Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Wijsenbeek
Fru formand, på side 6 i protokollen fra i går står der, at jeg anmodede om ordet for en personlig bemærkning. Det, som jeg sagde, fru formand, er lige nøjagtigt det, der i går på ny blev bevist. På det nederlandske fjernsyn har fru Van Dijk i tv-programmet NOVA på ny siddet og løjet og gjort nøjagtigt det, som jeg i går bebrejdede Vgruppen, nemlig at misbruge situationen for at vinde stemmer. Hun påstod på fjernsynet, at jeg er imod enhver ændring af den nuværende vedtægt. Alle i Parlamentet ved, at jeg gentagne gange både mundtligt og skriftligt samt i betænkningerne af Udvalget for Forretningsordenen klart har krævet en ensartet vedtægt for alle medlemmer af Europa-Parlamentet, og at der ikke må diskrimineres efter nationalitet, fordi det er i strid med traktatens artikel 6. I øjeblikket, fru formand, tjener italienerne i Parlamentet fem gange så meget som spanierne. Det er en skandale! Det er diskrimination efter nationalitet. Det forventes, at vi udfører samme arbejde, altså skal vi også have samme løn. Nå vi har en ensartet vedtægt, fru formand, kan reglerne om rejse- og opholdsgodtgørelser ændres. Jeg kræver, at V-gruppen tager sin påstand om, at jeg er imod ændringer, tilbage. Jeg er for. Fru formand, vi forventer, at Præsidiet hurtigst muligt udarbejder forslag om en ensartet vedtægt.
Lige en sidste bemærkning, fru formand. Hvorfor er der ikke i Bruxelles ligesom i Strasbourg en tjeneste, der sørger for, at mødereferaterne foreligger den følgende dag. Det er højst mærkeligt. Nej, det er protokollen, hr. Martens. Jeg taler om det fuldstændige mødereferat, det såkaldte »regnbuereferat« på alle sprog. Men hr. Martens er ny, han er endnu ikke helt fortrolig med forretningsgangen. Fru formand, jeg håber, at Bruxelles behandles på samme måde som Strasbourg, og at der også her oprettes en tjeneste, der kan udarbejde det fuldstændige mødereferat.

Formanden
Mange tak, hr. Wijsenbeek. Vi tager det til efterretning.
(Protokollen godkendtes)

Samhørighedsfonden - Strukturfondene - Øregioner
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0159/98 af Arias Cañete for Udvalget om Regionalpolitik om årsrapport om Samhørighedsfonden 1996 (KOM(97)0302 - C4-0482/97); -A4-0160/98 af Klaß for Udvalget om Regionalpolitik om den ottende årsberetning om Strukturfondene 1996 (KOM(97)0526 - C4-0582/97); -A4-0118/98 af Viola for Udvalget om Regionalpolitik om Den Europæiske Unions problemer vedrørende øregioner.
Arias Cañete
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, traktatens artikel 130 A indeholder en grundlæggende bestemmelse i fællesskabsretten. I bestemmelsen fastlægges, at for at fremme en harmonisk udvikling af Fællesskabet som helhed skal Fællesskabet udvikle og fortsætte sin indsats for at styrke den økonomiske og sociale samhørighed, og det tilføjes, at Fællesskabet især skal stræbe efter at formindske forskellene mellem de forskellige områders udviklingsniveauer og forbedre situationen for de mindst begunstigede områder eller øer, herunder landdistrikter.
Inden for rammerne af fællesskabspolitikkerne vedrørende den regionale udvikling er Samhørighedsfonden et af de vigtigste instrumenter i denne politik, idet dens væsentligste formål er at bidrage til bekæmpelsen af de eksisterende skævheder i Den Europæiske Union. Skævheder, som stadig berører de fire modtagerlande i denne fond, hvilket også afspejles i Kommissionens første treårige rapport om samhørigheden.
Den betænkning, som vi diskuterer lige nu, viser, at selvom vi er kommet langt på Samhørighedsfondens to handlingsområder - transport og miljø - er de omtalte skævheder langt fra løst, og det er derfor af allerstørste vigtighed, at fonden fortsætter sin indsats i de fire modtagerlande.
Det er under alle omstændigheder nødvendigt at understrege disse medlemsstaters forpligtelse til at gennemføre en troværdig indsats ikke alene for, at de handlinger, der gennemføres med støtte fra Samhørighedsfonden, virkeligt er effektive, men også for at der skabes en reel ligevægt med hensyn til gennemførelsen af disse handlinger mellem fondens to virkefelter, for som konstateret i rapporten er der i visse medlemsstater uligevægt i finansieringen af projekter på bestemte områder. Rent konkret er vi på transportområdet nødt til at udtrykke vores bekymring over, at man fortsat opprioriterer projekter inden for transport ad landevej, som pudsigt nok er dem, der tager mindst hensyn til miljøet sammenlignet med andre transportmåder såsom jernbanetransport. Denne prioritering synes noget selvmodsigende, når man tænker på, at det andet område, der finansieres af Samhørighedsfonden, er miljøet, og det derfor burde være de projekter, der tog mest hensyn til miljøet, der blev prioriteret højest.
Man kan ud fra et strengt finansielt synspunkt sige, at resultaterne i 1996 er særdeles tilfredsstillende, fordi budgetgennemførelsen nåede op på 100 % for forpligtelsesbevillinger og 97, 50 % for betalingsbevillinger, og ydermere fordi vi nærmer os en ligevægt mellem indsatsområderne.
Det er meget positivt, fru kommissær, at bemærke den særlige opmærksomhed, der er blevet rettet mod randområderne, idet det som bekendt plejer at være dem, der har de største problemer, navnlig inden for kommunikation.
I analysen af Samhørighedsfondens vigtige funktion som finansielt instrument til opnåelse af økonomisk og social samhørighed bør vi endnu en gang understrege den forskel, der er mellem den nominelle konvergens, som nogle modtagerlande i denne fond har opnået, og den reelle konvergens, som de selvsamme lande er langt fra at opnå, og som er Samhørighedsfondens vigtigste formål.
I nogle af ændringsforslagene til betænkningen forveksles reel og nominel konvergens, men jeg mener, at man ved at fratage de medlemsstater, som har nået den tredje fase i Den Økonomiske og Monetære Union, Samhørighedsfondens fordele, på trods af at disse staters BNP er lavere end 90 % af EF-gennemsnittet, tilgodeser de medlemsstater, der ikke overholder dette krav, og straffer de medlemsstater, der på trods af et lavere BNP i forhold til fællesskabsgennemsnittet virkelig har anstrengt sig for at mindske forskellene og overholde og fortsat overholde de krav, der er fastlagt ikke kun i konvergensplanerne, men også i stabilitetsplanerne.
Uanset dette vil jeg på baggrund af hr. Berends ændringsforslag til gennemførelse fremlægge et mundtligt ændringsforslag til stk. 14 i min betænkning for at tilpasse den helt til de overvejelser, som hr. Izquierdo Collado gjorde sig i sin betænkning, og således fastholde den konsensus, vi nåede i Izquierdo Collado-betænkningen.
Vi bør også være positivt indstillet over for den jobskabelse, som fonden direkte eller indirekte fører med sig i modtagerlandene. Skønt jobskabelsen ikke er Samhørighedsfondens væsentligste opgave, er dette et aspekt, som vi bør fremme, idet det er nødvendigt, at vi tager dette aspekt med i overvejelserne og opprioriterer de foranstaltninger, der kan skabe varige job. Det er særligt vigtigt, da vi befinder os i en situation, hvor Den Europæiske Union er nødt til at styrke denne politik inden for rammerne af den endnu ikke gældende Amsterdam-traktat.
Til slut, ærede kolleger, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at Samhørighedsfonden har vist sig at være et væsentligt instrument til opnåelse af en balanceret og vidtrækkende Europæisk Union uden skævheder. Den er derfor en gyldig model, der kan tjene som inspiration til det fremtidige instrument, der skal bruges ved nye landes tiltrædelse, og modellen kan tilpasses, så den ligner denne fond, og dermed bidrage til, at udvidelsen bliver en succes.

Klaß
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, Kommissionens beretning om Strukturfondene 1996 er blevet præsenteret for os som et meget omfattende og også aktuelt dokument. Det takker vi Kommissionen for. Vi tager stilling til den i dag, for vi ønsker at lære af erfaringerne fra 1996 med henblik på de næste år. Blikket er allerede rettet mod de kommende udfordringer, reformen af Strukturfondene og udvidelsen af Unionen. Nogle af problemerne fra de forløbne år dukker op igen og igen, og de er også allerede blevet omtalt af Parlamentets ordførere i de forløbne år. Efter mottoet »dråben udhuler stenen« har jeg imidlertid igen taget fat i disse punkter i min betænkning. Kommissionen må bære over med mig, men jeg håber, at problemerne kan afhjælpes på denne måde.
Med afslutningen af 1996 er vi nu nået halvdelen af den løbende programmeringsperiode igennem. De to forgangne år viste meget lidt tilfredsstillende resultater ved udnyttelse af bevillingerne. Nu viser 1996 dog, at de forsinkelser, der har været ved programmeringen, synes at være fjernet. 1996 var således det første virkelige gennemførelsesår. Vi kan med tilfredshed konstatere, at udnyttelsen af bevillingerne fra Strukturfondene 1996 udgør 98 % af de disponible forpligtelser og 95 % af de disponible betalinger. Her opnåede man med andre ord betydelige fremskridt. Vi må dog indrømme, at disse betalinger kun til en vis grad siger noget om den reelle gennemførelse på stedet. Derfor opfordrer vi medlemsstaterne til at bibeholde den fastsatte frist på tre måneder til overførsel af bevillingerne til de endelige støttemodtagere. Vi opfordrer Kommissionen til i den næste årsberetning at fremlægge data om videregivelsen af bevillingerne til de endelige støttemodtagere. Kun på den måde kan finansoverførslen fra Kommissionen til de endelige støttemodtagere følges på en gennemskuelig måde.
Udnyttelsen i forbindelse med fællesskabsinitiativerne samt overgangsforanstaltningerne og de innovative foranstaltninger giver dog stadig anledning til bekymring. 70 % af de bevillinger, der i alt ikke er udnyttet, stammer fra dette område. 1997 har ifølge foreløbige tal heller ikke ført til den forventede forbedring ved fællesskabsinitiativerne. Det blev med andre ord nødvendigt at foretage omprogrammeringer og overførsler af bevillinger, og jeg anmoder om, at Parlamentet fremover informeres herom så tidligt og omfattende som muligt, og at der så også tages det nødvendige hensyn til vores udtalelse. Dette gælder især ved eventuelle problemer med at få opbrugt bevillingerne i slutningen af programmeringsperioden. Den Europæiske Investeringsbanks og Den Europæiske Investeringsfonds aktiviteter sætter en betydelig effekt som løftestang i gang for strukturfondsinterventionen. Det gælder om at udnytte det i større grad i fremtiden. Det er dog også nødvendigt og på sin plads med Revisionsrettens kontrol af Den Europæiske Investeringsfond.
Det gælder fortsat om at understrege betydningen af strukturpolitikkens forenelighed med andre fællesskabspolitikker. Gennemførelsen af partnerskabsprincippet er ganske vist blevet forbedret i løbet af årene, men det er alligevel forblevet undertiden ret episodisk og også punktuelt, især hvad angår de regionale og lokale økonomiske parter og arbejdsmarkedsparter. De overvejelser, som Kommissionen har gjort sig om de nye former for partnerskab og om en styrkelse og bedre forankring af princippet, er for så vidt af betydning, da den reform af Strukturfondene, der umiddelbart forestår, vel vil gøre partnerskabet til et vigtigt emne. En stærkere forankring af partnerskabet i de nye forordninger bør realistisk og præcist definere omfang, rollefordeling og funktion for partnerskabet. Overvågning, evaluering og kontrol har betydning for succesen og opnåelsen af målet. Dette område har imidlertid opnået en uhyre kompleksitet, hvad angår kriterier og procedurer. Som led i den forestående reform af Strukturfondene skal evalueringssystemet forenkles.
Man kan konstatere en stigning i uregelmæssighederne med finansielle virkninger. Mere effektiv kontrol og et styrket samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaterne afslører sikkert flere uregelmæssigheder. Men en stigning i bedrageriaktiviteter spiller efter min mening også en rolle. Additionaliteten af bevillingerne bør fortsat have høj prioritet. Kontrollen med, om dette princip overholdes, er dog ikke tilfredsstillende. Kommissionen har foreslået additionalitet som et af kriterierne for en 10 %-reserve. Men vanskelighederne med kontrollen, der optræder igen og igen, er dog alt andet end opmuntrende. Her stiller jeg mig det spørgsmål, hvordan et kriterium, hvor kontrollen heraf er utilstrækkelig, kan komme på tale som ekstra fordelingsnøgle. Jeg beder derfor Kommissionen om at overveje denne plan endnu en gang.
Til slut vil jeg gerne takke alle, som har hjulpet med og støttet udarbejdelsen af betænkningen. Jeg håber, at den strukturfremmende sammenvoksning i Den Europæiske Union også kan udformes på en god måde i fremtiden med denne betænkning.

Viola
Fru formand, ærede kolleger, fru komissær, for et år siden besluttede Rådet at ændre Traktaten om Den Europæiske Union ved at tilføje en vigtig passus til artikel 130 A om samhørighedspolitikken. Til Den Europæiske Unions mindst begunstigede områder, som har brug for en særlig og målrettet støtte, tilføjede man øregionerne, der af indlysende geografiske grunde befinder sig langt fra det kontinentale Europa og dettes indre marked, og som på grund af deres østatus har en række ekstraudgifter. Ved den lejlighed anerkendte Den Europæiske Union endelig det, som den allerede havde anerkendt for andre områders vedkommende, f.eks. randområderne eller de nordlige områder, nemlig at forskelligartede områder skal have en særlig behandling og en særlig opmærksomhed, og at der skal ske en undtagelse fra det princip om ensartethed, som disse områder ofte er offer for. Den anerkendte med andre ord det, som også Domstolen for længe siden havde afsagt dom om, nemlig at forskelsbehandling består i at behandle forskelligartede situationer på samme måde.
For et år siden gav Rådet os en umådeligt stor beholder, der skal fyldes med idéer og konstruktive forslag; en beholder, der som juridisk grundlag har den nye tekst til artikel 158 i Amsterdam-traktaten og den vedføjede erklæring nr. 30. Siderne i denne beholder består af de fælles politikker for landbrug, samhørighed, fiskeri, energi osv. Desværre har beholderen et meget tungt låg, som forsinker iværksættelsen af det, der står i traktaten. Dette låg har været repræsenteret af Kommissionen, som indtil i dag har lukket af for idéerne fra Parlamentet og fra dets Udvalg om Regionalpolitik.
Jeg håber, at det fra i dag vil gå den anden vej. Jeg vil ikke her komme ind på polemikken omkring den sproglige fortolkning af artikel 158, da Udvalget om Regionalpolitik ikke har beskæftiget sig med dette problem. Denne opgave vil jeg overlade til dem, som har kompetence hertil i dette Parlament, og eventuelt til Domstolen. Jeg vil derimod komme ind på spørgsmålet om den praktiske fortolkning af artikel 158. Jeg er faktisk helt overbevist om den italienske fortolknings rigtighed, men jeg er knap så overbevist om Kommissionens ønske om at tage dette til følge. Hvis det er sandt - som det f.eks. er sandt, at Fællesskabets forordninger skal være i overensstemmelse med deres primære juridiske kilde, det vil sige traktaten - så forstår man ikke, hvorfor de forslag til forordning om en reform af strukturfondene, der blev fremlagt af Kommissionen den 18. marts i år, overhovedet ikke henviser til tilføjelsen af øregionerne, der trods alt vedrører 14 millioner europæiske borgere.
Det, som vi egentlig beder om, er, at princippet om lige muligheder skal gælde for øregionerne. Dette skal ske ved hjælp af en positiv særbehandling - der til syvende og sidst gør det muligt at kompensere for de synlige uligheder, som gør sig gældende fra start - og i overensstemmelse med det princip om økonomisk og social samhørighed, som den europæiske konstruktion bygger på. I min betænkning taler jeg derfor om en integreret politik for øregionerne; om en samordning, der skal administreres af en gruppe sammensat af medlemmer fra de forskellige afdelinger og under Generalsekretariatet; om, at der i det nye INTERREG bør være et særligt afsnit om samarbejde mellem øerne; om et kriterie for valgbarhed til strukturfondene, der tager hensyn til øregionernes geoøkonomi; om et skatteområde for øregionerne, der er en mellemting mellem de allerede eksisterende skatteområder for kontinentet og for randområderne, og som gør det muligt for øregionerne at konkurrere på lige fod med alle de andre regioner på kontinentet, når blot dette skatteområde bliver ledsaget af effektive finansielle tilskyndelsesforanstaltninger.
Med afstemningen i dag ønsker Parlamentet at give udtryk for sin overbevisning om, at Unionen bør træffe nogle vigtige og innoverende beslutninger. Disse beslutninger vil kun være i tråd med Amsterdam-traktaten, såfremt de går i samme retning som den erklæring, der er vedføjet traktaten, og som anerkender, at fællesskabslovgivningen skal tage højde for øregionernes handicap og træffe særlige foranstaltninger - hvis disse er berettigede - til gavn for disse regioner, med det formål at integrere dem yderligere i fællesmarkedet på lige vilkår. Vi har her tre nøglebegreber. Det første - som er de "berettigede foranstaltninger« - kan fjerne enhver tvivl hos dem, der frygter en blind horisontal politik, som ikke tager højde for de undertiden mærkbare forskelle mellem de forskellige øregioner, og som således på en vis måde ville være uberettiget. Det andet nøglebegreb er "lige vilkår«, og her må man drage den slutning, at øregionerne som udgangspunkt er underkastet nogle ulige vilkår. Endelig er det tredje nøglebegreb "integrationen og det indre marked«. Øregionerne får endnu ikke det fulde udbytte af det indre marked, og undertiden mærker de kun det indre markeds ulemper, der skyldes den manglende konkurrenceevne, deres østatus medfører.
Det er Amsterdam-traktaten, der anvender disse udtryk, og ikke en øboer som Deres ordfører, selvom jeg naturligvis er helt enig i det, der står i traktaten. Jeg beder derfor om en korrekt ratificering af denne fra de nationale parlamenters side, om en accept fra Europa-Kommissionen og om en rettidig iværksættelse af konkurrencepolitikken og den fælles landbrugspolitik, med udgangspunkt i reformen af strukturfondene. Dette Parlament anmoder om, at vi ikke isolerer øerne, at vi ikke skaber et tomrum rundt om nogle landområder, der hører til vores kontinents historie, og at vi i sidste instans fører det ud i livet, som traktaten anerkender vores ret til.

Díez de Rivera Icaza
Fru formand, mine damer og herrer, Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har ikke tøvet med at udtale sig om et så vigtigt emne som de socialt urimelige og ikke-bæredygtige økologiske konsekvenser, der er knyttet til øerne i Unionen.
Den kendsgerning, at der er tale om øer, især øer med under 100.000 indbyggere, mindsker konkurrenceevnen og mulighederne for befolkningen og erhvervslivet på disse øer, som tvinges ud i en risikabel situation, hvor de er afhængige af en enkelt sektor, nemlig turismen. De mindre øer, som er del af en øgruppe, mangler infrastruktur og er afhængige af importen af grundlæggende ressourcer, energi, vand, affaldshåndtering osv. I sommerperioden tredobles, endog femdobles, befolkningen som følge af turismen, hvilket bevirker, at de naturlige ressourcer opbruges, og de efterfølgende økologiske problemer såsom affaldsproblemet kan være uløselige. Den bæredygtige udvikling, som er en af Unionens vigtigste målsætninger, bliver derfor blot en ren fiktion.
En anden alvorlig uligevægt, der rammer de mindre øer tilhørende øgrupper, f.eks. Menorca, Ibiza eller Formentera, er, at de i kraft af manglende medicinske specialer, f.eks. røntgenterapi, kardiologi eller reumatologi osv., lider under en dobbelt isolation, eller rettere en dobbelt diskrimination, idet disse lidelser kun kan behandles på større øer, hvilket nærmest som en hån mod øbefolkningen tvinger denne til at rejse væk for at blive behandlet.
Findes der en større skævhed, fru formand?
Jeg vil derfor på vegne af mit udvalg, fru formand, slutte af med at opfordre til, at der til fordel for de mindre øer i øgrupper, hvis sundheds- og undervisningsmæssige situation er særlig ugunstig af ovenstående grunde, vedtages lovmæssige kompenserende foranstaltninger, såsom udviklingen af finansielle instrumenter, indførelse af økonomiske incitamenter og skattefritagelse og inddragelsen af de mindre øer i mål 1-områderne, indtil der er udarbejdet et specifikt program for dem.
Under alle omstændigheder bør de mindre øer i en øgruppe og med en befolkning på under 100.000 indbyggere sidestilles med randområderne. Dette er et spørgsmål, fru formand, som Kommissionen og Rådet bør overveje.

Sisó Cruellas
Fru formand, forslaget til beslutning om Samhørighedsfonden fra Udvalget om Regionalpolitik er koncist og klart og omfatter næsten alle de aspekter, som det er værd at nævne, og jeg lykønsker derfor hr. Arias Cañete, ordfører for den dertil hørende betænkning. Og jeg er taknemmelig for, at han i forslaget til beslutning medtager konklusionerne, som Udvalget om Transport med mig som ordfører nåede frem til i sin udtalelse. Jeg vil gerne fremhæve punkt 5 i disse konklusioner, hvori der står: «Samhørighedsfonden har til dato ikke tilvejebragt reel konvergens mellem medlemsstaterne. Selvom nogle lande, der modtager støtte fra Samhørighedsfonden, har nået den nominelle konvergens, som giver dem adgang til Den Monetære Union, bør de fortsat være berettigede til støtte fra fonden, hvis prioriterede mål er at tilvejebringe reel konvergens«. Jeg fremhæver dette punkt, fordi jeg gerne vil gøre Dem opmærksom på, at der som instrument for Samhørighedsfonden blev nedsat et midlertidigt udvalg, som jeg var medlem af, og jeg kan forsikre Dem om, fru formand, at alle medlemmerne af udvalget var enige om, at Samhørighedsfonden skulle oprettes, eftersom det er nødvendigt at fastholde den samme ånd i konvergensbestræbelserne i medlemsstaterne, og jeg mener reel og ikke nominel konvergens. Så længe disse forskelle består, bør landene med lavest indkomst fortsat modtage støtte fra Samhørighedsfonden.
Det er også nødvendigt at bemærke, at de investeringer, der er foretaget i modtagerlandene i Samhørighedsfonden, ikke kun har været til gavn for disse lande, men derimod også, og i nogle tilfælde i højere grad, for økonomierne og jobskabelsen i resten af medlemsstaterne. Med Deres tilladelse, fru formand, vil jeg give et eksempel: Med oprettelsen af en højhastighedstogforbindelse mellem Sevilla og Madrid gjorde Spanien en enorm indsats. Projektet modtog ganske vist støtte fra Samhørighedsfonden, men de, der havde størst udbytte af støtten, var de lande, der sikrede sig kontrakter på det mobile materiel og resten af infrastrukturen, som blev anset for at være århundredets største kontrakt. Og det var ikke ligefrem Spanien, der mærkede denne støtte, men derimod Tyskland og Frankrig. Vi har derfor alle gavn af, at der investeres i landene med lavest indkomst.

McCartin
Fru formand, jeg vil gerne takke fru Klaß for hendes fremragende betænkning og sige, at det finansielle instrument til udvikling af fiskeriet, FIUF, kun udgør omkring 1, 5-2 % af strukturstøtten. I betragtning af fiskerierhvervets betydning for de fattigste og mest fjerntbeliggende regioner i Unionen er det langt fra tilstrækkeligt til at imødekomme dets opgave. 70 % af beløbet går til mål 1-regioner, hvilket er ensbetydende med, at den resterende del, der går til mål 5a og 6, er et relativt lille beløb.
I 1995 stod dette instrument i skarp kontrast til den øvrige strukturstøtte, idet 100 % var forpligtet, hvorimod holdningen i 1996 var vendt rundt med kun 75 % forpligtet, hvilket umiddelbart forårsagede et langt dårligere resultat end den regionale, sociale og landbrugsmæssige strukturstøtte. Vi ligger ikke inde med en entydig forklaring fra Kommissionen vedrørende holdningen i de forskellige regioner, men Revisionsrettens rapport henleder i højere grad opmærksomheden på situationen. Visse medlemsstater synes simpelthen ikke at tage støtten alvorligt, og jeg tror, det skyldes, at den er for lille til at tjene et seriøst formål.
Hensigten med EU-initiativet PESCA er at reducere omstruktureringens negative virkning på erhvervet. Beløbet udgør ca. ECU 40 millioner om året. Kommissionens rapport gør ikke den nøjagtige holdning i 1996 klar. For det samlede program indtil 1996 var 71 % blevet forpligtet, og 14 % af betalingerne var blevet foretaget. Det forlyder fra Revisionsretten, at 91 % af PESCA-fonden i 1996 var blevet forpligtet, og 43 % i betalinger. I forbindelse med PESCA-fonden vil jeg blot sige, at dens formål i højere grad kunne opfyldes i den generelle regionale politik. Den er for lille, offentligheden er i tvivl om dens formål, og det gør den sværere at administrere.
Jeg er ikke tilhænger af at lægge så stor vægt på idéen om additionalitet. Naturligvis skal vi inden for rammerne af ØMU i hver medlemsstat have et mere afbalanceret program for statens udgifter. Spørgsmålet om additionalitet kunne i visse tilfælde lægge pres på medlemsstaterne, således at det resulterer i et overforbrug.

Hermange
Fru formand, allerførst vil jeg komme med nogle bemærkninger vedrørende Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Først og fremmest er året 1996 et vendepunkt for anvendelsen af strukturfondenes bevillinger, eftersom vi for første gang kan konstatere et år fyldt med aktivitet, hvilket medfører en tydelig forbedring af anvendelsen af forpligtelsesbevillinger og betalingsbevillinger i forhold til de foregående år. Det er altså et passende år til at forberede reformen af strukturfondene inden for rammerne af Agenda 2000.
Som ordfører for udtalelsen vil jeg komme med nogle meget opmuntrende bemærkninger vedrørende Den Europæiske Socialfond, idet jeg kan oplyse, at alle de bevillinger, der for nylig er medtaget i budgettet, både med hensyn til forpligtelser og betalinger har kunnet udnyttes. Men denne ros skal trods alt tages med et gran salt, eftersom mål 4 viser sig at være vanskelig at anvende i praksis, og eftersom udnyttelsesgraden for fællesskabsinitiativerne til stadighed er utilstrækkelig. Dette kan ses i forbindelse med initiativet ADAPT, som ikke lever helt op til ovennævnte forventninger, særligt med henblik på de små og mellemstore virksomheders deltagelse. Man ved imidlertid, at det er disse virksomheder, der skaber beskæftigelse i Europa, og da man i dag skal tage højde for konkurrencen fra USA, bør vi altså være særligt opmærksomme på denne deltagelse.
Disse konstateringer er i tråd med de første reformforslag fra ESF, hvis interventioner for fremtiden vil være samlet under et fælles mål, der konkret skal støtte den europæiske strategi for beskæftigelse.
Endelig vil jeg gøre opmærksom på, at spørgsmålet om partnerskab, og om hvordan dette fungerer i praksis, er fremhævet klart i denne ottende betænkning, og dette tilskynder os til igen at overveje overvågningsudvalgenes sammensætning og rolle og til at give arbejdsmarkedets parter en anden indflydelse, navnlig de foreninger, der fungerer inden for det sociale område, ved at styrke deres deltagelse ved den kommende reform.
Fru formand, dette var bemærkningerne fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender.

Papayannakis
Fru formand, fru kommissær, i Miljøudvalget er vi af den opfattelse, at mange af Kommissionens forpligtelser er blevet overholdt, at de afsatte bevillinger er blevet anvendt næsten fuldt ud, og at forholdet mellem støtte til transport og støtte til miljø er blevet respekteret. Vi har dog enkelte bemærkninger og et spørgsmål, vi gerne vil stille kommissæren.
For det første fremgår det tydeligt af transportbevillingerne i alle landene, at alle de mest miljøvenlige transportformer - jernbaner, havne osv. er blevet negativt forskelsbehandlet, for der er ydet store midler til motorveje, hvilket vi principielt ikke kan støtte.
For det andet kan vi af de midler, der er blevet givet til miljøformål, se, at der blev afsat store beløb til vanding og dræning, hvilket naturligvis ikke i sig selv er dårligt. Men hensynet til naturbeskyttelse og målene i f. eks. NATURA 2000 og lign. er ikke tilfredsstillende.
For det tredje er evalueringen af projekterne under direktiv 85/337 og i almindelighed ikke tilfredsstillende. Undersøgelserne af de miljømæssige indvirkninger udføres kun for et syns skyld, og Kommissionen synes ikke at være i stand til at gå ind i dette problem. Hvad siger disse undersøgelser? Er disse undersøgelser blevet overholdt osv?
For det fjerde vil vi gerne fortsat, fru kommissær, insistere på spørgsmålet om de lokale myndigheders og de ikke-statslige organisationers deltagelse i udarbejdelsen af undersøgelserne og gennemførelsen af projekterne. Der er ikke sket fremskridt i dette spørgsmål, og vi mener, at dette er på høje tid.
Og så til sidst et spørgsmål til kommissæren: Vil fru kommissæren fortælle os, om Kommissionen har udført eller kan udføre en mere generel analyse af investeringer og støtte via Samhørighedsfonden, om vi opfylder målsætningerne, samhørigheden, om der er sket en forbedring af miljøbeskyttelsen osv, om muligt opdelt på medlemsstat? På denne måde kunne vi få et bedre og mere generelt sammenligningsgrundlag.

McCarthy
Fru formand, vi har to meget vigtige betænkninger foran os i dag. Den første, betænkningen af fru Klaß, gennemgår gennemførelsen af strukturstøtten i 1996. Den anden, af hr. Arias Cañete, gennemgår Samhørighedsfonden i 1996. Det er vigtigt, at Parlamentet tager dets kontrol- og overvågningsfunktion alvorligt med hensyn til anvendelsen af strukturstøtten. Kun ved at se bagud og rette op på fortidens fejl kan vi lægge planer for fremtiden og for en mere effektiv og målrettet brug af strukturfondsbevillingerne i EU.
Dagens debat er især relevant efter det britiske formandskabs præsentation i går vedrørende emnerne for den kommende dagsorden for Cardiff-topmødet, hvor medlemsstaterne vil blive bedt om at fremlægge deres planer for fremme af beskæftigelsen. De vil blive bedt om at tage fat på at skabe en effektiv og konkurrencedygtig økonomi i EU, hvor SMV'er kan blomstre op, og hvor der ikke er plads til bureaukrati. Det er netop her, at vi bør understrege den rolle, EuropaParlamentet og struktur- og samhørighedspolitikkerne spiller i bekæmpelsen af arbejdsløsheden, beskyttelsen af miljøet, fremme af lige muligheder og opbygningen af et Borgernes Europa, samtidig med at man lukker kløften mellem de fattigere og rigere regioner.
Vi siger derfor til ministrene i Cardiff, at det er de mål, der bør være centrale i reformprocessen. Struktur- og samhørighedspolitikker er vigtige værktøjer. Jeg vil gerne støtte fru Klaß' anbefalinger, særligt hendes opfordring til yderligere overvågning og evaluering, forbedring af den økonomiske forvaltning samt behovet for en hurtigere overførsel af midler til støttemodtagere. Det er simpelthen ikke troværdigt, at EU-støtte i visse tilfælde udbetales et år efter, at projekter er gået i gang. Sene godkendelser og blokeringer i kølvandet på penge til projekter truer deres bæredygtighed, skaber usikkerhed for dem, der gennemfører projekter, og hjælper ikke på Den Europæiske Unions troværdighed.
Jeg står i dag med et brev fra mit eget amtsråd i Derbyshire, der afventer Kommissionens ændringer af finansielle opstillinger, før de kan sende breve ud om godkendelse af 98 projekter vedrørende ESF. Jeg ved, at dette ikke er Deres område, fru formand, men det er om Rechar, projekter under Den Europæiske Socialfond. Det nytter ikke at sende breve ud med henblik på at starte projekter halvvejs henne på året for dernæst at forvente, at vi kan levere dem til tiden. Vi kan gøre det bedre vedrørende støtte. Vi er fremover nødt til at se på samtlige muligheder for globaltilskud, intermediære finansieringsorganer, for at fremskynde godkendelser af forbrug. Vi er nødt til at lære lektien til programmeringsperioden 2000-2006 med bedre planlægning inden for alle programområder. Vi har brug for et styrket og solidt partnerskab, hvor de lokal partnere, der kan hjælpe med til leveringen, er dybt involveret.
Afslutningsvis er jeg enig i afsnittet i fru Klaß' betænkning vedrørende fælleskabsinitiativet om, at Parlamentet over for Kommissionen angav retningslinjer vedrørende den økonomiske samling af initiativerne og fordelingen af reserven i marts 1996, særligt vedrørende initiativerne Rechar, Retex, Konver og Peace. Det er vigtigt, at Kommissionen anerkender disse retningslinjer i rapporter. I modsat fald vil vi tro, at Kommissionen ikke har til hensigt at følge dem. Til hr. Viola vil jeg gerne sige, at vi i Den Socialdemokratiske Gruppe tager udfordringerne i øregionerne alvorligt, men vi kan ganske enkelt ikke acceptere 25 nye ændringsforslag uden forudgående diskussion i udvalget. Det er misbrug af udvalgssystemet.

Rack
Fru formand, ved betænkningerne af Arias Cañete, Klaß, Viola og ved talrige andre betænkninger, som vi har arbejdet på i flere måneder i Regionaludvalget, handler det om mange penge, om penge, der tages fra borgerne i de relativt velhavende lande - jeg taler bevidst ikke om nettoyderne - til projekter i de relativt fattigere og struktursvagere medlemsstater. Ved denne omfordeling må vi være opmærksomme på nogle få, men til gengæld så meget desto vigtigere principper. For det første skal målet med samhørigheden, støtten af den svagere part, absolut stå uden for diskussion. Der er her tale om virkeliggjort solidaritet og dermed om et af de vigtigste principper for vores fællesskab. For det andet skal man omgås meget omhyggeligt med samhørighedspengene. Parlamentet tager opgaven med overvågning heraf meget alvorligt, og vi opfordrer også medlemsstaterne til at gøre det. For det tredje er den europæiske solidaritet udelelig. Der kan derfor ikke gøres krav på den kun af nogle få, og den kan slet ikke monopoliseres. Vi må fortsætte med at være solidariske over for Sydeuropa, men ansøgerlandene i Central- og Østeuropa har også brug for vores solidaritet i vores alles interesse.
For det fjerde må man ikke kræve for meget af yderne. I tider, hvor der især også i de mere velhavende medlemsstater er høje arbejdsløshedstal og knappe budgetmidler, skal man omgås hinanden meget omhyggeligt. Jeg advarer i denne forbindelse udtrykkeligt mod overdrevne krav. De skaber automatisk modreaktioner.

Vallvé
Fru formand, fru kommissær, de emner, vi her diskuterer, er vigtige, hvad angår regionalpolitikken: fru Klaß' betænkning vedrørende strukturfondene i 1996 og hr. Arias Cañetes betænkning om Samhørighedsfonden i 1996. Jeg vil gerne understrege, at når vi taler om disse aspekter af regionalpolitikken og Samhørighedsfonden, taler vi om 34 % af Den Europæiske Unions budget.
Jeg vil i denne forbindelse blot nævne, at Arias Cañete-betænkningen forekommer mig positiv med hensyn til Samhørighedsfonden i 1996. Jeg vil ikke gå ind i en diskussion om strukturfondenes fremtid, eftersom vi vil komme ind på dette emne ved senere møder i denne forsamling.
Hvad angår hr. Violas betænkning, synes jeg, at den opmærksomhed, som bliver øernes problemer til del, er overordentlig vigtig. I Amsterdam-traktaten behandles øernes strukturelle ulemper, navnlig med hensyn til vand- og energiforsyning, uddannelse, sundhed og transport.
Regionalpolitikken bør tage hensyn til øernes problemer. Kommissionen bør i denne forbindelse acceptere, at der ydes særlig støtte til de transporter, der kompenserer øbefolkningen, især på de mindre øer, for ulemperne.
Også medlemsstaterne bør ved udarbejdelsen af skattemæssige foranstaltninger tage hensyn til øernes særlige forhold, for så længe øbefolkningen lider under disse problemer på grund af deres geografiske beliggenhed, kan vi ikke skabe et Europa med ligestilling for alle borgere.
Jeg tror lige som hr. Viola, at det i denne betænkning drejer sig om at få det, som Amsterdam-traktaten fastsætter vedrørende øerne, til at virke. At bringe Europa nærmere til øbefolkningerne er også at bringe Europa nærmere til alle borgere i Unionen.

Baggioni
Fru formand, kære kolleger, der er ingen tvivl om, at en øboer mere end nogen anden er klar over vigtigheden af vores forhandling. Personligt påskønner jeg de interessetilkendegivelser, som forskellige politiske grupper i Parlamentet har givet betænkningen af vores kollega hr. Viola, til hvem jeg sender mine varme og hjertelige lykønskninger, ikke bare for det glimrende arbejde, han har udført, men også for den enighed, det er lykkes ham at skaffe i tæt samarbejde mellem de europæiske insulære partnere.
Betænkningen, som er fremlagt for Dem, forsøger at vise, at Unionens periferi ikke må svækkes. Alligevel er det den risiko, øregionerne løber, når man betragter deres socioøkonomiske forhold. Indtil nu har kun øregioner beliggende i de ultraperiferiske områder nydt godt af en reel og naturlig behandling af deres problemer fra Den Europæiske Unions side, det vil sige en anerkendelse af deres handicap, som skyldes deres fjerne beliggenhed. Andre regioner har nydt godt af Fællesskabets interventioner, når forsinkelserne i udviklingen var så tydelige, at de retfærdiggjorde betydelige bevillinger fra strukturfondene. Således, og dette er faktisk det væsentlige punkt i vores debat, er der aldrig blevet taget højde for disse regioner, udelukkende fordi de var øregioner.
Udviklingen i Fællesskabets måde at tilnærme sig disse regioners problemer på sker langsomt. Jeg vil her minde om, at Kommissionen i kraft af koncentrationsprincippet og i henhold til strenge tekniske retningslinjer agter at fjerne øer som Sardinien og Korsika fra det nye mål 1. Man må indse, at det kun er ganske få europæiske øregioner, der fra 1999 vil blive betragtet som regioner, der er bagud i udviklingen, og som derfor har behov for specifik strukturel bistand.
Der er tydeligvis et paradoks mellem den politiske vilje i Den Europæiske Union, som kom til udtryk ved en ændring af Maastricht-traktaten, der fører til en veritabel institutionel anerkendelse af øregionerne i den nye Amsterdam-traktat, og den fremgangsmåde, der består i hurtigt at fratage disse regioner midlerne til deres udvikling og integration i et Europa, der uundgåligt vil udvide sig.
Hvordan kan man planlægge det fælles territorium udelukkende ud fra et kontinentalt synspunkt? Øregionerne, som har forskellige handicap såvel på det økonomiske som på det sociale og menneskelige plan på grund af vanskeligheder i samhandelen, har behov for, at man finder frem til forskellige hensigtsmæssige løsninger inden for rammerne af en veritabel integreret politik. Deres fremtid afhænger heraf, ligesom det også er afgørende for en vis økonomisk og social sammenhørighed, der i øvrigt er et dyrebart princip i Den Europæiske Union. Jeg vil gerne i denne anledning understrege den i mine øjne altafgørende betydning af det multilaterale samarbejde mellem øregionerne.
Konkluderende mener jeg, at øregionerne er et udmærket billede på den udfordring, hele Europa er stillet over for, nemlig ønsket om et stærkere fællesskab med en mere harmonisk udvikling og større solidaritet. Ud over de juridiske og økonomiske aspekter drejer det sig her om et politisk krav, som jeg opfordrer Dem til at tage del i og støtte.

Novo
Fru formand, fru kommissær, ærede kolleger, i denne forhandling under ét ville jeg gerne lægge større vægt - sådan som Viola-betænkningen også gør det - på det vigtige i at være opmærksom på øregionernes problemer og på at implementere fællesskabspolitikkerne på en mere fleksibel måde i forhold til deres særlige forhold. Endvidere at det er vigtigt at skelne øregioner fra fjerntliggende regioner og øer, sådan som den traktat, der blev revideret i Amsterdam, i øvrigt gør det på udmærket måde.
Jeg ville også gerne kunne knytte nærmere an til Klaß-betænkningens konklusioner om strukturfondene 1996, som tydeligt viser en global forbedring af bevillingernes udnyttelse, der når op på ca. 98 % af forpligtelserne, men hvor der også er behov for mere og bedre information om den korrekte anvendelse af additionalitetsprincippet i nogle medlemsstater.
Jeg er imidlertid nødt til at koncentrere opmærksomheden om Arias Cañete-betænkningen om Samhørighedsfonden for året 1996. Ikke så meget på grund af det, som ordføreren foreslår, eftersom det som sådan har min støtte, selvom jeg er uenig i den måde, som den undertiden behandler spørgsmålet om betinget støtte på. Men først og fremmest på grund af den politiske betydning, som fire af de ændringsforslag, der stilles af en af vores tyske kolleger fra PPE, får i den aktuelle situation. At foreslå, således som dette medlem gør, at Europa-Parlamentet skal gå ind for, at den fremtidige samhørighedsfond kun skal rette sig mod de nuværende samhørighedslande, der ikke har tilsluttet sig euroen, altså at gå ind for at udelukke Spanien, Irland og Portugal fra den fremtidige samhørighedsfond, udgør ikke kun et forsøg på juridisk undergravning af selve traktaten, som det bekræfter, at der her i Parlamentet er medlemmer, for hvem den økonomiske og sociale samhørighed blot er en retorisk figur, der oven i købet skal underordnes de herskende finansielle og monetære interesser.
Jeg håber sandelig, at Europa-Parlamentet klart og med et stort flertal forkaster sådanne ændringsforslag. Men det faktum, at de er blevet fremlagt, udgør i sig selv en utilladelig politisk handling, imod solidaritetsmålsætningerne, og som derfor må mødes med frontal fordømmelse. Hvis sådanne ændringsforslag eventuelt måtte blive vedtaget, hvad jeg virkelig ikke tror, så ville tiden være kommet til at spørge os selv om, hvor denne Europæiske Union var på vej hen, og hvor begreberne om samhørighed og solidaritet mellem dens folkeslag og medlemsstater var sendt hen.

Schroedter
Fru formand, kære kolleger, ligeværdige leveforhold opnås ikke kun gennem ligemageri. Erfaringerne fra rapporten om Samhørighedsfonden og beretningen om Strukturfondene viser, at der ganske vist blev givet mange penge ud, men at der ikke blev iværksat en varig udvikling i regionerne trods den betydelige udnyttelse af bevillingerne, tværtimod! Balancen er egentlig negativ. Stigende arbejdsløshed, ødelæggelse af økosystemer, som igennem århundreder var grundlaget for menneskelig aktivitet, centralisering af markedssystemer, der ødelægger regionale erhvervsrelationer. Det er tvingende nødvendigt, at både Kommissionen og medlemsstaterne virkelig opfylder det krav, der allerede nu er indeholdt i strukturfondsforordningen om en vedvarende udvikling i regionen.
Rettelser skal foretages nu og ikke først fra år 2000. Dertil hører, at Kommissionen med sine seneste forslag vedrørende beskæftigelse og miljø og vedrørende lokale beskæftigelsesinitiativer ikke kun fylder skrivebordsskuffer, men virkelig kræver dem gennemført som effektiv udnyttelse af europæiske midler i medlemsstaterne. Kravet om en videreførelse af Samhørighedsfonden kan også kun imødekommes, hvis der finder en radikal ændring af denne fond sted - støtte til lokale udviklingsstrukturer, deltagelse af lokale aktører, kommuner og også initiativer, fremme af biodiversitet og beskyttelse af det grønne net Natura 2000. De daglige nyheder om ødelæggelse af enestående kostbarheder i Europas natur- og kulturlandskaber på grund af europæiske midler er ikke kun beskæmmende, men også en skandale, især da det sker, mens Kommissionen ser til, og alligevel reagerer den ikke! Sådanne midler skal Kommissionen kræve tilbage omgående. At man altid ser gennem fingre med det, skal stoppe én gang for alle! Vedvarende udvikling skal have lokale potentialer og ikke ødelægge dem konstant!

Macartney
Fru formand, jeg ønsker at komme med et par bemærkninger vedrørende øer i særdeleshed samt betydningen af de diskussioner, vi har i forbindelse med hr. Violas udmærkede betænkning om Agenda 2000. Det er baggrunden for diskussionen. Efterhånden som vi bevæger os mod dette års afslutning og ind i det næste, skal vi træffe nogle vigtige beslutninger. De handler alle om at gøre Europa mere acceptabel for borgerne, uanset om de bor på fjerntliggende eller større øer, og uanset hvor øerne ligger.
Hvis man ser rundt i Europa, kan man se Skotland med sine hundrede øer, der er Ålandsøerne mellem Finland og Sverige med den ene ø efter den anden. Man kan tage til de større øer, f.eks. Sardinien. Hver især har de forskellige problemer, hver især er de specielle. Kortet over hver ø er præget i beboernes erindring. Det ville være fristende at sige, at de ikke har problemer, der er fælles for dem, med det tror jeg, de har. De fælles problemer består i afsides beliggenhed og transportulemper. I mange tilfælde bliver disse værre på grund af den lille størrelse. En lille ø kan ikke opnå de stordriftsfordele, der ville muliggøre den fremgang, som Europa håber vil spredes over hele arealet. Det er derfor nødvendigt at inkorporere en speciel kompensation for øboerne for ekstra administrationsomkostninger, sundhedspleje osv. Disse er vigtige emner, der skal inkorporeres i vores diskussioner om Agenda 2000.
Jeg synes, det er vigtigt, hvis vi accepterer, at øer har særlige problemer, at disse ikke nødvendigvis skal måles i henhold til store sammenklumpede områder og arbejdsløshed eller i procenter af BNP. Hvis vi kunne være en smule mere raffineret, mener jeg, vi har en chance for at gøre de forestående diskussioner til en succes. Kort sagt mener jeg, at europrojektet skal sørge for integrationen for Europa. Nu er vi nødt til at sørge for kompensationen til de dårligt stillede områder.

Nicholson
Fru formand, jeg vil gerne lykønske ordførerne med deres betænkninger. Det glæder mig meget, at der inden for området samhørighedsstøtte, specielt strukturstøtte, har været en forbedring i udnyttelsen af midler. For de fleste mennesker er mangel på udnyttelse problemer med bureaukratiet i deres område snarere end en mangel på ansøgninger om støtte. Det er derfor glædeligt, at dette gamle problem synes at være ved at blive løst.
Jeg støtter fuldt ud fru Klaß i hendes synspunkt om, at årsrapporten skal indeholde oplysninger om fremsendelsen af betalingerne til den endelige modtager. Når så store summer i Den Europæiske Union er involveret, er det vigtigt, at vi ser, hvor pengene forsvinder hen, og hvad de bliver brugt til. Som medlem af Parlamentets Udvalg om Regionalpolitik opmuntres jeg altid af den vægt, som udvalget, med hr. Cañete som formand, lægger på partnerskabsprincippet. Dette accepteres generelt som vejen frem for fordelingen af støtten i Den Europæiske Union til dens programmer. Det er derfor meget vigtigt, at den gennemføres ordentligt i samtlige medlemsstater. Mislykkede bestræbelser på at udvikle den fuldt ud vil resultere i, at måden, vi bruger penge på, slår fejl. Jeg ser gerne størst muligt engagement hos lokale partnere, arbejdsmarkedets parter og økonomiske interesseorganisationer, inklusive lokalt valgte politiske repræsentanter. Dermed vil offentligheden være i stand til at leve sig ind i Den Europæiske Union og arbejdet i deres valgkredse.
Selvom den ottende årsberetning specifikt omhandler 1996 og den nuværende programmeringsperiode, må vi nødvendigvis se den i sammenhæng med den fremtidige strukturstøtte generelt. Det ville også være sløvt af mig ikke at benytte lejligheden til at sige til Kommissionen, at når vi bevæger os hen imod reformen og Agenda 2000 i 1999, er det strenge kriterium på 75 % af BNP ikke kun urimeligt, det vil også være svært at acceptere for mange regioner. Mange områder har modtaget væsentlige beløb i støtte. Samhørighedsstøtte har givet visse områder en særlig fordel. Men det har stillet de områder, der ligger tæt på samhørighedsområderne, dårligt. De har ikke haft den samme adgang og mulighed. Områder som mit eget var i stor udstrækning afhængig af støtte fra Den Europæiske Union for blot at stå stille, for slet ikke at tale om at komme fremad. Jeg må sige til Kommissionen, at den må besøge mit område på ny og se på det igen. Den må tage den udfordring op, som de områder udgør, der på grund af omstændighederne har været ude af stand til at udvikle sig, f.eks. mit eget. Specielt efter det der skete i sidste uge, nemlig den meget markante folkeafstemning blandt folket i mit område om at komme videre, om at søge nye muligheder, appellerer jeg til Kommissionen på dette tidspunkt om at støtte os i det område.

Cellai
Fru formand, Den Nationale Alliance og jeg er i særdeleshed bevidst om øregionernes vanskeligheder, og helt i tråd med vores holdninger på området for økonomisk og social samhørighed er vi meget bekymrede for øernes fremtid, hvis reformen af strukturfondene bliver vedtaget uden væsentlige ændringer. Øerne lider under nogle strukturelle handicap, der på langt sigt vil ende med at få en negativ indflydelse på deres økonomiske og sociale udvikling. Med reformen af strukturfondene, hvis hovedlinjer er ridset op i Agenda 2000, har man lagt særlig vægt på koncentrationsprincippet, og blandt de mange landområder, som forringelsen af programmerne under mål 1 vil gå ud over, er der søreme også mange øer. Heraf følger, at hvis reformen bliver gennemført, sådan som den er beskrevet i Kommissionens meddelelse, så vil det være meget få øer, der falder ind under mål 1. Det betyder, at øregionerne vil blive betragtet som nogle områder, der ikke har brug for en særlig strukturstøtte. Dette er en selvmodsigelse, og det lader i øvrigt til, at de eksperter fra Europa-Kommissionen, der har arbejdet på reformen af strukturfondene, ikke har læst den nye Amsterdam-traktat, som tager højde for øregionernes særlige status, både via en omskrivning af artikel 130 A og via den vedføjede erklæring.
Vi beder derfor Kommissionen om at ændre sine holdninger på dette område og om at give plads til øregionerne inden for mål 1, uafhængigt af deres BNP. En opmærksom og omhyggelig undersøgelse af situationen burde nemlig få os til at forstå, at det ikke kun er makroøkonomiske årsager, der spiller ind, men frem for alt forskellige årsager af geoøkonomisk karakter. Kommissionen burde desuden i dette særlige tilfælde ændre sin politik med hensyn til statsstøtten og tage hensyn til øregionernes sårbarhed samt deres særlige geostrategiske betydning, der varierer alt efter deres beliggenhed. Derudover burde man sørge for en række skattemæssige og finansielle incitamenter til gavn for øregionerne, og endelig burde man lægge særlig vægt på beskyttelsen og bevarelsen af miljøskattene, hvilket bør ske ved hjælp af nogle foranstaltninger til dette formål, der tager sigte på at udnytte de pågældende regioners enorme muligheder.

Izquierdo Collado
Hr. formand, det er tre vigtige og meget gode betænkninger, som vi behandler. Angående fru Klaß' betænkning vedrørende strukturfondene ønsker jeg blot at bemærke, at vi giver vores fulde støtte til alle de foranstaltninger, som drejer sig om gennemsigtighed og kontrol ved anvendelsen af fondene.
Angående hr. Violas betænkning om øerne så tillad mig at sige, at jeg ordret vil henholde mig til min kollega Carmen Díez de Riveras glimrende indlæg i anerkendelse af hans betænkning. Jeg tror ikke, at jeg vil kunne tilføje flere kvalificerede og positive kommentarer end hende, og det er jeg stolt af.
Angående hr. Arias Cañetes betænkning må jeg sige, at den er balanceret, positiv og glimrende, selvom den ledsages af ændringsforslag, som efter min mening udgør den politiske kerne, som vi må afklare i denne forhandling. Jeg vil ikke spilde min tid, som jeg i øvrigt ikke har for meget af, på at tale om vigtigheden af Samhørighedsfonden og de virkninger, som den har haft. Jeg vil blot sige, at vi støtter ændringsforslag 1, 2 og 3 stillet af hr. Berend, som desværre ikke hører, hvad jeg siger, selvom han nok er til stede, og opfordrer ham til at trække ændringsforslag 4 tilbage, da vi har med Samhørighedsfonden for denne periode at gøre. Vi vil derfor støtte ændringsforslag 1, 2 og 3, som drejer sig om perioden indtil 1999. Jeg opfordrer ham indtrængende til, at han trækker sit ændringsforslag 4 tilbage, eftersom der ikke er tale om på forhånd at træffe beslutning om en debat, eftersom vi har Agenda 2000 foran os, og eftersom vi senere vil få mulighed for at udtale os i ro og mag. Hvis vi kan blive enige om dette, tror jeg, at betænkningen kan vedtages med alle de behørige kvalitative og positive kommentarer.

Schiedermeier
Hr. formand, vores kollega Cañete har evalueret udnyttelsen af samhørighedsbevillingerne i 1996 meget omhyggeligt. Samhørighedsfondens succes kan ikke bestrides. Infrastrukturen er blevet forbedret afgørende. På miljøområdet har finansieringen hidtil i høj grad været rettet mod projekter vedrørende forsyning og rensning af vand og i mindre grad mod behandling af affald. Samhørighedsfondens vigtigste opgave, nemlig at bidrage til den økonomiske og sociale samhørighed, er hidtil opnået, hvilket stigningen i indkomst pr. indbygger i de sidste ti år viser. Irland, Portugal og Spanien kan altså straks deltage i Den Økonomiske og Monetære Union. Grækenland er godt på vej dertil. Såvidt til årsrapporten for 1996 og evalueringen.
På nogle punkter i beslutningen forsøger ordføreren, selvom det efter min mening ikke er hans opgave, at holde på alle fire hidtidige medlemslande i Samhørighedsfonden længere end til 1999. Dette krav kan jeg desværre ikke tilslutte mig. Solidaritet betyder også, at der ikke skal kræves og accepteres mere støtte end ubetinget nødvendigt.

Collins, Gerard
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Viola med hans betænkning. Det glæder mig specielt, at min gruppe, Gruppen Union for Europa, spillede en vigtig rolle med hensyn til at sikre, at denne uhyre vigtige sag blev emne for en betænkning fra Udvalget om Regionalpolitik. Det vil jeg gerne takke min ven og kollega, hr. Baggioni, for. Den kendsgerning, at øregionerne omsider nævnes specifikt i Amsterdam-traktaten, er en stor sejr for alle involverede, og Kommissionen er nu nødt til at fremsætte væsentlige forslag vedrørende disse øregioner og den aktuelle strukturfondsreform. Kommissionen kan være sikker på, at min gruppe og Udvalget om Regionalpolitik samt andre i høj grad vil støtte forslagene, når de kommer.
Samtidig med at jeg anerkender, at Korsikas, Sardiniens og visse af de græske ørers problemer er meget specifikke, vil jeg også gerne bede Kommissionen om at anerkende, at der er små øer i mit land, der kunne og burde komme i betragtning vedrørende en specifik fællesskabsaktion. De problemer, man oplever på disse øer, særligt på Irlands syd-vest- og vestkyst, er ikke acceptable efter fællesskabsstandard. De fortjener ligeledes alvorlig overvejelse i forbindelse med de igangværende reformer.
Der er grund til tilfredshed vedrørende Cañete-betænkningen. Budgettet for 1996 blev fuldstændigt gennemført, og der blev ikke rapporteret tilfælde af bedrageri. Det glæder mig meget, at der ikke blev taget nogen initiativer vedrørende miljøsektoren, og projekterne i referenceperioden vedrørende kysterosion er bemærkelsesværdige, noget jeg har slået til lyd for i lang tid. I denne sammenhæng hylder jeg den irske regering for den store indsats, den har ydet inden for denne sektor. Det må være et godt varsel om fremtiden for Samhørighedsfonden, der har spillet og fortsat spiller en altafgørende rolle for de deltagende lande.
Afslutningsvis lægger jeg meget stor vægt på Europa-Parlamentets bidrag til reformen af Samhørighedsfonden i de kommende måneder. På dette tidspunkt i proceduren vil det være op til os, medlemmerne, at sikre, at de deltagende nationer får mest muligt ud at sikre, at de kan fortsætte og, i visse tilfælde fuldende, det igangværende gode arbejde inden for miljøet og transportinfrastrukturen. Jeg takker kommissæren for hendes arbejde inden for dette område.

Virrankoski
Hr. formand, fru Klaß har produceret en værdifuld og grundig betænkning om Kommissionens årsberetning om strukturfonde, hvilket jeg siger tusinde tak for. Det fremgår både af Kommissionens årsberetning og fru Klaß' betænkning, at der er problemer med benyttelsen af strukturfondenes midler. Ifølge Kommissionens foreløbige budgetoverslag for år 1999 har det været nødvendigt at øge bevillingerne med betalingsforpligtelser på hele 17, 8 %, som ikke står i noget forhold til budgettets generelle vækst, der for forpligtelsernes vedkommende er på 6, 5 %. Samtidig er forskellen mellem bevillinger med betalingsforpligtelser og afholdte betalinger vokset til EUR 7, 8 millioner, det vil sige, bevillingsbetalingerne er over 20 % mindre end udgiftsforpligtelserne. Det betyder, at det næste år stadig er nødvendigt at bruge meget store bevillinger til planlægningsperiodens forpligtelser.
Fru Klaß og Udvalget om Regionalpolitik medtog venligt punkter foreslået af Budgetudvalget i deres betænkning, hvor forenkling af strukturfondenes administration, klarlæggelse af ansvarsfordelingen samt vurderingen af, om omkostningerne i strukturfondenes administration står i et fornuftigt forhold til de anvendte midler (betænkningens punkt 4 og 5) blev fremhævet. Strukturfondenes administration forekommer langsom og bureaukratisk. Desuden står omfanget af administrationsapparatet ikke altid i passende forhold til de anvendte bevillinger. Desuden er de mange bemærkninger om uklarheder i anvendelsen af strukturfondene beviser på en kompliceret administration og på uklarhed om ansvarsfordelingen. En rationalisering af administrationen og en klarlæggelse af ansvarsfordelingen er de mest vigtige forhold, som skal bringes i orden, mens vi overgår til den nye planlægningsperiode, og dette er én af kommissærens, fru Wulf-Mathies, største udfordringer.
Ophobningen af midlerne til de sidste år, den såkaldte sneboldeffekt, har været en konstant kilde til bekymring i Budgetudvalget. Det er opstået store vanskeligheder ved udarbejdelsen af budgettet, fordi en central hovedklasse vokser med tredobbelt fart, hvilket de andre hovedklasser kommer til at lide under. Sådan gik det til f.eks. i efteråret, da det var nødvendigt at nedskære de andre hovedklasser med EUR 550 millioner. Budgetudvalget har ønsket at lægge mærke til denne sneboldeffekt i sin udtalelse og er kommet med ændringsforslag 1 og 2. Jeg håber, at Parlamentet kan acceptere disse og ligeledes ændringsforslag 3 og 4.

Sierra González
Hr. formand, betænkningerne, som vi diskuterer denne formiddag, er alle meget vigtige, og den vigtigste blandt dem er i mine øjne betænkning af Viola om øregionernes problemer.
Når man diskuterer disse regioner, henvises der ofte til behovet for at vedtage særlige foranstaltninger for at kompensere for de ulemper, som øregionerne har i forhold til regionerne på fastlandet. Imidlertid er disse foranstaltninger, som der er et anerkendt behov for, langt fra at have substans med undtagelse af dem, der er vedtaget til fordel for øer i randområder. Det er nødvendigt at foretage et holdningsskift i reformen af fondene. Der bor 14 millioner unionsborgere på øer, og de lider under disse vedvarende ulemper i deres dagligdag med hensyn til beskæftigelse, uddannelse, sundhed og livskvalitet.
Disse problemers alvorlige karakter nødvendiggør, at der i den kommende reform af strukturfondene tages hensyn til geoøkonomiske faktorer såsom perifer beliggenhed og øernes særlige forhold, hvis man ønsker at komme uligevægten mellem de centrale og de perifere regioner til livs. Det er en uligevægt, som bifalder en opdeling af europæere i førsteklasses og andenklasses borgere. Såfremt reformen af fondene føres ud i livet uden ændringer, vil denne opdeling være en realitet. Viola-betænkningen er et forsøg på at undgå dette. Min politiske gruppe støtter alle de deri nævnte forslag til forbedring af øernes situation.

Lindholm
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske Viola med en god betænkning. Det er vigtigt, at vi er opmærksomme på øerne og skærgårdene i EU og deres specielle problemer samt indser, at problemerne er store, men meget forskellige. Problemerne i den græske øverden adskiller sig markant fra dem på øerne ud for Skotland eller i Østersøen. Det gælder ikke mindst natur og klima.
Jeg kommer selv fra Sverige, det land, som i særklasse har flest øer i EU. I årtier har vi kæmpet for at holde skærgårdene levende og gøre det muligt at leve, bo og forsørge sig der. Et stort problem for os er affolkningen og manglen på en holdbar, langsigtet udvikling. Vi ønsker at se nogle flere udviklingsprogrammer og mere interregionalt samarbejde for at lette øernes situation. Vi mener imidlertid ikke, at øerne skal særbehandles i den fremtidige strukturfondspolitik. Det ville nemlig føre til en strøm af krav fra forskellige særinteresser og særområder. Derfor mener vi, at 75 %-tærsklen bør bevares.
Øernes situation er derimod et udmærket eksempel på, at EU's strukturfondspolitik må kunne suppleres med national regional støtte for de områder, som ikke omfattes af EU-støtten. Ellers vil visse områder blive fuldstændig forsømt, mens andre får støtte både fra EU og nationalt.
Vi mener altså, at Kommissionen i Agenda 2000 må tillade, at medlemsstaterne bevilger national regionalpolitisk støtte til områder, f.eks. øer, som ikke omfattes af EU's strukturfondsstøtte. Alt andet ville være uacceptabelt.

Karamanou
Hr. formand, Europa-Parlamentet sender i dag gennem hr. Violas usædvanlige betænkning en klar solidaritetsstøtte til borgerne i Unionens øområder, det sender et håb om bæredygtig udvikling og udnyttelse af Europas vigtige natur- og kulturarv på øerne.
Det første store skridt blev taget med Amsterdam-traktaten, hvori man anerkendte behovet for en specialiseret politik til at imødegå de strukturelle skævheder som følge af øernes særligt svære geoøkonomiske virkelighed.
Det andet skridt er vedtagelsen af denne betænkning, der lægger fundamentet for en generel politik til at skabe lige konkurrence- og udviklingsvilkår mellem det kontinentale Europa og øernes Europa.
Efter min mening bør der lægges særlig vægt på følgende områder:
For det første bør der som led i reformen af strukturfondene indføres et nyt program, der udelukkende er rettet mod øerne. Samtidig bør bevillingerne til de små øer forhøjes.
For det andet bør der i forbindelse med udarbejdelse af forordninger og direktiver tages hensyn til øområdernes særlige karakteristika samt til de lokale myndigheders opfattelser.
For det tredje bør der indføres kompenserende foranstaltninger for de ekstra transportomkostninger og gives prioritet til transport-, miljø- og telekommunikationsinfrastrukturerne.
For det fjerde bør der indføres alternative skattemæssige regler og gives økonomisk incitament til at fremme den lokale udvikling på øerne.
For det femte bør de økologisk sårbare øområder ydes særlig beskyttelse.
For det sjette bør følgerne af omkringliggende landes miljøpåvirkninger undersøges nærmere, og her tænker jeg bl.a. på de tyrkiske kyststrækningers forurenende industrivirksomheder og planerne om et atomkraftværk i Akkuyu, som vil påvirke miljøet i Det Ægæiske Hav og hele det østlige Middelhav katastrofalt.
For det syvende bør udnyttelsen af de vedvarende energikilder fremmes.
For det ottende bør markedet for nødtransport af syge, især fra de små øer, støttes.
For det niende bør øernes kulturelle egenart beskyttes og deres historiske og arkæologiske områder og traditionelle bebyggelser fremhæves.
For det tiende bør der indføres adfærdskodekser og miljømæssige og kulturelle regler for turistvirksomhederne. Der er også behov for nyskabende løsninger inden for affaldsbehandlingsproblematikken og drikkevandsopbevaringen. Jeg er overbevist om, at øerne har brug for omsorg og interesse fra Unionens side.

Bennasar Tous
Hr. formand, fru kommissær, på topmødet i Amsterdam erkendte man eksistensen af fælles forskelle og problemer for de europæiske øregioner, som har betydning for deres udvikling. I dag fremlægger hr. Viola sin betænkning, som jeg vil lykønske ham med og takke for, og heri foreslår han en integreret politik for øregionerne. Forslaget medtager og videreudvikler konceptet vedrørende en genskabning af den interregionale balance, idet Kommissionen opfordres til at indarbejde de makroøkonomiske faktorer og geoøkonomiske kriterier såsom den perifere beliggenhed og øernes særlige forhold i Agenda 2000.
De europæiske øregioner er forskellige, men har de samme problemer, som især vedrører transport af personer og varer. Virksomhederne på øerne, som for størstedelens vedkommende er små og mellemstore, har vanskeligt ved at konkurrere på lige fod i det indre marked, da havnene og lufthavnene er deres eneste forbindelser med fastlandet og andre øer.
Øregionerne har behov for at vokse kvalitativt og skabe beskæftigelse, og vi anmoder derfor om hjælp til udvikling af de nye teknologier og telekommunikationsmidler, som er en strategisk vigtig sektor for vores fremtid.
Turismen er en god indtægtskilde for mange øregioner, men vi øboere bor ikke på hotellerne, vi arbejder på dem. Servicesektoren må gøres sæsonuafhængig og har brug for udviklingen af alternativ turisme og megen uddannelse for at blive konkurrencedygtig.
Jeg ved, at kommissæren vil minde mig om, at Balearerne, som jeg repræsenterer her i denne forsamling, har en veludviklet turisme. Men vores øterritorier, fru kommissær, er skrøbelige med hensyn til bæredygtig udvikling, miljø og affaldsbehandling. Vi har problemer med vand og er stærkt afhængige med hensyn til energi.
Øgrupperne omfatter også mindre øer, hvis situation inden for uddannelse og sundhed er særlig ugunstig. Er kommissæren klar over de vanskeligheder og omkostninger, som det medfører for myndighederne på øerne at tilbyde indbyggerne den samme servicekvalitet som på fastlandet?
Vores problemer kan løses, hvis Kommissionen med støtte fra vores nationale regeringer igangsætter en handlingsplan, der inden for rammerne af Agenda 2000 anvender fællesskabslovgivningen med udgangspunkt i lige muligheder.

Hyland
Hr. formand, Irland er et godt eksempel på den effektive udnyttelse af strukturstøtten. I det nuværende program vurderes Irland som en enkelt støtteenhed. Nu står regionaliseringen dog stærkt i Irland med henblik på næste runde af strukturstøtte. Visse regioner i Irland udkonkurrerer klart andre regioner, hvad angår økonomiske resultater og derfor hverken kan eller må placeres i samme kategori til den næste tranche af strukturstøtte.
Tallene, som Central Statistics Office for nylig offentliggjorde, viser, at man i indlandsregionen lå under 75 % af den gennemsnitlige EU-levestandard. Derfor er tildelingen af mål 1-status til denne region for perioden 2000-2006 både reel og tvingende nødvendig og hinsides kritik. Hvis mål 1-status blev tildelt denne region, ville den udvikle sig som en region bag infrastrukturelle forbedringer, f.eks. den såkaldte Portlaiose-omfartsvej, for dermed at tiltrække investeringer og skabe flere arbejdspladser.

Thors
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke min tilfredshed med, at denne betænkning, antagelig for første gang i Europa-Parlamentets historie, tager særligt hensyn til vores nordlige medlemslandes skærgårde, det vil sige skærgårdene i det sydvestlige Finland, Åland og Sverige. Jeg vil særlig nævne punkt E i beslutningen, hvor der tales om isoleret skærgård og isforhold. Jeg vil takke ordføreren varmt for den forståelse, som han viser for denne skærgård, et område, der tilhører vores enestående arv, som vi i fællesskab må bevare, og som kun kan bevare sin karakter, hvis mennesker kan virke og leve der.
I Finland har vi i årtier forsøgt at føre en aktiv skærgårdspolitik med specielt ansvarlige organer. Punkt 7 om den fælles arbejdsgruppe er derfor vigtigt. Det er også vigtigt, at Kommissionen hurtigt træffer foranstaltninger for at garantere, at stater kan give virksomheds- og transportstøtte, til øregionerne. Forsinkelser, fru kommissær, kan være skæbnesvangre for en levende skærgård.
Jeg håber desuden, at det særlige hensyn, som betænkningen viser over for skærgårdens landbrug i lille skala, som ikke kan udvides, også bliver taget i betragtning.

Fernández Martín
Hr. formand, jeg vil gerne henlede opmærksomheden på en tilsyneladende overraskende kendsgerning, der er tonet frem her i dag. Næsten alle indlæg har drejet sig om hr. Violas betænkning, som objektivt set er af mindre betydning end betænkningen af Arias Cañete om Samhørighedsfonden og betænkning af Klaß om strukturfondene. Dette viser den betydning, som øerne har, og jeg tror, at fru Wulf-Mathies vil tage dette til efterretning.
Betænkningen af Viola er som allerede nævnt fremragende. Dens beskrivelse af øernes faktiske forhold er meget god, og den indeholder forslag til konstruktive løsninger, som Kommissionen forhåbentlig vil overveje.
Jeg vil især gerne henlede opmærksomheden på henvisning E, hvori der gives en næsten udførlig og sandsynligvis perfekt fremstilling af øernes faktiske forhold. Lad mig bemærke, at nogle af de væsentligste successer for Den Europæiske Union, nemlig dem, der vedrører det indre marked, den frie bevægelighed for personer og nogle af de mest attraktive projekter såsom de transeuropæiske net, er mål, som kun i ringe grad eller slet ikke har betydning for øerne, der derfor må føle sig marginaliseret i forhold til nogle af Unionens væsentligst projekter.
Fru Wulf-Mathies, den eneste alvorlige indvending, der er blevet nævnt i løbet af den debat, som vi har ført gennem den seneste tid vedrørende en integreret og specifik politik for øerne, er af budgetmæssig art. Det er uden tvivl en meget vigtig indvending, men mange af de krævede foranstaltninger, f.eks. statsstøtte og specifikke økonomiske og skattemæssige politikker, belaster ikke Unionens budget.
Fru kommissær, jeg stoler på Deres forståelse for dette og på, at De vil være i stand til at overbevise Deres kolleger i Kommissionen, f.eks. hr. Monti og hr. van Miert, der ikke har den samme forståelse, for disse specifikke foranstaltninger, som øerne kræver.

Hatzidakis
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne takke de tre ordførere, hr. Klaß, hr. Arias Cañete og hr. Viola for de betænkninger, de har udarbejdet. Jeg vil som øbo tale om hr. Violas betænkning, som er en glimrende betænkning, og som bør være udgangspunktet for vores næste skridt.
Efter en mundtlig forespørgsel og en beslutning, som Europa-Parlamentet vedtog sidste år i maj, der vedrørte samordnede foranstaltninger fra medlemsstaterne og øernes organer, blev der indføjet en særlig regel i Amsterdam-traktatens artikel 130 A om de særlige problemer, som øerne står over for. Der er ligeledes blevet vedføjet en særlig protokol herom til traktaten.
Disse regler kunne udgøre grundlaget for anvendelse af en integreret politik for områderne. Kommissionen synes imidlertid ikke at være tilbøjelig til at omsætte denne mulighed til konkrete politiske foranstaltninger. Derfor bør vi også som EuropaParlament - i overensstemmelse med vores hidtidige overbevisning og standpunkter - gøre hvad vi kan for at komme ud over disse hindringer. I denne forbindelse tror jeg, at vi skal lægge særlig vægt på følgende punkter.
For det første bør der indføres et nyt integreret underprogram i INTERREG-initiativet om områderne og yderligere fremme af samarbejde mellem øerne.
For det andet bør der ske en udligning gennem kompenserende foranstaltninger for de højere transportomkostninger for personer, varer og energi fra og til øerne.
For det tredje bør der indføres alternative skattemæssige foranstaltninger, der tager hensyn til øområdernes egenart og støtter øernes økonomier gennem skattemæssige begunstigelser.
For det fjerde bør fællesskabsaktioner til udnyttelse af vedvarende energikilder støttes.
For det femte bør der lægges vægt på medfinansiering fra Kommissionens side af markedet for nødhjælpstransport, således at der, når behovet opstår, kan etableres hurtig forbindelse til andre øer og regioner på fastlandet.

Howitt
Hr. formand, ved at bifalde fru Klaß' betænkning støtter jeg både Kommissionens synspunkt om, at 1996 var det første år, hvor det nuværende program for strukturstøtte var fuldstændigt funktionsdygtigt, samt ordførerens synspunkt om, at der for første gang siden 1994 kan gives provisoriske gode karakterer. Ikke desto mindre, i debatten, der føres i maj 1998, kan tidsfordelen tillade os at drage en bredere konklusion med hensyn til, hvad der sker, når programmet faktisk starter med tre års forsinkelse. Der går meget lang tid med planlægning og forhandling efterfulgt af forhastede beslutninger vedrørende udgifter og gennemførelse, konsekvent sene betalinger både til medlemsstater, regioner og individuelle projekter.
I Bruxelles ses uudnyttede midler som mangel på behov snarere end mangel på effektiv administration. Alt i alt er der en tærende effekt på forventninger, der forårsager kynisme snarere end offentlighedens støtte til noget af Europas vigtigste arbejde. Jeg håber derfor, at vi her til morgen atter vil forpligte os til både at sikre, at budgettet for det nuværende program for strukturstøtte forpligtes fuldt ud i budgettet for 1999 og dermed fuldt ud ærer Edinburgh-aftalen, og at der bliver gjort store bestræbelser på at sikre, at den nye programmeringsperiode fra år 2000 og frem starter til tiden. Alternativet vil være en dominoeffekt, hvor alle problemerne i forbindelse med en forsinkelse fortsætter i endnu syv år, hvilket ville ødelægge målene for programmer, som vi skulle være så stolte af. Jeg håber, at vi får en klar forpligtelse fra kommissæren her til morgen vedrørende dette.
Jeg håber ligeledes, at hun yder sin støtte til fællesskabsinitiativerne og de nyskabende projekter, der, som betænkningen angiver, repræsenterer 70 % de samlede uudnyttede midler. Vi er alle klar over hendes ønske om at strømline disse udgifter, men man må med rette endnu en gang påpege, at disse er nogle af de mest effektive, mest synlige og mest direkte former for europæisk støtte til vores regioner og lokaliteter. Det er administrationsproblemer i Bruxelles snarere end manglende virkning, der omgiver udviklingen.

Medina Ortega
Hr. formand, som hr. Fernández Martín før bemærkede, har Viola-betænkningen været genstand for de fleste indlæg denne formiddag, hvilket viser forsamlingens forståelse for øregionerne.
Jeg vil gerne fremhæve, at artikel 299, stk. 2, i den ændrede traktattekst allerede omfatter en differentieret og særlig behandling af visse øregioner, nemlig randområderne, som har opnået anerkendelse i den nye tekst i Amsterdam-traktaten, og dette er derfor et helt andet emne.
Ud over randområderne udgør øregionerne differentierede områder i Den Europæiske Union, som har visse vanskeligheder. I den nye artikel 130 A i Amsterdam-traktaten tages der allerede et lovgivningsmæssigt skridt, og en erklæring fra Amsterdam-konferencen indeholder også vendinger, der går i denne retning. Jeg synes dog, at det er logisk, at denne differentierede behandling eksisterer. Det er en behandling, der har til formål at kompensere disse regioner for deres geografiske beliggenhed. Det er en behandling, der forudsætter, at disse øregioner er i vanskeligheder som følge af manglen på territorial kontinuitet. Sagt på en anden måde er det billede, vi har af Den Europæiske Union, billedet af et fastland, som ikke umiddelbart tager hensyn til eksistensen af en række øregioner med problemer.
Jeg mener, at hr. Violas forslag generelt er ret positive, og vil henlede opmærksomheden på de forslag, der går på at fremme kommunikationen, transporten og især anvendelsen af de nye teknologier, f.eks. telekommunikationsteknologierne, der gør det muligt at overvinde nogle af vanskelighederne.
Jeg vil derfor gerne lykønske hr. Viola samt mine kolleger Díez de Rivera og Gallagher med bidragene fra deres respektive udvalg, og jeg håber, at Kommissionen vil tage disse initiativer til efterretning med henblik på at forberede konkrete programmer, der gør det muligt at kompensere øregionerne for deres ulemper.

Otila
Hr. formand, hr. Violas betænkning, som er lavet på eget initiativ, forsøger at styrke de sårbare øregioners særstilling i Den Europæiske Union. Som et resultat fra topmødet i Luxembourg blev der allerede i Unionens oprettelsestraktat tilføjet en resolution om økonomisk og social udvikling af øregionerne, som på flere måder har en ugunstig stilling. Øregionerne er økologisk sårbare områder. De rammes af et mangeartet anvendelsespres: man ønsker at forbedre den permanente befolknings levevilkår og afbalancere den voksende turisme. På grund af at befolkningens gennemsnitsalder er hurtigt stigende, er de traditionelle øerhverv, fiskeri og landbrug, blevet reduceret. Hvis øungdommen ikke kan lokkes til at blive på hjemegnen, mistes der en værdifuld kulturarv, når den enestående økultur forsvinder. Som det konstateres i betænkningen, er opbakningen af øregionernes udvikling baseret på deres egne udgangspunkter den eneste vej til at stoppe ungdommens udflytning.
Det er beklageligt, at Violas betænkning ikke kom til at omfatte alle øregioner, som har behov for støtte. Der mangler f.eks. en stor beboet øregion i havområdet mellem Finland og Sverige samt øerne i øst- og mellemfinlands søområder. Øregionerne er meget tyndtbefolkede områder med et koldt klima, under isdannelsen om vinteren er de isolerede. Disse områder bør absolut også tages med i det nye formålsprogram ét, som skabes ved Unionens strukturfonde, hvor øregionerne bør have en højere støtteklassificering, det vil sige 75 % af projektets totalomkostninger.

Bösch
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror, at når vi endnu en gang lader disse betænkninger passere revy for vores erindring her til morgen, bør vi igen vende tilbage til spørgsmålet om, til hvilket formål vi egentlig fører strukturpolitikker. Kan vi fastholde, at forskellen mellem fattig og rig, som sandsynligvis er medansvarlig for, at vi overhovedet fører struktur- og regionalpolitikker, rent faktisk er blevet mindre i 1996? Hvordan er det med de 18 millioner arbejdsløse? Hvordan er det med de 12 millioner, der lever under fattigdomsgrænsen i den rige verdensdel Europa? Det kommer vi for lidt ind på ved struktur- og regionalpolitikkerne, dette gælder også og frem for alt Kommissionen.
Endvidere fastslår fru Klaß i sin betænkning, at det har ført til en betydelig stigning i bedrageritilfældene inden for strukturpolitikkerne, rettere sagt til en firdobling. I den tilhørende beretning om bekæmpelse af bedrageri fra 1996 fastslår Kommissionen, at 50 % af uregelmæssighederne består i, at der fremlægges dokumenter, som ikke er i overensstemmelse med forskrifterne, og at der ikke fremlægges dokumentation for omkostningerne. Men det skal jeg gøre ved hver eneste rejse! Det bliver vi jo kritiseret for p.t. Dér er det i orden. Hvordan ser det ud med geninddrivelsen? De lande - og det er ganske interessant - der p.t. jamrer højest om, hvordan deres nettoregnskab mon vil komme til at se ud i den nye Agenda 2000, nemlig meget negativt, de ser meget svage ud ved geninddrivelsen og ved denne form for bekæmpelse af bedrageri. Jeg tænker især på Tyskland, som faktisk kun har inddrevet 900.000 af de ECU 14 millioner, der skal inddrives. Jeg vil råde finansministrene i disse lande til ikke kun at gøre sig tanker om beløbenes størrelse, men også om anvendelsen af disse beløb. Så ville vi komme et stykke videre.
Fru kommissær, jeg håber, at vi ikke kun inddrager disse områder, idet vi siger, at vi har brug for lidt mere kontrol, men at vi også gør disse strukturpolitikker mere vandtætte for de næste år, hvad angår fristelsen til bedrageri. Så ville vi komme et skridt videre i de europæiske politikker ved hjælp af disse betænkninger, som jeg gratulerer ordførerne hjerteligt med.

Costa Neves
Hr. formand, fru kommissær, det er værd at erindre, at målet med Samhørighedsfonden er at bidrage til kampen mod sociale og geografiske forskelle, hvorfor den blev skabt for at hjælpe de stater, der tilgodeses af den, med at opfylde de konvergenskriterier, der blev fastsat som betingelse for adgangen til den fælles mønt.
Hverken de sociale og geografiske forskelle er fjernet - trods de opnåede fremskridt - ej heller vil de aftalte budgetbegrænsninger forsvinde med den fælles mønt, hvorfor det er rimeligt at bevare Samhørighedsfonden efter 1999. Inden for den nuværende samhørighedsfonds ramme er det imidlertid vigtigt at undgå de uheldige virkninger, der navnlig hidrører fra koncentrationen af støtten til de mest udviklede regioner i de tilgodesete medlemsstater. For at imødegå de geografiske forskelle er det nødvendigt at bekæmpe dem også inden for hver enkelt stat. Det er således positivt, at Samhørighedsfonden f.eks. endelig er nået til de fjerntliggende regioner, hvilket afspejler, at vi her i Parlamentet flere gange har gjort opmærksom på dette behov.
Den er nået til nogle af disse regioner, men ikke til dem alle. Den er ikke nået til Azorerne, trods de omfattende investeringer, som denne region skal foretage på miljø- og transportområdet, hvor Samhørighedsfonden ellers går ind og deltager. Dette forhold er så meget desto mere relevant, idet 55 % af den støtte, som denne fond har givet Portugal, hidtil har koncentreret sig i landets mest udviklede region. Denne situation må ændres.
Jeg vil gerne ønske hr. Arias Cañete tillykke med en fremragende betænkning om dette spørgsmål.

Lage
Hr. formand, ærede medlemmer, fru kommissær, vi diskuterer tre interessante betænkninger, der giver os et meget levende indtryk af øerne og strukturfondenes situation.
Men en observation er nødvendig. Strukturfondene viste i 1996 en stigning i deres gennemførelsesrytme, men i fremtiden er det nødvendigt at smidiggøre, forenkle og gøre gennemførelsen af strukturfondene lettere. En bemærkning til: mit land, Portugal, udviser den bedste absorberingskapacitet. Takket være denne støtte voksede den portugisiske økonomi 4 % sidste år, og den vil i år vokse med ca. 5 %. Men som helhed er det portugisiske territorium under tærsklen på 75 %. Og derfor bør forslagene i Agenda 2000, fordi de er uretfærdige og urimelige, ikke straffe Portugal og fratage det midler fra fondene, som det nu modtager. Dyden bør belønnes, og derfor bør Portugal blive ved med også inden for den kommende støtteramme at få strukturfondsmidler i et omfang som det nuværende.

Berend
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, i dag handler det ikke om en grundlæggende diskussion om, hvorvidt Samhørighedsfonden skal bibeholdes efter 1999. Den meget fine betænkning af Arias Cañete er en status for 1996 i forbindelse med den rapport, som Kommissionen har fremlagt for den nævnte periode. Det vil sige, den skal være og er også en analyse og kritisk vurdering af samme med de deraf følgende konklusioner vedrørende effektiv udnyttelse af bevillingerne af kvalitativ og kvantitativ art. Lad os altså ikke foregribe revisionen af Strukturfondene og de overvejelser om Samhørighedsfonden, som sikkert følger med. Det er ikke det rigtige sted til det i denne 96-rapport. Kun set fra denne synsvinkel kan man forstå den ændring, som vi har foreslået, og som blev fremlagt på vegne af min gruppe. Derfor tilbageviser jeg også den bemærkning, som hr. Novo kom med tidligere, som fuldstændig uberettiget. Det, der står nu i disse artikler, sprænger kun rammerne for en 96-rapport og bør ske på et senere tidspunkt og ikke som led i denne betænkning. Jeg tror dog, at der er fundet acceptable løsninger sammen med ordføreren.

Perry
Hr. formand, jeg skal begrænse mig til blot en enkelt ø - Isle of Wight ud for Englands sydkyst - dronning Victorias yndlingsferieø. Det er stadig et smukt feriemål, og I er alle velkommen til at aflægge øen et besøg. Min valgkreds med en halv million mennesker ligger ca. 45 minutter fra Hampshire på fastlandet og 15 minutter fra Isle of Wight. Hampshire er velstillet. BNP ligger på mere end 100 % af gennemsnittet i Europa. Arbejdsløsheden ligger på 2 %. Det er en dejlig region med dejlige mennesker. Der er ligeledes dejlige mennesker på Isle of Wight, men BNP her er blot 67 % af gennemsnittet i Europa. Arbejdsløsheden ligger på 20 %. Det er det fattigste distrikt i England, men modtager ikke støtte under mål 1, fordi det statistisk måles sammen med Hampshire.
Hvorfor er den så fattig? Det er en ø, der er skilt fra fastlandet af blot fem kilometer vand. Vi hører ikke til blandt de mest fjerntbeliggende områder, men det, at det er en ø, gør hele forskellen. Jeg bifalder henvisningen til øer i Amsterdam-traktaten. Jeg takker hr. Viola for hans betænkning. Den britiske regering, Ministerrådet og Kommissionen ønsker ikke at skride til handling vedrørende artikel 158 i traktaten. Det er i denne betænkning op til Parlamentet at presse på for at ære traktaten og hjælpe øerne.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil i telegramform i løbet af det minut, jeg har til min rådighed, først og fremmest lykønske ordførerne, hr. Arias Cañete, hr. Viola og fru Klaß, for deres glimrende betænkninger og her endnu en gang minde om, at Samhørighedsfonden ikke blev oprettet for at nå Den Monetære Union, men derimod for at fremme den økonomiske og sociale samhørighed. Indtil denne samhørighed er nået, altså den såkaldte ægte eller reelle konvergens, eller, som traktaten siger, indtil medlemsstaterne har et BNP pr. indbygger, der er lavere end 90 % af fællesskabsgennemsnittet, vil Samhørighedsfonden fortsat være nødvendig.
Oprettelsen af Den Monetære Union betyder desværre ikke, at de regionale og sociale skævheder i Den Europæiske Union forsvinder. Samhørighedsfonden har uden tvivl haft stor betydning, hvilket erkendes i betænkningen af Arias, og budgetgennemførelsen i 1996 har været god, hvilket også bemærkes i betænkningen. I sin treårige rapport om samhørigheden og i sit forslag til Agenda 2000 indrømmer Kommissionen dog selv, at der stadig er masser at gøre med hensyn til vedligeholdelsen af Samhørighedsfonden, selv i Den Monetære Union efter 1999. Men som det også er blevet sagt her, så får vi lejlighed til at diskutere fremtiden i de kommende debatter i Udvalget om Regionalpolitik.

Wulf-Mathies
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil først gerne sige hjertelig tak til de tre ordførere, fru Klaß, hr. Arias Cañete og hr. Viola, for deres fremragende betænkninger og for det konstruktive samarbejde med medlemmerne fra Udvalget om Regionalpolitik. Som det blev understreget flere gange under forhandlingen, var 1996 også et succesår for Samhørighedsfonden, ikke kun med henblik på absorberingsrater, men også med henblik på reduktion af udviklingsforskellene. Også forholdet mellem trafik og miljø har nærmet sig den tilstræbte ligevægt yderligere, og De kan konstatere i årsrapporten 1997, at også underskud i enkelte lande kan reduceres skridt for skridt, således at Kommissionen går ud fra, at den tilstræbte ligevægt opnås i alle fire modtagerlande inden udgangen af 1999.
Jeg deler Deres kritik med hensyn til vejinfrastruktur og mere miljøvenlige offentlige transportmidler. Kommissionen diskuterer meget intenst med samhørighedslandene om nødvendigheden af at gøre fremskridt netop også på skinneområdet og ved andre miljøvenlige transportmidler. Vi deler Deres opfattelse af, at vægten fortsat skal ligge på især jernbaneplanerne. Jeg er enig med alle dem, der har sagt, at vi har brug for bedre miljøindikatorer for bedre at kunne vurdere holdbarheden af støtteprojekterne. Eurostat gennemfører til dette formål et ambitiøst program, som forhåbentlig vil give Kommissionen instrumenter i hånden til at kunne vurdere miljøforbedringer og bedre at foretage passende sammenligninger. Ukvalificerede bebrejdelser om, at Samhørighedsfonden skulle have været årsag til den væsentlige ødelæggelse af naturen, og at overtrædelser af miljøretten ikke skulle være fulgt op af Kommissionen, tilbageviser jeg. Jeg tror, at vi kan vise Dem det modsatte uden problemer.
Deres forslag om også at skabe lokale og regionale strukturer ved samhørighedsfondsplaner er desværre ikke i overensstemmelse med samhørighedsfondsforordningen. Samhørighedsfonden er ikke nogen regionalfond, og dens opgaver skal derfor også vurderes ud fra samhørighedsfondsforordningen. Fru Klaß, også jeg synes, at det er glædeligt, at udnyttelsen af strukturfondsbevillingerne 1996 er blevet forbedret betydeligt i forhold til de foregående år. Denne positive udvikling er fortsat i 1997 ved betalingerne i en udnyttelsesgrad på 99, 2 %. Efter forsinkelserne i de første to år er situationen dermed normaliseret og stabiliseret i 1997. Jeg deler Deres bekymringer ved situationen for fællesskabsinitiativerne, og De ved, at jeg også gentagne gange har gjort medlemsstaterne opmærksom på nødvendigheden af at være med til at sætte farten op. Ganske vist kan der ses en vis forbedring i 1997, men situationen er alt andet end tilfredsstillende. Derfor tales der p.t. på arbejdsgruppeniveau med medlemsstaterne om omprogrammeringer, og efter sommerferien overrækker Kommissionen Europa-Parlamentet en beretning om gennemførelsen af fællesskabsinitiativerne og tager i den forbindelse selvfølgelig hensyn til Europa-Parlamentets position. Lad mig bemærke i parentes, at de fællesskabsinitiativer, som De har foreslået til styrkelse, lader meget tilbage at ønske, hvad angår deres absorberingsrate. Derfor kan det også betale sig at diskutere i fællesskab, hvilke skridt vi skal foretage.
Alt i alt fastsatte man i det finansielle overslag, der blev besluttet i Edinburgh, en koncentration på 39 % af forpligtelserne for de sidste to år af programmeringsperioden. Imidlertid udgør procentsatsen efter den faktiske gennemførelse den 31. december 1997 endda 41 %, det vil sige 2 % mere, end hvad der fastlagdes i overslaget. Dette er efter min mening trods alt relativt tilfredsstillende. Ved overvågning og evaluering af strukturfondsinterventionerne, fru ordfører, kunne der opnås betydelige fremskridt mellem 1996 og i dag. Men som De ved, stræber vi mod et mere effektivt overvågnings-, kontrol- og evalueringssystem med den nye strukturfondsforordning. I den forbindelse bygger vi på erfaringerne fra SEM 2000.
Lad mig komme med en lille rettelse. Der er ikke noget bevis på flere bedrageriaktiviteter, men desværre igen og igen på formelle fejl og uregelmæssigheder, f.eks. med hensyn til støttekapaciteten og fremlæggelsen af dokumentation. Derfor mener jeg også, at det er meget vigtigt, at Kommissionen har sanktionsmuligheder og finanskorrektionsmuligheder i fremtiden, når den fastslår sådanne forhold. Jeg afslører dog ingen hemmelighed for Dem, når jeg siger, at der netop nu strides intenst om den rigtige vej til forenkling, og at de fleste medlemsstater ser ganske anderledes på det p.t. Vi kan desværre heller ikke give Dem, fru Klaß, en beretning om overførsel af bevillingerne til de endelige støttemodtagere, da dette står til rådighed for medlemsstaterne på nationalt og til dels også kun på regionalt plan. Jeg mener heller ikke, at det bør være vores opgave at lave medlemsstaternes lektier nu, men vi skal forlange, at medlemsstaterne for det første overholder forskrifterne og for det andet også gør deres arbejde anstændigt. Derfor har vi brug for korrektions- og sanktionsmuligheder.
De ved, at der har været vanskeligheder med partnerskabsprincippet tidligere. Vi bestræber os på at definere dette mere korrekt og også med en klarere tildeling af ansvarsområder i de nye strukturfondsforordninger. Også her er der sikkert mere overensstemmelse mellem Kommissionen og Parlamentet end mellem Kommissionen og medlemsstaterne. For så vidt er vi også fremover i høj grad henvist til Deres støtte.
Hr. Viola, jeg værdsætter virkelig Deres store engagement i øregionerne. Efter Kommissionens mening er det geografiske kriterium »østatus« alene ikke egnet til at fastlægge helt generelle undtagelsesbestemmelser, hvad enten det er under Strukturfondene eller de øvrige fællesskabspolitikker. Anderledes ser det ud for de ultraperifere øregioner, hvis særlige handicap udtrykkeligt betragtes som »virkelig særlige« i artikel 299 i Amsterdam-traktaten. Alligevel beskæftiger Kommissionen sig i strukturstøtten indgående med de forskellige problemer og specifikke mangler, som østatussen medfører. Men hvis vi ønsker at erklære de særlige mangler krig, så skal vi skelne og kan ikke behandle alle øer lige.
En vigtig målestok for de økonomiske strukturproblemer for netop også øer er bruttonationalproduktet. Allerede i dag er der af grunde, som De har nævnt mange gange, f.eks. højere medfinansieringsrater for de græske øer, der ligger i randområdet. Men man kan netop ikke skære alle øer over én kam. Jeg kan dog meget nemt forestille mig, at det grænseoverskridende samarbejde mellem øregioner fremmes fremover som led i INTERREG, hvis der er tilsvarende forslag hertil. Det havde vi også kunnet gøre før i tiden, hvis der var kommet lige så mange bidrag til konkrete forslag fra medlemsstaterne og fra øregionerne selv til sådanne projekter. Det mangler der også af og til! Jeg mener, at vi også bør skabe mere samhørighed her. Trods det generelle forbud om driftsstøtte tillader Kommissionen, som De ved, at der i de dårligst stillede regioner under bestemte forudsætninger ydes degressiv, tidsmæssigt begrænset driftsstøtte. Men også her retter den tilladte støttes intensitet sig, som den bør, efter graden af mangel.
Jeg er enig med ordføreren i, at det gælder om at fremme en regional, miljøvenlig udvikling på øerne, at støtte nye former for turisme, der er stærkere tilpasset til øernes naturlige, kulturelle og historiske arv, og at fremme brugen af alternative energikilder i disse regioner. Men jeg vil også sige til Dem, at vi allerede gør det, f.eks. med JOULE-programmet, hvor alene 26 projekter til vedvarende energi i øregioner støttes. Kommissionen er også enig med ordføreren i, at de nye kommunikationsteknologier kan give øregionerne en særlig chance, hvad angår deres udvikling og mindskelsen af afstandsproblemerne af rumlig og tidsmæssig art. Vi har derfor opfordret medlemsstaterne til at gøre anvendelsen af informations- og kommunikationsteknologier til en integral bestanddel af regionalstøtten.
En sidste bemærkning: Antallet af øboere blandt medlemmerne af Europa-Parlamentet er, hvilket jeg kunne konstatere, forbavsende stort! Deres bidrag har bevist, at befolkningen på øerne kan varetage deres interesser ganske godt, ikke kun i Europa-Parlamentet, men netop også i Europa-Parlamentet. Kommissionen er parat til at tænke over en differentieret politik sammen med Dem. Men lad mig understrege det endnu en gang, virkelig differentieret, for kun da kan vi hjælpe dem, der er dårligst stillede, og som tjener den økonomiske og sociale samhørighed i hele Unionen.

Formanden
Tak, fru kommissær.

Díez de Rivera Icaza
Hr. formand, kommissæren henholdt sig i sit svar vedrørende øerne udelukkende til det geografiske kriterium, men vi har også talt om et kriterium angående indbyggertallet, fru kommissær, som De ikke kom ind på i Deres svar.
(Mødet udsat kl. 10.55, i afventning af afstemningstiden, og genoptaget kl. 11.00)

Tomlinson
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Deres, og gennem Dem, formandens og Præsidiets, opmærksomhed på bemærkninger i den belgiske presse, der er tilskrevet et af vores medlemmer, hr. Thierry Jean-Pierre. Disse bemærkninger er et opkog af påstande, han tidligere har fremsat om uregelmæssigheder, og det der er værre. Det er påstande, som han aldrig har fremlagt det mindste bevis for, til trods for opfordringer herom. Han har aldrig fremlagt beviser over for pressen, Budgetkontroludvalget, Præsidiet eller Parlamentets formand. Han synes at komme med påstande om parlamentarisk obstruktion af anmodninger om ophævelse af immunitet, hvor sådanne anmodninger ikke er blevet forelagt Parlamentet.
Jeg anmoder Dem derfor venligst om at bede Parlamentets formand om yderligere at overveje hr. Thierry Jean-Pierres påstande og anmode medlemmet om at fremlægge beviser, hvis sådanne eksisterer, eller i modsat fald om at opføre sig på en måde, der er mere passende for en politiker med foregivende af juridisk objektivitet.

Formanden
Tak hr. Tomlinson. Spørgsmålet blev i morges rejst for Præsidiet, og formanden vil følge op på Deres bemærkning.

Afstemning
Formanden
Hvis jeg har forstået det korrekt, ønsker fru André-Léonard at fremsætte et mundtligt ændringsforslag.

André-Léonard
Hr. formand, Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender mener således, at det er hensigtsmæssigt at tilføje et stykke. Desværre overskred vi fristen for fremsættelse af et normalt ændringsforslag. Vi vil således indgive et mundtligt ændringsforslag som følge af atomprøvesprængningerne i Indien den 11. og 13. maj og de risici, der stadig findes i regionen. Jeg læser altså det mundtlige ændringsforslag op: «betragter det som meget alvorligt, at der på det indiske subkontinent fortsat sker en atomar oprustning, som truer den internationale stabilitet, og beklager, at mangelen på en egentlig fælles europæisk sikkerhedspolitik for Den Europæiske Union forhindrer denne i at spille en politisk rolle i indførelsen af en dialog om den strategiske ligevægt mellem landene i området«. Hvis De er enig, og hvis Parlamentet er enig, ønsker jeg, at dette mundtlige ændringsforslag sættes til afstemning.
(Det mundtlige ændringsforslag godtoges)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, i overensstemmelse med Økonomiudvalgets koordinator, dets formand og formanden for underudvalget om valutaspørgsmål er teksten til det mundtlige ændringsforslag følgende:
Anmoder om, at ØKOFIN-rådet godkender Kommissionens henstilling om de overordnede økonomiske retningslinjer, således som den støttes af Europa-Parlamentet i den foreliggende beslutning.
(Det mundtlige ændringsforslag godtoges)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Viola
Hr. formand, som følge af vedtagelsen af dette ændringsforslag vil jeg bede Dem om at give de kompetente kontorer besked på, at de ved koordineringen af teksten skal ændre betænkningens titel, så der henvises til den tillægsskrivelse, der var genstand for det ændringsforslag, som vi vedtog for lidt siden.
(Forslaget godtoges)
Inden afstemningen om stk. 21

Viola
Hr. formand, jeg vil gerne endnu en gang opfordre vores kollega Wynn til at tage dette ændringsforslag tilbage, idet jeg lover at uddybe dette emne inden førstebehandlingen. Såfremt han fastholder sit ændringsforslag, vil jeg gerne fremsætte et mundtligt ændringsforslag til hans ændringsforslag.

Wynn
Hr. formand, det ville forekomme logisk blot at stemme om dette ændringsforslag. Hvis det bliver forkastet, kan ordføreren efterfølgende gøre med det, hvad der passer ham.

Formanden
De nægter altså at trække ændringsforslaget tilbage og at ændre det. Der er tale om en dobbelt afvisning. Jeg sætter ændringsforslag 1 fra socialdemokraterne til afstemning.
(Ændringsforslaget forkastedes)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Arias Cañete
Hr. formand, jeg vil blot foreslå et mundtligt ændringsforslag om i pkt. 14 at erstatte ordene »... af Samhørighedsfonden« med ordene »... af en samhørighedsfond« og anmode hr. Berend om at trække sit ændringsforslag 4 tilbage.

Berend
Hr. formand, hvis det forholder sig sådan, godkender vi dette mundtlige ændringsforslag, og på vegne af gruppen trækker jeg ændringsforslag 4 tilbage.

Novo
Hr. formand, denne mundtlige ændring kan kun accepteres, hvis der ikke er indsigelser. Jeg gør indsigelse. Jeg accepterer ikke denne mundtlige ændring.
(Mere end 12 medlemmer rejste sig)

McCarthy
Hr. formand, jeg vil blot sige til de medlemmer, der har rejst sig, at hvis de ikke accepterer det mundtlige ændringsforslag, stemmer Den Socialdemokratiske Gruppe ikke for denne betænkning.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Thors
Hr. formand, jeg vil gerne understrege, at ændringsforslag 20 bør rettes, i det mindste i den svenske udgave. Der tales om et program for kystforbindelser, ikke færgeforbindelser, som det burde være.
Om ændringsforslag 21 og 22
Viola
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at såfremt vi vedtager disse to ændringsforslag - nemlig nr. 21 og nr. 22, der er fremsat af vores kollega Alavanos - så bør de efter min mening slås sammen til ét afsnit ved tekstens redigering, da dette ville være mere rationelt.
(Parlamentet udtrykte enighed)
(Inden den endelige afstemning)

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg kommer med mit indlæg inden den endelige afstemning for at skaffe mig de nødvendige oplysninger, fordi jeg godt kan lide at vide, hvad jeg stemmer om. Da De gik over til afstemning om punkterne, samlede De punkt J og stk. 1 under samme afstemming. Men punkt J var genstand for en rettelse, hvori der stod »i betragtning af, at det er nødvendigt at integrere det indre markeds øregioner i lighedsbetingelserne«. Det blev også sagt, at det nuværende punkt J blev ændret til punkt K. Det forekommer mig, at denne rettelse snarere er et ændringsforslag end en rettelse. Ganske vist vedrører den alle de sproglige versioner, men den tilføjer en tekst, og den har De ikke sat til afstemning. Det punkt, De har sat til afstemning, er det tidligere punkt J og ikke punkt K, som det blev ændret til efter denne rettelse. Jeg ser gerne, at De forklarer mig dette, og at De eventuelt går over til den afstemning, der bør foretages, og til de ændringer, der ligeledes bør foretages i teksterne.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, tekstens finpudsning har ikke undgået Deres skarpsindige blik. Der var en fejl i udarbejdelsen af den tekst, der blev vedtaget i udvalget. Det er således udelukkende en teknisk tilretning, der er foretaget gennem rettelsen, som ikke går på indholdet, og som ikke giver anledning til afstemning. Jeg vil derfor nu sætte det fulde ændrede beslutningsforslag til afstemning.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Deprez
At kvalitetsundervisning og -uddannelse er et centralt emne for vores stræben efter udvikling er ganske sikkert en selvfølgelighed. Medlemsstaterne tager konsekvenserne heraf og tilpasser deres undervisningssystem i et stadigt forsøg på at forbedre kvaliteten. Og dette således at forstå, at det for de videregående uddannelser ikke kun gælder om at leve op til de uddannelsesmæssige og professionnelle krav, der stilles fra det globale »kundskabernes samfund«, men også om at løse sociale problemer og tilbyde en undervisning og uddannelse, der er et veritabelt middel til at opnå identificering, tilhørsforhold, sociale fremskridt og personlig udvikling.
Vi kan glæde os over, at fællesskabsprogrammer som Sokrates på denne afgørende måde for vores børns og vores samfunds fremtid har bidraget til at gøre samtlige medlemsstater bevidste om, at det er muligt at forbedre de videregående uddannelser ved at sammenligne med det, der gøres i andre medlemsstater.
I det forenede Europa, som vi er i færd med at opbygge, må man nødvendigvis stræbe efter en harmonisering fra oven af det niveau, folk med afgangseksamener fra videregående uddannelser har opnået i de forskellige medlemsstater.
Af alle disse grunde, og selvom man sammen med ordføreren kan beklage, at Rådet ikke har fundet det passende at overlade det til Kommissionen at sørge for iværksættelsen, glæder jeg mig i dag over at se, at den langvarige proces, der blev påbegyndt i 1991, nærmer sig sin afslutning. Således vil denne afslutning efter flere års ventetid muliggøre oprettelsen og iværksættelsen af »et europæisk netværk til kvalitetssikring« af de videregående uddannelser i medlemsstaterne.
Betænkning af Bazin (A4-0190/98)
Cushnahan
Biltyverier i EU er et alvorligt problem. De meget organiserede kriminelle bander, der specialiserer sig inden for dette område er blevet hjulpet af ophævelsen af grænsekontrollen. Jeg bifalder, at Kommissionen har taget initiativ til at takle dette problem. Jeg anerkender også problemet med at forsøge at skabe et universelt system, der berører femten forskellige lande med hver deres praksis. Vi er dog ikke desto mindre nødt til at forsøge, og hvis det ikke fungerer, kan vi gå tilbage til tegnebordet. Kommissionens forslag om at udforme to registreringsattester ville være det første positive skridt i den rigtige retning, hvis det gennemføres.

Le Rachinel
Med Schengen-aftalen ville man afskaffe de indre grænser i Den Europæiske Union. Resultatet udeblev ikke: Den internationale kriminalitet er lige siden steget og har spredt sig. Smugleriet af biler mellem medlemsstaterne er bare et lille biting ved det, Bruxelles' eurokrater har villet opnå. Grænse- og politikontrollen skal i princippet foregå ved Unionens ydre grænser, står der i Schengen-aftalen. Det sker bare ikke, og mafiaens udvikling og den øgede terrorisme i alle medlemsstaterne beviser blot dette.
Front National har til stadighed gjort opmærksom på disse aftaler og de dramatiske konsekvenser af et gennemhullet Europa både med hensyn til udviklingen af den internationale kriminalitet, hvidvask af kapital, lovovertrædelser, narkohandel eller den umulige kontrol med indvandrerstømmene.
Med denne betænkning forsøger Europa endnu en gang at behandle symptomerne i stedet for sygdommen. Selvfølgelig er det vigtigt at bekæmpe den internationale kriminalitet, der fortsat udvikler sig i farlig grad, og min kollega Bazins betænkning bidrager i høj grad til dette. Men inden man får truffet forholdsregler til standardisering af registreringsbeviser, har de teknikker, der anvendes til tyveri og smugleri af biler, udviklet og tilpasset sig de gammeldags metoder, der anvendes til at bekæmpe dem.
Det er altså på høje tid at reagere og kaste sig over de primære grunde til hele denne svækkelse: Europa efter Maastricht, Europa efter Schengen og nu Europa efter Amsterdam.
Betænkning af Herman (A4-0195/98)
Berthu
Hr. formand, Rådet har fremlagt et beslutningsforslag, der fastsætter retningslinjerne for anvendelse af artikel 105, stk. 4, i traktaten, hvori det fastslås, at Den Europæiske Centralbank efter den 1. januar 1999 skal høres af medlemsstaternes myndigheder i forbindelse med alle udkast til retsforskrifter inden for de områder, der hører under dens kompetence.
Denne bestemmelse, der tilsyneladende er sekundær, har irriteret Europa-Parlamentets ordfører, hr. Fernand Herman, som har forklaret os, at den er uforståelig, eftersom nationale myndigheder i et område med en fælles mønt ikke længere bør råde over nogen beføjelse til at træffe autonome afgørelser inden for områder, der kan berøre den fælles monetære politik. Værre er det, at han forarges over, at artikel 105, stk. 4, kun foreskriver en enkelt høring af ECB, uden at denne tildeles nogen form for vetoret. Dette ser ordføreren som et tegn på en total mangel på sammenhæng.
Hvordan kan det være, at en sådan manglende sammenhæng er at finde i traktaten? Jeg vil her citere Fernand Hermans forklaring i sin helhed, for den fortjener at blive husket af eftertiden. Ifølge ordføreren, og jeg citerer altså, «giver det forslag, som vi har fået forelagt, et alt for decentraliseret indtryk af Den Europæiske Monetære Union. Dette var uden tvivl stadig opfattelsen i 1991, hvor dette ambitiøse forslag var vanskeligt at acceptere for en række medlemsstater. For ikke at skræmme dem lod man dem forstå, at de ville bevare maksimal autonomi, selv på de områder hvor hovedparten af deres suverænitet var overført til europæisk niveau«.
Således indrømmes det stille og roligt, at visse bestemmelser blev indført i planen for Den Monetære Union udelukkende for at gøre det tillokkende på tidspunktet for ratifikationen af Maastricht-traktaten, men at disse nu skal slettes for at give systemet dets sande betydning. Det er netop dette spil, Europa-Parlamentet indlader sig på, når det vedtager Hermanbetænkningen, og hvad kan sådanne fremgangsmåder kaldes andet end valgsvindel? De, der i Frankrig forlanger en folkeafstemning om den fælles mønt, burde her finde nye argumenter til deres kampagne.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Da vi ikke tilslutter os idéen om en fælles valuta for EU's medlemsstater, har vi valgt at afholde os fra at stemme om denne betænkning.
Vi tager på det skarpeste afstand fra oprettelsen af en europæisk centralbank, som skal styre penge- og valutapolitikken på »ekspertmæssig« måde, uden demokratisk indflydelse.

Caudron
Vores kollega Hermans betænkning er i tråd med iværksættelsen af euroen og dens »verdslige« myndighed, Den Europæiske Centralbank, og som klar tilhænger af denne mønt accepterer jeg altså de retningslinjer, der foreslås i dag.
Således ville det i alle tilfælde være paradoksalt, hvis medlemsstaterne efter at være gået ind i tredje fase af Den Økonomiske Union stadig frit kan lovgive på det monetære område uden hensyntagen til de nye kompetencer, der er tildelt Den Europæiske Centralbank.
Ud over betænkningens tekniske aspekt skal vi udtale os om dette monetære værktøjs føderale karakter. Og jeg kan konstatere, at blandt de, som forfærdes over idéen om, at Den Europæiske Union kan spille en stor politisk rolle, er der mange, der vil stemme for teksten, ikke på grund af europæisk overbevisning, men fordi de er tilhængere af et liberalt og monetaristisk dogme. Dette er ikke tilfældet for mit vedkommende.
For mit vedkommende stemmer jeg ikke for teksten af ideologiske grunde, men på grund af europæisk engagement. Jeg håber også, at mange blandt os er bevidste om, at opbygningen af Europa ikke stopper efter 1. januar 1999, men at den tværtimod skal intensiveres efter den 2. maj 1998.
Her et år før en vigtig politisk frist udløber, ønsker jeg, at der indledes en ægte debat om det Europa, vi vil tilbyde borgerne med hensyn til dets forfatning og det politiske og sociale Europa.
Det økonomiske Europa vil fremover skifte ansigt og rammer. Dette kan man glæde sig over. Men nu skal den plan, Europas fædre udtænkte, forlænges. Vi skal uden yderligere forsinkelse fremme det politiske Europa for at gøre det, der fremover vil være en af de førende økonomiske, finansielle og monetære stormagter, hvis ikke den førende, virkelig demokratisk.

Iversen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt imod betænkningen af Herman. Vi mener, at det oprindelige forslag fra Kommissionen er væsentlig bedre end Hermans betænkning, set i lyset af det danske forbehold over for ØMU'ens tredje fase. Vi støtter ikke betænkningens ændringsforslag 1, 2 og 4. Ændringsforslagene indebærer:
at medlemsstaternes myndigheder generelt afholder sig fra at udarbejde nye retsforskrifter, -at retsforskrifter inden for ECB's kompetenceområde bør harmoniseres i alle medlemslande, -at gennemførelsen af nationale retsforskrifter i tilfælde af en tvist mellem ECB og et medlemsland kan stilles i bero, indtil Rådet har truffet en afgørelse herom.Ændringsforslagene er formuleret uden hensyn til, om et medlemsland måtte have et forbehold over for ØMU'ens tredje fase. Ændringsforslagene indebærer, at artikel 2 og artikel 4 i forslaget til Rådets beslutning kommer til at gå langt ud over den traktatmæssige hjemmel, der er fastsat i traktatens artikel 105, stk. 4, der kun taler om, at ECB skal høres i forbindelse med et nationalt udkast til retsforskrift. Herved undergraver ændringsforslagene traktatens dispensationsbestemmelser i artikel 109 K og dermed de undtagelser, som visse lande har over for ØMU'ens tredje fase. Efter vores mening overskrider tre af de fire ændringsforslag i betænkningen den traktatmæssige hjemmel og krænker traktatfæstede rettigheder i forhold til Danmarks forbehold over for ØMU'ens tredje fase.

Lindqvist
EU bestemmer. Det er, hvad Herman-betænkningen handler om. Kommissionens forslag til Rådets beslutning om de nationale myndigheders samråd med ECB om forslag til retsregler på det monetære område forkastes i Herman-betænkningen som et »alt for decentraliseret indtryk af Den Europæiske Monetære Union«. Den kunne muligvis have drejet sig om 1991, hvor Maastricht-traktaten blev præsenteret. For »ikke at skræmme« medlemslandene lod man dengang forstå, at de ville få lov til at beholde en maksimal selvstændighed, siges det i udvalgets motivering. Fra og med 1999 skal det ifølge udvalget gælde, at medlemsstaterne bør afstå fra at lovgive på »alle de områder, der falder ind under ECB's kompetenceområde«. Over for sådanne diktater forekommer Sveriges beslutning om at stå uden for ØMU'en stadig klogere.

Randzio-Plath
Med debatten og afstemningen om Herman-betænkningen gør man sig ikke kun vigtige overvejelser om spørgsmålet om retlig harmonisering inden for pengepolitikken, men man gør det især også muligt at grundlægge og etablere en funktionsdygtig Europæisk Centralbank for en vellykket fælles valuta. En rettidig afslutning af alle forberedte procedurer betyder meget, for at ECB så tidligt som muligt kan begynde sin prøvekørsel vedrørende en vellykket ØMU-start den 1.1.1999.
Kommissionen har i den forbindelse over for Europa-Parlamentet fremsat et forslag til en beslutning fra Rådet om »de statistiske data, der er nødvendige til fastlæggelse af nøglen til tegning af Den Europæiske Centralbanks kapital«, som vi kan godkende uden forbehold. De statistiske data skal stilles til rådighed fra Kommissionens eller Eurostats side, for at man kan fastlægge de nationale kapitalandele i ECB - hhv. 50 % af et medlemslands andel af befolkningen og af BNP i EU. Hvert femte år kontrolleres kapitalandelene på ny i henhold til dataene. Med en sådan vægtning garanteres en kontrollerbar og retfærdig opdeling af omkostninger og overskud i den fælles pengepolitik. Dette gælder også - uanset den megen diskussion i medlemsstaterne - for ECB's fordeling af overskuddet, der i princippet sker efter kapitalandele. For at udglatte kortfristede meningsløse forhold vil der dog være en overgangsordning til udligning af hidtil forskellige overskud fra seddelbanker, der medfører, at omløbet af pengesedler har meget forskellig betydning i EU-medlemslandene.
Alt i alt udgør denne procedure, inklusive BNP-andele og befolkningsandele, en kontrollerbar og retfærdig fastsættelse af andelene. Inddragelsen af de to størrelser vil sagtens kunne anvendes som model for andre projekter og institutioner i Den Europæiske Union.
Det andet aspekt i Herman-betænkningen vedrører »beslutning om de nationale myndigheders høring af Den Europæiske Centralbank om udkast til retsforskrifter«. Ordføreren vil gerne opnå en stærkere harmonisering af retten inden for pengepolitikken gennem sine forslag til ændring af Kommissionens forslag. Underudvalget om Monetær Politik og Økonomiudvalget støtter ham i hans hensigt. Hvor stærk den nationale stædighed stadig er over for den europæiske integration, viser sig netop her på et område, hvor det for første gang er lykkedes virkelig at »europæisere« et politisk område, som det blev opnået med pengepolitikken for den fælles europæiske valuta. Den, der ønsker den fælles valuta, skal også være parat til at tage hensyn til det i den nationale lovgivning.

Wolf
I betragtning af den utilstrækkelige traktatmæssige afklaring af forholdene for ECB, ESCB og de nationale centralbanker, hvad angår deres aktiviteter ud over den rene pengepolitik, men som f.eks. kunne være relevant for udviklingen af pengemængden, er det foreløbig nødvendigt med en pragmatisk ordning. Det er ikke ECB, men Kommissionen, der kan fungere som vogter af traktaterne i den forbindelse, og i tilfælde af konflikt kan Ministerrådet i sidste ende træffe de nødvendige politiske afgørelser. Disse principielle krav retter forslagene fra hr. Herman sig mod, som vi for så vidt kan godkende. I tilfælde af tvivl ville vi dog stemme for diversitet, kun plædere for harmonisering, så vidt som det er dokumenteret nødvendigt, mens hr. Herman formodentlig stemmer for harmonisering i tilfælde af tvivl. Men denne forskel står ikke til afstemning her.
Betænkning af Redondo Jiménez (A4-0163/98)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin og Wibe
Vi har afholdt os fra at stemme om denne betænkning, da vi mener, at den fælles landbrugspolitik skal grundlæggende reformeres. Vi ønsker, at der foretages en ordentlig reform af landbrugspolitikken i 1999.
Den pågældende betænkning går til en vis grad i den rigtige retning, da den foreslår en reduktion af kompensationsbetalingerne. Vi kan imidlertid alligevel ikke stemme for en forlængelse af kvotesystemet for kartoffelstivelse. Det er alt for store udgifter (ECU 205, 4 millioner samt yderligere udgifter til produktions- og eksportstøtte) til dette system, og vi tvivler på, at det er godt brugte penge.

des Places
Under udvalgsarbejdet i landbrugsudvalget prøvede vores ordfører at skabe forvirring med hensyn til produktionen af kartoffelstivelse og indførelsen af en fælles markedsordning for kartofler.
Som jeg understregede i udvalget, har spisekartoflen intet at gøre med den kartoffel, der anvendes til fremstilling af kartoffelstivelse. Jeg har længe vidst, at den spanske regering lægger pres på Kommissionen for at indføre denne fælles markedsordning for kartofler. Under afstemningen i landbrugsudvalget blev samtlige ændringsforslag, der blandede disse to kartoffel-typer sammen, forkastet. Vi kan altså kun være tilfredse med afstemningen i udvalget, eftersom den stemmer overens med virkeligheden for kartoffelstivelsesproduktionen.
Historisk set blev bistanden til produktionen af stivelseskartoflen indført for at bevare denne specifikke sektor, som er i direkte konkurrence med fremstillingen af stivelse fra korn. Jeg minder alligevel om tre grunde, som taler for bevarelsen af denne specielle produktion:
For det første er stivelseskartoflen underlagt en kvoteordning for fremstilling af stivelse. Derfor fører et prisfald ikke til en stigning af markedsandele ved en bedre produktivitet med hensyn til fremstillingspris.
For det andet kræver dyrkningen af stivelseskartoflen store specifikke investeringer. Fremstillingsprisen er mindst ECU 2.400 pr. hektar, det vil sige ECU 60 pr. t ved et afkast på 40 t pr. hektar.
For det tredje har producenterne af stivelseskartofler oplevet forskellige ændringer af den fælles landbrugspolitik, eftersom denne produktion er bundet til de institutionelle kornpriser og især til majspriserne inden for rammerne af stivelsesprodukter. Landmændenes indkomst er altså faldet regelmæssigt.
Set i lyset af disse tre årsager er det således nødvendigt at opretholde den aktuelle situation og bevare denne produktions betydning inden for rammerne af Santer-pakken. Kvoteordningen, den konkurrencemæssige balance i kornpriserne inden for stivelsesindustrien og den nettoudnyttelsesmargen, der er højere end for korn, er alle sammen gode grunde for den legitime vilje til at fastsætte minimumspriserne for stivelseskartoflerne 20 % over basisinterventionsprisen for majs, både med hensyn til minimumsprisen og godtgørelserne og dette inden for rammerne af Santer-pakken.
Endelig er det nødvendigt at gøre denne kvoteordning mere smidig for i højere grad at kunne tage højde for klimaets indflydelse på produktionen. Derfor har vores gruppe genfremsat et ændringsforslag om, at stivelsesindustrien i løbet af et produktionsår kan anvende mere eller mindre af den omtalte produktion, men højest 10 % af den gældende kvote for den kommende eller foregående høst alt efter tilfældet. Denne fleksibilitet på 10 % i forhold til den gennemsnitlige høst gør det muligt at tilpasse kvoterne til variationer i produktionen.

Souchet
Produktionen af stivelseskartofler er en landbrugsproduktion, der forudsætter specifikke og kostbare investeringer, medfører høje fremstillingspriser i størrelsesordenen FRF 15.600 pr. hektar. Det er altså nødvendigt inden for rammerne af Santer-pakken at tilpasse de europæiske regler for at bevare denne produktion, der har den fordel, at den er miljøvenlig og giver gode muligheder for vekseldrift.
Stivelseskartoflens konkurrent er majs og ikke, som ordføreren fremhævede i udvalget, spisekartoflen. Således er det færdige stivelsesprodukt næsten det samme, uanset om man anvender majs eller stivelseskartofler. Imidlertid vil jeg gerne minde om, at Unionen er i underskud med hensyn til majs. Det er derfor nødvendigt at bevare vores specifikke produktion af stivelse fra kartofler. Hvis vi afskaffer den, vil importen af majs stige, og vi vil blot endnu en gang straffe det europæiske landbrug.
Endelig kan jeg kun glædes over afstemningen i udvalget, som har forhindret vores ordfører i at bringe forvirring mellem produktionen af stivelseskartofler og spisekartofler. Der findes ikke i dag en FMO for kartofler. Visse erhvervsdrivende, især spaniere, ønsker inderligt at skabe én inden Polens tiltrædelse. Jeg tillader mig at minde om, at Polen alene producerer lige så mange kartofler, som de 15 medlemslande tilsammen. Problemet er ikke, om man skal skabe en FMO for kartofler eller ej, men at man ikke må ødelægge debatten om den specifikke produktion af stivelseskartofler.
Det Europæiske Råd i Cardiff
Berthu
Hr. formand, Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa vil gerne komme med en anmodning til det næste Europæiske Råd i Cardiff. Således vil Rådet modtage et fransk-tysk initiativ om subsidiaritet, der blev besluttet på det bilaterale møde i Avignon den 6. og 7. maj.
I princippet hilser vi dette initiativ velkommen, for Den Europæiske Union har aldrig før i en sådan grad forgrebet sig på nationernes kompetencer. Men vi frygter desværre, at der kun er tale om bluff. Hvis regeringerne således virkelig havde villet beskytte subsidiariteten i Europa, skulle de blot have grebet lejligheden ved regeringskonferencen, som gik forud for Amsterdam-traktaten. Imidlertid skete der intet i denne retning. Tværtimod fremmer Amsterdam-traktaten en sand umyndighedgørelse af nationerne navnlig med dens protokol om subsidiaritet, som placerer de nationale kompetencer under Domstolens nåde i kraft af artikel 7, som gør det muligt at ophæve en medlemsstats rettigheder eller med dens indirekte anerkendelse af fællesskabsrettens overlegenhed over de nationale forfatninger.
Vil de stats- og regeringschefer, som har underskrevet en sådan tekst, nu svigte den og proklamere ægte subsidiaritet? Dette er tvivlsomt, og vores tvivl bliver værre, når vi hører Jacques Santer, som her i Parlamentet i går forklarede, at subsidiariteten allerede er godt beskyttet, idet Kommissionen har gjort en indsats for at forenkle dens regler, og at man ikke må overdrive. Ja til subsidiaritet, erklærede han, men nej til dem, der vil anvende den til at bremse den europæiske integration eller ændre den institutionelle balance.
Dette er det centrale i misforståelsen, for en virkelig subsidiaritet med de nationale lovgivningers overlegenhed over fællesskabslovgivningen har netop til formål at begrænse integrationen. Det er ikke muligt på én gang at ville have både fuldstændig integration og ægte subsidiaritet, medmindre man holder op med at anse nationerne som simple forvaltningsdistrikter.
Desuden må en sand subsidiaritet nødvendigvis ændre den institutionelle ligevægt i Unionen, idet dette vil medføre, at nationerne får forrang, og at nationale parlamenter igen medtages i den europæiske beslutningsproces, samt at Kommissionen mister sine urimelige privilegier.

Cushnahan
Man vil på Cardiff-topmødet tage et antal emner under overvejelse. Jeg vil gerne henvise til to mulige områder for politisk diskussion. For det første bekymrer de nuværende forslag om en reform af den fælles landbrugspolitik mig. Jeg kan forstå, at Rådet (landbrug) har udformet en tekst om emnet, der er blevet sendt til Rådet (almindelige anliggender) med henblik på diskussion i Cardiff.
Hvis de aktuelle forslag blev vedtaget, ville det være en katastrofe for irsk landbrug. De foreslåede prisnedsættelser på 30 % på oksekød, 20 % på korn og 15 % på mejeriprodukter uden fuld kompensation ville være katastrofale for de irske landmænd. Den irske oksekødsektor har allerede gennemgået en alvorlig krise. De nuværende forslag ville låse priserne fast på et niveau under produktionsomkostningerne. Nedsættelserne i mejerisektoren ville svare til et fald på 16, 5 pence på en gallon (4, 5 liter) mælk. Vores afhængighed af disse sektorer skal anerkendes, og fuld kompensation bør udgøre hjørnestenen i landbrugsreformen. Som følge af vores græsbaserede landbrug ville nedsættelserne i kornpriserne også berøre vores konkurrencedygtighed.
Det andet emne, jeg gerne vil kommentere, er udviklingslandenes gældsproblemer. Hr. Blair forsøgte tappert at overtale sine kolleger på G8-topmødet til at tage de nødvendige skridt til at løse op for problemerne med højt forgældede lande. Deres diskussioner gik ikke langt nok, og jeg håber, at hr. Blair i den resterende periode af formandskabet vil sikre, at Den Europæiske Union tager den værste tørn.
Betænkning af Spencer (A4-0169/98)
Cushnahan
Hr. Spencers betænkning er et brugbart bidrag til debatten om Den Europæiske Unions fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg støtter hans konklusioner, der fremhæver manglerne og fejlene ved denne politiks nuværende måde at fungere på. Han har også ret i at understrege vigtigheden af at overvåge situationen i Mellemøsten og på Balkan samt overholdelsen af menneskerettighederne i Kina.
Når Amsterdam-traktaten bliver ratificeret, vil mange af hr. Spencers bekymringer være blevet dæmpet. Oprettelsen af »enhed for politisk planlægning« sammen med udnævnelsen af en højtstående repræsentant vil sørge for en længe tiltrængt sammenhæng med FUSP. Det bør dog også understreges, at det er af afgørende vigtighed, at Parlamentet er involveret fuldt ud og informeret om FUSP's fremskridt.

Deprez
Under den kolde krig var tingene enkle. Der fandtes én modstander, som Vesten, nordamerikanerne og europæerne bekæmpede ved at tilegne ham hele deres udenrigs- og forsvarspolitik. For Den Europæiske Union har afslutningen på øst-vest modstillingen i endnu højere grad nødvendiggjort en veritabel fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, fordi den har gjort alliancerne mindre solidariske i en mere og mere flerpolet verden.
I lighed med ordføreren fremhæver jeg med tilfredshed de få fremskridt, der blev opnået med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik?sidste år, men jeg bemærker ligeledes den træghed og vanskelighed, hvormed hver af dem blev gennemført, samt det store arbejde, vi stadig har foran os, inden den Europæiske Union råder over en ægte fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Men vi har ingen tid at spilde. Udfordringerne hober sig op, og vi kan ikke til evighed regne med USA's velvillighed.
Desuden vil jeg ligeledes fremhæve det demokratisk nødvendige i, at Parlamentet får indflydelse på de store linjer inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. På dette grundlag er det på høje tide, at man i en tværinstitutionel aftale fastslår Parlamentets ret til informering og høring. Indtil da er det yderst ønskværdigt, at Rådet og Kommissionen til fulde opfylder de forpligtelser, de allerede har, med hensyn til informering af Parlamentet vedrørende udenrigspolitikken.
En ambitiøs og beslutsom anvendelse af de muligheder, der findes i Amsterdam-traktaten, kan ganske sikkert medføre betydelige fremskridt med hensyn til en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men jeg vil afslutte med at sige, at jeg er fuldt ud enig med ordføreren i, at intet vil være muligt uden en omfattende mentalitetsændring. Det er helt sikkert her, nøglen til problemet ligger: Hvordan kan man få de politiske beslutningstagere i vores 15 medlemslande til at forstå, at de bedre vil kunne forsvare deres landes interesser og ønsker, hvis de udtrykker sig med én samlet europæisk stemme?

Gahrton, Holm og Lindholm
Vi kan ikke støtte betænkningen, på trods af at den indeholder visse positive indslag med hensyn til krav til, at EU skal stræbe efter at støtte kampen for menneskerettigheder. Hoveddelen af betænkningen sigter imidlertid mod at skabe en fælles, ensartet, overstatslig udenrigs- og sikkerhedspolitik med stadig stærkere militære indslag, hvilket vi absolut ikke kan støtte. I stedet mener vi, at EU burde opgive supermagtambitionerne og koncentrere sit udenrigspolitiske mellemstatslige samarbejde på at fremme nedrustning og fredeligt samarbejde.

Lindqvist
Betænkningens forslag om f.eks. konfliktforebyggende indsatser, at befæste demokratiet, styrke respekten for menneskerettighederne, arbejde for øget retssikkerhed, indføre sociale klausuler om demokrati og menneskerettigheder i handelsaftaler samt øge brugen af henstillinger og offentlige høringer er gode. Jeg er også enig i betydningen af manglen på en politisk strategi på områder, som drejer sig om fattigdom og miljø.
Betænkningen er imidlertid alt for meget indrettet på at gennemføre EU's egen udenrigs- og sikkerhedspolitik ved hjælp af en koordineret forsvarspolitik, våbenpolitik og ved at indlemme WEO i EU. Der er ingen egenværdi i dette.
Betænkningen betoner Amsterdam-traktatens nye muligheder om den gradvise udformning af den fælles forsvarspolitik. Der tales der om fredsbevarende og fredsskabende opgaver. Flertalsafstemninger indføres på flere områder, og en »EU-udenrigsministerpost« oprettes. Det giver EU mulighed for at gå ind i en konflikt med våbenmagt med fredsskabende hensigt. Dette strider mod den svenske alliancefrihed og kan ikke accepteres.
Vetoretten bevares, men den svækkes ved et system med såkaldt konstruktiv undladelse at stemme. EU påtager sig her opgaver, som er fastlagt i FN's vedtægter, og som også naturligt hører hjemme i Organisationen for samarbejde og sikkerhed i Europa, OSCE.

Rovsing
Udvalgets betænkning indeholder en meget seriøs og grundig gennemgang af Unionens rolle i verden. Det er helt forståeligt, at udvalget er bekymret over den folkelige skepsis over for den europæiske udenrigspolitik, der fortsat består. Borgerne forventer, at Unionen er i stand til at handle langt mere effektivt, når der skal findes løsninger på udenrigspolitiske kriser. Med sin gennemgang og sine anbefalinger er det min faste overbevisning, at Parlamentet gennem denne betænkning kan bidrage til at skabe fremgang for udenrigs- og sikkerhedspolitikken.

Wibe
Da jeg mener, at Den Europæiske Union skal være et samarbejde mellem suveræne stater, kan jeg ikke stemme for Spencer-betænkningen. Denne betænkning går i en helt anden retning. Bl.a. foreslår den, at en del udenrigspolitiske beslutninger skal kunne træffes ved flertalsafstemning.
Betænkning af Viola (A4-0175/98)
Rübig
Post 205 - Sikkerhed og overvågning af bygninger EUR 17.033.000 + 67 %
1.Omkostningerne skal deles mellem Strasbourg og Bruxelles i forholdet 1: 1.2. En offentligt tilgængelig liste over kriminalitet i bygningerne skal ligge fremme (Benchmark).3. Sparemuligheder skal afprøves.- Betænkning af Gasòliba i Böhm
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin og Wibe
Vi finder formuleringen i punkt 35 i betænkningen overdreven, især med hensyn til skattelettelser. Hvis skatten på arbejde skal sænkes, skal skat på kapital og miljøbelastninger stige. I øvrigt mener vi, at medlemsstaterne selv bør bestemme, hvilke skatter og skattelettelser de ønsker at gennemføre.

Berthu
Der er én god ting ved Kommissionens henstilling om de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker: Den er i overensstemmelse med princippet om den fælles mønt og tager fuldt ud konsekvenserne af Den Monetære Union, harmoniseringen af de nationale politikker og en tvungen fleksibilitet i økonomierne.
I teksten kan man konstatere, at den nødvendige harmonisering vil få et meget større omfang, end enkelte nok havde troet: For at ØMU'ens »potentiale skal udnyttes fuldt ud«, er det ikke nok at indføre den fælles mønt, det er også nødvendigt, at alle de offentlige og private partnere samordner deres aktioner i den retning, Kommissionen angiver. Dette fastslås med velvalgte termer af Kommissionen: «Dette overordnede policy mix vil være befordrende for vækst og beskæftigelse, hvis alle aktører og grupper af aktører følger de retningslinjer, der er gengivet ovenfor« (side 4). Landene i Den Europæiske Union vil snart ligne en hær på manøvre. Alle de makroøkonomiske, skattemæssige og strukturelle politikker vil blive bedømt. Selv lønpolitikken, som man skulle tro var den mest decentraliserede, undslipper ikke. Således forklarer Kommissionen os kynisk, at den nominale lønudvikling i den fremtidige eurozone skal være kompatibel med prisstabiliteten, som er Den Europæiske Centralbanks vigtigste mål. Hvordan kan man forene centraliseringen af dette mål og decentraliseringen af lønforhandlingerne? Regeringerne skal »i højere grad interessere sig ... for at fremme forståelsen for ... de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker« (besluttet i Bruxelles).
Samtidig med centraliseringen af målene og med harmoniseringen af reglerne skal økonomiernes fleksibilitet øges. Kommissionens tekst er meget klar: «Det vil få alvorlige konsekvenser, hvis der ikke gøres resolutte fremskridt med at tilvejebringe en større fleksibilitet i medlemsstaternes økonomier«. Meget alvorlige endda, eftersom de vil kunne føre til en eksplosion af euroen. Bl.a. får vi uden omsvøb at vide, at »i ØMU'en vil løntilpasningen nødvendigvis spille en vigtigere rolle i tilpasningen til ændrede økonomiske omstændigheder, specielt for så vidt angår landespecifikke forstyrrelser«. Således er det, som vi altid har sagt, det logiske modstykke til ophævelsen af den interne vekselhandel i eurozonen.
Endelig overrasker det os ikke at konstatere, at Kommissionen endnu en gang konkluderer, at det er nødvendigt at opfinde en ny form for multilateral overvågning. Efter stabilitetspagten, efter fastsættelsen af de fælles retningslinjer for økonomiske politikker og kontrolprocedurerne for beskæftigelsespolitikkerne, fremkommer idéen om en »samordning på EU-plan af de lovgivningsmæssige reformer, der nøje skal følges gennem en regelmæssig multilateral overvågning«, som skal hvile på indførelsen af en »udvidet resultattavle for det indre marked«. Dette er et instrument, Kommissionen stadig mangler i sit politiudstyr!
Tag dog ikke fejl: Gruppen Nationernes Europa ønsker ikke ved at fordømme denne »kasernering« af medlemsstaterne indirekte at forsvare de stivheder og trægheder, som plager mange af vores økonomier, bl.a. Frankrigs. Vi beklager også dybt disse alvorlige fejl, og vi mener, at løsningen selvfølgelig skal findes ved at gå i retning af en større fleksibilitet og skattelettelser.
Men hvordan når man frem til dette mål? Vist indrømmer vi vores respektive regeringers ansvar, deres skødesløshed og manglende mod over for problemerne. Men er dette en grund til at opgive selve idéen om national suverænitet og på den ene side acceptere de barnlige regler fra Bruxelles og på den anden side den ukontrollerede globaliserings skånselsløse lov, der i øvrigt ikke opvejer, men supplerer hinanden, som det klart fremgår af Kommissionens dokument.
Nej! Min gruppe mener, at vi er i færd med at opfinde en løsning, der er værre end problemet. Den smidige koordinering og udvekslingen af erfaringer er uden tvivl til stor gavn på europæisk niveau, men umyndiggørelsen af vores befolkninger og den systematiske ødelæggelse af befolkningernes politiske og sociale rammer fører intet godt med sig. Derfor stemmer vi mod Kommissionens henstilling.

Blokland
Beslutningen om de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker går jeg ind for. Jeg er dog ikke kun positiv. For det første bryder jeg mig ikke om den retorik, som målsætningerne om øget beskæftigelse, vellykket ØMU, vedvarende økonomisk vækst og øgede investeringer, lovprises med. Punkt 31 er i den henseende det mest bombastisk formulerede punkt. Beslutningens retorik undergraver en seriøs indsats for prisstabilitet og en klart defineret opfattelse af den monetære politiks rækkevidde. Jeg anser det for meget vigtigt for Den Økonomiske og Monetære Unions troværdighed, at man er på vagt over for faren for inflation, der truer som følge af overophedning af nogle nationale økonomier.
Endvidere er jeg skuffet over, at de virkninger, der kan forudses som følge af befolkningens stærkt stigende levealder, er holdt uden for. Under pres fra Den Socialdemokratiske Gruppe er denne realitet strøget i punkt 12 i forslaget til beslutning. Højst mærkværdigt i betragtning af, at saneringen af de offentlige udgifter i de vigtigste ØMU-medlemsstater først nu skal til at begynde, som det fremgår af den første sætning i punkt 14.
Til sidst finder jeg, at målsætningen om økonomisk vækst gennem investeringer i for høj grad kan skade miljøet. Ganske vist nævnes miljøet i punkt 3, men resultatet er meget beskedent. Det drejer sig her om en traktatlig forpligtelse om at føre en politik rettet mod en vedvarende udvikling, så byrderne ved vores velfærd ikke skubbes over på kommende generationer.
Jeg håber, at Rådet, når det modtager denne henstilling, er i stand til at skille fårene fra bukkene.

Caudron
Hr. Gasòliba i Böhms betænkning, som jeg glæder mig over, selvom jeg ikke er enig i alle hans idéer, giver mig lejlighed til at gentage, at for mig er det primære mål for de næste tolv måneder en reducering af arbejdsløsheden.
Til dette formål skal man genskabe den økonomiske vækst og dermed den indre efterspørgsel, men man skal også i større grad dele arbejdet ved at nedsætte arbejdstiden.
Det er sandt, at med hensyn til det første, at genskabe væksten, skal dette ske efter en europæisk plan og efter fælles regler og politikker.
Men hvad angår 35-timers arbejdsugen, når det ikke er muligt at gennemføre »den franske model«, vil franskmændene til gengæld under ingen omstændigheder hånes eller dømmes af Europa-Kommissionen.
Når man med de førte politikker er nået til det arbejdsløshedsniveau, der i dag findes i Europa, bør man i det mindste udvise forsigtighed og mådehold, når man dømmer en politik, der føres af en regering, som er valgt på demokratisk vis til at føre denne politik.

Fourçans
Betænkningen af vores kollega Gasòliba i Böhm fremhæver de store fremskridt, som samtlige medlemsstater i Den Europæiske Union har gjort for at kvalificere sig til tredje fase af den Økonomiske og Monetære Union. Inflationen er historisk svag, og renten ligeledes. Men denne betænkning er ikke en opfordring til at læne sig tilbage og beundre det udførte arbejde. Vi har stadig meget at gøre, og det er præcis det, ordføreren understreger. Værket er skrøbeligt. Dets succes afhænger af eurozonens medlemsstaters engagement med hensyn til iværksættelse af koordinerede budgetmæssige politikker i overensstemmelse med målet om prisstabilitet, som Den Europæiske Centralbank sigter mod. Desuden er det nødvendigt, at lande, som endnu ikke er medlemmer af eurozonen, betragter deres valutapolitik som et spørgsmål af fælles interesse.
Indsatsen for at forbedre de offentlige finanser må heller ikke slækkes. Man skal fortsætte, eller for lande som Frankrig, der endnu ikke har forstået det, foretage reduceringer af de offentlige udgifter, undgå skattestigninger eller bedre endnu: sænke skatterne. Underskuddene skal mindskes for at opnå balance eller endda overskud på budgettet. Det er en vigtig betingelse for at kunne modstå de asymetriske angreb, som vores økonomier muligvis vil blive udsat for.
Tilbage er to bekymringer: Den første vedrører den svage private investering i størstedelen af landene i Unionen på trods af det sunde økonomiske grundlag. Denne tendens skal vendes. En stigning i den private investering er nødvendig for at øge væksten og beskæftigelsen.
Den anden bekymring vedrører den høje gennemsnitlige arbejdsløshed i Europa på mere end 10 % af den erhvervsaktive befolkning. Som jeg allerede har haft lejlighed til at sige her i Parlamentet, giver Europa os kun, lad os sige en fjerdedel af løsningerne, de resterende tre fjerdedele skal komme fra nationale foranstaltninger. Og dette skal ske ved at iværksætte omfattende strukturelle reformer, således som vores ordfører fremhæver. For det første må man sørge for have en modereret stigning i lønnen og sænke de byrder, der påhviler arbejdet med henblik på at afskaffe »skattehullerne« og sænke omkostningerne for arbejdsgiverne. Dernæst vil det være meget hensigtsmæssigt at fremme arbejdsmarkedets aktive politikker for i så høj grad som muligt at afskaffe foranstaltninger, der virker hæmmende på arbejdsmarkedet.
Eftersom hr. Gasòliba i Böhms betænkning understreger, at vi stadig har et stort arbejde foran os, før Den Monetære Union til fulde kan bære frugt, stemmer jeg for den.

Holm
Der er flere punkter i denne betænkning, som gør, at jeg ikke kan støtte den. Min største indvending er, at jeg ikke mener, at arbejdsmarkedspolitikken kan afgøres på EU-niveau. Det er efter min opfattelse et nationalt anliggende.
EU-landene har i dag meget forskellige forudsætninger vedrørende arbejdsmarkedspolitikken. Der er store forskelle inden for bl.a. erhvervsgrene og sprog. Der er også andre strukturelle forhindringer. Dermed er ikke sagt, at man ikke på EU-niveau skal kunne give råd eller udveksle erfaringer vedrørende forskellige måder at bekæmpe den høje arbejdsløshed på. Dette forslag går dog meget længere end det, jeg anser for at være rimeligt.Kommissionens målsætning at opnå en »omfattende modernisering af Fællesskabets arbejdsmarkeder« kan fortolkes på flere forskellige måder. Indebærer det f.eks. større lønforskelle eller foranstaltninger for at gøre det lettere for borgerne at arbejde i andre lande? Der er stor forskel på dette, og hvis jeg forstår Kommissionen og ordføreren ret, så mener de det første, hvilket jeg ikke kan støtte.
I punkt 8 fastslås endvidere, at det skal være »absolut nødvendigt« for de lande, som ikke indgår i ØMU'en, at koordinere deres makroøkonomiske politik med eurolandene. Det er en stærk formulering, som jeg ikke kan gå med til.
I punkt 25 fortsætter koordineringspolitikken, som synes at være ledestjernen i EU, nu med sigte på at samordne »skattesystemer«. Det går helt imod subsidiaritetsprincippet. Jeg mener ikke, at EU skal forsøge at samordne skatteanliggender, men at det også fremover skal være et nationalt anliggende.

Iversen og Sindal
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for betænkningen af Gasòliba i Böhm. Vi støtter betænkningens holdning om:
at høj beskæftigelse er en del af en vellykket ØMU, og at der må lægges fuld vægt på beskæftigelsen som omhandlet i Amsterdam-traktaten, -at det lave beskæftigelsesniveau i EU er kilde til omfattende sociale, økonomiske og budgetmæssige omkostninger, -at der er brug for investeringer i uddannelse, forskning og udvikling, -at der er brug for investeringsfremmende foranstaltninger og stimulering af den interne efterspørgsel i EU, -at det vil være vigtigt at etablere og opretholde en stærk social dialog.Men betænkningens appel om mere samordning af budgetpolitik og skattepolitik på fællesskabsniveau afspejler en manglende forståelse af, at nogle medlemslande ikke deltager i ØMU'ens tredje fase, ikke fordi de ikke opfylder konvergenskriterierne, men fordi de ikke ønsker at deltage i en tættere koordinering af penge- og valutapolitik og endnu mindre i en vidtgående koordinering af finanspolitikken. Vi har ikke kunnet støtte betænkningen på de punkter, som antyder harmonisering af makroøkonomiske politikker (pkt. 8), herunder budgetpolitik (pkt. 7) og skattepolitik (pkt. 25). Efter den 1. januar 1999 vil Danmark vælge at have et fastkursforhold til euroen. Danmark har selv valgt at stå uden for ØMU'ens tredje fase, og det vil altid være Danmarks valg, hvilken valutapolitik man vil føre i forhold til euroen (pkt. 9).

Lindqvist
Mange af de generelle retningslinjer fra Kommissionen om den økonomiske politik er gode, som f.eks. forslagene til reduktion af arbejdsløsheden og forbedring af beskæftigelsen. Det er også naturligt, at lande, der står uden for ØMU'en, stræber efter lav inflation samt stabile valutaer. Dette er også tilfældet for Sverige.
Udvalgets forslag om en koordinering af medlemslandenes budgetpolitik fører dog for vidt. Budgetpolitikken afgør i høj grad også spørgsmålet om skatter, finanspolitik og dermed den offentlige sektors omfang og indretning, og dette er nationale anliggender.

Ribeiro
Denne betænkning bidrager til den øvelse, hvor det ikke skorter på andre bidrag til at vise hensigten om at forene to af det virkelige livs vektorer, medens den sociale praksis viser, at den ene af dem er den dominerende og udelukker den anden, og at den sågar er dens modsigelse.
Virkeliggørelsen af en ØMU til fordel for en strategi baseret på prisstabilitet og på ens og konvergerende finansielle instrumenter og mekanismer og med påstand om, at der gives prioritet til høje beskæftigelsesniveauer og -rater. Og medens den ene vektor bliver til virkelighed, hævdes den anden ... at have prioritet.
Indtil hvornår?
Indtil grænsen for, hvad der socialt kan bære? Thi på samme tid, hvor rigdommen koncentreres, forværres ulighederne, når strukturarbejdsløsheden et meget højt niveau, spreder fattigdom og udelukkelse sig, graver asymmetrierne sig stadig dybere. Og vi er langt fra at udmale en katastrofe.
Man kan ikke sige, at denne situation og disse udviklingslinjer slet ingen afspejling har i hr. Gasòliba i Böhms betænkning. De er der, frygtsomt, når der antydes en grænse på 2 %, for at en inflation ikke skal blive til en deflation, når det beskedne mod (!) kommer til syne for at tale om medlemsstaternes demokratiske legitimitet og subsidiarietetsprincippet, hvad angår skatterne. Men derved bliver det på grund af frygtsomhed og beskedent mod, hvad der jo kommer ud på ét.
Det er ikke på den måde, at man retter på det, som det er bydende nødvendigt at rette på, selv i et perspektiv, der ikke er vores.
Endnu mindre, når man »opfordrer med henblik på at undgå misfortolkninger på markederne til, at alle officielle erklæringer gentager Kommissionens, EMI's og Europa-Parlamentets opfattelser med hensyn til den økonomiske vækst i de 11 euromedlemsstater«. Og selvfølgelig også Gasòliba i Böhm-betænkningen. For at undgå forstyrrelser på det hellige og ukrænkelige marked ...
For vores vedkommende foretrækker vi den virkelige konvergens, som kun kan følge af debat, af åbenhed, af stræben efter sandheden.

Rovsing
Behovet for en stram økonomisk politik er selve grundlaget for den stabilitetspagt, der skal sikre, at ØMU'en bliver en velfungerende og stærk valuta. Derfor er det også helt nødvendigt, at Kommissionen udarbejder en årlig grundig analyse af medlemsstaternes, men også EU's, økonomiske politik og kommer med klare henstillinger herom. Jeg er meget enig med udvalgets vurdering af Kommissionens henstilling - navnlig støtter jeg fuldt ud betragtningen om, at de lande, der ikke deltager i ØMU'en fra første færd, må betragte deres valutapolitik som et spørgsmål af fælles interesse. Kun derved kan man sikre, at disse lande hurtigt kan komme til at deltage i ØMU'ens tredje fase, når de ønsker det.

Wolf
Vi godkender betænkningen af to meget forskellige grunde:
1) Den tager nogle vigtige skridt i den rigtige retning, især hvad angår understregningen af den makroøkonomiske rolle, som investeringerne spiller, og nødvendigheden af ikke at tillægge målet om inflationsbekæmpelse absolut værdi. Selvom vi også her på nogle vigtige punkter repræsenterer andre, til dels også kun mere konkrete forestillinger om den nødvendige overgang til en ny, økologisk og social udviklingsmodel, er vi dog parate til at anerkende dette. Dette gør ikke vores kritik af andre elementer i betænkningen mindre skarp, her tænkes der især på kritikken af betænkningens ensidige understregning af løntilbageholdenhed eller dens lige så ensidige lovsang om fleksibilitet. Vi beklager også den utilstrækkelige behandling af dimensionen vedrørende arbejdstidsnedsættelse i betænkningen og i Kommissionens forslag.
2) I en situation, hvor bindende og substantielle økonomiske politikker i EU bliver uundværlige for alle i betragtning af indførelsen af euroen, og hvor man heller ikke ønsker at overdrage de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker til ECB's banker (og dermed i sidste ende finansmarkedernes diktat), handler det nu for første gang om at give Unionen faktisk bindende retningslinjer for de økonomiske politikker. Selv hvor vi f.eks. kritiserer Kommissionens forslag for at være forkerte, ensidige eller alt for forsigtige, imødegår vi på den anden side alle forsøg på at reducere dem til en ren bureaukratisk øvelse, som ikke forpligter nogen til noget.
I betragtning af den fare, der er fremgået tydeligt af debatten, for, at især »Det Monetære Udvalg« tømmer Kommissionens forslag (og Europa-Parlamentets udtalelse) fuldstændig for ethvert specifikt og dermed måske også kontroversielt indhold, udtrykker vi med vores støtte til betænkningen af Gasòliba i Böhm vores opfattelse af, at det egentlig er nødvendigt for euroen med en »europæisk økonomisk regering«, men vedtagelsen af bindende og substantielle retningslinjer for de økonomiske politikker er nødvendig som et absolut minimum.
Betænkning af Van Lancker (A4-0168/98)
Lulling
Hr. formand, jeg har stemt mod betænkningen af fru Van Lancker, fordi flertallet i Parlamentet desværre ikke fulgte min gruppes ændringsforslag, der havde til hensigt at fjerne usandhederne, uoverensstemmelserne og andre åbenlyse modsigelser fra beslutningen om situationen for grænsearbejdere i Den Europæiske Union, der forsøger at give det indtryk, at alle grænsearbejdere er stakkels ofre for diskrimination og lider under indtægtstab og andre ulemper for kun at nævne nogle eksempler.
Mit land beskæftiger næsten 20 % af Unionens 380.000 grænsearbejdere. Bortset fra, at vores beskæftigelsespolitik medfører 4.0-5.000 arbejdspladser pr. år, som næsten alle besættes af grænsearbejdere, og at vi dermed er med til at afhjælpe arbejdsløsheden i Lorraine, den belgiske Luxembourg-provins, Saar og Rhein-Pfalz, må jeg sige, at grænsearbejderne i mit land er lykkelige for at have bedre vilkår, hvad angår løn, arbejde og social sikring, end i deres hjemlande.
I går sagde jeg, at fru Van Lancker ligesom vores kolleger fra venstrefløjen desværre kun havde lagt mærke til hullerne i osten. Vi eksporterer familieydelser og uddannelsesstøtte til grænsearbejderne, som i bund og grund og af demografiske grunde var beregnet på vores egne statsborgere. Vores Parlament har i går vedtaget en god lov, som giver ældre borgere ret til omsorgsforsikring. Grænsearbejderne vil få gavn af denne ydelse, for hverken i Belgien eller Frankrig findes der en lignende ydelse. Alle disse ydelser er skattefinansieret, og de er allesammen anderledes generøse end dem i naboregionerne.
Derfor bliver jeg også nødt til på ny at kræve, at princippet om beskatning af grænsearbejdere i beskæftigelsesstaten absolut bør håndhæves strengt. Der kan ikke blive tale om at undvige dette princip.

Caudron
Det er med stor tilfredshed, at jeg har modtaget betænkningen af vores kollega Anne Van Lancker. Det er ofte god tone at lykønske en kollega, men jeg mener det oprigtigt, når jeg lykønsker forfatteren til denne betænkning, som forhåbentlig vil sætte en stopper for de groteske situationer, som visse af vores medborgere udsættes for, idet fremskridtene i den europæiske integrationsproces har gjort deres liv meget mere indviklet.
Som medlem af Europa-Parlamentet har jeg nu gennem ni år været konfronteret med problemerne omkring dobbeltbeskatning af franske arbejdere i Belgien, og derfor støtter jeg uden forbehold ordførerens forslag, uden dog at glemme problemerne omkring den sociale sikring og de almindelige sociale bidrag.
Ja, det er på høje tid at fastsætte nye regler for grænsearbejderne i ordets bredeste forstand, både med hensyn til beskatning og udbetaling af social sikring. Jeg håber, at disse regler vil være forståelige og blive accepteret af alle. Vi kan ikke længere acceptere denne opsplitning af begrebet grænsearbejder, der indimellem opfattes forskelligt i samme region med den begrundelse, at det ikke er samme erhverv, der udøves.
Endelig håber jeg, at det vil lykkes for Kommissionen at overbevise medlemsstaterne om at finde en løsning på uoverensstemmelserne mellem deres forvaltninger. Det er ikke sjældent at høre modstridende fortolkninger fra den samme forvaltning om anvendelsen af en overenskomst om arbejdernes status.
Den fri bevægelighed, retten til at bosætte sig, hvor man ønsker det, og arbejde, hvor man kan, nødvendiggør nye europæiske regler og en modernisering af dem, som trådte i kraft før Den Europæiske Fællesakt. Det er mere end vigtigt! Det er livsnødvendigt!

Fayot
Det er belejligt, at problemet med grænsearbejdere dukker op regelmæssigt i Parlamentet, således at man kan gøre status over situationen. Denne specifikke og ret begrænsede kategori af arbejdere (ca. 630.000, hvoraf halvdelen arbejder i Schweiz) er udsat for forskellige problemer afhængig af, hvilken bopælsstat de er fra, og hvilket land de arbejder i.
Jeg er en varm tilhænger af bilateralisme, dvs. en pragmatisk indstilling til de væsentligste problemer i de mest berørte lande. Dette lå også til grund for den betænkning, som jeg udarbejdede sammen med Elmar Brok om netop dette spørgsmål i den foregående lovgivningsperiode.
Det land, jeg kommer fra, nemlig Luxembourg, beskæftiger 60.000 grænsearbejdere ud af en total på 210.000 arbejdstagere, altså ca. 30 %. Jeg mener, at situationen for grænsearbejdere og deres familier er helt i orden, ja, faktisk bedre end i deres hjemlande, takket være de bilaterale aftaler om beskatning og social sikring. Derfor insisterer vi på, at indkomstbeskatningen fortsat skal ske i beskæftigelsesstaten, hvilket naturligvis også gælder udbetaling af de sociale bidrag.
I denne henseende er det på sin plads at bemærke, at den luxembourgske regering har gjort en stor indsats for at eliminere de skævheder, der forringede grænsearbejdernes situation.
Den diskriminering, som grænsearbejderne udsættes for, er meget forskellig fra land til land. Jeg synes derfor, at forslaget i betænkningen af fru Van Lancker, der går ud på at underkaste enhver national lovgivning, der berører grænsearbejderne, en forudgående behandling for at undersøge virkningerne for grænsearbejderne, er interessant.
Med hensyn til den kompensationsfond, som fru Van Lancker forestiller sig, er det nødvendigt at henlede opmærksomheden på, at det naturligvis ofte er svært at vurdere grænsearbejderens tab lige så nøjagtigt som i det belgisk-nederlandske eksempel, der har dannet grundlag for betænkningen af Van Lancker. Under alle omstændigheder er det nødvendigt for begge parter at fastsætte denne kompensation på pragmatisk og fleksibel vis.

Müller
Betænkningen om grænsearbejdere sammenfatter på udmærket vis de problemer, som disse pionerer for et forenet Europa skal klare hver dag. Også de løsningsmuligheder, som fru van Lancker har udviklet, er logiske og fortjener vores støtte. Det er godt, at Parlamentet som repræsentant for borgerne i Europa på ny tager initiativet for at henlede offentlighedens opmærksomhed herpå.
Som parlamentsmedlem, der selv er ansvarligt for en del af det tysk-nederlandsk-belgiske grænseområde, ved jeg, at der skal ske meget mere, før statsgrænserne ikke længere er en ulempe for de folk, der benytter retten til fri bevægelighed. Der vil sandsynligvis først være tale om principielle løsninger, når antallet af grænsearbejdere og dermed presset på de nationale regeringer bliver langt større.
Men konkrete forbedringer, der i det mindste skaber foreløbige løsninger og lettelser for de berørte, ville allerede være mulige i dag, hvis de ikke - især fra den tyske regerings side - blev blokeret i Rådet. Jeg regner med, at en ny tysk regering her til efteråret også opgiver blokaden i disse spørgsmål og gør plads til de ændringsforslag til forordningen, der har været fremme i flere år, sådan som Europa-Parlamentet har anbefalet.
Betænkning af Arias Cañete (A4-0159/98)
McCarthy
Hr. formand, det påhviler mig, på vegne af min gruppe, at forklare vores afstemningsregler i forbindelse med denne betænkning. Afstemningen har været et rod. Ordføreren stemte imod sin egen betænkning. Det illustrerer risikoen, når man udfærdiger betænkninger om emner inden for Agenda 2000, ved at gå for langt. Der må tages stilling til Samhørighedsfondens fremtid fra år 2000 til 2006 i forordningen. Jeg håber, at medlemmerne har lært af denne øvelse, og at de ikke nu fremlægger ændringsforslag og betænkninger om den fremtidige støtte, der bliver behandlet af en fremtidig ordfører.
Jeg blev dybt skuffet over hr. Novo, der underminerede den enighed, der blev opnået med de andre grupper vedrørende dette emne. Når alt kommer til alt, er vi blevet holdt som gidsler af 12 medlemmer. Disse er ikke de emner, der bør komme op på plenarforsamlingen og resultere i et rod af en afstemning. De bør kasseres i udvalget, så vi får en glat afstemning på plenarforsamlingen. Jeg er ked af at måtte sige det, men under de givne omstændigheder var den eneste mulighed for min gruppe at afholde sig fra at stemme i forbindelse med denne betænkning.

Buffetaut
Betænkningen af Arias Cañete om Samhørighedsfonden 1996 indeholder en interessant opgørelse over denne fonds resultater i 1996. Eftersom betænkningen er af god kvalitet, omend ikke helt uden fejl, har vores gruppe stemt for.
Samhørighedsfonden blev oprettet for navnlig at fremme visse medlemsstaters tiltrædelse til den fælles valuta, og Fællesskabets midler har været anvendt for at gøre det muligt for disse lande at gå på den budgetmæssige slankekur, som Maastricht-kriterierne påbyder. Det skal tilføjes, at den har bidraget til den tryllekunst, der mirakuløst helbredte visse medlemsstater, således at de kan deltage i Den Monetære Union.
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa, som har kæmpet mod selve princippet om en fælles valuta, kan derfor kun tage forbehold over for denne fond og brugen heraf. Og dét så meget des mere på grund en række alvorlige mangler i form af tvivlsom effektivitet og finansielle uregelmæssigheder i anvendelsen af kreditter. Fonden er oven i købet et instrument til føderalistisk omfordeling, hvis formål snarere er at knytte modtagerregionerne endnu tættere til Kommissionen end at gøre det muligt for dem at overvinde deres problemer.
Indførelsen af den fælles valuta risikerer at medføre en forværring af skævhederne mellem staterne gennem en forøgelse af virksomhedsflytningerne enten til mere konkurrencedygtige stater eller regioner eller fra regioner i vanskeligheder til dominerende økonomiske områder.
I denne forbindelse kan Samhørighedsfonden blive et lindrende middel, der begrænser virkningerne af visse europæiske regioners store problemer, snarere end en reel løsning herpå. På samme vis som Æsops sprog kan fonden både være det værste eller det bedste, der findes. Det afhænger af brugen deraf. Og med dette i tankerne tør jeg ikke være optimist, for erfaringen siger mig, at den slags institutioner alt for ofte oprettes som et pressionsmiddel for at fremme skabelsen af den store centraliserede stat i Europa, som nogle helt åbenlyst drømmer om.

Cox
Jeg stemte imod denne betænkning på grund af Det Europæiske Folkepartis Gruppes ændringsforslag 4, der søgte fremover at udelukke samtlige medlemsstater, der deltager i ØMU'en, fra Samhørighedsfonden. Jeg er principielt uenig i udsagnet, da en betænkning om 1996 ikke bør sætte dagsordenen for den fremtidige politik.

Marinho
De portugisiske socialdemokrater stemmer imod Arias Cañete-betænkningen, fordi ændringsforslag 4, som Socialdemokraternes Gruppe havde forpligtet sig til at stemme imod, endte med at blive vedtaget med en smal margen.
Vedtagelsen af princippet om, at Samhørighedsfonden kun er for lande, der ikke deltager i ØMU'en, er et nyt princip, indført uden nogen forbindelse med de indgåede forpligtelser, og som flere gange er blevet forkastet af Kommissionen.
Denne afstemning er ensbetydende med en forsinket hævn og en afstraffelse af de sydeuropæiske lande, der er indtrådt i ØMU'en, og ændringen er uansvarligt blevet indført af PPE, med undtagelse af de portugisiske og spanske medlemmer, der vil stemme imod. Af denne grund forkaster vi betænkningen.
Betænkning af Klaß (A4-0160/98)
Bernardini
Ligesom de foregående år har Kommissionen nu fremlagt sin årsberetning om gennemførelsen af strukturfondene. Det dokument, som Parlamentet nu skal tage stilling til, vedrører 1996, nærmere betegnet det tredje år i programmeringsperioden.
Vi kan kun tilslutte os ordføreren og glæde os over strukturfondenes anvendelse i 1996. Der er nemlig en udnyttelse på 98 % af de disponible forpligtelser og 95 % af de disponible betalinger. Imidlertid er det ikke muligt at være helt tilfreds, for der er fortsat problemer. Mange store projekter er således blevet forsinkede. Og samtidig har man ikke kunnet løse spørgsmålet om komplementaritet.
Hvordan kan man til slut lade være med at tilslutte sig ordførerens konklusioner om underudnyttelse af EU-initiativerne og de nyskabende aktioner? Det er således ærgerligt, at disse tilsammen udgør mere end 70 % af de uudnyttede bevillinger. Jeg er sikker på, at Parlamentet på baggrund af denne konstatering vil være påpasselig og bidrage med konkrete henstillinger, når det skal afgive udtalelse om reformen af strukturfondene.

Cushnahan
Dette er den ottende årsberetning om strukturfondsbevillinger. Fru Klaß har fremhævet visse problemer, særligt vedrørende den utilfredsstillende udnyttelse i den tidlige del af den nuværende programmeringsperiode. Dette blev naturligvis forbedret i 1996. Mit eget land har altid udnyttet stukturfondene godt og effektivt. Den vellykkede anvendelse af disse fonde i Irland har utvivlsomt spillet en betydelig rolle i den keltiske tigerøkonomis præstation. Det gør det så endnu vigtigere, at vores adgang til fremtidige struktur- og samhørighedsfonde ikke pludselig slutter.
Jeg håber, at Kommissionen er i stand til at holde sit løfte om at sikre, at Irland betegnes som en midlertidig region under mål 1.

Darras
Fru Klaß har fremlagt en veldokumenteret betænkning med analyser af forbedringerne, men også af manglerne inden for den europæiske strukturpolitik. Året 1996 var et afgørende år i programmeringsperioden 19941999, idet det efter to år med forsinkelser og vanskeligheder var præget af intens aktivitet.
Jeg deler helt og holdent bemærkningerne om budgetgennemførelsen og, navnlig, opfordringen til medlemsstaterne om at overholde fristen på tre måneder til fremsendelsen af betalingerne til de endelige modtagere.
Det gælder også partnerskabsprincippet, som er af grundlæggende betydning for gennemførelsen af bæredygtige og effektive projekter på regionalt eller departementalt plan. Jeg vil godt understrege dette, for som delegeret fra Pas-de-Calais og medlem af overvågningsudvalget og programmeringsudvalget er det mig bydende nødvendigt at styrke dette partnerskab, som kan forhindre mange dårlige vaner i fremtiden. Alle parter tjener derved, lige fra lokale og regionale repræsentanter over de nationale embedsmænd og arbejdsmarkedets parter til medlemsstaten. Det samme gælder additionalitetsprincippet, fordi det er kernen i selve den europæiske integrationsproces.
Jeg vil blot gerne fremsætte en enkelt kommentar, eller rettere bøn: Fru Klaß har ret i at bemærke, at »da de disponible bevillinger i de forgangne år ikke er blevet udnyttet, er det blevet nødvendigt med gradvise tilpasninger af de finansielle overslag, hvilket betyder en koncentration af bevillinger ved udgangen af den løbende programmeringsperiode. På baggrund af denne udvikling må der drages de rigtige konklusioner med henblik på en forbedring af situationen i den kommende programmeringsperiode«.
Det er netop vigtigt, at disse midler ikke går tabt, især hvis de er knyttet til et program, som er blevet forsinket af forskellige årsager, og en af de mulige løsninger kunne måske være at anmode EU-Kommissionen om en udsættelse af dette program? Jeg nævner dette fænomen, fordi jeg har oplevet det i Pas-de-Calais, og fordi vi overvejer en sådan løsning.

Deprez
Alle er med rette enige i, at strukturfondene er en af grundpillerne i den europæiske integrationsproces, idet de bidrager til den økonomiske og sociale samhørighed. Derfor er det så meget des mere en fornøjelse for mig at høre vores ordfører forklare, at forsinkelserne, der især skyldes problemer i godkendelsesprocedurerne for programmerne, efter to års famlen nu er ved at være indhentede, og at 1996 derfor ser ud til at blive det første fulde gennemførelsesår for de igangværende programmer.
Vi bør imidlertid sammen med vores ordfører fortsat være opmærksomme på et vist antal problemer, der stadig er uløste. Således er den systematiske overvågning og evaluering af de vedtagne foranstaltninger fortsat hæmmet af praktiske problemer, som synes langt fra løst. Ligeledes er deltagelsen af de lokale myndigheder og arbejdsmarkedets parter stadig mangelfuld på trods af, at denne deltagelse er kernen i ambitionerne for den igangværende programmeringsperiode.
Et andet emne, der vækker bekymring, er de teknologiske forskelle. Mål 1- og 6-regionerne fremmer ganske vist den teknologiske forskning og udvikling, men på en meget forskellig måde. Halvdelen af mål 1-regionerne har knapt nok den nødvendige infrastruktur og kun en ringe innovationsevne, og kun en fjerdedel har et højt FTU-potentiale. Denne konstatering bekræftes af den kendsgerning, at 60 % af Unionens samlede offentlige udgifter til civil forskning og teknologisk udvikling afholdes i to medlemsstater, nemlig Frankrig og Tyskland.
I lighed med vores ordfører mener vi, at den prioritet, der gives til FTU, telekommunikation og telematik inden for rammerne af strukturfondene kan yde et bidrag til at reducere de nuværende forskelle. Det er dog stadig nødvendigt, at de regionale ansvarlige og aktørerne på markedet helt konkret erkender FTU's afgørende betydning i den internationale konkurrence. Alt for ofte koncentrerer de sig om at sikre den øjeblikkelige overlevelse af instrumenter, som ikke længere har nogen fremtid, i stedet for at fokusere på lovende investeringer, der måske kunne sikre regionens økonomiske opsving.

Wibe
Jeg finder den store mængde uregelmæssigheder med strukturstøtten oprørende. Dette spørgsmål burde have fået mere opmærksomhed i betænkningen. Hvis et støttesystem har bedrageritilfælde, der beløber sig til ECU 61 millioner for 1996, så må der gøres noget drastisk. Det bedste ville være at afvikle strukturfondene og tilbageføre regionalpolitikken til medlemsstaterne. I store systemer er det lettere at begå bedrageri uden at blive opdaget. Det burde være en logisk konklusion, at det nuværende system ikke kan forsætte, selvom Kommissionen siger, at den er blevet bedre til at opdage uregelmæssigheder. Man bør i stedet sørge for, at systemet afskaffes, så uregelmæssigheder overhovedet ikke kan begås.
Betænkning af Viola (A4-0118/98)
Ahlqvist, Andersson, Theorin og Wibe
Vi vælger at stemme for ændringsforslag nummer 6, som understreger, at afviklingen af taxfree-salget vil få økonomiske og sociale konsekvenser. Vi vil dog påpege, at disse konsekvenser ikke kun rammer øregioner, men også forskellige svenske regioner, f.eks. Vestkysten, Skåne, Stockholmsog Kvarken-området.
Færgetrafikken udgør en nødvendig forudsætning for samvirke og udveksling. Taxfree-salget finansierer i visse tilfælde op til 60 % af omkostningerne til denne trafik. Hvis taxfree-salget afvikles uden nogen form for støtte til fortsat færgetrafik, vil dette få alvorlige konsekvenser for beskæftigelsen. Færgetrafikken som kommunikationsmiddel rammes. Dette påvirker på sin side bl.a. fortsat samhørighed, virksomhedssamarbejde og en positiv erhvervsudvikling i de ramte regioner.

Apolinário
Denne betænkning om øregionerne sigter i praksis på at udvide de særlige forholdsregler, der indtil i dag har været begrænset til de fjerntliggende øregioner, til alle øregioner, idet dette forehavende begrundes med de bestemmelser, som traktaten indeholder om fjernt beliggende områder og øer.
De fjernt beliggende områders specifikke situation kræver imidlertid fortsat en speciel tilgang, der er opmærksom på deres særlige situation, den enorme adskillelse og afstand fra det europæiske kontinent og de specifikke udviklingsproblemer.
Paradoksalt nok fjerner Kommissionen i Agenda 2000 REGIS-initiativet fra fællesskabets initiativer og begrænser sig til i forslaget til rammeforordning at gentage forhøjelsen på de 10 % af strukturfondenes fællesskabsdel.
I en vanskelig forhandlingssituation og med finansielle perspektiver, der ikke rækker til det, der skal til for at møde Unionens udfordringer, bør øregionernes særlige forhold ikke fungere som kontrapunkt til en reduktion i støtten til de fjernt beliggende områder og ... øer.

Bernardini
Som følge af de nye bestemmelser i Amsterdam-traktaten, som anerkender øregionernes særlige karakter, skal Parlamentet i forbindelse med vores kollegas initiativbetænkning nu udtale sig om de nødvendige foranstaltninger for at kompensere for disse regioners handicap.
For mit eget vedkommende tilslutter jeg mig vores ordførers anbefalinger, især med hensyn til reformen af strukturfondene. Det er en god lejlighed til at skabe en dynamik i disse regioner ved f.eks. at yde dem særbehandling på det skattemæssige område. EU-Kommissionen bør forstå, at det er nødvendigt at yde en statsstøtte, som ikke er i strid med fællesskabsretten, men som derimod har til formål at fremme en harmonisk økonomisk udvikling i disse øregioner.
Ligeledes er det nødvendigt at konsolidere den allerede eksisterende støtte i visse sektorer, og jeg tænker her især på miljøbeskyttelse. Denne støtte bør ydes på en afbalanceret måde. Endelig bør der gøres en særlig indsats på transportområdet. Vi ved, at øernes konkurrenceevne og økonomiske udvikling hæmmes af ekstraomkostninger til transport af varer og personer. Det er derfor nødvendigt at gøre en indsats på dette område ved at føre en integreret politik.

Correia
Madeira, Porto Santo og Azorerne er øregioner med særlige behov inden for Den Europæiske Union.
Men de er også fjernt beliggende regioner, der udviser fælles strukturelle karakteristika, dækket af mål 1, og som karakteriseres ved et BNP pr. indbygger på under 75 % af fælleskabsgennemsnittet.
Det er sandt, at nogle forhold er fælles for alle øerne. Men det er ikke mindre sandt, at nogle af disse øer udviser en økonomisk udvikling, der placerer dem på samme niveau som nogle af de rigeste medlemsstater i Den Europæiske Union.
Og her ville det ikke være rigtigt at behandle forskellige forhold på samme måde: disse regioner har altså ikke behov for specifik støtte.
Det er på grund af alt dette, at jeg mener, at man skal skille klinten fra hveden. Den nødvendige solidaritet fra Den Europæiske Unions mere udviklede lande til de mindre udviklede regioner bør foregå på grundlag af nogle på forhånd fastsatte og let målelige kriterier, hvoriblandt man bør opretholde BNP pr. indbygger.
Hr. Violas arbejde er rosværdigt. Det er synd, at hans forbindelse til sin ø har fået ham til at gå ind for løsninger, der indebærer forskelsløs favorisering, som ikke er i overensstemmelse med den økonomiske og sociale samhørigheds principper.
Jeg håber derfor, at debatten og afstemningen om betænkningen gør det muligt igen at bibringe Den Europæiske Unions ansvar de rette proportioner, hvad angår øregionerne, under hensyntagen til traktatens bestemmelser om de fjernt beliggende regioner, som jeg gerne vil erindre om kun er Madeira, Azorerne, De Kanariske Øer og de franske oversøiske departementer.

Cushnahan
Øsamfund i hele Den Europæiske Union er meget ugunstigt stillet. Irland er både en ø og et land bestående af et antal små øer ud for kystlinjen. Vi forstår derfor fuldt ud problemerne. Jeg mener, at fremstillingen af hr. Violas betænkning er både i rette tid og heldig, særligt fordi den kommer forud for den kommende reform af strukturfondsforordninger.
Jeg støtter forslaget om, at øers særlige behov skal anerkendes i ændringer af disse fonde. Det er særligt vigtigt for Irlands øbefolkning, specielt fordi vi sandsynligvis mister vores mål 1-status. Det er værd at overveje forslagene om at undersøge transport, alternativ energi og turisme som sektorer, hvor man kunne foretage fornyende aktioner. Fremstillingen af »økvalitetsmærker« og indførelsen af økonomiske og skattebestemte ansporende foranstaltninger er ligeledes interessante idéer, der ville være løsningen på ølivsformens langsigtede beståen.

Díez de Rivera Icaza
Jeg vil bare ganske kort tilkendegive, at jeg stemmer for, især i min egenskab af ordfører for udtalelsen, i et for øområderne så vigtigt emne.
Jeg er overbevist om, at Kommissionen vil bemærke sig vores opfordringer i dagens lange og livlige forhandling om vedtagelsen af foranstaltninger til kompensation for øernes særlige forhold, og at den også vil vide at give et passende svar på den dobbelte isolation eller diskrimination for øer med en befolkning på under 100.000 indbyggere, f.eks. Menorca. På grund af tidnød henholder jeg mig til mit indlæg tidligere i dag.

Ephremidis
Vi mener fortsat, at Fællesskabets strukturpolitik ikke er tilstrækkelig stor, hvad bevillinger angår, og tilstrækkelig afbalanceret i dens anvendelse, men tværtimod er skæv og uretfærdig og grundlæggende ikke tager det fornødne hensyn til de forskellige regioners og områders egenart.
Disse forvanskende kendetegn gør det naturligt, at samhørighed og kohæsion bliver til afvigelse og forværring af de fattige områders situation. Heriblandt er Fællesskabets bjerg- og øområder, som er genstand for denne betænkning.
Den indeholder korrekte betragtninger og tilsvarende forslag. Men punkt 2 og 4 forvansker og ændrer de faktiske mål om samhørighed, og hvad man ellers bruger af fine ord.
Mere konkret mener vi, at den grænse på 75 % af BNP - som ordføreren sætter spørgsmålstegn ved - allerede er meget høj og udelukker et stort antal regioner med vigtige og væsentlige strukturelle problemer, herunder også de græske øer, der har et BNP på mindre end 60 % af fællesskabsgennemsnittet, og som udgør godt 42 % af Unionens beboede øområder.
For det andet er forslaget om at inddele øområderne i administrative NUTS III-områder en indirekte, men tydelig omgåelse for at skaffe mindre udviklede regioner adgang til finansiering og overtage dele af de udviklede regioners hjælp, hvilket i sidste ende vil føre til en formindskelse af finansieringen af de fattigste regioner, sådan som strukturfondenes finansieringsprocent for perioden 1994-1999 viser for Grækenland og Portugal (formindskelse med omkring 20 %), og en tilsvarende forøgelse af Tysklands og Spaniens andele (henholdsvis 45 og 20 %).
Denne provokerende forskelsbehandling, der til stadighed bliver tydeligere, har endnu en uacceptabel følge, nemlig at de græske øer fratages støtte under fællesskabsstøtterammerne for energi, transport og kommunikation, der som bekendt er alvorlige problemer for disse områder.
Endelig vil jeg gerne gøre opmærksom på et helt specielt, men meget stort, problem, som kun øerne i Det Ægæiske Hav er stillet over for, og som endnu ikke, på trods af vores gentagne opfordringer, har fået den fornødne opmærksomhed: Det er Tyrkiets territorialvindingspolitik, hvor dette land med tavs støtte selv fra ledere i EU lægger endnu en hindring i vejen for udviklingen af disse øområder ved at sætte spørgsmålstegn ved investorernes tillid og de erhvervsmæssige aktiviteter.
Vi frygter, at Unionen ved udformningen af dens regional- og strukturpolitikker anvender et alt for middelmådigt sigte, der anvendes til at sortere i programmerne og i regionalstøtten, især støtten til øområderne, der ikke fordeles efter de reelle problemer og de konkrete behov, men på grundlag af de pågældende interessegruppers størrelse.

Girão Pereira
Nu, hvor der skal sættes en ny fællesskabsstøtteramme i værk, der søger at virkeliggøre det princip, eller bedre, den målsætning, der er nedfældet i traktaten om økonomisk og social samhørighed, bør vi efter min opfattelse koncentrere os om tre helt særlige forhold:
landbrugsområder, der på grund af en forkert fælles landbrugspolitik har lidt under stigende affolkning og ørkendannelse; -områder med stor fattigdom og marginalisering i storbyer, der ellers betragtes som rige; -endelig øområder med meget specifikke problemer, og som derfor behøver specifik strukturstøtte.Hvis det er et fremskridt, at Amsterdam-traktaten eksplicit omtaler disse særlige forhold, om end kun i form af en erklæring som bilag, og derfor med en mindre specifik juridisk vægt, er det nødvendigt, ja sågar påkrævet, at dette udtryk for politisk vilje får en konkret udformning.
I Viola-betænkningen bliver der meget udmærket gjort opmærksom på problemet med den dobbelte østatus. Sagen er jo, at udviklingsindsatsen i mange øgrupper ofte kanaliseres til den vigtigste ø eller til administrationscenteret, således at der derved skabes nye regionale forskelle.
Jeg støtter derfor Viola-betænkningen.

Lindqvist
Det er positivt, at der nu er udarbejdet en særlig betænkning om problemerne i EU's øregioner. Jeg støtter hovedsagelig betænkningen, men vil dog fremhæve følgende:
Der er en risiko for, at det nuværende forslag i Agenda 2000 om strukturfondenes fremtid vil indebære en forringet EU-støtte i forhold til i dag, hvor mål 5b-støtten ophører og indgår i den mere generelle mål 2-støtte.
Forslaget i betænkningen om en særlig støtteform for øer inden for mål 1-støtten er derfor positivt. Jeg vil særlig understrege, at alle øer ikke har de samme problemer, bare fordi de er øer. Forskellen mellem en stor ø som ordførerens hjemø, Sicilien, og de hundredvis af småøer i Stockholms, Ålands og Åbolands skærgårde er meget stor. Der må tages hensyn til dette ved gennemførelsen af forslaget.
Forslaget under punkt 29 om et europæisk år for øer med et eventuelt forum for øerne, f.eks. i Bruxelles, forekommer lidt umotiveret. Et europæisk skærgårdsting kan være et bedre forslag, hvor øernes problemer samt en evaluering af øprogrammer og strukturfonde diskuteres hvert år på en europæisk ø.

Striby
Viola-betænkningen om øregionerne er et meget grundigt udarbejdet dokument, som fremhæver øernes naturlige ulemper og samfundsøkonomiske vanskeligheder. I betænkningen understreges med rette behovet for at tilpasse de politikker, der iværksættes, til områdernes særlige beskaffenhed. Det foreslås således, at der til deres fordel vedtages en række foranstaltninger, der ind imellem er interessante, selvom de senere kan vise sig at være for ambitiøse: kompensering for ekstraomkostningerne ved transport, beskyttelse og udnyttelse af kultur- og naturarven, udstyr til sundhedspleje og ambulancetjeneste, udvikling af alternativ energi for at mindske øernes energiafhængighed, forvaltning af affald.
Visse af disse foranstaltninger er dog i strid med vores gruppes holdning: f.eks. pkt. 35 vedrørende den fælles landbrugspolitik, som foreslår anvendelsen af »en justeringskoefficient for støtte i forhold til landbrugsbedriftens størrelse, dens beliggenhed ...« og ikke baseret på antallet af aktive ansatte på bedriften, således som vi foreslår det.
Imidlertid har betænkningen en stor fejl: Dens ånd er åbenlyst føderalistisk. Et af ønskerne i den er en integreret politik til fordel for øerne. Det foreslås, at Kommissionen tillægges væsentlige beføjelser, uden at der tages hensyn til den mest elementære nærhedsvurdering, og Kommissionen anmodes om at samfinansiere projekter, selvom midlerne jo som bekendt ikke tilhører Kommissionen, men derimod Den Europæiske Union. I betænkningen leges der desuden med tanken om at koordinere skattemæssige foranstaltninger til fordel for øerne, på trods af at skattepolitikken er en af grundpillerne i suveræniteten.
Eftersom vi ønsker at fremhæve vores gruppes interesse for øernes problemer, har vi stillet en halv snes ændringsforslag og rettet adskillige anmodninger om særskilt afstemning med henblik på at fjerne dette føderalistiske aftryk og således forsøge at gøre den acceptabel. Dette er grunden til, at Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa ikke har kunnet godkende Viola-betænkningen.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg er ikke blevet helt overbevist af det svar, De gav mig for et øjeblik siden. Jeg vil gerne indrømme, at det drejede sig om en rettelse, og at vi derfor har punkter fra A til K. Til gengæld burde de i så fald have været opstillet i samme rækkefølge som på listen til afstemning. De er en af de få næstformænd, mødeformænd, som i mine øjne foretager afstemningen i den behørige rækkefølge, det vil sige, at først stemmes der om ændringsforslagene, dernæst om de tekster, som de hører til, og sluttelig om den endelige tekst. Der burde derfor i mine øjne have været stemt om pkt. K.

Formanden
Tak for Deres bemærkning. Når dette er sagt, skal jeg gøre opmærksom på, at alle mødeformændene følger den samme procedure, der er fastlagt af formanden for vores Parlament. Vi er blot hans ydmyge tjenere.
Jeg konstaterer, at Parlamentet har færdigbehandlet dagsordenen.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 13.00)

