Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 2. december 1999, for genoptaget.

Swoboda
Fru formand, jeg vil ganske kort fremføre mit anliggende. De ved, at jeg sætter stor pris på Dem, og jeg har også på mange områder støttet Deres tale i Helsinki fuldt ud. Der er dog et punkt, der kan give anledning til misforståelse. De har to gange i Deres tale talt om den kulturelle integration i forbindelse med et eventuelt medlemskab eller kandidatur til Tyrkiet. Da dette spørgsmål er meget følsomt, og vi netop er kommet hjem fra en kort parlamentarisk delegationsrejse til Tyrkiet, vil jeg bede Dem, fru formand, om en forklaring specielt med henblik på, at der allerede foreligger beslutninger om, at Den Europæiske Union er et kristent fællesskab.
Var Deres henvisning til den kulturelle integration møntet herpå? Måske kunne De forklare det lidt nærmere, for jeg ønsker hverken at tilpasse mig islamisk religion eller kultur, og vi kan sandsynligvis heller ikke kræve det modsatte. I hvert fald forudsætter eller kræver dette begreb om kulturel integration, når det drejer sig om Tyrkiet, en forklaring i det mindste for nogle af os. Jeg ville være Dem taknemmelig, hvis De kan forklare det noget nærmere.

Formanden
- Hr. Swoboda, De skal have tak. Vi vil ikke påbegynde en debat med det formål at forklare min tale i Helsinki. Jeg tror, jeg sagde nøjagtig, hvad De netop har sagt, nemlig at det var et problem for nogle. Og for øvrigt sagde jeg, hvis De læser min tekst omhyggeligt - jeg håber, den er godt oversat - at Parlamentet var delt på spørgsmålet, og at der var forskellige opfattelser, og at overvejelserne endnu ikke var overstået. Hvis De ser nøjere på min tale, vil De konstatere, at jeg ikke udtalte mig med sikkerhed. Jeg sagde endvidere, at der også kunne være et problem med grænserne, og at vi i vidt omfang havde taget hul på overvejelserne i Europa-Parlamentet. Det var i al sin enkelhed, hvad jeg ville sige.

Wurtz
Fru formand, jeg ønsker på dette sted at give udtryk for min forbløffelse og indignation over, at kommissær Fischler, på hr. Haiders invitation, var til stede ved indvielsen af Kärntens repræsentation i Bruxelles i sidste uge. Jeg mener, at en kommissærs tilstedeværelse side om side med en mand, hvis racistiske og fremmedfjendtlige idéer er velkendte, er det samme som at borge for ham, hvilket i øvrigt anses som en overtrædelse af artikel 13 i Amsterdam-traktaten. Jeg så gerne, fru formand, at Kommissionen forklarer sig om dette spørgsmål i løbet af denne session.

Formanden
- Tak, hr. Wurtz. Jeg tager Deres indlæg til efterretning.

Désir
Fru formand, vores regler forudsætter, at parlamentsmedlemmerne her i Parlamentetets bygning frit kan mødes med enhver person, bosat på Unionens område, og det er kvæstorerne, som i medfør af forretningsordenens artikel 25 er ansvarlige herfor. Men så skal det også være sådan, fru formand, at disse personer reelt gives adgang til Parlamentet.
Ikke desto mindre skete der i sidste uge det, at en gruppe klasseudsendinge fra en skole i Frankrig ikke som forudset kunne komme på besøg i Europa-Parlamentet i Bruxelles, fordi nogle af eleverne, som var statsborgere i et land uden for Den Europæiske Union, ikke i tide kunne få en ind-og udrejsetilladelse til det pågældende land.
Har De ikke mulighed for, fru formand, at forelægge sagen for medlemsstaterne, så der kan blive indført en automatisk ind- og udrejsetilladelse, som det er lettere at opnå, og som kan udstedes på langt kortere tid, så samtlige skoleelever, som bliver inviteret til at møde os i forbindelse med skolebesøg, reelt kan komme ind i Europa-Parlamentet, hvad enten det er i Bruxelles eller i Strasbourg.

Formanden
- Vi vil se meget nøje på dette spørgsmål med henblik på at finde en positiv løsning på det.

Berger
Fru formand, det er blevet kritiseret, at det østrigske medlem af Europa-Kommissionen, Franz Fischler, har deltaget i et arrangement sammen med Jörg Haider. Hertil vil jeg gerne sige, at det var et glimrende arrangement, at den østrigske kommissær Fischler havde valgt meget klare ord, for så vidt angår nationalismen i Europa, og at hans ord havde stor virkning i Østrig, for der har jo været overvejelser i retning af, om der kunne dannes en regering i Østrig med dette Haider-parti.
Jeg beder derfor om, at man ikke kritiserer den østrigske kommissærs optræden, men at man derimod fuldt ud støtter det, som han har sagt.

Formanden
- Jeg takker Dem, fru Berger, for denne ganske vigtige præcisering.

Seguro
- (PT) Fru formand, jeg tager ordet på grund af en meget ulykkelig situation. Sidste lørdag styrtede et fly ned fra selskabet SATA, hjemmehørende i den selvstyrende region Acorerne i Portugal, hvorved besætningen og 31 passagerer omkom. Denne ulykke alene berettiger dette indlæg, men befolkningen på Acorerne er gennem årene også blevet ramt af flere naturkatastrofer, jordskælv, orkaner, flodbølger, og lidelse er således en del af dens daglige tilværelse. Derfor vil jeg gerne, fru formand, ærede medlemmer, på egne og - tror jeg - alles vegne give udtryk for medfølelse med befolkningen på Acorerne og bede Dem, fru formand, om over for myndighederne i Portugal og på Acorerne samt ikke mindst ofrenes familier at tilkendegive vores dybe medfølelse.

Formanden
- Jeg takker Dem, hr. Seguro. Det vil jeg meget gerne gøre, på vegne af Dem alle, og jeg tror, at bifaldet her fuldt ud bekræfter Deres ønske.

Posselt
Fru formand, jeg vil blot forsikre kollega Swoboda om, at der vel findes en europæisk kultur. Hvis den ikke fandtes, fandtes der ingen europæere, og så ville det være formålsløst at danne en Europæisk Union. Jeg vil gerne takke kollegerne fra Italien, der har stillet en julekrybbe op over for mødesalen, og bede alle kolleger om at betragte dette stykke europæisk kultur.

Flemming
Fru formand, tillad mig at knytte en kommentar til kritikken af den østrigske kommissær. Fru kollega Berger har allerede nævnt det. Kommissær Fischler har, så vidt jeg ved, indtil nu besøgt samtlige af de ni østrigske delstaters repræsentationskontorer i Bruxelles. Ved De, at kommissær Fischler er bonde fra Tyrol, og sådan en går derhen, hvor han selv mener, at det er rigtigt at gå hen og siger, hvad han selv mener, der er rigtigt at sige!

Formanden
- Kære kolleger, vi kan ikke tage hul på en debat om dette spørgsmål, og da slet ikke når den pågældende person ikke er til stede.

Manders
Fru formand, jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på problemet i Bruxelles mellem især medlemmernes chauffører og sikkerhedstjenesten. Det er i øjeblikket et stort problem, som fører til mange forsinkelser. Medlemmerne skal vente i kælderen, hvor der er mange udstødningsgasser, hvilket fører til forsinkelser, og det er heller ikke godt for sundheden. Desuden gør jeg opmærksom på udstigningsstedet her ved Parlamentet, for jeg kan forestille mig, at det især om vinteren er et problem, at man skal gå 150 meter over pladsen. Måske kan indgangen på den anden side bruges?

Formanden
Vi tager Deres indlæg til efterretning, og vi vil bede kvæstorerne se på, hvordan vi kan fremme sagen.

Camre
Fru formand, en bemærkning til spørgsmålet om den europæiske kultur. Der er til alle medlemmer blevet uddelt nogle meget nydelige UNICEF-julekort til brug for vores jule- og nytårshilsener. Disse kort er forsynet med et papirindlæg med EU's blå flag og en tekst på 11 sprog. Her kan man læse følgende: De bedste ønsker, Frohes Fest, Best Wishes, Meilleurs Vux, Migliori Auguri, Beste Wensen, Boas Festas og på svensk er det blevet til Med bäste lyckönskningar. Det er nu ikke noget, man skriver til jul. Og hvad handler det om? Ja, det ser ud, som om Den Europæiske Union er blevet så selvudslettende over for andre kulturer, at vi ikke tør være bekendt, at det er julen og vores kulturs nytår, vi om kort tid fejrer. Det anses åbenbart for at være sådan, at vi kunne komme til at fornærme fremmede religioner, hvis vi understregede, at vi faktisk er en kristen verdensdel, og i Europa siger man altså: Glædelig jul, godt nytår - Joyeux Noël et Bonne Année osv. Fru formand, det handler ikke først og fremmest om religion eller om tro. For mig handler det om at turde at stå ved sin egen kultur. Et folk, en nation, et Europa, der i misforstået korrekthed ikke værner om sin egen kultur, risikerer at dø ud, så jeg opfordrer mine kolleger til at smide EU's tekstindlæg ud og bruge UNICEF's smukke julekort, som de er.

Formanden
- Tak, kære kollega, jeg tror, det bliver svært at tage hul på en debat om den europæiske kultur. Så kunne vi blive ved til den lyse morgen.

Sichrovsky
Ærede fru formand, som parlamentsmedlem for Det Østrigske Frihedsparti blev jeg valgt på samme demokratiske måde som ethvert andet medlem af Europa-Parlamentet. Hr. dr. Haider blev valgt med 42% af stemmerne i Kärnten ved et frit, demokratisk valg. Hvis medlemmer af Europa-Parlamentet, der forsøger at grundlægge et forenet Europa, tror, at der i dette Europa findes hæderlige og uhæderlige vælgere og således hæderlige og uhæderlige parlamentsmedlemmer, så bør de læse europæisk historie fra dette århundrede. Vi kan ikke marginalisere folk ved at marginalisere vælgerne, der har valgt de demokratiske parlamentsmedlemmer. Vi har alle ret til at sidde i Parlamentet, fordi vi er blevet demokratisk valgt.

Roure
Fru formand, jeg vil simpelthen tale på vegne af de medlemmer, som er tilbage fredag formiddag. Vi føler os ganske forladte i denne bygning.
Jeg vil nævne et simpelt eksempel fra fredag i forrige session. Jeg ville have adgang til mine mails. Jeg forsøgte, men det var umuligt. Jeg prøvede at kontakte en tjenestemand, jeg forsøgte virkelig alt, men der var ikke nogen tilbage, som kunne hjælpe mig. Jeg har talt med andre kolleger om det, der ligesom jeg bliver her fredag formiddag, og vi har virkelig følt os meget forladte.

Formanden
- Tak, fru Roure, jeg har noteret mig Deres ærinde, og vi skal forsøge, om vi kan afhjælpe denne følelse af forladthed.

Ceyhun
Fru formand, jeg har selv to protestantiske børn og holder altid rigtig jul. Det vil jeg sige til mine kolleger. Imidlertid er jeg ikke selv kristen. I Europa lever der jøder, muslimer og mange mennesker med en anden tro. Derfor ønsker jeg, at mine kolleger langt om længe tager det faktum til efterretning, at der ikke kun bor kristne i Europa. Jeg er altså ikke kristen, men alligevel medlem af dette Parlament. Nogle gange spørger jeg mig selv om, hvor jeg overhovedet er, når jeg hører på nogle af indlæggene. Er jeg da ikke europæer? Det vil jeg gerne have, at f.eks. min kollega Posselt svarer på.

Formanden
- Tak, hr. Ceyhun. Der kan De se, hr. Swoboda, da jeg i min tekst forsigtigt sagde, at debatten var langt fra afsluttet, havde jeg vist alligevel ret, og jeg tror, at der her er tale om virkelig stor debat.

Ripoll y Martínez de Bedoya
Fru formand, i et kort indlæg om dette emne vil jeg gerne bede hr. Swoboda om ikke at fremføre denne form for racistiske og fremmedfjendske udtalelser. Takket være den arabiske verden, takket være den arabiske kultur har Europa i dag alt, hvad der er den græske arv, takket være den arabiske verden har Europa alt det, som er anerkendelse af den græske kultur. Hr. Swoboda, vil De venligst undlade at udtrykke Dem med en terminologi af denne art, for jeg mener, at dette ikke hører hjemme i dagens Europa.

Formanden
- Tak, hr. Ripoll y Martínez de Bedoya.

Arbejdsplan
Formanden
- Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen. Forslag til dagsorden er omdelt. Der er foreslået eller foretaget følgende ændringer (forretningsordenens artikel 111):
Mandag: For så vidt angår betænkning af fru Palacio Vallelersundi for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om valgs prøvelse af medlemmer, anmoder PPE/DE-gruppen om, at denne betænkning bliver behandlet efter indstillingen ved andenbehandling, for samme udvalg, om ansvarsforsikring for motorkøretøjer.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, det, som PPE-gruppen i virkeligheden har anmodet om, er, at denne betænkning, da den er meget kort, opføres før betænkning af Rothley om ansvarsforsikring for køretøjer.

Formanden
- Det vil sige, at De ønsker, at den bliver fremlagt før betænkningen af hr. Rothley.
(Forslaget vedtoges)

Formanden
Stadig vedrørende mandag, det vil sige i dag, om indstilling ved andenbehandling om stoffer, der nedbryder ozonlaget, anmoder Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om, at disse to punkter bliver flyttet, idet udvalget gør gældende, at behandlingen af dem i plenum ville falde sammen med Kommissionens møde, hvilket rent faktisk ikke ville være særlig praktisk.
Eftersom det ikke er muligt at rykke disse punkter frem på dagsordenen, skal jeg forslå, at vi flytter dem til slutningen af dagordenen for i dag, det vil sige efter betænkningen af hr. Aparicio Sánchez.

Jackson
Jeg tror ikke, at vi kan gøre mere. Udvalget holder møde kl. 19.30, fordi vi skal behandle et forslag, der er kommet sent til os fra Europa-Kommissionen. Vi har forstået, at vi ikke kan fremskynde proceduren, således at vi kan komme øverst på listen over emner for forhandlingen, så vi vil drøfte dette som sædvanlig i en stuvende fuld sal kl. ca. 23.15.

Formanden
Er der nogen, der udtaler sig imod denne anmodning?
(Forslaget vedtoges)
Tirsdag og onsdag: ingen ændringer foreslået.
Torsdag: Formanden. Vi kommer nu til hr. Chichesters betænkning for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om måleenheder. PPE-gruppen anmoder om, at den bliver behandlet uden debat og sat til afstemning under afstemningstiden onsdag.

Chichester
Denne betænkning blev vedtaget i udvalget af et overvældende flertal på 47 mod 1 uden ændringsforslag. Det drejer sig om en lille, men vigtig ændring af et eksisterende direktiv, som det er nødvendigt at gennemføre inden årets udgang for at undgå, at mange europæiske virksomheder overtræder lovgivningen fra januar og fremover.
Det finske formandskab vil meget gerne have dette forslag vedtaget i Rådet i denne uge. Det sidste møde i Rådet i år finder sted på torsdag, og hvis Europa-Parlamentet ønsker det og kan gå ind for det, vil jeg gerne fremsætte et formelt forslag om, at vi i stedet for en debat har en afstemning om betænkningen på onsdag. Det vil gøre det muligt for Rådet at gå meget hurtigt gennem sine procedurer og gøre en masse europæiske virksomheder glade.
Jeg kan forstå, at det vil være noget af en førstegangsforeteelse, hvis man når frem til en enstemmig aftale i Rådet ved førstebehandling. Jeg vil derfor gerne foreslå en afstemning uden debat på onsdag.

Formanden
Er der nogen, der ønsker at udtale sig imod denne anmodning?
(Forslaget vedtoges)
Jeg skal gøre opmærksom på, at fristen for fremsættelse af ændringsforslag bør rykkes frem til tirsdag d. 14. december, kl. 10.
For så vidt angår de aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning, har vi flere anmodninger om ændringer.
Allerførst ønsker PPE-gruppen at erstatte underpunktet "fængselsvilkårene for politiske fanger i Djibouti" med et nyt underpunkt med titlen "fængsling af formanden for revisionsretten i Nicaragua".
Hvem ønske ordet for at forsvare dette forslag?

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru formand, tilbageholdelsen af formanden for revisionsretten i Nicaragua er virkelig foruroligende. Der er tale om et menneske, som i dette øjeblik er i fængsel, når der skal afholdes præsidentvalg i dette land. Vi mener, at de europæiske institutioner på nuværende tidspunkt bør udvise opmærksomhed.
Vi skal godkende budgettet for næste år, hvor der er afsat store beløb til genopbygningen af Nicaragua efter skaderne fra orkanen Mitch, og jeg mener, at vores funktion består i at støtte og hjælpe de demokratiske institutioner, som sikrer korrekt opfyldelse af spillereglerne. Derfor, fru formand, af alle disse årsager mener vi, at vi i denne situation bør godkende denne sag til den aktuelle og uopsættelige forhandling.

Formanden
Er der nogen, der vil udtale sig imod dette forslag?

Wurtz
Fru formand, jeg vil kun sige, at den sag, hr. Salafranca har fremdraget, uden tvivl er alvorlig, og at hans forslag fortjener støtte, men ikke på bekostning af sagen om de politiske fanger i Djibouti, som er syge uden at modtage pleje, og som har været fængslet under absolut umenneskelige forhold i meget lang tid. Jeg tror, at der her er meget stærke forventninger til Europa-Parlamentet, og vi ville sende et meget dårligt signal ved at sløjfe dette tema fra vores debat.

Formanden
Jeg sætter PPE-gruppens forslag til afstemning, som altså har til formål at erstatte et punkt med et andet, idet man ikke kan tilføje et punkt, eftersom antallet af emner er begrænset til fem.
(Forslaget vedtoges)
Hvad angår punktet "Menneskerettigheder", har jeg tre anmodninger om tilføjelser. Imidlertid fastsætter forretningsordenen, som De ved, i bilag III, punkt 4, at punktet "Menneskerettigheder" ikke kan indeholde mere end fem emner. På listen i det endelige forslag til dagsorden er der allerede opført fire emner, hvilket vil sige, at vi kun kan tilføje ét enkelt af de foreslåede nye emner. Anmodningerne om tilføjelse vil således blive sat til afstemning i den rækkefølge, de er indkommet i, og de vil gensidigt udelukke hinanden.
Det drejer sig om følgende anmodninger. Først anmodningen fra PPE/DE-gruppen om et underpunkt med titlen "Genindførelse af de borgerlige rettigheder for medlemmer af de gamle europæiske kongefamilier". Dernæst en anmodning fra PSE-gruppen om et underpunkt "Genève-konventionens 50-års jubilæum", og endelig ELDR-gruppens anmodning om et underpunkt "Angola".
Vi sætter først forslaget om genindførelse af de borgerlige rettigheder til medlemmer af de gamle, europæiske kongefamilier til afstemning.

Tannock
Fru formand, De var så venlig at modtage mig og hans kongelige højhed, prins Victor Emmanuel af Italien her til eftermiddag, så jeg tror, at De kender til alle de nærmere enkeltheder i sagen. Men blot for at genopfriske kollegernes hukommelse vil jeg gentage, at forslaget, som er omdelt i Parlamentet, handler om at tilbagegive de tidligere kongefamilier i Europa deres rettigheder, og navnlig de østrigske og italienske kongefamilier, der stadig er fornægtet deres fulde borgerlige og politiske rettigheder som borgere i Den Europæiske Union. Prins Vittorio Emmanuel har været i eksil i 50 år nu. Han er en gammel mand. Han beder om at få lov til at vende tilbage til sit oprindelsesland.
Hvorfor er dette uopsætteligt? Det er det, fordi denne lov om ændring af den italienske forfatning nu har været forelagt Senatet tre eller fire gange, og venstrefløjen har hver gang spærret for den, selvom de hyklerisk har ladet ham forstå, at det er muligt at indføre en ny lov, der vil tillade ham at vende tilbage.
Jeg vil gerne have, at Parlamentet opfordrer Kommissionen til at se på dette spørgsmål fra et EU-perspektiv for første gang og give disse familier deres fulde borgerlige og politiske rettigheder tilbage. Det er det, det går ud på.

Katiforis
Fru formand, jeg har intet specielt imod Vittorio Emmanuele eller for den sags skyld nogen som helst fra Østrig, som resolutionen hentyder til, selvom jeg er gammel nok til at huske den tid, hvor mit fædreland blev besat af Italien i Vittorio Emmanueles navn.
Men hvorom alt er, så er det ikke det, det drejer sig om. Det drejer sig om en formulering, som er ret bred: "civil rights for members of former royal european houses, any former royal european houses". Vi har også et tidligere kongehus, hvis synder ligger langt nærmere nutiden, og jeg vil gerne erklære, i det mindste på vegne af PASOK's delegation, at vi finder det helt uacceptabelt at forhandle disse sager, for det er et indgreb i meget følsomme spørgsmål, som skal have lov til at modnes i vores land, inden de kommer op på europæisk niveau. I øvrigt har det suveræne græske folk givet sin mening til kende om det basale spørgsmål om den tidligere kongefamilies status gennem folkeafstemningen i 1974.

Corbett
Fru formand, jeg vil gerne henlede opmærksomheden på bilag III i forretningsordenen, der fastsætter retningslinjer og generelle principper for valg af de emner, der skal behandles under debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning. I punkt 1 fastslås det, at disse sager rent faktisk bør være uopsættelige og relatere til en begivenhed, hvor den eneste mødeperiode, hvor vedtagelsen kan finde sted i tide, er den igangværende mødeperiode.
Dette er et vigtigt spørgsmål. Det har været på dagsordenen i mange nationale parlamenter i mange år. Men jeg kan altså ikke se, hvorfor det er uopsætteligt i vores forretningsordens betydning.

Muscardini
- (IT) Fru formand, jeg ønsker at tage ordet i forbindelse med arbejdsplanen og at minde om det historiske forløb. Med hensyn til arbejdsplanen vil jeg gerne understrege, at sagen faktisk er uopsættelig, og jeg svarer således på vores kollegas henvisning til forretningsordenen, for hvis en sag ikke er uopsættelig efter 55 år, betyder det, at vi alle er afgået ved døden i mellemtiden.
Jeg vil også gerne minde vores kollega, som er repræsentant for den græske kultur, om historiens forløb. Jeg vil gerne minde om, at da prins Vittorio Emmanuele blev udvist fra sit fædreland og tvunget i eksil, var han fire år gammel, og derfor anser jeg det for at være ret usandsynligt, at han skulle have invaderet Grækenland. Han kan højst have invaderet haven foran sit hjem! Idet jeg henviser til kulturen, beder jeg derfor kollegerne om at gennemgå vores befolkningers og Europas historie en gang til. Det er efter min opfattelse vigtigt, at vi holder os til emnet, og at vi ikke har nogle politiske og ideologiske fordomme, der er så stærke, at de forhindrer os i at foretage en klar vurdering her i Parlamentet af menneskerettighederne. Hr. Tannocks anmodning vedrører menneskerettighederne, og vi fejrede for få dage siden 50-årsdagen for menneskerettighedernes historie i Europa. Det er efter min mening ret indlysende, at denne anmodning er relevant, netop i denne mødeperiode, der er slutningen på et århundrede med krig, og som forhåbentlig er begyndelsen på et årtusinde med fred.

Formanden
Kære kolleger, vi kan ikke indlede en debat om dette spørgsmål. Hr. Corbetts indlæg var i virkeligheden et indlæg til proceduren, eftersom det satte spørgsmålstegn ved den uopsættelige karakter af det foreslåede underpunkt, og fru Muscardini svarede herpå. Nu vil vi sætte PPE-gruppens anmodning til afstemning.
(Forslaget forkastedes)
Vi går over til anmodningen vedrørende Genève-konventionens 50-års jubilæum.
Hvem tager ordet for at støtte denne anmodning?

Swoboda
Fru formand, jeg tror ikke, at vi skal forbigå denne anledning til dog at mindes denne årsdag, som er en meget vigtig årsdag for menneskehedens fremskridt. Vi har nået meget. Vi kunne se bort fra en debat, fordi vi allerede har opnået alt. Men da der stadig er meget at gøre i Europa og uden for Europa, bør vi i hvert fald udarbejde en klar stillingtagen til dette emne i Europa-Parlamentet.

Formanden
Hvem ønsker ordet imod?

Heaton-Harris
Fru formand, jeg har et punkt til forretningsordenen. Det var pænt af hr. Corbett at rejse punkterne i henhold til bilag III i forretningsordenen. I betragtning af, at dette er en 50-årsdag, kunne vi se på dette ved en hvilken som helst mødeperiode frem for ved denne særlige mødeperiode. Derfor kunne vi fremsætte et forslag til debat på et tidspunkt ude i fremtiden.

Formanden
Jeg sætter anmodningen fra de europæiske socialdemokraters gruppe til afstemning.
(Forslaget forkastedes)
Vi går nu over til anmodningen fra den liberale gruppe vedrørende Angola.
(Forslaget forkastedes) Eftersom intet af disse tre underpunkter kan tilføjes til punktet "Menneskerettigheder", foreslår jeg, at vi tilføjer spørgsmålet om fængsling af politiske fanger i Djibouti.
Kan De tilslutte Dem mit forslag?

Wurtz
Jeg er fuldstændig enig i Deres forslag, men jeg beklager, at det først fremkommer nu. Jeg kan forestille mig, at hr. Swoboda og hans venner ville have stemt anderledes for lidt siden i spørgsmålet om de politiske fanger i Djibouti, hvis de havde vidst, at dette punkt vedrørende Nicaragua kunne være på dagsordenen.
Jeg stiller derfor forslag om, at man tager afstemningen om fangerne i Djibouti om igen.

Formanden
Men dette punkt om fængselsforholdene for de politiske fanger i Djibouti overlevede, hr. Wurtz. Alt er som det skal være.
Jeg må holde mig til, hvad forsamlingen anmoder om. Jeg konstaterer, at intet af de tre underpunkter, der var foreslået som tilføjelser, har kunnet opretholdes. Jeg tager mig derfor den frihed at spørge Dem, om De er enig i at vi tilføjer Nicaragua som underpunkt. Det forekommer mig at være meget korrekt.
(Forslaget forkastedes) Fredag: ingen ændringer foreslået.
(Den således ændrede dagsorden godkendtes)

WTO's millenniumrunde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om WTO's millenniumrunde (Seattle, 30. november til 3. december 1999).
Jeg hilser hr. Pascal Lamys tilstedeværelse velkommen og giver ham straks ordet.

Lamy
Fru formand, konferencen i Seattle endte som en fiasko. Hvorfor? Jeg kan se to årsager hertil, som skyldes omstændighederne, og én principiel årsag. Omstændighederne kender De. Først og fremmest blev konferencen en fiasko på grund af manglende tid. Vi havde kun fredag eftermiddag tilbage, det vil sige for kort tid til, at man kunne nå frem til en konklusion inden for rimelig tid. Det kan forklares med selve konferencens forløb, idet der kun var mulighed for egentlige forhandlinger de to sidste dage. En anden årsag, som skyldes omstændighederne, er, at visse delegationer åbenlyst var ude af stand til at indlade sig på en egentlig forhandlingsproces om dagsordenen, og set ud fra det synspunkt må man spørge sig selv, om det var heldigt, at konferencens åbning faldt sammen med begyndelsen af valgkampen i USA. Det viste sig faktisk, at dette land nærmest var uforberedt på at bevæge sig i noget som helst spørgsmål, hvilket pr. definition gør det svært at få en forhandling til at lykkes.
Hvad det principielle angår, tror jeg, konferencens fiasko skal forklares med afstanden mellem Verdenshandelsorganisationens ambitioner og dens muligheder. WTO's procedurer har vist sig at passe dårligt til behovet for på én gang at integrere nye aktører, det vil sige et stigende antal udviklingslande, som forlanger at få plads ved bordet, og nye temaer, som går ud over vores traditionelle dagsordener. De kender disse nye temaer: miljø og sociale normer f. eks. I betragtning af antallet af aktører og temaer og den grundlæggende forskel mellem et vist antal deltagere var chancerne for en succes yderst spinkle.
Hvis vi et øjeblik opholder os ved denne principielle årsag, så tror jeg, man skal erkende, at WTO ikke fremover bør have ansvar for en forhandling om liberalisering mellem industrialiserede lande, og at kortgivningen denne gang er blevet ændret på to måder: For det første kan man ikke længere nøjes med at mindske toldsatser og andre hindringer for handlen. Man bliver nødt til at beskæftige sig med indvirkningen af denne liberalisering på de vigtigste parametre for vores udviklingsmodeller, grundlæggende rettigheder for arbejdstagere, miljø- og sundhedsbeskyttelse, kulturel mangfoldighed, landbrugets multifunktionalitet og miljøkvaliteten. Og desuden er det ikke muligt at afgrænse forhandlingen til nogle få aktører, Unionen og dens venner, USA og Cairns-gruppen. I Seattle blev man nødt til, i højere grad end tidligere, at regne med de store partnere i den tredje verden, Indien, Brasilien, Sydafrika, Ægypten, med tigerøkonomierne, i særdeleshed i Sydøstasien, og også med vores partnere i AVS. I morgen bliver vi sandsynligvis nødt til også at regne med Kina. Kombinationen af nye temaer og nye intervenerende parter åbner meget rige perspektiver for fremgang i retning af en kontrolleret globalisering, men vanskeligheden ved et sådant foretagende springer naturligvis i øjnene.
For så vidt angår temaerne, havde Unionen forberedt sig godt forud for Seattle og gjort sig til talsmand for en bred dagsorden, som kunne imødekomme forventningerne fra det civile samfund, som Parlamentet her, som folkevalgt instans og legitim repræsentant for dette samfund, havde gjort sig til advokat for. Når det gælder udvidelsen af forhandlingerne til at omfatte samtlige partnere, herunder udviklingslandene, tog Den Europæiske Union også det initiativ at åbne konferencen med et tilbud om at sikre de mindst udviklede lande omfattende toldfri adgang til de industrialiserede landes markeder. Det lykkedes at få først Japan og siden måske USA og Canada til at bakke op om dette initiativ. Men lad os nu ikke stikke os selv blår i øjnene, men derimod holde dem godt åbne. Det, som udviklingslandene med de mellemhøje indkomster og tigerøkonomierne vil forlange til gengæld for at tilslutte sig vores socialt orienterede dagsorden, miljø, sundhed, arbejdstageres rettigheder, er lige netop væsentlige forbedringer i deres adgang til vores markeder. Og Seattle viste, at vi endnu mangler at overbevise disse lande om, at det der optager os, det der optager Dem, er andet og mere end reflekser til forsvar for en komfort, der ofte af dem opfattes som et privilegium.
Et par ord om Den Europæiske Unions strategi i Seattle. Fælleskabet fungerer godt som brobygger mellem de industrialiserede landes positioner og udviklingslandene. Det viste vi i Seattle, hvor vi var velforberedte, både hvad angår indholdet og på det politiske plan, og hvor vi nød godt af en efter min mening værdifuld støtte fra både Rådet og Parlamentet. Vi blev ved med at stå sammen, men var samtidig åbne. Ind imellem gik vi på kompromis, hvor vi skønnede det nødvendigt for at få forhandlingerne til at skride fremad. Det var f. eks. tilfældet med den bioteknologiske gruppe, som jeg på et tidspunkt anså det for nyttigt at acceptere. Dette har givet anledning til voldsom kritik fra visse medlemsstaters side, foruden fra visse parlamentsmedlemmer. Jeg påtager mig ansvaret for den risiko,
vi på det tidspunkt løb, al den stund Den Europæiske Union var den eneste delegation, der pressede på for en ambitiøs dagsorden på miljøområdet. Jeg er stadig overbevist om, at en bioteknologisk gruppe, der arbejder på grundlag af analyser af kendsgerningerne og ikke er afhængig af forhandling, ville have været en lille pris at betale for at få accept af ganske betragtelige miljømæssige målsætninger.
Vi har også gjort os store anstrengelser, når det gælder om at informere og inddrage i processen, for på denne måde at omsætte de hensigtserklæringer til handlinger, som jeg havde givet udtryk for over for Dem under parlamentshøringerne i september. Der deltog en delegation af repræsentanter for Parlamentet i vores EU-delegation. Vi var til stadighed i kontakt med hinanden, så vi kunne udveksle oplysninger og synspunkter, hvilket viste sig at være yderst vigtigt for mig som forhandler. Denne positive erfaring bestyrker mig i min overbevisning om, at vi skal blive ved med at inddrage Europa-Parlamentet tættere i formuleringen af den fælles handelspolitik.
For at opnå større gennemsigtighed har vi også for første gang integreret en gruppe rådgivere, repræsenterende arbejdsmarkedets parter, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og visse ngo'er. Gennem dem har vi opretholdt kontakten med det civile samfund og de økonomiske og sociale interessegrupper. Der blev organiseret daglige orienteringer for de økonomiske organisationer og de ngo'er, der er akkrediteret hos WTO.
Alt i alt kommer vi tilbage fra Seattle med en følelse af at have gjort meget for at få denne konference til at lykkes. Det er nu op til os at videreføre det arbejde, der er påbegyndt. I hvilken retning, og hvad skal der gøres nu?
Kommissionen er stadig af den opfattelse, at vi først og fremmest skal arbejde for at lancere en ny runde på grundlag af en bred dagsorden.Vi er imidlertid nødt til nu at optræde med en vis forsigtighed. Endnu et mislykket forsøg ville selvsagt være en katastrofe.
Tidspunktet for at relancere en forhandlingsrunde ligger i dag stadig hen i det uvisse. Man skal vide, at utilfredsheden blandt udviklingslandene er reel, og at ethvert forsøg på at sætte skub i processen igen nødvendigvis må have som forudsætning, at man udbedrer skaderne på dette område, hvilket vil tage noget tid.
Hvilke valgmuligheder har vi? Jeg kan få øje på tre. Første scenarie består i hurtigt at indkalde til en ny ministerkonference. Ifølge fortalerne for dette scenarie er der trods alt sket væsentlige fremskridt i Seattle, f.eks. for så vidt angår spørgsmålene om markedsadgang, handelslettelser eller tjenesteydelser. Set fra denne synsvinkel skal man hurtigt gå i gang med forhandling om de emner, som der ikke blev opnået enighed om i Seattle, såsom landbrug, antidumping og grundlæggende sociale normer.
USA's præsident har netop udtalt, at runden kan genoptages hurtigt. På det bilaterale topmøde, hvor vi mødes i denne uge, får vi mulighed for at verificere, om dette er et tegn på fleksibilitet, eller om der alene er tale om en gentagelse af velkendte amerikanske synspunkter om en runde, der er begrænset til at behandle adgangen til markedet.
Det andet scenarie er lidt mere dystert. Det opererer ud fra den hypotese, at USA under ingen omstændigheder vil ændre holdning, så længe valgkampen står på. Hvis det skulle vise sig at være tilfældet, vil der ikke ske fremskridt før 2001. Konsekvenserne af dette scenarie er foruroligende. Ikke blot ville vi miste kostbar tid, det ville også betyde, at manglende fleksibilitet hos bare én partner er nok til at lamme hele det multilaterale system.
Der er et tredje scenarie, som jeg vil kalde en mellemform. Hvis man ikke vil vente 18 måneder med at genoptage forhandlingen, så lad os allerede nu forsøge at få tingene til at skride frem skridt for skridt. En overgangspakke kunne hjælpe til med at genoprette tilliden til systemet og skabe vilkår, der er befordrende for lanceringen af en ny runde så tidligt som muligt. Man skulle så fortsætte de forberedelser, der står på i Genève, især vores skabelse af alliancer til støtte for bredere forhandlinger.
Angående det principielle kunne man overveje følgende skridt. For det første en institutionel reform af WTO. Længe før Seattle havde vi fremsat detaljerede forslag om gennemsigtighed i WTO's aktiviteter. Vi skal gå endnu længere og mere præcist fastlægge årsagerne til de praktiske vanskeligheder, som sinkede arbejdet i Seattle, så vi kan foreslå konkrete løsninger med begrebsparret effektivitet/gennemsigtighed som omdrejningspunkt.
For så vidt angår gennemsigtigheden, er det indlysende, at beslutningstagningen og forhandlingerne må legitimeres på en klarere og mere sammenhængende måde. Hvad angår effektiviteten, må organiseringen af arbejdet, procedurerne, organerne og ministerkonferencerne revideres med henblik på at føre til konkrete resultater.
Et af de forslag, som de medlemmer af Europa-Parlamentet, der var til stede i Seattle, fremførte, og som i sidste uge blev genfremsat af et antal medlemsstater, var at indkalde en parlamentarisk forsamling. Jeg finder denne idé besnærende, for den ville gøre det muligt at styrke den demokratiske kontrol med arbejdet i WTO.
Tredje element af principiel art: udviklingslandene. De tilhører dem, der er mest skuffede og mest berørte af de manglende resultater. En fornyet start på processen for at få en ny runde, må udtrykkeligt indebære et stort fremskridt for dem, hvis vi vil have dem til at støtte os. En af måderne at opnå denne støtte på kunne være at opretholde vores tilbud til de mindst udviklede lande og i fællesskab overveje sammenhængen mellem, hvad WTO foretager sig, og hvad de øvrige internationale institutioner foretager sig for på den måde at sikre, at liberaliseringen af handlen giver sig udslag i en bæredygtig udvikling for samtlige udviklingslande, begyndende med de allermest fattige befolkninger.
Disse få mellemformer, som jeg her har skitseret, ville give os mulighed for at holde liv i processen og være rede til, når tiden er inde, at genoptage arbejdet for en komplet runde. Vi er altså nødt til at kombinere to fremgangsmåder, den ene vedrørende det principielle, idet vi forsøger at opbygge alliancer og fastholde støtten til en runde med bred tilgang, og den anden vedrørende formen, det institutionelle plan og procedurerne for at få alt det på plads, som vi får brug for undervejs i de kommende forhandlinger.
Det er den retning, vi skal arbejde i, hvis ellers Rådet og Parlamentet er enige.
(Kraftigt bifald)

Schwaiger
Hr. formand, hr. kommissær, intet resultat er bedre end et dårligt resultat. Det er også for vores vedkommende den konklusion, som vi kan drage af de resultatløse forhandlinger i Seattle. Må jeg takke Dem, hr. kommissær Lamy, og hele Kommissionens delegation for den gode forberedelse og den brillante forhandlingsledelse. Kommissionens dynamiske handlen i tæt samarbejde med delegationen fra Europa-Parlamentet har vist, at Kommissionen med sin omfattende forhandlingsstrategi havde fastlagt retningslinjerne for en mulig succes.
Den dårlige forberedelse fra WTO's side, men også USA's og andre landes taktik, gjorde det ikke muligt at nå frem til en succesfuld afslutning. Vi tager også med tilfredshed imod Deres endnu en gang udtalte støtte til den af os krævede parlamentariske WTO-forsamling, men håber samtidig, at De støtter os rent praktisk over for WTO og dens ansvarlige, når den skal gennemføres. I den forbindelse burde samarbejdet mellem Den Europæiske Union, Nordamerika, Mercosur, ASEAN und AVS gøre det muligt, at denne parlamentariske forsamling bliver organiseret på en effektiv måde, og at det regionale element i den sammenhæng kan spille en vigtig rolle for en større effektivitet. Hvad skal der så gøres i de kommende måneder og måske det kommende år?
Vi mener også, at vi skal beholde den globale forhandlingsstrategi og endda udbygge den i de kommende måneder. Vi skal indlede og fortsætte en tæt dialog med alle de lande, der stadig står langt fra vores standpunkt, også grænselandene og udviklingslandene. Mulighederne for at overbevise disse lande burde være så meget større, hvis vi forbliver kohærente. Der skal i den forbindelse fokuseres på følgende kerneområder inden for handel med varer og tjenesteydelser: yderligere toldreduktioner og nedbrydning af ikke tarifmæssige handelshindringer, investeringer, konkurrence og tjenesteydelser, intellektuel ejendom, offentlige licitationer, elektronisk handel.
De præger den videre liberalisering af handlen og skaber fordele for de fleste af vores forhandlingspartnere. Desuden haster det med at få gennemført WTO-reformen. For det andet skal den europæiske miljø- og sundhedspolitik, minimumsstandarden på det sociale område og udviklingspolitikken i den forbindelse bevare deres betydning. For det tredje skal der ved de kommende landbrugsforhandlinger fokuseres på den europæiske landbrugsmodels multifunktionalitet, nemlig yderligere udvikling af landområder, fremstilling af landbrugsprodukter af høj kvalitet, miljø også med henblik på artikel 20 i WTO-aftalerne om landbrug.
I de indledende forhandlinger med Kina bør vi koncentrere os om vores egne interesser, som til dels også strider imod USA's interesser. Sænkning af de høje kinesiske toptoldsatser, beskyttelse af intellektuel ejendom og investeringslempelser er vigtige elementer i den forbindelse. Den fortsatte markedsåbning for de mindst udviklede lande - og det skal vi overveje i fællesskab - bør ved forhandlingerne om den nye AVS-konvention - jeg ved ikke, om det kan lade sig gøre ensidigt - i al fald gennemføres meget snart. Disse lande bør bevilges 8-10-årige undtagelser, så de langsomt kan nærme sig WTO's regelsæt uden at forsømme deres bæredygtige udvikling.

Seguro
Hr. formand, hr. kommissær, vi har med opmærksomhed lyttet til Deres indlæg om mødet i Seattle, og vi har påskønnet Deres troskab over for forpligtelser, som De påtog Dem under vores debat her i Europa-Parlamentet i november, hvor denne sag var på dagsordenen.
Som De imidlertid har nævnt, kom der ikke nogen aftale ud af mødet i Seattle, og problemerne består. De består, og for os socialdemokrater drejer det sig ikke kun om den fiasko, der ligger i, at der ikke blev nogen aftale. Det drejer sig derimod om, at vi må konstatere, at handelssamkvemmet er øget som følge af Uruguay-runden, men at det desværre også gælder forskellen mellem de udviklede lande og udviklingslandene. For dem, der som vi socialdemokrater ser handel som et redskab til at skabe et mere harmonisk samfund og større velfærd, er denne situation kilde til bekymring. Derfor er vores synspunkter stadig gyldige, hvad angår såvel aftalens indhold som dens strategi og natur. Med hensyn til indholdet er det på sin plads at gentage, at vi stadig kæmper for miljø, forbrugerbeskyttelse, sociale rettigheder, menneskerettigheder, kulturel mangfoldighed og landbrugets multifunktionelle rolle. Ikke ud fra en smuk markedsprotektionistisk strategi, men for det verdenssamfund, som vi skimter i det fjerne.
Hvad strategien angår, ønsker vi, at Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet sætter deres anstrengelser ind samlet og i samme retning. Jeg mener, at det er vigtigt, således som jeg også kan udlede det af Deres ord, at vi ikke bliver fuldstændig afhængige af USA, men også på handelsområdet kan søge nye samarbejdspartnere i andre regionale blokke og andre handelsmagter i verden.
Med hensyn til aftalens natur er det ganske vist sådan, at vi alle ønskede en aftale, men at en fiasko jo er bedre end en aftale med et dårligt resultat. Derfor insisterer vi på, at der skal indgås en samlet aftale og ikke aftaler sektor for sektor, sådan som USA endnu en gang har tænkt sig. Vi mener ikke, at markedet løser alle problemer, men heller ikke, at markedet er skyld i alt ondt. Markedet er afgørende for skabelse af velstand, og det er i dét perspektiv, at vi her fremlægger yderligere fem punkter.
For det første en anden dagsorden for Genève, og ikke kun "resterne" fra Marrakech.
For det andet skal en fælles strategi for EU fastholdes, herunder ønsket om flere samarbejdspartnere.
For det tredje større gennemsigtighed og legitimitet i beslutningerne, af hvilken grund vi støtter forslaget om et parlamentarisk organ, der kan udøve demokratisk kontrol.
For det fjerde skal de europæiske institutioner forstå, hvorfor nog'erne var til stede i Seattle, og ikke mindst skal Europa-Parlamentet finde frem til sammenhænge, hvor der kan diskuteres og debateres, og hvor der kan fremlægges idéer, således at vi kan blive talsmænd for den offentlighed, der gør sig de samme bekymringer, som vi.
Til sidst, hr. formand, vil jeg gerne sige, at vi støtter den institutionelle reform, der betyder, at udviklingslandene får større indflydelse på WTO's beslutningsproces.

Clegg
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Lamy for hans interessante og nyttige bemærkninger her til formiddag og på ELDR-gruppens vegne gentage vores taknemlighed over for ham og hans personale for det tætte samarbejde, som vi havde held til at etablere i Seattle.
Jeg vil, hvis jeg må, blot komme med én generel bemærkning. Der er siden Seattle-mødet blevet sagt en masse om de proceduremæssige og organisatoriske mangler ved WTO. Mens alle forslag om forbedring af WTO-procedurerne naturligvis er velkomne, er der fare for, at vi kunne begynde at opfinde den dybe tallerken på ny. WTO er en mellemstatslig organisation med over 130 medlemmer, så den vil pr. definition forblive et noget tungt beslutningsforum. Det er desværre uundgåeligt, når man opererer med organisationer af denne størrelse.
I vores fokuseren på proceduremæssige og organisatoriske spørgsmål bør vi ikke være blinde over for den enkle kendsgerning, at de proceduremæssige fejl ved systemet kunne have været overvundet, hvis den politiske vilje havde været til stede i Seattle, især fra den amerikanske regerings side.
Således forbliver vores primære opgave en politisk og ikke en teknisk opgave, nemlig at sætte fornyet gang i samfundssagen for en yderligere liberalisering af handlen, ikke kun fordi det er til gavn for europæiske virksomheder og forbrugere, men navnlig fordi åben handel udgør den eneste levedygtige løsning af fattigdomsproblemerne i udviklingslandene på langt sigt. Derfor håber ELDR-gruppen, at Kommissionen, Rådet og Parlamentet vil indlede et proaktivt forsøg på at sætte fornyet gang i den politiske sag for en yderligere liberalisering af handlen i al almindelighed og for en ny omfattende runde frem for navnlig en mellemrunde.
Det topmøde mellem EU og USA, der finder sted i overmorgen, er netop det rigtige sted at begynde, eftersom det er USA, der har vist sig at være mest bagstræberisk politisk set i de seneste uger og måneder. Behovet for et politisk lederskab fra EU's side, som i rigt mål blev stillet til skue i Seattle, i internationale handelsspørgsmål, er nu mere akut end nogensinde. Selvom det er væsentligt at fokusere på proceduremæssige detaljer, vil ingen mål af organisatoriske forbedringer kunne opveje det største tab i Seattle, nemlig tabet af politisk overbevisning, når det gælder en åben, multilateral og regelbaseret liberalisering af handlen.

Lannoye
Hr. formand, jeg vil starte med allerførst at takke Kommissionen og i særdeleshed kommissær Lamy for den måde, hvorpå han inddrog parlamentsdelegationen i arbejdet. Jeg mener, det var første gang det skete, og det viste sig bestemt at være positivt for alle.
Det udelukker ikke, at der eksisterer afvigende syn på tingene. Jeg synes især, at forslaget om arbejdsgruppen "bioteknologi" ikke var godt, men det ville jo virkelig være monotont, hvis man altid var enige.
Derudover er det vigtigt, at man gransker lidt i årsagerne til fiaskoen. Der er blevet nævnt nogle her, og de forekommer mig at være rigtige. Jeg vil tilføje én til: Jeg tror ikke længere, at udviklingslandene kan acceptere at blive behandlet, som de er blevet behandlet indtil nu. At man, når forhandlingen er afsluttet, skal se på, at repræsentanterne for de mest industrialiserede lande samles i et konferencerum, mens de andre kan vente i forværelset på at skulle underskrive en fiks og færdig tekst, synes jeg er en uacceptabel fremgangsmåde, og jeg tror, der er mange her, som vil være enige med mig.
Vi må altså revidere måden, der bliver forhandlet på. Vi skal også revidere en hel række elementer, som har med WTO at gøre. Jeg tænker her især på, at ud over problemerne med beslutnings- og forhandlingsmekanismerne trænger WTO's grundprincipper også til et "ansigtsløft". Lad os nu ikke glemme, at de første GATT-forhandlinger fandt sted helt tilbage i begyndelsen af 1940'erne, efter Anden Verdenskrig, og at man dengang stadig var traumatiseret af den store krise i 1929 og i 1930'erne, og at der skulle drives klapjagt på den forfrosne og farlige protektionisme.
Her 50 år senere er jeg af den mening, at prioriteterne ikke længere er de samme. Jeg tror, vi bliver nødt til at se nøjere på dette, og især stille os selv det spørgsmål, om en generelt udbredt frihandel er forenelig med staternes, og i særdeleshed Den Europæiske Unions muligheder for at imødekomme andre fordringer, hvoraf den vigtigste efter min mening er fordringen om varig udvikling i verden. Imidlertid er et antal af WTO's mekanismer og principper i modstrid med denne målsætning om varig udvikling, i såvel social som økologisk henseende. Jeg tror, man skal tage mod til sig - nu hvor vi har tid til det - og seriøst analysere disse mekanismer og fremsætte forslag, idet vi prioriterer en dialog med udviklingslandene.
Det forekommer mig, at Den Europæiske Union holder meget af dialogen med USA. Det er jeg bestemt ikke modstander af, men jeg tror, at hvis man giver denne dialog med USA forrang for andre, så risikerer man også, at det giver bagslag, når vi på et senere tidspunkt vil diskutere med udviklingslandene, og i særdeleshed med AVS-landene. Jeg tror, vi bliver nødt til at se nærmere på dette og tage disse landes legitime krav mere alvorligt.

Wurtz
Hr. formand, efter fiaskoen i Seattle er problemerne der stadig, men intet er længere som før. Vores første opgave er derfor at opstille en klar diagnose af, hvad der lige er sket, så vi kan påtage os vores ansvar med åbne øjne.
Jeg har hørt den analyse, hr. Lamy har udarbejdet, lad os sige indefra i institutionen. Jeg vil gerne bidrage med et synspunkt udefra. I Seattle havde jeg i mange timer lejlighed til at diskutere med kvinder og mænd fra det civile samfund - som man siger - som var kommet fra alle verdenshjørner. Jeg havde også mulighed for at tale med nogle af de mest fremtrædende organisatorer af dette fremmøde. De forstod naturligvis betydningen af den anerkendelse og den støtte, som de nyder godt af fra hele verden: De var derfor lidenskabelige og resolutte, men på ingen måde voldelige, populistiske eller nationalistiske, sådan som visse iagttagere har følt sig foranlediget til at karikere dem.
De var velinformerede, reflekterede, voksne. De ønskede at blive inddraget i beslutningerne som ansvarlige borgere, i stedet for at blive behandlet som passive forbrugere. Det, de afviste, var ikke åbningen af verden, men den globaliserede merkantilisme. De var meget langt fra at identificere sig med deres egne landes talsmænd i den verdensomspændende økonomiske krig, tværtimod hudflettede de i fællesskab de multinationale selskabers kapitalisme, den vanvittige rentabilitet, kommercialiseringen af naturen i en grad, så man endda patenterer det levende liv, udjævningen af kulturerne, og forøgelsen af ulighederne praktisk taget overalt og specielt mellem Nord og Syd. Deres ønske var simpelthen at civilisere den moderne verden og humanisere globaliseringen. "People before benefits" lød ét af deres foretrukne slogans.
Vi må lytte til dem, var den kloge kommentar fra hr. Somavia, den nuværende generaldirektør for Den Internationale Arbejdsorganisation, som for fire år siden var ildsjælen bag den internationale konference i København, hvor alle verdens statsoverhoveder forpligtede sig til at reducere fattigdommen til det halve inden 2015. At lytte til dem, det er énsbetydende med at lave WTO radikalt om. Et sådant projekt må efter min mening starte med WTO's nuværende rammer: Disse rammer er kun tilsyneladende universelle, men i realiteten bygger de på ulighed, som min ven Lannoye så udmærket har beskrevet det. Det vedrører ligeledes WTO's nuværende missioner, som sætter erobringen af markedsandele over alt andet, herunder forpligtelser, som det internationale samfund har indgået på det sociale område, i forhold til miljøet og sundheden, samt i forhold til udviklingen af Syden. At lave WTO om, det får også følger for den nuværende måde at fungere på, som fortsat bygger på topmøde-diplomati og hemmelighedskræmmeri, når borgerne pludselig blander sig i verdens gang.
Derfor, hr. formand, gør jeg mig til fortaler for et virkeligt autentisk stykke arbejde med kritisk at evaluere de erfaringer, vi har bag os, efterfulgt af en fase, hvor Unionen spiller en offensiv rolle i forsøget på at få demokratiseret organisationen, åbne den imod de civile samfund og gøre den virkelig universel og få den en gang for alle til at overskride kløften mellem handelsinteresser og fordringer om solidarisk og varig udvikling. Dét ville være en smuk ambition for den spæde udenrigs- og sikkerhedspolitik i Europa.

Berthu
Hr. formand, hr. kommissær, fiaskoen for forhandlingerne i Seattle er en sejr for alle dem, som afviser frihandelspolitikken, alle dem, der nægter at reducere menneskelig virksomhed og mennesket selv til en ren og skær vare.
Her i salen havde gruppen Nationernes Europe undsagt den manglende forberedelse til denne konference, den manglende objektive statusopgørelse over gennemførelsen af Uruguay-runden, det fordækte forsøg på på én gang at genindføre den multilaterale investeringsaftale og en målsætning om accellereret liberalisering, uden at anerkende de regionale præferenceområders status.
Demonstranterne i Seattle gjorde en ende på denne skejen ud. De standsede en konference, som jordens mægtige havde forberedt hovedsagelig for egen vindings skyld, og de opnåede derved præcis det moratorium, som min gruppe havde efterlyst. Det glæder vi os over, men vi må nu udnytte dette moratorium til at forberede os bedre på kommende forhandlinger.
Allerførst, til proceduren ønsker vi, at der i Europa-Parlamentet og i Rådet, igangsættes reelle overvejelser om den demokratiske kontrol med Kommissionen under den slags internationale forhandlinger. Vi kan ikke glemme, at hr. Lamy, i en redegørelse fra Kommissionen, som ikke var godkendt af Rådet, foreslog en arbejdsgruppe om bioteknologier, som risikerede at genindføre disse i forhandlingerne, sådan som amerikanerne ønskede, men som vi afviste.
Kommissæren forklarede for lidt siden og i sidste uge i Europa-Parlamentets Landbrugsudvalg, at han med denne indrømmelse ville opnå langt mere til gengæld. Denne erklæring er vi absolut ikke tilfredse med, og efter vores mening er det eneste, han opnår, at gøre sin fejl endnu værre, for vi mener jo præcis, at dette punkt slet ikke var til forhandling. Lykkeligvis endte det med en fiasko i Seattle, ellers ved vi ikke, hvor man ville have bragt os hen.
Sin gamle vane tro tror Kommissionen sig højt hævet over Rådet og søger at gøre, hvad den vil. Det må der laves om på. Der skal laves om på det, så meget mere som Kommissionen havde fået et bredt forhandlingsmandat vedrørende dagsordenen, omfattende spørgsmål som investeringer og tjenesteydelser, som normalt henhører under medlemsstaternes kompetence. Efter vores opfattelse må også dette punkt undergå en alvorlig afklaring i fremtiden, for det kunne have udartet sig til et endeligt forhandlingsmandat, som kunne have formindsket eller fjernet de nationale parlamenters beføjelser. I de fremtidige forhandlinger skal man tværtimod indarbejde en langt strengere parallel kontrol fra både de nationale parlamenter og fra Europa-Parlamentet. Vi må således reformere kontrollen med Kommissionen, men vi skal også udnytte den udsættelse, vi har fået, til at opgøre en egentlig objektiv status over Uruguay-runden.
Ikke mindst skal vi for fremtiden revidere måden Verdenshandelsorganisationen fungerer på med henblik på at knæsætte det grundlæggende princip, at det alene er befolkningerne selv, der bestemmer, at det står dem frit at vælge deres måde at leve og udtrykke deres præferencer på. Og endelig, at de multinationale virksomheder må indrette sig efter befolkningernes viljer og ikke omvendt.

Della Vedova
Hr. formand, hvis fiaskoen i Seattle virkelig skulle føre til en standsning eller forsinkelse af de handelsmæssige integrationsprocesser på verdensplan, ville det være en ulykke. Det ville være en ulykke for producenterne og arbejdstagerne i de svageste lande og ikke - som det er blevet sagt - for de multinationale selskaber, der under alle omstændigheder ville finde en måde at øge deres industrielle og handelsmæssige indflydelse på overalt i verden, sådan som de altid har gjort. Det ville være en ulykke for forbrugerne i de europæiske lande, især for de svageste forbrugere, som ville blive frustrede i deres ønske om at råde over en lang række valg mellem produkter fra hele verden til priser, der er lavere end priserne på de nationale markeder. Og det ville være en ulykke for miljøet, eftersom de fattige lande, hvis produkter ikke ville kunne komme ind på de europæiske og amerikanske markeder, ville fortsætte med at udnytte naturens ressourcer.
Hr. kommissær, Seattle var hverken en fiasko på grund af WTO's utilstrækkelighed eller på grund af USA's valgkampagne, selvom denne bidrog til fiaskoen. Seattle var en fiasko, fordi de vigtigste landes politiske ønske var at bremse den internationale handel i stedet for at fremme den. Europa medvirkede til dette, hr. kommissær, ved at overfylde dagsordenen med emner, som ikke specifikt havde noget at gøre med den internationale handel, og som gav et alibi til dem, der havde interesse i at få sat farten ned på verdensmarkedernes integrationsproces. Og jeg gentager, at dette bestemt ikke var i hverken de europæiske forbrugeres eller de indiske og pakistanske arbejdstageres interesse.
Hr. formand, hr. kommissær, jeg mener, at Europa med sin århundredgamle tradition for markedsøkonomi, frihandel og økonomisk frihed - som er frihed uden adjektiver - bør slå fast, at målsætningen om handelsfrihed og en integration af markederne er en målsætning i sig selv, som vi og alle de andre lande skal nå. Lad os overlade de andre emner til dem, der er kompetente på disse områder!

Elles
Hr. formand, jeg er ikke enig med de talere, der hævdede, at Kommissionen skadede os som forhandler for så vidt angår den Europæiske Union. Tværtimod vil jeg støtte dem, der har sagt, at de ikke blot ledede en sammenhængende delegation, men at de praktiske arrangementer for os - den største parlamentsdelegation, der nogen sinde har deltaget i internationale handelsforhandlinger - var til gavn for os alle.
Det ser ud, som om vi må vente til det nye årtusinde med at få en millenniumsrunde. Var det en sejr, en katastrofe eller et uventet, velkomment omslag, vi oplevede i Seattle? Folk har ret, når de siger, at proceduren burde have været bedre. Vi har brug for en bedre beslutningstagning. Vi har brug for hurtigere mæglingsprocedurer. Men det var substansen, der var problemet: En overlæsning af en traditionel handelsdagsorden med ikkehandelsmæssige spørgsmål. Globaliseringen har ført til, at en række spørgsmål, der berører landenes suverænitet, er blevet medtaget på dagsordenen. Præsident Clintons opfordring om håndhævelse af handelsarbejdsnormer for udviklingslandene og andre steder i verden var dødsklokken for disse forhandlinger.
Men ved en sammenkædning af disse to - procedure og substans - bifalder jeg kommissærens støtte til et parlamentsorgan af en slags. Det vil ikke blot hjælpe WTO's demokratiske ansvarlighed og hjælpe med til at sørge for en løbende kontaktflade med ikkestatslige organisationer, men også hjælpe til en gradvis udvikling af de emner af ikkehandelsmæssig interesse, der er med på dagsordenen. Det er trods alt emner af interesse for valgte repræsentanter. I den henseende er det et uventet, velkomment omslag.
Men lad os ikke have nogen illusioner. Den amerikanske regering vil ikke ændre sin holdning inden valget. Ikke desto mindre havde vi nogle udmærkede forhandlinger med amerikanske lovgivere, da vi var i Seattle. Jeg vil bede Kommissionen om at hjælpe os med at udvikle vores kontakter om drøftelse af konkrete spørgsmål såsom landbrug i den mellemliggende periode, således at vi kan bistå denne umiddelbare løsning. Jeg er overbevist om, at de er villige til at have en dialog med os om en række konkrete spørgsmål. Måske kan en dialog mellem lovgivere på tværs af Atlanten hjælpe inden for dette område.

McNally
Hr. formand, jeg mener, at medlemmerne bør erkende, hvilken fremragende forhandler vi havde i Pascal Lamy. Blandt dem, der deltog i drøftelserne, var han langt den mest behændige, og den, der syntes at udvise størst udholdenhed. Det er vigtigt at anerkende.
Drøftelserne i Seattle var måske mere komplekse, end man kunne have forventet. De var helt bestemt overambitiøse, og det burde have været forudset. Der var en ret så absurd koncentration af frister, navnlig eftersom noget af tiden gik til spilde som følge af uvedkommende hændelser. Der var en hysterisk presseinteresse, og ikke i det, der foregik under drøftelserne, men i det, der foregik i gaderne, hvilket hovedsagelig kunne tilskrives total ubehjælpsomhed fra det lokale politis side.
Det var komplekst på grund af det blotte antal deltagere - ikke blot fra de berørte lande, men fra ngo'er, lobbyister, nationale regeringsdelegationer og andre. Emnerne var i sig selv komplekse. Dette var ikke et pokerspil, det var et komplekst spil skak med helt berettigede, men indbyrdes modstridende krav, der kom på bordet.
Den Europæiske Union var faktisk meget godt placeret. I de år, vi har eksisteret, har vi haft held til at placere miljø- og sociale regler side om side med handelsregler. Det kan gøres i internationale drøftelser. Det er ikke nemt, men det er væsentligt, og vi er godt placeret, fordi vi i begrænset udstrækning har kunnet gøre dette.
Vi var godt placeret på grund af vores forbindelser med AVS-landene, selvom der var et spørgsmål omkring deres fritagelse, som kastede en skygge over drøftelserne, og fordi vi altid har haft et godt samarbejde med ngo'er.
Vi var godt placeret ved at have en stor parlamentsdelegation. Jeg er glad for, at vores socialdemokratiske ændringsforslag om en parlamentsforsamling blev taget op globalt.
Hvad landbrugsspørgsmålet angår, nægtede USA og andre lande at forstå, selvom det er et meget enkelt begreb, de multifunktionelle årsager til vores fælles landbrugspolitik. De nægter at indrømme, at de støtter deres landbrug på en langt mindre gennemsigtig måde, end vi gør.
Hvad miljøspørgsmålene angår, er og bør disse ikke blot være noget, der optager de rige lande, men de blev fremstillet som sådan, og der er en masse arbejde at gøre med at få disse spørgsmål fremstillet på en sådan måde, at de ikke bliver anset for at være protektionisme.
Hr. Lamy siger, at den bioteknologiske gruppe var en undersøgelsesgruppe, men det var den udbredte opfattelse, at den ville forstyrre etableringen af bio-sikkerhedsprotokollen, og det er der kolleger, der vil sige mere om.
Dyrevelfærd blev af de fattige lande opfattet som en rigmandsinteresse, som for nogen af dem var næsten uartig i lyset af alle de sultende mennesker. Det er igen noget, som vi må arbejde med, og det samme gælder kernearbejdsnormer. Det er vigtigt, at WTO genopstår i en reformeret udgave. Alternativet er, at USA indgår bilaterale aftaler fra en styrkeposition med de fattigere lande i verden. Det er ikke noget, vi ønsker. Vi i Parlamentet må følge dette spørgsmål sammen med hr. Lamy og andre kommissærer, indtil vi får noget, som er passende for den tidsalder, vi bevæger os ind i.

Olsson
Hr. formand, hr. kommissær, EU udførte et godt arbejde i Seattle. Vi havde et godt samarbejde, hvilket jeg takker for. Problemet er, at WTO grundlæggende mangler folkelig opbakning, og ulandene føler sig udenfor, selvom de er med. Derfor tror jeg, at det var meget vigtigt, at vi blev enige om at skabe folkelig indflydelse gennem et parlamentarisk forum og at kræve større åbenhed.
Jeg tror imidlertid ikke, at vi skal "græde over spildt mælk", som vi siger i Sverige, over fiaskoen i Seattle. I stedet for skal vi bruge tiden til at tænke fremad. Vi er opmærksomme på problemerne, og vi har også, synes jeg, set visse muligheder. Til forskel fra McNally fornemmer jeg snarere en lille åbning fra amerikansk side, ikke mindst hvad angår landbrug. USA har tredoblet sin landbrugsstøtte siden de sidst vedtog en farm bill, og de anerkender, hvis ikke multifunktionaliteten, så i hvert fald store dele af dens indhold, hvilket efter min mening er positivt.
Som en forholdsvis liberal, måske meget liberal, europæisk landbrugspolitiker vil jeg sige, at vi nok selv inden for EU bør overveje, hvordan vi kan ændre den fælles landbrugspolitik, Agenda 2000, efter Agenda 2000, og hvordan vi kan fjerne handelsforvridende støtte. Det ville være godt at drøfte med ulandene, fordi de er meget afhængige af deres råvareeksport. Det ville også være godt for andre eksportører. Faktisk vil et udvidet EU, som vi håber nærmer sig med stormskridt, blive endnu mere afhængigt af at kunne eksportere landbrugsprodukter. På netop det plan tror jeg, at disse forhandlinger og de overvejelser, som vi gør os, vil være meget nyttige. Jeg mener, at der er gode muligheder for at komme videre.

Lucas
Hr. formand, kommissær Lamy og andre har beskrevet Seattle-mødet som en fiasko, men jeg mener stadig, at Seattle-mødet, hvis navnlig EU og USA drager ved lære af de sidste par uger, kan gå over i historien ikke som en fiasko, men som det tidspunkt, hvor verdens ledere endelig erkendte, at de har brug for en helt anden tilgang til international handel.
For det første må de lære, at de rige lande ikke længere kan opnå noget, uden selv også at gøre en indsats. Hvis de med rette ønsker at forbinde sociale og miljømæssige interesser med handel, vil de både skulle bevise, at deres motiver ikke er protektionistiske og levere betydelige fordele til udviklingslandene til gengæld. Disse fordele kunne omfatte toldfri adgang for alle varer fra de fattigste lande, afskaffelsen af tariffer under spidsbelastning og aftaler om at standse eksportdumping.
For det andet er det klart, at handelsaftaler ikke længere kan sammenstrikkes i al hemmelighed mellem de mest magtfulde WTO-medlemmer. Udviklingslandene har udvist en ny beslutsomhed til at modstå en sådan marginalisering. Forholdet mellem de rigere og fattigere lande er langt fra lige. Hvis man ser på forhandlingskapaciteten alene, var EU og USA til stede i Seattle med hele hære af jurister og rådgivere. De fattigere lande var der med meget få. Jeg har også hørt - og jeg vil være taknemmelig for at få vide, om det er sandt - at 30 lande, der er medlemmer af WTO, ikke engang havde råd til at deltage i forhandlingerne.
WTO-processen bør være langt mere demokratisk og gennemsigtig. Jeg mener, at vi må have et forum til at drøfte forslag til en radikal reform med miljø- og udviklingsgrupper, som har arbejdet med dette emne i mange, mange år. Der er ingen grund til at genopfinde den dybe tallerken. Der findes gode forslag derude. Vi må tage ved lære af dem.
Og endelig må WTO-medlemmerne lytte til de 1.200 ikkestatslige organisationer fra næsten 100 lande, som har undertegnet en erklæring, hvori det kræves, at der ikke foregår nogen yderligere liberalisering af handlen, før de sociale og miljømæssige indvirkninger af den eksisterende liberalisering er blevet tacklet, og problemerne klaret. Fastlåsningen af drøftelserne i Seattle giver os en lejlighed til at gøre netop dette.

Alyssandrakis
Hr. formand, hr. kommissær, det vigtigste spørgsmål i forbindelse med forhandlingerne om millenniumrunden har for os været de folkelige reaktioner. For første gang siden Vietnam-krigen er der foregået så store demonstrationer i selve USA. Ud over disse viser aktiveringen af folkebevægelser over hele verden, at WTO's principper ikke bliver accepteret.
Liberalisering af markedet, ophævelse af tilskud, hæmningsløshed i investeringer, kommercialisering af serviceydelser, ja selv af uddannelse, sundhed og kultur tjener kun monopolkapitalens store interesser ved at forøge dens profit, men disse ting er overhovedet ikke tiltrækkende for arbejdstagerne og befolkningen. Selv den meget opreklamerede fulde afskaffelse af toldafgifter på varer fra de mindre udviklede lande vil fremskynde udplyndringen af disse landes rigdom, mens det på den anden side vil oversvømme markedet med billige varer, som vil udkonkurrere tilsvarende varer fra lande som mit. WTO er ikke skabt for at varetage hverken befolkningernes eller arbejdstagernes interesser. Et bevis herpå er, at en lille snes rige lande sidder på beslutningsprocessen. Et bevis herpå er, at der bliver større uligheder såvel mellem de rige og de fattige lande som mellem disse lande internt.
Kommissæren nævnte intet som helst om de folkelige reaktioner. Han ønsker tydeligvis at undervurdere dem, at fortælle os, at lige meget hvad befolkningen gør, så vil monopolerne, de amerikanske, de europæiske, de japanske eller andre altid gennemtvinge deres vilje og klare deres indbyrdes modsætninger. Vi er sikre på, at de folkelige reaktioner over hele verden har været en vigtig faktor for forhandlingernes fiasko. Ikke kun fordi demonstranterne hindrede den officielle åbningsfest, men fordi de skabte et sådant klima, så selv de, der tror, at de kontrollerer alt under solen, bliver nødt til at tage hensyn til dem. Og vi befinder os endnu kun i begyndelsesfasen!

Angelilli
Hr. formand, som det allerede er blevet sagt, var resultatet fra Seattle desværre ikke særligt positivt. De eneste sande hovedpersoner var demonstranterne, der, selvom de demonstrede af mange fornuftige årsager, som man kun kan være enig i, fejlagtigt troede, at topmødets fiasko var en sejr i sig selv og en løsning på de alvorlige spørgsmål, det drejede sig om. I virkeligheden er verdensøkonomiens spørgsmål og selvmodsigelser der endnu, uløste og aktuelle, og det gælder tvivlen om de genetisk modificerede organismer, udnyttelsen af børns arbejdskraft og de uheldige sociale konsekvenser af en vild og uhæmmet globaliseringsproces. Men det er ikke alt, for måske tjente disse demonstrationer som påskud for topmødets officielle hovedpersoner - dem, der retmæssigt var med ved forhandlingsbordet - så de ikke behøvede at påtage sig det fulde politiske ansvar for nogle forhandlinger, der ganske vist er meget vanskelige, men som er yderst nødvendige netop med hensyn til de sociale rettigheder og beskyttelsen af vores borgeres sundhed. Disse forhandlinger kan ikke vente længere.
Der er naturligvis tale om en kompliceret proces, men Europa skal leve op til de udfordringer, det står over for. Forhandlingerne i Verdenshandelsorganisationen skal genoptages, og Europa skal være ordenligt bevidst om sin rolle, der er en ligevægtsskabende og ansvarsfuld rolle med henblik på en globalisering med et menneskeligt ansigt, en globalisering, hvor man er åben over for og villig til forandringer og økonomisk fremdrift, men hvor man også er i stand til at beskytte retten til et arbejde samt miljøet og sundheden.
Endelig må Europa ikke glemme at forsvare sine særpræg, og ikke kun de økonomiske, men også de kulturelle og sociale særpræg, for en globalisering af ensartethed, forfladigelse og udnyttelse må absolut ikke høre med til den europæiske udviklingsmodel.

Cunha
Hr. formand, forhandlingerne i Seattle lod ane en let politisk åbning over for nogle af EU's holdninger på landbrugsområdet som f.eks. miljø, fødevaresikkerhed og landdistrikternes udvikling. Dette har dog kun mindre betydning sammenlignet med, hvor meget negativt vores handelspartnere forsøgte at påtvinge os i den fælles tekst. Jeg tænker her især på to punkter:
Det første var en næsten sygelig insisteren på en drastisk reduktion af landbrugsstøtten, uden at der på nogen måde blev taget hensyn til de forskellige landes varierende produktionsstruktur eller en objektiv og ensartet klassifikation af de forskellige landbrugsstøtteordninger.
Det andet og meget afgørende punkt var forkastelsen af multifunktionalitetsbegrebet, den vigtigste bestanddel i den europæiske landbrugsmodel og grundlaget for princippet om landbrugets særlige vilkår. Hvis dette nemlig ikke udtrykkeligt fremgår, betyder det, at landbruget behandles som en normal økonomisk aktivitet, og at vores konkurrenter vil presse stadig hårdere på for afskaffelsen af enhver form for støtte. Jeg understreger "enhver form".
Vi ved jo alle, at uden særlige vilkår for landbruget vil det slet ikke kunne lade sig gøre at sikre fællesskabspolitikken på dette område og følgelig heller ikke sikre landbrugets primære funktion som produktionserhverv. Hvis denne funktion forsvinder, vil alle dets andre funktioner eller multifunktioner forsvinde samtidig. Af dén årsag var det godt, at der ikke blev nogen aftale i Seattle. Den aftale, der aftegnede sig, var meget dårlig for landbruget og ville placere os i en svækket forhandlingsposition på et tidspunkt, hvor vi faktisk mere end nogensinde er i stand til at indtage en offensiv holdning i denne nye runde.
To afsluttende bemærkninger: Den ene for at sige, at det er afgørende, at Kommissionen og Rådet sammen tager et initiativ i forhold til udviklingslandene for at gøre dem til vores allierede. Den anden for at sige, at en tættere dialog med USA vil være til stor nytte - som hr. James Elles har sagt det - med henblik på at afklare hinandens holdninger og lette den gensidige forståelse fremover.

Mann, Erika
Hr. formand, hr. kommissær Lamy, De har med rette henvist til mange punkter, og jeg takker mine kolleger for at have nævnt, hvor taknemmelige vi er Dem for Deres måde at føre forhandlingerne på i Seattle. Det var udpræget elegant, og jeg må sige, at jeg har overværet mange pressekonferencer, og jeg har også deltaget i ngo-arrangementerne. De har på en meget tydelig måde gjort det klart, hvad der er Den Europæiske Unions forhandlingsposition, hvad der er strategien. Jeg tror, at De har gjort det klart, at Den Europæiske Union er i stand til ikke blot at påtage sig en førende rolle ved disse og kommende WTO-runder, at vi ikke blot optræder som pokerspillere for at pleje vores egne interesser, men at vi derimod også er parate til at tage de andre nationer - her tænker jeg først og fremmest på udviklingslandene og de mindst udviklede lande - med om bord.
Dette budskab er nået frem, og jeg er stolt over at have været en del af denne delegation i Seattle. Men vi skal ikke gøre os nogle illusioner. To ting er kommet frem. Det ene er, at vi i fremtiden fortsat vil opleve disse sammenstød af interesser i forbindelse med internationale forhandlinger, og jeg vil tilslutte mig det standpunkt, som mange førende økonomer har udtalt, at dette kun var begyndelsen. Vi vil opleve, at der i fremtiden i endnu højere grad end hidtil vil opstå dette sammenstød af nationale og regionale interesser. Her vil det naturligvis fortsat være vigtigt, at vi ikke står over for hinanden som blokke - Den Europæiske Union over for USA, Den Europæiske Union/USA over for udviklingslandene eller sågar udviklingslandene over for hinanden - som vi oplevede det i Seattle og også i andre sammenhænge. Her vil det i fremtiden i langt højere grad være vigtigt at spille en klogere og stærkere, forberedende rolle og gøre klart, hvilke interesser vi faktisk sammen repræsenterer ved disse WTO-runder, og hvorfor vi har brug for dem: nemlig for at tæmme globaliseringen, for at dæmme op for den alt for kraftige vækst, der i øvrigt finder sted uden WTO-runden, for her at gennemføre en klog strategi til løsning af globale problemer.
Det andet, vi så - og også her tror jeg ikke, vi skal gøre os nogle illusioner: Borgernes interesse, således som det kom til udtryk i Seattle, var ikke kun en interesse for WTO-runden, men også en demonstration imod alt, som ikke passer menneskene. Det begyndte med sundhedssystemet i USA. Jeg talte med mange mennesker på gaden. Det handlede om alt lige fra Kinas fremtidige deltagelse ved WTO-runden og til den politik, der føres i Cuba, og om mange andre ting. Her efterspørges politikkens rolle i højere grad, og den skal forklares og det mere præcist end tidligere: Hvad laver Verdenshandelsorganisationen egentlig, hvad er den til for? Naturligvis skal den også reformeres og gøres mere gennemskuelig, men den skal også forklares bedre. Her er jeg særlig glad for, at parlamentsmedlemmerne nu er kommet med om bord. Det har kollegerne nævnt. Den rolle, vi som parlamentarisk forsamling får inden for rammerne af WTO-runden, vil ikke være let. Men jeg tror, at det er den eneste mulighed for overhovedet at opnå større demokrati inden for rammerne af et så kompliceret bureaukratisk apparat.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, hr. kommissær, forhandlingerne i Seattle brød jo ikke kun sammen, fordi dagsordenen måske var for ambitiøs eller for overlæsset. Forhandlingerne i Seattle brød også sammen, fordi det blev klart, at WTO, således som den er organiseret, hverken er gennemskuelig eller kan kontrolleres på en demokratisk måde eller er offentlig. Måske skulle vi også en gang tænke over de målsætninger, som WTO har. Mange grupperinger siger jo, at WTO forhindrer os i at videreudvikle sociale og økologiske standarder. Vi har jo altid forlangt - og det har vi så fået tid til nu - at få lov til at analysere, hvorledes mon Marrakech-runden har påvirket landene, de forskellige love i landene, hvorledes mon menneskeheden og ikke kun handlen kan videreudvikle sig.
Når vi ser på landbrugsprotokollen, som måske var blevet til noget, så kan vi være glade for, at det ikke blev til noget. For netop dette program ville have bragt de små og mellemstore virksomheder i udviklingslandene, i Den Europæiske Union ud i en konkurrence mod hinanden om de laveste lønninger, de laveste standarder og de laveste sociale betingelser. Det er netop det, der foruroliger folk. De har ikke længere lyst til hele tiden at skulle uddelegere magt, som så videredelegeres til overnationale organisationer, som det så netop ikke længere er muligt at kontrollere på en demokratisk måde. Vi har set det meget tydeligt ved valget til Europa-Parlamentet i år, at folk undlader at stemme, når de ikke længere føler, at de kan være medbestemmende til, hvad der skal ske i fremtiden.
Det er derfor meget vigtigt, at Europa-Parlamentet får fuld medbestemmelse og også kompetence til at træffe afgørelser inden for udenrigshandlen, for de nationale parlamenter har afgivet deres kompetence og deres kontrolfunktion. Vi som Europa-Parlament har ikke fået den. Vi skylder samfundet derude at kræve netop denne.

Krivine
Hr. formand, Den Europæiske Unions officielle delegation i Seattle har forsvaret princippet om en bred dagsorden. Den fik som sit mandat at få en bred vifte af nye områder med ind i millenniumrunden, men i virkeligheden satte den sig for at udstyre WTO med et helt felt af forøgede kompetencer og beføjelser. For os gælder det imidlertid ikke om en bedre organisering af den fortsatte liberalisering af handlen, men om at give forsvaret for de sociale og miljømæssige rettigheder forrang og om at give alle befolkninger mulighed for selv at kontrollere og bestemme deres fremtid.
Delegationen lader ligeledes forstå, at den sloges for landene i Syd. Men det har intet på sig. For så vidt angår landbruget, forsvarede Den Europæiske Union udelukkende den europæiske eksporterende landbrugsindustri over for dens nordamerikanske konkurrenter og eksportørerne fra Cairns-gruppen. Den repræsenterede ikke kravene fra Europas familie-eller andelsbrug eller kravene fra bønderne i Syd.
De demonstranter fra hele verden, som spændte ben for Seattle-konferencen, er et første verdensomspændende svar på markedets og finansprofitternes diktatur. De udgør et håb for millioner af arbejdere, arbejdsløse, jordløse bønder, for alle ofrene for denne kapitalistiske verdensorden, som WTO vil påtvinge os. Folkenens interesser står i et modsætningsforhold til udviklingen af liberalismen.

Mann, Thomas
Hr. formand, det vi oplevede i Seattle var, at WTO-konferencen brød sammen, men ikke dens idé. Hvad kan vi lære heraf? For det første er det temmelig meningsløst at afholde konferencer i lande, der befinder sig i en valgkamp. Den, der anser nationale synspunkter for vigtigere end internationale aftaler, må ikke undre sig, hvis hans gæster opfatter en invitation som et afbud.
For det andet er det temmelig meningsløst at reducere verdenshandlen til begrebet fair og ikke være med til at bære begreberne fair og social afbalanceret. Det folkelige fællesskab er ubehageligt for protektionisme, handelsbarrierer og nogle global players' diktat.
For det tredje er det derimod meningsfyldt at tale med en stemme, når man betragter delegationernes forskellighed. Jeg bifalder på det varmeste Kommissionens optræden. Dens briefings hver morgen over for os parlamentsmedlemmer, hr. kommissær Lamy, var præget af åbenhed og vilje til at inddrage vores synspunkter. Konsekvens: Denne gang var EU ikke synderen, men havde påtaget sig rollen som formidler.
For det fjerde er det meningsfyldt at arbejde tættere sammen med ngo'erne. I Seattle kom de på deres symposiumsdag næsten ikke til orde. Jeg kunne konstatere, at kun få er bevidst om, hvor tæt Europa er på dem. Miljø-, dyre-, sundheds-, forbrugerbeskyttelse. Dialogen blev afbrudt, før den kunne begynde. Demonstrationen lammede konferencen. Det, der begyndte som en munter happening, sluttede som en belejringstilstand med stor aggressivitet og vold.
For det femte er det også meningsfyldt at behandle kontroversielle emner. Det, der er tabu i dag, kan vise sig at være bæredygtige kompromiser i morgen. Ganske vist skal emnerne behandles med større varsomhed. Der var ikke meget hjælp at hente i den amerikanske præsidents udtalelse om, at såfremt arbejdsstandarderne ikke blev gennemført, kunne det medføre sanktioner. Os konferencedeltagere nåede de ikke ved et tilfælde, men ved iscenesættelse. EU vil dog være i stand til at skabe flertal for forslaget om et permanent forum af WTO og ILO med spørgsmål om fundamentale rettigheder og regler for social markedsøkonomi. Bortset fra Seattle er der altså al mulig grund til håb.

Ettl
Hr. formand, mine damer og herrer, i Seattle var det ikke muligt at fjerne det latente ubehag ved verdenshandelssituationen. Mange ngo'er talte om, at der var opnået en sejr i Seattle. Mange AVS-lande talte om, at der i Seattle var opnået en sejr for deres sag. Når man taler om sejre, kan jeg kun komme i tanke om en ting: I Seattle blev der ikke vundet noget bortset fra tid, og hvor lidt tid vi har til dette emne, er vi stadig ikke klar over. Det, vi har at gøre med, er latent ubehag. Situationen, hvor miljøspørgsmålene, de sociale spørgsmål på verdensplan ikke har vendt sig til det bedre, gør os bekymrede. Jeg havde i weekenden et symposium med ngo'er, med landbrugsrepræsentanter fra Honduras, med arbejdstagerrepræsentanter fra Sydamerika. Alle var de yderst utilfredse med situationen. Alt dette har vist mig, at det slet ikke har været klart og gennemskueligt, hvad vi egentlig ville på denne verdenshandelsrunde!
Altså hånden på hjertet, når vi læser aviserne, konstaterer vi, at selv vores anliggender i Den Europæiske Union, om det nu var de miljøpolitiske eller socialpolitiske anliggender eller de centrale arbejdsnormer, bliver fremstillet som protektionisme. Selv vi i Den Europæiske Union var ikke i stand til at kommunikere vores anliggender og da slet ikke inden for statsgruppen i Verdenshandelsorganisationen. En lære, vi kan drage heraf, kunne være at besvare spørgsmålene: Hvordan sammenkobler vi parlamentarisme med ngo'ernes anliggender? Hvordan håndterer vi den nye, følsomme situation, hvor folk er begyndt at sætte sig til modværge? Hvordan klarer vi det? Hvilket grundlag kan vi tilbyde? Jeg tror, at vi har lagt det bedste fundament for et gunstigt, fremtidigt samarbejde i Den Europæiske Union, i Europa-Parlamentet.

Auroi
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg skal ikke gentage, hvad der allerede er blevet sagt. WTO er en fiasko i sin nuværende form, fordi WTO ikke længere hverken er tidssvarende eller gennemsigtig.
Den første lære, vi kan uddrage, er det samme som ngo'erne bad om, det vil sige fair trade og ikke free trade, og set fra den synsvinkel må vi sige, at ingen international organisation i dag kan unddrage sig borgernes blikke, og at det er godt sådan. Næste frist er i øvrigt ganske tæt på. Genève må ikke finde upåagtet sted. Naturligvis har vi Marrakech, naturligvis er vi ikke forpligtet til noget resultat, men vi må vedblive at være på vagt for at separate aftaler om landbrug og tjenesteydelser ikke skal lukke det ind ad vinduet, som vi netop har jaget ud ad døren.
En af de ting, vi lærte i Seattle, og kommissær Lamy er allerede begyndt at tage konsekvensen deraf, er at vi skal finde allierede. Dem er der sikkert allerede nogle af. De vigtigste vil uden tvivl, som Paul Lannoye understregede, være AVS-landene. Hvis jeg som eksempel tager det europæiske landbrug, så kan det ikke blive ved med at sige, at det har det godt, at det er multifunktionelt, at det fungerer på en positiv måde, at det nu forsvarer forbrugernes interesser, og samtidig blive ved med at være egoistisk i forhold til landene i Syd. Hvis man vil blive hørt, er man nødt til at sørge for, at disse de fattigste lande også får mad af kvalitet, kvalitetsprodukter. Alle har i dag ret til at være solidarisk og til at have mulighed for at leve et bedre liv og komme ud af den internationale egoisme.

Rübig
Hr. formand, hr. kommissær, ærede hr. kommissær Lamy - eller skulle jeg måske sige ærede nr. 1 ved WTO-forhandlingerne? USA har vist os, at det ikke var i stand til at påtage sig lederrollen ved WTO-forhandlingerne. Europa har på verdensplan den største eksport - ca. 22% af eksporten i verdenshandlen kommer fra Europa. Det betyder, at vi har en klar opgave i at overtage lederrollen i verdenshandlen. En ting er sikkert: Uden handel ingen velstand. Det er en ægte og ærlig opgave at bekæmpe verdens fattigdom. Handel er i sidste ende en velstandskilde.
Vores mål med WTO-forhandlingerne er først og fremmest at sikre sundhed op i en høj alder. Sundhed har noget at gøre med life science, med bioteknologi. Jeg mener ikke, at vi bør vige uden om en diskussion på dette område, vi bør ikke være for feje til at diskutere fordelene ved bioteknologi og life science selv inden for rammerne af WTO. Vi bør klart sige, hvad der er godt, og hvad der er skidt for os. Vi bør bekæmpe det, der er skidt, men klart gå ind for det, der er godt for os.
Også i forbindelse med organisationen er der noget, der skal bekæmpes. Vi har brug for rammebetingelser uden ensidige præferencer. Vi har brug for en ændring i forbindelse med omstruktureringen på ministerniveau. Af hensyn til princippet om enstemmighed har vi måske brug for en M7-runde, hvor de syv vigtigste import- og eksportlande kan sætte sig sammen og træffe en forhåndsafgørelse. Vi har brug for en parlamentsmedlemsrunde, måske med en flertalsret, og vi har for det tredje brug for ngo'erne, der først og fremmest i den sociale dialog med Det Økonomiske og Sociale Udvalg bør spille en førende, rådgivende rolle.
Ærede hr. Lamy, det glæder mig, at De påtager Dem lederrollen. Gør det klart, at Europa er nr. 1 i verdenshandlen!

Roth-Behrendt
Hr. formand, jeg vil nu ikke tilslutte mig den ros, som er blevet tildelt hr. Lamy, for så får han røde øre. Jeg antager, at han ved, at også Europa-Parlamentet er taknemmelig for den rolle, han har spillet og også er taknemmelig for, hvordan han har integreret Europa-Parlamentets delegation. Lad mig sige noget om følgerne af sammenbruddet på denne ministerkonference. Hvad er da konklusionerne for en fortsættelse af arbejdet? En ting står fast: Hvad enten der nu skal afholdes en ny ministerkonference eller arbejdes videre trin for trin, så må det aldrig mere ske, at en næste arbejdsrunde åbnes, uden at der foreligger en klar, afstemt og vedtaget dagsorden. Det må sikkert være en af konsekvenserne.
Når nu vi forsætter med arbejdet alene på grundlag af artikel 20 i WTO-landbrugsaftalen, hvad er så vores opgaver i den forbindelse? Jeg er overbevist om, at det er helt klart: Artikel 20 i WTO-landbrugsaftalen indeholder en betingelse om, at der bl.a. også skal tages hensyn til ikke handelsrelaterede anliggender. Derfor skal forsigtighedsprincippet sættes på dagsordenen ved hvert skridt, ved samtlige forhandlinger igen og igen som en tibetansk bedemølle. Alle talere nævner gang på gang: Forbrugerbeskyttelse, forsigtighedsprincip, miljøpolitik, men det må vi så også gøre klart. Og vi må også gøre klart, at der kæmpes hårdt for miljøstandarder, fødevaresikkerhed, og at vi i Den Europæiske Union kun opnår dette med stort besvær, at lovgivningen er omstridt, og når vi har fastlagt den, at det så er på grund af vores ansvar over for borgerne i Den Europæiske Union, som vi som valgte parlamentsmedlemmer skal stå til regnskab for, og at det ikke er på grund af taktisk protektionisme. Også det må vi gøre klart.
Fra nu af må det være helt klart, at en forlængelse af enkelte dele af WTO-bestemmelserne eller en samlet revision kun må være mulig, når denne institution endelig bliver demokratisk, når den bliver gennemskuelig, når den bliver mindre autoritær. Måske var sammenbruddet af denne første WTO-ministerkonference også et stort held, fordi denne arrogance og dette manglende demokrati bliver tydeligt, og nu har vi så mulighed for at forandre dette. Det er det rigtige tidspunkt!

Kinnock, Glenys
Hr. formand, vi bør ikke være for bekymrede ved at lade en kommissær sole sig i æren ved at blive lykønsket af Europa-Parlamentet. Det er en sjælden begivenhed, så han bør nyde det.
Som han foreslår, bør vi nu se fremad snarere end bagud. Vi bør bifalde talen om modernisering og reform af WTO og erkende, at vi bør gøre noget alvorligt for at ændre det billede, man har andetsteds af den industrialiserede verdens protektionistiske holdning.
Det bør være et vigtigt mål for os, at alle 135 medlemmer af WTO har en rolle at spille i denne reformproces såvel som i det, der vil foregå bagefter. Jeg kan bekræfte, at 30 medlemmer ikke havde hverken kapacitet eller evne til at tage til Seattle. Mit varige minde var den følelse af udelukkelse, som udviklingslandene følte. De forblev alle ubøjelige under hele mødet om, at der var en hel del ubehandlede sager fra post-Uruguay-runden - navnlig om tekstiler og landbrug - som burde behandles.
Jeg følte mig opmuntret over, at tre fjerdedele af WTO-medlemmerne ikke længere kunne ignoreres. Det var dem, der var i stand til at sætte en stopper for det. Bør vi være overraskede over, at de ønskede at gøre dette med den motivering, at de kun har en andel på 0,4% i verdenshandlen? Der findes valg: Vi kan enten tillade, at globaliseringen ruller ukontrolleret videre, eller vi kan tøjle den for at sikre, at den kommer til at gavne alle.
Vi har en mulighed for at tackle de bekymringer, der blev rejst i Seattle. Det betyder, at vi identificerer problemerne og derefter skrider til handling. Vi havde selvfølgelig problemet med det 135 siders udkast, som De havde med Dem til Seattle, og som der ikke er bred enighed om, så det var næppe overraskende, at der opstod vanskeligheder. Ved ugens udgang var udviklingslandene ganske enkelt ikke rede til at acceptere en "aftale allerede indgået i al hemmelighed" af de store aktører. Vi erkender naturligvis, at vi har brug for et regelbaseret system til at regulere verdenshandlen, men lad os få mere åbenhed, lad os få flere og bedre måder, hvorpå vi kan nå frem til og etablere global enighed.

Lamy
Jeg vil gerne først takke alle dem blandt Dem, som har støttet mig, både under konferencen og i dag. Jeg er specielt lydhør over for dette, for jeg mener, der i højere grad er tale om en metode og en arbejdsstil end om en personlighed, og jeg mener, det er denne arbejdsmetode, som fremover vil vise sig nyttig for os. I hvert fald drager jeg den konklusion, at det er i denne retning, vi skal fortsætte.
Først vil jeg formulere nogle betragtninger om det principielle. Som mange af Dem har sagt, er det formentlig blandt udviklingslandene, at fiaskoen i Seattle har vakt størst skuffelse. Hvis man medgiver dette - som jeg mener er bevist nu, hvor der er gået en uge - så er det altså, når den handelsmæssige liberalisering bliver besluttet, dirigeret, domineret, at udviklingslandene ser deres interesse i den, og de anser den utvivlsomt for bedre for dem end et status quo eller udviklingen af bilaterale forbindelser, som ikke falder ud til deres fordel. Jeg tror, dette er nogle overvejelser værd fremover, i hvert fald mellem os.
Min anden bemærkning går på WTO's institutionelle anliggender. Jeg hører ikke til dem, der mener, at det væsentligste problem befinder sig dér. Jeg tror dog ikke desto mindre, at en del af problemet befinder sig dér. Vi skal selvfølgelig ikke opfinde hjulet på ny, men hvad gavn har vi af det, når det er holdt op med at dreje rundt? Lad os da i det mindste sørge for, at dette hjul drejer rundt, eller at byrden, det bærer, bliver ændret. Jeg tror, det er det, det gælder om, idet man samtidig skal holde sig de vanskeligheder for øje - og det tror jeg, Kommissionen gør - som er forbundet med at få 135 kontraherende parter til at enes om et andet institutionelt system end det, der findes i øjeblikket.
En tredje betragtning vedrører miljøet. Jeg har lyttet til og forstået, hvad De har sagt. Lad os bare gøre os helt klart, at på dette område er vores ambitioner ganske betydelige sammenlignet med de andre partneres, som er til stede rundt om bordet i WTO. At udviklingslandene har en miljødagsorden, der er mindre ambitiøs end vores, det kan enhver forstå. At USA - og det er tilfældet - har en miljødagsorden, der er mindre ambitiøs end vores, det er et noget større problem for os, for hvis vi hverken har udviklingslandene eller amerikanerne på vores dagsorden, så får vi meget svært ved at føre den ud i livet. Det tror jeg er en overvejelse værd.
Jeg holder mig til vores credo og til Rådets konklusioner, lige som jeg holder mig til det mandat, jeg har fået. Det forhindrer dog ikke, at vi skal være meget bevidste om, at alt dette ikke bliver let, og at vi på et eller andet tidspunkt bliver nødt til enten at være mere overbevisende eller flytte os mere.
Jeg kommer nu til min fjerde og næstsidste betragtning. Som mange af Dem tror jeg, at det nu er i forhold til udviklingslandene at vi skal koncentrere vores forsøg på at overbevise og vores evne til at indgå alliancer. Vejen dertil går via overtalelsesarbejde, politisk arbejde, argumentationsarbejde. Vejen går sandsynligvis også via nogle ekstra bestræbelser, som vi må tænke over. Jeg er ikke i stand til i dag korrekt at skitsere, hvordan disse ser ud, men én ting er sikker, og det er, at disse ekstra bestræbelser skal gå i retning af en øget åbning af vores markeder for disse udviklingslande.
Jeg tror ikke det tjener noget formål at tale længe herom, når man ikke kan være lidt mere præcis, men jeg ved også, at så snart man er lidt mere præcis, løber man ind i enorme vanskeligheder. Det skal vi tænke nærmere over, og når tiden er inde forelægge Rådet og Parlamentet nogle forslag herom.
Til slut vil jeg komme ind på problemet med gennemsigtighed. Ja, Seattle var en gennemsigtig begivenhed. Man kan tænke længe frem og tilbage over, hvorvidt der altid vil være sammenfald mellem en ekstremt tæt mediekoncentration - som i Seattle - og gennemsigtig praksis. Personlig må jeg sige til Dem, at jeg ind imellem føler en vis tvivl og nogen bekymring over dette sammenfald, som vi alt for tit prøver at anerkende, mellem massiv tilstedeværelse af medier og gennemsigtig praksis.
Lad nu det ligge. Hvorom alting er, så var WTO i Seattle udsat for en eksamen i gennemsigtighed, som den tydeligvis ikke var forberedt på. Set fra denne synsvinkel, så meget desto bedre. Hvad vi har at sige om liberalisering, om globalisering, om vores opfattelse af disse ting, og om hvorvidt det er godt eller skidt for de borgere, De repræsenterer, og som vi skal aflægge regnskab overfor, nuvel, så meget desto bedre. Jeg er glad for, at denne debat kan finde sted helt åbenlyst. Jeg mener, som adskillige af Dem har givet udtryk for, at Europa har interesse i denne debat, for Europa er for sit vedkommende og på dette område vant til debatten. Så kan man lige så godt lade andre få udbytte af den.
(Kraftigt bifald)

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Lamy.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk 2, modtaget seks beslutningsforslag.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.
Forhandlingen er afsluttet.

Revisionsrettens årsberetning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forelæggelse af Revisionsrettens årsberetning.

Karlsson
Hr. formand, mine damer og herrer, det er mig en stor glæde her i dag at kunne forelægge Dem Revisionsrettens årsberetning for regnskabsåret 1998, som er et af de grundlæggende elementer i dechargeproceduren.
Dechargen for 1998-regnskaberne foregår i en sammenhæng, der er meget forskellig fra tidligere år. Vores institutioner har været både primus motor for og vidne til væsentlige begivenheder på den europæiske arena. For første gang er Kommissionen gået af i løbet af dens embedsperiode, og for første gang er forvaltningen af og kontrollen med de europæiske finanser blevet sat i forgrunden for den politiske opmærksomhed.
Den Europæiske Union lider af et grundlæggende problem, som er uløseligt forbundet med en vækstperiode. Kommissionens opbygning har ikke udviklet sig i takt med det øgede antal forskellige fællesskabspolitikker og -midler, der skal implementeres.
Som beretningerne fra Den Uafhængige Ekspertgruppe klart fastslår, er Kommissionens organisation, personaleforhold og procedurer forældede og ude af stand til at levere politikkerne med den forventede høje grad af effektivitet og ansvarlighed. Denne manglende evne fører til svagheder i den økonomiske forvaltning og kontrol, som Revisionsretten ihærdigt har berettet om. Jeg er overbevist om, at der er generel enighed om disse iagttagelser. Den centrale og meget naturlige følge er efter min mening, at alle europæiske institutioner og medlemsstaterne bærer et samlet ansvar for denne situation og følgelig, at vi bør samarbejde om at forbedre den.
Med det formål og som del af dens bidrag sendte Revisionsretten en skrivelse til formand Prodi den 15. juli i år, hvor han stadig var fungerende formand, hvori den henledte hans opmærksomhed på de grundlæggende forbedringer, som vi, medlemmerne af Revisionsretten, fandt mest væsentlige. De omfatter muligheden for at vurdere politisk ydeevne, en styrkelse af kontrolstrukturerne, at der udarbejdes enkle og mere forenelige finans- og regnskabsforordninger, og endelig at der gøres noget for at skabe en mere effektiv personaleledelse.
De særberetninger og -erklæringer, som Revisionsretten har vedtaget i årets løb, og som er med i Revisionsrettens årsberetning for 1998, der er fremlagt for Parlamentet, leverer yderligere beviser, der underbygger denne analyse.
Som De har set, indeholder den beretning, De nu har liggende foran Dem, revisionserklæringen for regnskabsåret 1998. Som reaktion på Parlamentets anmodninger har Revisionsretten udvidet sit arbejde med revisionserklæringen. Den giver nu yderligere oplysninger for hvert indtægts- og udgiftsområde i hvert kapitel, hvilket skulle gøre beretningen mere anvendelig, når situationen inden for de enkelte områder skal vurderes.
De overordnede konklusioner i revisionserklæringen for 1998 adskiller sig ikke væsentligt fra de foregående år. Revisionsretten finder for det første, at regnskabet generelt giver et retvisende billede af Fællesskabets indtægter og udgifter og den finansielle stilling ved regnskabsårets udgang, men med visse forbehold hvad angår udeladelser af gæld og potentielle passiver, en for høj ansættelse af forpligtelser, der henstår til betaling, og præsentationen af foreløbige betalinger som endelige betalinger.
For det andet afviser Retten at give en positiv revisionserklæring om lovligheden og regelmæssigheden ved de transaktioner, der ligger til grund for Kommissionens udbetalinger. Revisionen afslørede en væsentlig forekomst af fejl i forbindelse med de udbetalinger, der havde fundet sted, eller berettigelsen af de finansierede transaktioner. Revisionen viste også andre fejl i forbindelse med overholdelsen af regler. Selvom disse ikke har en direkte virkning på transaktionernes beløb, angiver de ofte en fejl i den rette anvendelse af kontrolprocedurerne.
Retten fandt et betragteligt antal fejl, da den kontrollerede de endelige modtagere af støtten. Dette viser, at ikke blot Kommissionen, men også medlemsstaterne stadig har problemer med forvaltningen og kontrollen af fællesskabsprogrammerne.
Kommissionen og medlemsstaterne er nu gået i gang med en reform af de væsentlige udgiftsområder, og navnlig landbruget, strukturfondene og Phare-programmet. Reelle fremskridt vil afhænge af vidtrækkende og grundlæggende ændringer i medlemsstaternes system og også i mange tilfælde i Rådets forordninger.
Betragtningerne vedrørende den 6., 7. og 8. Europæiske Udviklingsfond er i denne årsberetning for nærværende adskilt sammen med en adskilt revisionserklæring. Revisionen afslørede manglende overholdelse af EUF-forordningerne og fejl, der berørte de beløb, der var udbetalt.
Bortset fra disse punkter er Retten imidlertid af den opfattelse, at Den Europæiske Udviklingsfonds regnskaber er vederhæftige og de tilgrundlæggende transaktioner lovlige og regelmæssige.
Under disse omstændigheder har Retten inden for de fleste udgiftsområder identificeret fællesskabspolitikker og -programmer, der er upræcist formuleret, og som ikke kan evalueres ordentligt. Under disse omstændigheder kan aktionerne ikke planlægges korrekt, og de ressourcer, der er behov for, kan ikke anslås nøjagtigt. Det fører til dårlige resultater og ødslen med de tildelte midler.
F.eks. bemærkede Retten i sin særberetning nr. 2/99 om landbrugsreformens indvirkning på kornsektoren, at der ikke findes bevis for, at nedsættelsen af de institutionelle priser har ført til betydelige fordele for forbrugerne, eller at reformen har forbedret de mindre landmænds stilling.
Eftersom politikkerne og programmerne mangler klare og målelige mål med hensyn til produktion og omkostninger, er det ikke muligt at vurdere den udstrækning, hvori de politiske mål er nået, og om man har fået noget for pengene.
I mangel af bedre er den vigtigste indikator for finansiel ydeevne, der normalt anvendes, den udstrækning hvori de bevillinger, der er tildelt på budgettet, anvendes, og ikke om de bliver effektivt og gyldigt anvendt. Det bekræfter vedholdenheden i den "udgiftskultur", der findes i Fællesskabet, hvor man går mere op i udgiftens kvantitet end i dens kvalitet. Jeg vil understrege, at dette gælder Fællesskabet som helhed. Samtidig anvendes evalueringen ikke konsekvent og fører sjældent til korrigerende handlinger. Det er f.eks. tilfældet med midtvejsevalueringen af strukturforanstaltningerne, hvor de metodiske rammer forbliver mangelfulde, og hvor der mangler relevante indikatorer. Kommissionen bør sikre en ordentlig forbindelse mellem evalueringsresultater og programmering.
Også årsberetningen for 1998 afslører svagheder i de tre lag af Fællesskabets finanskontrol: i Kommissionen, i medlemsstatssystemerne og i Kommissionens overvågning af medlemsstaternes systemer.
Kommissionens interne kontrol forhindrede ikke de tilfælde af dårlig forvaltning og uregelmæssigheder, der for nylig er blevet afsløret. Samtidig udføres den interne revisionsfunktion på en ukoordineret måde af flere organer. Rettens revision af regnskaberne for 1998 har fundet tilfælde, hvor mangler i den interne kontrol har ført til uberettigede omkostninger finansieret af Kommissionen, overdrevent høje udgifter, antedatering af kontrakter eller mangel på støttedokumentation. Dette har berørt Rettens revisionserklæring i negativ retning, navnlig inden for de interne politikkers område.
Og man kan heller ikke stole på medlemsstaternes kontrolsystemer, når det gælder om at forhindre fejl.
Hvad angår strukturforanstaltningerne, har Retten opdaget en høj forekomst af fejl med hensyn til de endelige modtagere af fællesskabsstøtte og de offentlige organer, der forvalter midlerne. De mest almindelige fejl er finansiering af uberettigede transaktioner, betaling af for store beløb, brud på regler for offentlige udbud eller statsstøtte og mangelfuld støttedokumentation. De angiver, at medlemsstaterne har et uopsætteligt behov for at styrke deres kontrolsystemer.
Ifølge traktaten har Kommissionen inden for de områder, hvor forvaltningen deles med medlemsstaterne, ansvaret for at overvåge og sikre, at de nationale kontrolsystemer er tilstrækkelige. Rettens revision i 1998 afslører mangler i overvågningsaktiviteten. Kommissionen har også brug for at øge sin overvågning af organer, der implementerer fællesskabsmidler på dens vegne, såsom Den Europæiske Investeringsbank og Den Europæiske Investeringsfond.
Som bemærket i Rettens særberetning nr. 3/99 om Kommissionens forvaltning og kontrol af rentegodtgørelser havde Kommissionen lejlighedsvis kun liden kendskab til projekterne eller de endelige modtagere.
Kommissionen har nu indledt en administrativ reformproces, der bør omfatte grundlæggende forbedringer af finanskontrollen både i Kommissionen og i medlemsstaterne. Som Parlamentet ved, har Retten allerede i udtalelse nr. 4/97 i forbindelse med en af Kommissionens foreslåede revisioner af finansforordningen påpeget, at der bør ske en revison af den rolle, som de forskellige ansvarlige embedsmænd spiller. Navnlig bør den anvisningsberettigede være ansvarlig for at kontrollere regelmæssigheden, kvaliteten og effektiviteten af de foranstaltninger, der igangsættes.
Der bør indføres en ægte, uafhængig revisionsfunktion. Dens formål bør være at kontrollere, hvordan de kontrolstrukturer, der er etableret af forvaltningsafdelingerne, fungerer og sikre, at de er tilfredsstillende.
Forvaltningen og kontrollen af fællesskabsprogrammerne er ved at blive decentraliseret til de nationale myndigheder og andre mellemled. Dette bør ledsages af udvikling af administrative oplysninger og regnskabssystemer, der vil gøre det muligt for Kommissionen at udøve en ordentlig overvågning for at opdage fejl og tilfælde af dårlig forvaltning med det samme. Hvor nationale forvaltnings- og kontrolsystemer findes utilstrækkelige, kunne pengestrømmen standses, indtil der bliver gjort noget for at rette op på det.
Kommissionen er for nærværende i gang med en overordnet revision af finansforordningen. Dette bør udføres med varsomhed og vision, selvom det betyder, at det dermed forbundne arbejde tager længere tid. Som jeg allerede nævnte, da jeg forelagde årsberetningen for Budgetkontroludvalget, bør Kommissionen øge sin indsats på at forenkle sine finans- og regnskabsforordninger og -procedurer. De bør sigte på at lette og fremskynde operationerne samtidig med, at det nødvendige kontrolomfang bevares.
En bedre forvaltning kræver også kontrol med de menneskelige ressourcer. Kommissionens personaleforhold er et generelt problem, som Retten hyppigt har fremhævet. Årsberetningen for 1998 henleder atter opmærksomheden på mangler inden for dette område.
Kommissionen har som alle andre effektive organisationer behov for en fleksibel personalepolitik, der gør det muligt for den at rekruttere, allokere og omplacere sit personale på en bedre måde, der tager hensyn til det personaleantal og de personalefærdigheder, der er brug for til konkrete aktiviteter. I mellemtiden bør Kommissionen sikre, at den ikke påtager sig yderligere ansvar uden at have tilstrækkeligt personale til rådighed.
Hvad angår beskyttelsen af Fællesskabets finansielle interesser, er dette år blevet markeret ved etableringen af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig, OLAF, hvor Rettens udtalelse og beretninger har spillet en vis rolle. Retten vil fortsætte sit tætte samarbejde med OLAF samtidig med, at den vil fortsat vil undersøge, hvordan det udfører sit arbejde.
Jeg vil gerne minde om, at traktaten kræver, at medlemsstaterne skal samarbejde med Kommissionen for at sikre, at midlerne anvendes i henhold til principperne om forsvarlig økonomisk forvaltning og træffer de samme foranstaltninger til bekæmpelse af svig imod fællesskabsbudgettet, som der træffes for at beskytte nationale økonomiske interesser. Men kun én medlemsstat har fuldt ud ratificeret aftalerne og de dertil hørende protokoller, der blev undertegnet i 1995 og 1997 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers økonomiske interesser og om bekæmpelse af korruption. Kun tre andre medlemsstater har gjort det delvist.
Jeg har nu forelagt Dem Revisionsrettens årsberetning for 1998. Revisionsresultaterne bekræfter, at der er et uopsætteligt behov for en ændring af den økonomiske forvaltningskultur. Det er absolut nødvendigt at fastsætte målelige politiske mål og evaluere resultaterne herefter, søge at opnå effektivitet, omdanne Kommissionens interne revisionsfunktion og styrke medlemsstaternes kontrol, at finde bedre måder at sikre lovlighed, regelmæssighed, og at man får noget for pengene, at forenkle de økonomiske regler og holde sig til forsvarlige budget- og regnskabsprincipper, at fremme ansvarligheden, vedtage de nødvendige foranstaltninger for at muliggøre rekruttering og allokering af personale efter behov og støtte reformen.
Det vil tage tid at gennemføre alle disse foranstaltninger. Jeg er overbevist om, at den nye Kommission er besluttet på at foretage denne forandring, som er nødvendig, hvis den fremtidige udvidelse af Unionen skal blive en succes. Ved at fremskynde udvidelsesprocessen har Kommissionen givet os til opgave at fremskynde reformen.
De andre fællesskabsinstitutioner og medlemsstaterne anmodes følgelig om at samarbejde. På Revisionsrettens vegne kan jeg forsikre Dem om, at Retten vil bidrage til dette initiativ på en konstruktiv måde.

Theato
Hr. formand, for det første takker jeg hr. formand Karlsson for præsentationen af årsberetningen 1998. Vi medlemmer af Europa-Parlamentet har i mellemtiden haft lejlighed til at kontrollere den næsten 500 sider lange beretning ved en første gennemgang, efter at vi var blevet advaret af utidige meldinger fra medierne. På grund af manglende kendskab til Revisionsrettens beretning kunne vi hverken bekræfte eller afkræfte disse meldinger. Spørgsmålet om rettidig information fra Revisionsretten til Parlamentet må løses hurtigst muligt mellem de to institutioner.
Hr. formand Karlsson, De bifalder sikkert dette krav og sørger fra Deres side for, at Parlamentet som repræsentant for borgerne og som kontrolinstans bliver underrettet, før resultatet af Revisionsrettens revision når ud til pressen. Jeg henviser også til betænkningen af Wynn, som Europa-Parlamentet vedtog i foråret 1998. I mellemtiden forlyder det, at Revisionsretten har fundet kilden, hvorfra beretningen åbenbart, eventuelt også den fortrolige, foreløbig rapport er sivet ud. Det har også medført en suspendering. Hvad det angår, så har presset fra Europa-Parlamentet for at finde frem til de utætte steder været en succes.
Den fremlagte revisionsberetning udgør ikke blot grundlaget for det kommende arbejde i forbindelse med godkendelsen for året 1998, den er også et vigtigt dokument i forbindelse med reformen af Kommissionens administrative strukturer og kan udnyttes konstruktivt for at skabe de nødvendige forbedringer. Som Parlament har vi nu mulighed for konstruktivt, men kritisk at følge den vigtige reformproces i Kommissionen. Igen kritiserer Revisionsretten det uacceptabelt store antal fejl i den økonomiske forvaltning i 1998. Den nægter at bekræfte, at Kommissionens tal var rigtige og i orden og giver således for femte gang i træk ikke nogen officiel godkendelse. Det er noget, der vejer meget tungt!
Efter at have gennemgået beretningen er det opsigtsvækkende, at der igen anføres årsager som dårlig ledelse, uregelmæssigheder og svig inden for næsten alle de undersøgte områder både på indtægtssiden og udgiftssiden. Som følge af told- og momsundragelser lider fællesskabsbudgettet store tab hvert år. Her er der tungtvejende mangler i medlemslandenes forvaltnings- og kontrolsystemer. Vi spørger, hvornår sørger Kommissionen endeligt for at medlemslandene udfører deres pligt? Og mærker disse da ikke, at de rammer sig selv på grund af pengesvindet?
På landbrugsområdet er situationen lige som før betænkelig. Beløbsmæssigt udgør pengemisbrug den største post. Også her henviser Revisionsretten til medlemslandenes skødesløshed. Inden for det vigtige område for forskning og udvikling er der opstået tab på grund af dårlig ledelse og manglende gennemskuelighed mellem forskudsbetalinger og endelig afregning. Over 50% af udgifterne skal være fejlagtige, godt en tredjedel indholder endda alvorlige fejl. Det samme gælder for strukturfondene. Lad os komme i gang med arbejdet sammen med Revisionsretten og sammen med Kommissionen. Dette er en absolut forudsætning for udvidelsesprocessen!

Morgan
Hr. formand, jeg er glad for, at vi endelig drøfter denne beretning. Jeg vil fordømme de andre grupper for ikke at have tilladt os at drøfte dette i november. Det var en forkert beslutning. Det var skandaløst, at vi ikke lod Retten holde en pressekonference. Vi gik glip af lejligheden til at få en vigtig offentlig platform. Jeg var også yderst skuffet over, at formanden for Revisionsretten ikke blev i Bruxelles tidligere på måneden.
Beretningen beviser uden nogen som helst tvivl, at det er på høje tid at få igangsat en reformproces. Vi har brug for radikale reformer, hvis vi skal se forbedringer af en meget alvorlig situation. Det er femte gang, at Kommissionen ikke har fået nogen revisionserklæring, og det er klart, at Kommissionen bør forstå, at den er forpligtet til reform, og at den vil blive bedømt ikke på dens ord og dens rapporter, men på dens handlinger. Det er klart, at Kommissionen i dens bestræbelser på at reformere sig selv ikke bør koncentrere sig om, hvor pengene bliver brugt, men om det omfang, hvori de politiske mål bliver opfyldt og dette på en så billig måde som mulig. Som hr. Karlsson sagde, bør vi tackle udgiftskulturen. Det betyder, at vi må have klare, præcise og målelige mål fra Kommissionen. I mit eget land, Wales, modtager vi betydelige pengesummer fra strukturfondene, men linjen mellem at skabe en arbejdsplads og værne om en arbejdsplads er uklar, og derfor er det vanskeligt for os at vurdere, hvor effektive disse strukturfonde har været.
Kommissionen bør foretage grundlæggende forbedringer af dens interne kontrolmekanismer. Et af de væsentligste problemer, der igen bliver fremhævet, er problemet med at lade sorteper gå videre. Ingen tager ansvaret, og ansvaret for, at pengene bliver brugt godt, deles af for mange mennesker. Der er helt klart brug for en reform til det. Vi forventer at se nye, strenge forvaltnings- og kontrolsystemer i den fremtidige reform. Vi har navnlig brug for en reform af finansforordningen.
Men lad os ikke glemme, at over 85% af de penge, der kommer fra EU-budgettet, anvendes i medlemsstaterne, og de må sætte skik på deres eget hus. De menneskelige ressourcer er også et spørgsmål, som der helt klart må gøres noget ved.
Denne beretning har retfærdiggjort den tilbagetræden, der blev påtvunget en sjusket og vilkårlig Kommission, og afsløret et helt katalog af uansvarligheder i medlemsstater, der er rede til at kritisere, men ikke til at gøre noget ved svig og uregelmæssigheder. Den nye Kommission er på vej i den rigtige retning, og vi håber at se en ende på denne type beretninger. Vi kan lægge dem bag os, når vi først ser en forbedring i forbindelse med reformprocessen.
Jeg vil gerne slutte af med at stille et klart spørgsmål til hr. Karlsson: Mener han personligt, at der er noget konkret i 1998-beretningen, der skulle afholde Parlamentet fra at meddele decharge?

van der Laan
Hr. formand, jeg vil først gerne takke formanden og medlemmerne af Revisionsretten for deres meget nyttige årsberetning. Den er meget kritisk, og revisionserklæringen er blevet nægtet igen. Det er ikke noget nyt, for det sker hvert år.
Det sidste valg gjorde det klart, at offentligheden har fået nok af beretningerne om roderiet i de europæiske finanser. Det er derfor meget vigtigt, at denne beretning endelig tages alvorligt. Revisionsrettens beretning må ikke være en årlig tv-begivenhed, som derefter lægges til side. Nu er der mulighed for at forbedre finansforvaltningen i Europa. Formand Karlsson sagde allerede, at alle institutioner skal yde et bidrag til forbedringerne, og det skal ske som følger.
For det første skal medlemsstaterne tage deres ansvar. Svig i Europa er stadigvæk lig med svig i Bruxelles. Men i virkeligheden administreres mere end 80% af pengene af medlemsstaterne. De nationale kontroller kan og skal forbedres. Men først og fremmest skal man forstå, at man skal være ligeså sparsommelig med europæiske midler som med nationale midler.
Vi anmoder Kommissionen om at gøre det klart, at man mener det alvorligt med de lovede reformer. Ledere skal også bedømmes på deres finansielle forvaltningskapaciteter, og generaldirektoraterne skal hvert år forklare, hvad de har gjort for at imødekomme Revisionsrettens kritik.
Revisionsretten skal forbedre årsberetningen med to tilføjelser. For det første skal der være statistiske data, som klargør problemtilfældene, og for det andet skal der jævnligt informeres om faste emner, så vi kan se, om der sker fremskridt.
Europa-Parlamentet skal naturligvis holde øje med reformerne, men først og fremmest give et godt eksempel og endelig vedtage en vedtægt.
Europæiske midler er offentlige penge. For at genvinde borgernes tillid skal alle institutioner vise, at de gør noget ved bekæmpelsen og forebyggelsen af svig. Kun på den måde kan vi genvinde borgernes tillid.

Staes
Hr. formand, kære kolleger, hr. Karlsson, kære medlemmer af Revisionsretten. Hr. Karlsson, jeg vil gerne takke Dem for den klare og tydelige fremstilling i årsberetningen. Det er bestemt ikke godnatlæsning. Det forhindrer dog ikke Dem og Deres medarbejdere i at lægge fingeren på det ømme punkt på alle 500 sider. Hr. Karlsson, De har talt her i dag. Alle gode gange tre, vil jeg sige. Jeg beklager, at forelæggelsen af denne vigtige beretning ikke fandt sted i den forrige mødeperiode i Strasbourg. Den var sluppet ud til pressen, og det fik os til at udsætte sagen. Det beklager jeg, og jeg beklager ligesom hr. Morgan, at De ikke kunne holde en pressekonference. Det er ikke godt for Europa-Parlamentet.
Under alle omstændigheder er dette et vigtigt dokument. Sammen med de to beretninger fra Den Uafhængige Ekspertgruppe og OLAF-betænkningen om 1998 udgør disse dokumenter den basisinformation, som skal give os grundlag for at give eller ikke give decharge for 1998. Indtil videre er jeg kommet frem til tre konklusioner.
I de forløbne år blev især Kommissionen kritiseret, og det førte til Santer-Kommissionens fald, som vi alle ved. Den nye Prodi-Kommission fik den klare opgave at få orden i sagerne. I februar ser vi de første resultater heraf. Jeg håber, at den nye Kommission, at hr. Kinnock og fru Schreyer kan sørge for, at Revisionsretten kan afgive en revisionserklæring i fremtiden.
Min anden konklusion er, at årsberetningen understreger, at vi ikke kun skal lede efter pengesamlere i eurokratiet. Som flere kolleger allerede har peget på, administreres 80-85% af de europæiske midler ikke af Kommissionen, men af nationale, lokale eller regionale myndigheder. Det er altså nødvendigt med mere samarbejde mellem de nationale revisionsretter og Den Europæiske Revisionsret.
Til sidst, kære hr. Karlsson, er det klart, at den organiserede kriminalitet har sat sig på en vigtig del af de europæiske midler. Jeg mener, at der skal være et tættere samarbejde, at der sørges for et velfungerende OLAF, og at vi skal sørge for, at et europæisk justitsministerium sætter grænser for kriminaliteten.

Eriksson
Hr. formand, jeg synes, at det er lige fascinerende hver gang, hvert år med Revisionsrettens beretninger. Ligegyldigt hvilket program eller hvilket område, der er blevet undersøgt, er 5%, det vil sige 40 milliarder svenske kroner, forsvundet ud af systemet. Jeg bifalder virkelig disse beretninger.
Til trods for at Revisionsretten tidligere har påpeget forhold og givet gode råd til Kommissionen, kan vi jo igen i år, det vil sige for 1998, konstatere, at Kommissionens ændringer af systemet hverken har gjort det hele mere overskueligt eller fuldstændigt på nogen måde. Det drejer sig om budgetoverskridelser. I nogle tilfælde mangler opgaverne helt. Det er offentlige aftaleprocedurer, der brister. Visse steder kan der også konstateres direkte tvivl.
40 milliarder er to års indbetalte midler fra skatteydere i Sverige til Den Europæiske Union. For 40 milliarder kunne to millioner lønarbejdere i samme land gå over til 35 timers arbejdsuge og beholde lønnen. Dette er i øvrigt et sigte, som jeg synes, at vi kunne tilskynde til og kigge på, når vi ser på, hvordan vi anvender strukturfondene, da det er en måde at effektivisere dem på, for så vidt angår de beskæftigelsesfremmende foranstaltninger. Vi kan kort sagt konstatere, at vi for 40 milliarder kunne gøre mange gode ting. Den nye Kommission har erklæret sig villig til at stramme systemet op, men det sagde den tidligere jo også hvert år.
For mig er det helt indlysende, at Den Europæiske Union tiltager sig for meget magt og også for mange budgetmidler i forhold til, hvad den har bemyndigelse til og forudsætninger for at håndtere. Det tror jeg også er årsagen til medlemsstaternes manglende interesse for virkelig at tage et reelt ansvar.
Den evige lappen på systemet opmuntrer snarere til korruption i større eller mindre målestok, senest i Sverige, hvor Kommissionens eget stockholmskontor for nylig er blevet mistænkt for at have udbetalt løn til personer, som ikke eksisterer. Det er mildest talt rystende.
Jeg vil slutte af med et spørgsmål til Revisionsrettens formand. Hvorfor har De ikke fået tilladelse til at undersøge Den Europæiske Investeringsfond? Jeg håber ikke, at det er af kommende sparehensyn, at Revisionsrettens formand ikke benytter sig af vores fælles, vilde hjemlands tungemål - svensk.
(Lyset i salen fungerer dårligt) Dell'Alba (TDI). (FR) Hr. formand, hr. formand for Revisionsretten, Deres præsentation er bestemt ikke født under nogen heldig stjerne. Sidste måned tog man ordet fra Dem, og nu tager man lyset fra Dem. Jeg håber, vi kan afslutte, mens man stadig kan se noget her. I øvrigt skal De ikke være alt for urolig, for vi har lige vedtaget en uopsættelig anmodning i anledning af, at formanden for Nicaraguas revisionsret formodentligt er blevet fængslet. Som De kan se, nøjedes vi her med at forhindre Dem i at deltage i et møde. Det skal jeg beklage lige så stærkt som min kollega Staes. Jeg håber, lyset må skinne over både de europæiske regnskaber og i denne mødesal.
Helt bortset fra disse ordspil vil jeg lykønske Dem med Deres beretning, som altid er vigtig for Den Europæiske Union. De er sikkert klar over, hvor vigtig denne beretning, Deres iagttagelser, var for Den Europæiske Union i den krise, der rystede den sidste år. Jeg tror, vi bliver nødt til at mase på.
(Lyset kommer igen)Seså, der kan De selv se, jeg er ikke helt uden skyld i dette her: lux fiat.
Hr. formand, jeg ønskede at sige til Dem, hvor vigtig Deres rolle er, og hvordan jeg forestiller mig Deres budskab blev modtaget i de egentlige fællesskabsinstitutioner, det vil sige Kommissionen og Parlamentet. Det blev måske mindre vel modtaget af medlemsstaterne, der nu som før er de store agenter for mangler og svig med Unionsbudgettet, i og med at de forvalter størstedelen af fondene. Det ønske, jeg her vil udtrykke, skal være, at Deres indsats næste år, som er et nøgleår - 1999 var det år, hvor en række af strukturfondenes programmer udløb - vil være rettet mere mod medlemsstaterne, så det rigtig kan trænge ind i den offentlige mening, at forvaltningen af fællesskabets fonde er vigtig, ligger os på sinde og ligeledes, jeg vil ikke sige frem for alt, men ligeledes vedrører vores administrationer, vores medlemsstater. Næste år kunne der altså, efter min mening, sættes endnu stærkere ind på det punkt, i et snæverere samarbejde med de nationale statsrevisorer.

van Dam
Hr. formand, hr. Karlsson, årsberetningen viser, at kontrollen med administrationen af EU-midler stadigvæk er utilstrækkelig. Problemet ligger især hos medlemsstaterne, men det må Kommissionen ikke gemme sig bag. Revisionsretten peger med rette på, at Kommissionen skal sørge for, at der gribes ind overfor mangler i medlemsstaterne. Kommissionens egen husholdning er heller ikke helt pletfri. At der i afdelingen for intern forvaltning findes den højeste procentdel materielle fejl, siger tilstrækkeligt. Kommissionen er nemlig selv ansvarlig for finansforvaltningen i denne afdeling.
Årsberetningen understreger på ny, at merværdien af de forskellige europæiske programmer skal undersøges strukturelt. Indtil nu sætter Kommissionen alt for meget ind på høje anvendelsestal. Afprøvning af effektiviteten på grundlag af klare politiske målsætninger finder næsten ikke sted. Kommissionen skal også være mere opmærksom på, om særskilte projekter respekterer de generelle fælles målsætninger. Således skal finansieringen af projekter med penge fra strukturfonde standses, hvis disse projekter er i strid med målsætningerne om miljøbeskyttelse. Revisionsretten peger med rette på dette problem.
Til sidst. Hele forretningsgangen, hvor dele af udkastet til beretningen slap ud til pressen, sætter spørgsmålstegn ved Revisionsrettens uafhængighed. Det er berettiget, at Kommissionen får årsberetningen, inden den offentliggøres, for at rette fejl på forhånd. Men er det alt, Kommissionen har gjort? Eller er det rigtigt, at Revisionsretten har gjort beretningen mindre kritisk under pres fra Kommissionen? For at få klarhed herom skal Parlamentet i dechargeproceduren nøje undersøge forskellene mellem udkastet til beretning og den endelige beretning og vurdere dem nærmere.

Pomés Ruiz
Hr. formand, idet jeg glæder mig over Revisionsrettens beretning, som er så nyttig, og som Parlamentet bør støtte, for så støtter vi Europa, vil jeg ikke undlade at henvise til det ubehag, som er forårsaget af, at det endnu en gang har været medierne, som før tiden har offentliggjort interessante dele af beretningen, hvilket, hr. Karlsson, ud over at det påfører borgerne, embedsmændene og institutionerne unødige skader, også giver det indtryk, at Revisionsretten er et politisk organ, som skal aflægge regnskab for vælgerne via den offentlige opinion.
Disse lækager, hr. Karlsson, sker ikke i langt de fleste revisionsretter i medlemsstaterne eller de europæiske regioner. Derfor kan det ikke være umuligt for Dem at undgå dem.
Det betyder en nedværdigelse af Parlamentet og af Dem selv, for det viser, at de, som skal kontrollere, ikke kan kontrollere deres egen proces.
Hvis disse lækager fortsætter, hr. Karlsson, vil min politiske gruppe anmode om en reform, som rækker videre end blot en udsættelse af denne forhandling.
Endvidere vil jeg gerne sige, at problemet med uregelmæssigheder og misbrug af budgettet ikke er et geografisk, men tværgående problem. Her er der hverken nord eller syd, øst eller vest og heller ingen fattige eller rige lande. Her er der ganske enkelt et problem med utilstrækkelighed og dårlig fortolkning af de nationale lovgivninger og Fællesskabets lovgivning.
Jeg så gerne, at de lande, som støtter bestræbelserne efter intern økonomisk og social samhørighed, ikke anvendte denne form for argumenter, for det er de lande, der modtager midler fra Den Europæiske Union, som er mest interesseret i, at solidaritetsindsatsen fra de lande, der støtter disse bestræbelser, fungerer effektivt.
Til slut vil jeg gerne understrege, at Kommissionen - således som det står i den beretning, som De forelægger for os - fortsat ønsker at bruge anvendelsesgraden for de økonomiske bevillinger, der tildeles i det årlige budget, som primært succeskriterium for Kommissionens økonomiske forvaltning. Kommissionen bør dog måle sin succes efter, i hvor høj grad den formår at opfylde de tildelte mål med mindst mulige omkostninger. Denne ændring af filosofien er, hvad vi, idet vi støtter Deres fremlagte beretning, forlanger af den reform, som formand Prodi har lovet Parlamentet at gennemføre.

Bösch
Hr. formand, for det første er jeg glad for, at vi i dag kan tale om, hvad Revisionsretten har beskrevet i sin årsberetning. Jeg vil kun knytte et par enkle bemærkninger hertil. For det første: Hvad var den nye Europa-Kommissions reaktion på Revisionsrettens årsberetning? Jeg har læst, at den var nogenlunde tilfreds med, at der i forhold til 1997 ikke skal have været nogen synlig forværring. Det synes jeg er alarmerende for den nye Kommission og et tegn på, at den bevæger sig i en forkert retning. Det ville i så fald betyde, at man ikke har lært noget af fortiden.
For det andet: Jeg mangler noget klar tekst i denne beretning, hr. formand Karlsson. Hvad skal borgerne i Den Europæiske Union stille op, når De skriver, at i forbindelse med de interne politikker er en tredjedel af betalingerne behæftet med væsentlige fejl? Af fremtidige procedurer for decharge til Kommissionen og også af fremtidige beretninger fra Revisionsretten forventer jeg her en klarere stillingtagen, for sidst, men ikke mindst, har Kommissionen på den ene side det fulde ansvar for de interne politikker, og på den anden side ved vi, at Europa-Parlamentet har en helt særlig og stor interesse i de interne politikker.
For os drejer det sig i fremtiden i dechargeproceduren om, at vi ved hjælp af denne beretning har mulighed for at kunne konstatere, at Kommissionen rent faktisk har lært af fortidens synder. De første reaktioner på denne beretning var skuffende i den henseende, men man kan jo stadig forbedre sig, og det opfordres vi hermed allesammen til.

van Hulten
Hr. formand, Revisionsrettens beretning for 1998, der er blevet drøftet overalt i Europa undtagen - indtil i dag - i Europa-Parlamentet, viser klart, at Kommissionen og medlemsstaterne har brug for at øge deres indsats med bekæmpelsen af svig. Begge parter har en pligt til at sikre, at skatteydernes penge bliver givet godt ud. Hvis vi skal bevare folkets tillid og vinde dets støtte for de ambitiøse planer, der blev skitseret i Helsinki i denne weekend, skal der tages tre skridt.
For det første må medlemsstaterne selv gøre mere for at opspore svig. Samarbejde mellem Revisionsretten og dens nationale pendanter må styrkes, om nødvendigt ved hjælp af lovgivning.
For det andet må Kommissionens økonomiske forvaltning, som hr. Karlsson lige gjorde det klart, forbedres. Kommissionen har bebudet et reformprogram. Hvis disse reformer skal blive en succes, må de være radikale, omfattende og baseret på en meget klar tidsplan.
For det tredje må Parlamentet få skik på sit eget hus. Vi kan kun være troværdige som folkets vagthund, hvis de henstillinger, Revisionsretten er kommet med om denne institution, bliver gennemført med det samme. Parlamentet må gøre alt, hvad det kan, for at vise, at det mener det alvorligt med at eliminere ødslen med pengene. Det er af netop denne grund, at jeg, som mange af mine kolleger, ikke vil være til stede ved morgendagens åbningsceremoni for denne dyre og helt klart defekte bygning, som ingen har bedt om.

Schori
Hr. ordfører, Revisionsretten er for os socialdemokrater et fundament, når det gælder Unionen - det kan mærkes, for der er mange socialdemokrater, som taler her i dag. Den er også et meget vigtigt instrument til at sikre, at borgerne får indblik i, ansvar for og kontrol med Unionens aktiviteter.
Det er også derfor, at vi, hvilket er blevet nævnt her flere gange, blev oprørte over, at Revisionsrettens formand ikke tidligere har fået lov til at give møde i Parlamentet. Samtidig med at Revisionsrettens årsberetning blev offentliggjort, opstod der en episode på Kommissionens repræsentationskontor i Stockholm. Det viste sig, at der er foretaget utilladelige lønudbetalinger. Man kan undre sig over, hvordan man skal kunne holde styr på hele Unionen, hvis man ikke kan holde styr på et lille kontor med 20 mennesker. Det er her, Revisionsretten kommer ind. Jeg vil sige, at måden, hvorpå man håndterer dette lille kontor, og måden, hvorpå de har klaret deres opgaver og deres økonomi, er en prøve på troværdigheden for Unionen i denne sammenhæng, hvad angår åbenhed og ansvarsbevidsthed.
Jeg vil gerne spørge Revisionsrettens formand, som har besøgt Stockholm, hvilket indtryk han har af det, der er sket, og hvilke forholdsregler, der kan forventes.

Blak
Hr. formand, Revisionsrettens konklusioner ligner dem, vi har set de sidste mange år. Det er ikke muligt at komme med en positiv udtalelse. Der er brug for, at medlemsstaterne tager et større ansvar. De administrerer ca. 80% af budgettet, og de gør det ikke særlig godt. Jeg er selvfølgelig glad for, at Danmark ikke specielt står for skud i år. Det undrer mig dog lidt, at Revisionsretten endnu en gang kommer med en bemærkning om feta-sagen. Den sag er jo afsluttet forlængst.
I februar vil Kinnock fremlægge et forslag til en reform af Kommissionen. Det er måske en af de ting, vi skal tage fat i. En af de vigtigste ændringer gælder personalekulturen. Det sker for sjældent, at man suspenderer eller fyrer de ansatte, hvis de er inkompetente eller korrupte. Der eksisterer en mulighed for at afskedige inkompetente ansatte i henhold til artikel 52 i personalevedtægten. Den artikel bør bruges, og det bliver den stort set aldrig. Den praksis bør derfor ændres. Hvis vi skal uregelmæssigheder og svindel til livs, er vi nødt til at ændre personalekulturen og tendensen til, at man kan slippe af sted med alt, hvis man har de rigtige venner, der dækker over en. Vi skal rydde op efter tidligere skandaler. Hvilke signaler sender man til kommende ledere i Kommissionen, hvis de ansvarlige for skandalerne kan fortsætte i gode job? På den måde kommer vi aldrig til at se en positiv udtalelse fra Revisionsretten. Vi er nødt til at rydde op i fortidens fejl både internt i Kommissionen og i medlemsstaterne.
Hr. formand, det er i øvrigt en historisk dag i dag, for vi oplevede for en gangs skyld, at en af vores kolleger så lyset, nemlig hr. Dell'Alba.

Schreyer
Hr. formand, hr. formand for Revisionsretten, ærede parlamentsmedlemmer, anvendelse af skattepenge efter klare, politiske prioriteringer, efter principper om sparsommelighed og effektivitet, det er de mål, som alle, der administrer et offentligt budget, bør sætte sig, og det er et mål, som den nye Kommission har sat sig. Det er Revisionsrettens opgave at kontrollere, om dette mål opfyldes, at kontrollere, at den økonomiske forvaltning er i overensstemmelse med finansforordningens bestemmelser og at give Kommissionen anvisning på, hvad der skal ændres med henblik på en ordentlig økonomisk forvaltning.
Med sin beretning for året 1998 har Revisionsretten gjort rede for, på hvor mange områder det haster med at få gennemført ændringer. Og hr. Bösch, jeg er ikke bekendt med nogen udtalelse fra den nye Kommission om, at vi skulle have fundet det beroligende, at det igen ikke var muligt at få en positiv udtalelse. Vi har derimod sagt, at det er alarmerende - således som det allerede er påpeget her - at det for femte gang ikke var muligt at fastslå betalingernes formelle rigtighed. Derfor går Kommissionen jo også i fuld gang med forandringerne.
På nogle område har den gamle Kommission nået at bane vejen for ændringer, således som det f.eks. er tilfældet med strukturfondene. Således findes der for den nye tilskudsperiode nye bestemmelser, om hvilke økonomiske konsekvenser Kommissionen kan drage, hvis tildelings- og gennemførelsesbestemmelserne ikke overholdes.
Hr. formand Karlssson fremhævede i sin tale, at det er nødvendigt med fundamentale reformer for at få forbedret den finansielle forvaltning. Det glæder mig derfor meget, at Kommissionen med størst mulige beslutsomhed baner vejen for reformer og går reformens vej. Jeg vil nævne tre reformpunkter, der er af stor betydning for den finansielle forvaltning.
For det første, activity based budgeting. I fremtiden, begyndende med budgettet 2001, skal opstillingsproceduren for EU-budgettet følge de politiske prioriteringer i langt højere grad, end det hidtil har været tilfældet, og i den forbindelse skal beslutningerne om prioriteringerne ikke kun omfatte de operationelle midler, men også de nødvendige, personalemæssige midler, således at det er muligt at indsætte mere personale der, hvor de politiske prioriteringer ligger.
Det andet stikord: Styrkelse af det økonomiske ansvar hos alle de myndigheder, der administrerer EU-midler. Kommissionen går den vej, som Parlamentet har anbefalet i længere tid, som også hr. Karlsson netop endnu en gang har skitseret, og som jeg også meddelte i mine skriftlige svar på Parlamentets spørgsmål i august, nemlig at lægge finanskontrolfunktionerne ud til de forvaltninger, der er ansvarlige for udgiftsprogrammerne, altså en decentralisering og dermed samtidig en styrkelse af det økonomiske ansvar hos de forvaltningsenheder, der tager sig af udgifterne.
Og for det tredje, som vigtigt stikord, ændring af finansforordningen. Her er der brug for en omfattende ændring, en revision, og den er på vej. Den vil indeholde mange af Revisionsrettens kritikpunkter, f.eks. også spørgsmålet om separat kontering af forskudsbetalinger og endelige betalinger. Det vil være et vigtigt skridt mod større gennemskuelighed i det samlede regnskabsvæsen.
Jeg vil også kort nævne den utidige offentliggørelse af Revisionsrettens årsberetning og Parlamentets irritation i den anledning. Jeg mener, at vi sammen bør overveje tidsplanen for offentliggørelsen og Parlamentets debat. Jeg mener, det er rigtigt, hvis der er en tidsmæssig afstand mellem offentliggørelsen og debatten i Europa-Parlamentet, så alle parlamentsmedlemmer har mulighed for på forhånd at gøre sig bekendt med hele beretningen. Jeg mener, at det både er nødvendigt og haster med at få udarbejdet en konsultationsprocedure for at nå frem til et bedre resultat.
Hr. formand, hr. formand for Revisionsretten, mine damer og herrer, jeg agter at gennemgå Revisionsrettens årsberetning sektor for sektor med forvaltningerne og frem for alt også med medlemslandene og undersøge spørgsmålet, hvorfor fejlene overhovedet er opstået. Hvem ville have forholdt sig anderledes? Hvilke instrumenter står til rådighed for at undgå sådanne fejl i fremtiden, og hvor hurtigt kan en passende forbedring opnås? En sådan systematisk followup er nødvendig. Jeg går kraftigt ind for en sådan systematisk followup og er derfor glad for, at Kommissionen inden for rammerne af sin reformpakke vedrørende den finansielle forvaltning har besluttet at give denne systematiske followup en fast struktur i fremtiden, således at Revisionsrettens bemærkninger fremover også virkeligt kan udnyttes til forbedring af den finansielle forvaltning, og jeg beder Europa-Parlamentet om at støtte dette omfattende reformarbejde.

Karlsson
Hr. formand, jeg vil forsøge at komme med kommentarer til alle de interessante indlæg, der er fremkommet i denne debat. Nogle har kommenteret, at Parlamentet bør være de første til at modtage det materiale, som Retten producerer, det være sig årsberetningen og de særberetninger, vi producerer i årets løb. Lad mig komme med en utvetydig og klar udtalelse om, at det absolut er den regel, vi vil følge, at Europa-Parlamentet er de første til at modtage vores beretninger.
Hvis jeg lige må tilføje en ting til det, hr. Pomés Ruiz sagde. Jeg er helt enig med ham i, at man må stille meget særlige krav til en revisionsret, og at den må være som Cæsars hustru. Men det, der er sket i denne sag, er, at Retten har fundet ud af, hvem der lækkede udkastet til årsberetning til pressen, og har truffet de nødvendige foranstaltninger. Vi ved alle, at dette ikke er den eneste gang, at oplysninger om fortroligt materiale er blevet videregivet. Det, der er sket hidtil, er, at Retten har fundet ud af det. Jeg håber, at vi kan fortsætte med at gøre det samme i hver enkelt tilfælde, men jeg vil som formand for Revisionsretten ikke afvise, at der vil kunne blive stillet særlige krav til os som følge heraf.
Mange talere har peget på medlemsstaternes ansvar. Jeg kan kun bekræfte, at dette er en positiv reaktion på den udfordring til medlemsstaternes vilje til at bekæmpe svig, få beskikket deres eget hus og styrket deres kontrolsystemer, som vi har påpeget i årsberetningen kan blive endnu større i år samtidig med, at den ikke på noget tidspunkt vil formindske den rolle og det ansvar, Kommissionen har i denne sammenhæng. Kommissionen må samtidig turde stille klare krav til medlemsstaternes kontrolsystemer.
Fru Morgan stillede mig et klart spørgsmål: Er der noget konkret i denne årsberetning, der skulle afholde Parlamentet fra at meddele decharge? Lad mig understrege, hvad der er Rettens rolle i denne sammenhæng. Det er at give Dem alt det materiale, som vi finder passende og tilrådeligt at fremsætte, og lade det være op til Dem at træffe den politiske beslutning om decharge.
Jeg vil blot sige, at det spørgsmål, der bør stilles, er, om Kommissionen har gjort alt, hvad den kan, for at udbedre de mangler, der er blevet påpeget. Jeg vil helt bestemt ikke komme med nogen konkret nærmere bemærkning om noget enkeltpunkt. Det er det samlede materiale, der er produceret både i denne årsberetning og i den særberetning, vi har produceret og vil producere, der bør danne grundlag for Parlamentets beslutning om dette punkt.
Jeg vil gerne understrege det, fru van der Laan påpegede vedrørende svig i Unionen, og pege på, at man, hvis man skal dømme fra artikler i pressen om svig i al almindelighed og angreb på de offentlige budgetter, skulle tro, at det europæiske budget var mere sårbart end noget.
Og det er naturligvis ikke tilfældet. Det, der er blevet sagt mange gange, er, at dette er et problem, som alle lande må bekæmpe både i deres regionale og nationale budgetter.
Må jeg benytte mig af denne lejlighed til at påpege, at formanden for Budgetkontroludvalget, fru Theato, og jeg sammen henvendte os til kontaktudvalget for alle formændene for medlemsstaternes nationale revisionsorganer og Revisionsretten blot for at påpege over for disse nøglepersoner, at bekæmpelse af svig med europæiske midler også er en national opgave. Dette er et klart eksempel på et samarbejde mellem Parlamentet og Revisionsretten om at henlede medlemsstaternes opmærksomhed på dette.
Jeg er enig med hr. Staes i, at dette ikke er sengekammerlæsning, og jeg blev meget bekymret, da de begyndte at slukke lyset, men takket være hr. Dell'Alba's modige indgreb blev dette standset.
Jeg vil også gerne understrege, at det arbejde, der er blevet gjort med at opbygge OLAF, bør fortsætte. I Rettens særberetning om UCLAF's aktiviteter, har vi peget på en række forslag, som vi mener, at både Parlamentet og medlemsstaterne bør gennemføre vedrørende en europæisk anklager og andre foranstaltninger med henblik på en fortsat bekæmpelse af svig.
Til medlem Eriksson vil jeg sige, at det er blevet en vane for mig at tale engelsk. Det er første gang, jeg taler i Parlamentet. Jeg holder min jomfrutale ligesom van Hulten. At jeg taler engelsk skyldes, at vi har engelsk og fransk som arbejdssprog. Jeg var alt for nervøs, da jeg skulle indlede dette indlæg, til at turde udtrykke mig på svensk. Jeg tror dog, at jeg ville have klaret det, hvis jeg virkelig var gået i gang.
(EN) Jeg tror, at jeg ifølge en vane, der allerede er etableret i Budgetkontroludvalget, vil holde mig til mit andet sprog og håber, at De vil tilgive mig dette nationale forræderi.
Hr. Bösch, jeg er enig med Dem, og jeg tror, at alle er enige med Dem i, at der bør stilles særlige krav til de dele af budgettet, der forvaltes af Kommissionen selv.
Jeg har understreget, at det er vigtigt, at Kommissionen bør påtage sig sit ansvar vedrørende medlemsstaterne, men når det drejer sig om de interne politikker, bistand til tredjelande og personaleadministration, kan vi stille klarere krav til Kommissionen, og vi kan også behandle det anderledes, når der drejer sig om revisionserklæringen, hvilket vi er begyndt at gøre og vil fortsætte med.
Jeg vil lykønske hr. van Hulten med hans første tale her. Jeg er enig med ham i, at vi i vores arbejde må kunne forsikre skatteyderne om, at deres penge bliver brugt godt, og jeg vil også understrege, som fru van der Laan har gjort, at der også er brug for, at medlemsstaterne bekæmper svig.
Hr. Schori spørger mig om mine konklusioner eller Revisionsrettens konklusioner vedrørende hændelserne i Kommissionens repræsentation i Stockholm. Jeg har to bemærkninger her. Den ene er, at dette viser, at den eneste måde at klare problemer af denne art på, er at have velfungerende interne kontrolsystemer. Der bør, hvor der er tale om udlæg af europæiske penge, være et internt kontrolsystem, der er effektivt og pålideligt, således at den eksterne kontrol kan vurdere, om systemerne fungerer og ikke er nødt til at gennemgå hver enkelt administrativ detalje. Den anden er, at jeg også offentligt har udtalt, at dette er en prøvesag for Kommissionens vilje til at reformere sine disciplinære procedurer, som vi er meget kritiske over for, og som jeg ved, at Kommissionen også har i sinde at gøre noget ved.
Jeg har allerede i mit første indlæg påpeget det samme problem, som hr. Blak rejste, om, at personaleadministrationen må forbedres. Hvad angår fru Erikssons spørgsmål om, hvorfor vi ikke reviderer Den Europæiske Investeringsfond, så spurgte vi Rådet, da den blev etableret, om vi skulle gøre det, og svaret var nej, så det er grunden. Jeg er ikke enig med Rådet, men det er Rådet, der bestemmer.
Jeg vil endelig komme med en generel kommentar til det, fru Schreyer pegede på i sit indlæg. Som De kan høre, er det Kommissionens holdning til denne årsberetning at tage den til sig og indlede det reformprogram, vi drøfter her i dag.
Lad mig på Revisionsrettens vegne sige, at vi håber, at vi kan samarbejde i et klima præget af dialog og åbenhed om at sørge for, at denne nye Kommission kan gennemføre den reform, som vi ser frem til med stor iver.

Formanden
Mange tak, hr. formand for Revisionsretten.
Forhandlingen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 20.20 og genoptaget kl. 21.00)

Sokrates-programmet (anden fase)
Formanden
Andet punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0097/1999) af Pack for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om iværksættelse af anden fase af Fællesskabets handlingsprogram for almen uddannelse - Sokrates (C5-0267/1999 - 1998/0195(COD)).

Pack
Hr. formand, jeg vil netop ikke kun tale om Forligsudvalgets resultat, for det ville nok være for kortsigtet. Jeg mener, at vi nu også skulle benytte andenbehandlingen til at tale om uddannelsen i fremtidens Europa. Afslutningsvis vil jeg så igen komme ind på forligsresultatet.
Spørgsmålet om uddannelsen i fremtidens Europa er samtidig også spørgsmålet om selve Europas fremtid. Det bør Rådets medlemmer faktisk skrive sig bag øret.
En yderligere integration af Europa kan kun ske, såfremt Europas borgere accepterer denne proces og er parate til aktivt at være med til at løfte opgaven. Dette er netop i lyset af den tilstræbte udvidelse af EU et meget vigtigt aspekt. Håbet retter sig først og fremmest mod den unge generation i vores lande. Det er den, der former Europas fremtid. Derfor må vi få de unge mennesker med på projektet Europa. Derfor skal vi hente dem der, hvor de til dels allerede befinder sig i dag i bevidstheden og med deres forventninger. Mange af dem tænker mere globalt og har ofte samlet væsentlig mere personlig erfaring i udlandet, end vi gjorde, da vi var unge. Men der findes også mange andre, der mangler denne personlige erfaring, der ligesom deres forældre er bange for dette store Europa, fordi de ikke forstår det og ikke havde mulighed for samvær på tværs af grænserne. Derfor, tror jeg, at den europæiske uddannelsespolitik er en af de centrale opgaver i Den Europæiske Union.
Sammen med integrationen af omfattende områder i de europæiske samfund får kommunikation og således beherskelse af fremmedsprog stadig større betydning. Den økonomiske integration ifølge det indre marked gør mobilitet til et centralt emne. Denne integration tvinger os uvægerligt til at beskæftige os med anderledes opfattelser. De mangeartede kulturer og verdensanskuelser forudsætter imidlertid stadig større, gensidig forståelse og dermed større kendskab til hinanden og dermed informationsudveksling.
Vi skal begynde tidligt med at formidle al denne indsigt og erfaring. Således opstod i 1995 det første omfattende europæiske program for samarbejde på alle områder inden for uddannelse ved navn Sokrates. Lige siden har jeg været ordfører og glæder mig over, at dette program virkelig har båret frugt. Vi fremlægger nu programmet Sokrates II for årene 2000 til 2007. Dette program er først og fremmest opdelt efter det, som skolerne kan gøre inden for rammerne af den del af Comenius, hvor samarbejdet mellem skoleklasser på projekter på tværs af grænsernes fremmes. Det indeholder så den anden del, Erasmus, der først og fremmest handler om de studerendes mobilitet, og så den tredje del for voksenuddannelse ved navn Grundtvig, som langt om længe har frembragt noget, der længe har været brug for i Den Europæiske Union. I 1995 blev voksenuddannelse ad omveje via et ændringsforslag fra mig optaget i Sokrates I-programmet. På baggrund heraf udviklede der sig også i løbet af året et ønske om voksenuddannelse og om livslang undervisning i hele Europa, således at vi kan sige, at svaret ved hjælp af Grundtvig-delen i Sokrates er det rigtige svar. Jeg er stolt over, at det er lykkedes for os. Netop denne optagelse af Grundtvig-delen i Sokrates-programmet viser faktisk, hvordan Europa arbejder.
En idé, der altid har haft fodfæste i de nordiske lande, i Østrig, i de skandinaviske lande, i Tyskland, også i England har begrebet voksenuddannelse altid eksisteret, men i de sydlige lande har det ikke været så udbredt. Det er lykkedes os at udbrede idéen over hele Europa. Det er jeg stolt af. Derfor tror jeg, at vi på netop dette område har ydet en vigtig præstation for de næste syv år.
Jeg kommer nu til det emne, der optager os alle, nemlig Forligsudvalgets resultat. Vi har indholdsmæssigt opnået alt det, som vi har forestillet os. Jeg bifalder i særlig grad, at Rådet har stemt for, og at vi langt om længe i forbindelse med uddeling af mobilitetstilskud nu overvejer muligheden for kun at give det til netop dem, der virkelig har brug for det, således at de, der af økonomiske grunde ikke kunne deltage, måske så kan deltage alligevel, fordi de har mulighed for at få pengene stillet til rådighed på denne måde.
Jeg bifalder også, at Rådet har accepteret en øget støtte til fremme af undervisning i nabolandets sprog. Jeg beklager dybt, at Rådet ikke var i stand til sammen med os virkelig at få emnet "Europæisk Uddannelsesområde" indføjet. De har vendt og drejet sig, som om dette europæiske uddannelsesområde endnu ikke eksisterede. Det findes, men vi gav til sidst efter for fredens skyld, således at den europæiske dimension fortsat eksisterer på uddannelsesområdet.
Hvad angår finansieringsrammen, hr. formand, De var med - skal jeg tilføje - er jeg ikke tilfreds. Vi ønskede 2,5 milliarder, som vi ville have brugt på denne store opgave. Vi fik desværre kun 1,85 milliarder, men med en forsikring om at indføje en revisionsklausul efter to år. Jeg tror, at vi kan være tilfredse med det. Jeg håber, at dette program opnår samme succes som Sokrates I.

Gutiérrez Cortines
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne lykønske Parlamentet og Kommissionen, fordi de har afsluttet forliget med heldigt udfald. Dog vil jeg ikke lykønske Rådet, fordi der efter min opfattelse ikke har været nogen respons fra Rådets side med hensyn til den gavmildhed, der kræves for fremtidige programmer. Derfor lykønsker jeg de to hovedpersoner, da de endvidere har gjort det muligt, at alt fungerer normalt i januar, og at budgetterne er forberedt til påbegyndelse af indkaldelse.
Men i denne sammenhæng vil jeg gerne tale en smule også til mødeprotokollen og ikke komme med en klagesang. Jeg vil gerne tale om det problem, jeg har iagttaget i løbet af hele forhandlingen, nemlig den vanskelige, komplekse og uklare opfattelse af kultur og uddannelse, som man har i de fleste af Den Europæiske Unions institutioner.
Jeg vil påpege nogle modsigelser. Pudsigt nok er der fuld enighed om uddannelses- og kulturprogrammerne, alle partier plejer at stemme for dem med stor entusiasme, og herefter er det alligevel disse programmer, der får den dårligste behandling set ud fra et budgetmæssigt synspunkt. Dette er den første modsigelse.
Endvidere er det kulturprogrammerne, nærmere betegnet Sokrates, som kommer flest mennesker til gode og endvidere med få mellemled. Sokrates går direkte til modtagerne. Her kan vi ikke tale om lobbyer, vi taler om modtagere af noget, som på ingen måde er en støtte, men en investering for hele livet.
I øvrigt er der tale om et budget, der akkumulerer og tiltrækker omfattende samarbejde fra alle landene. Til Sokrates-programmet betaler Den Europæiske Union i mit land, Spanien, f.eks. kun 10%. Resten betales af institutioner, den spanske stat og familierne. Vi ser således, at alle uddannelsesprogrammerne generelt forøges med 80%. Hvad vil jeg sige med dette? At vi har spildt mange penge på uddannelse. Hvis Rådet havde været mere gavmildt, ville mange institutioner og mange personer have lagt penge på bordet.
Herudover vil jeg gerne sige noget andet, som jeg finder vigtigt, nemlig at uddannelse ikke bør styres udelukkende af subsidiaritetsprincippet. Måske påvirker metodeudvekslingen subsidiaritetsprincippet? Måske kan kendskabet til et andet land, forståelsen for det betragtes som et overgreb mod subsidiaritetsprincippet? Sokrates-programmet vil aldrig kunne gennemføres af landene hver for sig. Det er et program, der overskrider og er hævet over den nationale dimension. Og netop det udgør dets storhed, dets styrke og dets force. Og derfor tror alle på det, således at vi kan tale om tusindvis af resultater. Men der er især ét resultat, som aldrig kan ignoreres, nemlig den styrke, som dette program giver os i form af samhørighed og enhed.

Prets
Hr. formand, jeg tror, at vi lige har hørt en hel del om, hvilke chancer og hvilke muligheder Sokrates-programmet vil give os de næste syv år. Men jeg tror ikke, at vi har fået placeret alt ansvar for de næste syv år. Tværtimod, nu er det op til de enkelte lande, men også til Den Europæiske Union, at få dette program gennemført, så vi frem for alt kan se, hvorledes det udvikler sig i løbet af to til to og et halvt år, så vi eventuelt kan gribe ind og justere eller forbedre forskellige ting, hvor det er nødvendigt.
Jeg er overbevist om, at det er en chance for ungdommen i Europa, og at det er et bevis på, at Europa ikke kun må være et Europa af tal og økonomi, men derimod at uddannelse og kultur er de faktiske forudsætninger for, at vi forstår hinanden, at regionerne, hvor forskellige de end er kulturelt, kan supplere hinanden eller udvise tolerance, for så vidt angår forskellene. Det opdrager os på den anden side til, at vi er solidariske med de mennesker, der er anderledes, der er mindre bemidlede, og som først og fremmest har det vanskeligere, end vi har det i vores kredse.
Jeg vil også gerne appellere til alle dem, der har mulighed for at udnytte Sokrates-programmet, at kunne udnytte uddannelsesmulighederne, der i fremtiden vil kunne videreuddanne sig, der bidrager til, at Europa vokser sammen, at de som et led i uddannelsen også indser, at vi må tage de svage, der ikke kan følge med i det høje tempo, som vi i øjeblikket ser i vores samlede udvikling, i alle vores programmer, at vi altså tager dem i hånden, for kvalitet, niveau og uddannelse kræver også, at vi ikke lader de svage i stikken.

Sanders-ten Holte
Hr. formand, fru kommissær, den, der er ung, har fremtiden. Dette velkendte nederlandske ordsprog illustrerer efter min mening præcist, hvad Sokrates-programmet drejer sig om. Europa er fremtiden, og for at nå det ideal har vi brug for ungdommen. De unge skal lære hinanden at kende og have forståelse for de forskellige kulturer, og den bedste måde at opnå det på er at lade dem studere og lave sjov sammen og lære hinandens sprog, så der skabes mere forståelse og solidaritet blandt unge i EU.
Hr. formand, det er vigtig nu, men bestemt også i fremtiden med henblik på udvidelsen. Jeg har endnu to punkter, som kom frem i en forligsprocedure, og som jeg kort vil komme ind på.
For det første er jeg glad for, at vi endelig har overbevist Rådet om, at der stilles flere penge til rådighed for et så vigtigt og vellykket program. Det er især takket være ordføreren, fru Pack, som jeg gerne vil takke for hendes indsats og vilje, og naturligvis også fru Reding. De har med Deres fornuftige og klare ord bidraget hertil. Det var ikke nemt at få Rådet til at indse, at der vil blive endnu mere brug for programmet med henblik på udvidelsen. Men at regere er at se fremad, og det betyder om nødvendigt, at programmet skal tilpasses tidligere end ventet, hvis flere lande gør brug af det. Jeg ønsker ikke, at alle de unge mennesker fra ansøgerlandene skal udelukkes.
For det andet er jeg glad for, at udvælgelsesprocedurerne vedrørende projekterne til en vis grad er forenklet, men det kan gøres meget bedre. Jeg har hørt mange klager over den langvarige og indviklede behandling af ansøgningerne.

Echerer
Hr. formand, ærede kolleger, fru kommissær, indledningsvis vil jeg gerne takke alle dem, der har kæmpet så ihærdigt. Først og fremmest er min helt personlige tak rettet mod fru Pack, der som et lokomotiv har kæmpet for vores sag i dette Forligsudvalg. Der findes et tysk ordsprog, der siger, at man aldrig bliver færdig med at lære. Jeg er glad for, at man for nogle år siden inden for politik tog betydningen af dette begreb til sig: Det hedder nu en gang lære for livet.
Vi er alle tilstrækkelig bekendt med, hvor vigtig uddannelse er både kvantitativt og kvalitativt, alment som specialiseret. Vi lægger nu også grundstenen til Europas fremtid. Sokrates er efter min mening et af de vigtigste elementer. Jeg skal blot nævne mobilitet, europæisk uddannelsespolitik. Lad mig fremhæve et modul, som sørger for kulturernes mangfoldighed, nemlig aktion 4 Lingua. Her vil jeg særlig understrege de mindre udbredte sprog, og de sprog, der mindre hyppigt undervises i. Jeg opfordrer Rådet til at påtage sig ansvaret og ikke kun smykke sig med kultur og livslang uddannelse i valgkampstider, men derimod påtage sig det fulde ansvar for denne opgave.

Angelilli
Hr. formand, fru kommissær, vi bør efter min mening lykønske ordføreren, fru Pack, for det arbejde, hun har udført med hensyn til anden fase af Sokrates-programmet. Jeg vil også gerne takke hele Europa-Parlamentets delegation, som med stor tålmodighed og beslutsomhed har opnået en forøgelse af finansieringsrammen på hele 300 millioner euro. Det er værdifulde ressourcer for vores unge, der har stor tiltro til dette programs undervisnings- og uddannelsesmæssige potentiale.
Jeg vil dog benytte lejligheden til at minde Parlamentet om, at Sokrates-programmets fuldstændige succes er meget afhængig af den reklame, man gør for programmet i de enkelte medlemsstater, og af, hvor hurtigt udvælgelsen finder sted. Mange europæiske unge klager nemlig tit over, at de har svært ved at få fat i nogle rettidige oplysninger om de programmer, der vedrører dem. En større udbredelse af informationerne og en mindre bureaukratisk langsommelighed vil uden tvivl sikre, at der reelt er lige muligheder samt en mere demokratisk adgang til programmet. På denne måde vil de unge, navnlig de mindre velhavende og de svagere stillede unge, kunne betragte Sokrates-programmet som en mulighed for integration, kulturel berigelse og erhvervsuddannelse, og ikke mindst som en mulighed for at gøre sig nogle personlige erfaringer og livserfaringer for at opnå den fleksibilitet og den åbenhed, der er nødvendig for at kunne tage arbejdsmarkedets beskæftigelsesmæssige udfordringer op på den bedst mulige måde. Sokrates-programmet er derfor en vigtig investering for Europas ungdom.

Hieronymi
Hr. formand, opgørelsen over Sokrates-programmet er faktisk imponerende. 500.000 studerende tilbragte en del af deres studietid i et andet medlemsland. 110.000 unge deltog i forskellige former for ungdomsudveksling. I alt deltog 1.500 universiteter og over 10.000 skoler i Den Europæiske Union i de sidste fire år i disse programmer. Parlamentet og Kommissionen ønskede at videreføre succesen i årene fra 2000 til 2007.
Ungdomsgenerationen bør have mulighed for ikke blot at videreføre deres engagement for Europa, men også have mulighed for at udvide det. Men fremfor alt bør ungdommen i ansøgerlandene fra starten af det nye program have en ligestillet mulighed for at være med. Det er jo vanskeligt at forstå, at Rådet, der for få dage siden i Helsinki var så imødekommende, i Forligsudvalget afslog at bevilge Europas ungdom de økonomiske midler, som vi anså for nødvendige. Derfor retter jeg en særlig tak til fru ordfører Pack og fru kommissær Reding, der sammen med Forligsudvalget har fravristet Rådet 300 millioner euro. Jeg regner med, at Rådet kan være sikker på, at Kommissionen og Parlamentet vil arbejde videre for ungdommen på denne måde i de kommende år for at få tilstrækkelige midler.

O'Toole
Må jeg allerførst takke og lykønske fru Pack for at føre os gennem denne proces og også Kommissionen for dens bistand i, hvad der har været en hård, lang og efter Parlamentets mening ansvarlig forhandling, som gør, at vi er meget glade for at stemme for programmet.
Vi er alle enige i, at Sokrates I har udgjort en meget vigtig byggesten i unge europæeres liv. Jeg har set unge mennesker i områder med særlig alvorlig social udstødelse i min egen medlemsstat, der ikke kendte meget til det sydøstlige England, for slet ikke at tale om det sydøstlige Frankrig eller Spanien, blomstre op og komme frem med tillid og uddannelsesevne som følge af deres interaktioner med andre studerende fra andre medlemsstater.
For så vidt angår programmets evne til at gå i spidsen for Parlamentets værdier, er det en kolossal succes. Sokrates er et meget vigtigt program, når det gælder om at udvide vores unges uddannelsesevne, men det er det også, når det gælder deres økonomiske grundlag. Vi har set, at det er i frontlinjen, når det gælder om at sørge for en fremtid for Den Europæiske Union.
Vi vil drage fordel af erfaringerne fra Sokrates I og den nye og omfattende tilgang, som vi vil se i Sokrates II. Men vores arbejde slutter ikke her. I de næste par år har vi en meget vigtig rolle at spille med at se på de finansielle rammer og rammerne i forbindelse med udvidelsen, for det er dér, vi vil se belastningen af Sokrates II og dets evne til at klare en ny udvidet Europæisk Union. Vi må give disse nye medlemsstater de kolossale muligheder, som den for nærværende giver vores studerende.

Andreasen
Hr. formand, Sokrates II er nu kommet i hus, selvom det kostede visse anstrengelser. Forhandlinger med Rådet til ud på morgenen er jo ikke altid lige spændende, men det var det værd. Fru Pack har under hele forløbet gjort et stort og dygtigt arbejde, og jeg vil benytte lejligheden til at takke hende for det, ligesom jeg vil takke kommissær Reding for samarbejdet.
Vi har fået et godt Sokrates-program, som indeholder nogle fornuftige aktioner, som tager hensyn til, at EU står over for en udvidelse. Hvad angår aktionerne, kan jeg som dansker ikke undgå at bemærke Grundtvig-aktionen. I Danmark har vi siden det 19. århundrede haft en fornem tradition for en livslang uddannelse, og netop digteren, præsten og medforfatteren af den danske grundlov, N.F.S. Grundtvig, står som en af grundlæggerne for hele den danske højskolebevægelse. En bevægelse, som bidrog til at uddanne almindelige mennesker i en tid, hvor det var noget usædvanligt. Desuden spiller de danske højskoler en væsentlig rolle som et uddannelsestilbud for folk i alle aldre. Det er godt, at vi har fået en aktion, som tjener til at styrke den livslange uddannelse.
Når vi i Parlamentet til det sidste holdt fast ved, at direktivet skulle indeholde en revisionsklausul, var det som bekendt for at sikre, at programmet kunne være funktionsdygtigt også efter en udvidelse. Hr. formand, jeg kan kun varmt anbefale, at man stemmer for denne betænkning. Jeg kan ikke forestille mig, hvem der skulle kunne stemme imod.

Gallagher
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at rose fru Pack og Parlamentets delegation til Forligsudvalget for deres idealistiske bestræbelser på at sikre den bedste aftale for anden fase af Sokrates-programmet. Men jeg kunne godt have tænkt mig, at Rådet var kommet meget tættere på Parlamentets beløb på 2.500 millioner euro. Men ikke desto mindre bifalder jeg forøgelsen i den fælles holdning på 300 millioner euro. Dette betyder, at i alt 1.850 millioner euro vil blive stillet til rådighed over det nye programs syvårige periode.
Som de fleste af mine kolleger er jeg en glødende tilhænger af målene i Sokrates-programmet og har været vidne til det udbytte, det har ydet uddannelse og lokalsamfundene. Uddannelse bør altid være en prioritet for udgiftsprogrammer, da det er sådan, vi bygger fremtiden. Hvis vi ønsker, at den næste generation skal blive entusiastiske europæere såvel som nationale borgere, må vi være rede til at lade vores penge følge vores ord og investere i uddannelse af høj kvalitet.
Jeg bifalder især, at anden fase af Sokrates-programmet lægger så stor en vægt på at fremme kendskabet til EU-sprogene. Som et medlem af Parlamentet, der repræsenterer størstedelen af Irlands irsktalende gæliske region, er jeg meget glad for at se, at dette også omfatter det irske sprog, som er et nationalt sprog i henhold til traktaten. Jeg er fast overbevist om, at tildelingen af økonomisk støtte til undervisning og læring af irsk og også luxembourgsk udsender de rigtige signaler om, at Parlamentet klart og positivt støtter mindretalssprogene.

Iivari
Hr. formand, i sidste ende kan vi takke tre personer for udfærdigelsen af Sokrates-programmmet. Det er selvfølgelig mest ordfører fru Packs fortjeneste. Også den finske undervisningsminister Maija Rask viste beslutsomhed med hensyn til at få en aftale i stand i forhandlingens hede timer. Prikken over i'et var delegationsformand Renzo Imbenis diplomatiske færdigheder.
Det er flot, at vi nu kan godkende dette vigtige program for Europas borgere. Samtidig vil jeg gerne henlede opmærksomheden på de mangler, der findes, når der behandles flerårige programmer som dette i henhold til proceduren med fælles beslutningstagning. Det særlige udvalg og Budgetudvalget har ikke et officielt samarbejde i forbindelse med andenbehandlingen og forliget. Dette svækker Parlamentets stilling ved forhandlingen, for der kan sættes spørgsmål ved, om Parlamentets krav passer med udsigterne til finansiering. Jeg mener, at procedurerne på disse punkter skal ændres.

Karas
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil først og fremmest lykønske ordfører Doris Pack og medlemmerne af Forligsudvalget med succesen i forbindelse med forliget med Rådet. Det er lykkedes os at få stillet yderligere 300 millioner euro til rådighed for Sokrates. Det lykkedes at få indført en revisionsklausul, som medfører, at senest i 2004 skal følgerne af optagelsen af fremtidige tiltrædelseslande vurderes på ny og Kommissionen skal fremlægge en rapport. For det tredje opnåede man, at proceduren for projektudvælgelse skal forenkles og forkortes.
Det er allerede blevet sagt, at vi ville have flere penge, fordi uddannelse og efteruddannelse har særlig betydning, når det gælder om at nedbringe arbejdsløsheden, skaffe nye arbejdsplader og styrke Europa som økonomisk, beskæftigelsesmæssigt og socialt ståsted samt for et velfungerende indre marked, der som forudsætning har brug for et europæisk uddannelseområde. For os, Europa-Parlamentet, er skabelsen af europæisk bevidsthed, en europæisk identitet, respekten for kulturernes, sprogenes, ideernes og religionernes mangfoldighed i enheden uadskilleligt forbundet med en offensiv uddannelsespolitik i Europa.
Sokrates-programmet er et middel for os til at "europæisere" uddannelsestilbuddene i vidt forskellige former for skoler, universiteter og voksenuddannelsesinstitutioner. For os fremmer Sokrates-programmet ved hjælp af mobilitetsforanstaltningerne social kompetence, sprogkundskaber og forståelse for andre kulturer.
Dette program, der på den ene side gennem forhandlingerne betyder et fremskridt, har naturligvis også sine svagheder. En af svaghederne er den ringe finansiering opnået gennem Den Europæiske Union, der derfor fører til, at medlemslandene selv må stille en stor del af de nødvendige midler til rådighed, hvis man vil være med. Ansøgerlande kan deltage, men har i mange tilfælde for få egne midler hertil. Desuden klages der over de store administrationsomkostninger og den langvarige ansøgnings- og udvalgsprocedure.
Vi vil gøre alt for, at stadig flere unge mennesker kan deltage i Sokrates-programmet, fordi dette program er en investering i fremtiden.

Taylor
Hr. formand, jeg vil gerne illustrere den succes, Sokrates-programmet har haft, ved at nævne et eksempel med suppe. Ja, De hørte rigtigt. Det var ikke min idé men en idé udtænkt af Whitfield Primary School i Dundee, Skotland. Folkene dér fremkom med et "Supper i Europa"projekt, hvor de samarbejder med partnerskoler i Østrig, Danmark, Italien og Frankrig. Det var deres idé, at suppe er en fælles spise for alle folk, og at suppe overskrider grænser. Via dette projekt, der var direkte forbundet med den skotske læseplan, organiserede de en forældresuppedag, og sammen med deres partnere producerede de en bog med 25 suppeopskrifter. Ved hjælp af suppe og støtte fra Sokrates-programmet opnåede de mere motiverede elever og personale, en større bevidsthed omkring deres eget miljø samt om andre steder og en øget forståelse for informations- og kommunikationsteknologi.
Jeg håber, at det næste Sokrates-program fører til flere projekter som Whitfield Primary School-projektet, og måske vil De næste gang, De går i gang med at spise en tallerken suppe, tænke på den uddannelsesmæssige værdi, som Sokrates-programmet har over hele Unionen.

Reding
Hr. formand, mine damer og herrer, det er med stor tilfredshed, at jeg endelig - efter så mange diskussioner og så meget tovtrækkeri - kan konstatere, at Sokrates er blevet en realitet.
Som fru Pack så udmærket forklarede i sit indlæg, er vi således nået frem til en aftale, som for os alle - og parlamentsmedlemmerne har tydeligt givet udtryk for dette - er et fundament for opbygningen af borgernes Europa.
Aftalen mellem Europa-Parlamentet og Rådet blev indgået efter en vanskelig- ja endda til tider bitter - forligsprocedure, men hvis vi glemmer vanskelighederne, kan man sige, at det til sidst lykkedes for os, og det er det, der tæller. Jeg glæder mig i denne henseende over den konstruktive ånd, der har været til stede under disse forhandling. Vi er kommet meget langt, siden Kommissionen fremsatte sit første forslag i maj 1998. Derfor vil jeg gerne sige tak. Først og fremmest selvfølgelig til vores ordfører, fru Pack. Kvaliteten af hendes arbejde er velkendt - især blandt dem, der har siddet længe i Europa-Parlamentet - og i øvrigt er dette ikke hendes første betænkning om Sokrates, som man egentlig godt kan kalde hendes barn. Således var hun allerede ordfører i 1994 for Sokrates I-programmet samt for budgetændringen i 1997.
Man kan uden at overdrive fastslå, at takket være Dem, fru Pack, takket være Deres personlige engagement har fællesskabspolitikken i forbindelse med uddannelse kunne udvikle sig på ekstraordinær vis i løbet af de seneste fem år. Jeg mener ikke, at det er os - Europa-Parlamentet eller Kommissionen - der skal takke Dem. Det vil blive de unge, Europas ungdom, der vil takke Dem, og jeg mener, at dette er den mest ekstraordinære tak, De kan få.

Hr. formand, jeg vil også gerne takke Deres kollega, næstformand Imbeni, der var formand for Europa-Parlamentets delegation ved forligsforhandlingerne, hvilket ikke altid har været let. Vi holdt møde til kl 3.30 om morgenen, og dette var ikke populært, men med sin italienske elegance undgik hr. Imbeni, at forslaget strandede, og det er jeg taknemmelig for.
Desuden vil jeg også gerne sige tak til PPE-gruppen og også til formanden for Kulturudvalget, hr. Gargani, der i meget høj grad har bidraget til forligsprocedurens positive resultat. Jeg vil ligeledes takke fru Prets for kvaliteten af hendes arbejde som stedfortrædende ordfører. Til sidst vil jeg henvende mig til formanden for Rådet, for min ministerkollega, der havde forsædet, havde ikke en let opgave. Hun var klar til at gå endnu længere, men desværre var hun omgivet af ministre, der ikke ville - så der skal lyde et tak fra mig for hendes mod og engagement.
Mine damer og herrer, som De ved, danner de to handlingsprogrammer - to fordi jeg både taler om Sokrates og Leonardo, som blev vedtaget i april - en samling af foranstaltninger, der sigter mod at fremme livslang uddannelse. Disse to programmer vil råde over et samlet beløb på 3 milliarder for perioden 2000 til 2006. Jeg foretrækker at samle de to programmer, således at vi kan øge finansieringsrammen en smule. Det er simpelthen frustrerende: Vi ville gerne have haft flere penge til ungdommen, men på trods af realiteterne har vi alligevel opnået - og dette har talerne sagt meget tydeligt - et mærkbart fremskridt.
Det fælles grundlæggende mål for de to programmer er at bidrage til den gradvise opbygning af et bevidsthedens Europa, der kan give unge og voksne de nødvendige kvalifikationer og kompetencer, der skal til for at gøre sig gældende på arbejdsmarkedet, og - hvad der er lige så vigtigt, og som man nogle gange glemmer - i samfundet. Således er en dårligt uddannet person ikke i stand til at gøre sig gældende i samfundet på trods af evner, der måske er skjulte eller tydelige, og jeg mener, at dette er et tab, ikke kun for arbejdsmarkedet, men også for samfundet generelt.
Desuden er de to programmer en del af borgernes Europa, for de giver vores unge mulighed for at gøre sig erfaringer, der er med til at gøre Europa håndgribeligt, og som fremmer deres tillid. Desuden kan man i forbindelse med uddannelsesstederne, hvad enten det drejer sig om almindelige skoler eller universiteter, konstatere, at det fælles uddannelsesområde er en kvalitet, uanset hvad nogle ministre måtte sige. Derfor er der intet at kværulere om, for virkeligheden viser, at dette fælles uddannelsesområde allerede findes i dagligdagen. Og jeg vil sige Dem en ting, kære kolleger: Her til morgen deltog jeg i åbningen af det akademiske år på universitetet i Torino. Og jeg var imponeret: 600 studerende fra universitetet i Torino rejser ud hvert år. Eftersom de ikke får bevillinger nok fra Sokrates, er det universitetet selv, der dog ikke har mange penge, hr. formand, som understøtter de studerende, med henblik på at give dem mulighed for at rejse Og alt dette fordi der findes intelligente mænd og kvinder, der har forstået, at vi ikke kan bygge et fremtidens Europa uden støtte fra de unge, der får chancen for at lære andre kulturer og andre uddannelsessystemer at kende. Som jeg sagde i Torino, der er en by, som er bygget på to flodbredder og kædet sammen af mange broer, anser jeg mig selv for at være brobygger.
Tillad mig at bede om Deres hjælp, således at vi kan gå sammen om at bygge broer mellem de nationale uddannelsessystemer og også til uddannelsessystemerne i andre lande, således at de unge i meget større antal end tidligere kan krydse disse broer og engagere sig i bevidsthedens Europa. Hr. formand - og jeg vil stoppe her, for jeg kan se, at Deres hammer sidder løst - man må ikke glemme, at der ikke kun er uddannelse, der er også kultur. Imidlertid forudsætter kultur viden og viden om andre betyder, at man ikke er bange. Og at man ikke er bange udgør et effektivt værn mod udelukkelse, fremmedhad og forkastelse af andre. Det, vi forsøger at skabe her, er et specielt europæisk værk, måske det smukkeste og det mest succesfulde.
Hvis vi ikke får alle de penge, vi vil have, kære kolleger, tror jeg ikke, at det er så alvorligt. Det, der betyder noget, er at erstatte mangelen på penge med intelligens og med fornyelse - med nye idéer. I forbindelse med disse nye idéer må De hjælpe mig og komme med nogle af dem. Vi må prøve at tilføje dette nye program, vi har til rådighed, og som er til Europas ungdoms rådighed, nye idéer, således at de unge kan blive det, vi ønsker: fremtidens europæere.
(Bifald)

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted på onsdag kl. 12.00.

Multilateralt samarbejde vedrørende fiskeriet i det nordøstlige Atlanterhav
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0092/1999) af Busk for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om visse kontrolforanstaltninger for det område, der er omfattet af konventionen om det fremtidige multilaterale samarbejde vedrørende fiskeriet i det nordøstlige Atlanterhav (KOM(1999) 345 - C5-0201/1999 - 1999/0138(CNS)).

Busk
. Hr. formand, hensigten med det foreliggende kommissionsforslag er at bringe fællesskabslovgivningen på linje med de henstillinger, som blev vedtaget af NEAFC i 1998. Dermed inkorporeres tidligere foranstaltninger i en ny, omfattende og styrket kontrolordning, som skal sikre overholdelse af den bevarelses- og forvaltningspolitik, der er fastlagt ved konventionen. Forslaget har to hovedformål: dels skal der oprettes en kontrol- og håndhævelsesordning for de kontraherende parter, og dels skal der iværksættes et program til fremme af tredjepartsfartøjers overholdelse af NEAFC's regler. Henstillingerne minder om de bestemmelser, som finder anvendelse i organisationen for fiskeriet i det nordvestlige Atlanterhav, NAFO. Gennem høring og samarbejde bidrager NAFO til optimal udnyttelse og rationel forvaltning og bevarelse af fiskeriressourcerne inden for denne konventions område. Kommissionen har forelagt et forslag om at omsætte NEAFC's henstillinger til fællesskabslovgivning, der gennem forenkling og kohærens inkorporerer alle de indhøstede erfaringer fra NAFO og ligger på linje med Parlamentets tidligere standpunkt.
Forslaget har to aspekter, der bør fremhæves. For det første gennemførelse af Fællesskabets politik. Det foreliggende forslag indeholder kun de generelle retningslinjer for Fællesskabets aktioner på området. Det overlades til Kommissionen at vedtage de tekniske aspekter efter at have forelagt dem for en forvaltningskomité. Kommissionen kan dog være sikker på, at Parlamentet nøje vil overvåge de afgørelser, der træffes i henhold til den procedure, og det vil især sikre, at samme metoder for meddelelse om fangster og fiskeriindsats finder anvendelse i alle medlemsstater.
For det andet den finansielle byrde. Med hensyn til den finansielle byrdefordeling mener Kommissionen, at det er op til medlemsstaterne at tilvejebringe passende midler til opfyldelse af deres kontrolforpligtelser i henhold til NEAFC. Jeg vil igen drage en parallel til NAFO, hvor inspektion og kontrol finansieres over fællesskabsbudgettet. Jeg så gerne et øget engagement fra Fællesskabets side med hensyn til inspektion og kontrol for at sikre, at bestemmelserne anvendes upartisk. Åbenhed og retfærdighed er helt afgørende elementer for at opnå fiskernes støtte, og kun ved at opnå fiskernes støtte vil en styrkelse blive virkelig effektiv.
Øget engagement fra Fællesskabet fremover vil naturligvis have budgetmæssige indvirkninger og kræve en omfordeling af midler. Dette bør imidlertid ikke afholde Kommissionen fra at tage initiativet og presse på for at tilvejebringe en ændring eller afholde Europa-Parlamentet fra at opfordre Kommissionen til at gøre det. Forudsat at passende øgede finansielle midler stilles til rådighed, er der ingen grund til, at Fællesskabet ikke kan spille en meget mere aktiv rolle.
Henstillingerne trådte i kraft den 1. juli 1999. De var således allerede bindende for Fællesskabet, inden Kommissionen fremsatte sit forslag den 12. juli 1999. Europa-Parlamentet har derfor ikke haft mulighed for at yde sit bidrag til forhandlingerne. Det vil jeg gerne på vegne af Fiskeriudvalget kritisere Kommissionen for. En sådan fremgangsmåde ligner en fornærmelse for at vælge et af de ord, der blev brugt under debatten i Fiskeriudvalget.
Til sidst vil jeg gerne understrege vigtigheden af, at formålet med forslaget formidles til fiskerierhvervet, og at det gøres klart, at bestemmelserne er fordelagtige for erhvervet. Trods førnævnte forbehold og kritik med hensyn til tidspunktet for fremsættelsen af Kommissionens forslag bør dette vigtige stykke lovgivning ufortøvent godkendes af Parlamentet.

Stevenson
Jeg lykønsker Niels Busk med hans betænkning. Hr. Busk er et meget fornuftigt medlem af Fiskeriudvalget, og jeg mener, at Parlamentet kan have tillid til hans betænkning.
Selvom jeg ikke har nogen betænkeligheder ved at støtte dette vigtige stykke lovgivning og anbefale, at det bør vedtages af Parlamentet straks, har jeg dog to korte kommentarer, som jeg gerne vil komme med.
For det første præsenterede Kommissionen Fiskeriudvalget for et fait accompli hvad angår dette forslag. Disse forordninger trådte rent faktisk i kraft den 1. juli i år, selvom Kommissionen fremsatte forslagene for Parlamentet den 12. juli. Vi stod derfor i en situation, hvor vi ikke havde noget andet alternativ end at støtte forslagene. Jeg finder denne opførsel besynderlig. Jeg mindes, at kommissær Fischler under hans høring i Fiskeriudvalget den 30. august udtalte, at han ønskede et tæt samarbejde med Parlamentet og Parlamentets stående udvalg i et arbejdspartnerskab. Jeg håber helt bestemt, at et sådant arbejdspartnerskab vil manifestere sig i fremtiden, og at vi ikke igen vil blive behandlet på en sådan nonchalant måde af Kommissionen. Vi er de demokratisk valgte repræsentanter for befolkningerne i Det Europæiske Fællesskab, og vi er ikke blot her for uden videre at godkende forordninger, der allerede er blevet gennemført af Kommissionen, inden vi er blevet hørt.
For det andet føler jeg, selvom jeg ikke har i sinde at anbefale, at vi stemmer imod hr. Busks betænkning, at jeg bør bede Dem bemærke, at ordføreren opfordrer til en større finansiel inddragelse af Fællesskabet i fiskeriinspektionen og -kontrollen. En sådan inddragelse medfører yderligere budgetmæssige ressourcer og, som mine kolleger i Budgetudvalget ustandseligt påpeger, er kagen af begrænset størrelse, så hver gang, vi skærer et stykke, betyder det, at der er mindre til en anden ligeså vigtig sektor.
Så sent som i sidste uge i forbindelse med Carmen Fraga Estévez' betænkning om den fælles markedsordning for fiskeri- og akvakulturprodukter vedtog Parlamentet for første gang at yde støtte til akvakulturindustrien, hvilket ligeledes tog en bid af det begrænsede fiskeribudget. Vi bør være finansielt realistiske og forsigtige, og jeg har tillid til, at Parlamentet vil bemærke sig min bekymring over denne seneste truende strandhugst i fiskeribudgettet.

Langenhagen
Hr. formand, det har netop stået i avisen, og vi har kontrolleret det i Fiskeriudvalget: Det drejer sig om torskefiskeriet i det nordøstlige Atlanterhav og om en bilateral aftale mellem Rusland og Norge, to stater, der sammen med andre stater som f.eks. Den Europæiske Union, Island og Polen er ligeberettigede kontraherende parter i NEAFC. Alle stater, altså også Rusland og Norge, har i denne kommission ikke blot forpligtet sig til et multilateralt samarbejde, men også til en fælles lydighed. Denne forudsætter også, at der tages hensyn til de tekniske data, som anbefales af ICES, den videnskabelige side, og nu vil Rusland og Norge bryde ud og muligvis på grundlag af en bilateral aftale fiske tre til fire gange mere end den mængde, videnskabsfolkene har anbefalet. En utrolig sag! Hver gang noget gik galt i EU med hensyn til misbrug af ressourcer, har vi hidtil set med beundring på nordmændene og deres måde at drive fiskeri på, men nu ser vi så, at nordmændene altså ikke er bedre end os andre.
Derfor er betænkningen af Busk så vigtig. Det drejer sig om en betydningsfuld retsakt, der tilstræber følgende: Et sammenhængende og varigt system af kontrolforanstaltninger for alle kontraherende parter i de nævnte områder: Erfaringerne fra fiskerikommissionen i det nordøstlige og nordvestlige Atlanterhav skal overføres til EU-fællesskabsret. På dette område kan Den Europæiske Union være foregangsmand. Er den det? Kan den styrke sin profil som drivkraft? Den ville i så fald være på vej til bedre end hidtil at markedsføre sig selv og sin politik. Helt i tråd med kommissær Fischler, der generelt kræver en forbedret marketingstrategi inden for fiskerisektoren. Kontrolforanstaltninger på EU-niveau og på medlemsstatsniveau skal afbalanceres. Spillet om sorteper må få en ende!

McCartin
Vi beskæftiger os med koldt vand sent på aftenen i midten af december, og det forekommer mig, at kun PPE-gruppen har mod til at tage en svømmetur i de kolde bølger. Derfor er der ikke meget tilbage at sige. Min kollega, hr. Stevenson, har beklaget sig voldsomt over, at vi behandler noget, der er allerede er i kraft. Men han var ikke her under det sidste Parlaments embedsperiode, og når han har været her ligeså længe, som jeg har, vil han lære at have lidt mere tålmodighed. Det var en særlig dårlig sæson for Kommissionen og en særlig vanskelig tid at komme igennem alle de normale kanaler, eftersom der var parlamentsvalg, problemer i Kommissionen m.v.
Jeg er naturligvis imponeret over lovgivningens kvalitet og over, at dette er måden at løse problemer på internationalt, at alle sætter sig ned og laver aftaler. Men hvis Kommissionen, der repræsenterer os alle ved at sikre, at denne aftale bliver gennemført på den rigtige måde, ikke har nogen ressourcer til at gøre det med, så er vi naturligvis tilbage i den oprindelige situation, hvad angår medlemsstaterne. Ingen har absolut tillid til, at nogen andre vil udøve overvågningen og håndhæve loven, som de bør, og vi vil ende i den samme situation med denne aftale. Hvis vi ikke, når vi har vedtaget fælles politikker, kan nå til enighed om at give os selv ressourcerne til at sikre, at disse politikker bliver ført ud i livet, strækker vi os virkelig for vidt, og det eneste, vi så gør, er at bringe Fællesskabet og dets love i vanry. Det er det væsentligste forbehold, jeg har omkring det, vi foreslår her i aften.

Reding
Tillad mig at takke og lykønske ordføreren Niels Busk for den glimrende betænkning, han har fremlagt om Kommissionens forslag om en gennemførelse af NEAFC's kontrolordning i fællesskabslovgivningen.
Hvad angår kontrol, er NEAFC's kontrolordning et eksempel, der er baseret på bestemmelserne i aftalen om fælles fiskearter og stærkt vandrende fiskearter, den såkaldte New York-aftale. Det er et eksempel, der i høj grad er i overensstemmelse med Fællesskabets synspunkter inden for rammerne af denne aftale. Foranstaltningerne til bevaring af fiskebestanden og kontrollen af fiskeriaktiviteter skal således være genstand for indgåede aftaler inden for rammerne af regionale fiskeriorganisationer, og disse organisationer skal tjene som platform for det internationale samarbejde.
Fællesskabet har bidraget aktivt til udviklingen af NEAFC's kontrolordning. De vedtagne foranstaltninger er helt i overensstemmelse med vores synspunkter og prioriteter med hensyn til forbedring af kontrollen af fiskeriaktiviteter på åbent hav.

I denne henseende er det yderst vigtigt, at bestemmelserne i NEAFC's kontrolordning medtages i fællesskabslovgivningen. Fællesskabet skal bestræbe sig på at sikre en succes med hensyn til denne kontrolordning, som dernæst vil tjene som eksempel for andre regionale organisationer, og den støtte, Europa-Parlamentet giver dette forslag, viser, at inden for dette område og inden for andre områder - det ved De, hr. formand - har vi samme synspunkt.
Spørgsmålet om finansiering og fordeling af de finansielle byrder skal være genstand for en bredere debat i de regionale fiskeriorganisationer. For at muliggøre en sådan debat har hr. Fischler sendt Dem en meddelelse om Fællesskabets deltagelse i regionale fiskeriorganisationer, der ligeledes er blevet sendt til Rådet. Og hr. Fischler ønsker at deltage i den debat, som skal finde sted i forbindelse med disse punkter på et givet tidspunkt i løbet at det kommende år. På baggrund af konklusionerne fra denne brede debat vil Kommissionen dernæst fremsætte nye forslag, som Europa-Parlamentet vil blive opfordret til at give sin mening om.
Hr. Stevenson fremkom med en meget relevant bemærkning, hr. formand, og jeg vil gerne gøre det klart, at Kommissionen accepterer den kritik, der er fremkommet. Det er imidlertid således, at kritikken ikke er rettet mod Prodi-Kommissionen, men mod vores forgængere, og jeg vil gerne på vegne af kommissær Fischler sige, at vi vil gøre alt for at undgå, at en lignende kritik vil kunne fremsættes fremover.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Valgs prøvelse af medlemmer valgt i juni 1999
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0084/1999) af Palacio Vallelersundi for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om prøvelse af mandaterne efter det femte direkte valg til Europa-Parlamentet den 10.-13. juni 1999.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, det er mig en ære at fremlægge denne betænkning på vegne af Udvalget om Retlige Anliggender, som har udnævnt mig som institutionel ordfører.
Retsgrundlaget for denne betænkning om valgs prøvelse findes i artikel 11 i akten om almindelige direkte valg af repræsentanterne i Europa-Parlamentet knyttet til Rådets afgørelse af 20. september 1976.
I henhold til dette retsgrundlag prøver Europa-Parlamentet repræsentanternes mandater, indtil en ensartet valgprocedure er trådt i kraft.
Denne betænkning om valgs prøvelse vedrører derfor resultaterne af det femte direkte valg til Europa-Parlamentet, som fandt sted den 10.-13. juni 1999, og den støtter sig til den officielle meddelelse fra samtlige medlemsstater om de samlede valgresultater med navnene på de valgte kandidater og på eventuelle suppleanter med angivelse af den rækkefølge, hvori de er valgt.
I henhold til forretningsordenens artikel 7, stk. 5, deltager ethvert medlem, hvis mandat endnu ikke er prøvet, eller for hvem der endnu ikke er truffet afgørelse om en indsigelse, i Parlamentets og dets organers møder med fulde rettigheder. Det betyder, at alle vi medlemmer, som er valgt til den femte valgperiode, udøver vores mandat med fulde rettigheder og uden begrænsninger, indtil denne betænkning er vedtaget - og jeg håber, at den vedtages med overvældende flertal af plenarforsamlingen i morgen.
Hvis et valgt medlem udtræder af Europa-Parlamentet, inden denne betænkning er vedtaget af plenarforsamlingen, prøves ophøret af det pågældende medlems mandat og dets nybesættelse i henhold til forretningsordenens artikel 8 og de relevante bestemmelser i akten af 20. september 1976 i en særskilt procedure uden for rammerne af denne betænkning og på et hensigtsmæssigt tidspunkt.
Derfor vedrører denne betænkning kun mandater opnået ved det femte direkte valg til Europa-Parlamentet.
De kompetente nationale myndigheder i 14 medlemsstater fremsendte deres officielle meddelelser den 20. juli 1999. I Storhertugdømmet Luxembourg indtrådte der en forsinkelse ved udpegelsen af de valgte kandidater, fordi der samtidig med valget til Europa-Parlamentet afholdtes valg til det luxembourgske parlament. Nogle kandidater var opstillet både til valget til Europa-Parlamentet og valget til det nationale parlament, og nogle kandidater kom ligeledes på tale til en ministerpost i den fremtidige luxembourgske regering, hvilket i henhold til artikel 6, stk. 1, i akten af 20. september 1976 er uforeneligt med hvervet som repræsentant i Europa-Parlamentet. Da regeringsdannelsen i Luxembourg først blev afsluttet i begyndelsen af august 1999, kunne den nuværende kommissær Viviane Redings mandat på grundlag af meddelelsen fra de kompetente luxembourgske myndigheder først få virkning fra den 7. august. Fru Redings udtrædelse vil således blive prøvet i en separat betænkning, således som det tidligere er blevet oplyst.
Forretningsordenens artikel 7, stk. 2, bestemmer endvidere, at et medlems mandat først kan erklæres for gyldigt, når medlemmet har afgivet de skriftlige erklæringer, vedkommende er forpligtet til at afgive i medfør af artikel 6 i akten af 20. september 1976 samt bilag I til forretningsordenen. Disse erklæringer - må man blot huske på - vedrører dels, at medlemmet ikke beklæder nogen af de hverv, der er nævnt i artikel 6, og som er uforenelige med hvervet som repræsentant i Europa-Parlamentet, og indeholder dels nøjagtige oplysninger om medlemmets erhverv, vederlag eller andre funktioner, som vedkommende udfører, samt om fordele, enten økonomiske eller i form af personale eller materiale, som medlemmet modtager. Jeg må sige, at ansvaret for at afgive disse erklæringer alene påhviler hvert medlem, som skal afgive erklæringerne efter bedste viden og overbevisning. Denne procedure og den betænkning, der i dag fremlægges, omfatter kun prøvelse af, om formkravene er opfyldt.
Hr. formand, det er således baggrunden for den betænkning, som der skal stemmes om i morgen på Parlamentets plenarforsamling, og til hvilken jeg som ordfører har fremsat to ændringsforslag, der er begrundet i det, som jeg har forklaret om valget i Luxembourg, og med de ord, jeg her har fremført.

Gebhardt
Hr. formand, kære kolleger, nærværende betænkning af Palacio er et vellykket flidsprodukt. Vi kan støtte den, lægge den til side, og alt går sin vante gang. Altså rutine? Ikke for mig! For denne betænkning henleder kraftigt vores opmærksomhed på et emne, som Europa-Parlamentet har diskuteret i sidste valgperiode og bragt til en ordentlig afslutning. Jeg taler om en ensartet Europa-valgret. Husker De betænkningen af Anastassopoulos, hvormed vi fik skabt grundlaget for valg af medlemmer til Europa-Parlamentet efter de samme principper i alle medlemslande? De nye medlemmer af Parlamentet må slå det op. Hos de mangeårige medlemmer dæmrer det formodentligt. Intet under, det er er nærmest hverdag, når det drejer sig om det demokratiske grundlag for Den Europæiske Union. Eller er min konstatering forkert, at de bedste beslutninger, som er truffet af Europa-Parlamentet, der ved de direkte valg er blevet lovligt valgt af Europas befolkninger, alt for ofte er lidt værd? De er ofte ofre for Rådets og medlemslandenes regeringers lediggang. Således forholder det sig os med betænkningen af Anastassopoulos og den ensartede valgret. Det har Parlamentet besluttet. Gennemførelsen mærker man desværre ikke noget til. Det anser jeg for at være en katastrofe.
Netop med henblik på den voksende Europæiske Union forventer borgerne en konsolidering af deres demokratiske grundlag. Hertil hører også den ensartede valgret med alle dens muligheder, som vi har tilføjet.
Lad os med støtten til betænkningen af Palacio knytte det håb, at den pågældende betænkning efter det næste Europavalg har en ensartet valgret som grundlag. Det ville lette arbejdet og være et væsentligt bidrag til mere demokrati og gennemskuelighed i vores Europæiske Union.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Ansvarsforsikring for motorkøretøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0086/99) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (fjerde motorkøretøjsforsikringsdirektiv) (rdfører: Rothley).

Rothley
Hr. formand, det, der i Deres meddelelse forekommer så ovenud teknisk er i sandhed en væsentlig forbedring af beskyttelsen af ofre for trafikuheld i et andet land. Jeg nævner det, fordi vi åbenbart ikke længere er i stand til at tale til folk, så de forstår, hvad det drejer sig om. Vi kan være stolte af dette direktiv. Der er tale om et fælles arbejde fra Europa-Parlamentets side, som tog initiativet, men også fra Kommissionens side, som ikke uvæsentligt har forbedret Parlamentets oprindelige forslag med erstatningsorganet. Men vi kan også takke Rådet for, at det i hovedtræk har accepteret forslaget.
Jeg vil gerne, for så vidt angår anbefalingerne til andenbehandlingen, koncentrere mig om to punkter. De allerfleste ændringsforslag vedrører formuleringer, selve retsteksten. Der findes i Rådets fælles holdning tekststeder, der simpelthen er uforståelige. Jeg er endda overbevist om, at forfatterne ikke er klar over, hvad de selv har skrevet. Jeg vil gerne minde både Kommissionen og Rådet om et meget smukt ord skrevet af en tysk retslærd fra forrige århundrede. Han har sagt: Lovgiveren skal tænke som en filosof, og han skal tale som en bonde, enkelt og klart og forståeligt for folk. Kunsten i forsøget på at finde et kompromis er for det meste udtrykt i lovgivningen, og så kan der ikke længere være tale om princippet om at tale enkelt og klart.
Der er ganske vist endnu et sagligt problem, som vi i Europa-Parlamentet har en anden mening om end Kommissionen og Rådet. Jeg vil gerne minde Kommissionen og Rådet om, at vi i dette spørgsmål har støtte fra praksis, nemlig fra forsikringsselskaberne, som det handler om, hvilket i øvrigt gælder for hele direktivet. Vi har også automobilsammenslutningernes støtte, og vi har støtte fra sammenslutningerne af trafikofre. De eneste i hele verden, der stadig er imod, er Kommissionen og Rådet. Hvad handler det om? Det handler om, at dette direktiv også kan anvendes, hvis uheldet ikke sker i en EU-medlemsstat, men derimod i et tredjeland. Der er ikke den mindste grund til at udelukke anvendelsen af direktivet i dette tilfælde.
Lad os tage det eksempel, at en franskmand og en italiener kommer ud for et færdselsuheld i Schweiz. Hvorfor skulle direktivet ikke finde anvendelse i dette tilfælde? Hvorfor egentlig ikke? Forsikringsselskaberne ryster på hovedet, de siger, naturligvis går det an. Der findes et forsikringsselskab, der mener noget andet, det er et britisk. Men alle andre siger, hvorfor egentlig ikke? Med dette direktiv ændrer vi jo overhovedet intet ved materiel ret, vi ændrer intet ved værnetinget, vi ændrer intet ved retsproceduren. Den eneste forskel er jo, at trafikofret, for at blive ved eksemplet, fra Frankrig, ikke skal henvende sig direkte til det italienske forsikringsselskab i Italien, men derimod til repræsentanter for det italienske forsikringsselskab i Frankrig. Det er alt. Uanset, hvor ulykken sker som f.eks. i Schweiz, så ændrer dette direktiv overhovedet intet ved den videre procedure, såfremt man ikke opnår enighed. Den regulerer kun det, der sker forud for en retssag, ikke selve retssagen.
Hr. kommissær, derfor min bøn. Der har åbenbart hidtil været specifikke interesser med i spillet. Kommissionen hævdede endda i en trilog, at de europæiske forsikringsselskaber skulle være imod min løsning. I virkeligheden forholder det sig anderledes. De støtter denne løsning. Derfor min anbefaling, hr. kommissær: Jeg beder indtrængende Kommissionen om at tage denne holdning op til fornyet overvejelse. Den er uholdbar. Jeg antager, at Rådet så også accepterer denne løsning.
Jeg vil endnu en gang understrege, det var ikke et forslag, der blev udarbejdet ved det grønne bord. Dette forslag er opstået på baggrund af utallige samtaler med alle involverede parter. Derfor mener jeg, at det kan gennemføres i praksis, for de, der i praksis arbejder med det, siger jo, at det kan lade sig gøre, det går sagtens an, og sådan vil vi også have det. Normalt lytter Kommissionen til de involverede parters interesser. Så spørg dog de involverede parter, så vil De erfare, at løsningsforslaget, som Europa-Parlamentet har fremlagt, får støtte. Der er altså ingen grund til at tage forbehold for dette direktiv. Det er kun til skade for trafikofrene. Det bør vi ikke glemme! Det vi vil, er jo at forbedre beskyttelsen af trafikofrene. Derfor min indtrængende bøn: I den forestående forligsprocedure bør vi alle tænke over sagen endnu en gang.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, dette er et vigtigt direktiv. Det er et vigtigt direktiv, for det første fordi det - som ordføreren sagde - er et af de heldige tilfælde, hvor der sættes gang i de muligheder, der blev givet i den tidligere artikel 138 B i Maastricht-traktaten, hvilket vil sige, at Europa-Parlamentet fremsætter et initiativ, som tages op af Kommissionen efterfulgt af Rådet.
Ordføreren sagde endvidere, at dette er et tilfælde med godt samarbejde mellem de tre institutioner. Jeg vil dog gerne fremhæve hr. ordfører Rothleys arbejde, som har været meget individuelt og absolut prisværdigt, ja man kunne næsten sige herkulisk, i løbet af hele processen fra undfangelse af den oprindelige idé til lidenskabelig og skrap opfølgning af det udførte lovgivningsarbejde.
Men det er også et vigtigt direktiv, for nu, hvor vi er så bekymrede for de europæiske borgeres ligegyldighed - de går ikke til stemmeurnerne, de finder Europa meget fjernt, de ved ikke, om Bruxelles er andet end et sted, hvorfra der udgår, hvad de opfatter som byrder - er det et godt eksempel på noget, som borgerne virkelig forstår og kan sætte sig ind i. De vil mærke det i deres dagligdag, for de har alle bil, og selvom ikke alle rejser meget til udlandet, vil de have en opfattelse af, at "det er fint, hvis jeg rejser udenlands, så er jeg forsikret". Dette er en sikkerhed.
Der er en anden vigtig årsag. Hr. formand, jeg vil gerne med absolut eftertryk på vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti sige, at langt det største flertal i denne gruppe støtter hr. ordfører Rothley i det eneste virkeligt kontroversielle punkt, nemlig anvendelsesområdet, således som han nævnte det. Anvendelsesområdet har - skal vi sige - en vis teknisk ejendommelighed, men vi bør ordne disse sager på et teknisk grundlag. Vi nægter på det kraftigste at ændre filosofi. Europa-Parlamentet er klart imod at overgå fra idéen om obligatorisk ret til idéen om frivillig aftale mellem de forsikrede med frivillig indbetaling fra deres side.
Lad os med dette udgangspunkt indlede en dialog. Hvis det er sandt - og det er sandt, og jeg er den første til at erkende det, for jeg har været meget imod denne idé, som fra begyndelsen blev forsvaret af hr. Rothley - at skal der indføres nogle tekniske ændringer, så lad det være sådan. Men det må ikke glemmes, at disse ændringer udgør en på en vis måde ørkesløs afklaring - og hr. Rothley har ret - for et direktiv kan under ingen omstændigheder påvirke international privatret eller procesreglerne.
Hvis det er nødvendigt med disse afklaringer, vil vi fremføre dem. Hvis en betragtning skal revideres, vil den blive revideret. Hvis der skal gennemføres en ændring, vil det blive gjort. Men under alle omstændigheder, hr. formand, holder Gruppen for Det Europæiske Folkeparti fast ved, at vi ikke vil ændre filosofi. Vi er ikke indstillet på at overgå fra denne filosofi om obligatorisk ret til en anden og for den europæiske borger absolut usikre og meget ugunstige filosofi om frivillig indbetaling.

Wallis
Jeg vil indlede med også at lykønske ordføreren med denne betænkning. En bilulykke kan under alle omstændigheder være traumatisk og så meget desto mere, hvis den omfatter personskader. Hvis vi dertil føjer en international dimension, hvor ofrene befinder sig i et fremmed land, kan problemerne blive forøget: forskellig sprogbrug, procedurer, manglende evne til at identificere eller opspore tredjepart for slet ikke at tale om at skulle have med forsikringsselskaberne at gøre. Den blotte identificering af tredjeparter er ofte en langtrukken og tidskrævende proces. Når først forsikringsselskaberne er bragt ind i billedet, bilægges sagerne ofte ved forhandling. Dette direktiv vil udgøre et velkomment skridt, når det gælder om at sikre, at de respektive udenlandske forsikringsselskaber kommer hurtigt i kontakt med hinanden, og at forslagene om bilæggelse straks viser sig.
Så langt, så godt. Men vores ordfører ønsker at tage endnu et lille skridt videre, og jeg føler, som andre allerede har udtalt, at vi bør støtte ham. Dette drejer sig om ulykker i tredjelande. Lad mig bruge lidt tid på at fortælle Dem om en sag, jeg havde i min private advokatpraksis, inden jeg blev valgt ind i Europa-Parlamentet. Den drejede sig om en tysk statsborger, der var ude for en ulykke i Tyrkiet forårsaget af en britisk statsborger. Skadesanmeldelsen blev forhandlet af forsikringsselskaber i to medlemsstater, og hvis sagen var gået rettens vej, ville det være foregået i Det Forenede Kongerige, formentlig i henhold til britisk lovgivning. Så sig mig, hvor problemet ligger. Dette er, hvad der sker i praksis. Der er virkelig ikke nogen problemer med at tage det lille yderligere skridt, som ordføreren beder om. De vanskeligheder, der er blevet fremhævet, kan overvindes, hvis der er en vilje til at gøre det.
Jeg vil slutte af med at sige en lille ting om spørgsmålet om skadeserstatning. Jeg håber, at vi vil komme tilbage til det i fremtiden. Målene eller metoderne i forbindelse med beregning af skadeserstatninger i Den Europæiske Union varierer voldsomt. Vi ville gøre vores borgere en stor tjeneste, hvis vi kunne bevæge os i retning af også at harmonisere dette område.

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kan i det væsentlige tilslutte mig de forrige talere. Her har vi et godt eksempel på et Europa, der er tæt på borgerne. Jeg vil helt tydeligt sige, at de erfaringer, der kan drages af gennemførelsen af dette direktiv i sidste ende vil være en fordel for alle borgere i Europa og også være umiddelbar mærkbare, altså ikke - som det så ofte er tilfældet ved anden lovgivning - måske af indirekte betydning eller ikke helt gennemskueligt. Når det gælder dette problem, er der stor sandsynlighed for, at enhver borger på et eller anden tidspunkt i sit liv i Den Europæiske Union kommer ud for det, og så har han netop også de pågældende fordele. Jeg mener, at det også må nævnes udtrykkeligt her.
Jeg vil gerne sige tak til Willi Rothley, ordføreren, for hans udmærkede forberedelse af denne betænkning og for det initiativ, som jo i sin tid blev taget af Parlamentet, men jeg vil også gerne takke Kommissionen og Rådet for deres principielle støtte.
Jeg har derimod ingen forståelse for, at der fortsat er det problem, som blev nævnt her, fordi jeg indtil i dag ikke har hørt et eneste holdbart argument, der taler imod at inkludere færdselsuheld, der rammer EU-borgere i tredjelande.
Hidtil har der manglet enhver form for argument. Der findes til dels kun fejlinformationer med hensyn til forsikringsselskabernes holdning, hvilket også kom tydeligt frem under den sidste debat i Retsudvalget. Jeg ville ganske enkelt bede Kommissionen og Rådet om at give sig og følge Parlamentets holdning.
Da trilogen i den forudgående diskussion ikke gav noget resultat, har vi i øjeblikket ingen anden mulighed end at holde fast i vores gode og fornuftige forslag og vedtage dem igen under andenbehandlingen. Det giver så Rådet og Kommissionen lejlighed til at blive klogere under forligsproceduren. De burde udnytte lejligheden!

Fiori
Hr. formand, dette direktiv er det første tilfælde, hvor Europa-Kommissionen tager et initiativ som svar på en anmodning, der er fremsat af Europa-Parlamentet i medfør af den beføjelse til indirekte at tage lovgivningsinitiativer, som Maastricht-traktaten har givet Europa-Parlamentet. Det er en vigtig og relevant ting i den interinstitutionelle ligevægt, for det viser, at når Parlamentet i overensstemmelse med den i traktaten fastlagte fremgangsmåde beder Kommissionen om at efterkomme en begrundet anmodning fra Parlamentets side, finder det i Kommissionen en opmærksom og disponibel dialogpartner. Dette er også i tråd med de krav, som Parlamentet og navnlig Det Europæiske Folkepartis Gruppe har fremsat i forbindelse med indsættelsen af Kommissionens formand, Romano Prodi.
Betænkningen af hr. Rothley bør efter min mening vedtages i sin helhed, da den udgør et kompromis på højt plan og sammenfatter en række nyskabende incitamenter og begreber, som er et resultat af samarbejdet mellem de forskellige institutioner.
Jeg vil f.eks. gerne komme nærmere ind på ændringsforslag 4, der tager sigte på at lade betragtning 26 udgå. Det er nemlig klart, at når en juridisk person overholder sin egen pligt og yder erstatning til en skadelidt, kan man ikke nægte den juridiske person retten til at træde i stedet for skadelidte over for erstatningsorganet. Også ændringsforslag 11 bør fremhæves kraftigt.
Det er sandt, at der stadig er spørgsmålet om skader, som finder sted i tredjelande. Jeg håber, at det vil lykkes at nå frem til en løsning, idet der tages højde for Parlamentets holdning, hvor man ønsker at udvide direktivets anvendelsesområde til også at omfatte disse tilfælde, og idet der samtidig tages hensyn til Rådets tankegang, når det gælder overholdelsen af den internationale privatrets principper. Vi skal alle arbejde med dette punkt, først og fremmest ordføreren hr. Rothley og udvalgsformanden fru Palacio.
Det næste lovgivningsinitiativ kunne endnu en gang vedrøre forsikringssektoren, og der kunne navnlig være tale om en vis harmonisering af bestemmelserne om erstatning for personskader, hvor der er ved at opstå en lang række uligheder og uretfærdigheder i Den Europæiske Union. Det spanske eksempel kunne med de nødvendige tilpasninger være et interessant arbejdsgrundlag. Jeg opfordrer Dem alle til nøje at overveje dette.

Bolkestein
Hr. formand, det fjerde direktiv om motorkøretøjer er vigtigt til at fylde hullet i EU-direktiverne om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og til at styrke det indre forsikringsmarked på dette område. Som De ved, sker der mere end 500.000 bilulykker hvert år i EU. Det eksisterende system om godtgørelse til ofre for ulykker, som finder sted uden for den medlemsstat, som de bor i, fungerer ikke godt. Det er nødvendigt at finde en hurtig og pragmatisk løsning for at beskytte de mange besøgende bilister.
Jeg vil gerne takke Parlamentet for, at det har anmodet om dette direktiv. Det er første gang, at Parlamentet har gjort brug af sine nye beføjelser i henhold til traktatens artikel 192. Kommissionen støtter denne anmodning med glæde og håber på hurtig vedtagelse af forslaget. Jeg vil især takke hr. Rothley for alt, hvad han har gjort for at få denne debat og direktivet frem til det punkt, hvor det er i dag.
Kommissionen mener, at Rådets fælles holdning er afbalanceret og sammenhængende. Det er en tro gengivelse af de problemer, som fik Parlamentet til at kræve EU-lovgivning. Rådet overtager de vigtigste ting fra kommissionsforslaget og overtager helt eller delvist 24 af de 36 ændringsforslag, som Parlamentet indgav ved førstebehandlingen. Det er bestemt ikke så lidt.
I sin reaktion til ændringsforslagene fra Parlamentets Retsudvalg lader Kommissionen sig især lede af en stræben efter et lovinstrument, som så effektivt som muligt imødekommer indehaverne af en EU-ansvarsforsikring for motorkøretøjers behov.
Jeg vil nu behandle ændringsforslagene. Jeg er glad for ændringsforslag 10, 11 og 12, fordi de styrker bestemte principper i den fælles holdning, såsom den forsikrede persons frihed til at vælge assurandør og dennes mulighed for at arbejde for mere end ét forsikringsselskab, samt de sproglige krav.
Jeg går også ind for ændringsforslag 13, som styrker forbrugerbeskyttelsen, selvom ordet "øjeblikkeligt", som bruges i teksten, skal tydeliggøres for at undgå forskelle ved anvendelsen af denne bestemmelse i medlemsstaterne.
Jeg kommer nu til ændringsforslag 1, 2, 8 og 9, der er indgivet af ordføreren, og som har til hensigt at udvide direktivet til ulykker, som har fundet sted i tredjelande, mellem to parter, som bor i EU, og som er forsikret af EU-forsikringsselskaber.
Jeg vil gerne minde Dem om de grunde, der fik Kommissionen at forkaste disse ændringsforslag ved førstebehandlingen. For det første er skadeserstatningsmekanismen både i dette direktiv og i de øvrige direktiver om ansvarsforsikring for motorkøretøjer baseret på systemet om det grønne kort. Det kan ikke udvides til tredjelande, som ikke deltager i systemet, og som ikke anerkender europæiske forsikringsaftaler. Forsikringsselskaberne vil ikke dække disse risici eller forlanger meget høje præmier. Under alle omstændigheder vil myndighederne i tredjelande forlange af besøgende køretøjer fra EU, at de ved grænsen indgår forsikringsaftaler med selskaber fra deres land.
For det andet kan anvendelsen af direktivet, særligt bestemmelsen som giver mulighed for at indgive en fordring direkte til forsikringsselskaberne, være i strid med restreglerne i tredjelande om lovpligtigt ansvar og international privatret, særligt når den direkte fordring ikke anerkendes i disse retsregler.
For det tredje ville disse ændringsforslag føre til manglende sammenhæng med artikel 5, stk. 3, i direktivet om informationscenteret og artikel 7 om umuligheden for at identificere køretøjet eller forsikringsselskabet.
De fire ændringsforslag om ulykker i tredjelande kan efter min mening ikke vedtages i øjeblikket og i deres nuværende form. Hvis det viser sig, at en samrådsprocedure er uundgåelig, overvejer Kommissionen en udvidelse af direktivets rækkevidde, hvor der tages hensyn til ovenstående.
Jeg har en bemærkning til den mulige udvidelse. Dette direktiv er som sagt baseret på systemet om det grønne kort. Af de 39 lande er der ud over EU, ud over de 15 medlemsstater, seks medlemsstater, som også deltager i den multilaterale garantiaftale. Det er Schweiz, hvilket er meget vigtigt, fordi der netop der sker mange ulykker, Ungarn, Tjekkiet, Slovakiet, Kroatien og Slovenien. Det er seks lande, med andre ord, disse seks lande danner en undergruppe i gruppen af lande, som deltager i systemet med det grønne kort. For at imødekomme Parlamentet er Kommissionen villig til at gå ind for et kompromisforslag, hvor direktivet, i hvert fald dets virkningsområde, udvides med de seks lande, som jeg lige har nævnt, men ikke med andre lande.
Det må da være indlysende, at hvis en fransk og en belgisk chauffør, to chauffører fra EU-medlemsstater, er ude for en ulykke i et land som f.eks. Australien, og der opstår strid mellem de forsikringsselskaber, som har forsikret begge chauffører, at det da ville være meget uheldigt at tillade, at forhandlingen finder sted der, hvor ulykken fandt sted, langt væk fra EU, under forhold, som er svære at undersøge nærmere. På det punkt kan Kommissionen, og jeg vender her tilbage til det standpunkt som også Rådet har indtaget, vanskeligt imødekomme Parlamentets ønske, som i øvrigt blev fremlagt på en meget god måde af hr. Rothley. Det er vi ikke i stand til. Parlamentet og især ordføreren kan tage mine sidste ord op til overvejelse, og så kan vi se, hvorvidt direktivets virkningsområde kan udvides til de seks nævnte lande.
Hr. formand, det direktiv med virkningsområde i EU, dækker allerede 99% af ulykkerne. Føj hertil Schweiz, og så er vi efter min mening ikke langt fra de 100%, og jeg anmoder derfor Parlamentet på det kraftigste om at tage imod dette tilbud fra Kommissionen og vedtage kommissionsforslaget om at udvide virkningsområdet til de seks nævnte lande. For, hr. formand, i alle kompromiser skal tredjelandene, som kan omfattes af direktivet, klart identificeres. Det skal desuden undgås, at en eventuel løsning er i strid med lovgivningen i tredjelande.
Hr. formand, må jeg fortsætte med de resterende ændringsforslag? Kommissionen mener, at udkastene til ændringsforslag skader forslagets retssikkerhed og ikke er til fordel for forsikringstagerne. Det er naturligvis ikke meningen. Jeg behandler dem kort.
Ændringsforslag 3 har til hensigt at udelade henvisninger, som er nødvendige for at undgå konflikter med nationale retsregler. Med ændringsforslag 4, 5, 6, 14, 15 og 16 slettes nogle overvejelser og bestemmelser, som har til formål at sikre den indførte regresmekanismes retssikkerhed, gennemskuelighed og finansielle sikkerhed. Med ændringsforslag 7, 17 og 18 bortfalder et vigtigt element, som alle direktiver om ansvarsforsikring for køretøjer er baseret på. Det er henvisningen til aftalen mellem nationale skadeserstatningsorganer som grundlag for regresmekanismen.
Til sidst, hr. formand, bortfalder med ændringsforslag 19 en generel bestemmelse, som er foreslået af hensyn til forbrugerbeskyttelsen og nærhedsprincippet. Jeg skal derfor meddele Parlamentet, at Kommissionen mener, at de indgivne ændringsforslag 3-7 og 14-19 er et tilbageskridt med henblik på et virkningsfuldt retsinstrument i EU. Kommissionen forkaster derfor disse ændringsforslag.
Kommissionen vil til sidst minde om, hvor langt vi er kommet med dette forslag. Den fælles holdning sørger på tilfredsstillende måde for, at der udbetales erstatning i langt de fleste ulykkestilfælde, som borgere fra EU uden for deres medlemsstat er involveret i. Det har jeg allerede sagt, og jeg understreger det igen. Det er Kommissionens mening, at den fælles holdning, som er udarbejdet med stor omhu, er en vigtig udvidelse af beskyttelsen af de forsikrede i EU. Kommissionen vil sørge for, at dette forslag så hurtigt som muligt gøres til fællesskabsret.
Hr. formand, Kommissionen forsikrer Parlamentet om, at den vil spille en aktiv og konstruktiv rolle for at gøre et kompromis nemmere i tilfælde af, at samrådsproceduren er uundgåelig, hvilket jeg ikke håber. Jeg håber, at vi ikke lader det komme så vidt som til en samrådsprocedure. Man ved ikke, hvad der venter efter proceduren. Hvis vi ikke kan blive enige, bortfalder direktivet, og det vil være meget beklageligt. Det vil jeg gerne gøre Parlamentet, og især hr. Rothley, klart.

Formanden
Tak, hr. kommissær, for Deres præcise svar.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Lastvognskørsel i Schweiz
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0075/1999) af Sánchez for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om fordelingen af tilladelser til lastvognskørsel i Schweiz (KOM(1999) 35 - C5-0054/1999 - 1999/0022).

Aparicio Sánchez
Hr. formand, to år efter det negative resultat af folkeafstemningen om Schweiz' optagelse i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde bemyndigede Rådet Kommissionen til at forhandle om nogle bilaterale aftaler med dette land inden for de områder, hvor det var nødvendigt. Det forslag til forordning, som nu fremlægges til vedtagelse i Europa-Parlamentet, supplerer således en af de indgåede aftaler, nærmere betegnet aftalen om gods- og passagertransport ad jernbane og vej. I henhold til denne aftale giver Schweiz tilladelse til et maksimalt antal lastvogne på over 28 ton fra Fællesskabet, som kan køre igennem Schweiz indtil 2005, på hvilket tidspunkt landet vil tilpasse sin lovgivning til Fællesskabets og ikke kræve tilladelse for lastvogne under 40 ton.
Fra denne forordnings ikrafttrædelse forsvinder den nuværende situation, hvor lastvogne over 28 ton ikke kan køre igennem Schweiz. I 2000 er der opnået 250.000 kørselstilladelser for fuldt lastede lastvogne over 28 ton, der er indregistreret i Den Europæiske Union. Fra 2001 vil tilladelserne allerede gælde for lastvogne over 34 ton med fri transit for lastvogne på 28­34 ton. Antallet af tilladelser hertil vil være på 300.000 årligt i 2001 og 2002 og på 400.000 årligt i 2003 og 2004. Endvidere gives der 220.000 kørselstilladelser for ulastede lastvogne.
Denne forordning - som er meget rammende efter min mening - foreslår et fordelingssystem for disse tilladelser mellem de 15 EU-lande. Hvert land tildeles årligt 1.500 tilladelser, og resten fordeles i henhold til de aktuelle tal - virkelige eller teoretiske - for den bilaterale trafik og transittrafikken.
Jeg må udtrykke forbehold over for to negative forhold. For det første bliver der gennemført forhandling og afstemning her i Parlamentet om dette forslag, før vi kender den generelle aftale med Schweiz, således at vi anmodes om at godkende en del uden at kende helheden. For det andet mangler vi endelige og komplette statistikker om den aktuelle strøm af godstransport mellem Schweiz og Den Europæiske Union, selvom denne undersøgelse snart er afsluttet. I forordningen forudses det, at de nuværende fordelingstal kan ændres i 2000, såfremt de virkelige data afviger væsentligt fra de forventede.
I begge forhold finder jeg, at ønsket om, at denne forordning, som skal vedtages ved fælles beslutning, kan træde i kraft samme dag som aftalen, er tilstrækkeligt argument til at forklare vores hastværk.
Jeg er helt enig i grundspørgsmålet, altså den foreslåede beregningsmetode til fordeling af antallet af tilladelser blandt de forskellige medlemsstater, som under de nævnte omstændigheder er den mest objektive, skrappe og retfærdige af de mulige metoder. Forordningen forudser endvidere som sagt et årligt system til genfordeling af ikkeanvendte tilladelser. Man må håbe, at medlemsstaterne herefter fordeler de tildelte tilladelser blandt deres transportvirksomheder efter lige så objektive kriterier.
Lad mig opsummere med en enkelt oplysning. Hvis man anvender det foreslåede system, giver fordelingen af de 1.650.000 tilladelser til kørsel med fuld last i fem år et resultat på 36% til Tyskland, 20,5% til Italien, 15,5% til Frankrig, 7,8% til Nederlandene, 6,6% til Belgien, 3,8% til Østrig, og de resterende 10% fordeles blandt de øvrige ni medlemsstater.
Hr. formand, nogle af ændringsforslagene fra de to parlamentsudvalg, som har drøftet forslaget, forbedrer nogle detaljer og bidrager til forordningens generelle retfærdighed eller gør den nemmere at forvalte. Jeg anser det for meget vigtigt, at man, således som Transportudvalget har besluttet ved afstemning, fastholder en mindstetildeling på 1.500 tilladelser til hver medlemsstat, som Kommissionen foreslår det. Jeg minder om, at dette tal er meget lille, det svarer til to ture dagligt for hvert land, og at summen af alle disse automatisk tildelte tilladelser i løbet af de fem år ikke engang når op på 7% af det samlede antal.
Jeg vil således slutte med endnu en gang at fremhæve det oprindelige forslags kvalitet. Jeg lykønsker Kommissionen hermed og beder mine ærede kolleger om at vedtage dette forslag til forordning.

Ferber
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det ville naturligvis have glædet mig, hvis fru kommissær, der er ansvarlig for trafikpolitik, havde været til stede, men det kan vel ikke lade sig gøre. Hvad taler vi om? I dag taler vi ikke om trafikpolitik, men derimod om det værste, der findes i en markedsøkonomi, om kontingentering. Hvorledes kan vi fordele det, som Schweiz nådigst har tildelt os, fordi den tidligere trafikkommissær bar sig kluntet ad i forhandlingerne med den schweiziske trafikminister, hvorledes kan vi fordele det, der blev tildelt os, til medlemslandene?
Det må vi være klar over. Det er emnet, det drejer sig om. Det er faktisk ret beskæmmende, det som Kommissionen har forelagt her. Det vil jeg godt understrege. Hvorfor har vi brug for basiskontingenter? Ønsker vi virkelig at gøre det samme med kontingenter, som vi har oplevet det med mælken i mere end 10 år, at der skabes pengemæssige fordele? Jeg hører allerede fra perifere lande, at de glæder sig til at begynde med at handle med kontingenter. Nej, det kan ikke være sådan! Kontingenterne tilhører Den Europæiske Union, og så skal de også gives tilbage til denne. Kun Den Europæiske Union har ret til at fordele dem igen.
Så lad dem dog hellere blive der, hvor de hører til, nemlig der, hvor der virkelig er trafik med varer, i stedet for først at fordele dem til alle medlemsstater på saliggørende vis for så derefter møjsommeligt at samle dem ind igen og fordele dem på ny. Vi skal være klar over, at det ikke er nogen fornuftig strategi. Jeg vil også helt klart sige, at ordføreren jo samlet set har fremlagt et godt stykke arbejde, som jeg gerne vil takke for. Men det ville have glædet mig, hvis man på grundlag af det knebne afstemningsresultat i udvalget - det drejede sig om én stemme - havde vist større vilje til kompromis fra ordføreren og hans gruppes side, fordi - jeg siger det klart og tydeligt i dag - såfremt vi ved afstemningen på onsdag ikke får vores ændringsforslag 7, reduktion af basiskontingenterne til 500, igennem, stemmer vi imod hele betænkningen. Jeg vil også tilføje, at såfremt vores gruppe, Det Europæiske Folkepartis gruppe, ikke havde undladt at stemme i udvalget, så ville der ikke have været en debat nu. Der var et flertal mod betænkningen. Derfor vil jeg nu bede om, at man langt om længe er parat til at forhandle og ikke er stejl og uvillig til at drøfte noget som helst. Det er hverken i de landes interesse, der skal transportere gods gennem eller til Schweiz eller i de tilstødende landes interesse. Når jeg tænker på, at alene 30% af Brenner-trafikken er omfartstrafik uden om Schweiz, så må vi da kunne udnytte kontingenterne til igen at få den korteste vej til at virke i stedet for at belaste perifere lande via gebyrer, der trodser alle statistikker.
Jeg beder altså virkelig om, at man udnytter tiden frem til onsdag middag til samtaler med henblik på at opnå et kompromis. Jeg har opgivet den hårde linje fra udvalget, jeg har været villig til at indgå kompromis, og det ville glæde mig, hvis den anden side ligeledes udviser vilje til at indgå et kompromis, ellers stemmer vi imod.

Swoboda
Hr. formand, lad mig først takke hr. Aparicio Sánchez for den udmærkede betænkning og også give ham min gruppes fulde støtte. Naturligvis har vi diskuteret de spørgsmål, som hr. Ferber har nævnt, blot er vi nået frem til en anden konklusion. For det første, kollega Ferber, vil jeg helt klart sige, at det drejer sig om trafikpolitik. Naturligvis drejer det sig om trafikpolitik - "socialistisk", har De sagt - det er netop det, der er problemet. Gudskelov er katten sluppet løs, og nu kender vi Deres hensigter. Det drejer sig om, når der inden for et område skal drives fornuftig politik, f.eks. i miljøets interesse, så kalder man det blot socialistisk, og så bringes det hele i miskredit.
Jeg tror ikke, det går på den måde. Det drejer sig om, at vi skal lave trafikpolitik. Politik betyder, at man træffer beslutninger, om hvorledes markedet kan og skal fungere, men dog under visse rammebetingelser. Det er det, der er sket her.
For det andet drejer det sig om, at der findes overgangsordninger. Som kollega Sánchez allerede har sagt, der findes overgangsregler i en vanskelig fase, hvor vi også har forsøgt at få Schweiz integreret på en positiv måde. Det var lange, møjsommelige forhandlinger. Jeg vil sige - ikke fordi det er en kommissær fra vores side, jeg har takket nok kommissærer fra den anden side - at Kinnock har forhandlet meget hårdt og meget slidsomt, og det er der kommet et godt resultat ud af. Det er et godt resultat, og De har også selv nævnt det, det drejer sig ikke om at skaffe fordele til nogle lande, for hvis landene, som De siger, ikke er i stand til at udnytte fordelene, så går de tilbage til Europa-Kommissionen og til Europa, og så skal de fordeles på ny.
Også som østriger siger jeg, det drejer sig om at reducere den gennemgående trafik gennem Frankrig og Østrig. Det er jo ikke kun en trafik, der opstår i Østrig eller Tyskland, det er også en trafik, der opstår i Grækenland og andre regioner i dette Europa. Derfor tror jeg, at det er en god betænkning. Jeg vil takke vores kollega Aparicio Sánchez. Jeg tror også, at vi således bør stemme om, hvordan betænkningen blev behandlet i udvalget.

Rack
Hr. formand, hjemme hos os har vi et ordsprog: "Hvad Gud har adskilt med et bjerg, skal menneskene ikke forbinde med en tunnel." Jeg mener måske, at det er en al for streng udlægning af den guddommelige vilje, og sådan ser menneskene også på det. De har igennem mange år fjernet mange forhindringer i Europa på vejen mod hinanden. Det har været godt med henblik på at lære hinanden at kende og for økonomien og til gavn for turismen og sameksistensen. Som følge af den indgåede trafikaftale med Schweiz bliver en skillelinje i Europa nu efter mange år fjernet skridt for skridt. Det er godt på trods af de problemer, det naturligvis medfører. Det er godt for menneskene, der nu ikke længere som før må affinde sig med til dels ekstremt lange omveje ad ruter, der allerede er mere en overbelastede, og som også har måttet betale dyrt herfor. De nye muligheder er også gode for befolkningerne og for miljøet i alpeområdet, der på grund af den såkaldte miljøtransit er blevet stærkt beskadiget. Der har altid eksisteret følsomme alpeområder også i Østrig og Frankrig, ikke kun i Schweiz, men naturligvis også der.
Vi forventer af det kommende projekt, der skal iværksættes for at få gennemført trafikaftalen mellem EU og Schweiz, at det i fremtiden bliver lettere at komme gennem det centrale alpeområde. Vi håber, at aftalepakken mellem Den Europæiske Union og Schweiz måske kan udvikle sig til, at Schweiz på sigt bliver medlem af vores union.
Men først og fremmest forventer vi af den planlagte forordning, at vi på kort og langt sigt yder et væsentlig bidrag til en ny, bedre, mere effektiv, men også human og økologisk bæredygtig trafikpolitik i Den Europæiske Union.
Således vil jeg afslutningsvis endnu en gang anbefale ændringsforslag 7 af kollega Ferber. Han foreslår helt at sløjfe første sætning i bilag 3: "Enhver medlemsstat modtager et basiskontingent på 1.500 tilladelser". Europas geografi er ikke således, at enhver medlemsstat har samme behov for at køre gennem Schweiz fra punkt A til punkt B. Denne løsning er et bureaukratisk mareridt, som vi godt kan undvære!

Mastorakis
Kære medlemmer, ordføreren for den betænkning, som vi forhandler, hr. Aparicio Sánchez, skulle beskæftige sig med det forslag til forordning, som Kommissionen udarbejdede på basis af statistiske oplysninger og indrømmelser.
Med hensyn til de statistiske oplysninger, på basis af hvilke det foreslås at fordele tilladelserne til lastvognskørsel, kan de hidtidige data for udenrigshandel i praksis ikke være rigtige. Med den gældende grænse på 28 ton i Schweiz er vejtransporter over store afstande, som f.eks. fra mit land, Grækenland, økonomisk ufordelagtige og foregår altså ikke. Man kunne sammenligne med, at der fordeles visse synshjælpemidler til en gruppe mennesker, herunder også blinde, alt efter antallet af almindelige blanketter, som de hver især læser hvert år. Tydeligvis får de blinde, som mest af alle har brug for synshjælpemidler, ikke en tøddel, eftersom de ikke kan læse blanketter, fordi det er umuligt for dem at læse.
Det er ligeledes problematisk, at udenrigshandlen ikke nødvendigvis falder sammen med transportservicen, eftersom mange af de eksporterede varer af økonomiske grunde befordres med vogne fra andre medlemsstater og ikke med produktionslandets. Denne afvigelse er næsten umulig at beregne på grund af den fuldstændige frigivelse af transport inden for det indre marked. Til vurderingen af behovet for tilladelser til transit baseres beregningerne desuden på den bevægelse, der i dag foregår gennem passagerne i Alperne, især igennem Østrig, uden at der tages hensyn til, at denne bevægelse reguleres af firmamærkernes begrænsende system, hvortil der er beregnet andre procentforhold for medlemsstaterne. Alle disse ting har tydeligvis beskæftiget forfatteren af betænkningen, hr. Aparicio Sánchez, men alle forstår, at der ikke findes andre oplysninger, som fuldstændigt kan gengive virkeligheden, hvorefter der kun er blevet en karakteristisk anvendelse af diverse relevante, kendte størrelser tilbage. Vi må heller ikke glemme, at de foreslåede reguleringer er af overgangskarakter, eftersom frigivelsen af gennemkørsel af vogne på 40 ton gælder fra 1. januar 2005. Desuden ser det ikke ud til, at aftalen mellem EU og Schweiz kan træde i kraft før midten af 2001 eller måske endda senere på grund af de påkrævede procedurer mellem aftalepartnerne, hvorved den beregnede overgangsperiode kan forkortes betydeligt.
Ud fra alle disse fakta har hr. Aparacio Sánchez behandlet spørgsmålet seriøst og foreslået væsentlige forbedringer, sammen med andre medlemmer i vores udvalg. Med udsigten til at de tilladelser, der ikke er blevet anvendt inden 15. september og ikke 15. november, sådan som Kommissionen foreslog, bliver returneret med henblik på en genfordeling af dem, reduceres muligheden for uretfærdigheder i den endelige fordeling, som bør foregå i overensstemmelse med de virkelige behov, så virksomhederne får bedre muligheder for planlægning.
Jeg vil gerne takke ordføreren for hans seriøse arbejde og samtidig udtrykke det synspunkt, at vi bør ære ham ved afstemningen ved at stemme for hans betænkning. Angående aftalen i forbindelse med den forhandlede betænkning, såvel som enhver anden aftale med Schweiz, hvad vil den føre til? En skønne dag vil vi ophøre med at beskæftige os, når vi har beskæftiget os med ratifikationen af den sidste aftale, nemlig den om optagelse i EU. Jeg vil gerne takke, fordi De har hørt på mig her ved midnatstid i min jomfrutale i Parlamentet, og ønske alt godt i det nye årtusinde.

Stenmarck
Hr. formand, transit af gods- og persontrafik gennem Schweiz har i mange år været et stort problem. Efter et intensivt arbejde fra Kommissionens, og ikke mindst ordførerens, Aparicio Sánchez', side, en indsats, som vi skal være taknemmelige for, har vi nu mulighed for at få en aftale for tunge lastvogne, hvilket er et overordentligt stort fremskridt. I forlængelse heraf drejer det sig om i endnu større udstrækning at opnå aftaler mellem EU og Schweiz, også for andre typer trafik. Men de aftaler, som EU nu kan tage stilling til, drejer sig om transit gennem Schweiz for lastvogne på 40 ton. Man kan måske nok sige, at den afgift, som gælder for denne trafik, er høj. Inden 2000 drejer det sig om 180 schweiziske franc. Det er nok rigtigt, at det er dyrt, men de alternative udgifter ved at køre uden om Schweiz er formodentlig betydeligt højere. Dermed er det også et betydeligt dårligere alternativ set ud fra et miljøsynspunkt.
Der er, som jeg ser det, kun en vigtig svaghed i aftalen, nemlig fordelingen af de kvoter, som er blevet forhandlet på plads, og som forøges i årene frem til aftalens ikrafttrædelse. Forslaget indebærer, som andre også har været inde på, en basiskvote, der er ens for alle lande. Problemet er bare, at visse lande ikke har behov for så stor en kvote, mens andre har brug for adgang til betydeligt mere. Det er bare at kigge på et kort over Europa for at indse, at for et stort antal lande betyder trafikstrømmene fra nord til syd betydeligt mere. For lande som f.eks. Sverige og Finland ville en anden fordeling have overordentligt stor betydning. Hr. Ferber har fremsat et ændringsforslag, der går ud på, at vi skal være meget smidigere med hensyn til denne fordeling, og jeg støtter dette ændringsforslag.

Bolkestein
Hr. formand, jeg begynder med at takke begge udvalg og især ordførerne, hr. Aparicio Sánchez og hr. Brunetta, for den tid og energi, som de har brugt på forslaget. Formålet med forslaget til forordning er at fastsætte en metode for fordelingen af to slags tilladelser for lastbiler fra EU, som kører i Schweiz. Forslaget indeholder altså en forordning og nogle tilladelser, de såkaldte tilladelser for tunge køretøjer, og giver for første gang mulighed for at gennemføre et nærmere fastsat antal ture i Schweiz med lastbiler fra EU med en vægt på højst 40 ton.
De andre tilladelser, de såkaldte tilladelser for tomme køretøjer, giver ret til et fastsat antal ture gennem Schweiz med lastbiler med en bruttovægt på højst 28 ton til en lavere toldsats.
Jeg er glad for at kunne meddele, at Kommissionen, som har stor respekt for det gode arbejde, som begge udvalg har gjort i forbindelse med dette emne, og som er villig til at indgå et kompromis, accepterer ændringsforslag 1-6 og 8. Det vil sige alle ændringsforslag på nær ét. Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 7.
Kommissionsforslaget, hr. formand, er for 90% rettet mod at tilkende tilladelserne til de medlemsstater, som har den største del af trafikken til Schweiz og samtidig sikre alle medlemsstater en andel på 1.500 tilladelser pr. år. Med ændringsforslaget bliver denne minimumsandel nedsat til 500. Resultatet heraf kommer de tre store medlemsstater, som grænser op til Schweiz, nemlig Frankrig, Tyskland og Italien, til gode. Det sker altså på bekostning af de andre medlemsstaters andel. Eftersom tilladelsessystemet indeholder en mekanisme til fordeling af de ubrugte tilladelser mellem landene, kan jeg berolige Parlamentet med, at der ikke er risiko for, at tilladelser, som er tilkendt som del af basisandelen, forspildes eller ikke bruges.
Kommissionen foretrækker derfor, at alle medlemsstater tilkendes den samme minimumsandel, og derfor kan den ikke godtage ændringsforslag 7.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Stoffer, der nedbryder ozonlaget
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0077/1999) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om stoffer, der nedbryder ozonlaget (5748/3/1999 - C5-0034/1999 - 1998/0228 (COD)) (Ordfører: Hulthén).

Hulthén
Hr. formand, selvom det er sent, er jeg glad for, at vi endelig er nået til forhandlingen om denne indstilling ved andenbehandling. Det er jo en forordning, som det virkelig er nødvendigt at vedtage og gennemføre. Den situation, vi står i, er nemlig ret alvorlig.
Nedbrydningen af ozonlaget bliver mere og mere mærkbar. I Kommissionens første dokument blev nedbrydningen over Skandinavien, Grønland og Sibirien beskrevet som rekordstor. Desværre må vi nok sige, at denne rekord er blevet slået igen. I sidste uge blev der offentliggjort målinger, som viste, at situationen aldrig har været alvorligere, end den er nu. Det vil jeg især understrege over for de medlemmer, som har tvivlet på nytten af at fremskynde udfasningen af ozonlagsnedbrydende stoffer. Jeg vil også understrege det over for andre, der siger, at det koster for meget at udvirke så lidt, som det er, at nedbrydningen af ozonlaget bliver nogle procent mindre. Sådan er det ikke! Ozonhullet er ikke noget, man har fundet på - og heller ikke, at det bliver større!
Derfor har vi nu en enestående mulighed i form af vedtagelsen af denne forordning og de ændringsforslag, som et flertal i Miljøudvalget har sagt ja til. Det er ikke nok til at "lukke" hullet, men det er et skridt i den rigtige retning, som det er nødvendigt at tage. Vi kender årsagerne, vi er klar over konsekvenserne, og vi har i langt de fleste tilfælde også alternativer. I de tilfælde hvor der ikke er alternativer, giver forordningen acceptable marginaler, så industrien kan nå at omstille sig. Det er os, der afgør, om dette skal føres ud i livet.
Jeg vil understrege, at dette forslag ikke er et forsøg på at forhindre ændringer af den igangværende klimaændring. Den type argumenter er blevet fremført. For mig er det bare et forsøg på at sløre målet. Vi må løse begge problemer. En del af de alternative stoffer, der anvendes i dag som erstatning for de HCFC-stoffer, som forhandlingen har været centreret omkring, har indvirkning på klimaet. Det har de stoffer, som vi anvender i dag, imidlertid også, og det ved vi godt. Derfor er der heller ingen grund til at genindføre HCFC-stoffer i processer, hvori de har været forbudt i ca. fem år. Det drejer artikel 5, stk. 3, i Rådets fælles holdning sig om, og der er jeg meget kritisk over for.
Der er et forbud, og en ophævelse af det kan knap nok være i tråd med hensigten med forordningen. Jeg vil derfor rette henvendelse til Kommissionen for at spørge, om den virkelig mener det alvorligt. Store dele af industrien på dette område har allerede omstillet produktionen, fundet alternativer, og den europæiske brancheorganisation EUROFEU kan overhovedet ikke se, hvad ændringen skal gøre godt for. Jeg vil spørge Kommissionen hvorfor. Hvad ligger der bag den kovending? Jeg håber, at Parlamentet under afstemningen på onsdag følger Miljøudvalgets forslag om helt at fjerne denne artikel. I den forbindelse vil jeg også nævne ændringsforslag 34, som er kommet med. Dette forslag er efter min mening ligeså urimeligt.
Det andet, som jeg mener er afgørende for, at denne forordning bliver fremadrettet, er den fortsatte anvendelse af methylbromid. Vi ved, at methylbromid er en af de største syndere, hvad angår ozonlaget. Det er desuden et meget giftigt stof, som påvirker dem, der arbejder med det, og som ikke bare dræber uønskede skadedyr, men alle organismer i jorden. Det påvirker vand, luft og mennesker. Tiden er moden til et forbud. Desuden har vi længe haft alternativer på dette område, som det i mange tilfælde meget bedre kan svare sig at bruge, end de midler, vi benytter i dag. Jeg vil derfor understrege vigtigheden af ændringsforslag 2, 3 og 10, som begrænser muligheden for fortsat anvendelse bortset fra i visse ekstreme situationer. Jeg vil også nævne ændringsforslag 12, som vedrører karantæneformål og desinfektion inden afsendelse. Hvad det angår, angiver forordningen ingen tydelig udfasning.
Jeg vil endvidere henlede Parlamentets og Kommissionens opmærksomhed på ændringsforslag 9, som giver mulighed for at anvende chlorfluorcarboner i visse meget specielle tilfælde, f.eks. til lindring for meget syge mennesker. Jeg ser også gerne, at Kommissionen ser ud over de snævre tidsfrister, der angives i forordningen. Behandlingen af denne sag har trukket ud. Jeg vil derfor i denne sammenhæng lægge et godt ord ind for de små og mellemstore virksomheder, som har gjort deres yderste for at følge forordningens hensigter, men som alligevel ikke er nået helt til vejs ende. Det er ønskeligt med en vis forståelse for deres situation.
I Parlamentet er der også blevet fremsat andre ændringsforslag, som ikke er blevet vedtaget eller behandlet af Miljøudvalget, et af dem har jeg allerede nævnt. Det drejer sig om ændringsforslag 30, 31, 32 og 34, som knap nok er i tråd med forordningen. Jeg sætter et spørgsmålstegn ved ændringsforslag 32, som tydeligvis er forkert oversat i den svenske og andre versioner. Derfor foreslår jeg, at dette ændringsforslag forkastes. Ændringsforslag 35 er dækket af ændringsforslag 39 og er dermed overflødigt. I øvrigt bifalder jeg alle de ændringsforslag, som et flertal i Miljøudvalget har vedtaget.

Flemming
Hr. formand, fru Hulthén har allerede sagt meget. Jeg vil ikke gentage alt. Hun har ikke understreget, at den foreliggende fælles holdning vel for tiden er det maksimalt mulige. Jeg husker fra det østrigske formandskab, at man kæmpede til det sidste for virkelig at opnå en beskyttelse af vores ozonlag. Fru Hulthén, De ved, hvor indtrængende jeg har bedt Dem om at give afkald på ændringsforslag for at få den fælles holdning til at gælde så hurtigt som muligt. Jeg har også sagt til Dem, at der vil komme mange ændringsforslag, der ikke har til hensigt, således som Deres ændringsforslag at komme hurtigere fremad, men derimod endda at gå tilbage. Som østriger har jeg slet ikke noget problem med at komme raskere og hurtigere fremad. Men vi må lære, at også andre stater, der ikke er nået så langt som de nordiske stater, som Østrig, som Tyskland, at vi også må give dem mulighed for at komme videre på dette område sammen med os. Jeg beklager, at De ikke har gjort det, fordi der naturligvis nu er sat gang i noget, som vi måske slet ikke bryder os om.
Den Europæiske Union har altid været foregangsmand, når det drejer sig om indstilling af produktionen og anvendelse af stoffer, der nedbryder ozonlaget, og Parlamentet gjaldt som Den Europæiske Unions miljøpolitiske samvittighed. Kun således har vi mulighed for på internationale konferencer at lægge pres på andre lande, vise dem, hvad der går an, hvad der er muligt, hvad man kan forlange af industrien, og industrien i Europa har omstillet sig på mange områder.
Tillad mig at komme med et lille eksempel. Det er ændringsforslag 34. Halogenholdige kulbrinter er meget farlige. HCFC er langt fra så farlige, når det drejer sig om nedbrydning af ozonlaget. Men alligevel ville det da være vanvittigt at erstatte et farligt stof med et mindre farligt. Vi behøver blot at producere disse mindre farlige stoffer i tilstrækkeligt omfang, så har vi det samme skadelige potentiale. Lad os dog endelig forstå, at det er en forkert vej! Man kan ikke erstatte halogenholdige kulbrinter med HCFC i brandbeskyttelsesanordninger! Der findes flere erstatningsstoffer i naturgas, kvælstofargon, inergen. Østrig har et meget, meget værdifuldt bibliotek, det østrigske nationalbibliotek. Der har vi en sådan brandbeskyttelsesanordning, der giver afkald på alle disse farlige stoffer.
Jeg kan kun håbe, at ingen af de stillede ændringsforslag opnår de 314 stemmer. For hvis vi mener det alvorligt, hvis vi vil tage et raskt skridt fremad, så bør den fælles holdning meget hurtigt træde i kraft. Ser De, uanset om det er CFC, HCFC eller halogenholdige kulbrinter, der i dag sendes op i luften, så forårsager de skader deroppe om 20 - 30 år. Alle eller mange eller de fleste af os vil være døde om 30 år. Men ødelæggelsen, som vi her og nu og på onsdag ved afstemningen er medansvarlige for, den er vel så også vores skyld.

Bowe
Hr. formand, jeg vil indlede med at udtrykke, hvor meget jeg har beundret ordførerens arbejde med denne betækning. Det var vanskeligt nok at få den gennem førstebehandlingen i Parlamentet. Det har været endnu vanskeligere ved andenbehandlingen, da der var en masse konkurrerende synspunkter, modstridende videnskabelige udtalelser og lobbyisme fra forskellige interessenter i industrien om særlige stoffer. Ikke desto mindre har ordføreren gjort et fremragende stykke arbejde, og det, vi nu har liggende foran os, er et sammenhængende sæt af ændringsforslag, en sammenhængende holdning, der går videre end den fælles holdning, og videre, end fru Flemming tror, at vi kan gå. Jeg er overrasket over det, hun siger, eftersom vi gik videre end den fælles holdning i Beijing for en uge siden. Vi må give den vores støtte.
Der er nogle meget alvorlige spørgsmål på spil her. Hvis ozonlaget ikke bliver repareret så hurtigt som muligt og skaden stoppet, vil der blive tale om udbredt hudkræft og udbredte øjenskader hos mennesker i hele verden. Det er allerede begyndt at ske nogle steder.
Vi som europæere bør bevare vores førerposition og sætte et eksempel. Der kan ikke være tale om at løbe fra nogle særlige stoffer, selvom der er nogle, der plæderer for, at vi gør det. Vi kan kun tillade den fortsatte anvendelse af visse andre stoffer, hvor der findes en ægte trussel om smugling ind i Unionen af andre leverancer, der kunne bruges til fortsat at understøtte eksisterende udstyr.
Vi må anerkende, at Montreal-protokollen har gjort trinvise fremskridt. I sidste uge så vi den tage endnu et skridt i Beijing. Vi er kommet så vidt som til at slippe af med CFC og til at tage os af de andre stoffer - HCFC og haloner. Vi må sikre, at processen fortsætter. I Den Europæiske Union må vi hjælpe med at bistå den tredje verden og udviklingslandene med hurtigt at gøre brug af de nye teknologier, der ikke skader ozonlaget, og som ikke anvender ozonlagsnedbrydende kemikalier. I den henseende bør vi støtte ordførerens ændringsforslag og se meget omhyggeligt på nogle af de ændringsforslag, som jeg håber, at vi vil få at se i forbindelse med forligsproceduren for at nå yderligere fremskridt.

Davies
Hr. formand, ved menneskehedens egen galskab har vi skadet det ozonlag, der beskytter livet på denne planet, og nu må vi gøre alt, hvad vi kan, for at gøre denne skade god igen.
Der har kun været meget ringe modstand mod princippet om at udfase brugen af HCFC og methylbromid. Det spørgsmål, der har været rejst i udvalget, har været om de tidsfrister, der skulle tages i anvendelse. Alle medlemmerne er blevet udsat for en stor del modstridende faktuelle oplysninger, som har gjort det vanskeligt at nå frem til en stillingtagen.
Ligesom ordføreren ønsker De Liberale Demokrater at sikre, at der gøres hurtige fremskridt, og at vi får et maksimalt udbytte på kortest mulig tid. Men valgene er ikke enkle at træffe. Der er en reel risiko for, at nogle af de velmenende ændringsforslag, der er blevet fremsat af ordføreren, rent faktisk kan gøre situationen værre, og navnlig at det vil gøre det vanskeligt for os at udfase brugen i verden som helhed og især i udviklingslandene af de skadelige CFC-gasser, der er så meget skadeligere for ozonlaget end de stoffer, der er nævnt i denne betænkning. Det udbytte, der kan opnås af disse forslag, er for beskedent til, at vi kan tage denne risiko.
Vi støtter ordførerens mål og vil også støtte de fleste af hendes ændringsforslag, men vi er ikke overbeviste om, at hun har taget sig af vores bekymringer for miljøet som helhed.

Evans, Jillian
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske fru Hulthén med hendes arbejde med denne betænkning. Indsatsen med at tackle nedbrydelsen af ozonlaget anses for at være en af de meget få succeshistorier i den internationale miljølovgivning, og siden midten af 90'erne synes nedbrydelsen af ozonlaget at have foregået i et langsommere tempo, hvilket hovedsagelig skyldes bestræbelserne på at reducere emissionerne af ozonlagsnedbrydende stoffer.
Men der er overhovedet ikke plads til selvtilfredshed. Vi har langt fra nået vores mål. Ifølge Det Europæiske Miljøagentur nåede ozonlaget over Antarktis i sommeren 1998 et rekordlavt niveau over et område på størrelse med Europa, og det samme sker over den nordlige halvkugle. Så der skal fastsættes ambitiøse mål, og de bør nås.
Kommissionens oprindelige forslag befinder sig på den rigtige vej. Men vi mener, at Rådet har svækket teksten, og derfor vil jeg gerne bede kollegerne om at støtte de ændringsforslag, der blev vedtaget i udvalget om at forbedre den fælles holdning.

Sjöstedt
Hr. ordfører, så sent som for nogle uger siden kom der en ny alarmerende rapport om nedbrydningen af ozonlaget. Denne gang viser en undersøgelse, at det beskyttende ozonlag havde nået foruroligende og rekordlave værdier over Skandinavien. Vi ved, hvad vi skal gøre. I dette miljøspørgsmål ved vi, hvad der er årsagen til problemet. Vi ved præcis, hvilke stoffer, der er ozonlagsnedbrydende. Vi ved, hvad følgerne bliver for menneskene, hvis UV-strålingen øges, bl.a. betydeligt flere cancertilfælde. Vi ved endda, hvordan naturen skades.
Desuden er der i dag gode alternativer til de allerfleste ozonlagsnedbrydende stoffer, der anvendes på forskellige områder. De ozonlagsnedbrydende stoffer har en negativ indvirkning i meget lang tid. Til trods for at det internationale samarbejde på området med Montreal-protokollen har været positivt, og udslippene er blevet mindsket kraftigt, vil ozonlaget ikke være genoprettet før tidligst omkring 2040. Indtil det tidspunkt forventes også skaderne, f.eks. i form af nye cancertilfælde, at forøges. Der er derfor ingen grund til at vente med yderligere foranstaltninger, som vi kan vedtage allerede nu. Derfor er det vigtigt, at Hulthéns betænkning vedtages i sin helhed. Med de forslag, som den indeholder, træffes der mere effektive foranstaltninger over for ozonlagsnedbrydende stoffer som methylbromid og HCFC.
Vores gruppe vil derfor stemme for samtlige ændringsforslag fra ordføreren. Derimod vil vi ikke stemme for de fleste af de ændringsforslag, som andre har fremsat, fordi disse ændringsforslag ville svække betænkningen.
I udvalget stemte PPE/DE-gruppen imod mange af ordførerens forslag. Lobbyarbejdet fra industriens side har også været stærkt i dette spørgsmål. Forhåbentlig er der nationale erklæringer eller enkelte inden for PPE/DE-gruppen, som sætter miljøhensynene højest, og som har mod til at stemme for de vigtige forslag i betænkningen. Det bliver interessant at se resultatet af afstemningen.

Blokland
Hr. formand, også takket være Montreal-aftalen er det muligt hurtigt at komme af med stoffer, der nedbryder ozonlaget. Først om 100 år vil det have den ønskede virkning, nemlig at lukke hullet i ozonlaget. Endvidere håber vi, at antallet af hudkræfttilfælde så er faldet.
Som det også var tilfældet ved førstebehandlingen, kan processen fremskyndes. Der er alternativer, og fordelene er klart større end overgangsomkostningerne.
Jeg støtter derfor forslagene af fru Hulthén om at forbedre den fælles holdning. CFC og methylbromid kan forbydes hurtigere. I Nederlandene har brugen af methylbromid allerede været forbudt i mange år. Det er slet ikke et problem i landbrugssektoren. Der er faktisk ikke høsttab, og det er bedre for arbejdstagerne i land- og havebrugssektoren. Det må være muligt, at der fra 2001 ikke længere bruges methylbromid i EU. Jeg mener, at det er overflødigt at have undtagelser for nødsituationer.

García-Orcoyen Tormo
Hr. formand, jeg finder det nødvendigt ved denne sidste forhandling inden afstemningen om denne forordning at insistere på følgende punkter:
Mit land, Spanien, deltager fuldt ud i ånden fra Montreal-protokollen og forpligter sig på absolut ansvarlig og aktiv måde til at opfylde dens betingelser. Spanien accepterer således generelt den fælles holdning, og i denne forbindelse er jeg helt enig med min kollega fru Flemmings indlæg.
Dette er dog ikke til hinder for, at Spanien i sin faste beslutsomhed efter at gennemføre stop for brugen af visse ozonlagsnedbrydende stoffer især er berørt af forbuddet mod et af dem, nemlig methylbromid, som før blev nævnt. Dette stof, der anvendes til desinfektion i landbruget især i afgrænsede dyrkningsområder i middelhavsregionerne, er allerede underlagt meget strenge regler for forhandling og anvendelse i mit land, og det er allerede blevet udskiftet i alle tilfælde, hvor der er påvist egnede alternativer. I lang tid er der blevet forsket i erstatningsstoffer med henblik på opfyldelse af den kalender, der fastsættes i protokollen.
Netop fordi vi ønsker at opfylde reglerne, bør vi være meget præcise, når vi måler vores muligheder for at gøre det, hvis Europa-Parlamentet vedtager en forordning, som strammer betingelserne og fristerne. Det er mere ærligt og frem for alt mere praktisk at sige lige ud, at vi ser en mulighed for manglende opfyldelse med hensyn til methylbromid. Som minimum vil Spanien lide store økonomiske og sociale tab, og det vil skade nogle af vores landbrugsprodukters konkurrencedygtighed over for andre lande, som ikke gennemfører de samme restriktioner. Ved at reducere fristerne opnår vi ikke, at anvendelsen af methylbromid standses, men vi løber derimod den risiko, at vi kommer ind i en uønsket udvikling med manglende overholdelse og svig, som vil give det modsatte resultat af det, som alle ønsker.
Den spanske delegation i Gruppen for Det Europæiske Folkeparti finder det derfor nødvendigt her i plenarforsamlingen at fastholde ændringsforslagene vedrørende artikel 3, stk. 2, første afsnit, og artikel 21, sidste afsnit, der indeholder en konkretisering af undtagelserne og betingelserne for anvendelse af methylbromid efter 2006. Vi mener, at Parlamentet bør fastsætte regler, som alle medlemsstater kan opfylde uden alvorlig belastning af deres økonomiske, sociale og miljømæssige forhold. Og det er denne ånd, og ikke en prisværdig emotionel, men urealistisk miljøvoluntarisme, der i dag får os til at fremsætte disse ændringsforslag.

Sacconi
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at den forordning, vi drøfter, er meget vigtig. Med denne forordning fastlægger EU fremgangsmåden og tidsplanen for en gradvis afskaffelse af de stoffer, der nedbryder ozonlaget, og jeg kan forsikre Dem for, at jeg på ingen måde undervurderer farligheden af den nuværende situation.
Den opfordring til en yderligere fremskyndelse af tidsplanen, som Parlamentet kom med under førstebehandlingen, er i stor udstrækning blevet godkendt af Rådet. Til trods herfor genfremsætter man i Hulthéns betænkning de ændringsforslag, der ikke var blevet godkendt, og fremrykker herved på en vilkårlig måde fristerne for forbuddet mod at fremstille, markedsføre og anvende de forskellige stoffer. Der er generelt set tale om en prisværdig retningslinje, eller rettere en prisværdig hensigt, som er i tråd med Montreal-protokollen, men som samtidig ikke tager højde for visse kendsgerninger. Det drejer sig for det første om den kendsgerning, at de andre lande, der har undertegnet protokollen, herunder USA, har nogle meget længere tidsfrister for ophøret med fremstillingen af hydrochlorfluorcarboner. Og for det andet er hydrochlorfluorcarboner - med den viden, vi har i øjeblikket - det eneste sande alternativ til halogener, når det gælder brandslukning. Halogener er ozonlagets værste fjender og anvendes stadig i stor udstrækning i udviklingslandene.
De strenge bestemmelser, som man har ønsket at holde fast ved for methylbromids vedkommende, er efter min mening heller ikke overbevisende. Det er en skam, at man i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik ikke har ønsket at nå frem til et fornuftigt kompromis, der er inspireret af realismeprincippet. Man får undertiden indtrykket af, at når det gælder en vis opfattelse af miljøbeskyttelse, er det at slå nogle principper fast og vise flaget vigtigere end det konkrete resultat, når det kommer til stykket. Den Europæiske Union skal være med fremme blandt foregangslandene, sådan som det også er blevet sagt her i aften, men hvad angår genskabelsen af ozonlaget i stratosfæren og reduktionen af drivhuseffekten, kan resultatet ikke måles ud fra Europas indsats alene, men kun i global sammenhæng. Derfor er Rådets fælles holdning, selvom den ikke er helt tilfredsstillende, uden tvivl mere afbalanceret.

Turmes
Hr. formand, for at forhindre at ozonlaget ødelægges yderligere, må vi i princippet også begrænse de undtagelser, som vi stadig har. En sådan undtagelsesregel findes for CFC 11 for firmaet Du Pont i Luxemburg for polyolefinfiber-produktion. Du Pont har selv udviklet et alternativ til CFC. Dette alternativ bliver i disse uger afprøvet i Luxemburg af de ansvarlige myndigheder. Der er altså overhovedet ingen grund til at opretholde denne undtagelsesregel længere. Jeg beder Dem derfor, specielt fru Flemming og også PPE/DE-medlemmerne, om at støtte ændringsforslag 28. Her drejer det sig ikke om et udviklingsland, det drejer sig om en højtudviklet teknologi i et højtudviklet land.
Miljøfolk i Luxemburg har kæmpet for at få afskaffet denne undtagelse. Miljøministeren står bag. Hvis ikke Europa-Parlamentet nu stemmer i overensstemmelse hermed, så vil borgerne i Luxemburg føle, at Europa er et tilbageskridt og ikke et fremskridt.

Müller, Emilia Franziska
Hr. formand, mine damer og herrer, forhøjede ozonværdier og forhøjet UV-stråling er blevet risikofaktorer for vores samlede miljø. Jeg er enig med ordføreren i, at påvirkningerne imidlertid tydeligt kan ses. Det er et af de primære mål for vores politik at bevare ozonlaget. Vi bærer alle et ansvar for at forhindre skader på mennesker og dyr samt på hele økosystemet. Derfor skal stoffer, der nedbryder ozonlaget, hurtigst muligt erstattes af alternative stoffer. Der skal imidlertid vedtages realistiske overgangsperioder for en omstilling til alternative stoffer. Jeg vælger at prioritere "realistisk".
På områder, hvor der helt klart findes alternative stoffer med samme funktion, skal processen gennemføres i det forskrevne tidsrum. Der findes dog også undtagelsesområder, og dem må vi også komme ind på med al tydelighed. I storindustrien findes der visse procestekniske køleanlæg i den kemiske produktion, som ikke kan undværes. Disse køleanlæg er lukkede kølesystemer, og på nuværende tidspunkt findes der ikke konkrete, alternative stoffer til erstatning af de kølemidler, der anvendes her. Det er endvidere også nødvendigt på grund af størrelsen af og kompleksiteten i disse lukkede kølesystemer at sørge for undtagelsesbestemmelser. Jeg har derfor afleveret ændringsforslag 30 til betænkningen og beder om, at der tages hensyn til dette. Disse kølesystemer, jeg vil gerne understregede det endnu en gang, er lukkede systemer, og kølemidlet trænger ikke ud i vores atmosfære.

Nisticò
Hr. formand, ærede kolleger, jeg vil gerne give udtryk for min skuffelse og bitterhed, og jeg tror, at jeg hermed også giver udtryk for opfattelsen hos andre parlamentsmedlemmer fra sidste valgperiode. Ved andenbehandlingen kan parlamentsmedlemmerne fra sidste valgperiode ikke komme med noget bidrag for at forbedre indholdet i nogle bestemmelser, der herefter vil blive vedtaget af Parlamentet, hvilket naturligvis gør os dybt frustrerede. Men denne frustration bliver endnu dybere og kraftigere, når der foreligger nogle nye videnskabelige oplysninger - sådan som det er tilfældet med de stoffer, der nedbryder ozonlaget - og bureaukratiet og følelserne så får overtaget frem for politikken og videnskaben, hvorved det bliver umuligt at få godkendt nogle nye ændringsforslag, som er fornuftige set ud fra et videnskabeligt synspunkt.
Jeg anmoder derfor alle parlamentsmedlemmerne om at vedtage ændringsforslag 34, som jeg allerede har forelagt for udvalget sammen med kollegerne Bowis og Sacconi, og som 32 medlemmer har skrevet under på i dag. I det ændringsforslag, som vi agter at få vedtaget i stedet for den stive og lukkede holdning hos ordføreren Hulthén og hos dem, der støtter hende blindt, beder vi om en lille udsættelse af forbuddet mod HCFC i brandslukningssystemer, nemlig indtil den 1. januar 2004. Disse stoffer har en meget lille ozonnedbrydningsgrad, der er 1.200 gange lavere end haloners, og de er meget mere miljøvenlige end stoffer som HFC og PFC, som Parlamentet desværre tillader brugen af, selvom de går mere ud over miljøet, fordi de i høj grad bidrager til den globale opvarmning og endda kan blive i atmosfæren i 6.000-7.000 år.
Disse konklusioner anerkendes af videnskabeligt kvalificerede organer på internationalt plan, såsom Cairo-konferencen af 1998, Montreal-protokollens kontraherende parter, Panel on Ozone Depletion af 1999 og Storbritanniens miljøministerium. Det gradvise forbud mod HCFC, som vi anmoder om i ændringsforslaget, har foruden de dybereliggende videnskabelige begrundelser også en social årsag, da mange mennesker risikerer at miste deres arbejde. Jeg beder derfor om Deres støtte.

Liikanen
Jeg vil gerne takke Miljøudvalget og navnlig ordføreren, fru Hulthén, for deres omhyggelige behandling af den fælles holdning.
Mange af ændringsforslagene har til formål at sætte fart i udfasningsordningerne for HCFC og methylbromid, hvilket er et mål, som Kommissionen helt bestemt deler i lyset af deres betragtelige og øgede bidrag til nedbrydelsen af ozonlaget.
Europæiske SMV'er, der er førende inden for udviklingen af alternativer, har bevist, at en hurtig udfasning af brugen af de resterende ozonlagsnedbrydende stoffer fremmer bæredygtige industrier og en yderligere beskyttelse af ozonlaget.
Komplekse forhandlinger i Rådet førte til vedtagelsen af en acceptabel fælles holdning i februar i år. Dens hurtige vedtagelse er prioriteret højt af Kommissionen. Kommissionen kan ikke skride så hurtig frem, som den kunne tænke sig med nogle spørgsmål, da vi hurtigt nærmer os nogle af de foreslåede udfasningsdatoer. Det er vigtigt at undgå indførelsen af de nye ozonlagsnedbrydende stoffer. Ændringsforslag 27 vil indføre en fremskyndet procedure for tilføjelse af nye ozonlagsnedbrydende stoffer til forordningen, som vil være nyttige til at udskyde ukloge investeringer samtidig med, at de gavner ozonlaget. Kommissionen kan derfor principielt gå ind for dette ændringsforslag.
Ændringsforslag 9 er også acceptabelt, eftersom det tillader midlertidige udvidelser af brugen af meget små mængder af CFC i en særlig type af smertestillende lægeudstyr. Andre ændringsforslag, som Kommissionen accepterer enten i deres helhed, i princippet eller delvis, er ændringsforslag 1, 4, 11, 12, 15, 17, 24, 25, 26, 29, 31, 32 og 35. Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 2 og 10, da de ville føre til de første nedsættelser af produktionen og brugen af methylbromid på urealistisk tidlige datoer - henholdsvis 1. januar 2000 og 1. januar 2001. Dette ville forårsage proceduremæssige vanskeligheder og problemer for landbruget.
På samme måde kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 3, der ville fjerne alle undtagelser efter 2006. Dette ville skade individuelle landmænd og afgrøder uforholdsmæssigt.
Streng kontrol med produktion og handel med HCFC med lande, der ikke har undertegnet Montreal-protokollen, indgår i Fællesskabets ozonpolitik. For to uger siden havde Fællesskabet ved Beijing-mødet mellem parterne i Montreal-protokollen held til at indføre sådanne foranstaltninger i protokollen. Men overdrevent strenge foranstaltninger, der går endnu videre end den fælles holdning, kunne flytte markedet til producenter i den tredje verden.
Derfor kan ændringsforslag 5, 6, 7, 8 og 23, der fremskynder udfasningsordningen og pålægger et øjeblikkeligt handelsforbud, ikke accepteres.
Der er adskillige ændringsforslag, der fremsætter kontrol med anvendelsen af HCFC. Den gældende holdning udgør en omhyggelig balance mellem det, der er miljømæssigt ønskeligt, teknisk muligt og økonomisk opnåeligt. Kommissionen kan derfor ikke acceptere ændringsforslag 13, 14 og 16, der vil stramme tidsfristerne yderligere for udfasningen af anvendelsen af HCFC i opløsningsmidler, klimanlæg og polyeurethanskum. Dette kunne føre til øgede problemer og likviditetsproblemer for virksomhederne.
Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 18 og 34 om mulig anvendelse af HCFC som erstatning for haloner til brandslukning. At udvide den er unødvendig og at begrænse den af beskeden, om nogen, praktisk konsekvens. Sådanne forandringer ville berøre en væsentlig del af kompromiset i den fælles holdning.
Ændringsforslag 28 vedrører artikel 5 og forbyder den umiddelbare anvendelse af CFC og HCFC som fabrikationsmiddel i en konkret anvendelse. Kommissionen kan ikke acceptere dette ændringsforslag, da der er behov for at sørge for en overgangsperiode for udfasningen. Kommissionen kan ej heller acceptere ændringsforslag 19, der forbyder salg af brugt udstyr, der indeholder HCFC, inden for fem år efter det respektive anvendelsesforbud, da det vil øge sandsynligheden for ulovlig dumping og udsendelse af HCFC i atmosfæren.
Selvom Kommissionen har sympati for ændringsforslag 20, der vil forbyde produktionen af produkter, der indeholder HCFC, til eksport over en treårig periode efter det respektive nationale anvendelsesforbud må vi fastholde balancen mellem det, der er miljømæssigt ønskeligt og risikoen for, at fremstillingen vil flytte til et andet sted. Kommissionen kan derfor ikke acceptere det.
Det samme gælder ændringsforslag 21, hvor vi støtter hensigten, men det ville være uforeneligt med undtagelsen i artikel 5, stk. 6, i særlige tilfælde og kan derfor ikke accepteres. Kommissionen kan desuden heller ikke acceptere ændringsforslag 22, da der i alle tilfælde vil blive indrømmet undtagelser i fuldt samråd med medlemsstaterne, og den kan derfor ikke acceptere det.
Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 30, der søger at udvide mulighederne for at indrømme undtagelser for stoffer, der allerede er blevet udfaset. Det er vigtigt at udsende det utvetydige budskab, at der ikke kan indrømmes nogen yderligere undtagelser ud over dem, der indrømmes i nødstilfælde, når anvendelsen af et stof er udfaset.
Må jeg slutte af med at takke Parlamentet for dets arbejde med og omhyggelige behandling af den fælles holdning.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Mærkning af genetisk modificerede levnedsmidler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er beslutningsforslag (B5-0313/1999) for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om opfølgningen af Europa-Parlamentets udtalelse om mærkning af genetisk modificerede levnedsmidler.

Jackson
Jeg ved ikke, hvad De mener, men mig minder denne aften noget om Titanic. Jeg har en frygtelig følelse af, at hele skibet er ved at synke. Jeg håber ikke, at jeg har ret, men hvis vi fortsætter på denne måde, burde vi måske alle synge "Nearer my God to Thee" i kor og stille os ud i midten og afsynge den.
Jeg håber, at kommissæren i Kommissionens svar vil være så venlig at give sine svar på denne debat på engelsk. Det er yderst nyttigt, når han gør det, for dette er et spørgsmål, hvor en række af os har vælgere, der er meget ivrige efter at få at vide, hvad der sker, og det er yderst nyttigt, hvis han om overhovedet muligt kan svare på engelsk.
Dette er en yderst utilfredsstillende sag, som er blevet utilfredsstillende tacklet af Kommissionen. Parlamentets Miljøudvalg har sammenstykket et kort beslutningsforslag, således at medlemmerne kan drøfte det med Kommissionen, og vi kan forsøge at få en afklaring fra dem. Der er utilfredshed med den tilgang, som Kommissionen har skullet vedtage, samt med indholdet af det forslag, der bliver forelagt os. Det, vi gør her i aften, er at kommentere et forslag til en kommissionsbeslutning. Europa-Parlamentet har ikke nogen chance for at fremsætte ændringsforslag til det via vores normale procedurer. Vi kan blot protestere, og hvis vi protesterer, vil det forhale aftalen, og vi har ikke rigtig lyst til at forhale en sådan aftale, så vi benytter os af denne anledning til at få denne debat.
I det forslag, som De har liggende foran Dem, understreger vi, at denne type sager i fremtiden bør behandles via den fælles beslutningsprocedure. Faktisk finder medlemmerne af udvalget, at hele Den Europæiske Unions tilgang til genetisk modificerede fødevarer for nærværende befinder sig i en noget forvirret tilstand. Vi synes at have en række kommissærer, der beskæftiger sig med spørgsmålet, selvom hr. Liikanen går i spidsen. Der er blevet fremsat lovgivning stykvis. Vi har allerede haft forordningen om nye levnedsmidler, men det er et andet stykke af puslespillet. Vi mener, at forbrugerne med rette kan være forvirrede over det, Den Europæiske Union foreslår, og over, hvilken indvirkning det vil have på dem og på den mad, de spiser, og den mærkning, de læser. Der er stadig ikke noget fra Kommissionen om mærkning af genetisk modificeret materiale, når det er indeholdt i dyrefoder, og vi ser frem til forslag om dette.
Som helhed modtog udvalget noget modstridende signaler om det anbefalede indhold på 1%. Jeg har virkelig lyst til at bede kommissæren, når han svarer på denne debat, om at benytte denne lejlighed til så offentligt som muligt at afklare, hvorfor Europa-Kommissionen har valgt en tærskelværdi på 1%.
Jeg kan forstå, at Kommissionen var under et betydeligt pres for at vælge en meget højere tærskelværdi - 5% var den tærskelværdi, som nogle amerikanske interessenter ønskede, at Kommissionen skulle vælge. På den anden side er der nogle medlemmer af udvalget, der hævder, at en tærskelværdi på 0,1% udmærket ville have været muligt, og som pegede på, at nogle supermarkedskæder i Den Europæiske Union insisterer på en tærskelværdi på 0,1%. Jeg tror, at Kommissionens svar på dette er, at grænsen på 1% er den eneste grænse, hvor vi kan være sikre på, at testmetoderne kan bruges, således at de kan have et fast grundlag i fællesskabsretten. Hvis det er tilfældet, hvordan kan det så være, at supermarkedskæder påstår over for os, at en tærskelværdi på 0,1% udmærket kan lade sig gøre? Findes testmetoderne, og hvad med supermarkedernes påstande?
Udvalget var så ulykkelig over dette, at det ønske at gøre det absolut klart over for Europa-Kommissionen, at det ønsker at revidere dette forslag snarest muligt. Jeg håber, at Kommissionen vil komme med en kommentar om muligheden for dette. Hvis det viser sig, at tærskelværdien på 1% er teknisk mulig, er der mange i Fællesskabet, der ønsker at sikre sig, at det er muligt at revidere denne tærskelværdi nedad, og det vil vi gerne have Kommissionens mening om.
Endelig vender vi os mod spørgsmålet om håndhævelse og stk. 6 i beslutningsforslaget. Kan Kommissionen med absolut sikkerhed udtale, at det vil være muligt at anvende denne maksimumsgrænse på 1% på meget små mængder af ingredienser? Sådan som vi læser beslutningsforslaget, siger det, at maksimumsgrænsen på 1% kan finde anvendelse på ingredienser i et produkt og ikke nødvendigvis på produktet som helhed. Hvis dette er tilfældet, er det i sandhed meget små mængder, vi har med at gøre, og der er en række medlemmer i udvalget, der mener, at netop det forslag, som vi ser på i aften, ikke er håndhæveligt og udgør endnu en lejlighed, hvor Europa-Kommissionen har produceret noget, som ser godt ud, men som ikke vil fungere i praksis.

Trakatellis
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne sige, at Kommissionens forslag kun angår en meget lille del af de lovgivingsmæssige tomrum, som i dag findes inden for mærkning af genetisk modificerede levnedsmidler.
Det er i dag nødvendigt, at disse levnedsmidler bliver mærket af to grunde: For det første fordi man ikke fuldstændigt kender de farer for den offentlige sundhed, som stammer fra levnedsmidler, som indeholder genetisk modificerede organismer eller produkter af disse, og følgelig er det hensigtsmæssigt at følge deres vej på markedet. For det andet fordi det er meget vigtigt, at forbrugeren ved, hvad han køber, for kun på den måde kan vi sikre, at markedet fungerer normalt og samtidig have forbrugernes tillid. Her beskæftiger Kommissionen sig kun med en tilfældig, det vil sige en lejlighedsvis tilstedeværelse af genetisk modificerede produkter, og sætter endog fuldstændigt tilfældigt en tærskel på 1% for to produkter, og det gælder kun for de to produkter, nemlig soya og majs.
Man kan naturligvis sige, at det måske er et lille fremskridt, men spørgsmålet, hr. kommissær, er for det første, om De kan måle og præcisere forekomsten i sammensatte fødevarer som f.eks. hamburgers, chokolade osv. og for det andet, om De kan måle nøjagtigt under 1%? Jeg siger Dem det ligeud, efter min mening er det forordningens akilleshæl, som jeg er bange for endog vil åbne døren for en legalisering af svindel, det vil sige for omgåelse og skabelse af fordrejninger, at det ikke er muligt i sammensatte fødevarer at præcisere indholdet og mængden af et genetisk modificeret produkt. Vi vil derfor tænke grundigt over det, før vi stemmer for Kommissionens indstilling, og vi forventer af Dem, at De vil fortælle os, at De gennem processen med den fælles beslutning snart vil genfremsætte forslaget til en forordning på basis af nye videnskabelige data og nye målemetoder, så vi kan få en langt bedre mulighed for at regulere disse spørgsmål, især hvad angår de sammensatte fødevarer, som indeholder genetisk modificerede organismer eller produkter af disse.
Jeg vil altså gerne bede om Deres indstilling, hr. kommissær, om De faktisk har til hensigt at forpligte Dem, om De snart vil genfremsætte denne forordning, om 12 måneder, på basis af nye data. I så tilfælde vil Det Europæiske Folkepartis Gruppe kunne samtykke i dets vedtagelse.

Bowe
Hr. formand, jeg vil indlede med at sige, at jeg er enig med fru Jackson i, at vi synker, men måske ikke så hurtigt som Titanic, men jeg forstår, at denne bygning er bygget på meget blød grund. Det kan være, at det sker længe efter, at vi har forladt den, men jeg er sikker på, at den til sidst vil synke ned i den sump, den blev bygget på. Der var allerede oversvømmelser i underetagen, da den blev bygget. Jeg forventer, at det vil ske igen inden alt for længe.
Men for at vende tilbage til det emne, vi drøfter her, vil jeg sige, at fru Jackson i alt væsentligt har stillet alle de rigtige spørgsmål i den rigtige rækkefølge. Dette forslag blev vedtaget enstemmigt i udvalget, for vi mener, at der bør gøres noget, og det skal være hurtigt for at imødekomme forbrugernes krav om mærkning og deres berettigede interesse i at vide, hvad det er, de spiser. Forbrugeren har ret til at vide det. Kommissionen har gjort et tappert forsøg på at nedskrive noget på papir, hvor begrænset dets rækkevidde end måtte være, for at hjælpe forbrugeren. Det vil jeg støtte.
Men hvor praktisk er det? Vil det fungere? Grænsen på 1% for enhver ingrediens - hvilket jeg og andre allerede er blevet informeret om bliver overskredet af supermarkeder m.v. i deres krav til fødevarer - er også en grænse, som jeg får at vide meget nemt kan nås af alle, der måtte ønske at undgå at skulle mærke fødevarer, der indeholder GMO'er på grund af adventiv kontaminering, hvad det så end betyder. Derfor forekommer det mig, at en snarlig revision er yderst nødvendig. Nettoresultatet af denne forordning vil, når vi indfører den, være, at størstedelen af fødevarerne i supermarkedet kan indeholde en lille mængde GMO - under grænsen. Det vil være det, der sker.
Vi gør nogle tapre forsøg her. Kommissionen gør et tappert forsøg her. Jeg vil gerne have, at den afklarer nøjagtigt, hvad rækkevidden af dens forslag er. Jeg har fået at vide, at det for nærværende kun gælder for produkter fremstillet af soja og majs. Jeg vil gerne have, at Kommissionen fortæller mig nøjagtig, hvor praktisk den mener dens foranstaltninger vil være, og hvor hurtigt den vil være i stand til at ændre dem, hvis de ikke fungerer.

Sterckx
Hr. formand, det er Parlamentets hensigt at give forbrugerne sikkerhed, samt at skabe en solid og klar lovramme for virksomheder, der arbejder med genetisk modificerede levnedsmidler. Kommissionens forordning er ikke klar på de to punkter. For det første mener jeg, at De er uforsigtig med Deres ordvalg. De bruger ordet forurening, contamination, men efter min mening mener De "tilstedeværelse". Derfor indgiver jeg i dag et ændringsforslag til vores tekst for at få fjernet ordet contamination, forurening.
Så er der uklarhed, som fru Jackson og hr. Bowe også allerede har sagt. Op til 1% er tilladt i uforudsete tilfælde, altså pr. tilfælde. Jeg vil gerne vide, hvilke uforudsete tilfælde det er, og hvornår det er tilladt? Hvordan beviser man det? De ønsker, at der føres bevis. Hvordan skal det ske? I hvert tilfælde, hvordan skal det forstås? Hvis f.eks. en lastbil er ladet med 20 ton majs, så må den indeholde 200 kilo genetisk modificeret majs? Det er 1%. Eller er det ikke tilladt? Hvis et skib er ladet med 50.00 ton soja, det kan de største skibe rumme, har jeg forstået, så må der altså være 500 ton, 500.000 kilo, genetisk modificeret soja? Eller er det forkert? De siger altså, at hvis der kun er 500 ton genetisk modificeret soja, så er der ingen genetisk modificerede levnedsmidler om bord på skibet. Det er absurd. Jeg vil altså gerne vide, hvad De mener med 1% i ingredienser. Hvor og hvornår kontrollerer De det?
Under de forhold spørger jeg mig selv, om det kan betale sig at mærke levnedsmidler, og situationen bliver helt absurd, for ud fra litteraturen og forholdene viser det sig, at nogle variationer er tilladte, og andre er det ikke. Hvordan kan De kontrollere det, for det drejer sig om hundrede ton af ting, som De ikke ved kommer ind. Kommissionen skal hurtigt træffe foranstaltninger, klargøre forslagene og sætte hele sagen i en meget tydeligere ramme. Hvis levnedsmiddelsvirksomhederne vil tilbyde deres kunder varer, som ikke er genetisk modificerede, skal de også have mulighed for det, og det er ikke tilfældet under disse forhold.

Breyer
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær Liikanen, faktisk er spørgsmålene stillet, og der er mange spørgsmål til denne forordning. Også vi bifalder, at der nu endelig sker noget. Men det er beklageligt, at Kommissionen kun reagerer, når der lægges pres på, nemlig fra den østrigske regerings side, og i årevis kun har præsenteret os for ufuldstændigt arbejde. Hvor bliver f.eks. Novel Feed-forordningen af? Hvorledes, hr. kommissær, kan De forene det med Kommissionens nye slogan, at der skal være mere gennemskuelighed, når f.eks. over 80% af sojaproduktionen går til fodring af dyr?
Jeg vil i aften gerne bede Dem oplyse, om De er parat til at gå ind for et moratorium, indtil der forligger en Novel Feed-forordning. For alt andet er snydeemballage og medfører, at vores forbrugere i al hemmelighed på en måde bliver påduttet genmanipulerede fødevarer.
Jeg vil i aften gerne bede Dem oplyse, hvor længe dette taktiske spil med at bøje sig for fødevareindustriens pres skal vare ved, eller om De langt om længe gennemfører det, som hr. Prodi har lovet Europa-Parlamentet, nemlig mere gennemskuelighed for forbrugerne.
I øvrigt, men det ved De allerede, anser vi også den ene procent for at være for meget. Værdien burde mindst ligge under det halve, for det kan lade sig gøre analytisk. Når man går ud fra, at det er utilsigtet forurening, så må De forklare mig, hr. Liikanen, hvorledes der i en skibsladning soja kan være 3000 ton, det svarer til 1%, der forurenes utilsigtet! Men jeg tror nu ikke, at det har noget, overhovedet har noget med det at gøre.
Vi forventer af Dem, at De gør alvor af det, som De allerede har sagt i udvalget, nemlig at tage Parlamentets afstemning til efterretning og så endelig igen invitere alle til det runde bord og hurtigst muligt udarbejde et nyt forslag til grænseværdier.
For det andet forventer jeg i aften et helt klart udsagn fra Dem om, hvor længe Kommissionens henholdende manøvre, for så vidt angår Novel Feed-forordningen skal vare ved, og om De anser det for meningsfyldt, så forbrugerne langt om længe kan få klarhed, at støtte det forslag, som jo til dels er formuleret af Ministerrådet, nemlig at gå ind for et moratorium. For jeg tror, kun på den måde kan vi virkelig opnå en vis klarhed.

Vachetta
Hr. formand, dette forslag om en grænse på 1%, der her fremsættes ud fra en rent teknisk synsvinkel, forekommer meget høj i forhold til de forpligtelser, der allerede er indgået af de store distributionsvirksomheder. Så hvorfor denne grænse på 1%? Efter vores mening forsøger de virksomheder, der massivt producerer og anvender GMO-materiale, at skabe et fait accompli ved at udbrede GMO til hele landbrugsfødevaremarkedet. De gør det stort set umuligt at skabe produktionsgrene eller endda at tilbyde forbrugeren GMO-fri produkter.
Desuden er det umuligt at garantere, at GMO ikke på langt sigt vil have nogen konsekvenser for folkesundheden og for miljøet, navnlig fordi masseproduktionen medfører en spredning af GMO i naturen. Den sociale indvirkning af udbredelsen af GMO er velkendt: Producenterne og forbrugerne bliver mere afhængige af giganterne inden for nærings-og nydelsesmiddelindustrien.
Vi mener, at man - for at stoppe denne fait accompli-politik - skal garantere opretholdelsen af hele produktionsgrene med GMO-fri produkter. Producenter og forbrugere skal vide, om de produkter, de anvender, er GMO-fri eller ej. Der findes effektive kontrolmidler, hvis blot myndighederne er villige til at anvende dem.
Efter vores mening er der i dag intet, der retfærdiggør en tolerencemængde for GMO, medmindre risikoen er nul eller i hvert fald acceptabel.

Blokland
Hr. formand, tærskelværdien på 1% i kommissionsforslaget har én fordel, nemlig at efter mange års uklarhed kan fabrikanterne ikke længere selv fortolke indholdet. Jeg har også kritik. Procentdelen forsvares ikke, fordi det åbenbart drejer sig om et politisk kompromis. En procentdel skal være både opnåelig og acceptabel. Den skal i hvert fald være noget lavere end 1%, f.eks. under 0,5%. Derfor anmoder jeg Kommissionen om at udarbejde procedurer for at revidere procentdelen på meget kort sigt. Det skal undgås, at grænseværdien på 1% danner præcedens, og at den i fremtiden også finder anvendelse på mærkningen af andre produkter.
Endvidere mener jeg, at den udemokratiske og ugennemskuelige måde, som Kommissionen dikterer denne norm på, er uacceptabel. Det drejer sig om et emne for grundlæggende diskussion, som mange er interesseret i. I øvrigt skal medbestemmelsesproceduren anvendes på dette område ved indførslen af disse foranstaltninger. Lovgivningen om genetisk modificerede levnedsmidler skal være gennemskuelig, udarbejdes demokratisk og være sammenhængende. Jeg er tilhænger af en demokratisk og altomfattende politik om genetisk modificerede levnedsmidler.
Vedrørende mærkning mener jeg, at det er på tide, at der tænkes på symboler for GMO'er. Det giver forbrugerne utilstrækkelig klarhed, hvis der arbejdes med små sætninger og ord.
Mit spørgsmål til kommissær Liikanen vedrører udtalelsen fra Det Videnskabelige Udvalg om udarbejdelsen af en negativ liste. Er kommissæren enig med udvalget i, at det er umuligt at udarbejde en sådan liste?
Til sidst gør jeg kommissæren opmærksom på, at normfastsættelse ikke er tilstrækkeligt. Kommissionen og de nationale regeringer skal også anvende andre instrumenter for at opretholde den GMO-fri kæde. Jeg tænker især på kontroller.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, hr. kommissær, efter ikrafttrædelsen af Novel food-direktivet har også Kommissionen mildt sagt gjort det til noget rod. Sådan ville vi sige det hjemme. Det kan den europæiske fødevareindustri tildels takke sig selv for, fordi den i sin tid ikke var villig til at gøre indrømmelser.
Hr. formand, den argumentation, som i dag har fået Kommissionen til at fremlægge de 1% i denne form, er, at identifikationen, som dengang ansås for umulig, nu er mulig, og detektionen kan også komme under 1%. Hr. formand, det skyldes, at der findes målemetoder. Det betyder, at man nu kan detektere alt.
Det nuværende direktiv betyder i øvrigt, at vi snart har fire slags fødevarer. Den første er GMO-mærkede fødevarer. Den anden er fødevarer, som ikke indeholder genetisk modificerede produkter. Den tredje er kategorien med maksimumsgrænsen på 1%. Den fjerde kategori er alle supermarkedskæderne, som siger, at de garanterer 0,1%, selvom de med den bedste vilje ikke kan garantere 0,1%, fordi der selv i identity preserved-kæden af fødevarer altid er mere end 0,1% genetisk modificerede produkter til stede.
Hr. formand, direktivet har to mangler. For det første er der kun fastsat noget om majs og soja. Hvornår kommer resten? For det andet, og det har hr. Sterckx allerede sagt, bruges ordet contamination, og det skal erstattes af "tilstedeværelse".
Hr. formand, der er et andet problem. Hvad venter der os? I øjeblikket behandler vi kun fødevarer til mennesker. Men når jeg ser på f.eks. levnedsmidlerne eller fødevarerne til kvæg, så burde vi komme med novel food-direktivet, og jeg henviser her også til fru Breyers bemærkninger. Det betyder altså, hr. formand, at når vi ved, at proteinerne alle kommer fra udlandet, Sydamerika, så skal alt GMO-mærkes inden for rammerne af novel food. Hr. formand, jeg spørger mig selv, om vi skal blive ved med at acceptere denne Echternacprocession?

Lund
Jeg vil gerne først sige, at forslaget om en grænse på 1% efter min mening i virkeligheden er udtryk for en kapitulation. Den er jo et meget markant resultat af, at vi har haft et manglende overblik og en manglende sammenhæng i GMO-lovgivningen i alle årene. Vi har ikke stillet de nødvendige krav til den adskillelse mellem GMO-materiale og ikkeGMO-materiale, som ville være nødvendig. Derfor tvinges vi nu ud i at acceptere en vis mængde GMO-materiale i alle varer, uden at vi som forbrugere skal oplyses herom. Det er i virkeligheden en ganske trist forbrugerpolitisk udvikling for borgerne i Europa.
Jeg kan støtte nærværende beslutningsforslag, men jeg synes også, at der er grund til at fremhæve, at den grænse på 1%, man har sat fra Kommissionens side, absolut er for høj. Med den grænse åbnes der for et sjuskeri, en ligegyldighed hos leverandører og producenter. Der er al mulig grund til at tro, at grænsen vil komme til at skride i den kommende tid. Derfor vil jeg gerne opfordre Kommissionen til fire ting: For det første at der fastlægges en lavere bagatelgrænse end 1%. Vil man ikke det, at man så i hvert fald som foreslået her af Parlamentet accepterer en revisionsklausul på et år med henblik på en reduktion af bagatelgrænsen. For det tredje må man nøje definere kravet om utilsigtet forurening med GMO-materiale. Det er et meget elastisk begreb, man her har indbygget i forslaget, og jeg tror, at der er brug for en meget klar definition af det. Og endelig som det fjerde vil jeg opfordre til, at man etablerer et meget effektivt kontrolsystem, sådan at vi imødegår det værste sjuskeri på dette område.
Jeg håber, at kommissær Liikanen vil kunne give et bekræftende svar på de fire spørgsmål og opfordringer.

Sandbæk
Hr. formand, det er ikke nok, at det ikke kan bevises, at der ikke er nogen risiko ved gensplejsede fødevarer. Der skal være tale om klare fordele for forbrugerne, og der må ikke være fare for miljøet eller dyrs velfærd. Det er og bliver lovgivernes opgave at opstille regler og retningslinjer for, at markedet udvikler sig således, at også forbrugernes bekymringer og krav bliver taget alvorligt, og det er ikke tilfældet med EU's krav til mærkning. Det har været nævnt mange gange allerede nu, at en fastsættelse af tærskelværdien på 1% for utilsigtet indhold af GMO-materiale ligger langt ud over, hvad man kan og skal acceptere som bagatelgrænse. Det er muligt at adskille GMO-afgrøder både i marken ved høst, ved transport og forarbejdning. Det kræver et godt consult system fra jord til bord og dermed også større omkostninger, men det kan lade sig gøre. Hvis det mod forventning ikke er tilfældet, er det blot endnu et argument for at forbyde dyrkningen af GMO-afgrøder. Den næstbedste løsning med en GMO-fri mærkning betragter jeg som en nederlagslinje, medmindre der kun er tale om en supplerende frivillig mulighed.
Der findes indtil nu kun producentfordele ved GMO-fødevarer. Omkostningerne ved mærkning og kontrol skal derfor bæres af GMO-producenterne. Risikoen ved at spise produkterne og de langsigtede konsekvenser for miljø- og biodiversitet skal fortsat undersøges. Et direkte resultat af dette er det de facto-moratorium, som fem lande har indført i EU's godkendelsesprocedure af nye udsætningstilladelser, imens udsætningsdirektivet revideres. Det undrer mig derfor, at det forlyder, at kommissær Wallström ikke ønsker at afvente den endelige revision, men i stedet har bakket op om industriens tilbud om at opfylde det reviderede GMO-direktiv, allerede inden det er vedtaget. Det er et snigløb på medlemslandenes moratorium, og desuden er Ministerrådets fælles holdning ikke vidtgående nok. Jeg kan derfor kun opfordre medlemslandene til at holde fast ved moratoriet. En revidering og en opstramning af GMO-lovgivningen er i allerhøjeste grad påkrævet - hellere i dag end i morgen.

Bushill-Matthews
Hr. formand, dette er helt klart et meget vigtigt spørgsmål, der bør behandles meget snarligt. Ikke blot har forbrugerne behov for at blive forsikret, men industrien har også behov for et sikkert klima at operere i. Må jeg sige, at jeg taler med en baggrund i industrien, selvom jeg naturligvis har brudt alle bånd til den, efter at jeg er blevet valgt ind i Parlamentet.
I mit tidligere liv var jeg direktør i en snackvirksomhed, der fremstillede tortilla chips. Den fremstillede også en fremragende britisk delikatesse kaldet pork scratchings (flæskesvær) - hvilket jeg blot indkaster for at holde tolkene på tæerne. Tortilla chips fremstilles af 100% amerikansk majs, og når vores kunder bad om garanteret GMO-fri majs, havde vi bestemt meget store problemer med at sikre dette. Alle de test, vi lavede i en testning, der var vidt og kommercielt tilgængelig, viste, at selv sådan majs undertiden indeholdt mellem 1% og 2% adventivt genetisk modificeret materiale.
Så til dem, der som hr. Bowe siger, at 1% sagtens kan nås, siger jeg af erfaring, at det kan det ikke. Det er et meget krævende mål. Jeg tror, at industrien har accepteret dette mål, men med nogen bæven. Hvis dette mål reduceres, vil der sandsynligvis ske det - fordi industrien ikke vil kunne nå det, at den i øget grad blot vil mærke alt med "Kan indeholde genetisk modificeret materiale" - og det vil fuldstændigt underminere formålet med denne mærkning. Det er det første argument, jeg vil komme med: Målet er allerede svært at opfylde.
Det andet argument angående en revision er, at industrien har behov for sikkerhed. Konstante ændringer hver 12. måned er ikke godt for industrien, og det forvirrer også forbrugeren.
Det sidste punkt er, for at vende tilbage til et argument fru Jackson fremkom med til at begynde med, at vi, når der indføres mærkning, må sikre, at der med sikkerhed gælder ens regler over hele EU. Nu, hvor vi nærmer os et nyt årtusinde, kunne vi måske starte en ny trend, der går ud på at sikre, at sådanne love bliver håndhævet og anvendt over hele linjen.

Liikanen
Tak for denne vigtige diskussion, selvom omstændighederne ikke er de bedste for øjeblikket. Dette emne har allerede været drøftet i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik den 15. november. Dér udtalte jeg, at det ikke blot er et spørgsmål, om vi kan lide eller tillader GMO'er eller ej, eller om vi mærker dem eller ej. Vi forsøger blot at gennemføre den eksisterende lovgivning og gøre den operationel.
Med forslaget, der ændrer forordning nr. 1139/98 og fastslår en de minimis tærskelværdi for den adventive tilstedeværelse af tilladt genetisk modificeret materiale, reagerer vi på Rådets mandat om mærkning af genetisk modificerede fødevarer. Kommissionen var forpligtet til at gøre det, da den vedtog forordningen.
Forslaget sigter på at løse problemet med mærkning af fødevarer, når operatørerne har forsøgt at undgå at anvende genetisk modificeret materiale og kan bevise dette, men hvor der ikke desto mindre findes små mængder af genetisk modificeret materiale i dem. Denne adventive kontaminering kan finde sted under dyrkning, høst, transport, oplagring og forædling. Efter vores høring af Det Fælles Forskningscenter og medlemsstaterne især konkluderede vi, at en tærskelværdi på 1% er et kompromis, der tjener to ting bedst: For det første formålet med at etablere et meget lavt toleranceniveau, der medfører en indsats for operatørerne, og for det andet, at det tager hensyn til den nødvendige gennemførlighed i produktionskæden.
Vi vil snart have metoder, der ikke forårsager de kompetente myndigheder uberettigede problemer i forbindelse med gennemførelsen. Jeg vil også gerne nævne, at denne værdi er strengere end de tærskelværdier, der gælder i andre lande såsom Schweiz, Norge og Japan. Som De ved, har USA og Canada i modsætning til EU ingen obligatorisk mærkning af fødevarer med GMO-indhold.
Det er udvalgets ønske, at vi bør tage dette spørgsmål op til fornyet vurdering. Jeg er på Kommissionens vegne rede til at komme med et tilsagn: "Kommissionen vil revidere forslaget til beslutning, der ændrer forordning 1139/98, inden et år efter dens ikrafttrædelse. Kommissionen vil foreslå eventuelle nødvendige ændringsforslag i lyset af forbedringer af de kvantitative påvisningsteknikker og praktisk erfaring fra gennemførelsen af den foreslåede tærskelværdi på 1%. Hvidbogen om fødevaresikkerhed vil desuden give anledning til en bred debat om mærkning, hvis Europa-Parlamentet skulle ønske det ".
Kommissionen har ikke overskredet sine udøvende beføjelser ved at foreslå disse forordninger. De to udkast til foranstaltninger er i overensstemmelse med gældende lovgivning. Vi vil gøre brug af den fælles beslutningsprocedure, når Europa-Parlamentet anmoder om den GMO-fri ordning. Hvad angår forordningen om nye levnedsmidler, er hr. Byrnes afdeling i gang med at udarbejde et forslag.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 00.15)

