociale sikkerhed til et fælles emne med hensyn til politisk udvikling og politiske foranstaltninger.
I den forbindelse pådutter betænkningen en bestemt opfattelse, nemlig efterbestræbelsen af social sammenhæng. Det medfører, at medlemsstaterne ikke får meget plads til at skabe deres egne løsninger. Netop forskellene mellem systemerne kræver, at medlemsstaterne anvender deres egen tilpassede fremgangsmåde. Mange store medlemsstater skal stadigvæk omstrukturere deres pensionsforanstaltninger med henblik på den aldrende befolkning
Ovennævnte aspekter vedrører grænsebetingelserne, såsom de budgettære følgevirkninger og kravet om, at pensionsopbygningen i en bestemt medlemsstat ikke må være en hindring for bevægeligheden til en anden medlemsstat. Det giver mere end nok arbejde.
Hvis omstruktureringerne følges af koordineringsforsøg med henblik på europæisk social sikkerhed, vil det vanskeliggøre omstruktureringen. Det hindrer en hensigtsmæssig løsning. I den forbindelse bemærkes det, at udvidelsen allerede beslaglægger en betydelig del af de få midler.
Betænkningen er på den måde langt fra virkeligheden. Således bliver pensionerne usikre, ikke bæredygtige og ubetalelige. Ingen vil gå tilbage, og systemet med de fleste faciliteter vil være udgangspunktet.
Kommissionens dokument giver derimod en klar analyse af problematikken. Kommissionens dokument indeholder en meget mere målrettet fremgangsmåde. Betænkningen er altså ikke en forbedring i forhold til Kommissionens dokument.
Derfor støtter vi ikke betænkningen, som ødelægger den gode fremgangsmåde i Kommissionens meddelelse.

Brie
Vi tager de aktuelle og overskuelige problemer i pensionspolitikken og de samfundsmæssige forandringer alvorligt. I Kommissionens meddelelse og i hr. Cercas betænkning er der utvivlsomt en række vigtige positive momenter. Det vedrører set med mine øjne især kravene om en social sikring af kvinder. Med hvad angår det principielle problem med at forsvare og forny solidariske sikringssystemer, viser der sig en grundlæggende afvigende holdning i forhold til vores gruppes holdninger.
Derfor kan vi ikke tilslutte os betænkningen.
Den almindelige betoning af en solidarisk orientering modbevises entydigt af de konkrete forslag. Flertallet i Europa-Parlamentet støtter opgivelsen af en solidarisk lovpligtig pensionsforsikring og overgangen til en tre-søjle-model for pensionen. Betænkningen udvikler ingen grundlæggende alternativer til de asociale rammebestemmelser for "pensionsreformen", som EU-topmødebeslutningerne i Lissabon og Stockholm har bestemt. Jeg anser det især for tragisk, at De Europæiske Socialdemokraters Gruppe med den delvise privatisering af den solidariske pensionsforsikring indleder et drastisk brud med hele sin historiske tradition. I mere end hundrede år har Socialdemokraterne kæmpet for projektet med en omfordelende og solidarisk socialstat - nu står det i forreste linje for at demontere den.
De demografiske argumenter, der i den forbindelse er blevet fremhævet, om en aldring af de europæiske samfund er ikke overbevisende. Den inddragelse af alle indkomstarter til finansiering af pensionssystemerne, der eksempelvis praktiseres i Schweiz' pensionssystem, tages ikke engang op til vurdering.
"Arbejd længere, spar mere, lev mere beskedent" er "pensionsreformens" ledemotiv, Kommissionen og den højt rangerede arbejdsgruppe om social beskyttelse kræver nye bestemmelser for at udskyde den aktuelle pensionsalder. Den lovpligtige pensionsforsikring skal i fremtiden ikke længere sikre den opnåede levestandard i alderdommen, men kun muliggøre en "basispension".
Bevarelsen af solidariske pensionssystemer er også mulig under nuværende og fremtidige forhold, hvis målestokken for politik er social retfærdighed og ikke bankers, anlægsfonds og forsikringers ensidige interesse. Vi ser derfor ingen grund til at tage del i det tilstræbte strategiskifte.

Crowley
Mange af de børn, der bliver født nu, vil blive 120 eller mere. Det kan ses af forskningsresultater, som er kommet fra videnskabelige grupper både i USA og EU. Kendsgerningen er simpelthen følgende: Folk lever længere. Folk lever sundere. Folk ved, hvad slags mad, de bør spise for at fremme sundheden, og kort sagt folk lever længere.
Mange mennesker trækker sig tilbage fra arbejdsmarkedet i 55-års-alderen, og det er en kendsgerning, at regeringerne i EU bliver nødt til at etablere strukturer, der kan sikre, at der i fremtiden kan udbetales pensioner til de offentligt ansatte. Ligeledes må de, der arbejder i den private sektor, se mere omhyggeligt på deres pensionsplaner.
Jeg glæder mig over den undersøgelse, som Merril Lynch, den førende bank i USA, for nylig har foretaget, hvori der står, at Irland ligger i toppen i Europa, når det gælder at sikre fremtidige pensionsudbetalinger. Der afsættes nu 1% af bruttonationalproduktet pr. år, som indbetales i det såkaldte National Pension Reserve Fund for at sikre, at pensionerne til vores tjenestemænd kan udbetales efter 2025. Hver år indbetaler vi nu hele 600-700 millioner pund til denne fond.
Jeg tror også, det er vigtigt, at vi ikke bare fremmer gode opsparingsprogrammer i vores land, men også sikrer, at folk tegner sig for en pension på et tidligt tidspunkt. Jeg er opmærksom på, at lederne i EU drøftede denne sag, da de mødtes i Stockholm for nylig. Det påhviler alle regeringer i EU at fremlægge lovgivning, der for det første kan sikre udbetaling af pensioner til de offentligt ansatte i fremtiden og for det andet fremme gode pensionsprogrammer til den private sektor. Hvis det indebærer, at der skal gives flere skattebegunstigelser til folk for at opmuntre dem til at tegne pension i den private sektor, så må det være sådan.

Figueiredo
Denne betænkning behandler et problem af den største betydning for arbejdstagernes fremtidige velfærd i EU, hvor der skal sikres stabile og holdbare pensionsordninger i et langsigtet perspektiv. Som bekendt har det ikke skortet på katastrofevisioner om den sociale beskyttelses fremtid på baggrund af befolkningens ældning og forventede længere levealder. Skønt betænkningen ikke lægger tilstrækkelig afstand til de mest negative holdninger hos Kommissionen, især i behovet for mere fleksible pensionsordninger, understreger den det vigtige i øget beskæftigelse og i offentlige ordninger baseret på solidaritet generationerne imellem samt i en retfærdig balance mellem en proportional fastsættelse af bidrag og ydelser på den ene side og solidaritetsprincippet på den anden side for at forhindre fattigdom og social udstødelse. Den genoptager også henstillingen fra 1992 om mindsteindkomst, der skal garanteres via socialsikringsordningerne som grundlag for at foreslå initiativer, der fører til virkeliggørelse heraf. Betænkningen går imidlertid ikke langt nok i gennemførelsen af økonomisk-sociale politikker, der effektivt sikrer tilstrækkeligt solide offentlige ordninger og værdige pensioner. Derfor har vi undladt at stemme.

Lang
 Sådan er det altså! Trods de hykleriske holdninger, er sikringen af afgiftsfinansierede pensionsordninger den mindste bekymring. Selv om vi er enige om, at den største demografiske udfordring, Europa som helhed i dag står over for, er en stor udfordring for de enkelte lande, kan man i det mindste tage afstand fra de pseudo-løsninger, De foreslår, og den betænkning, de forekommer i.
Det er lykkedes ordføreren at skabe forvirring ved hjælp af 31 forskruede stykker. På intet tidspunkt er der tale om at fremme fødselstallet i Europa eller en egentlig familiepolitik. Det drejer sig kun om på bedst mulig måde at styre den demografiske udhuling og befolkningens aldring ved undervejs at tilfredsstille verdenskapitalen ved at tillade pensionsfonde. Når det blot holder i Deres levetid, forudsat at man i den periode, der går inden europæere erstattes med indvandrere, opretholder et minimum af "solidaritet" mellem generationerne ved at sætte kvinderne og pensionisterne i arbejde, ved at tilskynde til den sociale kløft gennem udvikling af privat forsikring og ved at fremme en harmonisering (i ordførerens nyskabende sprog et åbent samarbejde) af pensionsområdet.
Med undtagelse af et par stykker fremkalder alt i denne betænkning en reaktion, der svinger mellem vrede over, at De underkaster Dem, hvad De mener er uundgåeligt, og afsky for de økonomiske og handelsmæssige løsninger, De slår til lyd for for at tage en sådan udfordring op.
De beviser imidlertid på glimrende vis, at nationen slet og ret er den eneste bæredygtige og pålidelige ramme til at etablere solidaritet og social beskyttelse.

Lulling
Jeg er meget taknemmelig for, at Europa-Parlamentet i sin beslutning om sikre og bæredygtige pensioner har taget en række overvejelser og krav op, som især vedrører kvinderne, og som jeg i mange år har arbejdet for både her og i Luxembourg.
Ikke mindst i forbindelse med de drøftelser, vi har ført siden 1975 om ligebehandling af mænd og kvinder i den sociale sikkerhed, har det vist sig, hvor nyttig og afgørende opbakningen fra EU var som led i dens politik for ligebehandling og lige muligheder til kvinder og mænd med det formål at fjerne diskrimination af kvinder på pensionsområdet.
Jeg håber, at vores forslag bliver taget alvorligt af regeringerne, som jo står foran den udfordring at sikre pensioner til alle, der kan garantere en ordentlig levestandard, og også vil føre til et europæisk samarbejde i pensionsspørgsmål.
Det er et mål for Lissabon-processen at øge andelen af de bosiddende kvinder blandt de erhvervsaktive. Når der klages over kvinders for lave beskæftigelse, også i mit eget land, glemmer mange, at der findes millioner af usynlige kvindelige arbejdere i de 15 EU-lande, nærmere betegnet i familieforetagender, medhjælpende kvindelige ægtefæller, som ikke figurerer i statistikken over den erhvervsaktive befolkning. Vi har her i mange år krævet en europæisk rammeordning for ægtefæller, som hjælper til i familieforetagender, især med det mål at sikre tvungent medlemskab af disse i pensionsforsikringen.
Jeg vil gerne her igen understrege vores forlangende, nemlig at garantere de afledte krav fra kvinderne om enkepension, især kvinderne fra de generationer, som ikke havde adgang til beskæftigelse og udelukkende arbejdede for familien. Også jeg er af den mening, at kvinder i højere grad skulle opbygge deres egen individuelle ret til pension. Men det forudsætter, at der sikres de ægtefæller, som beslutter at afbryde eller indstille deres udearbejde for at passe familiemedlemmer (børn og plejekrævende ældre mennesker), en opretholdelse af deres pensionskrav gennem børnenes opvækst, ved at give dem ret til fortsat betaling af forsikringsbidrag.

Meijer
Mennesker lever meget længere, hvis de er produktive, i hvert fald hvis deres sundhedspleje, bolig, føde, arbejdsvilkår og eksistenssikkerhed er tilstrækkelige. Nu, hvor arbejde er ved at blive en form for topsport, er folk kørt ned i en tidligere alder, og behovet for en lavere pensionsalder stiger. Desuden gør små familier omfanget af yngre generationer mindre end de ældres generation, så der i fremtiden pr. pensionist er færre folk i arbejde. Den forkerte løsning herpå er i de forløbne årtier kommet fra de fleste regeringer og de erhvervsdrivende. De ville reducere antallet af pensionsberettigede, bl.a. ved at afskaffe enkepensionen og først lade alderspensionen træde i kraft i en sen alder. Hermed håbede man at nedsætte skatter og pensionspræmier. I mellemtiden er det blevet klart, at besparelser på pensionsrettigheder kun resulterer i fattigdom i fremtiden. Denne fattigdom kan kun forebygges gennem en pludselig stærk stigning i statsudgifterne. Den rigtige løsning er at spare i tide til en generel pensionsrettighed for alle på 60 år og at forbedre pensionerne på grundlag af uarbejdsdygtighed i en tidligere alder. Betænkningen er endnu utilstrækkelig, men på rette vej.

Patakis
 Det kan vist kun være en eufemisme, når den betænkning, vi behandler, har fået titlen "sikre og bæredygtige pensioner", eftersom det lyser ud af både ånd og bogstav, at den kun tænker på virksomhederne og arbejdsgiverne og er tro mod kapitalens interesser ved at fremme en radikal omvæltning af det sociale sikrings- og pensionssystem.
Med den "demografiske udfordring, der ligger i en aldrende befolkning" som påskud, idet denne angiveligt forlænger pensionstiden, hvilket er en negativ faktor for erhvervslivet, gennemføres beslutningerne fra Stockholm om drastiske indgreb i det sociale sikringssystem skridt for skridt. Deltidsbeskæftigelse, afskaffelse af førtidspensioner, ydelser, der står i forhold til bidragene, smertelige nedskæringer af ydelser, forlængelse af den erhvervsaktive alder og hævelse af pensionsalderen eller antallet af indbetalingsår, der er nødvendige for at opnå fuld pension, gradvis ophævelse af statens forpligtelser til social sikring og tilskyndelse til private alternative løsninger inden for sundheds- og socialsektoren.
Listen over barske, befolkningsfjendtlige foranstaltninger er uendelig, og det er ikke sikkert, de overbeviser os om, at det er "sikre og bæredygtige pensioner", men de svarer præcist til anden del af betænkningen, som er "den fremtidige udvikling for den sociale beskyttelse på langt sigt". En åreladning af arbejdskraften, usikkerhed, dyre private sociale tjenesteydelser, kommercialisering af pensionssystemet, fattigdom og social udstødelse. Dette er, hvad arbejdstagerne kan vente sig, når de sociale sikringssystemer ofres på kapitalens konkurrenceevnes alter, og til den er der større modstandsdygtighed, fuld immunitet og enorme fortjenester.
Arbejdstiden arrangeres ud fra arbejdsgivernes interesser, det vil sige med deltidsbeskæftigelse og "fleksible" arbejdsregler, og sammen med opløsningen af det sociale sikringssystem er dette den hårrejsende fuldførelse af det, som i Stockholm så kynisk blev betegnet som "begrænsning af flaskehalse på arbejdsmarkedet", hvilket vil sige, at vi vil få en enorm hær af arbejdsløse uden rettigheder, uden krav, men tilpasset kapitalens og dens interessers profitjagende og konkurrenceprægede forgodtbefindende.
De græske arbejdstageres og hele den græske befolknings reaktion på afskaffelsen af det sociale sikringssystem, de massive, kampberedte mobiliseringer og strejker, der finder sted i dette selv samme øjeblik, giver de ansvarlige et rungende og helt kategorisk svar: At de har gjort deres beskidte regning uden vært! De græske arbejdstagere lader det første tordnende og kompromisløse "nej" lyde til den fattigdom og usikkerhed, man har bestemt til dem. Vi er sikre på, at alle europæiske arbejdstagere vil sige det samme, og de vil finde os ved deres side. Hvis I rejser befolkningsfjendtlige vinde, vil arbejdernes folkelige orkaner blæse jer omkuld. Men hvad det end er, I brygger sammen, vil det ikke blive tolereret, vær sikre på det!
Betænkning af Buitenweg (A5-0166/2001)

Fatuzzo
Fru formand, da jeg rejste til Strasbourg fra lufthavnen i Bergamo, blev jeg ledsaget af nogle pensionister, der sagde farvel. Der var dog en af dem, som ikke stolede på mig, og han fulgte med mig i flyet for at se og høre, hvordan jeg ville stemme i denne mødeperiode. Det er den herre med den røde jakke, som De kan se i tilhørerlogen. Hvis De ikke kan se ham, skyldes det, at pensionisterne udelukkende kan se hinanden. Jeg kan forsikre ham for, at jeg også stemte for Europa-Parlamentets budget for 2002, selv om jeg er af den opfattelse, at en del af denne finansiering burde anvendes til at transmittere Europa-Parlamentets møder i fjernsynet i hele Europa. Vi bør efter min mening finansiere en direkte transmission af Europa-Parlamentets møder, så folk kan se alle begivenhederne i Parlamentet, og så de også kan se, hvor vigtigt Parlamentet er.
(Mødet udsat kl. 13.30 og genoptaget kl. 15.00)

AKTUEL OG UOPSÆTTELIG DEBAT
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Situationen i Algeriet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0350/2001 af Belder for EDD-Gruppen om situationen i Algeriet;
B5-0361/2001 af Swoboda m.fl. for PSE-Gruppen om situationen i Algeriet;
B5-0366/2001 af Flautre m.fl. for Verts/ALE-Gruppen om situationen i Algeriet;
B5-0368/2001 af Ferrer og Posselt for PPE-DE-Gruppen om situationen i Algeriet;
B5-0373/2001 af Malmström m.fl. for ELDR-Gruppen om situationen Algeriet;
B5-0384/2001 af Boudjenah m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om situationen i Algeriet;
B5-0394/2001 af Caullery for UEN-Gruppen om situationen i Algeriet;

Belder
Hr. formand, som tidligere journalist ligger friheden og det etiske ansvar for pressen mig meget på sinde. Muslimer og statsmyndigheder er i færd med at slukke pressefrihedens flamme i Algeriet. Den brænder dog stadigvæk, til trods for mange døde og fængslede blandt de algeriske journalister. En skærpelse af straffelovens paragraf om fornærmelser er ligeledes et nyt slukningsforsøg fra den algeriske regerings side. Hermed gøres det muligt at fængsle algeriske journalister hurtigere og længere.
Hvor meget pressefriheden i Algeriet er i fare, fremgår klart af den officielle modstand, som avisudgiver Omar Belhouchet var ude for i de forløbne måneder ved importen af en ny trykpresse fra Tyskland. Han forklarer, at for Algeriet er maskinen en teknologisk og især politisk revolution. Endelig kan statstrykkeriet ikke forhindre deres udgivelser. De har frataget magthaverne noget af deres magt.
Hvordan præcist? Ved ikke at acceptere det nuværende styres foragt for borgerne og deres rettigheder og ved offentligt at trodse de politiske magthaveres vilkårlighed, politiet og retsvæsenet, som handler i den herskende klans interesse. Algerierne sammenfatter den forkastelige statsholdning i ét ord: "hogra". Og dette "hogra" drev efter kritiske algerieres mening de unge ind i muslimernes terroristiske fangarme. "Hogra" er med andre ord nøgleordet for det algeriske drama i dag.
Som gavnlig samfundsmæssig modgift imod "hogra" fortjener den algeriske uafhængige presse - i Algeriet kaldet "de ubestikkelige" - støtte fra de europæiske institutioner. Efter evne skal denne støtte give den algeriske pressefriheds vågeblus den uundværlige ilt. Dette skal for det første ske ved forhandlingerne med landets myndigheder, for i sidste ende er det kun den uafhængige presse i Algeriet, som stiller de spørgsmål, som virkelig beskæftiger borgerne. Og hvad har dette land, som plages af så meget vold, mere brug for end en åben offentlig politisk debat?

Obiols i Germà
Hr. formand, Algeriet har siden 1991 levet med permanent vold. I henhold til de officielle tal er 100.000 mennesker døde i denne periode, hvilket svarer til ca. 1.200 døde om måneden, og tal fra de uofficielle organer er endnu højere.
I april 1999 udstedte den nye præsident, Abdelaziz Bouteflika, begrænset amnesti samt en lov om offentlig ro og orden og lovede grundlæggende reformer for at bringe en ende på landets permanente krise. Denne politik har dog indtil videre haft meget begrænset virkning. Den synes ikke at være accepteret som en virkelig og total demokratiserings- og forsoningspolitik.
De voldelige fundamentalisters terroraktivitet er fortsat, og situationen er i de seneste uger blevet forværret af volden i Kabylien, hvor hundredvis af unges demonstration som følge af en af de unges voldelige død på en gendarmerikaserne meget voldeligt blev slået ned i et rent blodbad, hvor over 60 unge blev dræbt af politiets kugler.
Situationen er virkelig meget kritisk. Det er naturligvis et algerisk problem, som kun kan løses af algerierne og blandt algerierne gennem en proces, som på demokratisk vis omstrukturerer og lovliggør institutionerne og staten gennem enighed mellem alle politiske og sociale sektorer, som fordømmer volden, uanset hvor den kommer fra, og som over for de fundamentalistiske voldsmænd og også over for urokkelige dele af den nuværende statsmagt opnår større gennemskuelighed i og deltagelse fra alle fredelige styrker til genopbygning af landet.
Det er en meget kompleks og meget vanskelig udfordring, og EU burde ikke sigte forkert ved at støtte de ansvarlige holdninger i landet og alle, som går ind for fred og demokrati. Vi bør handle uden utidig indblanding, men samtidig med beslutsomhed og en positiv ånd fremme menneskerettighederne og den demokratiske proces.
I morgen rejser en delegation fra Parlamentet til Algeriet. Gid denne forhandling vil bidrage til at afklare vores ekstremt positive holdning, der støtter de demokratiske politiske kræfter i landet, i institutionerne og i samfundet til at komme ud af den voldelige situation, som tilsyneladende ingen ende har.

Isler Béguin
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den opblussende vold, der har rystet Kabylien, var desværre forudsigelig, for ikke at sige uundgåelig. Det var ikke et spørgsmål, om en sådan social eksplosion var mulig, men at forudsige tidspunktet herfor.
I Kabylien er alle de onder koncentreret, der har ramt dette Algeriet, der er kommet uheldigt ud af kolonitiden med en national samhørighed, der aldrig er blevet fuldt ud realiseret, og med demokratiske, retslige og statslige institutioner, der aldrig er blevet tilstrækkeligt grundfæstet. Forrest på denne sociale algeriske scene finder man et stort antal unge, som er nationens levende kraft, der er koncentreret i bestemte byer og ramt af massearbejdsløshed.
Hvilken anden mulighed har de end dette oprør, end at protestere mod deres skæbne? Skulle de oven i købet tie stille? Kan den algeriske regering gøre andet end forpligte sig til at føre en politik, der indebærer oprettelse af en reel retsstat, der i dag først og fremmest skal udtrykke sig gennem undersøgelsesudvalg?
Skulle regeringen oven i købet lukke øjnene? Skal den ikke for at tilbyde algerierne en reel fremtid omsider iværksætte økonomiske reformer, som er så vigtige? Hvis dette ikke sker, vil den sociale ild fortsætte med at ulme på den algeriske jord.

Posselt
Hr. formand, Algeriet har en svær historie bag sig. Efter kolonitiden, som på mærkværdig vis ødelagde de strukturer, der var vokset frem, fulgte en brutal krig. Efter denne brutale krig var der et socialistisk etpartisystem, som for nylig er bukket under i korruption.
I dag står dette land Algeriet, dette store og vigtige land, foran to store udfordringer. For det første er der en ungdomsrevolte, for Algeriet er et ungt land, og den unge generation i dette land gør oprør, fordi den har følelsen af, at ingen bekymrer sig om den, og at den ingen fremtid har. Her flyder socialt og nationalt sprængstof sammen.
For det andet er der også en islamisk fare her, som systematisk næres af visse grupper. Derfor må vi bekymre os om dette land, men meget forsigtigt. Præsident Bouteflika har taget tiltag til en åbning. Han har taget tiltag til at udforme en reform. For få uger siden foranstaltede han en stor fest til ære for Den Hellige Augustin, hvad vi måske kunne anse for symbolpolitik. Men han ville dermed tydeliggøre, at Den Hellige Augustin har sine rødder i dagens Algeriet. Han ville dermed også sige til sin befolkning, at de kulturelt som algeriere er forbundet med Europa og også med den kristne verden som islamisk land. Det er tegn på åbning. De er vigtige. Men man må naturligvis ikke blive stående ved sådan en symbolpolitik. Der skal substantielle reformer til. Hertil hører pressefrihed, hertil hører retsstatslighed, hertil hører også tolerance over for de forskellige folkeslag og folkegrupper.
Det er netop en tradition, at berberne vil pleje deres egenart, og at de i Kabylien vogter over deres selvstændighed. Denne tredje store kabyleropstand i historien er et alarmerende tegn af første klasse, for den ledes af unge mennesker, som ikke føler sig integreret i denne stat. Derfor er det nødvendigt med varsomme reformer, bevarelse af mangfoldigheden, bevarelse af friheden og styrkelse af retsstatsligheden. Men vi skal alligevel se, at der også er anstrengelser, som vi skal støtte gennem dialog og ikke-umyndiggørelse.

Van den Bos
Hr. formand, nedslagtningen af berberne konfronterer os på ny med den grusomme realitet i Algeriet. På ny har vores modige udenrigsministre besluttet at stikke hovedet i sandet. Hele verden fordømmes, undtagen Algeriet. Hverken olieinteresserne eller de løbende forhandlinger er imidlertid gode grunde til at tie om grove menneskerettighedskrænkelser. MEDA-aftalerne kræver respekt for diversitet. En trejdedel af den algeriske befolkning er berbisk. Forskellighed skal være en del af statssystemet. Kulturelle, sproglige, men især også sociale rettigheder skal anerkendes, hvis Algeriet vil være aftalepartner. Spørgsmålet er, om vi overhovedet skal indgå en aftale med Algeriet, hvor menneskerettighederne krænkes i så stort et omfang, sågar af statstjenestemænd. Det er efter min mening kun muligt, hvis regeringen garanterer, at den vil gøre alt for at forebygge de forkastelige handlinger samt retsforfølge og dømme alle gerningsmænd fra hvilken som helst side. En aftale om juridisk samarbejde er kun hensigtsmæssig, hvis algerierne giver den indhold. I øjeblikket tvivler jeg stærkt på, at det vil ske. Hvis man gør regnskabet for 10 års undertrykkelse og overdreven vold op, er tallene afskrækkende. 150.000 døde og derudover 10.000 mennesker, som er forsvundet sporløst, og Europa er fortsat tavs. Præsident Bouteflika lover hele tiden at standse volden. Han lover at undersøge den seneste tragedie i Kabylien, men bliver de skyldige straffet? Jeg siger det endnu en gang, at statens mest grundlæggende opgave er at beskytte befolkningen. Det er beskæmmende, at de algeriske myndigheder ikke kan standse den afskyelige realitet i deres land.

Boudjenah
Hr. formand, i 10 dage er der sket meget alvorlige begivenheder i Kabylien. Efter at den unge gymnasieelev, Germa Massinissa, døde den 18. april i Beni Douala i gendarmeriets egne lokaler, har der mange steder været storslåede, fredelige demonstrationer, hvor man har krævet, at ophavsmændene til dette "overgreb" bliver dømt. Endvidere har tusinder af især unge demonstranter fremsat stærke sociale krav i denne region, der er alvorligt ramt af arbejdsløshed, fattigdom og endvidere boligmangel. Grunden til denne dårligdom skal helt sikkert findes i den meget alvorlige sociale krise, der har ramt hele Algeriet. Man kan i denne forbindelse spørge sig selv, om fremskyndelsen af den igangværende liberalisering og privatisering ikke risikerer at forværre situationen. Det kulturelle krav om respekt for amazighernes sprog og kultur kommer ligeledes stærkt til udtryk i denne region, særlig efter berberopstanden i 1980. Yderligere synes myndighedernes provokationer og anden misbrug, som gendarmeriet har optrappet over for befolkningen, også at ligge til grund for denne eksplosion af vrede. Der er således tale om fredelige demonstrationer for yderligere sociale fremskridt, frihed og demokrati.
Disse marcher har udviklet sig til meget voldsomme konfrontationer, som sikkerhedsstyrkerne har bekæmpet i dagevis med snesevis af døde og hundredvis af sårede. En række vidneudsagn i aviserne vidner om en åbenlys brutalitet. Præsident Bouteflika og Nationalforsamlingen har lovet at oprette undersøgelsesudvalg. Man kan kun håbe, at de bliver oprettet hurtigst muligt, og at de får de nødvendige midler til at kunne arbejde effektivt og især gennemskueligt, således at de kan iværksætte sanktioner mod ophavsmændene til undertrykkelsen. Et yderligere tegn på situationens alvor er, at det demokratiske parti RCD har vurderet, at det er umuligt for det at blive i en regering, der skyder på unge. Det har trukket sig ud af regeringskoalitionen.
Jeg er overbevist om, at Algeriets fremtid, hvor folket modigt har gjort modstand mod fundamentalistiske terroristgruppers barbariske pres, ikke ligger i undertrykkelse, men tværtimod i, at man lytter til sociale krav og den ofte meget modige indsats fra forskellige sammenslutninger, som arbejder for enten at forsvare kvindernes rettigheder og kræve, at familiemønstret ændres, for at pleje psysisk skadede børn, for at fremme solidariteten i forbindelse med de tunge sociale problemer eller for at forsvare menneskerettighederne. Fremtiden ligger heller ikke i de foruroligende begrænsninger af pressefriheden, som vil blive resultatet af vedtagelsen af de foreslåede ændringer i straffeloven.
Den delegation fra Europa-Parlamentet, der i morgen rejser til Algier, vil helt sikkert være nyttig, da den sammen med vores forskellige samtalepartnere kan uddybe kendskabet til situationen i Algeriet og til gengæld høre om deres forventninger til EU. I samme ånd kan Kommissionen blive inspireret til at fortsætte forhandlingerne om en associeringsaftale, da den således bedre vil kunne tage politiske, fagforeningsmæssige og foreningsmæssige organisationers holdning i betragtning.

Swoboda
Hr. formand, kære kolleger, siden min ungdom har jeg fulgt dette krisehjemsøgte lands skæbne. Jeg har også hørt til den delegation af parlamentsmedlemmer, som har forsøgt at bryde isen mellem EU og Algeriet. Alligevel er mange af vores håb ikke blevet opfyldt. Heller ikke de forhåbninger, der er sat til den nye præsident Bouteflika, som sikkert også har vist nogle tegn på mod, og til inddragelsen af RCD i regeringen, er gået i opfyldelse.
Det grundlæggende onde, som jeg ser i Algeriet, er, at "magten" - le pouvoir, som man så smukt siger i Algeriet - ikke virkelig gør sig umage for at skabe en konsensus af samfundskræfterne i Algeriet. Jeg mener her ikke - som man ofte insinuerer - konsensus med terrorister og mordere. Her kan der ikke skabes nogen konsensus. Jeg mener en konsensus med alle de grupper, som ikke er interesserede i, at de islamiske radikale og terroristiske kræfter får succes. "Magten", i det mindste nogle dele af militæret, ønsker ikke at skabe denne konsensus, men er interesseret i at bibeholde den aktuelle situation og er desværre også indviklet i korruption. Af disse grunde kommer det igen og igen til sådanne episoder, som nu i Kabylien med det frygtelige antal døde og fremmedgørelsen mellem ungdommen i dette land og den herskende klasse.
Jeg håber, at delegationen, som vil tilbringe de næste dage i Algeriet, kan formidle en smule af det, som er nødvendigt for at give ungdommen i Algeriet en ny chance og også et håb.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, kære parlamentsmedlemmer, Kommissionen beklager de seneste begivenheder i Kabylien på det dybeste. Talrige dødsofre og hundreder af sårede viser, at reformprocessen i Algeriet endnu ikke har vist de ønskede resultater. Det er dog også klart, at der ikke er noget alternativ til den politik, der igen og igen kræver og støtter denne reformproces.
EU bringer regelmæssigt spørgsmålene om menneskerettighedskrænkelserne, de vilkårlige arrestationer og tortur på tale som led i dens politiske dialog med Algeriet. På det 57. møde i FN's Menneskerettighedskommission i Genève i marts 2001 opfordrede EU's formandskab Algeriet til at gribe til konkrete foranstaltninger og tillade, at den særlige FN-ordfører for tortur og henrettelser besøger landet uden om domstolene.
Spørgsmålet om de forsvundne personer er os et særlig vigtigt anliggende. Ved det seneste besøg af trojkaen i Algier den 24. april 2001 fik de algeriske myndigheder forelagt en konsolideret liste med 30 gamle og nye tilfælde. Kommissionen vil også i fremtiden følge dette spørgsmål opmærksomt. Associeringsaftalen, som der i øjeblikket forhandles med Algeriet om, indeholder en klausul om de demokratiske principper og menneskerettighederne. En hurtig indgåelse af aftalen vil give EU et effektivt instrument i hænde til en styrket og institutionaliseret dialog med Algeriet.
Kommissionen har støttet de økonomiske og sociale reformer i Algeriet siden 1996 med 300 millioner euro fra budgetposterne til Meda og finansprotokollerne. I 2001 vil vi støtte en afbalanceret socioøkonomisk udvikling og forbereder til dette formål to omfangsrige projekter til den lokale udvikling i landdistrikterne og til rehabiliteringsforanstaltninger i områder, der er ramt af terrorisme. Desuden finansieres menneskerettighedsprojekter fra den budgetpost, der specielt er bestemt hertil.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 18.30.

Situationen i Bosnien-Hercegovina, navnlig i Banja Luka
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0357/2001 af Lagendijk m.fl. for Verts/ALE-Gruppen om situationen i Bosnien-Hercegovina;
B5-0362/2001 af Swoboda og van den Berg for PSE-Gruppen om angrebet på genopbygningen af moskéerne i Banja Luka (og Trebinje) (Bosnien);
B5-0369/2001 af Pack og Posselt for PPE-DE-Gruppen om angrebet på genopbygningen af moskéerne i Banja Luka (og Trebinje);
B5-0375/2001 af Haarder for ELDR-Gruppen om situationen i Bosnien-Hercegovina og episoderne i Banja Luka og Trebinje;
B5-0385/2001 af Morgantini og Brie for GUE/NGL-Gruppen om situationen i Bosnien-Hercegovina og episoderne i Banja Luka og Trebinje.

Maes
Hr. formand, hr. kommissær, Bosnien-Hercegovina er faktisk prøvestenen for vores drøm om stabilitet og fred. Det internationale samfund har indtil nu gjort en indsats for at støtte fredsstyrkerne i de lande. Naturligvis der også modstand, og den modstand resulterer i ofre. Bortset fra at man stadigvæk fra forskellige sider forsøger at få ret, og Bosnien-Hercegovina kan trues som enhed, er der naturligvis også de religiøse konflikter. Konflikter, som vedrører symboler, og alle, som er politisk aktive, ved, hvor vigtige symboler er. Det er bestemt også tilfældet i et land, som er splittet på grund af krig. Det er derfor meget vigtigt, at vi på en bestemt måde samarbejder med alle internationale og især lokale styrker, som ønsker fred. Det er endvidere meget vigtigt, at vi kan garantere, at vores tilstedeværelse der ikke er kortvarig, at vi står ved vores engagement, og at vi endvidere kan få USA, som med en ny Bush-regering er en trussel for den vedvarende stabilitet, til varigt at gøre en indsats for freden i Bosnien-Hercegovina.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Vesten og EU har engageret sig i Bosnien-Hercegovina, fordi den ville gøre det muligt for forskellige samfundsgrupper, religioner og etniske grupper at leve sammen. Vi ville ikke acceptere, at det i dagens og morgendagens Europa kommer til kamphandlinger og krigeriske opgør af etniske og religiøse grunde.
Dayton var konsekvensen og har - som man har troet - ført til dannelsen af en ny stat - dette var og er sandsynligvis på nuværende tidspunkt den eneste mulighed for at skabe fred i Bosnien og Hercegovina. Mange af os i Parlamentet er ikke tilfredse med Dayton, men Dayton var, som sagt, den chance, vi havde for at ende krigen. Hvad vi ikke kan acceptere, er, at vi fra Dayton igen går et skridt tilbage. Der er nogle kræfter, som ønsker det og igen vil skabe nye eller gamle etniske skillelinjer i Bosnien-Hercegovina.
Først var der de ekstreme kroatiske kræfter, som ikke længere blev støttet af Zagreb, og som sammen og af egen kraft ville skabe en ny kroatisk - i det mindste - delstat inden for Bosnien. Så er der også de ekstreme serbiske kræfter, som meget vel af og til fortsat støttes af Beograd og måske også af præsident Kostunica og også tror, at timen nu er kommet til at få revanche og forhindre, at der genskabes nogle elementer af det multietniske liv, som eksempelvis moskéerne, hvor det jo kom til disse episoder, da grundstenen skulle lægges.
Årsagerne til denne udvikling består sikkert i, at flygtningenes hjemkomst og dermed også blandingen af de forskellige etniske grupper ikke har fundet sted i den grad, som det internationale samfund, og også vi her i Parlamentet, har forlangt det. Forhindringen af flygtningenes hjemkomst på de forskellige niveauer har nu sikkert også ført til at vække håb om, at den ensidige etniske orientering af de enkelte delstater, især også af Republika Srpska, bevares. Vi kan dog ikke fare tilbage nu. Vi må opfordre alle ansvarlige i denne region og især naturligvis i Bosnien-Hercegovina til, at i det mindste Dayton-aftalen, som jo udgør det minimum, som vi kan eller bør opnå i dette tidsrum, og den multietniske sammensætning genskabes i det omfang eller i den retning, som det var tilfældet.
Til det formål er det nødvendigt, at også Kroatien iværksætter de foranstaltninger, som vedrører ejendomsordningen, men også de lokale forudsætninger for, at flygtninge vender tilbage. Men det er også frem for alt nødvendigt, at især Republika Srpska gør sit dertil. Der er overenskomsten mellem den kroatiske udenrigsminister og den tidligere ministerpræsident eller præsident for Republika Srpska. Præsidenten findes ikke mere, men han har næppe heller ikke i sin tid opfyldt denne kontrakt og disse overenskomster. Vi fra Parlamentet skal opfordre alle sider, alle grupperinger i Bosnien, til endelig at gøre, hvad de har forpligtet sig til, eller hvortil det internationale samfund har forpligtet dem, fordi det var os, som hjalp dem til at afslutte denne frygtelige krig og drabene.

Pack
Hr. formand, mine damer og herrer, vi taler i dag om en moské. Denne moské blev ikke ødelagt i en krig. Denne moské lå i Banja Luka, hvor der ikke var krig. Den blev jævnet med jorden i 1993. Dens fundament blev revet væk, og der blev lavet en parkeringsplads. Denne moské blev ødelagt som hundredvis af andre religiøse bygninger inden for den muslimske og katolske trosretning. De blev ødelagt efter ordre fra Karadzic og hans bødler. Det var ikke kun disse religiøse bygninger, der blev ødelagt, men hundredtusinder muslimer og kroater blev tvunget på flugt, da der ikke var krig i dette område, nemlig fra 1991 til 1995. Som Johannes Swoboda lige sagde, har Dayton-aftalen eksisteret siden slutningen af 1995. Vi har ikke elsket den. Den har ganske vist afsluttet krigen, men den har endnu ikke skabt fred.
Der er nu gået seks år, og vi kan konstatere, at Karadzic ikke har holdt det, som han i øvrigt heller ikke lovede. Han har nemlig delt landet i to etniske dele, en ren serbisk og en kroatisk-bosnisk. Denne konstellation har været meget svær at leve med. Det betyder, at vi har skabt et kunstprodukt. Forventer vi så, at politikerne dernede, som ingen erfaring har, skal leve med det? Det er meget vanskeligt. Men vi hjælper dem heller ikke i enhver henseende. For få mennesker er vendt tilbage. Hundredtusinder blev fordrevet. Der er stadig 500.000, som jo også blev fordrevet fra Bosnien, der ikke er vendt tilbage. Jeg mener, at vi skal appellere til, at alle gør en indsats her.
Republika Srpska er den sidste bastion i Bosnien-Hercegovina i forbindelse med tilbagevenden af flygtninge, hvilket øjensynligt førte til, at der ved nedlæggelsen af en grundsten for denne ældgamle moské i Banja Luka for 10 dage siden og ved nedlæggelsen af en grundsten for en anden moské otte dage tidligere i Trebinje opstod tumult, fordi hardlinere i SDS, de serbiske nationalister, igen fandt tilhængere, der ødelagde festlighederne, satte ild til busser og truede deltagerne på livet.
Præsidenten for Republika Srpska og hans regering med premierministeren i spidsen skal arbejde seriøst på at retsforfølge denne episode og sørge for at skabe et klima, hvor folk kan leve fredeligt sammen, sådan som man har gjort i dette område indtil 1991. Jeg mener heller ikke, at vi skal vægre os ved at lægge vægt på, at der skal knyttes betingelser til vores finansielle støtte. Vi har hele tiden sagt til hr. Dodik, den tidligere premierminister, at vi vil støtte ham finansielt, hvis han bidrager til, at flygtninge kan vende tilbage. Vi har støttet ham i hans regeringsarbejde, men han lod ingen fordrevne komme tilbage. Nu har vi en ny regering. Vi må ganske enkelt være forsigtige. Det drejer sig om vores skatteborgeres penge. Vi skal sørge for, at de bliver brugt til det, der er målsætningerne for det internationale samfund og EU. De flygtninge, der ønsker at vende tilbage, skal også have mulighed for at vende tilbage.
Det samme gælder naturligvis naboregionen Kroatien. Dér har de en lov, der ikke længere gør det muligt at give ejendomsretten tilbage til de serbere, der er flygtet derfra. Mange serbere ønsker ganske vist ikke længere at vende tilbage. Men så bør man i det mindste give dem deres ejendomsret tilbage og på den måde hjælpe, så det er muligt for dem at vende tilbage til Kroatien eller fra Kroatien.
I vores beslutningsforslag har vi også berørt andre emner. Også i den kroatisk-muslimske føderation er der kroatiske hardlinere, der ødelægger sameksistensen og ved secessionistiske bestræbelser arbejder på at få Bosnien-Hercegovina isoleret. Det vil de aldrig få held med. De moderate kræfter er stærkere. Vi skal støtte disse kræfter. Men hvis vi som internationalt samfund har magt, skal vi ikke bruge den til at ændre en valglov vilkårligt, så den bliver en belastning for et nationalt mindretal. Det vil nemlig resultere i, at sådanne hardlinere får mulighed for at profilere sig og finde tilhængere. Jeg ved, at de fortryder, at de har gjort det. Men man er nu engang nødt til at tale om det, så det ikke sker igen.
Jeg håber, at vi vil gøre alt inden for rammerne af hjælpeprogrammet Cards, så flygtningene kan vende tilbage til hele regionen. Det vil være det bedste, vi kan gøre for at skabe en fredelig sameksistens i Bosnien-Hercegovina!

Maaten
Hr. formand, Hvad kan EU nu gøre i Bosnien? Det er naturligvis ikke svært at svare på. Det drejer sig om at støtte principperne om multietnisk tolerance og samarbejde og støtte dem, der selv lever efter disse principper. Det betyder endvidere, at vigtigheden af at opbygge demokratiet og de demokratiske politiske partiers rolle skal understreges. Vi skal sige tingene, som de er. Det sker i beslutningsforslaget, og Republika Srpska opfordres ikke kun til langt om længe at udlevere Karadzic og Mladic, men endvidere til at sætte en fuldstændig undersøgelse i gang af, hvordan volden har kunnet opstå.
Endelig vil jeg gerne benytte lejligheden til at opfordre Kommissionen og især medlemsstaterne til at gennemføre den for nylig indgåede stabilitetspagt i sin helhed, inklusive de lovede fonde, for på det område går det tilsyneladende ikke så nemt, som vi gerne ville.

Posselt
Hr. formand, Bosnien-Hercegovina vil enten blive et land, der består af tre folkesalg, eller også vil det ophøre med at eksistere. Landet vil kun kunne holde sig oprejst, hvis alle tre folkeslag i det mindste på noget længere sigt også ønsker at leve i dette land. Det lyder simpelt, men det er en kendsgerning, som vi meget ofte fortrænger. Derfor tror jeg, det er på tide ikke kun at imødegå de hardlinere, der findes blandt alle nationaliteter, men også at se lidt selvkritisk på, hvad vi har gjort forkert. Jeg tror, at Doris Pack her har angivet den rette kurs. Dayton-aftalen var et skridt hen imod ikke-krig. Kun langsomt kan man forsøge at bevæge sig et skridt hen imod fred. Et skridt hen imod fred betyder, at man til sidst må nå til en føderation, der består af tre folkeslag, hvor alle tre folkeslag finder hinanden igen, og hvor alle er lige.
Jeg skal under ingen omstændigheder retfærdiggøre de kroatiske ekstremister i Mostar, men de finder naturligvis også tilhængere, fordi de ikke kan indse, at de som nationalt mindretal ikke har de samme rettigheder som f.eks. Republika Srpska. Her kæmper vi med et meget stort problem, fordi det netop ikke er en harmonisk og symmetrisk føderation, men en asymmetrisk.
Det andet punkt, som vi helt klart skal diskutere, er tilbagevenden af flygtninge, som Doris Pack allerede har været inde på. Heller ikke her må der indføres forskellige retningslinjer, lige så lidt som i spørgsmålet om samarbejdet med Domstolen i Haag. Der er nu engang en stor ensidighed med hensyn til dem, der er udleveret dér. I længden vil befolkningen i denne region kun samarbejde med domstolen, hvis de har en fornemmelse af, at lovovertræderne fra alle tre nationer udleveres og dømmes. Det vil sige, at vi ikke altid bare kan pege fingre ad de andre, men en gang imellem må vi også være selvkritiske og sige, at vi af grunde, der er yderst forskellige, ofte er nødt til at indføre meget forskellige retningslinjer.
Jeg vil gerne takke hr. Swoboda for, at han meget åbent har givet udtryk for det, som vi også her skal understrege, nemlig at det ser ud til, at præsident Kostunica desværre opmuntrer visse kræfter i Republika Srpska til at føre en nationalistisk politik. Jeg mener også, at vi skal understrege over for Beograd, at vores støtte til Beograd er forbundet med ikke at opmuntre nationalistiske kræfter i Republika Srpska. Det er altså ikke kun vores støtte til Bosnien-Hercegovina, der skal være forbundet med betingelser, men også støtten til Serbien og Jugoslavien, sådan som vi jo meget tydeligt har gjort det klart over for Kroatien. Med hensyn til Jugoslavien er der i euforien over Milosevics fald, som vi naturligvis glæder os over, en risiko for, at vi er ved at miste grebet en smule. Det forskubber også balancen i regionen, Gud bedre det!

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen deler Parlamentets forfærdelse og afsky med hensyn til begivenhederne i Trebinje og Banja Luka. Min kollega Chris Patten, der har eksterne forbindelser som ansvarsområde, er i eftermiddag i Bosnien. Han har i en udtalelse fordømt disse voldshandlinger og forlangt, at myndighederne i Republika Srpska finder gerningsmændene og stiller dem for en domstol.
Hvad angår det såkaldte kroatiske selvstyre i føderationen Bosnien-Hercegovina, støtter Kommissionen eftertrykkeligt den højtstående repræsentants beslutning om at udelukke hr. Jelavic fra præsidentskabet i Bosnien-Hercegovina og hans appel til de bosniske kroater om at støtte opbygningen af en stabil stat med mange nationaliteter.
Jeg vil gerne understrege, at de seneste begivenheder ikke på nogen som helst måde bidrager til at fremme Bosnien-Hercegovinas integration i de europæiske strukturer eller til at forbedre landets internationale omdømme, slet ikke hos donorerne. Tværtimod! Begivenhederne gør det endnu sværere for Bosnien at få de midler, som landet har så hårdt brug for, og som det også fortsat er henvist til.
EU vil ikke trække sig tilbage fra Bosnien-Hercegovina. Vi vil fortsætte vores arbejde med at genopbygge landet og fortsat yde bistand til de mange mennesker, der længes efter en tilværelse i fred. Men de interne problemer i landet kan ikke blot løses ved at indgå en stabiliserings- og associeringsaftale eller ved udsigten til at nærme sig EU.
Integrationen af Bosnien-Hercegovina i EU forudsætter tværtimod, at landet selv gennemgår en dybtgående, intern forandring, nemlig ved at respektere værdier som menneskerettigheder og beskyttelse af mindretal, som EU er baseret på. Først efter en sådan transformationsproces vil integrationen være endnu mere nyttig med henblik på stabilitet, sikkerhed og økonomisk udvikling.
EU mener, at fremskridtene i Bosnien-Hercegovina i stabiliserings- og associeringsprocessen er kriteriet for, at landet vil gennemføre de forandringer, der bliver stillet krav om. Vi forventer især fremskridt i forbindelse med gennemførelsen af de specifikke foranstaltninger, der blev fastlagt for et år siden som led i den såkaldte road map, som også omfatter tilbagevenden af flygtninge.
Af de i alt 18 foranstaltninger er det indtil dato kun fem, der er gennemført helt. Yderligere ni er blevet gennemført delvist, mens der i alt er fire, der overhovedet ikke er blevet påbegyndt. Først når alle disse foranstaltninger er gennemført, kan den næste fase i processen begynde, nemlig gennemførlighedsundersøgelsen.
Som led i Cards-programmet vil Kommissionen fortsat koncentrere hjælpen om målgrupperne, der støtter flygtninges tilbagevenden og forsoningsprocessen. Af de i alt 105,3 millioner euro, der i 2001 blev stillet til rådighed som hjælp til Bosnien-Hercegovina, tilfalder 37,3 millioner euro - det er langt den største enkeltpost - flygtninge, der vender tilbage til Bosnien-Hercegovina. Ca. 16 millioner euro går til at fremme integration og forsoning for at støtte opbygningen af institutioner, og hertil hører også en styrkelse af forfatningsdomstolen og af tre humanitære institutioner.
Som der blev stillet krav om her, er hjælpen inden for rammerne af Cards forbundet med betingelser. Da flygtninges tilbagevenden hidtil er blevet forhindret i større grad i Republika Srpska end i føderationen Bosnien-Hercegovina, har Republika Srpska som følge heraf også modtaget færre støttemidler inden for dette område.
Når det skal besluttes, om hjælpen skal omlægges eller stilles i bero, må man tænke på, at Cards-programmet støtter strukturelt vigtige projekter, der er højt prioriteret i EU, som f.eks. flygtninges tilbagevenden, humanitære institutioner, en reform af retsvæsenet og udvikling af frie medier. Hvis man skulle afbryde sådanne projekter, ville man vel nærmest støtte ekstremisterne i Bosnien, som disse projekter jo vender sig imod.
I modsætning til Cards er der ikke knyttet specifikke betingelser til den gensidige makrofinansielle bistand fra Kommissionen. Hjælpen ydes som led i et sammenhængende makroøkonomisk program, der er blevet vedtaget af de lokale myndigheder og støttes af de internationale finansielle institutioner. På grund af de særlige forhold i Bosnien-Hercegovina er Kommissionen dog opsat på at sikre, at det politiske miljø, det vil også sige den politiske virkelighed, skal være så gunstigt som muligt på selve stedet, og at foranstaltningerne inden for den makrofinansielle bistand skal svare til Fællesskabets øvrige foranstaltninger.

Pack
Mange tak for Deres redegørelse, hr. kommissær. Jeg vil i tilknytning til Deres udtalelser om alt det, der ikke fungerer i Bosnien-Hercegovina, spørge Dem, om det er sandt, at Bosnien-Hercegovina bliver medlem af Europarådet på det næste eller næstfølgende møde i Europarådet. Jeg vil gerne spørge, om det virkelig er sandt, og om vi alle 15 medlemmer skal acceptere dette, inden betingelserne, som De jo har beskrevet, er opfyldt.

Verheugen
Hr. formand, jeg er ked af det, men mit svar er desværre, at jeg ikke kan svare på spørgsmålet. For som De ved, er Kommissionen ikke medlem af Europarådet. Jeg må bede Dem om at stille dette spørgsmål til Rådet, der koordinerer de 15 landes holdninger i Europarådet. Men i den forbindelse vil jeg da gerne være Dem behjælpelig.

Formanden
Mine damer og herrer, vi har været øjenvidner til den sjældenhed, at en kommissær ikke kan besvare spørgsmålet. Dette er naturligvis også menneskeligt, og det må vi respektere.

Swoboda
Hr. formand, bortset fra det faktum, at hvis Bosnien-Hercegovina bliver optaget, bliver hele landet jo optaget, vil jeg gerne spørge Dem om følgende. Ligesom hr. Posselt og andre kolleger har jeg også stemt for, at fredag skulle være mødedag i Strasbourg. Men det blev også afvist denne gang. Så nu har vi kun torsdagen. Kan De forklare, hvorfor vi stemmer kl. 18.30, når debatten sandsynligvis allerede afsluttes omkring kl. 17.10 eller 17.15? De kan formodentlig ikke længere nå at ændre det for i dag.
Men, hr. formand, jeg vil gerne bede Dem om at sørge for, at afstemningen altid finder sted umiddelbart efter forhandlingen, når vi diskuterer uopsættelige spørgsmål om torsdagen, sådan som den også gjorde tidligere. Det ændrer ikke noget ved vores holdning, om vi er for eller imod fredagen, hvis afstemningen finder sted umiddelbart efter de uopsættelige spørgsmål.

Formanden
Vi har allerede flere gange haft dette problem om torsdagen. Dagsordenen fastlægges, og så viser det sig, at mødet enten afsluttes tidligere eller varer længere. Det må vi blive bedre til at planlægge. Men hvad der sker i dag, ved vi heller ikke endnu, kære kollega, for hvis vi får mange indlæg som Deres, kan klokken nemt blive 17.30. Og der er jo stadig forhandlingen om tre betænkninger. Der er ingen pause mellem kl. 17.30 og 18.00, men der er berammet en forhandling om tre betænkninger.

Menneskerettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Etiopien - B5-0360/2001 af Lucas, Rod, Maes og Schörling for Verts/ALE-Gruppen om Etiopien;
B5-0363/2001 af Sauquillo Pérez del Arco og Carlotti for PSE-Gruppen om politiets undertrykkelse af studerende i Etiopien;
B5-0370/2001 af Corrie for PPE-DE-Gruppen om situationen i Etiopien;
B5-0376/2001 af van den Bos for ELDR-Gruppen om krænkelse af menneskerettighederne i Etiopien;
B5-0386/2001 af Vinci og Korakas for GUE/NGL-Gruppen om politiets undertrykkelse af studerende i Etiopien;
B5-0396/2001 af Muscardini for UEN-Gruppen om situationen i Etiopien;
Cameroun
B5-0358/2001 af MacCormick, Rod og Isler Béguin for Verts/ALE-Gruppen om menneskerettighedssituationen i Cameroun;
B5 0371/2001 af Bowis for PPE-DE-Gruppen om situationen i Cameroun;
B5-0377/2001 af Dybkjær og van den Bos for ELDR-Gruppen om krænkelse af menneskerettigheder i Cameroun;
B5-0387/2001 af Sylla og Patakis for GUE/NGL-Gruppen om menneskerettighedssituationen i Cameroun;
B5-0397/2001 af Carlotti og van den Berg for PSE-Gruppen om personers forsvinden i Cameroun;
Pressefrihed i verden
B5-0356/2001 af Wuori, Frassoni, Schroedter og Maes for Verts/ALE-Gruppen om pressefrihed i verden;
B5-0364/2001 af van den Berg, Swoboda og Imbeni for PSE-Gruppen om pressefrihed i verden;
B5-0367/2001 af Morillon, Lamassoure, Bayrou, De Sarnez, Salafranca Sánchez-Neyra og Dimitrakopoulos for PPE-DE-Gruppen om pressefrihed i verden;
B5-0378/2001 af Malmström og Haarder for ELDR-Gruppen om pressefrihed i verden;
B5-0388/2001 af Wurtz, Di Lello Finuoli, Seppänen og Alavanos for GUE/NGL-Gruppen om pressefrihed i verden;
B5-0395/2001 af Muscardini og Segni for UEN-Gruppen om pressefrihed.
Etiopien

Maes
Hr. formand, hr. kommissær, indtil for kort tid siden var der tale om krig mellem Etiopien og Eritrea. Den er heldigvis forbi, og det stolte og pragtfulde etiopiske folk kan nu igen koncentrere sig om sin egen skæbne. Desværre må vi konstatere, at menneskerettighederne krænkes, at der finder tortur sted, at mennesker fængsles vilkårligt, samt at de studerende forgæves slår til lyd for akademisk frihed. Det er sørgeligt. Som internationalt samfund har vi indgået en partnerskabsaftale. Den skriver vi under på som Cotonou-aftalen. Her tilstræber vi gode forhold i dialog med hinanden. Det gælder især for Etiopien, som er et land, som altid står på listen over lande, som har brug for nødhjælp. Jeg håber, at vi sammen med Etiopien nu endelig kan starte på et nyt kapitel, og at Etiopien er villig til - og det skal vi insistere på, hr. kommissær - at løslade de personer, som i øjeblikket sidder fængslet, fordi de er menneskerettighedsaktivister, nemlig hr. Woldemariam, Nega og Lidetu Ayalew, at lade de studerende vende tilbage til deres universiteter i fuld frihed samt at respektere de grundlæggende friheder.

Van den Berg
Hr. formand, beslutningsforslaget fordømmer ganske rigtigt en række forhold, og der anmodes endvidere om handling fra europæisk side. Det kan lade sig gøre inden for rammerne af Cotonou-aftalen.
Det sker i et land, Etiopien, som har en vigtig stilling i Østafrika, og som under Mengistu har været igennem en frygtelig periode og efter en heftig borgerkrig endelig har opnået fred. Etiopien regeres af mennesker, som kommer fra modstandsbevægelsen, og som af og til stadigvæk har en vis bushmentalitet og problemer med at dele magten med andre. Tigreerne spiller en stor rolle i regeringen og gør det meget godt. Regeringen spiller også en meget stor rolle ved en række fredsfremmende aktiviteter, men samtidig har den store problemer med at opnå gode forhold i Etiopien og i forholdet til Eritrea, men også inden for Eritrea. Man forsøger at opbygge regional autonomi i landene, der knyttes til en vis etnicitet med respekt for mindretallene. Det forløber meget vanskeligt. Man støder også tit på modstand fra visse grupper i Etiopien. Vi må konstatere, at det stadigvæk er meget vanskeligt for dem at opbygge et stærkt og stabilt demokrati.
Jeg har på sin vis forståelse for problemerne, men samtidig kan vi som internationalt samfund ikke gøre andet end at anmode dem om at forstå, at hvis de ikke respekterer menneskerettighederne, har respekt for grupper, som tænker anderledes, reagerer med vold og krænker menneskerettighederne, nedbryder de deres egen status, vores stilling og vores mulighed for at støtte dem. Jeg tror, at vi skal handle inden for denne kontekst om forståelse og indsigt og endvidere skal være meget tydelige, og derfor støtter vi beslutningsforslaget fuldt ud.

Van Hecke
Hr. formand, få afrikanske ledere kunne ved deres tiltræden regne med så meget international støtte som den etiopiske leder Meles Zenawi. Det militære diktaturs ophør, den fredelige adskillelse fra Eritrea og dannelsen af en national enhedsregering gjorde dengang landet til en model for succesfuld overgang fra diktatur til demokrati. Desværre er det billede ved at gå i stumper og stykker. Den blodige grænsekrig med Eritrea, regeringens manglende evne til at forebygge en ny hungersnød og de forløbne ugers undertrykkelse har skadet Etiopiens image alvorligt. Det er rigtigt, at arbejdsløse unge har udnyttet studenterdemonstrationerne i starten af denne måned til at plyndre, men det kan på ingen måde forsvare politiets uproportionalt hårde optræden, i hvilken forbindelse der var mindst 30 dødsofre. Det retfærdiggør heller ikke undertrykkelsesbølgen, hvor studerende, journalister, menneskerettighedsaktivister og oppositionsmedlemmer blev taget til fange og anklaget for at tilskynde vold.
Etiopien kæmper med to grundlæggende problemer, for det første regeringens spinkle grundlag og for det andet fattigdommen. Med hensyn hertil skal der hurtigt arbejdes på en interetiopisk dialog, hvor alle politiske og etniske grupper er repræsenteret, og Europa kan spille en meget vigtig rolle heri. Med hensyn til det andet problem skal den etiopiske regering vise sin ubetingede støtte til fredsaftalen med Eritrea, så de nødvendige udviklingsfonde ikke længere anvendes til forsvarsudgifter og våben.
Cameroun

MacCormick
Hr. formand, jeg kan ikke selv påstå, at jeg er nøje bekendt med forholdene i Cameroun, men sammen med andre kolleger fra Parlamentet har jeg modtaget henvendelser fra venner og bekendte, som vi stoler på, i ngo'er, i særdeleshed the International Federation for Christian Action Against Torture (den internationale føderation for kristelig aktion mod tortur), som har henledt vores opmærksomhed på forhold, der giver anledning til den dybeste bekymring, og som fortjener opmærksomhed fra Unionens institutioner og i særdeleshed fra Parlamentet. Vi har velunderbyggede rapporter om opdagelsen af 2.000 massegrave, om arrestationen af overordnede officerer i gendarmeriet, om undersøgelser af en organisation, der kendes som den operationelle kommando, og generelt om forhold, der giver anledning til stor bekymring.
Man har sagt til os, at det, der kræves, er en uafhængig undersøgelseskommission, der kan kaste lys over overtrædelse af menneskerettighederne, tortur, forsvindinger og henrettelser uden lov og dom, en vilje til i tilstrækkelig grad at beskytte forsvarere af menneskerettighederne og lokale organisationer, der arbejder med dette spørgsmål, og udnævnelse af en særlig undersøger af summariske, ulovlige og arbitrære henrettelser, samtidig med at arbejdsgruppen om tvungen og ufrivillig forsvinden opfordres til så hurtigt som muligt at undersøge forholdene i Cameroun.
Tilfældigvis har dagens Le Monde et særligt supplement om Cameroun, hvor der i den første sætning står, at alle onde ting i Afrika kan findes i Cameroun, og at der alligevel også er grund til at håbe på noget bedre. Det, der er blevet afsløret over for os her, tyder på, at begge disse idéer er rigtige: både at der er grund til håb, og at det står slemt til i øjeblikket. Desuden er vi i denne uge i Le Monde i forbindelse med general Aussaresses blevet mindet om, at tortur, forsvinden og misgerninger og brug af mennesker som midler og ikke som mål i sig selv i forfærdelig grad har skæmmet vores eget kontinent i historien, både under krigen 1939-1945 og senere.
Vi kan ikke på nogen måde tillade os at fremhæve os selv som overlegne, men vi kan som bekymrede mennesker dele den bekymring, vores medmennesker i Cameroun nærer, når de gør opmærksom på disse ting, og det gælder også medlemmer af internationale ngo'er, som har henledt vores opmærksomhed på det. Jeg anbefaler stærkt dette beslutningsforslag til Parlamentet og håber, at det vil blive vedtaget enstemmigt i aften.

Van Hecke
Hr. formand, det er ikke første gang, at ngo'erne og menneskerettighedsorganisationerne alarmerer i forbindelse med menneskerettighedssituationen i Cameroun. De beretter om forsvindinger, henrettelser uden dom, tortur, massegrave og overfyldte fængsler. Især den specielle operationelle kommando for bekæmpelse af bandevirksomhed skulle gennemføre systematiske krænkelser af menneskerettighederne.
FN's Komité mod Tortur insisterede ganske rigtigt på hurtig opløsning af denne kommando, men det er naturligvis ikke tilstrækkeligt. Der er i Cameroun et meget stort lovløshedsproblem. Det er positivt, at præsident Biya, har nedsat en undersøgelseskommission, som førte til arrestationen af en række mistænkte officerer.
Men der skal ske meget mere for at genoprette tilliden til retsstaten, såsom en uafhængig undersøgelse af især forsvindingerne og massegravene samt ikke mindst afstraffelse af de skyldige. Europa kan hjælpe i den forbindelse ved at stille midler og ekspertise til disposition for retsvæsenet i Cameroun.
Uden at ville give lederne i Cameroun et alibi vil jeg sideløbende henlede opmærksomheden på et af de grundlæggende problemer i Cameroun og i øvrigt i store dele af Afrika, nemlig råstofprisernes drastiske fald.
Oxfam har i dag offentliggjort en rapport, hvor man går ud fra, at prisfaldet på råstofferne koster udviklingslandene mere end det samlede beløb, de modtager i udviklingshjælp. Jeg anmoder derfor Rådet og Kommissionen kraftigt om at tage Oxfam-rapportens udtalelse alvorligt, og måske kan vi i den forbindelse organisere en debat om kort tid.
Det giver dog anledning til en vis optimisme, at det kommende belgiske formandskab i dag har bekendtgjort, at det vil gøre Afrika til en af sine førsteprioriteringer, og det hilser vi velkomment, og vi vil naturligvis samarbejde fuldt ud.

Sylla
Hr. formand, jeg er ganske enig med mine kolleger og kan endog tilføje, at FN's Komité mod Tortur forsikrer, at tortur er meget udbredt i Cameroun, hvilket også bekræftes af et vidneudsagn fra en tidligere minister fra Cameroun, for hvem fængselsverdenen og den konstante tortur i dette land er umenneskelig både fysisk og psysisk.
Alt tyder på, at regeringen i Cameroun, og det er nok det, der bekymrer mig mest i dag, ikke mere har kontrol med de specialstyrker, den har indsat, og som formodentlig bl.a. er ansvarlig for, at ni unge mennesker, som skulle have stjålet en gasflaske i omnisportkvarteret Douala, er forsvundet.
For at vise regeringens gode vilje - min kollega sagde faktisk for lidt siden, at der var mange grunde til håb i Cameroun - tror jeg, at man skal gå ind for FN's forslag, som går ud på hurtigt at nedsætte et udvalg, der skal kaste lys over alle de overgreb, den tortur, de forsvundne og de vilkårlige handlinger, vi har oplevet de sidste måneder.
Jeg mener ikke, at Parlamentet i dag kan være tilfreds med at vedtage tekster, der ikke bliver overholdt og stadfæstet på stedet, så meget mere som Cameroun har undertegnet Cotonou-aftalen af 23. juni 2000, der slår fast, at parterne forpligter sig til at fremme og beskytte alle de grundlæggende friheder og alle menneskerettighederne. Vi skal kræve af Cameroun, at den overholder denne konvention og finde en måde at udelukke dette land ligesom alle andre lande, der misligholder konventioner, de har undertegnet.
Intet problem, hvad enten det er økonomisk, socialt eller demografisk, må og kan retfærdiggøre tortur.

Martínez Martínez
Hr. formand, Den Socialdemokratiske Gruppe og Europa-Parlamentet bør sende et klart budskab til de camerounske myndigheder.
For at Cotonou-aftalen kan gennemføres og blive troværdig, har EU behov for, at alle AVS-lande, herunder naturligvis også Cameroun, med handlinger bekræfter deres utvetydige forpligtelse over for de demokratiske værdier. Regeringerne og især de statslige sikkerhedsapparater i alle de lande, der er associeret med EU, skal én gang for alle forstå, at sikkerhed og offentlig ro og orden ikke må stå over borgernes frihedsrettigheder eller fysiske sikkerhed.
Cameroun er et vigtigt land i regionalområdet, og de økonomiske indikatorer afspejler håb for fremtiden, men det er vores pligt at se ud over disse gode prognoser og anmode den camerounske regering om en større indsats for bibeholdelse af retsstaten og overholdelse af befolkningens rettigheder.
Ligeledes bør vi anmode den camerounske regering om at overholde henstillingerne fra FN, som allerede har bedt landet reformere sikkerhedsstyrkernes organisation og handlinger, således at disse styrker kommer til at bestå af linjetropper og til enhver tid handler inden for lovens grænser.
Cameroun bør forstå, at landet med denne indsats ikke kun vil tilfredsstille EU og andre lande, men også handle i sin egen befolknings interesse. Endvidere er det for hele Afrika nødvendigt, at det europæiske samarbejde med kontinentet, både inden for rammerne af Cotonou-aftalen og bilateralt med vores lande, styres af respekten for de grundlæggende frihedsrettigheder, som vi alle deler.
Til sidst vil jeg som hr. MacCormick anerkende visse ikke-statslige organisationers arbejde og mobilisering, f.eks. FiACAT, som har videregivet os information og bekymring i sin permanente opfølgning på situationen i Cameroun, og vi vil endnu kraftigere opmuntre de lokale organisationer som Action by Christians for the Abolition of Torture, som konstant er i alarmberedskab i lokalområdet og derfor er blevet ofre for vilkårlig vold. De fortjener og har vores solidaritet.
Pressefrihed i verden

Schroedter
Hr. formand, presse- og ytringsfrihed er kernen i et demokrati. Folk, der har levet i stater med totalitære systemer, ved, hvor vigtigt det er, at et land har denne kerne i hele dens udstrækning og gør brug af den. Derfor ved de også, at manipulation af pressen er et angreb på demokratiet, og det vil sige dér, hvor der manipuleres med pressen, eller hvor den påvirkes til at have en bestemt holdning, eller hvor den politisk mister sin pluralisme, fordi den bliver et virksomhedsmonopol, er demokratiet i allerhøjeste grad truet. Derfor skal vi ikke kun i tredjelande og i transformationslande have fingeren på pulsen med støtte til den demokratiske udvikling i de lande, idet vi støtter pressefrihed, men vi må også se på os selv. Jeg mener, det er særdeles vigtigt, at vi spørger os selv, om et valg kan betegnes som demokratisk, hvis der manipuleres med størstedelen af tv-kanalerne.
Skal vi ikke også her overveje, om vi kan gå ind for, at det foregår på denne måde? Jeg mener, at for Rusland gælder præcis det samme som for EU's medlemsstater. For så vidt mener jeg, det er vigtigt, at vi får pressefrihed med i betænkningen om menneskerettigheder som en indikator. Pressefrihed skal være en del af den målestok, som vi tager udgangspunkt i, når vi skal vurdere klausulerne i partnerskabs- og samarbejdsaftalen, og når vi skal vurdere, hvor tætte relationer der skal være til Ukraine og Rusland, men også når vi vurderer, hvordan demokratiet skal udvikle sig i vores lande.

Van den Berg
Hr. formand, pressefrihed er et af de mest værdifulde elementer i et rigtigt demokrati. Den frihed eksisterer ikke i mange diktaturer på grund af magthavernes angst for oplyste borgere, debat, opposition og offentlighed.
Europa skal konsekvent støtte pressefriheden og dem, der kæmper for den. Forståeligt nok ser vi i den forbindelse på udviklingslandene og også på centralt regerede lande, som nu er i en overgangssituation. Med rette, for vi kan ofte med vores støtte og penge til lokale ngo'er, det civile samfund og de forskellige medier yde reel bistand.
Som socialdemokrater betragter vi dette emne om pressefrihed som en hjørnesten i vores overbevisning. Inden for Europa anmoder vi imidlertid om Deres opmærksomhed for et meget foruroligende fænomen, nemlig koncentrationen af besiddelse og kontrol over medierne i Europa i et begrænset antal lande. Det berører grundlæggende diversiteten. Det bliver endnu værre, når økonomisk og politisk magt føres sammen. Så er friheden i fare. Jeg behøver ikke at nævne navne for at udtrykke mig klart. Den Socialdemokratiske Gruppe i Parlamentet vil tage initiativ til at stille forslag, som imødegår denne trussel imod pressefriheden. Desværre har Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater meddelt, at de, til trods for at de tog initiativ til beslutningsforslaget, ikke støtter denne del af beslutningsforslaget. Partiet har faktisk truet med ikke at støtte beslutningsforslaget, hvis denne del bliver vedtaget. Rækker ovenståendes magt eller frygten herfor så vidt, at de allerede har de kristelige demokrater i sin magt? Vi anmoder de kristelige demokrater om at komme til fornuft og finde ud af, om de vil forsvare pressefriheden eller magtkoncentrationen. Det bliver et interessant resultat om lidt ved afstemningen.

Morillon
Hr. formand, mine kære kolleger, dette er en god lejlighed til at svare hr. van den Berg med det samme.
Gruppen for Det Europæiske Folkeparti har taget initiativ til et beslutningsforslag, der danner grundlag for denne debat. I anledning af den internationale pressefrihedsdag, der blev fejret den 3. maj sidste år, vil vi gerne vise vores solidaritet med de journalister, der er blevet ofre for deres arbejde i løbet af 2000. 36 har måttet lade livet i denne forbindelse, og 77 andre er for tiden fængslet i forbindelse med udførelsen af deres arbejde.
Når man lader hånt om pressefriheden, er vi alle her klar over, at det er menneskets værdighed, man skader, dets søgen efter sandheden, man forgriber sig på, og dets udfoldelse, man forbyder. Det er det enkleste i verden. Det har desværre vist sig, at hensigten med denne meget enkle tanke er fordrejet gennem et initiativ fra andre politiske grupper, som hr. van den Berg lige har talt om, og som har benyttet lejligheden til at genoplive en politisk strid med en af vores kolleger, der er kommende overhoved for en af de 15 EU-medlemsstater.
Som en uheldig konsekvens af afkortningen af mødekalenderen for plenarforsamlingerne viser det sig, at ophavsmanden til det oprindelige forslag er i gang med et sisyfosarbejde, som vi alle er tvunget til at være med i her i Strasbourg. Jeg kunne ikke deltage i det samråd, hvor man udarbejdede det fælles beslutningsforslag, der om lidt bliver sat til afstemning. Jeg var på det tidspunkt i mødesalen for at deltage i den vigtige diskussion om Mellemøstens fremtid. Det åbenlyse ønske fra et lille flertal af parlamentsmedlemmerne har trods alt ikke gjort os allestedsnærværende, og det kan jeg kun beklage.
Derfor har jeg anmodet de andre medlemmer af gruppen om ikke at underskrive dette fælles beslutningsforslag og foreslå at stemme om det oprindelige forslag i al sin enkelhed, da jeg er imod det stykke, der nu indgår i det fælles beslutningsforslag.

Sánchez García
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, et af mine klareste ungdomsminder er fra, da jeg begyndte at arbejde, hvor en af mine chefer sagde til mig, at det største, som Gud har givet menneskene, er ytringsfriheden. Denne bemærkning gjorde et så stort indtryk på mig, at jeg aldrig har glemt den og altid har ladet den være grundlag for mine handlinger.
Derfor deltager jeg i dag i dette beslutningsforslag om pressefrihed i verden, som jeg naturligvis kæmper for på et tidspunkt, hvor mange forfattere, journalister og fotografer sætter livet på spil i hele verden af forskellige årsager.
Jeg vil især nævne chartret om grundlæggende rettigheder og menneskerettighedserklæringen og med sindsbevægelse mindes den baskiske journalist, hr. Landaburu, som desværre som flere af sine kolleger har været genstand for et terrorattentat, som skulle have dræbt ham, så han ikke frit kunne give udtryk for sine meninger. Derfor er jeg enig i det ændringsforslag, der er stillet af hr. Galeote og hr. Salafranca.

Fiori
Hr. formand, jeg taler i min egenskab af journalist. Jeg må sige, at jeg var lidt bekymret og meget forvirret over det, der skete i forbindelse med denne beslutning. General Morillon mindede om for lidt siden, at vi i PPE-DE-Gruppen havde besluttet, at dette initiativ skulle finde sted i anledning af verdensdagen for pressefrihed den 3. maj. Det er efter min mening et glimrende initiativ, fordi man lytter til dem, der kæmper en daglig kamp for pressefrihed, og som endda sætter livet på spil for at oplyse verden om, hvad der sker i mange dele af den tredje verden eller - hvilket også skal understreges - i Østeuropa.
Herefter skete der noget meget beklageligt, nemlig at man udnyttede dette glimrende initiativ politisk og gav det en politisk drejning, så det blev et udtryk for en politisk holdning, der efter min mening kommer alt for tit til udtryk her i Parlamentet. Det vil jeg dog ikke sige et eneste ord om. 18 millioner italienere udtalte sig allerede om dette i søndags. Jeg ønsker kun at se resultatet på alt dette, og resultatet er sandsynligvis, at et smukt og vigtigt vidnesbyrd vil miste en stor del af sin vigtighed på grund af denne moralisme i medierne, som foretrækker uenighed frem for meningsudvekslinger. Man har ikke mindst givet afkald på Parlamentets rolle, og man mangler fortsat en slags respekt for politikken. Vi tror kun på en politik, der bygger på værdier og meningsudvekslinger, og ikke på en politik, hvor det gælder om at svine hinanden til. Historisk set har en sådan politik aldrig ført til noget, og den har som regel aldrig kunnet betale sig for dem, der førte den. Vi tror udelukkende på de positive værdier.

Volcic
Hr. formand, det er vanskeligt at få en regering, der fængsler landets journalister, til at være så demokratisk, at den sikrer en retfærdig rettergang i overensstemmelse med de internationale bestemmelser, og derfor er det efter min mening bedre med overvågning. Det er naturligvis nødvendigt at lægge vægt på princippet om pressefrihed, men jeg vil gerne minde om bemærkningerne, da den første lov om pressefrihed blev vedtaget i Sovjetunionen. Dengang spurgte journalisterne sig selv, hvem der skulle give dem penge til at udgive aviserne. Dette spørgsmål er endnu ikke blevet afklaret. Jeg nævner dette problem, fordi vi i vores beslutningsforslag konstaterer svækkelsen af den russiske presse og beklager angrebene på forskelligheden og friheden. Jeg vil gerne tilføje, at pressespørgsmålet hører med til magtkampen. I Rusland var det den milliardærstøttede presse, der bragte Jeltsin til magten, men de nuværende ledere bryder sig ikke om den politiske linje, man havde dengang, og de samme milliardærer befinder sig nu på anklagebænken eller i udlandet. Pressefriheden hører uden tvivl med til disse begivenheder, som dog først og fremmest er en del af magtkampen.
Jeg vil også gerne tilføje, at medievidenskaben i stadig større grad gør opmærksom på, at den såkaldte redaktionelle rutine er en af de ting, der går ud over den frie presse. De enkelte journalister tager arbejde der, hvor de kan få arbejde, og tilpasser sig så miljøet og de dominerende holdninger i redaktionen, også når de er i modstrid med deres personlige holdninger. Under alle omstændigheder kan man dog ikke gøre medløbere til helgener ved hjælp af beslutninger.
Her vil jeg naturligvis gerne minde om punkt 10 i beslutningsforslaget, hvor det drejer sig om interessekonflikter, og det er et spørgsmål, man som bekendt har drøftet indgående i de sidste par dage på grund af valget i Italien. Der står, at regeringerne bør holde grundigt øje med interessekonflikter og tvetydige forhold mellem redaktionerne og ejerne. Og hvad gør man så, når præsidenten og ejeren er en og samme person, hr. formand?

Maaten
Hr. formand, tak for Deres råd. Ytringsfriheden og især mediernes uafhængighed bidrager til sikring og fremme af demokratiet i verden. Forfølgelse af journalister ved udøvelsen af deres erhverv er et tegn på en manglende evne til at respektere en demokratisk struktur, men er nærmere reglen end undtagelsen. Journalister udsættes stadigvæk for censur, fysiske sanktioner og krænkelser af den personlige værdighed. I mange tilfælde er der også tale om dødsfald. Problemet er naturligvis Rusland, hvor der, siden Putin har fået magten, tages nye skridt i udviklingen af Ruslands postsovjetiske mediemarked. Tendensen er tydelig. Kreml forsøger at pålægge Ruslands nationale netværker ORT, RTR og NTV sin vilje og udvikler en ideologi, hvor medierne kun reklamerer for statens interesser.
Det så vi endnu en gang for nylig, da statsadvokaten den 10. maj trængte ind hos Echo Moskou, en radiostation, og beslaglagde alle finansielle og kommercielle dokumenter. Hvor vidt det vil gå i Rusland, vides endnu ikke, men det er i hvert fald klart, at det er et problem for demokratiet i landet.
Vi skal naturligvis også holde øje med demokratiet i Europa. Italiens premierminister er netop blevet nævnt. Han ejer en virksomhed, som bl.a. disponerer over tre fjernsynskanaler og det største nationale forlag, som igen udgiver tidsskrifter, som efterfølgende støtter politikerne. Initiativet af hr. van den Berg fra Den Socialdemokratiske Gruppe er i den forbindelse interessant. Vi skal i øvrigt gøre os det klart, at det naturligvis ikke kun finder sted i Italien. Medierne i England er også samlet på én hånd, og det profiterer i øjeblikket den socialdemokratiske regering af ved valget. En lignende udvikling finder også sted i andre lande. Det skal Parlamentet undersøge og finde ud af, hvilke muligheder der er for at gøre noget, for det vedrører os alle.

Sichrovsky
Hr. formand, pressefrihed er uden tvivl grundlaget for ethvert velfungerende demokrati. Jeg mener - også i min funktion som journalist - at dette er sammenfattet i beslutningsforslaget på en udmærket måde. Når vi sætter informationsfrihed over for det, skal vi gå et skridt videre end blot at garantere, at alle journalister kan udøve deres hverv, uden at der bliver manipuleret med dem.
Informationsfriheden vil til dels også blive begrænset i lande, hvor der er garanteret pressefrihed. Dette sker f.eks. ved de finansielle sammenkædninger hos medieejerne, men også ved at svigte det såkaldte journalistiske ansvar. Selv om det ikke hører direkte under pressefrihedens begrænsning, er det f.eks. betænkeligt, at enkelte tidsskrifter er gået over til at definere de forskellige afdelinger, altså også de politiske, som profitcentre og således også gør de politiske redaktioner ansvarlige for annoncer i deres sektioner.
Pressefriheden påvirkes også, når en avis, som det f.eks. er tilfældet i Østrig, ændrer politisk holdning i sine artikler, fordi en bank med nær tilknytning til et bestemt politisk parti har reddet den fra at gå konkurs.
Der er et andet problem, nemlig en tendens til, at der i højere grad skal skelnes mellem information og kommentarer. Resultatet er en slags læserbrevsjournalistik, hvor vi i aviser, der efter sigende er uafhængige, næsten udelukkende konfronteres med journalisternes meninger, der er influeret af ejerne og deres interesser.
For dog at garantere retten til information er netop informationsfrihed - sammen med pressefrihed - nødvendig for befolkningen. Som Europa-Parlament har vi pligt til at være opmærksomme på, at pressefriheden overholdes i alle lande. Måske bør vi i fremtiden i endnu højere grad respektere befolkningens ret til pluralisme og ytringsfrihed.

Hernández Mollar
Hr. formand, man kan ikke behandle en beslutning om pressefrihed i verden, uden at denne beslutning dels giver udtryk for Parlamentets solidaritet med en baskisk, spansk og europæisk journalist, Gorka Landaburu, som for nylig var offer for et ETA-attentat umiddelbart efter valget i Baskerlandet, og dels indeholder en fast opfordring til beskyttelse og garanti for journalisternes frie virke, som - og det bør Parlamentet vide - er truet i en del af Europa, nemlig i Baskerlandet.
ETA's politiske gren, hr. formand, er blevet hårdt straffet ved valgurnerne, og hvad har svaret været? Ja, den kriminelle organisations umiddelbare svar har endnu en gang været at skræmme, true og udøve attentat mod en journalist, hvis eneste handling netop var at kæmpe for de værdier, som det europæiske samfund er baseret på, kæmpe for den fredelige sameksistens og kæmpe for de baskiske borgeres frihed.
Ytringsfrihedens fjender, demokratiets fjender og livets fjender fortjener ikke at være borgere i det Europa, som vi er ved at opbygge på så stærke fundamenter som frihed, sikkerhed og retfærdighed for de mennesker, der bor og rejser i det europæiske territorium.
Dette, mine damer og herrer, er indholdet i min gruppes ændringsforslag, og jeg håber, det bliver støttet af Parlamentets politiske grupper, og jeg takker hr. Sánchez García, som allerede har givet udtryk herfor.

Verheugen
Hr. formand, indledningsvis har jeg lige en kort bemærkning angående Etiopien. Kommissionen bifalder, at dette spørgsmål er bragt på bane. Den 26. april deltog Kommissionen på vegne af Unionen i en demarche hos den etiopiske regering. Den beklagede de menneskeliv, der gik tabt i forbindelse med optøjerne sidste måned i Addis Abeba og andre steder i landet. Den beklagede også sikkerhedsstyrkernes aktioner. Demarchen opfordrede regeringen til at få opklaret de seneste begivenheder fuldstændigt ved hjælp af en omfattende og upartisk undersøgelse.
Hvad angår konflikten mellem Etiopien og Eritrea, presser Kommissionen fortsat de to lande til ubetinget at støtte fredsmissionen under protektion af FN og Organisationen for Afrikansk Enhed. Den forventer, at begge regeringer garanterer FN-missionen fuld bevægelsesfrihed, deltager aktivt i minerydningsaktionerne, løslader alle krigsfanger og internerede og sørger for at demobilisere en betydelig del af de væbnede styrker.
EU har støttet FN-missionens arbejde, idet den fortløbende har fulgt udviklingen i begge lande og haft tæt kontakt med alle implicerede parter. EU er kommet med erklæringer, hvor den stimulerer processen og - om nødvendigt - giver udtryk for bekymring. Kommissionen mener, at dette er den bedste måde at støtte FN's arbejde på.
Kommissionen bifalder i høj grad initiativet fra de religiøse ledere om at besøge områderne på begge sider af grænsen og sætte en forsoningsproces i gang. Denne afgørende proces bør efter deres mening støttes og skabes af de pågældende nationer. På nuværende tidspunkt mener Kommissionen, at det vil være for tidligt at holde et formelt topmøde, som organiseres af det internationale samfund.
Med hensyn til situationen i Cameroun vil jeg gerne sige, at Kommissionen opmærksomt følger menneskerettighedssituationen i Cameroun og tager til efterretning, at landet har påbegyndt en demokratisering af samfundet og dets institutioner. Der sker helt bestemt en positiv udvikling, når det handler om menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. Men vi må også konstatere, at de forskellige parter ikke kender disse nye rettigheder og friheder godt nok og ikke er tilstrækkeligt opmærksomme på dem.
Cameroun har ratificeret konventionen om tortur og var i november 2000 genstand for en rapport fra FN's Komité mod Tortur. Desuden blev der i Cameroun nedsat et nationalt udvalg for menneskerettigheder og grundlæggende friheder, om end med begrænsede funktioner. Desuden blev der i samarbejde med De Forenede Nationer oprettet et regionalt center til fremme af menneskerettigheder.
Det Europæiske Fællesskab har støttet Cameroun inden for rammerne af Lomé-konventionen med 6 millioner euro i forbindelse med den institutionelle reform på retsstatsområdet, demokratisering samt respekt for menneskerettigheder. Derudover har man gennemgået et program, der skal støtte en organisering af strafferetssystemet i Cameroun.
Med en særlig dotering fra den foreløbige finansieringsramme i Den 9. Europæiske Udviklingsfond ydes der støtte til en reform af retsvæsenet og en styrkelse af den ansvarsfulde statsledelse i samarbejde med Bretton Woods-institutionerne. Endvidere sikres der en specifik finansiering fra Den 9. Europæiske Udviklingsfond til støtte af ikke-statslige aktører, især til fordel for sammenslutninger og ngo'er, der virker inden for statsledelse, fremme af menneskerettigheder og en styrkelse af retsstaten.
I henhold til Cotonou-aftalen følger Kommissionen inden for disse rammer et positivt tiltag, der er baseret på dialog. Kommissionen mener derfor ikke, at det er berettiget at indlede konsultationer i henhold til artikel 96 i Cotonou-aftalen. Situationen overvåges lokalt sammen med medlemsstaterne. Regeringen har nedsat en undersøgelseskommission, og konklusionerne herfra vil Kommissionen og medlemsstaterne analysere grundigt.
Nu kommer jeg til det sidste punkt i denne debat om menneskerettigheder, og jeg vil gerne slå fast, at der vel ikke kan være nogen som helst tvivl om, at ytringsfrihed og pressefrihed er absolut grundlæggende elementer i et demokratisk samfund, og at pressefrihed og ytringsfrihed kun kan udøves, hvis der er mediepluralisme. Hvor det ikke er tilfældet, er der enten ikke noget demokrati, eller også er demokratiet truet.
Trusler mod presse- og ytringsfrihed i hele verden er et af de sørgeligste kapitler i vores internationale arbejde. Ligesom Parlamentet tager Kommissionen det i høj grad også seriøst, at forfølgelse og undertrykkelse af ytrings- og pressefrihed er ved at tage overhånd. Det begynder med forholdene i medierne, sådan som nogle medlemmer af Parlamentet har skildret det med hensyn til situationen i Rusland, og ender med terrorattentater mod journalister, som vi i går så det i Baskerlandet. Jeg har dog den glæde at kunne meddele Parlamentet, at den baskiske journalist, Landaburu, der er lillebror til generaldirektøren ved Kommissionen med ansvar for udvidelsen, ikke er blevet offer for attentatet. Han er alvorligt såret, men Gud ske lov overlever han.
Men det er et helt klart signal om, at terroren helt målrettet vender sig mod journalister, fordi ekstremistiske organisationer i hele verden med rette betragter netop mediefrihed og ytringsfrihed som deres alvorligste trussel.
Jeg vil gerne kort informere om, at EU på den 57. Generalforsamling i FN's Menneskerettighedskommission har udtalt sig om ytringsfrihed, religionsfrihed og trosfrihed. EU forsvarer ikke kun sine synspunkter på den internationale scene, men garanterer også praktisk hjælp fra Fællesskabets budget. Således vil det europæiske initiativ for demokrati og menneskerettigheder støtte uafhængige medier i hele verden med betydelige finansielle midler. Hjælpen strækker sig fra uddannelsesforanstaltninger for journalister lige til medieovervågning. Fra budgettet for 2000 er der stillet over 5 millioner euro til rådighed til projekter, der vedrører ytringsfrihed, mediefrihed samt beskyttelse og uddannelse af journalister. Et stort projekt i Asien og Afrika, der udføres i samarbejde med Journalister uden Grænser, tager hånd om nogle af de væsentligste risici, der er nævnt i Parlamentets beslutninger, og som journalister bliver udsat for.
Projektet skal omfatte en vurdering af situationen for fængslede journalister, den finansielle støtte til disse journalister og deres familier samt informations- og aktiveringskampagner.
Støtten inden for rammerne af det europæiske initiativ skal fortsætte. I opfordringen til at indsende forslag fra januar 2001 er ytringsfrihed udtrykkeligt nævnt som en af prioriteterne.

Formanden
Mange tak, kommissær Verheugen.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 18.30.

Afrikanske børn i tvangsarbejde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0359/2001 af Maes, Lucas, Rod og Schörling for Verts/ALE-Gruppen om handel med børn;
B5-0365/2001 af van den Berg, Sauquillo Pérez del Arco og Carlotti for PSE-Gruppen om afrikanske børn i tvangsarbejde;
B5-0372/2001 af Johan Van Hecke for PPE-DE-Gruppen om handel med børn (slaveskibet fra Benin);
B5-0379/2001 af Thors for ELDR-Gruppen om børneslaver i Afrika;
B5-0389/2001 af Sylla, Miranda, Herman Schmid, Morgantini, Frahm, Alavanos og Alyssandrakis for GUE/NGL-Gruppen om afrikanske børn i tvangsarbejde;
B5-0393/2001 af Andrews, Muscardini og Segni for UEN-Gruppen om afrikanske børn i tvangsarbejde.

Maes
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi bliver med rette chokerede, når 43 børn bliver fundet om bord på et skib, som fjerner dem fra deres hjem for at føre dem til et andet land, hvor de skal arbejde i plantager. Vi troede, at slaveriet var udryddet, men det eksisterer fortsat, og den mest forkastelige form er naturligvis børnehandel og handel med børneslaver. Børn forsendes med skib for at arbejde i plantager. De kidnappes for at blive uddannet som soldater, for at bære våben og blive en maskine, som dræber eller yder seksuelle tjenester. Børn bliver for tidligt forældreløse, når deres forældre bukker under for aids, og bliver så tjenestefolk hos de mennesker, som såkaldt forbarmer sig over dem. Kort sagt, børn er ofte slaver. Ikke desto mindre har Afrika ikke tradition som en verdensdel, hvor det er almindeligt at sælge børn. Ekstrem fattigdom er årsagen til dette børneslaveri og børnearbejde, som er i strid med FN-konventionen om barnets rettigheder. Jeg anmoder derfor indtrængende om, hr. kommissær, at de netværk, som iværksætter børnehandel, skal arresteres og ødelægges som nævnt i beslutningsforslaget, og at der oprettes reintegrationsprogrammer for reddede eller undslupne børn, men også for forældreløse børnesoldater og gadebørn. Vi skal desuden sørge for, at produkterne fra Afrika sælges til en retfærdig pris, så forældre kan arbejde og sende deres børn i skole, sådan som det burde være.

Formanden
Jeg må bede tilhørerne om at lade være med at klappe. Det er ikke kutyme i Parlamentet, selv om det naturligvis er meget sympatisk, at De i den grad støtter fru Maes' tale. Men jeg må bede Dem om at overholde de demokratiske spilleregler i Europa. Vi er alle europæere!

Van den Berg
Hr. formand, i de forløbne måneder har vi været vidne til den triste skæbne som børn, bortrevet fra hus og hjem, har lidt om bord på slaveskibet drivende ud for Vestafrikas kyst. Det drejer sig om børn, som, hvilket vi konstaterede, da vi inden for rammerne af det parlamentariske møde i AVS-EU var i Gabon, bringes fra forskellige nabolande til familier i f.eks. Gabon, som tilhører eliten, hvor de arbejder som tjenestefolk, og om børn, som sættes i pleje gennem tanterne, det er det flotte ord herfor, en slags formidlere mellem familierne. Dette indebærer at være slave i disse hjem, ikke at få undervisning, at arbejde fra tidligt om morgenen til sent om aftenen, og at barnets friheder ganske enkelt tages fra det. Det er i strid med alle ILO-aftaler. Det er også grundlæggende i strid med Cotonou-aftalen.
Man kunne forvente, at eliterne, som ofte tilhører regeringerne i de involverede AVS-lande, i det mindste ikke medvirkede til det. Man kunne forvente, at man i det mindste foretager sig noget i henhold til landets retsregler. Man kunne forvente, at man i det mindste indbyrdes foretog sig noget, men det gør man ikke.
Jeg opfordrer derfor de involverede lande til ikke at anbringe dette problem under overskriften fattigdom, kulturel almindelighed og "sådan er det nu en gang hos os, og derfor er det vanskeligt at bekæmpe", men betragte det som grundlæggende i strid med menneskerettighederne. Børn har menneskerettigheder. Det er grundlæggende aftaler. Jeg håber, at vi er i stand til at optræde aktivt og om nødvendigt også med sanktioner. Det er en situation, som ganske enkelt ikke er acceptabelt.
Jeg ville også gerne behandle det brede emne om børnearbejde, men jeg har bevidst koncentreret mig om det problem i Vestafrika, som nemt kan følges. Krænkelserne af disse børns rettigheder skal ophøre.

Van Hecke
Hr. formand, ifølge UNICEF forhandles der årligt 200.000 børn i Vest- og Centralafrika. Fattige familier, som har gæld, låner deres børn ud til en kreditor som garanti eller for at tilbagetjene beløbet. Men fordi de ikke kan komme af med deres gæld, bliver børnene ofte solgt og bragt til andre lande. Der bruges de som hushjælp eller som ubetalt arbejdskraft på kakao- og bomuldsplantager eller ender i sexindustrien. Børnehandlere bliver sjældent arresteret eller straffet. Opdagelsen af det nigerianske skib Etireno i havnen i Cotonou er måske kun toppen af isbjerget. Den Internationale Arbejdsorganisation skønner, at der verden over er 250 millioner børneslaver. Det er uacceptabelt, at handlinger som børnehandel og -slaveri fortsat eksisterer i det 21. århundrede og sågar stiger i omfang. Derfor skal der udarbejdes mekanismer til at opspore og straffe handlen med og brugen af børneslaver. Retsvæsenet på stedet skal have flere midler og være bedre udrustet til at bekæmpe denne type misforhold, og multinationale virksomheder skal selv pålægge sig den moralske adfærdskodeks og ikke misbruge børn til kommercielle formål. Samtidig skal vi gøre noget ved de grundlæggende årsager, nemlig fattigdom og arbejdsløshed. Lad os håbe, at det løfte om gældssanering, som blev givet i denne uge i Bruxelles på FN's konference om de mindst udviklede lande, holdes, og at vores markeder endelig åbnes for landbrugsprodukter fra disse lande, så vi kan give disse mennesker noget andet at sælge end deres børn.

Sylla
Hr. formand, mine kære kolleger, som det allerede er blevet sagt, er der ifølge UNICEF 250 millioner børn under 14 år i verden, der stadig arbejder den dag i dag. I Afrika er flere tusinde børn underlagt tvangsarbejde i kaffe- og kakaoplantagerne, hvis produkter ofte eksporteres. Det gør på en måde os indirekte medskyldige i det, der sker. Det er vigtigt at understrege, at mange af disse lande har underskrevet konventionen om barnets rettigheder eller konventionen om forbud mod børnearbejde.
Jeg mener ikke, at Parlamentet blot kan fortsætte med at påpege den mangfoldighed af juridiske instrumenter, der har til formål at sikre, at børnenes rettigheder overholdes på internationalt plan, eller udstede en form for garanti for god opførsel via disse forskellige konventioner, som de pågældende lande har underskrevet, hvis ikke der er en tvingende magt et eller andet sted. Som det er blevet sagt, skal vi reagere hurtigt med sanktioner og midlertidig eller endog definitiv udelukkelse af alle de lande, der ikke overholder konventionerne.
Men jeg vil gerne skelne mellem problemerne. Efter min mening er problemerne fordelt på tre forskellige niveauer. Det første niveau hænger sammen med elendigheden, arbejdsløsheden, som det er blevet sagt tidligere, og det er klart, at IMF og Verdensbanken ikke kan blive ved med at pålægge Afrika de såkaldte strukturtilpasningspolitikker. Hvad mere er, så ved vi i dag udmærket godt, at denne gæld tynger som et damoklessværd, og især IMF skal føre en klar politik i denne forbindelse. Men der er et andet problem, der efter min opfattelse som parlamentsmedlem går ud på at stille sig selv det spørgsmål, om det i dag er tænkeligt at beholde alle disse mange forskellige konventioner og acceptere, at der er lande, der ikke overholder dem. Hvad gør vi? Jeg mener, at det er meget vigtigt, at vi tænker i langt mere gennemslagskraftige baner. Jeg mener bl.a., at man kunne indføre en europæisk social garanti, som kræver, at der på produkter fra Afrika og Asien er angivet deres nøjagtige oprindelse, hvilket ville gøre det muligt at finde de varer, der kommer fra lande, som udnytter børn eller overtræder de lovhjemlede bestemmelser om arbejdsforhold. Som min kollega sagde det, afholdes der i dette øjeblik et topmøde mellem de dårligst stillede lande og Europa-Parlamentet, hvor også de europæiske ledere deltager. Det er meget vigtigt, at vi henvender os til disse lande, og at de iværksætter de presserende tiltag mod denne form for moderne børneslaveri - for det er børn, der har samme alder som vores børn i Europa.

González Álvarez
Hr. formand, jeg er naturligvis enig i Fodé Syllas indlæg og med de øvrige kolleger, som har talt her i eftermiddag.
Problemet er kommet til offentlighedens kendskab på grund af skibet Etirenos valfart fra Benin til Gabon. UNICEF havde dog allerede klar udtalt, at over 200.000 børn fra Vest- og Centralafrika var ofre for denne perverse form for opvækst. Når vi ser, hvordan europæiske børn vokser op, må vi tænke på disse afrikanske børn. Og det er skrækkeligt at tænke på, at børn på 7-15 år anvendes som moderne slaver i de mest forskelligartede opgaver og i nogle tilfælde til at tilfredsstille visse personers seksuelle perversioner.
Jeg er helt enig i de foranstaltninger, der foreslås i beslutningen. Man må oplyse forbrugerne om, at de ikke bør købe produkter, som man ved, er fremstillet og produceret ved disse børns arbejde. Man må kræve en rimelig pris og praktisere fair trade.
Jeg er også helt enig i ændringsforslaget fra Gruppen De Grønne om revidering i denne forbindelse af WTO's regler. Det er nødvendigt, at Rådet og de europæiske institutioner samarbejder med de lande, som disse børn stammer fra, og hvor de kommer til, at de kæmper mod denne gruopvækkende handel, og de europæiske institutioner må også på FN's næste møde om børns rettigheder indtage en krigerisk holdning over for dette problem.
Som Fodé Sylla sagde, tales der i betragtning G klart om den stigende fattigdoms betydning for dette problem. Jeg mener, vi bør spørge os selv, om det er etisk forsvarligt at støtte et system, der har så perverse virkninger på en så frygtelig svag befolkningsgruppe som børnene. Hr. formand, jeg mener, at vi må begynde at tænke over, om vi kan tillade, at dette finder sted.
(Bifald fra venstre)

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen er ligesom Europa-Parlamentet dybt foruroliget over problemet med børnehandel i Vest- og Centralafrika. Ifølge oplysninger fra UNICEF er over 200.000 børn blevet ofre for en grænseoverskridende børnehandel i Vest- og Centralafrika. Vi opfordrer disse landes regeringer til at gøre alt, hvad der står i deres magt, for at bekæmpe og straffe den kriminelle praksis med handel med børn.
Kommissionens strategi til bekæmpelse af børnehandel og børnearbejde er hovedsageligt baseret på foranstaltninger om at mindske fattigdommen i Afrika. Dette er det vigtigste mål i Cotonou-aftalen.
Derudover vil jeg gerne understrege, at Kommissionen har en strategi for at fremme fødevaresikkerheden i de afrikanske lande, der frem for alt også sætter fokus på situationen for børn og kvinder i forbindelse med gennemførelsen af en bæredygtig udvikling i landdistrikterne.
Parallelt til dette yder Kommissionen støtte til foranstaltninger, der direkte skal bidrage til at løse dette problem. Således blev der stillet over 1,2 millioner euro til rådighed med henblik på at fremme børns rettigheder og beskytte børn mod vold og udnyttelse i Gabon, Benin, Togo og Nigeria. Desuden finansierer Kommissionen et specielt projekt inden for dette område i Benin. Formålet med dette er at opbygge en såkaldt brigade til beskyttelse af mindreårige, at fremme en mere effektiv gennemførelse af love og at aktivere offentligheden til dette.
Beskyttelse og fremme af børns rettigheder er et meget centralt punkt i det europæiske initiativ for demokrati og menneskerettigheder i 2001. Der vil blive truffet mange andre foranstaltninger af de internationale organisationer, der spiller en rolle i denne forbindelse, først og fremmest UNICEF og Den Internationale Arbejdsorganisation ILO. Der har i den sidste tid været positive tegn på, at andre lande formodentlig vil ratificere ILO-konvention nr. 182 om de værste former for børnearbejde. Benin ratificerede konventionen i mandags, altså den 14. maj, og Côte d'Ivoire vil følge efter inden udgangen af denne måned. Kommissionen støtter eftertrykkeligt disse initiativer.
I meddelelsen om menneskerettigheder, som Kommissionen vedtog den 8. maj 2001, er der udviklet koncepter til den politiske dialog med samhandelslandene. Det er blevet fastlagt, at det under forhandlingerne skal undersøges, hvordan man kan opnå en ratificering og en effektiv gennemførelse af fundamentale menneskerettighedsinstrumenter og andre internationale aftaler, der er baseret på disse rettigheder.
Hvad angår handelsaftalen, appellerer EU i øjeblikket om støtte til, at disse grundlæggende arbejdsstandarder bliver overholdt hos deres handelspartnere, også med hensyn til børnearbejde. Efter Kommissionens mening bør man overveje at indføre yderligere handelspræferencer inden for rammerne af det almene præferencesystem i de lande, der effektivt gennemfører disse standarder.

Formanden
Mange tak, kommissær Verheugen.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 18.30.
Jeg har nu en meddelelse til Dem. På grund af de synspunkter, der blev givet udtryk for tidligere, forsøger kontorerne nu at fremrykke forhandlingen om Di Lello Finuoli-betænkningen til kl. 17.10. Talerne og ordføreren vil blive underrettet, så vi på den måde kan udnytte tiden noget bedre.

Oversvømmelser i Frankrig
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0381/2001 af Le Pen, de Gaulle, Gollnisch, Lang og Martinez for TDI-Gruppen om oversvømmelserne i det franske departement Somme;
B5-0382/2001 af Berès og Ferreira for PSE-Gruppen om oversvømmelserne i Frankrig;
B5-0383/2001 af Grossetête, Morillon, Lamassoure og Fourtou for PPE-DE-Gruppen om oversvømmelserne i Somme (Frankrig);
B5-0390/2001 af Ainardi og Alyssandrakis for GUE/NGL-Gruppen om oversvømmelserne i Frankrig;
B5-0391/2001 af Butel for EDD-Gruppen om oversvømmelserne i Somme;
B5-0392/2001 af Marchiani for UEN-Gruppen om oversvømmelserne i Frankrig.

Ferreira
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Frankrig har i flere måneder været udsat for voldsomme oversvømmelser.
Efter Bretagne er andre departementer blevet ramt, men det er departementet Somme, nærmere bestemt byen Abbeville og de omkringliggende kommuner, der er blevet hårdest ramt. Flere hundrede indbyggere har måttet forlade deres hjem, har mistet alle deres ejendele og står nu uden midler. Alle de økonomiske og sociale sektorer er blevet ramt. Landevejs- og jernbaneinfrastrukturen er blevet voldsomt beskadiget, butikker og virksomheder har måttet lukke, og landbruget er i store vanskeligheder. Der er stor usikkerhed om, hvorvidt de igen vil kunne nå op på deres oprindelige produktionsniveau. De hårdest ramte er dem, der allerede var dårligst stillede før, og som ikke kan få økonomisk og moralsk støtte fra familien.
Man troede, at situationen hurtigt ville blive bedre, men man står nu over for en katastrofe, der risikerer at vare flere uger endnu. Det er endnu umuligt at sætte tal på de økonomiske konsekvenser. Der er en høj grad af solidaritet mellem indbyggerne, og regeringens, de lokale og territoriale myndigheders, politiets, hærens, civilforsvarets og velgørenhedsorganisationernes indgriben er ligeledes omfattende, men det er ikke nok til at udligne eftervirkningerne af denne katastrofe.
Derfor er det efter min mening yderst væsentligt, at Europa ikke blot kommer med trøstende ord og medfølelse, og at vi giver håndgribelige beviser på vores ønske om at hjælpe denne befolkning, som lider fysisk og psykisk under katastrofen.
I denne forbindelse er det vigtigt, at EU yder ekstraordinær økonomisk støtte for at sikre en hurtig genetablering af infrastrukturen, så den økonomiske aktivitet kan komme i gang igen.
Det er endvidere vigtigt igen at understrege vores bekymring over de seneste års stigende antal alvorlige naturkatastrofer på verdensplan og i Europa. EU bør sætte alt ind på selv at overholde og sikre, at de øvrige lande overholder Kyoto-forpligtelserne inden for den fastsatte frist, og på at indføre en politik for bæredygtig udvikling.

Grossetête
Hr. formand, ud over at give udtryk for vores sympati og den solidaritet, som vi nødvendigvis alle føler over for denne hårdt ramte befolkning, især i departementet Somme i Frankrig, skal vi også tænke på de mange oversvømmelser, som ikke kun Frankrig, men også Portugal, Spanien og andre lande har været ramt af, og som endnu andre lande risikerer at blive ramt af i fremtiden.
Som min kollega udtrykte det før, skal der omgående tages hensyn til de økonomiske omkostninger, der er forbundet med det drama, som befolkningerne har oplevet. Men det er også vigtigt hurtigt at få gennemført de foranstaltninger, der er nødvendige for at undgå, at en katastrofe som følge af de særlige klimatiske forhold i Frankrig udvikler sig til et drama, som i lang tid præger de berørte familier og virksomheder. Jeg bifalder naturligvis de allerede fremsatte forslag om økonomisk støtte, og jeg håber ikke, at Europa viger uden om denne indsats. Det er endvidere nødvendigt at forbedre instrumenterne til sporing af sådanne ulykker for at sikre hurtig intervention, at udvikle de bedst mulige teknologier for at råde over et interventionsudstyr, der til enhver tid kan mobiliseres i et hvilket som helst land i Europa. Man har set, i hvor høj grad dette udstyr til hurtig intervention har fejlet.
Derfor afventer Parlamentet teksten om civil sikkerhed i Europa, som kunne være udgangspunkt for en veritabel solidaritets- og overvågningsmekanisme mellem staterne. Men der skal især indledes veritable grundlæggende overvejelser. Disse katastrofer minder os om, hvor vigtigt det er på den ene side at få revideret vores politik for fysisk planlægning, hvilket kræver meget mod, og på den anden side at iværksætte de forpligtelser, vi påtog os i Kyoto - hvis vi da ellers havde brug for denne påmindelse. Europa skal fortsætte sine bestræbelser på at overbevise sine partnere om, at manglende respekt for naturen kan have vidtrækkende sociale, miljømæssige og økonomiske konsekvenser.

Boudjenah
Hr. formand, det er allerede blevet sagt, at uophørlige regnskyl har medført voldsomme oversvømmelser i flere områder i Frankrig. I departementet Somme, hvor det har regnet tre gange så meget som normalt mellem oktober 2000 og april 2001, ligger en lang række kommuner for øjeblikket under vand. Tusindvis af mennesker er blevet evakueret, ofte efter at de har mistet alt. Skaderne på infrastrukturen, boligerne og afgrøderne vurderes til flere milliarder francs. Der er iværksat humanitær og materiel støtte på alle niveauer for at dæmme op for denne dramatiske situation, som familierne har levet i gennem flere måneder. Men denne solidaritet, som mange borgere i øvrigt også har udvist, er utilstrækkelig. EU skal efter min mening deltage aktivt i dette solidaritetsarbejde med nødhjælp til de ramte områder og således bidrage til genetablering af infrastrukturen og genoptagelse af de økonomiske aktiviteter.
Det er det primære krav i vores gruppes udtalelse. Vi understreger ligeledes nødvendigheden af at styrke tiltagene til beskyttelse af økosystemerne og bekæmpelse af forureningen, som kunne bære en del af ansvaret for de hyppigere og hyppigere klimatiske katastrofer.

Butel
Hr. formand, mine kære kolleger, lad mig som det første sige, at jeg i særlig grad er berørt af denne uopsættelige forhandling, eftersom jeg selv bor i Abbeville, en by, som ligger midt i det oversvømmede område. Vandstanden falder meget langsomt, som De har hørt, og mens jeg taler til Dem, er 140 kommuner stadig berørt af vandet og næsten 3.500 boliger oversvømmet. Oversvømmelserne har medført omfattende skader, som vurderes til flere hundrede millioner euro. Boligerne styrter sammen. En del af infrastrukturen er blevet beskadiget eller helt ødelagt, virksomheder har mistet deres produktionsapparat og skal flyttes, for slet ikke at tale om skaderne på selve naturen. På lokalt plan har solidariteten længe været fremherskende med humanitær bistand og hjælp i form af fødevarer og materielle goder, men det, regionen nu har størst behov for, er økonomiske midler. Da jeg rent faktisk bor i området og selv oplever denne katastrofe på nærmeste hold, appellerede jeg til europæisk solidaritet den 2. maj 2001 i Bruxelles. Formanden gav mig et positivt svar, og det vil jeg gerne takke hende for. Jeg vil endvidere gerne takke de kolleger, der har tilsluttet sig dette initiativ.
Personligt har jeg allerede anmodet regionens præfekt om at lade mig medvirke ved en eventuel ændring af enhedsprogramdokumentet om strukturfonde i Picardiet for at finde en passende løsning på de opståede problemer. Jeg forventer det samme fra Europa, nemlig en hurtig og især konkret reaktion på denne katastrofe. Jeg vil gerne understrege, at dette initiativ endelig ikke blot må være en hensigtserklæring. Det skal hurtigst muligt følges op af praktiske beslutninger og konkrete resultater.
Derfor er det mit ønske, at Kommissionen i samarbejde med de lokale myndigheder giver tilladelse til at ændre strukturfondenes områdeinddeling, så alle sektorer og alle de oversvømmede kommuner kan nyde godt af de europæiske bevillinger. På samme måde håber jeg, at Kommissionen vil fremskynde udbetalingen af disse bevillinger, som normalt skulle strække sig frem til 2006.
Endvidere bør EU yde en ekstraordinær økonomisk støtte som supplement til de lokale, departementale, regionale og nationale støtteordninger for at dække de mest presserende behov. Endelig bør der iværksættes foranstaltninger til bekæmpelse af klimaændringernes konsekvenser. Alle lande uden undtagelse skal overholde de internationale Kyoto-forpligtelser, og jeg håber, at dette sker på konferencen i Bonn til juli. Det er formålet med mit ændringsforslag.

Bourlanges
Hr. formand, jeg slutter mig naturligvis til mine kolleger med henblik på at udtrykke vores dybe medfølelse og solidaritet med de befolkninger, der er blevet så voldsomt ramt af denne katastrofe af ikke tidligere set omfang og varighed.
Jeg kommer fra en naboregion, og min far er født i Abbeville. Somme er et departement, som jeg jævnligt er i kontakt med. Det er helt naturligt, at vi via denne beslutning giver udtryk for vores solidaritet. Når vi står i nødsituationen og stilles over for dramaet, elendigheden, er det helt naturligt, at vi viser vores medfølelse.
Men jeg mener, at vi skal forstå, at EU ud over denne nødsituation på langt sigt vil blive konfronteret med flere af denne type problemer. For dramaets grundlæggende kendetegn er, at det i virkeligheden ikke er ekstraordinært, at det ikke længere er ekstraordinært. Vi står over for en varig uregelmæssighed, nu hvor vi taler om bæredygtig udvikling. Dette drama er ikke ekstraordinært, for det vil vare ved. Det er en katastrofe, som ikke udtømmes, som ikke forsvinder. Og ud fra et geografisk synspunkt er dramaet ikke ekstraordinært, for Somme er ikke det eneste sted i Frankrig eller Europa, der er blevet ramt af oversvømmelserne.
Som europæere med ansvar for de europæiske politikker er vi direkte konfronteret med nødvendigheden af at handle inden for tre væsentlige områder, nemlig den fælles landbrugspolitik og udviklingen af landområderne, den strukturelle fysiske planlægning og de strukturelle tiltag samt de internationale tiltag, som har til formål at gennemføre Kyoto-forpligtelserne i praksis.
Det er på langt sigt, vi skal handle. Den beslutning, vi får forelagt, må ikke være en beslutning, som vi behandler i 10 minutter og derefter straks glemmer. Vi har en mangeårig forpligtelse til at eliminere denne type risiko, undgå denne type trusler og løse befolkningernes tragiske problemer.

Isler Béguin
Hr. formand, kære kolleger, jeg tilslutter mig også underskriverne af denne beslutning for på vegne af min gruppe Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance at give udtryk for vores fuldstændige solidaritet med alle de mennesker, der er blevet ramt af denne katastrofe. Vi ved, at der stadig i dag er hele familier, som venter på at få tag over hovedet i sunde boliger. Alt bør sættes i værk for at hjælpe disse hårdt prøvede mennesker.
Vi kan også tilslutte os beslutningens konstatering, som vedrører ansvaret for de hyppigere og hyppigere katastrofale oversvømmelser, hvis naturlige forklaring vi må sætte spørgsmålstegn ved. De ekstraordinære regnmålinger forklarer ikke alt, og de gentagne katastrofer må tillægges de fysiske planlægningspolitikkers manglende konsekvens. De har ignoreret og ignorerer stadig alt for ofte de naturlige miljøer og risikoområdernes skrøbelighed med hensyn til f.eks. at mindske oversvømmelserne i de områder, der let bliver oversvømmet. Det er et fremskridt, at vi alle indrømmer det her i dag. Men det er et absolut krav, at de fremtidige fysiske planlægningspolitikker tager højde for disse nye kendsgerninger, som hensyntagen til miljøet og iværksættelse af en bæredygtig udvikling er, især inden for rammerne af strukturfondene og den fælles landbrugspolitik.
Og jeg vil bede mine kolleger, der i dag er bevidste om disse risici, om også i forbindelse med afstemningerne om retningslinjerne for den fælles landbrugspolitik, strukturfondene og den regionale udviklingsfond at være bevidste om konsekvenserne af de politikker, vi gennemfører, når vi uddeler støtte.

Lang
Hr. formand, 114 kommuner i Somme er oversvømmet, 2.800 huse er ramt, flere end 1.000 indbyggere er blevet evakueret og midlertidigt indlogeret, den lokale økonomi er lammet - det er opgørelsen over oversvømmelserne, som har ramt Sommes dalområder.
Ud over den berettigede solidaritet med de ramte mennesker og de virksomheder, som har måttet indstille arbejdet af tekniske årsager, forventer disse mennesker at modtage erstatning hurtigst muligt, det vil sige, så snart undersøgelseskomitéen for naturkatastrofer har udarbejdet sin rapport og draget sine konklusioner. Når vandstanden er faldet, kommer tiden, hvor ansvaret skal placeres. Hvorfor har Sommes departementsdirektion med ansvar for departementets udrustning f.eks. hverken vedligeholdt Sommes flodbreder eller oprenset floden i årtier? Hvorfor har kommunerne givet byggetilladelser i områder, der let bliver oversvømmet, i modstrid med de mest elementære regler i arealudnyttelsesplanerne? Hvorfor har man fjernet skråninger, hække og grøfter i forbindelse med sammenlægningen af jorder og endda favoriseret et intensivt landbrug? Hvorfor er der hverken blevet opført et bassin til tilbageholdelse af vandet i bugten ved Somme eller iværksat veritable foranstaltninger for at undgå oversvømmelser? Det er ikke nok at påberåbe sig skæbnen, springfloderne eller de ekstraordinære regnmålinger. De isolerede mennesker, der er blevet indlogeret under prekære forhold, fortjener bedre end den franske præsidents venlige ord og det par millioner, som den franske regering har bevilget. Forsikringsselskaberne skal selvfølgelig hurtigst muligt udbetale erstatning for de lidte skader som følge af naturkatastrofen, men vi skal for fremtiden lære at overholde og tage højde for de nødvendige og uundgåelige naturlove og sætte os selv i stand til at gennemføre princippet om at undgå disse naturkatastrofer. Man kan kun afhjælpe befolkningernes nød ved konkret, hurtig og effektiv indgriben.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen vil gerne takke medlemmerne for deres deltagelse i forbindelse med oversvømmelserne i Frankrig. Kommissionen beklager de problemer og skader, som uvejret har forårsaget, og som har været særligt store i departementet Somme i Picardie-regionen. Kommissionen erklærede sig villig til at gøre brug af alle de foranstaltninger, der stod til rådighed, for at muliggøre genopbygningen af de ramte områder, så de kan genvinde deres økonomiske kapacitet. Det drejer sig om foranstaltninger inden for rammerne af regionalpolitik, landbrugspolitik, politik om udvikling af landdistrikter og om statsstøtte.
Med hensyn til regionalpolitikken og politikken om udvikling af landdistrikter er en stor del af det ramte departement støtteberettiget inden for rammerne af Mål 2 i de strukturfonde, der omfatter perioden 2000-2006. I programmet for Picardie-regionen, der har et EU-tilskud på 1,7 milliarder francs for perioden 2000-2006, er der allerede truffet foranstaltninger i forbindelse med naturkatastrofer. Kommissionen venter på forslag fra de franske myndigheder og beder de franske myndigheder om at stille disse forslag, så de midler, der i programmet er sat af til den økonomiske genoprettelse i de ramte områder, kan stilles til disposition. Med hensyn til landbrugspolitikken har Kommissionen allerede taget initiativ til at give producenterne stor fleksibilitet med henblik på i udstrakt grad at opnå tilskud fra støtten til almindelige afgrøder og til udtagede landbrugsarealer. I øvrigt har Kommissionen givet samtykke til visse fortolkninger, som de franske myndigheder har foretaget i forbindelse med de nuværende retsbestemmelser. Kommissionen har ligeledes indledt foranstaltninger for at forlænge såtiden ud over den 15. juni.
Hvad angår statsstøtten til fordel for de ramte områder, vil Kommissionen under overholdelse af lovbestemmelserne gøre alt, hvad der står i dens magt, for at gennemføre en hurtig behandling af notifikationer og godkendelser til en eventuel statsstøtte, der kan bidrage til afhjælpning af de anrettede skader.
Nogle parlamentsmedlemmer har spurgt, om der kan iværksættes en form for engangsnødhjælp til familier i de ramte områder. På dette punkt er Kommissionen desværre ikke i stand til at hjælpe. Som parlamentsmedlemmerne jo ved, har der i flere år ikke længere været nogen godkendte budgetposter til katastrofer og nødhjælp i EU's budget, og jeg tror ikke, at Parlamentet vil opfordre Kommissionen til at betale til noget, som den juridisk set ikke er bemyndiget til.
Eftersom der i dag findes andre muligheder for fællesskabsbistand til denne type katastrofer, mener Kommissionen, at det ville være overilet at stille et sådan forslag på ny i betragtning af de finansielle og menneskelige ressourcer, der i øjeblikket er til rådighed.

Formanden
Mange tak, kommissær Verheugen.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.30.
Nu vil jeg gerne takke alle implicerede kolleger, især ordføreren og talerne, for, at De har været så fleksible at møde tidligere, end det ellers var planlagt, nemlig kl. 17.30, således at vi bedre kan udnytte den tid, vi har til rådighed.

Endelige afgørelser i straffesager
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0145/2001) af Di Lello Finuoli for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om gensidig anerkendelse af endelige afgørelser i straffesager.

Di Lello Finuoli
Hr. formand, kære kolleger, den gensidige anerkendelse af endelige afgørelser i straffesager rejser mange spørgsmål, som vi har forsøgt at tage op og løse på den bedst mulige måde, og her har vi også haft gavn af bidraget fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked og dets ordfører, Joachim Wuermeling. Der blev ikke stillet nogen ændringsforslag til denne betænkning, og det viser den enighed, der var om forslaget. Jeg håber, at der vil være bred enighed i Parlamentet om de foreslåede løsninger, så vi understreger de argumenter, som man tilslutter sig i Rådet og Kommissionen. Et fælles retligt område giver kun mening, hvis afgørelserne fra en medlemsstats domstole har retsvirkning i en hvilken som helst anden medlemsstat inden for dette område. Det betyder konkret, at en medlemsstat skal gennemføre en endelig afgørelse, som er truffet af den kompetente myndighed i en anden medlemsstat.
Hidtil er den gensidige anerkendelse af afgørelserne i de forskellige medlemsstater sket via et ansøgningssystem, som er en langsom og kompliceret proces med et meget usikkert resultat. Foruden den indlysende målsætning om juridisk sikkerhed, der ligger i at gøre lovens gennemførelse hurtig og effektiv på hele EU's område, tager den gensidige anerkendelse ikke blot sigte på at resocialisere den dømte - som ikke længere bliver nødt til at rejse bort fra den stat, han har valgt at bo i - men også på at beskytte ofrenes rettigheder.
Når man skal indføre en mekanisme for gensidig anerkendelse, er der to mulige løsninger. Enten en løsning, der tager sigte på at harmonisere medlemsstaternes lovgivnings- og retssystemer, eller en løsning, der er baseret på gensidig tillid til, at de enkelte medlemsstaters lovgivning er hensigtsmæssig, og at denne lovgivning anvendes korrekt i de specifikke retssager. Vi har valgt den sidste løsning, da den er mere gennemførlig, og da vi har at gøre med nogle retssystemer, som ganske vist er forskellige, men som bygger på et sæt procesregler, der sikrer nogle pålidelige strafferetlige afgørelser, som således vil kunne gennemføres på hele EU's område.
Vi er dog klar over, at det i det mindste på kort sigt vil være vanskeligt at nå til enighed om en automatisk anerkendelsesprocedure, eftersom ingen medlemsstat nogensinde vil være villig til at forpligte sig til at anerkende en hvilken som helst endelig afgørelse, som ikke respekterer visse fælles ufravigelige garantier. Det gælder netop om at afgrænse disse ufravigelige garantier, f.eks. overholdelsen af ne bis in idem-princippet, af retten til et effektivt forsvar og ikke bare et formelt forsvar eller af ofrenes rettigheder.
Det bliver desuden nødvendigt med fælles regler for domsmyndighed og kompetence, ikke mindst for at undgå dobbelt retsforfølgning, og på samme måde skal vi have nogle fælles regler for gentagelsestilfælde og akkumulering af straffe. Vi bliver dog nødt til at fjerne nogle af de hindringer, som i dag står i vejen for den fulde anerkendelse af endelige afgørelser i straffesager, og en af disse hindringer er kravet om dobbelt strafbarhed, som ofte giver den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten mulighed for at foretage en fornyet behandling - både med hensyn til form og indhold - af den afgørelse, der er truffet af en anden medlemsstats myndighed.
Problemet med dobbelt strafbarhed skal ses i den rette sammenhæng, eftersom de handlinger, der skaber størst ængstelse i samfundet, straffes med strafferetlige sanktioner i alle EU's medlemsstater. Der er dog stadig - hvilket mange af os bifalder - mulighed for at lade et begrænset antal forbrydelser stå uden for den gensidige anerkendelse, og det gælder f.eks. eutanasi. Det er forbrydelser, hvis medtagelse det ville være vanskeligt at nå til enighed om.
Denne betænkning er det første skridt på vejen mod indførelsen af det fælles område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Retningslinjerne er udstukket, og nu gælder det om at finde den politiske vilje og styrke til at gå hele vejen og skabe det bedst mulige sikkerhedsniveau.

Formanden
Hr. ordfører, mange tak for introduktionen til dette vanskelige emne om gensidig anerkendelse af endelige afgørelser i straffesager. Måske er det interessant for Parlamentet at vide, at en opinionsundersøgelse i mit land viste, at et stort flertal af borgerne gik ind for en gensidig anerkendelse.
Hr. Posselt, som De kan se, er Deres synspunkt, som De ofte fremfører her, nemlig, at der ikke bør være nogle perioder, hvor plenarforsamlingen så at sige udsættes, i dag blevet gennemført på en fleksibel måde af Parlamentets administration. Derfor er det nu igen Deres tur til at tale!

Posselt
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne sige, at jeg glæder mig over denne afgørelse, selv om jeg lige i dette tilfælde ikke er så glad for den.
Jeg repræsenterer i dag min kollega, hr. Wuermeling, der har udarbejdet udtalelsen for Retsudvalget, hvor han siger, at det er vigtigt at opnå fremskridt angående anerkendelsen af endelige afgørelser i straffesager. Men han har også advaret mod en forceret og forhastet centralisme og påpeget, at det er nødvendigt, at Kommissionen helt præcist definerer, hvad der skal forstås ved det. Kommissionen skal endnu en gang helt præcist gøre rede for de ulemper, der har været indtil nu, og som har bevirket, at systemet endnu ikke er blevet videreudviklet i det omfang, der blev stillet krav om i Kommissionens meddelelse.
Vi vil se, at det her handler om en meget delikat sag. For i Europa har vi jo bestemt ingen fælles regler på det strafferetlige område. Personligt tror jeg aldrig, vi vil få fælles regler på det strafferetlige område. Det gør heller ikke noget, for selv USA, der jo er meget mere centralistisk, end vi forestiller os, EU nogensinde vil blive, end ikke i den afsluttende udvidelsesfase, har jo en meget forskellig strafferet. Der er delstater, der har dødsstraf, og andre, der ikke har. For så vidt er EU da meget mere homogen. Et land med dødsstraf ville aldrig blive medlem af EU.
Selv England og Skotland har vidt forskellige strafferetlige bestemmelser og juridiske traditioner. Det vil sige, at vi skal ikke kun være meget forsigtige med at fremskynde ensartethed og harmonisering ved at respektere pluralisme, men i forbindelse med anerkendelsen af endelige afgørelser i straffesager skal vi naturligvis også gå meget forsigtigt frem. Vi taler meget om et europæisk værdifællesskab, men der er den skærpende omstændighed, at dette europæiske fællesskab i virkeligheden udvikler sig i forskellige retning. Et helt konkret og aktuelt eksempel er eutanasilovgivningen i Nederlandene, hvor Nederlandene dermed har sagt farvel til den hidtidige europæiske retskultur, ligesom Storbritannien også har gjort det i spørgsmålet om kloning. Vi oplever endda, at væsentlige områder, der også strafferetligt set er relevante, udvikler sig i forskellige retninger. For så vidt vil en sådan gensidig anerkendelse blive endnu vanskeligere. Dette er et spørgsmål, der også har relation til de forskellige værdisystemer og til de forskellige retskulturer. Vi bifalder altså, at der sker fremskridt på dette område, men er absolut også meget skeptiske og kan nemt se problemet med, at tingene udvikler sig i forskellige retninger. Derfor opfordrer vi indtrængende Kommissionen til at gå forsigtigt frem, give præcise definitioner og endnu en gang konkretisere, hvorfor det er nødvendigt med ensartethed, og hvilke ulemper der er ved det hidtidige system. Naturligvis ved vi, at der i dag er store problemer. Men de eksempler, som jeg har nævnt - og jeg kunne også nævne narkotikapolitik - viser, at når vi taler strafferet, vil de europæiske retssystemer i sager, der er særligt følsomme og meget omstridte i offentligheden, ikke bevæge sig mod hinanden, men derimod væk fra hinanden.
Dette viser, hvor vigtigt det er at fortsætte vores arbejde i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. I den forbindelse bør vi koncentrere os om de punkter, der virkelig har betydning for Europa, og om de punkter, hvor der også er en virkelig overensstemmelse mellem medlemsstaterne med hensyn til strafferetlige standarder.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, allerførst må jeg bemærke, at jeg taler på vegne af Det Europæiske Folkeparti, for dette er en særlig betænkning, dels på grund af emnet, dels på grund af dens betydning og dels på grund af noget, som blev fremhævet af ordføreren, nemlig at det er en betænkning, hvortil der har været meget få ændringsforslag i udvalget og ingen i plenarforsamlingen, hvilket ikke sker særlig ofte, især ikke i betænkninger fra Udvalget om Borgernes Friheder, og dette, hr. formand, er ordførerens fortjeneste. Betænkningen er Deres, hr. ordfører, men vi - og naturligvis Det Europæiske Folkeparti - genkender alle os selv i den, hvilket får mig til at fremhæve to store spørgsmål.
Det første er, at hvis EU nu står over for en udfordring - hvis vi virkelig ønsker at gå fra markedets Europa til værdiernes og borgernes Europa - er denne udfordring at opbygge dette område med retfærdighed. Og hvis dette er en stor udfordring, hvad kan så være mere vigtigt, end at en ordfører genoptager den store tradition, som Europa er bygget på? Denne store tradition, ifølge hvilken mænd og kvinder af forskellig oprindelse, med forskellig politisk overbevisning og fra forskellige partier sætter denne overordnede vision over egne interesser, denne europæiske vision, denne vision om opbygning, og slår kræfterne sammen i jagten efter et fælles mål.
Vi står over for en sådan betænkning, og jeg mener, at Parlamentet kan lykønske sig selv med at have udarbejdet en betænkning, som i måneder og år fremover vil udgøre referencepunktet for arbejdet i institutionerne, altså Kommissionen, Rådet og Parlamentet.
Det er en betænkning, der som alle store betænkninger forener vision, realisme og ambition. Vision: Ordføreren sagde det selv, og jeg vil blot gentage hans ord, nemlig at essensen af betænkningen er en fast satsning på gensidig anerkendelse. Gensidig anerkendelse, som endvidere er baseret på princippet om opbygningen af EU, som er indbyrdes tillid mellem staterne, indbyrdes tillid, som igen er baseret på, at staterne anerkender hinandens lige beskyttelse af menneskerettigheder og anerkender fælles kilder på procesområdet.
Naturligvis er der forskelle. Og der er forskelle, som bør bevares, og her kommer erfaringen, realismen og kendskabet til området ind, således som ordføreren har påpeget.
Jeg kunne nævne mange eksempler. Personligt har jeg virkelig lært meget af hans overvejelser om rækkevidden af "belastende forhold i begge stater", som han med stor retfærdighed indarbejder under "dobbelt strafbarhed", og jeg håber, at dette vil give stof til eftertanke for det videre arbejde.
Rent konkret nævner ordføreren ne bis in idem-princippet og sin løsning på dette vigtige problem. Jeg vil endvidere nævne afsnit 22, hvor der henvises til nødvendigheden af fælles minimumsstandarder for visse aspekter vedrørende procesret. Som han siger, kan vi ikke forvente, at der i morgen sker en automatisk anerkendelse uden kontrol eller filter, men man må stræbe efter anerkendelse af nogle fælles minimumsstandarder, som giver mulighed for denne accept med en meget forenklet procedure. Ordføreren siger altså nej til harmonisering, ja til gensidig tillid, ja til gensidig anerkendelse, men på nogle punkter må der harmoniseres eller ensrettes.
Man kan også nævne hr. Posselts bemærkning om, at visse forhold i Europa ikke skal være omfattet af den gensidige anerkendelse, fordi de har meget forskellige kulturelle rødder, f.eks. aktiv dødshjælp.
Jeg mener, vi står over for en vigtig betænkning. Jeg er sikker på, at den vil modtage Parlamentets overvældende tilslutning, og jeg håber, at de to eller tre institutioner virkelig tager denne betænkning til efterretning, da den uden tvivl vil udgøre en milepæl inden for dette område, hvor vi bør gå fremad.

Paciotti
Hr. formand, jeg er helt enig med fru Palacio. Hr. Di Lello Finuoli giver i sin glimrende betænkning en udtømmende behandling af alle relevante aspekter af et komplekst problem, som dog kræver en hurtig løsning, så EU kan blive til et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Problemet med den gensidige anerkendelse af endelige afgørelser i straffesager er naturligvis opstået som følge af de ikke reducerbare - i det mindste ikke på kort sigt, og her er jeg enig med hr. Posselt - forskelle i EU's forskellige medlemsstaters retssystemer. Dette problem kan således kun løses ved for det første at tage udgangspunkt i en klar definition, der er fælles for alle retssystemerne, af begreberne "endelig afgørelse" og "straffesager" - begreber, som er defineret på en fuldt ud tilfredsstillende måde både i Kommissionens meddelelse og i hr. Di Lello Finuolis betænkning - og for det andet at skabe en gensidig tillid i medlemsstaterne til deres respektive retssystemers hensigtsmæssighed og til retssagernes korrekte forløb. Denne tillid kan baseres på den fælles overholdelse af de grundlæggende rettigheder, som i øvrigt også sikres af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols kontrol, men som kan sikres yderligere af nogle fælles minimumsbestemmelser, der vedtages for specifikke aspekter af procesretten, når det gælder retten til et forsvar og ofrenes rettigheder.
For at undgå uforeneligheden af visse principielle opfattelser med hensyn til omstridte handlingers strafbarhed - her nævnte man f.eks. eutanasi eller abort - er det ganske enkelt nødvendigt at udelukke gensidig anerkendelse af nogle begrænsede og særlige forbrydelseskategorier. På denne måde kan man se bort fra det traditionelle krav om dobbelt strafbarhed og således undgå de langsomme og vanskelige anerkendelsesvurderinger for hver afgørelse i de enkelte lande, og jeg kan personligt forsikre hr. Posselt for, at denne langsomhed reelt forhindrer en korrekt gennemførelse af sanktionerne. Det siger jeg ud fra mine tidligere erfaringer som dommer.
Efter at have angivet en fornuftig løsning på de grundlæggende problemer beskæftiger hr. Di Lello Finuoli sig i sin betænkning med nogle tekniske og vanskelige spørgsmål, der vedrører dommenes gennemførelsesbetingelser, udgifterne til straffuldbyrdelse og det strafudmålingssystem, der skal anvendes i tilfælde af flere domme, eftersom straffen ikke altid bare kan kumuleres, når forbrydelserne har forbindelse med hinanden. Hr. Di Lello Finuoli foreslår nogle hensigtsmæssige løsninger, som man må være fuldstændig enig i. Derfor vil jeg også gerne opfordre Europa-Parlamentet til at vedtage denne vigtige og yderst velfunderede betænkning uden forbehold.

Hager
Hr. formand, for at undgå gentagelser vil jeg indledningsvis henvise til alt det, som hr. Posselt har sagt, og som jeg fuldt ud kan tilslutte mig. Jeg kan godt se, at formålet med betænkningen er vigtigt, men jeg er dog ikke parat til at stemme i med jubelen, for jeg kan jo stadig se, at der er en række uklare punkter. Dette er f.eks. tilfældet med den noget udviskede brug af begrebet anerkendelse, der jo alligevel er gennemført i stor udstrækning i Europa, samt fuldbyrdelse af endelige afgørelser.
Diskussionen om visse definitioner synes i højere grad at være præget af tilfældighed end systematik. Det er uforståeligt, hvorfor der ved flere domme, der krænker ne bis in idem-princippet, fordi de vedrører den samme kendsgerning, skal ske fuldbyrdelse af den dom, der er mest gunstig for den dømte. Den første dom, der bliver retsgyldig, forhindrer i henhold til Erledigung-princippet, ifølge hvilket yderligere retlige skridt er udelukket, at senere domme kan afsiges retsgyldigt.
Noget, jeg heller ikke helt kan forstå, er det desværre omsiggribende krav om at give afkald på gensidig strafbarhed. Et strafferetssystem, der - forhåbentligt - føler sig forpligtet over for legalitetsprincippet, altså princippet nullum crimen sine lege, kan ikke acceptere nogen som helst konsekvenser af ikke-strafbare lovovertrædelser inden for sit suverænitetsområde. I modsat fald vil dette princip blive knust, og proceduremageligheden vil få høj prioritet. Men så er det godnat for retsstaten!

Coelho
Jeg vil gerne tilslutte mig Ana Palacio og flertallet af talere i en berettiget hyldest af ordføreren Di Lello og dennes arbejde. Han ved, at vi trods politiske meningsforskelle med fornøjelse fremhæver den store kvalitet ved det arbejde, som han har udført, og den juridiske stringens i de forslag, som han fremsætter. I denne debat, ligesom i den til formiddag, bevæger vi os fremad ad den vej, som blev fastlagt i Tampere om oprettelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. I en union, hvor der er fri bevægelighed til gavn for alle borgere, men også for dem, der agerer i kanten af loven, må det undgås, at der er lande, hvor sådanne personer kan finde ly. Betænkningen om retsgrundlaget for afgørelser i straffesager fortjener vores bifald og anbefaler en meget velafbalanceret version. Tillad mig at fremhæve præcisionen i begrebet endelig afgørelse, registret for verserende sager, den overvejelse, at ingen kan dømmes to gange for den samme forseelse, men omvendt at en dom i en medlemsstat bør tages under overvejelse som gentagen lovovertrædelse i en anden medlemsstat, samt den løsning, at fuldbyrdelsen af en fængselsstraf skal være underkastet loven i fuldbyrdelsesstaten, mens den begærende stat skal have kompetence med hensyn til afgørelser vedrørende bortfald af straffen eller af lovovertrædelsen samt vedrørende benådning og amnesti.
Kære kolleger, den gensidige anerkendelse er kun effektiv, hvis den kan foregå uden store administrative forhindringer. Der skal derfor herske gensidig tillid mellem medlemsstaterne med hensyn til rettergangsprocedurerne. Vi ved også, at anerkendelse af afgørelser i straffesager er et yderst følsomt spørgsmål, der rammer ind i kernen af de forskellige samfunds retligt beskyttede værdier. Der gør sig betydelige forskelle gældende mellem vores medlemsstater angående væsentlige dele af den fælles kulturelle og juridiske arv. Det må derfor anbefales Kommissionen at udvise varsomhed på dette felt og vælge en politik, der bevæger sig fremad med små skridt.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, indledningsvis vil jeg gerne takke parlamentsmedlem Di Lello Finuoli mange gange for denne bemærkelsesværdige betænkning, som jeg bifalder meget. Ligesom Det Europæiske Råd i Tampere gjorde klart, udgør konceptet om gensidig anerkendelse af domsafgørelser og domsmyndigheder en vigtig milepæl i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som vi vil skabe i Europa.
Konceptet har sin oprindelse i det indre marked. Det beror på gensidig tillid inden for de forskellige systemer i medlemsstaterne og på fælles og grundlæggende retsprincipper. Derfor kan man ikke betragte det isoleret, men det skal suppleres med andre foranstaltninger, f.eks. med en yderligere tilnærmelse til den materielle og processuelle strafferet i medlemsstaterne, en bedre gensidig forståelse og en forbedring af uddannelse og videreuddannelse.
I konklusionerne fra Tampere blev Rådet og Kommissionen opfordret til at fremlægge et program om dette inden udgangen af sidste år. Det vigtigste bidrag fra Kommissionen var meddelelsen fra sidste sommer om gensidig anerkendelse af afgørelser i straffesager. I denne meddelelse præsenterede vi Kommissionens tiltag til dette delområde inden for den store helhed om gensidig anerkendelse.
Da det handler om et nyt og komplekst emne, sigter vores meddelelse ikke på at give endegyldige svar på de rejste spørgsmål, men derimod forsøger vi at påvise eventuelle løsningsmuligheder. For os handlede det om at stille de rigtige spørgsmål og tilbyde forskellige muligheder for den videre vej fremad.
Jeg har med tilfredshed konstateret, at Di Lello Finuoli-betænkningen i stor udstrækning deler Kommissionens synspunkter og opfordrer Kommissionen til at tage teten. Gennemførelsen af princippet om gensidig anerkendelse i det strafferetlige samarbejde er en ambitiøs opgave, der medfører et grundlæggende perspektivskifte fra de traditionelle samarbejdsformer til et samarbejde med arbejdsdeling.
Denne nye tilpasning vil føre til en række initiativer i substantiel og praktisk henseende, sådan som det fremgår af det fælles program fra Rådet og Kommissionen fra november 2000. Der er allerede taget fat på nogle af de projekter, der er foreslået her. Kommissionen har i sit arbejdsprogram forpligtet sig til inden sommerferien at fremlægge forslag med henblik på at lette udlevering og i den forbindelse overveje udarbejdelsen af en europæisk arrestordre.
Desuden er der overvejelser i gang med henblik på at gennemføre fælles standarder til beskyttelse af individuelle rettigheder i straffeprocessen. Det er ikke muligt her at gå i detaljer med alle 30 punkter i beslutningsforslaget. Selv om Kommissionens indstilling til det alt i alt er meget positiv, er der dog et punkt, jeg vil drage i tvivl, og det blev i øvrigt også berørt under diskussionen. Beslutningen opfordrer til, at ne bis in idem-princippet gennemføres til fulde. Det støtter Kommissionen, især da dette princip jo også er indeholdt i vores nye charter om grundlæggende rettigheder. Men Kommissionen tvivler stærkt på, om det med henblik på de sager, der virkelig fører til flere domme i forskellige medlemsstater, vil være klogt udelukkende at anvende den mildeste dom på lovovertræderen.
På Det Europæiske Råd i Tampere blev der vedtaget ambitiøse planer for de retlige og indre anliggender. I vores daglige arbejde vil vi opleve, at detaljerne er de værste. Mange detaljer viser, at gensidig tillid til de forskellige retssystemer i medlemsstaterne endnu ikke er helt så udviklede, som det er påkrævet, for at vi kan nå til en gensidig anerkendelse. Det er helt sikkert gavnligt at skubbe til udviklingen endnu en gang.
Jeg er optimistisk og tror, at vi opnår den nødvendige politiske drivkraft, når også Parlamentet så klart går ind for, at der skal ske fremskridt i forbindelse med at gennemføre princippet om gensidig anerkendelse. Derved vil vi måske opnå den politiske ligevægt, der stadig mangler, for at vægten kan give udslag til fordel for en vidtrækkende godkendelse af afgørelser. Det er nemlig på tide, at vi nu gør alt, hvad vi kan, for at opfylde det teoretiske koncept om gensidig anerkendelse.

Samarbejdsudvalg og afskedigelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens udtalelse om samarbejdsudvalg og afskedigelser.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, mine egne bestemmelser om arbejdsbeskyttelse bliver tilsyneladende ikke respekteret. Jeg taler hele tiden.
Den seneste vedvarende bølge af meddelelser om mange store virksomheder, der har måttet lukke eller træffe foranstaltninger angående omstruktureringer, har nået et foruroligende omfang. Omstrukturering er ofte ensbetydende med, at der skal skæres ned på arbejdspladser. Når der bliver skåret ned på arbejdspladser, er det ikke kun de ansatte, der bliver berørt af det, men også deres familier og nogen gange hele regioner, hvis de er afhængige af en eller to hovedarbejdsgivere.
Eftersom mange af de seneste meddelelser om omstruktureringer er sket på europæisk plan, er der et presserende handlingsbehov i Fællesskabet. Et omfattende fællesskabskoncept skal eventuelt kombinere innovative foranstaltninger med en kontrol af allerede eksisterende instrumenter. Jeg vil her begrænse mig til kun at tale om de juridiske aspekter.
Først vil jeg gerne komme ind på den hurtige vedtagelse af nye juridiske forskrifter og en opdatering af disse. Med hensyn til rammedirektivet om information og høring vil jeg gerne sige, at Kommissionen i de kommende dage vil udarbejde et ændret forslag om fastlæggelse af en generel ramme for information og høring af arbejdstagere, for at det kan blive vedtaget i Rådet så hurtigt som muligt. Kommissionen vil insistere på, at Rådet vedtager direktivet den 11. juni. Vi håber, at vi kan nå til enighed. Om nødvendigt vil vi dog bestræbe os på at nå til politisk enighed med kvalificeret flertal. Vi kan ikke vente i al evighed og slet ikke i betragtning af de usikre forhold, der er i øjeblikket, og som er opstået på grund af omstruktureringsplaner for mange virksomheder.
I den forbindelse vil jeg endnu en gang fremhæve et vigtigt punkt i Kommissionens forslag, nemlig spørgsmålet om sanktioner. Jeg ved, at Parlamentet eftertrykkeligt har støttet denne fremgangsmåde og ligesom Kommissionen er tilfreds med de fremskridt, der for nylig blev opnået på dette følsomme område, og som nu er sikret.
Med Parlamentets støtte og Rådets stærke politiske vilje kan vi afslutte denne proces inden udgangen af året, og det vil være et afgørende skridt fremad.
Nu vil jeg gerne komme ind på statutten for det europæiske selskab. Vi havde ved udgangen af sidste år opnået et andet vigtigt resultat, som var længe ønsket, nemlig statutten for det europæiske selskab med bestemmelser om arbejdstagernes deltagelse. Et yderst positivt element i statutten er, at den indeholder meget detaljerede bestemmelser om arbejdstagernes deltagelse, der genspejler det fremskridtsvenlige tiltag, der også tages op i forslaget om information og høring på nationalt plan. Dette vil helt sikkert bidrage til, at der tages bedre hensyn til den sociale dimension i forbindelse med omstruktureringer af virksomheder i Europa.
Jeg er optimistisk med hensyn til, at Europa-Parlamentet vil sætte alt ind på at få vedtaget denne vigtige retsakt lige efter sommerferien.
Endelig er der revision af direktivet om de europæiske samarbejdsudvalg. Kommissionen vil revidere direktivet om de europæiske samarbejdsudvalg i 2002. I planlægningsfasen i år videreføres revisionen af direktivets praktiske gennemførelse.
Globalisering og industrielle forandringer medfører sociale problemer. De kan dog også være en kilde til velfærd for mennesker og regioner, hvis forandringerne skabes og styres i overensstemmelse hermed. For regeringerne og Fællesskabet handler det først og fremmest om at skabe et ligeværdigt forhold mellem på den ene side at fremme virksomhedsfornyelse og vækst og på den anden side at træffe de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger.
Af denne grund talte min kollega, fru Diamantopoulou, i sidste uge om en checkliste over virksomhedsomstruktureringer. Denne checkliste omfatter eksisterende politiske instrumenter, nemlig juridiske bestemmelser, overvågningsprocedurer, finansiel støtte og gennemprøvede procedurer. Regeringer og virksomheder skal bruge disse instrumenter optimalt eller udtænke nye instrumenter. Dialog, åbenhed, deltagelse fra arbejdstagere i rimeligt omfang, anticipation, forebyggelse af risici og udvikling af omstillingsevnen er nøgleelementerne i et europæisk svar på denne udfordring. Lad os gøre vores bedste for at udvikle disse instrumenter af lovgivningsmæssig eller anden art, der kan bidrage til en realisering af vores planer!

Menrad
Hr. formand, hr. kommissær, på vegne af PPE-DE-Gruppen vil jeg gerne takke kommissæren for disse redegørelser, også for oplysningen om, at rammedirektivet snart vil komme og ligeså det europæiske selskab. Men især vil jeg gerne henvise til projektet i det europæiske samarbejdsudvalg, som vores gruppe har støttet fuldt ud. Jeg mener, at kommissæren har ret i sin kritik af de nuværende forhold i virksomhederne. Kommissionens rapport om de europæiske samarbejdsudvalg, som vi i øjeblikket behandler i Socialudvalget - vi har haft en høring om emnet - er meget interessant. Det bliver dokumenteret, at samarbejdsudvalg som regel opfylder deres forpligtelser. Vi erfarede interessant nok, at omstruktureringer, der af og til er nødvendige, kan realiseres så meget mere effektivt, i og med at arbejdstagere informeres og involveres i større udstrækning. Netop i lande med et vidtgående samarbejde, f.eks. også i Tyskland, er der færre tvister og næsten ingen strejker i forbindelse med strukturelle ændringer i erhvervslivet.
Den samarbejds- og partnerskabsånd, som vi som Parlament flere steder har inkorporeret i direktivet, påbyder, at lukning og overflyttelse af virksomheder ikke skal foregå i form af overfaldskommandoer, men først efter at arbejdstagerne i god tid er blevet informeret grundigt og hørt. Dette er meget sjældent blevet overholdt. Sikring af information og høring i rette tid, inden der træffes beslutninger om virksomhederne, er et meget vigtigt punkt, der skal tages hensyn til i denne lovændring. Jeg håber, at Kommissionen endnu i år tager initiativ til, i det mindste formelt, at informere og inddrage arbejdsmarkedets parter.
Hr. kommissær, jeg er enig med Dem i, at de gældende bestemmelser skal skærpes. Det er ikke tilstrækkeligt, at man kun pålægger sanktioner på nationalt plan, men vi har også brug for foranstaltninger på europæisk plan. Som De meget rigtigt har understreget, har vi brug for rammedirektivet, for mange af omstruktureringerne er kun sket på nationalt plan og ikke på tværnationalt plan.
Hertil hører også direktiverne om masseafskedigelser og varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med virksomhedsoverførsler. Hr. kommissær, jeg vil gerne spørge Dem, om der også er planlagt lovændringer for disse to direktiver.
Jeg mener, at fremtidens Europa også skal være et arbejdstagernes Europa. Informations-, hørings- og samarbejdsrettigheder er borgerlige rettigheder som defineret i det europæiske charter om grundlæggende rettigheder.

Désir
Hr. formand, hr. kommissær, mine kære kolleger, vi har gennem de seneste måneder været vidne til en stigning i antallet af hensynsløse beslutninger om kollektiv afskedigelse eller fabrikslukninger - oftest uden nogen forudgående undersøgelse af alternative løsningsmodeller, der kunne bevare arbejdspladserne - nogle gange endda i virksomheder med store overskud som f.eks. Danone eller som følge af fusioner, som Kommissionen netop har givet tilladelse til, som det var tilfældet med ABB Alstom Power. I flere tilfælde har medarbejderne hørt i radioen, at de ville blive fyret, da deres repræsentanter først blev underrettet et par minutter, inden beslutningen blev offentliggjort - 10 minutter før Børsens åbning f.eks. i tilfældet Marks & Spencer, hvis medarbejderrepræsentanter jeg gerne vil byde velkommen her i salen.
Disse hændelser har som de tidligere hændelser omkring Renault-Vilvoorde endnu en gang påpeget fællesskabslovgivningens mangler, når der overhovedet findes en fællesskabslovgivning på området, og den presserende nødvendighed af endelig at få vedtaget en overordnet ramme, som garanterer medarbejdernes ret til information, høring og kollektiv forhandling med henblik på at beskytte deres rettigheder og give dem mulighed for at finde alternative løsningsmodeller til dem, der truer deres job og fremtid. De medarbejdere, der berøres af disse beslutninger, skal kunne regne med Unionen, dens lovgivning, dens institutioner.
EU kan ikke blive ved med at udgøre en ramme, inden for hvilken de eneste tvingende regler er reglerne om det indre marked, konkurrencen og budgettet, mens de sociale regler er vage og omgåelige og ikke indeholder nogen form for sanktionsmekanisme i tilfælde af overtrædelser. Jeg vil lade Ghilardotti tale om den overordnede ramme på vegne af min gruppe, og jeg vil koncentrere mig om to andre aspekter: revideringen af direktivet fra 1994 om europæiske samarbejdsudvalg og procedurerne for fusion og opkøb. Definitionerne på information og høring i direktivet om samarbejdsudvalg er så vage, at de ikke giver nogen garanti. En definition af høring som "udveksling af synspunkter og etablering af en dialog" er alt for unøjagtig. Der skal en ny garanti til, som giver mulighed for at sikre, at høringen rent faktisk finder sted i tilstrækkelig god tid, det vil sige, inden beslutningerne tages, i den forberedende fase, at samarbejdsudvalget kan komme med en udtalelse, foreslå andre løsningsmodeller, og at forhandlingerne kan finde sted ikke blot med udgangspunkt i direktionens plan, men også med udgangspunkt i medarbejderrepræsentanternes modforslag. Jeg mener, at man endelig bør gøre det muligt at henvende sig til en kompetent offentlig myndighed på landsplan, sådan som det nævnes i direktivet fra 1998 om kollektive afskedigelser, og i givet fald på europæisk plan - især i koncerner af europæisk format - således at hvis den indledende informations- og høringsprocedure ikke er blevet overholdt, eller hvis beslutningerne er klart ubegrundede, og der kunne overvejes andre løsninger på det sociale og beskæftigelsesmæssige plan, kan den kompetente offentlige myndighed erklære nedlæggelsesplanen ugyldig. Direktivet fra 1994 skal dermed revideres, og jeg er enig i Deres analyse, hr. kommissær. Uden en sådan revidering vil denne tekst, som på det tidspunkt, hvor den blev vedtaget, var en pioner på området, komme bagud i betragtning af de nye formuleringer, som Rådet har vedtaget med hensyn til det europæiske aktieselskab, og som Parlamentet vedtog i 1999 ved førstebehandlingen af direktivet om en overordnet ramme. En reel høring kræver naturligvis information, der er reelt tilgængelig for medarbejderrepræsentanterne, og som er anvendelig - muligheden for at mødes, gøre brug af specialister og anmode om støtte fra fagforbundene.
Jeg vil slutte af med det andet punkt, nemlig fusionerne. Jeg mener faktisk, at beskæftigelsesdimensionen reelt skal kunne tages i betragtning, og dette er muligt uden at revidere traktaterne ved blot at udvide lovgivningen, for i henhold til traktaterne er det allerede Kommissionens opgave at holde øje med disse beslutningers indvirkning på beskæftigelsen. Jeg mener derfor, at ikke blot det foreslåede spørgeskema er nødvendigt, men at også medarbejderrepræsentanterne skal kunne henvende sig til Kommissionen i tilfælde af, at et fusionsprojekt virker truende for beskæftigelsen eller opretholdelsen af industrielle områder, og at det ikke kun er kommissæren med ansvar for konkurrence, men også kommissæren med ansvar for beskæftigelse og sociale anliggender, der eventuelt skal kunne sætte spørgsmålstegn ved de planlagte betingelser, hvis ikke de i tilstrækkeligt omfang garanterer en opretholdelse af beskæftigelsen.

Isler Béguin
Hr. formand, kære kolleger, jeg fremlægger indlægget fra min kollega, Hélène Flautre, som blev nødt til at gå, da hun skulle forberede sin rejse til Algeriet med vores delegation.
Et år efter Lissabon er himlen blevet mørkere. Drømmen om et Europa, hvor ny økonomi rimer med vækst og fuld beskæftigelse, er bristet. Med volden og stigningen i antallet af afskedigelsesplaner får medarbejderne forsinkelsen i konstruktionen af det sociale Europa at føle. Det gælder alle virksomheder: ledende virksomheder, der har slået sig fast inden for deres område og som sociale udstillingsvinduer - Ericsson, Danone og Philips - aktører, der er dukket op i kølvandet på transportliberaliseringen - AOM og Air Liberté, hvis medarbejdere betaler prisen for deres forfejlede fusion - ledende virksomheder, der slår alt, når det gælder foragt for medarbejderne - Marks & Spencer, hvis medarbejdere i dag demonstrerer i London. Vi sender dem en tanke og byder dem, der er til stede her i dag, velkommen. I alt er der ifølge Kommissionen på verdensplan i de seneste uger blevet varslet mere end en kvart million afskedigelser. Kommissionen har netop bekendtgjort, at den har til hensigt at fremlægge en række foranstaltninger med det formål at give lovhjemlede garantier, der er effektive for medarbejderne, for så vidt angår information og høring. Det er en glædelig nyhed, nu hvor medarbejderne gør oprør og støttes af den offentlige mening, der tager afstand fra de ensidige arbejdsgivertiltag. Det er op til os at få gennemført disse foranstaltninger i en fart. På samme tid skal vi hurtigst muligt vedtage direktivet om information og høring af medarbejderne for at sætte en stopper for virksomhedernes skandaløse fremgangsmåder, som støder sammen med medlemsstaternes sociallovgivninger, revidere direktivet fra 1994 om samarbejdsudvalgene, give dem veritable rettigheder til alarmering og specialistbistand, gøre dem obligatoriske i alle transnationale virksomheder med mere end 500 ansatte, vedtage direktivet om medarbejdernes inddragelse i det europæiske selskab og lade deres repræsentanter deltage i bestyrelsesmøderne, hvor beslutningerne tages.
Endelig skal der gennemføres en reform af lovgivningen om fusioner og opkøb, der ikke tager hensyn til disses sociale og territoriale betydning. En europæisk social ret, som er læsbar, retfærdig, fremtidsorienteret og på lige fod med konkurrenceretten: Det er det mål, vi skal stræbe efter. Et Europa, der står på begge ben. Den økonomiske dynamik og et reelt socialt demokrati. Kommissionen har vist sin gode vilje. Nu skal vi bare have skubbet Rådet i gang.

Wurtz
Hr. formand, hr. kommissær, på vegne af min gruppe har jeg insisteret på, at vi skulle have denne debat efter den lavine af omstruktureringer, der er blevet varslet i Unionens medlemsstater. Det er meget belejligt, at den finder sted i dag, for efter den seneste mobilisering af Danone-medarbejderne i Calais er det i dette øjeblik de ansatte i Marks & Spencer, der afholder en stor europæisk demonstration i London.
Ligesom Danone er Marks & Spencer siden beslutningen om at lukke 38 butikker og afskedige flere tusinde medarbejdere blevet et af de mest oprørende symboler på den såkaldte shareholder value-strategi, på aktionærernes lov og på de store virksomheders manglende sociale ansvarsfølelse.
Personligt er det ottende gang siden Michelin-sagen i oktober 1999, at jeg tager ordet i Parlamentet for at rette en forespørgsel til Rådet og Kommissionen om den presserende nødvendighed af at understrege virksomhedernes sociale ansvar og garantere medarbejderne omfattende rettigheder. Hidtil har den længeventede revidering af direktivet om medarbejdernes information og høring - med undvigende svar og fristforlængelser - været vores helt eget Loch Ness-uhyre. Alle talte om den, men ingen så den.
Men nu kræver vores medborgere konkrete og omfattende tiltag. Jeg mener, at Unionen sætter en del af sin troværdighed på spil - ikke blot over for de berørte medarbejdere, men også i videre omfang.
Derfor vil jeg gerne bede Dem om et klart svar på tre spørgsmål, hr. kommissær.
For det første har der siden 1998 eksisteret et udkast til et revideret direktiv om medarbejdernes information og høring. De nævnte det selv. Det er spagfærdigt og i mine øjne ganske utilstrækkeligt. Ikke desto mindre har Rådet hidtil afvist at behandle det. Hvis jeg har forstået Dem ret, hr. kommissær, vil De presse på for den 11. juni at få Rådet til at gå uden om Storbritanniens, Irlands, Danmarks og endog Tysklands blokade - Tyskland, hvis kansler dog netop har præsenteret sig som en mand med europæiske visioner. Og hvis jeg har forstået Dem ret, har De til hensigt at integrere en række sanktioner mod de virksomheder, der overtræder bestemmelserne. Er det korrekt?
Mit andet spørgsmål vedrører direktivet om oprettelse af europæiske samarbejdsudvalg fra 1995. Hidtil har kun et mindretal af de pågældende virksomheder overholdt direktivets bestemmelser. I øvrigt er det på nuværende tidspunkt mest et mødested uden midler, uden magt. På Det Europæiske Råd i Nice blev det besluttet at revidere direktivet inden 2002, hvorved processen kunne sættes i gang uden forsinkelse. Jeg tror imidlertid, at Kommissionen har glemt dette problem i sit arbejdsprogram for 2001. Hvorfor det, hr. kommissær, og hvad vil De gøre nu? Vil De give dette fremtidige samarbejdsudvalg reelle privilegier som f.eks. retten til at udskyde en omstruktureringsplan, så længe det undersøger, om der findes et alternativ til direktionens projekt?
Til slut har Europa-Parlamentet udtalt sig positivt om en systematisk kontrol med, at de virksomheder, som modtager fællesskabsstøtte, overholder de sociale forpligtelser og beskæftigelsesforpligtelserne. Parlamentet har ligeledes anmodet Kommissionen om, at den, hver gang den udtaler sig om et fusionsprojekt, betinger sin tilladelse af, at medarbejdernes rettigheder overholdes. Hvad mener De om dette?

Ghilardotti
Hr. formand, hr. kommissær, det glæder mig at høre, at Kommissionen på det næste rådsmøde har til hensigt at understrege, at Rådet skal påtage sig sit ansvar, når det gælder direktivet om information og høring af arbejdstagerne. Som mange af os allerede har sagt, er det efterhånden tre år siden, at Europa-Parlamentets førstebehandling fandt sted. På de tre år har vi flere gange drøftet problemerne i forbindelse med afskedigelser, fusioner og virksomhedsflytninger her i Parlamentet, men Rådet har aldrig påtaget sig sit ansvar, og det har aldrig været modigt nok til at tage dette spørgsmål op og træffe en beslutning om at tilføje noget til lovgivningen og til de andre instrumenter, som Unionen har til rådighed, og som den kunne indføre, for i højere grad at øge virksomhedernes sociale ansvar. Det lader dog til, at visse lande ikke længere har nogen forbehold, og betingelserne er således til stede for, at der bliver fastlagt nogle retningslinjer på det næste rådsmøde.
Informations- og høringsspørgsmålet er et spørgsmål, der vedrører muligheden for at gribe ind og forebygge konsekvenserne af virksomhedernes egne beslutninger, så de ikke går ud over arbejdspladserne, arbejdsforholdene og arbejdstagernes levevilkår. Men for at kunne gøre dette er det nødvendigt, at der indgås en klar aftale, og ud fra dette synspunkt var Parlamentets holdninger meget klare under førstebehandlingen, både hvad angår metoderne, fristerne og indholdet af høringen og informationen. Desuden er der - og jeg er glad for, at kommissæren mindede om dette - et fundamentalt instrument, som paradoksalt nok bliver betragtet som et grundlæggende element i alle lovgivninger undtagen dem, der gælder for arbejdstagerne, og det er sanktioner. Der er ikke nogen retsbestemmelse på noget som helst område, hvor der ikke er taget højde for sanktioner, såfremt bestemmelserne ikke overholdes. Kun når det gælder arbejdstagernes rettigheder, er der endnu ikke taget højde for sanktioner. I direktivet om information og høring er der taget højde herfor, og det glæder mig, at Kommissionen holder fast ved dette synspunkt. Europa-Parlamentet støtter ikke alene Kommissionens synspunkt, men bestyrker også Kommissionen i sin tro på, at dette synspunkt er rigtigt. Efter min mening bør man ikke alene bekræfte sanktionsinstrumentet i Rådets holdning til direktivet, men også lade det gælde for de andre bestemmelser - nemlig bestemmelserne om samarbejdsudvalg og kollektive afskedigelser - for uden et sanktionsinstrument vil alle disse love heller ikke have den forventede effektivitet.

Gillig
Hr. formand, hr. kommissær, her til morgen modtog Europa-Parlamentets formand de ansatte i Marks & Spencers afdeling i Strasbourg. De er til stede her i salen, og jeg vil gerne byde dem velkommen. Mine kolleger og jeg selv troede, at vi i morges kunne forsikre dem om, at sagen om samarbejdsudvalg og information af medarbejderne endelig ville komme under behandling. Jeg håber, at debatten her i aften afspejler vores vilje til at gøre et stort stykke arbejde med hensyn til den nuværende tilpasning af direktiverne på området. Som De sagde, hr. kommissær, har vi ikke længere lov til at vente på et nyt drama for at forsikre os om, at de juridiske instrumenter, som de ansatte skal have adgang til, endelig er relevante, effektive og omfatter sanktioner i tilfælde af manglende overholdelse af bestemmelserne - og det på europæisk plan.
Ligesom de ansatte i de øvrige virksomheder, som Désir nævnte, kræver de ansatte hos Marks & Spencer som europæiske borgere, at Europa indfører rammer for beskyttelse og organisering af kollektive tiltag, der, som vi ved, er den eneste garant for de individuelle rettigheder i arbejdslovgivningens bestemmelser. Det er et krav, at disse rammer etableres, anerkendes og beskyttes. Hr. kommissær, de ansatte har store forhåbninger til Deres udtalelser. Men Kommissionen og Parlamentet burde bl.a. manifestere deres politiske vilje ved at betinge alle fremskridt i udviklingen af den økonomiske union, i udviklingen af alle nye lovgivningsbestemmelser, af overholdelsen af de sociale bestemmelser, som omfatter nye reguleringsmetoder som dem, vi venter på i dag med den varslede revidering af direktiverne.
Hr. kommissær, mine kære kolleger, arbejderne i EU skal ikke lide under den europæiske konstruktion. De skal være de første, der nyder godt af den. Og overholdelsen af de ansattes rettigheder, konstruktionen af det sociale Europa, er det fundament, der, hvis ikke det forstærkes, risikerer at få vores drømme om demokratisk konstruktion af Unionen til at briste.

Verheugen
Hr. formand, først vil jeg gerne rette en stor tak til de parlamentsmedlemmer, der har deltaget i debatten. Kommissionen betragter denne debat som en vigtig opbakning til dens initiativer. Jeg fornemmer, at der virkelig er politisk medvind, og at vi er helt enige om målretningen. Endnu en gang en stor tak for det.
Jeg vil gerne komme ind på de spørgsmål, der konkret er blevet stillet. Først spørgsmålet fra hr. Menrad, der spørger, om det er hensigten, at direktiverne om masseafskedigelser og virksomhedsoverførsel skal formuleres på ny. Det er ikke hensigten, og efter Kommissionens mening er det heller ikke nødvendigt, fordi rækkevidden af bestemmelserne i det planlagte, nye direktiv om information og høring er nemlig udformet på en sådan måde, at de to direktiver, som De nævnte, først virkelig vil få virkning med dette. Kravene i det nye direktiv relaterer jo også til formålene i de to direktiver, som De nævnte, så vi mener altså ikke, at en revideret udgave af disse direktiver er nødvendig.
Så kommer jeg til spørgsmålene fra hr. Wurtz. Ja, hr. parlamentsmedlem, De har forstået mig helt rigtigt. Kommissionen er fast besluttet på, at vedtagelsen af direktivet om information og deltagelse nu skal fremskyndes af al kraft, så det kan nås inden den frist, jeg talte om. Jeg sagde jo, at hvis vi ikke kan nå til enighed, må vi arbejde hen imod at vedtage direktivet med kvalificeret flertal. De har også forstået det helt rigtigt, at Kommissionen mener, at dette direktiv skal indeholde sanktioner.
De spurgte efterfølgende til en revision af direktivet om europæiske samarbejdsudvalg. Ja, det er planlagt for 2002, og vi er allerede i gang med at organisere det forberedende arbejde. Hvad angår Deres tredje spørgsmål om fusioner, undersøger vi stadig, om og i hvor høj grad der skal tages hensyn til de sociale aspekter i forbindelse med disse fusioner. Resultatet af denne undersøgelse foreligger endnu ikke.

Formanden
Det er slut på dette punkt.

Gasdirektivet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel til Kommissionen (B5-0170/2001) af Westendorp y Cabeza for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 42 om medlemsstaternes gennemførelse af gasdirektivet.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, EU's gasdirektiv blev vedtaget af Europa-Parlamentet og Rådet i juni 1998 - altså for næsten tre år siden. Det trådte i kraft den 10. august 1998. Medlemsstaterne havde pligt til at gennemføre direktivet inden den 10. august 2000. Siden direktivet trådte i kraft, har alle medlemsstater gennemført direktivet med undtagelse af Frankrig og Tyskland.
Tyskland har gennemført dele af direktivet og forventer at have gennemført hele direktivet i løbet af de kommende måneder. Kommissionen kontrollerer i øjeblikket situationen i Tyskland for at finde ud af, om yderligere foranstaltninger er påkrævede i denne henseende.
Den 17. maj 2000 vedtog den franske regering et lovudkast til gennemførelse af gasdirektivet. Men dette udkast til en retsakt er endnu ikke vedtaget i det franske parlament. Til dato er der ikke sat nogen frist for den endelige vedtagelse.
Ifølge de informationer, Kommissionen har fået fra den franske regering, er det ikke blevet vedtaget at udskyde gennemførelsen af direktivet til 2002. Men det er blevet besluttet - anderledes end forventet - at udkastet til en retsakt ikke vil være på den øvrige dagsorden i det franske parlament i dette forår. Selv hvis dette, sådan som det er fremstillet, skyldes parlamentets store arbejdsbyrde, er denne forsinkelse en alvorlig udvikling og meget beklagelig.
Kommissionen besluttede derfor den 8. maj 2001 at anlægge sag mod Frankrig ved EF-Domstolen på grund af manglende gennemførelse af direktivet. I betragtning af opfordringen fra Det Europæiske Råd i Lissabon i marts 2000 om at fremskynde en liberalisering af el- og gasmarkedet og i betragtning af de fremskridt, der er gjort med gasdirektivet i andre medlemsstater, er det beklageligt, at Frankrig endnu ikke har skabt retsgrundlag med henblik på at gennemføre direktivet. Det er en alvorlig hæmsko for udvidelsen af det indre marked for gas og for at skabe ens konkurrencebetingelser i EU.
Selv om forsinkelsen med gennemførelsen af gasdirektivet i Frankrig er meget beklagelig, er der dog på ingen måde grund til at sætte tempoet ned i bestræbelserne på at fremskynde elliberaliseringen eller at forhale etableringen af et indre marked for el. Tværtimod viser forsinkelserne, at det er nødvendigt med yderligere tiltag, men også, at yderligere tiltag skal vælges med omhu for at sikre ens konkurrencebetingelser.
Derfor er det meget vigtigt, at Frankrig nu gør hurtige fremskridt for at gennemføre direktivet fra 1998. Kommissionens nye forslag er fortsat vigtige og presserende med henblik på konkurrencedygtighed, lavere priser for de private forbrugere og beskæftigelse. Kommissionen er derfor fast besluttet på fortsat at fremskynde dette vigtige dokument.

Purvis
Hr. formand, det smerter mig, at vi må pege fingre ad en medlemsstat - en af de stiftende medlemsstater af Unionen - fordi den ikke har opfyldt sine højtidelige løfter, fordi den er parat til at handle i modstrid med EU's love og at tage loven i egen hånd.
Det er med stor bekymring, at vi også igen må pege anklagende på Ministerrådet. Selv om de udmærket ved, at medlemsstaterne ikke opfylder de nuværende løfter, så går de bare glat væk videre til at udsende kommunikéer med mange smukke ord, der går ind for yderligere bevægelse i retning af liberalisering, gennemførelse af det indre marked, forøget handel over grænserne og lige konkurrencevilkår. Så sent som i denne måned konkluderede formandskabet efter mødet i Rådet (energi) 14.-15. maj: "There is broad consensus ..." (does that consensus include France?) "... that the market opening concerning both gas and electricity should be actively pursued and accelerated" (der er bred enighed om ... (indbefatter denne enighed Frankrig?) ... at åbningen af markedet bør følges aktivt op og fremskyndes både med hensyn til gas og elektricitet).
Formandskabet erklærede også på energiministrenes vegne - indbefattede det den franske energiminister?: "A fully integrated single market for gas and electricity cannot be achieved without efficient cross-border trade" (et fuldt integreret indre marked for gas og elektricitet kan ikke nås uden effektiv handel på tværs af grænserne).
Desværre hører vi det hule ekko af de smukke, men mere og mere tomme ord i Lissabon om at gøre Europa til den mest konkurrencedygtige og dynamiske økonomi i verden. Og alligevel er der på så mange kritiske områder simpelthen ikke tilstrækkelig vilje til stede på medlemsstatsligt regeringsniveau til at gennemføre de helt nødvendige ting, som man er enedes om via hele Unionens forhandlingssystem.
Hvorfor skulle Frankrig forvente, at de andre medlemsstater skal opfylde deres del af handlen og lade Frankrig overtage deres markeder og selskaber, når det gentagne gange udsætter eller nægter at betale kontingentet til klubben? Hvorfor skal Frankrig eller nogen anden medlemsstat, der handler på lignende måde, forvente at høste fordel af medlemskabet, når det helt åbenlyst ser bort fra sine forpligtelser?
Det ironiske er, at Frankrig ikke bare skader de andre medlemsstater. Det underminerer ikke blot det væsentligste i EU, det indre marked og fair og åben konkurrence, det skader også sin egen energiforbrugende industri. Det skader også sin egen befolkning, særlig de mindre velstående, som man nægter de fordele med hensyn til priser og service, der ville følge af at tillade konkurrence og liberalisering af gasmarkedet.
Men hvad der er endnu værre, er kynismen i Rådets kommuniké efter mødet i Rådet (energi) i maj. Det vovede ikke at nævne denne fastlåste situation, der er fremkaldt af en af de medlemsstater, der faktisk sidder med ved bordet, men forpligtede sig glat til yderligere større og hurtigere liberalisering af energimarkederne - og jeg formoder, at det også indbefatter den franske energiminister. Kan vi tro på et ord af det, de siger? Hvor er Rådets og hele EU's troværdighed?
I det mindste er det Kommissionens højtidelige pligt at håndhæve Fællesskabets lovgivning og ikke på nogen måde lade sig kujonere af mægtige og uregerlige medlemsstater eller arrogante politiske kræfter. Hvis man ikke kan stole på, at medlemsstaterne opfylder deres forpligtelser, så er den eneste mulighed desværre at bruge fællesskabslovgivningen fuldt ud og kræve betydelige erstatninger.
Vil kommissæren være så venlig at forsikre os om, at man aktivt vil træffe sådanne foranstaltninger uden at lade nogen slippe udenom?

Gillig
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det stillede spørgsmål vedrører direkte situationen i Frankrig, hvilket præciseres i de afgivne svar.
Det er rigtigt, at den franske regering i dag endnu ikke har gennemført det europæiske direktiv om liberalisering af gassektoren, men faktum er, at betingelserne for den frie konkurrence ikke desto mindre er til stede. Det er i dag ikke helt korrekt at sige, at det franske gasmarked ikke er åbent for konkurrence.
Den franske regering har valgt at gennemføre direktivet stille og roligt, trin for trin - en åbning, der kan række meget længere for de store kunder - hvad enten det drejer sig om de kemiske industrier eller elektrolyse- og stålindustrierne. Men denne holdning er ikke forskellig fra den tyske regerings holdning, og dette kom til udtryk på Det Europæiske Råd i Stockholm, hvor man således ville vise sin interesse for at udvikle et europæisk alternativ til det, vi her med engelsk accent kan kalde det industrielle skema for omfattende liberalisering af energisektorerne.
Mine kære kolleger, lad os ikke tage fejl. Det, der står på spil her, er opretholdelsen af en offentlig tjeneste i dens rolle som et værktøj til at sikre social og territorial samhørighed. For os skal gennemførelsen af det europæiske direktiv derfor være en anledning til at fastlægge en nøjagtig, revideret og ambitiøs definition af det, vi forstår ved "offentlig tjeneste". Og dette begreb er ofte under debat i dette forum. Jeg taler her om energipolitikken, miljøbeskyttelsen, den bæredygtige udvikling, sikkerheden, den sociale og territoriale solidaritet og om den lokale udvikling, den geografiske udligning og hver enkelts ret til energi.
Hr. kommissær, af alle disse grunde anmoder jeg Europa-Kommissionen om, at der hurtigt udarbejdes en statusrapport, inden den anden fase i markedernes liberalisering indledes, så vi kan opretholde den offentlige europæiske energitjeneste.
Jeg har noteret mig min britiske kollegas Europa-forelæsning. Men for så vidt angår de dårligst stillede, min kære kollega, der, som De siger, ikke kan drage fordel af en liberalisering af gassektoren, tror jeg, at jeg kan berolige Dem. Ingen borger skal lide under de forhold, der hersker i vores land.

Boudjenah
Hr. formand, Kommissionen har besluttet sig for at slæbe Frankrig for Domstolen som følge af forsinkelsen i forbindelse med liberaliseringen af gasmarkedet i overensstemmelse med direktivet fra 1998.
Energisektorens åbning for konkurrence møder stor modstand hos fagforbundene, der afviser, at retten til energi skal reguleres af penge. I 1997 og 1998 gik vores gruppe imod dette direktiv. Vi afviste oprettelsen af en konkurrenceordning og foreslog at sikre lige muligheder for forsyning til de bedste priser, ligestilling af brugerne og prismæssig udjævning. Energien spiller en strategisk rolle i medlemsstaternes økonomi og må ikke opfattes som en vare som de andre. En radikal gennemførelse af direktivet risikerer at ende med, at aktiviteterne i gassektoren underlægges de store multinationale koncerner, hvilket forringer betingelserne for at yde den offentlige tjeneste.
Vi må endnu en gang konstatere, at Kommissionen har mere travlt med at få vedtaget principperne for fri konkurrence end med at bekymre sig om de ansattes skæbne. I stedet for at bidrage til fremskyndelsen af liberaliserings- og afregulariseringsprocessen burde Kommissionen så ikke gennemføre en undersøgelse af liberaliseringens konsekvenser for beskæftigelsen, arbejdsforholdene og den fysiske planlægning, inden den kommer med nye forslag?
Jeg anmoder derfor Kommissionen om at opgive dens dogmatiske holdning og trække sin klage ved Domstolen tilbage.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Kommissionen har afslået at svare på nogen af de stillede spørgsmål. Derfor vil vi udsætte mødet indtil afstemningen kl. 18.30.
(Mødet udsat kl. 18.20 og genoptaget kl. 18.30)

AFSTEMNING
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er afstemning.
Betænkning (A5-0145/2001) af Di Lello Finuoli for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om gensidig anerkendelse af endelige afgørelser i straffesager (KOM(2000) 495 - C5-0631/2000 - 2000/2295(COS))

MacCormick
Hr. formand, jeg har en kommentar til forretningsordenen. Jeg ved ikke, om det er for sent at rejse dette spørgsmål, men der er et punkt vedrørende oversættelse i betragtning af, at den oprindelige version af Di Lello Finuoli-betænkningen er på italiensk.
I hele den engelske tekst bruges ordet "execution", hvilket naturligvis simpelthen betyder gennemførelse i betydningen gennemførelse af en straf. Men når det gælder kriminelle forhold, har ordet "execution" på engelsk en ganske særlig mening, som vækker betydelig fjendtlighed her i Parlamentet og er i modstrid med vores opfattelse af menneskerettighederne. Jeg mener, at en lige så god engelsk oversættelse af det italienske ville være "implementation" i stedet for "execution", og det ville være klogt at bruge ordet "implementation" i stedet for "execution" hele vejen igennem.

Formanden
Det er meget relevant, hvad De siger. Vi vil anmode embedsmændene om at se på den originale italienske tekst for at sikre, at der ikke er nogen misforståelse her.
(Forslaget til beslutning vedtoges) STEMMEFORKLARINGER

Fatuzzo
Hr. formand, min yngste datter, Cristina, som studerer jura, ringede til mig og spurgte: "Hvad stemmer du til Di Lello Finuoli-betænkningen? Jeg ved, at det er det første skridt på vejen til en EU-kodeks for strafferet og en EU-kodeks for civilret." "Cristina, jeg er EU-tilhænger!", svarede jeg hende. "Derfor stemmer jeg for betænkningen, selv om jeg ved, at du er meget længe om at tage dine eksaminer, og at det kommer til at tage dig seks år mere at blive cand.jur." "Bravo! Nu ved alle parlamentsmedlemmerne, at jeg ikke gider at læse. Du stiller mig i et dårligt lys!" "Det skal du ikke tænke på", svarede jeg hende. "Skynd dig at blive færdig i løbet af de næste tre år. Lige så snart du er færdig, skal jeg nok fortælle det til dem alle sammen, så de klapper ad dig."

Meijer
Reglerne om værnepligt, brug af milde narkotika, krav om at være i besiddelse af identitetspapirer, abort, eutanasi og anerkendelse af homoseksuelle ægteskaber er meget forskellige i EU's medlemsstater. Det, der er stafbart i det ene land, er det ikke i det andet. Dette forslag ændrer med rette ikke de eksisterende forhold. Selv i et land som USA er strafudmålingen for overtrædelser og forbrydelser meget forskellig, fordi det afgøres på et lavere plan. Det gør det meget vanskeligt uden videre at gennemføre domme fra en medlemsstat i en anden. Skal man fængsle mennesker for en handling, som ikke er strafbar i det pågældende land, og skal man påfølgende slå de uundgåelige protester ned med politivold? Forslaget giver ikke anledning til problemer, hvis det pågældende forhold, som dommen omfatter, er strafbart i begge lande og har samme strafudmåling. Jeg beklager, at netop dette princip om "dobbelt strafbarhed" afvises i forslaget, selv om jeg udmærket forstår, at det giver de store forbrydere dårligere muligheder for at sabotere og forsinke retsprocessen gennem dyre advokater. Kun fordi pågældende forslag indeholder undtagelsesmuligheder på grund af forskelle i den nationale lovgivning, er jeg rede til at lade tvivlen komme forslaget til gode.

Formanden
Jeg har allerede sagt til Dem, at vi alle ved afslutningen af denne valgperiode forventer at kende de fleste af de problemer, Deres familie står over for.
Hermed er afstemningen afsluttet.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 18.45)

