Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Titley
Hr. formand, jeg henviser til side 11, pkt. 7 i protokollen - forhandlingen om min betænkning. Jeg vil gerne fremsætte en personlig bemærkning efter fr. McKennas indlæg, hvori hun sagde: «Jeg ved, at hr. Titley er lobbyist for det, jeg vil kalde dødens købmænd.« Som en dramatisk udtalelse, er det på linje med den bedste irske litteratur, som en udtalelse om de faktiske omstændigheder, er det fuldstændig usandt. Det er ikke i Parlamentets interesse, navnlig ikke når det behandler Ford-betænkningen om lobbyister, at der fremsættes beskyldninger af denne art af et medlem af Parlamentet.
Jeg kan forsikre Parlamentet om, at jeg ikke er lobbyist for nogen, og med hensyn til dødens købmænd møder vi ikke mange af dem på markedet i Bolton, hvorfor jeg ikke er sikker på, hvad hun mener. Hun sagde også, at jeg i min betænkning slår til lyd for, at den europæiske skatteyder skal bidrage til våbenindustrien. Der er overhovedet ikke noget sådant i min betænkning. Dette udbreder kun indholdet i et nyhedsbrev fra De Grønne, som omdeles i vide kredse, og som, hvis det var i Det Forenede Kongerige, ville være injurierende. Jeg vil derfor gerne gøre det klart, at disse udtalelser er fuldstændig usande.

Colino Salamanca
Hr. formand, i går forekom der i Sydfrankrig tilfælde, hvor spanske varer, navnlig grønsager og frugter, blev angrebet og ødelagt. Jeg ønsker at protestere mod disse handlinger og anmoder fællesskabsmyndighederne om at minde de franske myndigheder om deres pligt til at sikre den frie bevægelighed inden for Unionen.

Formanden
Desværre har vi fra tid til anden gennem de sidste år oplevet sådanne angreb i forskellige lande, og jeg mener, vi alle må bakke op om Deres protest og fordømme disse angreb, når de forekommer, for det er de nationale myndigheders ansvar at beskytte den frie bevægelighed for arbejdstagere, der kommer fra andre europæiske EU-lande.
(Protokollen godkendtes)

Kerneenergiindustrien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0131/97) af Soulier for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om Kommissionens meddelelse om kerneenergiindustrien i Den Europæiske Union (KOM(96)0339 - C4-0532/96).

Soulier
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil allerførst gøre opmærksom på, at denne debat er den første af sin art. Kommissionen er nemlig ikke i medfør af bestemmelserne i Euratom-traktatens artikel 40 forpligtet til at høre Europa-Parlamentet. Og alligevel har den gjort dette.
Hr. kommissær, ud over at komplimentere Dem med Deres naturlige elegance og den høflighed, De lægger for dagen i Europa-Parlamentet, vil jeg sige, at De hermed har truffet det rigtige valg. Både den ene og den anden part har behov for befolkningens støtte, hvad angår energiproblemerne. Det er værd at lægge mærke til, at kernepolitikken i de sidste fyrretyve år i Europa er blevet styret af små grupper: videnskabsmænd, politikere og erhvervsfolk og uden reel inddragelse af befolkningen i beslutningsprocessen, bl.a. gennem de nationale repræsentanter. Det er derfor glimrende, at Europa-Parlamentet får et ord at skulle have sagt vedrørende energipolitikken såvel på det nationale plan som på EU-plan.
Min anden kommentar er, at den geopolitiske situation har ændret sig siden undertegnelsen af Euratom-traktaten, og det samme gælder den velstand vi oplevede i de tredive år i perioden 1950 til 1980. Spørgsmålet om Den Europæiske Unions uafhængighed på energiområdet er i dag af afgørende betydning. I modsætning til hvad man troede i 1989, er der stadig urocentre i verden, og de områder, hvor medlemsstaterne henter hovedparten af deres olie- og især gasressourcer, er ustabile. Tænker man - og tænker befolkningen - på, hvilken situation vi ville befinde os i, hvis Rusland, Mellemøsten og Nordafrika i en periode var lukket land for os? Og Golfkrigen viste, at de vestlige lande ikke tøvede med at gribe ind, og at der ikke kun var tale om en teoretisk trussel. Det er således i lyset af dette, at man bør vægte betydningen af en kerneindustripolitik.
Jeg har i betænkningen rejst spørgsmålet om kerneenergiens effektivitet og risici, og jeg mener, jeg har forelagt en moderat og pragmatisk betænkning.
Moderat, for vi bør være moderate. Hvor langt vil den teknologiske forskning været nået om nogle år? Hvorledes kan vi udtale os om de forskellige typer nye reaktorer uden en grundig videnskabelig baggrundsviden? Vi bør naturligvis nære tillid til eksperterne, og vi bør sammen drøfte de konklusioner, eksperterne når frem til.
I denne forbindelse vil jeg sige, at jeg er uenig, hvad angår størstedelen af de ændringsforslag, fru McNally har stillet, og det af to grunde. For det første handler fru McNally i modstrid med sit eget ændringsforslag, når hun tillægger medlemsstaterne en uindskrænket ret til at træffe beslutning for eller imod kernekraft og mener, at en sådan beslutning bør respekteres. I de ændringsforslag, fru McNally har fremsat i plenum, vil hun på sigt forbyde medlemsstaterne at anvende kernekraft. Et sådant forbud er i modstrid med det oprindelige forslag. Men jeg vil navnlig gøre fru McNally opmærksom på, at vi nødvendigvis må tage højde for de videnskabelige fremskridt. Vi er alle afhængige af de tekniske og teknologiske fremskridt, og vi bør da også nære tillid til eksperterne.
Jeg vil her gerne understrege to forhold. Europa er afhængig af tredjelande, hvad angår over 60 % af dets energiforsyning. Hvis kerneenergien blev forbudt eller afskaffet i dag eller i den nærmeste fremtid, ville vi være afhængige med hensyn til over 80 % af energiforsyningen, og vi ville befinde os i en stærkt udsat situation.
Det andet er, at vi naturligvis alle går ind for vedvarende energiformer! Men spørgsmålet er, om disse energiformer i dag er tilstrækkeligt udviklet til, at de kan erstatte det, vi får ud af kerneenergien? Svaret er helt klart »nej«.
Min tredje kommentar er følgende: kernekraftindustrien beskæftiger i øjeblikket såvel direkte som indirekte 400.000 personer i Europa. Og vi kan ikke tillade os at afskaffe disse arbejdspladser, hvad ændringsforslagene ellers lægger op til!
Endelig bliver et industrielt tomrum ifølge sagens natur hurtigt udfyldt! Jeg mener at kunne påstå uden at blive modsagt, at hvis vi gjorde en ende på den europæiske kerneindustri, ville USA og Japan, som i modsætning til Dem, hr. kommissær, ikke ville rådføre sig med os, melde sig på banen for at afløse os, hvad enten der er tale om Europa eller om andre kontinenter.
Og - for at afslutte med en kort konklusion - har vi ligeledes på dette område en pligt til at udvise solidaritet og interesse - det være sagt uden kynisme - over for de østeuropæiske lande: Ukraine og især Rusland. Deres atomkraftværker fortjener et sikkerhedsniveau svarende til vores. Også her vil vi, hvis vi forlader banen, blive afløst, samtidig med at det er vores egen sikkerhed, det gælder, og at vi bør opretholde et tilstrækkeligt teknologisk niveau for at kunne intervenere.
Jeg har ikke givet carte blanche til kernepolitikken. Jeg har understreget det nødvendige i at inddrage befolkningen i processen og i, at vi sikrer, at kernekraftværkerne ikke forældes. Det er næsten et biologisk samfundsfænomen, vi har med at gøre. Vi bør ikke forsømme vedligeholdelsen, og vi bør også nære tillid til de aktuelle tekniske metoder, som uden tvivl gør fremskridt med hensyn til bortskaffelsen af det nukleare affald. Vi bør ikke - således som fru McNally kræver i ændringsforslagene - afskaffe forskningsbevillingerne.
Overdrevne ambitioner for Europa, siges der! Men hvad ville et Europa være uden energi? Hvad ville et landbrug være uden energi? Hvad mening ville der være med et indre marked, hvor energi var en mangelvare og industrien sat på vågeblus? Hvad skulle vi med en fælles mønt, hvis der var mindre at købe? Den totale afskaffelse af kernekraftindustrien er et fantasiscenario for rige og en teoretisk indfaldsvinkel til fremtiden!

Formanden
Jeg vil gerne sige til ordføreren, at man som formand altid giver ordførerne lidt længere snor, fordi man ved, hvor svært det er for dem at få sagt alt, hvad de har at sige, på så kort tid; men jeg ville foreslå, at man afslutter sit indlæg uden at sige »jeg slutter«, så kunne vi spare lidt tid.

Dybkjær
Hr. formand, det er jo fristende for mig at bede om lige så lang forlængelse som den tidligere taler, men jeg skal forsøge, om jeg kan klare det uden. Jeg vil godt starte med at takke fru McNally for hendes store indsats og forsøg på at få Energiudvalget til at optage Miljøudvalgets forslag i dets betænkning. Desværre uden held. Men også for at hun her i plenum har fremsat forslag, der er i overensstemmelse med ånden i Miljøudvalgets udtalelse, således at vi kan få lejlighed til at stemme om forslagene.
Det undrer mig egentlig, at Energiudvalget ikke har kunnet godkende en række af Miljøudvalgets forslag. Begge udvalg er jo enige med Kommissionen om, at valget af energikilder træffes suverænt af de enkelte stater og kun af dem. Den logiske konsekvens af dette er derfor, at vi ikke kan have Euratom-traktaten i dens nuværende form. Formålet med Euratom-traktaten er jo at fremme atomenergi. Den bør derfor revideres, således at sundhed og sikkerhed bliver de overordnede målsætninger. Ressourcerne skal anvendes til arbejdet med de miljømæssige problemer ved anvendelse af kernekraft, herunder også spørgsmålet om deponering af radioaktivt affald og sikkerhedsmæssige spørgsmål ved nedlukning af kernekraftværker. Det vil være i overensstemmelse med Maastricht-traktaten, hvilket fremme af atomkraft ikke er. Jeg er godt klar over, at ordføreren for Energiudvalget, hr. Soulier, er meget betaget af atomkraft, men det er ikke Unionens mål at fremme dette. Derimod er det vort mål at fremme miljøet. Det ville også være ønskeligt med en styrkelse af den eksisterende handlingsplan for forbedring af sikkerhed på kernekraftværker i Central- og Østeuropa, som jo har direkte betydning for sikkerheden i EU og også er i overensstemmelse med Maastricht-traktatens målsætninger.
Konklusionen er, at al indsats bør finde sted i forbindelse med de eksisterende værker med henblik på forbedring af miljøet og sikkerheden omkring disse værker og ikke til bygning af nye. Hvis de enkelte lande selv ønsker at investere i kernekraftværker, så må det blive deres egen sag. Det kan aldrig blive EU's opgave. EU's indsats skal være koncentreret om det miljømæssige aspekt af energisiden, dvs. energibesparelser, effektivisering, vedvarende energikilder osv.

McNally
Hr. formand, tak, hr. Soulier, for Deres indledning. De har forsøgt hårdt på at være saglig i Deres betænkning, og det værdsætter jeg, men De må indrømme, at generelt set er Deres betænkning temmelig optimistisk med hensyn til kerneenergiens fremtid i Vesteuropa.
Euratom-traktaten bliver 40 år i år. Vi har ikke haft en fest til at fejre det, og som mange af os kan man se på den, at den er ved at blive gammel. Den blev udarbejdet og undertegnet i 1957, og den indeholder alle kendetegnene ved den tids filosofi og forventninger, som ikke længere kan anvendes. Det var en ny teknologi, som gav anledning til mange håb, hvoraf nogle er blevet ført ud i livet, de fleste ikke.
Det krav, der rent faktisk blev stillet til Kommissionen, var at forelægge en publikation, som viser tal over produktion og investeringer i et vejledende program. Tidligere ville det have vist en konstant stigning i kerneenergien. Hvis den havde udarbejdet det, den var blevet bedt om denne gang, havde det været det mindste stykke papir med de færreste notater, der er blevet udarbejdet, da der praktisk talt ikke findes nogen intentioner om investeringer i kerneenergi i Vesteuropa. Dette gælder absolut for mit land såvel som for Frankrig og formentlig også Tyskland og alle andre lande.
Der er ingen intentioner om at bygge en masse flere kernekraftværker. Hvorfor ikke? Fordi i årene efter at de store håb i Euratom-traktaten blev nedfældet, er offentligheden kommet til den erkendelse, at der skal betales en pris for kerneenergi. Denne pris er, hvordan man skal slippe af med det radioaktive affald, hvordan man garanterer vor sikkerhed - to eller flere dramatiske ulykker i disse 40 år har rokket ved offentlighedens tillid - og hvordan man skal klare nedlukningsomkostningerne.
Liberaliseringen af elektricitetsdirektivet er en enkel vigtig grund til, hvorfor der ikke investeres i kerneenergi i Vesteuropa. Hvis de vesteuropæiske kernekraftværker ønsker at udbrede deres ekspertise i verden, er det deres og ikke Den Europæiske Unions opgave at støtte det. Jeg fraråder på det kraftigste, at der oprettes kernekraftværker i nogle lande, hvor kulturen og forholdene til sådanne potentielt farlige energiformer ikke er til stede.
Hvis man vedtager punkt 18 i hr. Souliers betænkning, hvori det hedder »der findes ikke nogen alternativ energikilde til kerneenergien«, vil vi stemme imod betænkningen. Vi havde engang en premierminister, som sagde »der er intet alternativ«. Hun tog fejl. Hr. Soulier tager fejl. Der er et betydeligt potentiale i rationel energiudnyttelse, og hvis forskningen i vedvarende energikilder var blevet finansieret i samme størrelsesorden, som det har været tilfældet med kerneenergien i de seneste 40 år, havde vi befundet os i en meget anderledes situation. Vi behøver ikke til de kommende 15-20 år at træffe beslutning om investeringer i en ny energiform. Vi vil have mange løsninger foran os på det tidspunkt. Jeg beklager, hr. kommissær, at De ikke udførte Deres opgave. Jeg forstår, hvorfor De ikke var i stand til at gøre det, og jeg håber, at den omstændighed, at De ikke kunne fremvise tal over investeringerne, viser, at kerneenergi i fremtiden ikke bør være den væsentligste energiform i Den Europæiske Union.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, jeg vil gerne takke min kollega André Soulier for hans gode betænkning.
Der er ubestridelige beviser for kernekraftens økonomiske effektivitet. For øjeblikket udgør kernekraften en tredjedel af EU's elproduktion, og den kan ikke hurtigt erstattes med andre energiformer. Derfor bør der fortsat investeres i den nukleare industri og den dertil knyttede forskning. Samtidig skabes der også nye arbejdspladser.
Sammenlignet med traditionelle energiproduktionsmetoder har kernekraften den uovertruftne fordel, at den er miljøvenlig, idet den ikke forurener luften med kuldioxid, der øger drivhuseffekten. På denne måde bidrager den også til at nå de udslipsgrænser, som man enedes om i aftalen fra Rio-konferencen.
I betænkningen tages der ikke stilling til anvendelsen af kernekraft, og heller ikke om den skal accepteres som energikilde, og det er godt. Medlemsstaterne skal respektere andre medlemsstaters beslutninger. Det vigtigste er, at de lande, der anvender kernekraft, sørger for et højt sikkerhedsniveau på deres kernekraftværker. Reaktorerne og kernekraftværkerne forældes, men dette må ikke forringe deres sikkerhed. Af hensyn til sikkerheden skal EU aktivt ved hjælp af sin ekspertise og knowhow bistå de central- og østeuropæiske lande samt SNG-landene med deres problemer i forbindelse med nuklear sikkerhed. Dette er i øvrigt allerede omtalt i energichartret. Ressourcerne til dette formål må dog ikke tages fra den øvrige nukleare forskning.
Den nukleare industri bør altid være genstand for en samlet overvågning rækkende lige fra produktionen til den endelige deponering og bortskaffelse af det nukleare affald. Der bør træffes beslutninger om organisering af de endelige deponeringssteder for det højradioaktive affald, da det ikke er hensigtsmæssigt, at man er nødt til at opbevare af affald i midlertidige deponeringslagre. Desuden bør forskningen i reducering af radioaktiviteten i affaldet fortsættes og tildeles yderligere ressourcer.

Scapagnini
Hr. formand, jeg vil først og fremmest sige ordføreren, hr. Soulier, tak for denne fremragende betænkning, som giver en virkelig velafbalanceret vision af kerneindustrien i Den Europæiske Union. Det vejledende kerneenergiprogram indeholder planer på kort sigt, der på harmonisk måde tager hensyn til det nye direktiv om liberaliseringen af elektricitetsmarkedet, og dette er meget vigtigt. Planen falder desuden inden for rammerne i hvidbogen om Unionens energipolitik og tager nogle af hovedemnerne i denne op, nemlig konkurrencedygtighed, sikkerhed, forsyninger og miljøbeskyttelse og sætter dem ind i rammerne for kerneenergipolitikken. Der er følgelig tale om en særdeles velafbalanceret beretning også med hensyn til referencepunkterne.
Jeg finder det af grundlæggende betydning, således som det naturligvis siges, at man giver hver enkelt medlemsstat frihed til at vælge eller fravælge kerneenergien, og selvom jeg, der kommer fra et land, der i sin tid har fravalgt brugen af kerneenergi, finder, at man ikke bør forhastede negative konklusioner i forhold til denne ganske særegne energikilde, fordi de forskellige aktiviteter inden for kerneenergiindustrien direkte eller indirekte berører samtlige medlemsstater. Det er følgelig af betydning, at Europa-Parlamentet selv afgiver udtalelse vedrørende denne sektor, der hører under Euratom-traktaten, også på grund af den indflydelse dette emne kan have på den offentlige mening, og således delvis råder bod på det eksisterende demokratiske underskud.
Jeg er enig med hr. Soulier, også når han fastslår nødvendigheden af at undersøge andre reaktortyper med større interesse. Teknologien skrider hurtigt frem, og ældningen sniger sig ind på os, hvorfor vi også må betragte de nye løsninger på det lægelige og farmaceutiske område. Vi beklager virkelig, at denne side af sagen ikke er behandlet tilstrækkeligt af Kommissionen.
Til slut, hr. formand, vil jeg sige, at sikkerhedsproblemet givet gør alle medlemsstaterne ansvarlige over for Europas borgere, men vi finder på samme måde som hr. Soulier, at denne side af sagen bør styrkes og forbedres betydeligt, også over for landene i Central- og Østeuropa samt SNG-landene.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, allerførst vil jeg på den Liberale Gruppes vegne gratulere vor kollega Soulier med hans forslag. Han har formået at udarbejde en realistisk betænkning om et kontroversielt emne, hvilket jeg synes er ret flot klaret for en franskmand. Min gruppe har i princippet ikke noget imod kerneenergi. Det er en ikke-forurenende teknologi, der bliver stadig mere avanceret og sikker, og når en kernereaktor en gang er installeret, synes den at levere billig elektricitet. Men selv den mest sikre reaktor betjenes af mennesker. Ulykker skyldes for det meste ikke mangelfulde teknikker, men menneskelige fejl. Transporten af nukleare materialer gennem Europa medfører store, sågar uacceptable risici for slet ikke at nævne risiciene ved lufttransport. Det har i indeværende uge atter vist sig i forbindelse med en transport i England. Der er midlertidigt oplagret nukleart affald i alle medlemsstater, og jeg spørger da også kommissær Papoutsis, hvornår der endelig kommer en definitiv løsning? Jeg spørger ham også, om han har foranstaltet kontrol med lufttransport i Europa. Det er kort sagt de europæiske borgeres bekymringer. Det kommer ikke til udtryk i ord, men i gerning, jævnfør blokaderne af transporter af nukleare materialer.
Endvidere ser jeg to problemer på det økonomiske plan. I lyset af liberaliseringen af elmarkedet bør Kommissionen garantere rimelige konkurrencevilkår. Det indebærer, at der ikke bør ydes støtte til udvikling af nye atomkraftværker hverken af de nationale myndigheder eller af EU. Støtte ville kraftigt forstyrre markedskræfternes spil i forhold til andre energikilder. Derfor vil også vor gruppe stemme imod punkt 18.
Endvidere bør der inden eksport af teknologi fra Den Europæiske Union til mindre udviklede lande ske en målrettet oplysning af befolkningen om kerneenergiens fordele og ulemper. Et bæredygtigt miljø, kære kolleger, ender ikke ved Den Europæiske Unions ydre grænser.

Elmalan
Hr. formand, indtil dato er der på fællesskabsplan offentliggjort tre vejledende programmer vedrørende kerneindustriens fremtid. Det vejledende program for 1997, som vi drøfter i dag, indeholder en beskrivelse af kerneindustrien i Den Europæiske Union, analyserer de problemer, den teknologiske udvikling rejser, og opstiller en række løsninger.
Betænkningen, der er forelagt af Soulier for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om meddelelse fra Kommissionen, er afbalanceret. Efter min mening lykkes det ordføreren at styre uden om to faldgruber: på den ene side en blind tro på kerneenergien og på den anden side en grundløs angst for kerneenergien og de heraf følgende fantasibilleder. Ordføreren støtter sig på den teknologiske udvikling og den europæiske knowhow på kerneenergiområdet, der frembyder muligheder, som absolut bør udnyttes. Betænkningen rejser med rette spørgsmålet om Den Europæiske Unions voksende afhængighed af tredjelande på energiområdet. Den viser, at kerneenergien, som i gennemsnit bidrager med op til 35 % til elforsyningen i Europa og med helt op til 75 % i Frankrig, i høj grad bidrager til at mindske denne afhængighed. Samtidig underkender den ikke problemerne i forbindelse med miljøet, sikkerheden og befolkningssundheden.
Vedrørende det stærkt kontroversielle spørgsmål om radioaktivt affald fremsættes der i betænkningen konkrete forslag i tilknytning til den hurtige videnskabelige og teknologiske udvikling, især hvad angår bortskaffelsen af affaldet og mindskelsen af radioaktiviteten ved hjælp af partikelacceleratorer med henblik på transmutation af affaldet eller ved hjælp af reaktorer uden generator. I dette øjemed er der brug for store investeringer til iværksættelse af et program, som sikrer en slutdeponering af det radioaktive affald uden fare for fremtidige generationer.
Samtidig tillægger betænkningen medlemsstaterne en uindskrænket ret til at træffe afgørelse for eller imod kernekraft, og jeg vil gerne kraftigt understrege, at medlemsstaternes afgørelse bør respekteres. Jeg ønsker for mit vedkommende, at denne afbalancerede løsning, der respekterer de enkelte medlemsstaters afgørelse, godkendes af forsamlingen. I den forbindelse glæder jeg mig over udvalgets forkastelse af Gruppen de Grønnes dogmatiske ændringsforslag, der er baseret på videnskabelige approksimationer og ideologiske fordomme. De franske medlemmer af Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe vil fastholde deres modstand imod disse ændringsforslag i plenum.
Meddelelsen fra Kommissionen falder i tråd med både direktivet om liberaliseringen af elmarkedet og med en fælles energipolitik. Soulier-betænkningen kommer ikke i tilstrækkeligt omfang ind på sidstnævnte initiativ, som forekommer mig farligt, idet det har som hovedformål at tilpasse energimarkedet til principperne om frihandel og konkurrence gennem en øget liberalisering og deregulering uden tanke for de økonomiske, sociale og regionale følger.
Af alle disse grunde er jeg modstander af en fælles energipolitik, der ville være både en spændetrøje og en permanent trussel mod medlemsstaternes frie valgmuligheder på energiområdet. Jeg foreslår derfor, at man fremmer samarbejdet, samordningen af de nationale politikker og forskningsarbejdet. Energi er ikke en vare som enhver anden. Den hverken kan eller bør underlægges princippet om fri konkurrence, som ville kunne true brugernes lige adgang og behandling, men også de enkelte landes valgmuligheder på energiområdet og den nødvendige fremsynethed, som er nødvendig for at sikre forsyningssikkerheden og mindske afhængigheden på energiområdet. Når dette er sagt, kan jeg bekræfte min støtte til Energiudvalgets betænkning.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, til den, der havde ordet før mig, vil jeg blot sige: i vore ændringsforslag drejer det sig ikke om ideologi, men simpelt hen om kendsgerninger, der kan bevises. At det ikke passer hende, fordi hun er fransk, kan jeg godt forstå, men man skal nu alligevel ikke blande kendsgerningerne sammen.
Hvad Kommissionens kerneenergiprogram angår, er det præget af 60'ernes tænkemåde og miljøopfattelse og lever på ingen måde op til hverken det, vi ved i dag, eller til de fordringer, vi stiller i dag, eller til den omstændighed, at halvdelen af medlemsstaterne overhovedet ikke har atomkraft. Ser man nøjere efter, bliver det endog tydeligt, at lande med atomkraft slet ikke vil bygge nye atomkraftværker, fordi befolkningen ikke ønsker det og fordi det tillige bliver for dyrt. Det er allerede billigere ikke at bygge et atomkraftværk, for en ny 1000 megawatt-reaktor koster mellem fem og otte gange mere end en moderne konventionel reaktor.
Alligevel forlanger Kommissionen efter langsigtede ordenspolitiske og økonomiske rammebetingelser, som for øvrigt ikke er andet end målrettede støtteprogrammer - sådan nogle fik vi allerede i 1972, 1976, 1984 og 1990. Nu forelægges så at sige for femte gang et støtteprogram for atomindustrien. I dokumentet ligefrem vrimler det med fejl og halve sandheder. Det hævdes, at de kernetekniske anlæg er planlagt og konstrueret således, at de indeslutter praktisk talt alle de biprodukter, der fremkommer i forbindelse med driften, selv i tilfælde af et uheld. Det er jo direkte forkert, for jeg spørger mig selv: Hvorledes kan der ud for Canadas kyster måles radioaktivitet, som stammer fra Windscale-Sellafield, og jeg spørger mig selv: Hvorledes kan der opstå forurening med tritium i drikkevandet ved La Hague, og jeg spørger mig selv: Hvorledes kan det overhovedet ske, at der forekommer udslip af nuklider i forbindelse med normal drift af atomkraftværker?
Man kan ikke bare lade det ske. Selv om De siger, at udgifterne til demontering af et atomkraftværk udgør 10 til 15 % af byggeudgifterne, er det noget vrøvl. For det første har vi kun demonteret små atomkraftværker - til dato to - så havde de ekstremt korte løbetider, nemlig fire til seks uger. Nu udskyder f.eks. Frankrig demonteringen til 50 år, England udskyder den ved samme lejlighed til 100 år, og så ved jeg ikke, hvorledes man vil beregne det.
Så siger De: Der sker fremskridt i forbindelse med bortskaffelse af affaldet fra europæiske atomanlæg. Det er et stift stykke! Det er kun bekymringerne, der er blevet større. De vil da vel ikke sige, at det er en del af bortskaffelsen, når jeg skubber affald ind i en hal. Det kan ikke være bortskaffelse. Det vides ikke, hvilke geologiske barrierer der er de bedst egnede. Vi ved ikke en gang endnu, hvilke hylstre vi skal pakke det ind i for slet ikke at tale om vurderingen af og kriterierne for langtidssikkerheden i forbindelse med de endelige lagres sikkerhed.
Til slut vil jeg gerne lige sige: Vi har i hele verden 2000 t plutonium og uran, som der kan laves våben af, det er slemt. Dertil siger Kommissionen: Det vil vi oparbejde til brændsel af blandede oxider (MOX). Dertil siger jeg: Det er også noget vrøvl, for de fleste letvandsreaktorer egner sig ikke til det. Atomindustrien har haft 40 år til at bevise, at den er ren, at den er sikker, at den er billig og at bortskaffelsen af affaldet under alle omstændigheder er sikret. Det er ikke lykkedes for den på de 40 år. Dvs. at konsekvensen kun kan være: Slut med denne dinosaurerteknologi!

Weber
Hr. formand, kære kolleger, jeg undrer mig over de usandheder og grundløse påstande, som betænkningen fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi indeholder. Jeg skal kun nævne to. Det hedder i punkt F.: «der henviser til, at miljøspørgsmålet ikke kan skilles ud fra udviklingen af kernesektoren, dels hvad angår reduktionen af CO2 , som den bidrager til, og dels hvad angår problemerne i forbindelse med transport, forarbejdning og oplagring af radioaktivt affald og kernekraftværkernes sikkerhed«. Det er simpelthen ikke rigtigt.
Flere undersøgelser fra begyndelsen af 1990'erne viser klart, at de CO2 -emissioner, der stammer fra elproduktionen på kernekraftværker, ligger på ca. 54 g/kilowatt-time. Disse emissioner stammer hovedsagelig fra berigelsen og fra udvindingen af uranmalmen. Denne berigelse sker ved hjælp af fossilt brændsel i størsteparten af de lande, hvor det sker. I modsætning til hvad betænkningen hævder, producerer kernekraftværkerne ikke selv CO2 ; det er i brændselskredsløbet, det sker. Hvilke alternativer findes der? F.eks. udsender gasturbiner på kraftvarmeværker, der forsynes med gas, kun 33 g CO2 /kilowatt-time, og der findes endnu renere systemer.
Hvad økonomien angår, er kernesektoren efter Tjernobyl-ulykken ikke længere forpligtet til at lade sig forsikre, for intet forsikringsselskab ville acceptere at forsikre denne type risiko.
Derfor kan jeg kun anbefale kollegerne, at de stemmer for de ændringsforslag, der er stillet af fru Bloch von Blottnitz. Som luxembourger, der lever omgivet af kernekraftværker, bl.a. Cattenom-værket, kan jeg på ingen måde tilslutte mig hr. Souliers tanker.

Kronberger
Hr. formand, der er behov for en principiel drøftelse om anvendelsen af nukleare teknikker til energiforsyning. Uheldene, udslippene fra atomreaktorerne er i de sidste år blevet flere, ikke færre. Det ved vi alle. Når der, som f.eks. i Forbundsrepublikken Tyskland, er bred modstand mod transporter, skal også disse transporter med i regnskabet. Det er en yderligere grund til, at man bliver nødt til anstille principielle overvejelser vedrørende atomindustrien.
Det er jo nok en skrøne, at det ikke går uden den. Det står endvidere i betænkningen, at atomkraft er en uomtvistelig videnskabelig og økonomisk kendsgerning. Kerneenergi er snarere en stadig trussel, som rækker langt ud over de generationer, der lever nu. Jeg mener, at det også er et demokratipolitisk problem. Inden for en overskuelig tid vil Sverige forlade atomenergien. Så er de lande - herunder mit eget, Østrig - i flertal. Det har også noget med demokratiske afgørelser at gøre, at man overvejer, hvorledes man forlader atomenergien.
Særlig ukorrekt er det at udnævne nuklearteknologien til en miljøteknologi, for der bliver rent faktisk elementer tilbage, der i tusinder af år vil udsende radioaktivitet. Hvem vil her driste sig til at påtage sig garantien for dette lange tidsrum? Dernæst den påstand, som skal være videnskabelig sikker, at kernebrændstof kan bruges i et kredsløb. Det er der vel ingen i denne sal, der tror på.

Desama
Hr. formand, det kan ikke komme som en overraskelse for forsamlingen, når jeg siger, at jeg fuldt ud tilslutter mig Soulier-betænkningen. Ikke kun fordi man i betænkningen sporer en vilje til at være objektiv, men også en bestræbelse på at give en afbalanceret fremstilling af emnet. Det er naturligvis for meget at håbe på en afklaret debat om denne betænkning! Men jeg mener dog man på baggrund af behandlingen i plenum og af de drøftelser, vi har haft i grupperne og i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, kan slutte, at synspunkterne i dag står mindre skarpt over for hinanden end førhen.
I relation til hr. Webers pseudovidenskabelige påstande vil jeg dog minde om to væsentlige forhold. For det første, at kerneenergien har spillet en vigtig og afgørende rolle i de europæiske landes økonomiske udvikling i årene efter den anden verdenskrig, selv i de lande, der i dag opgiver eller agter at opgive kerneenergien. For det andet, at opgivelsen af kerneenergien almindeligvis er et beslutning, hvis gennemførelse strækker sig over en længere periode, og naturligvis kun for så vidt som der findes reelle alternativer. Hvori består alternativerne? Svaret må være: de vedvarende energiformer.
Som alle andre her i forsamlingen er jeg positivt stemt over for de vedvarende energiformer. Men lad os være realistiske. På lang sigt vil de højst og i bedste fald dække mellem 10 og 15 % af energibehovet. Det er altså ikke et reelt alternativ. I dag kaster alle sig over naturgassen som et alternativ. Men hvad skal det ende med, hvis der opstår en eksponentiel vækst i efterspørgslen efter naturgas. For det første vil vi øge vores afhængighed af lande, hvorom man i det mindste kan sige, at de ikke er præget af en oplagt demokratisk stabilitet. For det andet vil prisen på naturgas i kraft af love om udbud og efterspørgsel blive presset i vejret. Følgelig vil energisituationen i højeste grad skade og hæmme den økonomiske vækst og dermed jobskabelsen som helhed.
Diversificering er en gylden regel på energiområdet. På dette område bør man lægge ideologien på hylden, som går ud på enten en total afvisning eller en total accept af kernekraft. Hvad enten vi vil det eller ej, vil kerneenergien spille en væsentlig rolle i fremtiden i vores lande, og især andre dele af verden og i udviklingslandene.
Det er måske det rette tidspunkt at minde om - og Soulier-betænkningen understreger dette aspekt, og en række ændringsforslag går ud på det samme - at vi i Det Europæiske Fællesskab har afgivet to løfter til befolkningen. Vi bør ikke starte en ideologisk debat for eller imod kernekraft; vi bør for det første stille de nødvendig midler til rådighed, der garanterer sikkerheden i forbindelse med kerneenergiaktiviteterne, og for det andet bør vi løse det påtrængende problem med behandlingen af nukleart affald. Dette er vores egentlige opgave.

Estevan Bolea
Hr. formand, også jeg vil gerne takke hr. Soulier, der har forstået at behandle dette yderst kontroversielle og lidet objektive emne på en afbalanceret måde.
Jeg vil fremsætte et par kommentarer til emnet for Kommissionens meddelelse, kerneindustrien, som ikke alene består af de elvirksomheder, som baserer deres produktion på kernekraftværker, men af hele det store arbejdsog beskæftigelsesområde, som Europa i så høj grad har brug for: udstyr, materialer, tjenesteydelser, knowhow.
Rundt om i verden udvikles der mange projekter til nye kernekraftanlæg i Iran, Tyrkiet, Brasilien, Korea og Kina. Og her i Europa har vi brug for arbejdspladser. Jeg tænker her på højteknologi.
Det er kerneindustrien, mine damer og herrer, som har gjort det muligt for vore industrier at udvikle/forbedre teknologien. Kina har nu 2.100 nukleare megawatt og satser på i 2020 at have 20.000.
Lande som Portugal og Italien og andre lande, som ikke selv har kernekraftværker, kan eksportere udstyr og spille en stor rolle på dette felt, og det er, hvad vi har brug for, hr. kommissær.
Jeg anmoder Dem om at gøre alt, hvad der er muligt for at styrke eksporten af udstyr til kernekraftanlæg, tjenesteydelser, teknik.
Man taler uafladeligt i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi og i endnu højere grad i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om at internalisere alle eksterne omkostninger. Men ingen ønsker at indse, at det er, hvad kerneindustrien allerede gør. Det er den eneste energiform, den eneste kw/t, hvor forbrugerne, når de betaler for denne kw/t også betaler for nuværende og fremtidige omkostninger til affaldshåndtering og nedtagning af anlæggene, når disse på grund af forældelse skal nedlukkes. Jeg så gerne, at de andre sektorer, den kemiske sektor, forsyningssektoren, kul- og gasindustrien, også opfyldte nogle af disse krav. Vi skal ikke komme ind på den, - som hr. Desama så rigtigt kaldte det - ideologiske diskussion for eller imod kernekraft som en supplerende energikilde. Men jeg vil dog anmode medlemsstaterne og kommissæren om at styrke denne teknologi med henblik på jobskabelse og eksport.

Pompidou
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. André Soulier med den glimrende betænkning. Selv om der stadig er nogen, der ønsker at føre korstog imod den civile kerneenergi, må man ikke glemme, at denne leverer mere end en tredjedel af den nødvendige energi i en række europæiske lande, at den garanterer forsyningssikkerheden, at den skaber faglærte job og - sidst men ikke mindst - at den bidrager til en nedbringelse af CO2 -emissionerne. Vi er imidlertid ikke svorne tilhængere af den blinde tilfredshed. Det er nemlig nødvendigt at gøre en indsats for at opretholde sikkerhedsstandarden på kernekraftværkerne og forbedre forvaltningen af det nukleare affald. Den Europæiske Union råder i dag over en kerneindustri, der er kommet til skelsår og alder, som behersker hele det nukleare brændselskredsløb, og som således sikrer en optimal risikostyring, hvilket endnu ikke er tilfældet i Østeuropa. Det bør endelig påpeges, at problemet med aldringen af de eksisterende kernekraftværker behandles grundigt af ordføreren i lyset af de seneste teknologiske fremskridt, som er opnået takket være en årelang forskningsindsats. Vi undgår således at stå uforberedte den dag, vi skal modernisere de nuværende kernekraftværker.
Man bør nemlig fortsætte forskningsarbejdet med henblik på at nedsætte radioaktiviteten i det nukleare affald og bortskaffe dette. Projekter såsom reduktionsreaktorerne, der bl.a. er udviklet af Carlo Rubia, bør støttes, og jeg ved at Kommissionen er aktiv på dette område. Vi bør sætte alt ind på at videreføre bestræbelserne på at reducere affaldet og at oplagre det overskydende affald med det formål at opretholde vores uafhængighed på energiforsyningsområdet. Sikkerheden og styringen af brændselskredsløbets slutning ligger godt nok på et tilfredsstillende niveau i Den Europæiske Union, men bør forbedres i de central- og østeuropæiske lande og i SNG-landene. Dette kræver, at vi viderefører de allerede igangsatte bestræbelser og støtter hr. Souliers glimrende betænkning.

Frischenschlager
Hr. formand, jeg kan desværre ikke gratulere ordføreren, hr. Soulier. Jeg mener, at betænkningen vil pynte på de principielle spørgsmål og at den derudover er selvmodsigende. Jeg anser det for ligefrem uacceptabelt, at der i begrundelsen står: «Atomkraften har bevist sit værd gennem lang tid.« I den forbindelse må selv betænkningen erkende, at de centrale spørgsmål som omkostninger, nedlukning og deponering endnu ikke er løst.
For det andet: Det østeuropæiske spørgsmål er netop blevet nævnt. Det bliver et vanskeligt tema under tiltrædelsesforhandlingerne. Hvorledes vil dette problem blive løst, hvad angår omkostningerne? Det er et helt åbent spørgsmål. For det tredje: I punkt 17 tales der om, at forskningsinvesteringerne skal fordeles ligeligt. Det er det stik modsatte, der er brug for. Vi har brug for en forskningspolitik, der ikke fordeler ligeligt, men begunstiger den forskning, der beskæftiger sig med vedvarende alternative former for energi.
For det fjerde tales der om, at der i forbindelse med eksportpolitikken skal ske en målrettet oplysning om fordele og ulemper. Det er langt vigtigere at undersøge mulighederne for alternativ energi i disse lande. Af alle disse grunde forkaster jeg ganske bestemt denne betænkning og vil støtte alle ændringsforslag, der går i retning af at afstå fra kernekraft.

Pradier
Hr. formand, atter en gang drøfter vi spørgsmålet om den civile kerneenergi, et emne, hvor det er vanskeligt at sikre en saglig debat og at undgå forenklede problemstillinger, som betyder, at alene navnet Tjernobyl er tilstrækkeligt til at afslutte diskussionen. Vi er alle bekymrede, og det samme gælder vores naboer.
I lighed med mange af medlemmerne i min gruppe siger vi derfor »ja« til kerneenergien; men på visse betingelser. På betingelse af en energisk og grundig forskning vedrørende behandlingen af det nukleare affald, som fortsat vil være et aktuelt problem, så længe vi ikke behersker fusionsteknikken fuldt ud og stadig anvender nuklear fission; på betingelse af, at der udvises den allerstørste opmærksomhed omkring transportsikkerheden og kernekraftværkernes sikkerhed, hvor vi i det daglige bør udvise stor agtpågivenhed og aldrig lade arbejdet blive en rutine; og endelig på betingelse af, at traktaterne revideres, således at Europa-Parlamentet tillægges beføjelser på området, og at der sikres en fuldkommen gennemsigtighed.
Når dette er sagt, bør det også siges, at kerneenergi i dag fortsat er det eneste alternativ til fossilt brændsel, der er forurenende og ulige fordelt på kloden, og at kerneenergien som sådan er forblevet ideologisk uafhængig. Det bør også siges, at vi på dette punkt dog bør forblive opmærksomme, lige som vi bør udvise en smule beskedenhed bl.a. ved at indrømme diverse fejltagelser, som f.eks. formeringsreaktorerne.

Linkohr
Hr. formand, det er ikke nogen hemmelighed her, at mit eget parti, Tysklands socialdemokratiske parti, er imod kernekraft. Men det er heller ikke nogen hemmelighed blandt kollegerne, at jeg som overbevist socialdemokrat personlig er af en anden opfattelse. Derfor vil jeg gerne gratulere ordføreren hjerteligt. Jeg ville selv have skrevet betænkningen sådan.
Til hr. Weber vil jeg gerne sige følgende: Hvis det virkelig forholdt sig således, at man med kernekraft ikke sparer CO2 , bedes han forklare mig, hvorfor der i Frankrig pr. indbygger produceres ca. 7 t CO2 om året og i Danmark, som ikke har kernekraft, 11 t pr. indbygger. Det er regnestykker, som kan modbevises af virkeligheden.
Men nu til selve sagen: Hvad er vor rolle egentlig her? Vi bygger ikke atomkraftværker. Det vedtages ikke her, om og hvor der et eller andet sted skal bygges et atomkraftværk. Men vi har ansvaret for at holde de grænseoverskridende skader på et så lavt niveau som muligt - for øvrigt også på andre områder, ikke kun på det nukleare område. Derfor er det vor opgave at sørge for sikkerheden og det er også fornuftigt - også for dem, der selv giver afkald på kernekraft - at stille forskningsmidler til rådighed dertil. For øvrigt ikke kun for os, men for hele verden: At være med til at tilbyde teknologi med henblik på at formindske risiciene.
Og nu noget om selve teknologierne: Temmelig ofte opstår det indtryk, at kernekraften er en teknologi, der er ved at høre op, så at sige noget fra i går. Det er helt forkert. Der har for øvrigt endnu aldrig eksisteret en teknologi, som på et eller andet tidspunkt er hørt op. Enhver teknologi videreudvikles. Også kernekraften og atomforskningen videreudvikler sig, og forskningen er for øvrigt fri, selv i vor tyske forfatning er det fastlagt således. Den vil videreudvikle sig, og den videreudvikler sig også i hele verden. Det er der allerede nogle eksempler på.
Det spørgsmål, der rejser sig for os, er: Vil vi holde vor viden tilbage, så at sige tilintetgøre den? Eller vil vi tilbyde vor viden, så at andre, når de som suveræne stater erklærer sig rede til at investere i denne sektor, da i det mindste gør det sikkert? Også atomnedrustningen er et emne, vi bør engagere os i - for så vidt angår tilintetgørelse af lagre, ikke opbygning af nye. Også her har vi en enorm viden i Den Europæiske Union. Nej, jeg mener faktisk, at vi her ikke bør lukke øjnene for virkeligheden, men yde vort bidrag til at formindske risiciene inden for den nukleare teknologi, men også inden for andre teknologier.

Vaz da Silva
Hr. formand, Portugal sagde nej til atomkraft i 1985, hvor der allerede fandtes et fremskredent projekt til anlæg af fire kernekraftværker. Der blev sagt nej af miljømæssige og navnlig af økonomiske årsager. Nu tolv år senere og efter flere »Tjernobyl« har udviklingen givet portugiserne ret.
På indeværende tidspunkt har syv europæiske lande fravalgt kernekraft. For de øvriges vedkommende er der ingen nye anlæg under opbygning, Sverige agter at demontere sine anlæg inden 2001, og Spanien har besluttet at indstille sit program. Hvorfor? Fordi omkostningerne er enorme for miljøet, for folkesundheden og også for de nationale budgetter. Argumentet med de lave omkostninger til produktion af kerneenergi er vildledende, fordi det ikke sammenholdes med omkostningerne til forskning, civilbeskyttelse i katastrofesituationer og navnlig omkostningerne til oplagring af fast affald og nedrivning af anlæg, hvis levetid ikke er højere end 40 år. Og ingen har endnu vovet at gå i gang med en sådan demontering, ikke engang i Amerika, da det er alt for omkostningskrævende.
Jeg tilslutter mig Soulier-betænkningens opfordring til som en umiddelbar foranstaltning at udarbejde lister over fungerende anlæg og eksisterende affald. Men jeg understreger, at en fælles energipolitik ikke kan undlade at påpege nødvendigheden af på mellemlang sigt at indstille kernekraftprogrammerne. Selv om jeg accepterer det af hr. Soulier forfægtede princip, at medlemsstaterne selv skal kunne vælge deres system, et princip, som i øvrigt er grundlaget for hele det europæiske projekt, mener jeg dog, at Unionen kun kan vælge at støtte programmer, som satser på vedvarende energikilder og øget energieffektivitet. Det er et centralt spørgsmål og et politisk spørgsmål. Jeg går ind for, at der i traktaten indsættes et kapitel om energi, men kun i den ovenanførte retning og på grundlag af en ændring af retsgrundlaget til artikel 189 C, der fastsætter krav om Parlamentets deltagelse i beslutningsprocessen og flertalsafgørelse i Rådet. Den bæredygtige energipolitik, som der slås til lyd for i Stockmann-betænkningen, og som understøttes af Kommissionens grønbog, er lige præcist den politik, Portugal går ind for.
Hr. formand, mine damer og herrer, i bevidstheden om at dette synspunkt ikke deles af flertallet i min gruppe, som jeg respekterer, men hvis synspunkt jeg ikke deler, understreger jeg, at det perspektiv jeg har redegjort for, er det eneste, der peger ud over kortsigtede interesser, og det er det, vi som politikere er forpligtet til at forsvare.

Kaklamanis
Hr. formand, mine damer og herrer, det, jeg vil sige, står for egen regning og er altså ikke min gruppes holdning.
Jeg kan ikke rose ordføreren, hr. Soulier, for de ting, han skriver i sin betænkning. Betænkningen opmuntrer til anvendelse af kerneenergi. Og vi må selvfølgelig indrømme, at der findes mange regler i EU-landene, både for beskyttelse af miljøet og for sikkerheden; men betænkningen nævner ikke et eneste ord om tredjelande og om lande, der er associeret med Den Europæiske Union.
Jeg vil give kommissæren to eksempler, som bekymrer mig meget. Som svar på mit spørgsmål om ibrugtagningen af den nedlukkede reaktor 1 på Kosloduj-værket siger kommissær Van den Broek - jeg har svaret her - at »Kommissionen har rettet henvendelse til den bulgarske regering, fordi reaktor 1 er taget i brug igen, uden at der er foretaget de nødvendige reparationer«. For få dage siden kunne man i aviserne læse om en skade på reaktor 1, og ganske vist lød meddelelserne på, at der ikke var sket noget udslip, men man ved aldrig, hvad der kan ske i morgen.
Det andet eksempel: i sit svar på et andet af mine spørgsmål, nemlig om det kernekraftværk, som Tyrkiet er ved at opføre i Akuju, der er et jordskælvsområde, siger kommissæren, at »byggeriet ikke kan fortsættes, fordi der endnu ikke foreligger en miljøundersøgelse fra det ansvarlige tyrkiske ministerium«. Alligevel opføres kraftværket, som jeg læste om i et canadisk dagblad - det er et canadisk firma, der står for byggeriet - og oven i købet med en reaktor af den slags, hvor atomaffaldet kan forarbejdes til atomvåben.
Hvad skal vi gøre med disse problemer, hr. kommissær? Hvorfor omtaler De ikke disse tilfælde, hr. Soulier? For kerneenergi er en tidsindstillet bombe, og når den eksploderer, holder den sig ikke inden for disse landes grænser. Den går uden for grænserne . Og da Bulgarien og Tyrkiet jo også ligger i Europa, hvad skal vi så gøre, hr. Soulier?

Lange
Hr. kommissær, da jeg læste Kommissionens dokument og tillige hr. Souliers betænkning, troede jeg, at overskriften var forkert. Den skulle have været: «Red de strålende dinosaurer fra at dø ud«. Ser man på det, stilles jo præcis det forkerte udgangsspørgsmål for en betragtning af energiforsyningen i Europa. Den formodning ligger til grund, at borgerne ville råbe: «Vi vil have el, vi vil have energi fra atomkraft.« Det er da et helt forkert udgangspunkt! Borgerne vil have det varmt hjemme, de vil have lys og industrien vil kunne producere effektivt. Ud fra det skal man da bestemme, hvilke energiformer man mest effektivt og miljøvenligt kan sætte ind. Gør man netop det, når man frem til, at energibesparelser og effektiv udnyttelse af energi er den vigtigste mulighed med henblik på at tilfredsstille disse krav. Man når frem til, at gas-damp-kraftværker er billigere end atomkraftværker. Man ved, hvorledes man kan udnytte sammenkoblingen af varme og kraft og man kender til muligheden af vedvarende energikilder. Ud fra det kan man langt bedre tilfredsstille borgernes behov, end hvis man satser på den gamle atomkraftteknologi.
Vi ved endvidere, at i betænkningen tilsløres de problemer, som er forbundet dermed, f.eks. spørgsmålet om støtte fra det offentlige og spørgsmålet om de mulige risici ved atomkraftværker, der angiveligt fungerer normalt. Her vil jeg anføre Krümel hos os i Tyskland; der er risiko for, at der optræder tilfælde af leukæmi. Så er der naturligvis også det uløste problem med bortskaffelse af affaldet. Alt i alt er det således en ikke-objektiv redegørelse. Heller ikke halmstrået eksport kan jeg få øje på. Det er da en idealistisk forestilling, når man siger, at der er nationer, som helt frivilligt vælger mellem atomkraft og en anden energiforsyning.
Det drejer sig her om ret så mange penge. Der er mægtige industrivirksomheder, som ønsker netop det, nemlig at der opføres atomkraftværker. Vi tilbyder dem da ikke frivilligt vor viden. Det er virkelig en idealistisk tanke. Nej, hvis vi sætter europæiske penge ind på dette område, kan det kun dreje sig om to ting: på den ene side om at sikre restløbetiderne og på den anden side om at garantere en fornuftig bortskaffelse af affaldet. Denne position går socialdemokratiet i Tyskland for øvrigt stærkt ind for.
Vi bør gøre os fri af det pres fra enkelte firmaer, der bygger kraftværker, og enkelte udbydere af energi, at vi absolut skal fastholde denne gamle teknologi. Lad os indskrænke os til de resterende to opgaver. Lad os ikke give disse gamle strålende dinosaurer nogen fremtid. Der findes også en fremtid uden dinosaurer!

Flemming
Hr. formand, Østrig er ved en folkeafstemning gået ind for ikke at anvende kernekraft, og det er den mest bindende opgave, en politiker kan få.
Der findes i dag ikke noget atomkraftværk, hvor den værst tænkelige atomulykke kan udelukkes. Alle atomkraftværker i Europa vedrører derfor os alle. Spørgsmålet om atomaffald, som i tusinder af år vil udsende meget farlige stråler, er helt uløst. Men vi producerer gladelig videre. Vi er en mærkværdig, inhuman og umoralsk generation. For ikke at blive misforstået: Atomkraften er måske den helt store chance for menneskeheden. Men vi bliver nødt til at investere endnu flere penge og mere tid i forskningen. Det ville være uansvarligt ikke at ville videreudvikle denne unge teknologi, men lige så kortsynet ikke at bruge lige så mange penge og lige så megen intelligens til udvikling af vedvarende energikilder. Vi er nødt til at gøre begge dele.
Men i dag er der kun et helt klart nej til hvert nyt atomkraftværk og til enhver betænkning, der går ind derfor. Vi er imidlertid også imod et udifferentieret nej til de mål, der i henhold til Euratom-traktaten skal have støtte, f.eks. inden for forskningen, men også dér, hvor det drejer sig om sikkerhedsstandarder.
Menneskene har altid haft mod på fremtiden, af og til ad en omvej over en meget, meget forfærdelig fortid. Tænk blot på Tjernobyl. I dag, i nutiden, her skal vi påtage os et ansvar. Vi skal stemme i dag ud fra vor bedste overbevisning og ud fra vor samvittighed.

Papoutsis
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke ordføreren, hr. Soulier, og medlemmerne af Parlamentets Energiudvalg, som har taget initiativ til udarbejdelsen af denne betænkning, hvormed Parlamentet deltager i dialogen på fællesskabsplan om kerneenergiens fremtid, et emne, som jeg finder overordentlig vigtigt. Og jeg bør gøre opmærksom på, at netop denne debat indgik både i Kommissionens løfte og i mit eget personlige løfte afgivet til Energiudvalgets medlemmer under Parlamentets samtaler med kommissærerne.
Jeg må også sige, at Energiudvalgets betænkning - hr. Souliers betænkning - er realistisk og moderat, og endvidere erklære, at Kommissionen vil tage den konstruktive kritik i betragtning, som De fremsætter i Deres forslag. Det glæder mig, at De støtter ideen om, at medlemsstaterne vedtager visse fælles principper for udnyttelse af kerneenergi til fredelige formål. Jeg er også enig i nødvendigheden af at opfordre Rådet til at drøfte dette spørgsmål igennem.
Hvad den institutionelle ramme angår, går Kommissionen som bekendt ind for, at regeringskonferencen indføjer særlige bestemmelser om energispørgsmålet i den reviderede Maastricht-traktat. Vi tror, at sådanne bestemmelser vil muliggøre en ensartet håndtering af energispørgsmål, samtidig med at der tages hensyn til de enkelte energikilders særlige egenskaber. På denne måde kunne man sørge for at bevare den andel, der udgøres af de forskellige energikilder, som kan anvendes i vor fremtidige energiforsyning, samtidig med at der tages hensyn til de særlige økonomiske karakteristika ved udnyttelsen af disse kilder, den kendsgerning, at det er bæredygtige energikilder, samt de enkelte energikilders miljøindvirkninger.
Kerneenergien dækker en væsentlig del af vore energibehov. Dens rolle kan kun bevares, hvis produktionen af elektricitet på grundlag af kerneenergi og de hertil knyttede aktiviteter inden for den nukleare brændselscyklus kan udvikles under omstændigheder, der kan accepteres af de europæiske borgere, med hensyn til offentlig sundhed og sikkerhed. Og når jeg taler om de europæiske borgere, omfatter det også borgerne i Central- og Østeuropa samt borgerne i de nye uafhængige stater. Fællesskabets bestræbelser på at forbedre atomsikkerheden i Østeuropa bør fortsættes og gøres mere effektive.
De fleste af de aftaler, Fællesskabet har indgået med tredjelande, indeholder bestemmelser, der kræver samarbejde og udveksling af informationer på energiområdet, især atomenergiområdet. Spørgsmålet om sikkerheden på Kosloduj-reaktoren, som hr. Kaklamanis nævnte som et konkret eksempel, er noget, vi beskæftiger os med, og som naturligvis bekymrer os: vi er bekymret over udviklingen og over begivenhederne. Kommissionen har tilbudt at hjælpe med at forbedre sikkerheden omkring denne reaktor, og jeg håber, at vort samarbejde med de bulgarske myndigheder vil føre til fremskridt i denne retning fremover. Og hvad Tyrkiet angår, insisterer Den Europæiske Union på - også over for alle andre lande - at de højst mulige sikkerhedskrav skal være opfyldt, for at disse reaktorer kan tages i brug og finansieres.
Der, hvor vi først og fremmest skal koncentrere vor indsats, er med hensyn til forvaltning og bortskaffelse af affald. Og her bør vore bestræbelser gå i retning af mere effektive foranstaltninger. Jeg er enig med mange af de medlemmer, der har talt i dag, om at disse bestræbelser bør intensiveres, især inden for de FTU-programmer, der har til formål at begrænse mængden af højradioaktivt affald. Det fælles forskningscenter, instituttet i Karlsruhe, har iværksat forskningsaktiviteter, der er gået i dybden med spørgsmålet om transmutation af radioaktive partikler med lang levetid til partikler med kort levetid. På denne måde kunne affaldets radioaktive giftighed begrænses med henblik på slutdeponering, og de enkelte radioaktive elementer definitivt indkapsles efter en sortering. Jeg må endvidere gøre opmærksom på, at den europæiske kerneindustri i løbet af de sidste år har gjort store fremskridt med hensyn til indkapsling og bortskaffelse af alle former for radioaktivt affald. Som bekendt har vi også fællesskabshandlingsprogrammet. Ved årets udgang bør der foreligge en særlig rapport, som er under udarbejdelse, om gennemførelsen af den pågældende handlingsplan om radioaktivt affald.
På denne baggrund bør der også forskes mere og mere dybtgående - på europæisk plan - i muligheden af en lukket atombrændselscyklus, dvs. forarbejdning af brugt brændsel. Dette vil nemlig bidrage til en væsentlig reduktion af affaldsmængden. Desuden tror vi, at der i de tilfælde, hvor der anvendes brændsel af blandede oxider (MOX), kan være mulighed for at udskifte plutoniumet der, hvor der er størst behov for det, navnlig i selve reaktorerne. Den erfaring, den europæiske industri har opnået med anvendelse af MOX-brændsel, giver den et teknologisk forspring, som er uvurderligt på globalt plan. Anvendelsen af denne knowhow til fremstilling af brændsel fra spaltede råmaterialer til militær anvendelse i Rusland og USA er den europæiske industris vigtige bidrag til nedrustningen og verdensfreden.
Der er mange varierende typer af kernekraftanlæg i Europa, og det vil blive nødvendigt at fortsætte det arbejde, der gøres af industrikredse og de sikkerhedsansvarlige myndigheder med hensyn til tilpasning af standarder og udformning af fælles krav. Det er meget vigtigt, at EU's arbejde inden for forskning, teknologisk udvikling og innovation fortsættes, især for at vi kan imødegå problemet med de aldrende kraftværker, som vi i hvert fald vil blive nødt til at beskæftige os med efter 2010, men hvor vi allerede i dag, eventuelt som led i drøftelserne om det femte FTU-rammeprogram, kan vedtage en politik for sikker og effektiv nedlæggelse af kraftværkerne, og - hvis vi ønsker det - erstatte dem med den nye generation af reaktorer, som er mere konkurrencedygtige og mere acceptable af befolkningen. Det er i denne retning, drøftelserne i EU's institutioner bør gå, når kerneenergiens fremtid i Europa skal behandles. Her er Europa-Parlamentets betænkning et vigtigt fingerpeg med hensyn til, hvilke retninger drøftelserne bør gå i.
Til sidst vil jeg endnu en gang takke ordføreren, hr. Soulier, for hans betænkning og takke alle de medlemmer, der har taget ordet, for deres kommentarer, som jeg endnu en gang vil forsikre Parlamentet om, at vi vil tage i betragtning. Lad mig endvidere sige, at de kritiske bemærkninger, der er blevet fremsat, om, at Kommissionen lægger for stor vægt på kerneenergi, er grundløse. Jeg mener, at Kommissionen præsenterer Dem for en afbalanceret strategi for energiplanlægningen i Den Europæiske Union, og resultatet heraf - jeg kunne også kalde det beviset herpå - er det næste punkt på Parlamentets dagsorden, nemlig fr. Rothes betænkning på baggrund af grønbogen om vedvarende energikilder, et område, som Fællesskabet og Kommissionen tillægger stor, strategisk betydning.

Bloch von Blottnitz
Hr. kommissær, tillad mig blot ét spørgsmål: Har jeg ikke ret i, at et fælles handlingsprogram for bortskaffelse altså virkelig ikke er et fremskridt for bortskaffelsen? Det bliver vi da nødt til at sige, det må De da give mig ret i! Jeg vil gerne have at vide, hvorledes De vil definere det som fremskridt.

Plooij-Van Gorsel
Hr. kommissær, De har glemt at besvare mit spørgsmål vedrørende lufttransportens, altså flytransportens sikkerhed. Det vil jeg nu alligevel gerne se besvaret. For det andet, såfremt der forskes i kerneteknologi, og dette støttes af EU under det femte rammeprogram, er der så ikke tale om støtte til kerneenergi, og er dette ikke forstyrrende for det indre marked?

Papoutsis
Hr. formand, jeg talte mest om de fremskridt, som den europæiske atomindustri har opnået med hensyn til bedre metoder til forarbejdning, emballering og bortskaffelse af alle typer radioaktivt affald. Og jeg må sige, at dette ikke har været tilfældigt. Det er sket som følge af et politisk pres, som følge af adskillige drøftelser på europæisk plan og som følge af den bekymring, mange borgere har givet udtryk for, og naturligvis den forpligtelse, som regeringerne og de europæiske institutioner har indgået. På denne måde bidrager handlingsprogrammet til egentlige fremskridt, og vi må alle medgive, at eftersom kerneindustrien fortsætter med at fungere, og ingen kan forsvare, at den bringes ud af funktion, bør den fremme disse metoder, der fører til bedre forarbejdning, emballering og bortskaffelse af det radioaktive affald.
Hvad angår sikkerhed under transport af atomaffald, må jeg her gøre opmærksom på, at alle internationale organisationer, herunder Kommissionens tjenestegrene, gør hvad de kan for at sikre de bedst mulige krav til transportsikkerheden, ligesom vi naturligvis på alle måder bør sikre, at der ikke sker ulovlig handel med nukleare materialer, uanset type og art. Det er i denne retning, Kommissionen koncentrerer sine bestræbelser, som jeg må sige er lykkedes temmelig godt at dømme efter de konkrete beviser, vi har fået gennem de sidste måneder.
Med hensyn til direktivet om lufttransport er dette et spørgsmål, der er til behandling hos andre af Kommissionens tjenestegrene, som jeg imidlertid ikke har det politiske ansvar for, og derfor er jeg for nærværende ikke i besiddelse af de nødvendige oplysninger til at kunne svare Dem.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Vedvarende energi
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0168/97) af Rothe for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om Kommissionens grønbog: «Fremtidens energi: Vedvarende energi - grønbog: Mod en fællesskabsstrategi« (KOM(96)0576 - C4-0623/96).

Rothe
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær Papoutsis, med drøftelsen af Vedvarende energi - Grønbog: Mod en fællesskabsstrategi er vi efter min mening inde i en nøglefase i europæisk energipolitik. Jeg mener endvidere, at det er helt ideelt, at denne debat følger umiddelbart efter den, vi netop har haft.
Europa-Parlamentet har gentagne gange fremhævet betydningen af de vedvarende energikilders betydning for Fællesskabets energipolitik, sidste gang i juli i fjor i beslutningen om en handlingsplan til fremme af vedvarende energikilder i Mombaur-betænkningen samt i beslutningen af 14. november 1996 om Kommissionens hvidbog om en europæisk energipolitik. Derfor er jeg også meget glad for, at også Kommissionen har indset denne nødvendighed og i den foreliggende grønbog om en fællesskabsstrategi har taget impulser fra Parlamentets initiativer op.
Jeg er helt enig med Kommissionen, når den siger, at den måde, valget vægtes på for øjeblikket, er uforenelig med de langsigtede krav, en bæredygtig udvikling stiller. Kommissionen forelægger med denne grønbog en virkelig god analyse af situationen, selv om - og det bliver jeg nødt til at sige - jeg kunne have ønsket, at grundtrækkene i en strategi til et reelt øget indpas på markedet for de vedvarende energikilders vedkommende var blevet formuleret mere klart. Men nu sætter vi vore forhåbninger og forventninger til den lovede hvidbog.
Kun ca. 6 % af energiforbruget i Den Europæiske Union stammer for øjeblikket fra vedvarende energikilder. Det er en stigning på lige omkring 1 % siden 1990. Vi har medlemsstater, hvor næsten 30 % af energibehovet stammer fra vedvarende energikilder, i andre er det mindre end 1 %, og det med absolut sammenlignelige muligheder. Når vi nu i denne betænkning opstiller det mål, at i 2010 skal mindst 15 % af energibehovet dækkes af vedvarende energikilder, er det langt mindre end det, der ville være teknisk muligt. Alligevel er det en udfordring for Den Europæiske Union på baggrund af stagnationen i de forløbne år. Det er heller ikke tilstrækkeligt at opstille kun det mål for hele Den Europæiske Union. I hvidbogen forventer vi en differentiering efter energiformer og opstillingen af mål for de enkelte medlemslande ud fra muligheden af, hvad der kan lade sig gøre, og ud fra muligheden af, hvad der allerede er opnået.
Det er ikke kun en nødvendighed at møde denne energipolitiske udfordring. Nej, det drejer sig tillige og navnlig om at benytte den kæmpechance til at bringe den europæiske energipolitik ind på kursen miljøbeskyttelse, forsyningssikkerhed og bæredygtighed i forbindelse med en afstemt industripolitik. Jeg vil gerne, hr. kommissær, endnu en gang gratulere Dem, fordi De som ansvarlig kommissær med denne grønbog virkelig har taget et skridt fremad. Men netop på grundlag af den deri fremlagte klare analyse af underskuddene og behovene forventer vi nu en hvidbog, som giver et lige så klart svar på denne analyse. Vi forventer, at der fremlægges en foranstaltningspakke med finansierings- og tidsplan.
Med henblik på at give de vedvarende energikilder en reel chance for at få indpas på markedet er der behov for nye lovgivningsmæssige, finansielle og ledsagende foranstaltninger på europæisk, nationalt og regionalt plan.
Angående de ordenspolitiske foranstaltninger: Så længe priserne på energi fra de traditionelle kilder som kernekraft, kul og olie ikke på nogen måde tager hensyn til de sociale og økologiske omkostninger, så længe vil energi fra solen, vind og biomasse have store vanskeligheder i konkurrencen. Derfor er en europæisk energiafgift, som holder de vedvarende energikilder udenfor, stærkt påkrævet. Som overgang kunne også en europæisk fond til fremme af vedvarende energi tænkes, hvis midler skulle hidrøre fra en forhøjelse af afgiften på olie og af prisen på el.
Direktivet om liberalisering af det indre marked for elektricitet foreskriver ganske vist pligt til autorisation, men dette instrument vil være uden virkning, indtil det suppleres med tilførsels- og godtgørelsespligt. Derfor kræver betænkningen et europæisk direktiv om tilførsel med tilstrækkelige bestemmelser om godtgørelse. For at imødegå konkurrenceargumenter bør udligningsmekanismer tages op til overvejelse. Vi mener, der er brug for yderligere lovgivningsmæssige foranstaltninger inden for områderne solararkitektur og energibesparelser.
Men nu til støtteforanstaltningerne. For det første: ALTENER II skal nu vedtages i en fart og udstyres med flere midler. For det andet: Til hvidbogen kræver vi udarbejdelsen af et nyt fællesskabsprogram, som skal omsættes ved hjælp af passende foranstaltninger fra medlemsstaternes side. F. eks. 1 mio tage og facader, 15 000 megawatt vindkraft - off-shore og i bjerge - og 1 mio megawatt biomasse. Et sådant program kan hjælpe med til at skabe det indre marked for vedvarende energikilder i Den Europæiske Union og dermed tillige give gode muligheder for eksport.
Medens Japan og USA er særdeles aktive på dette område, sover vi i vidt omfang stadig tornerosesøvn. Men for det første kommer der ikke nogen prins og vækker os og for det andet kunne den for sene opvågning virkelig blive meget desillusionerende. Vi bør nu aktivere den samlede europæiske fornuft. En indtrængende anmodning til Kommissionen: Vær venlig at forelægge os en plan til en virkelig eksportstrategi. Det er da tusind gange bedre at overtage gode ideer fra amerikanerne i USA eller fra japanerne, end det er at komme i den situation kun at kunne købe de pågældende energiteknologier af dem. Der kunne gennem en udbygning af de vedvarende energikilder skabes ca. 1 mio arbejdspladser i EU, og det navnlig i landdistrikter og struktursvage regioner.
Jeg ved, at en sådan fællesskabsstrategi ikke er gratis. Derfor kræver vi, at der ud over de 225 mio ecu, der for øjeblikket er afsat til kernefusion, stilles et lignende beløb til rådighed også for de vedvarende energikilder. Jeg siger til Dem som en personlig bemærkning: Lad os annullere disse penge til kernefusionen og overføre dem til de vedvarende energikilder.
Der er brug for meget i strukturfondene, i de kommende programmer, i en aktiv informationspolitik, og vi bliver nødt til at gå til sagen med stor alvor, for vore børn og børnebørn vil en gang anklage os, hvis vi ikke her når frem til et virkeligt vendepunkt i energipolitikken.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Kommissionens grønbog om vedvarende energi er et ambitiøst projekt og et godt grundlag for udviklingen af en strategi inden for denne energisektor. Jeg vil gerne udtrykkelig gratulere ordføreren med hendes betænkning.
Blandt det store antal vedvarende energikilder vil jeg gerne særligt fremhæve biomasse, dvs. træ, raps, elefantgræs og andre råstoffer, der kan dyrkes år efter år. I EU udgør udnyttelsen af biomasse allerede mere end halvdelen af de derigennem sparede råolieenheder. Jeg mener, at energien fra biomasse er et stort fremtidsmarked med alle de økologiske og beskæftigelsespolitiske aspekter, den indebærer for landdistrikterne. Gennem dyrkningen af energikulturplanter kan der skabes en supplerende omsætning på 11-19 mia ecu i landdistrikterne. Derudover betyder det en tilskyndelse til at dyrke braklagt jord.
Denne nye indtægtskilde har igen en positiv effekt på mulighederne for beskæftigelse af befolkningen i landdistrikterne. Som en uudtømmelig energikilde garanterer biomasse tillige forsyningssikkerheden, dvs. en vis uafhængighed af tredjelande.
Det er en endvidere en positiv effekt, at udnyttelsen af energien sker i nærheden af produktionsstedet. Problemer med logistik og transportomkostninger kan dermed holdes på et lavt niveau. Den regionale energipolitik kan optimeres.
Biomasse er en af de mest miljøvenlige energikilder, og på længere sigt kan CO2 -udledningen reduceres. For at denne energi for fremtiden kan udnyttes optimalt, er der som led i den fælles landbrugspolitik og skovbrugspolitik i de enkelte medlemsstater ikke kun behov for, at de nødvendige dyrkningsarealer stilles til rådighed, men tillige for at biomasses andel af primærenergimikset i EU hæves til mindst 10 % i 2010 og mindst 20 % i 2025.
Sideløbende hermed skal budgetmidler til forskning i og fremme af vedvarende energikilder mindst øges til niveauet for bevillinger til fremme af atomkraft og dertil knyttet forskning. Jeg behøver ikke at fremhæve, at vi her har brug for et detaljeret og konkret katalog over foranstaltninger som f.eks. afgiftslettelser eller -fritagelse og investeringsfremmende programmer. Jeg mener endvidere, at medlemsstaterne for fremtiden skal koordinere deres programmer bedre, navnlig for så vidt angår fjernvarmeanlæg.
Hvad angår de central- og østeuropæiske lande, ser jeg også her en stor chance. En tilsvarende teknologioverførsel er en forudsætning herfor. Som repræsentant for landdistrikterne ser jeg endvidere nødvendigheden af en bedre politik i hele EU i takt med den nye reform af den fælles landbrugspolitik. Jeg tror, at miljøvenlige energikilder har fremtiden for sig. Det er blot vor opgave at gøre opmærksom på dem.

Kronberger
Hr. kommissær, grønbogens analyse er fortræffelig. Den viser, at der uden vedvarende energikilder - vind, vand, biomasse - ikke kommer nogen mærkbar CO2 -reduktion. Punkt to, analysen af arbejdsmarkedsstrategien for Europa, er ligeledes fortræffelig. Man har indset, hvor vigtigt det er, at pengene bliver i Europa, er i omløb her og sættes ind her.
Jeg vil gerne supplere disse to punkter med et tredje: Jeg mener ikke, at der for det 21. århundrede findes nogen form for sikring af freden uden en decentralisering af energisystemerne. Det kan med en til vished grænsende sandsynlighed udelukkes, at jordens ressourcer fordeles fredeligt. Vi kan i dag se på Afghanistan, Tjetjenien, Kurdistan og Golfen - de krige, der føres dér, drejer sig om energi. Hvis vi for alvor vil have en fredsstrategi, bliver vi nødt til at omstille energisystemet.
Kommissionen står nu over for den beslutning, om dens analyse er en alibihandling, eller om den vil drage konsekvenser af den. Hvis den vil drage konsekvenser, skal den overtage fru Rothes anvisning på handling: den er fortræffelig. Der er her en historisk chance for et vendepunkt på energiområdet i hele Europa.
Jeg mener, at en ting er meget væsentlig, og det skal vi indse: På grundlag af denne analyse, som De selv har lavet, er for fremtiden fremme af vedvarende energikilder ikke længere de mange energiinitiativers henteskyld, men Kommissionens, Rådets og de enkelte medlemsstaters politiske bringeskyld. Sandheden vil vise sig i hvidbogen og den dertil hørende strategiske plan. Hvis Europa-Parlamentet i dag vedtager fru Rothes betænkning, beviser det, at det er rede til helhjertet at gå ind for miljøbeskyttelse, beskæftigelse og fredspolitik.

McNally
Hr. formand, mine meget varme komplimenter til fru Rothe for en fortræffelig betænkning. Hun følger op på arbejdet blandt medlemmer på tværs af det politisk spektrum, heriblandt selvfølgelig hr. Mombaur og hr. Robles Piquer. Parlamentet har her store muligheder for at afgive en viljeserklæring.
Jeg vil gerne tale om et enkelt spørgsmål, og det er behovet for, at vi af alle kræfter arbejder for, at vi i Den Europæiske Union får en traktat om vedvarende energi, et modstykke til traktaten om kerneenergi, Euratomtraktaten, som vi behandlede tidligere på formiddagen.
Dette vil tilføre vort arbejde med at forsøge at fremme vedvarende energi en kolossal EU-dimension. Det vil øge EU's konkurrenceevne. Det vil skabe arbejdspladser i hele EU. Det er et grundlæggende vigtigt spørgsmål. Intet er mere basalt end fødevarer og energi, og det vil blive mødt med begejstring i offentligheden i hver eneste af vore medlemsstater. Der er en kolossal interesse for alle former for vedvarende energi. Det er fremtiden. Europas borgere ved det.
Viljen er der til at gribe chancen for at få en traktat, som formentlig skal hedde EURENEW. Den er ukontroversiel. Den krydser alle parter, den krydser alle medlemsstater. Men frem for alt vil den give os et retsgrundlag. Det er det, vi mangler i alle diskussionerne om vedvarende energi: Der er intet retsgrundlag, som vi kan basere os på for at sikre, at vi kan få de forskningsprogrammer, de kampagner, som koster penge. Jeg ved som budgetordfører for vort udvalg, at uden et retsgrundlag er det meget vanskeligt.
Lad os i fællesskab lægge pres på vore medlemsstater. Det er denne form for positive foranstaltninger, som giver mening for de europæiske borgere.

Robles Piquer
Hr. formand, hr. kommissær - som jeg takker for grønbogen og konferencen i Athen - mine damer og herrer, i særdeleshed fru Rothe, som jeg takker for den foreliggende betænkning.
Som både kommissæren og jeg ved, mødtes en makedonisk - og dermed græsk - konge, Alexander Den Store, for lang tid siden, i det 4. årh. f.Kr. med en ligeledes græsk filosof, som bad om, at han blot ikke tog solen fra dem. Også vi må bede om, at menneskeheden her i det 20. snart det 21. århundrede ikke berøves solen. Ikke alene den sol, der varmer os, men den sol, som opvarmer solfangere og giver os varmt vand, og som skaffer os fotovoltaisk elektricitet. Og vinden, som får ikke alene Don Quijotes vindmøller til at køre rundt, men også vindmøllerne i de store moderne vindkraftanlæg og bølge- og vandkraftenergi og biomasse, der giver landbrugsbedrifterne mulighed for at dyrke braklagte arealer. Og byaffald og geotermiske vandløb og tidevandsenergi. Alt dette vil borgerne i det 20. og det 21. århundrede kræve os til regnskab for.
Vi er selvfølgelig på det rene med, at vedvarende energi ikke er en universalløsning, men dog et yderst nyttigt element i vores energiforsyning, som der for hver dag stilles større krav til, navnlig hvis vi skal kunne opfylde det efter min mening fornuftige mål om at reducere CO2 -emissionerne i EU med 15 % inden år 2010 i forhold til 1990niveauet, som det anføres i fru Rothes betænkning, som vi støtter og føler os forpligtet til at berige med nogle ændringsforslag.
Jeg vil navnlig understrege fru McNallys henvisning til ændringsforslag nr. 1 til punkt 12, som vi vil drøfte og vedtage i dag. Min gruppe kan fuldt ud tilslutte sig den første del af ændringsforslaget, men nærer store tvivl med hensyn til den anden del. For mit eget vedkommende vil jeg stemme for den anden del, da jeg mener, at der rent faktisk er brug for ikke alene et kapitel om energi - hvilket kommissæren arbejder så hårdt på, og om hvilket han for nogle år siden udarbejdede en rapport - men også at der etableres et retsgrundlag for udviklingen af vedvarende energikilder i EU. Efter min mening fortjener fru McNallys strålende idé støtte, og sammen med andre medlemmer af min gruppe glæder det mig at kunne støtte hendes forslag.

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, de vedvarende energiformer har stor samfundsmæssig og økonomisk betydning, og jeg anbefaler derfor, at forsamlingen tiltræder fru Rothes betænkning. Men udsigterne for den vedvarende energi er ikke særlig gunstige i dette øjeblik, fordi Den Europæiske Unions energiforbrug ikke er stigende, og fordi gasanlæggenes ydeevne er blevet enormt forbedret, og fordi omkostningerne ved gas og olie er forholdsvis lave, og reserverne er rigelige, samt fordi liberaliseringen af elektricitetspriserne i Unionen gør det svært at fastsætte politisk bestemte priser, og endelig fordi de fleste af de vedvarende energikilder, der bygger på sol og vind, er ustabile, i hvert fald indtil man finder frem til effektive og mindre kostbare former for opbevaringsteknik. Vi har en undersøgelse løbende herom i STOA.
Men der findes former for brændsel, som kan sidestilles med vedvarende former for energi, og som er konkurrencedygtige, fordi de betaler sig selv i stedet for at koste penge. Jeg tænker herved på vegetal biomasse, affaldstræ og fast affald fra byrenovationen, der ikke kan genbruges. Men det forekommer mig beklageligvis, at også en stor del af plastaffaldet, som, selvom det indsamles for sig, senere må brændes eller dumpes, fordi det ikke kan betale sig at genbruge det. Jeg erindrer om, at træholdigt affald frembringer kuldioxid, også selvom det dumpes, men på denne måde frembringes der ikke nyttig energi.
Det forekommer mig, at teknologien for forbrænding af affald er ved at nå et niveau af tilfredsstillende kvalitet fra et miljø- og sundhedsmæssigt synspunkt, og jeg anmoder Kommissionen og ordføreren om ikke at forbigå denne sektor i en strategi for vedvarende energi. Også her er der behov for støtte til den teknologiske udvikling, oplysning og bevidstgørelse af befolkningen. Som følge heraf har jeg underskrevet nogle af de ændringsforslag, som vor kollega Robles Piquer oprindelig havde fremsat, og som netop vedrørte dette emne, nemlig genbrug af træ, der ikke kan udnyttes industrielt og fast affald fra byrenovationen. Jeg håber, at man her i salen vil fremme dette forslag.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, også jeg vil gerne gratulere ordføreren med hendes fremragende betænkning med talrige udmærkede henstillinger til fremme af en øget anvendelse af vedvarende energi. Den langsigtede målsætning på energiområdet er en energiforsyning, der helt og aldeles er baseret på bæredygtige kilder. Desværre øves der her ikke pres nok med henblik på en prioriteret udvikling af vedvarende energi. Anvendelse af vedvarende energi afhænger primært af, om landene har den politiske vilje til at fremme en vedvarende energimodel. Hvis vi for alvor ønsker at gøre noget ved klimaproblemet, er det nødvendigt med en kraftigt øget anvendelse af vedvarende energi. Derfor hilser min gruppe denne grønbog med begejstring, selvom dette initiativ fra Rådet på trods af gentagne anmodninger fra Parlamentet kommer rigelig sent.
Hr. formand, Den Liberale Gruppe har stillet tre ændringsforslag, to af dem vedrørende fremme af biomasse som energikilde. På denne måde koordineres nemlig energi- og landbrugspolitikken. God landbrugsjord behøver ikke længere ligge brak, det skaber beskæftigelse i denne sektor, og det kommer desuden miljøet til gode. Ikke to, men sågar tre fluer med ét smæk. Min gruppe anser det for overflødigt, at der nedsættes en ny arbejdsgruppe om »vedvarende energi« inden for Kommissionen med henblik på at fremme denne form for koordinering. En koordineringsenhed synes både ønskelig og tilstrækkelig. Kommissionens tjenestegrene skal ganske enkelt øge deres samarbejde og forbedre koordinering af deres arbejde. Der skal arbejdes grænseoverskridende, også inden for Kommissionen.
Mit sidste punkt, hr. formand, Den Europæiske Union bør fremme projekter vedrørende vedvarende energikilder. Det kan blandt andet gennemføres ved øget anvendelse af strukturfondene. At projekter i så fald kan finansieres med over 50 procent fra Unionen, kan ikke accepteres af Den Liberale Gruppe. Det virker konkurrenceforvridende og garanterer ikke nogen form for commitment fra medlemsstaterne. Min gruppe vil derfor stemme imod dette.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, hr. Papoutsis, for et par dage siden sagde De i pressen: «Vedvarende energikilder er så værdifulde, som sad man oven på en guldskat.« Dét giver jeg Dem ret i! Så meget desto mere forunderlig finder jeg så Deres grønbog derom, for den forekommer mig at være en vejledning: «Hvorledes øse vand op med en si«? Deres analyse i bogen er helt rigtig. Men det operative tiltag, som skulle være konsekvensen deraf, er ingenting, ukonkret, lidet ambitiøst, det rene ingenting! Bortset fra at vi ret beset allerede for år tilbage skulle have udarbejdet klare strategier og udviklingsprogrammer for vedvarende energikilder. Det vil vi i første omgang ikke tale mere om. I stedet kommer der hele tiden ligefrem rituelle fremmaninger af forpligtelserne fra Rio, Berlin etc. Mange ord, ingen handlinger! Det gælder naturligvis især for Rådet, hvis jeg lige må minde om det pinlige ved omfanget af bevillinger til programmerne JOULE, THERMIE, ALTENER etc. Kommissionen beklager ganske vist, det giver jeg Dem også ret i, at i forbindelse med PHARE og TACIS anvendes den mindste del af pengene til vedvarende energikilder og den største del til andre energiformer, ja de ligefrem øses ud. Det er en pengetilintetgørelsesmaskine, med hvilken vi så at sige lapper på reaktorerne i øst, som burde skrottes, uden at de bliver mere sikre.
Hvis vi ville opnå det, Kommissionen skriver i sin analyse, hvis vi omsider vil sikre vor troværdighed og de fremtidsorienterede markeder i verden - det drejer sig om fremtidsorienterede markeder, det burde være sød musik for dem, der altid kun tæller pengene - skulle en energipolitik se ud som følger: Ambitiøs og bindende forpligtelse, hvad angår andelen af vedvarende energikilder for hvert medlemsland for årene 2000 til 2010. Det skulle være så høje mål, at vi omsider opfylder vore drivhusgarantier, dvs. en drastisk reduktion af værdierne.
For det andet velforsynede EU-fonde til vedvarende energikilder og energibesparelser. Det er nemlig en vigtig søjle. Her kunne der opnås 35 %. Vi har brug for en omdirigering af de penge, som vi fortsat bruger til forskning i fossile energiformer og navnlig til fusion - 225 mio ecu. Tidligst i 2050 ville vi få noget ud af dem.
Vi skal sikre - og det er meget vigtigt - at det indre marked for energi ikke så at sige bliver en hindring for vedvarende energikilder, som det nu vil vise sig, og at al den EU-støtte koordineres, som sikrer, at der ikke mere bruges penge til foranstaltninger, som øger udslippet af drivhusgasser i stedet for at reducere det. Alle disse punkter er vigtige, og jeg kan kun håbe, at vi går fra grønbogens lyrik til fakta i hvidbogen. Så får De min fulde støtte!

Dupuis
Hr. formand, også jeg vil sige både ordføreren og kommissæren tak for grønbogen. I dag er jeg ikke enig med vor kollega Robles Piquer. Jeg finder at målet 15 % er for rimeligt og for beskedent, og at Den Europæiske Union bør sætte et langt mere ærgerrigt mål. Vi kender risiciene, vi har talt om disse under den foregående forhandling om de traditionelle former for energi og kerneenergien, og jeg finder følgelig, at tiden nu er inde til at sigte meget højere i forhold til ovennævnte mål og tale om 30/40 % inden år 2010. Dette er det første punkt.
Det andet punkt vedrører mekanismerne for tilskyndelse til brug af vedvarende energi. Jeg finder, at vi bør koncentrere os om en beskatning, der slår meget hårdt ned på meget forurenende former for energi i et forsøg på at skabe en ganske enkel mekanisme uden at bortødsle midler på en række bistandsprogrammer og koncentrere os om spørgsmålet om liberaliseringen af det interne energimarked.

Sandbæk
Hr. formand, grønbogen om vedvarende energi fortjener ros for sin meget detaljerede gennemgang af de fordele, der opnås ved at bruge vedvarende energi: et renere miljø, større beskæftigelse og en bedre økonomi. Jeg hæfter mig især ved, at EU nu endelig tager CO2 -problemet alvorligt og aktivt tager et medansvar for at forebygge de truende klimaforandringer.
Jeg vil imidlertid gerne slå fast, at der kun kan sikres den størst mulige anvendelse af vedvarende energikilder, såfremt medlemslandene fortsat får lov til at føre en selvstændig energipolitik, der tager udgangspunkt i egne forhold og betingelser. Med udgangspunkt i subsidiaritetsprincippet er det vigtigt, at samarbejdet over landegrænserne udelukkende tjener til at fjerne de hindringer, der eksisterer, så medlemslandene selv kan gennemføre en national energiplanlægning med høje energimål. En omstilling til øget brug af vedvarende energikilder kræver nemlig, at hele samfundet deltager i projektet. I Kommissionens udspil savner jeg en inddragelse af den almindelige befolkning som aktører. I Danmark har f.eks. private vindmøllesammenslutninger vundet stor udbredelse og haft stor betydning for den folkelige opbakning af og opmærksomhed mod vedvarende energi.
Grønbogens strategiafsnit er desværre ikke helt på højde med det fine analytiske afsnit, der indleder den. De anførte målsætninger er simpelthen ikke vidtrækkende nok. Målsætningen om 12 % vedvarende energi inden år 2010 er bedre end ingenting, men hvorfor ikke stræbe efter Europa-Parlamentets egen henstilling om 15 %? Ligeledes burde grønbogen også stille krav om en fælles målsætning inden for energieffektivitet. En bedre energiudnyttelsesgrad vil give de samme miljøforbedringer som øget brug af vedvarende energikilder og burde derfor fremtræde som et ligeså betydeligt element i EU's strategi for vedvarende energi.
Til slut vil jeg udtrykke min tilfredshed med de foreliggende ændringsforslag, som klart strammer Kommissionens forslag op.

Linkohr
Hr. formand, først vil jeg gerne gratulere fru Rothe med betænkningen. Det er en særdeles god og detaljeret betænkning, som bringer os fremad.
Jeg vil her for at redde æren for Den Europæiske Union, som jo med rette ofte er blevet kritiseret under denne debat, sige, at vi i de sidste år dog har kunnet finansiere en hel række projekter, fordi vi har forhøjet bevillingerne til vedvarende energikilder, og det skyldes især, at Europa-Parlamentet har gennemført det under budgetproceduren. Det bliver man nødt til at sige helt klart her. Det er ikke alt sammen så dårligt, som det af og til gøres til udefra. Hvis medlemsstaterne ville opfylde deres pligt til på lignende vis at stille midler til rådighed, ville vi være nået et godt stykke længere. Alligevel skal der komme yderligere initiativer for hele Europa, og det har fru Rothe gjort udmærket rede for i sin betænkning. Jeg håber, vi stemmer for den.
Jeg ønsker f.eks., at vore store programmer som middelhavsprogrammet eller støtten til Øst- og Centraleuropa, til det tidligere USSR, til Asien, Afrika og Latinamerika, at disse midler i højere grad anvendes til vedvarende energikilder. Det er lettere sagt end gjort. F.eks. er i regionalfonden en hel række bevillinger i størrelsesordenen mange mio ecu ikke blevet anvendt, fordi de komplementerende midler manglede, fordi de involverede medlemsstater ikke tilvejebragte hverken de offentlige eller de private midler.
Men for fremtiden forventer jeg en lempelse af adgangen og en forenkling af betalings- og afregningsbestemmelserne, som det for øvrigt nævnes i punkt 8 i fru Rothes betænkning. Det er desværre således, at mange små og mellemstore virksomheder eller institutter, som beskæftiger sig med vedvarende energikilder, kun har ringe økonomisk fordel af at deltage i EU-projekter. Det skyldes, at bare forberedelsen, udfyldningen af dokumenter og udarbejdelsen af projekter er så omkostningsintensiv, at deres økonomiske fortjeneste bagefter er meget lille. Det bliver man nødt til at ændre.
Til slut vil jeg gerne sige, at netop de vedvarende energikilder stadig rummer mange overraskelser, f.eks. i forbindelse med tyndtlagsteknologien og fotovoltteknikken, men der skal rimelig støtte til. Der findes allerede en viden, som skal udnyttes og, hvis jeg lige må nævne det til slut, måske også skal udnyttes i vore egne bygninger. Vi bygger et nyt parlament i Bruxelles og i Strasbourg. Hvor anvendes dér den teknologi, vi udvikler? Også her kan en del forbedres.

Mombaur
Hr. formand, mine damer og herrer, man tror det næppe: Parlamentet er stort set - for ikke at sige fuldstændig - enigt. En stor kompliment til fru Rothe for en fortræffelig betænkning. Støtte til vedvarende energikilder ved hjælp af detaljerede foranstaltninger er nødvendig for at udbrede europæiske teknologier i verden og - dét bør vi udtrykkelig fremhæve her - for at sanere klimaet.
Der findes i verden 2 mia mennesker, som kun får elektricitet via en decentral forsyning, og derfor er det så vigtigt, at vi griber ind her. Men - lad os ikke gøre os nogen illusioner - det er ikke os, men medlemsstaterne, der bestemmer her. Hvis de 15 medlemsstater ikke vil være med, bliver det ikke til noget. Jeg kan ikke lide, at man i Parlamentet hele tiden lader, som om Den Europæiske Union var kompetent, hvad angår anvendelsen af primærenergi. Det er den ikke! Det er den hverken her, eller hvad angår kernekraft!
Vi skal i øvrigt heller ikke bilde os ind, at der her er en ikke-omstridt energi på vej. I alle lande afholdes der stadig oftere protestaktioner mod vedvarende energikilder. Der protesteres mod udnyttelse af vandkraft og mod udnyttelse af vindkraft. Ingen skal for alvor bilde sig ind, at vi her får en energi, som nødvendigvis skal støttes og som vil blive udbredt i verden uden stridigheder - det bliver den ikke!
Handlingsplanen har vi allerede vedtaget, den aktuelle betænkning belyser det meget væsentligt og godt. Jeg er også af den opfattelse, at liberaliseringen af det indre marked gennem pligt til autorisation og præferencebestemmelser har bragt ting frem, som staterne bør gøre brug af. Hr. kommissær, jeg forventer i hvidbogen - det siger jeg meget klart - først og fremmest omsider et, hvad den økonomiske politik angår, klart formuleret svar på det spørgsmål, om igangsættelsesfinansiering med EU-midler i denne sag virkelig kan fremme en indførelse på markedet - ja eller nej.
Derom har jeg til dato endnu ikke læst et eneste fornuftigt dokument hverken fra Kommissionen eller fra en regering eller fra et videnskabeligt institut, og for mig er det simpelt hen ikke nok her at støtte 100 000 tagprogrammer. Jeg vil gerne have en nærmere analyse af, om det overhovedet er økonomisk fornuftigt at bruge penge her.
Betænkningen støttes af gruppen; på det sidste punkt er vi af en noget mere differentieret mening.

Hyland
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig andre medlemmer og komplimentere ordføreren, og jeg vil også gerne takke for det værdifulde arbejde, som er udført af fru Agnes Schierhuber, vor egen ordfører i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter.
Vi skal have en klar strategi til den 21. århundrede, som sigter mod i væsentlig grad at øge andelen af vedvarende energikilder i vor samlede energipolitik. Landbruget, som har været igennem en meget vanskelig periode, kan potentielt via biomasse yde et positivt bidrag til at rette op på manglen på vedvarende energi i Den Europæiske Union.
Til trods for de betydelige fordele ved at anvende vedvarende energikilder er forbruget fortsat under 6 % i Unionen. Dette skal ændres, og jeg håber, at vore medlemsstatsregeringer lytter seriøst til indholdet af denne forhandling.
Biomasse giver landmændene og landdistrikterne en reel mulighed for at skabe nye indtægtskilder gennem dyrkning af afgrøder såsom sukkerroer, korn, olieholdige frø, skove med kort omdriftstid og hamp. Biomasse har endvidere den fordel, at landmændene får mulighed for at dyrke braklagte landbrugsarealer.
På nuværende tidspunkt anvendes der i EU mindst 225 mio ECU på kerneforskning. Det er på høje tid virkelig at anvende midler på at støtte de vedvarende energikilder. Dette understreges af den vedvarende betænkelighed ved kernekraftværkernes sikkerhed, herunder Sellafield, som mange henviste til under den tidligere forhandling. Tiden er inde til, at der gennemføres et positivt program for vedvarende energi i stedet for at fortsætte debatten både i medlemsstatsregeringerne og her i Parlamentet.

Dybkjær
Hr. formand, jeg vil ligesom andre takke ordføreren, fru Rothe, for det fine arbejde, hun har præsteret, men samtidig give udtryk for en vis bekymring for den brede enighed, der hersker her i Parlamentet på dette område. Jeg er bange for, at det vil gå med vedvarende energi som med små og mellemstore virksomheder. Alle taler om dem, men ingen gør for alvor en indsats, når det virkelig gælder. Vi ender altid med systemer, der støtter det etablerede. I denne forbindelse vil det sige kul, atomkraft, gas osv. Tænk, hvis vi ville bruge samme kraft på vedvarende energikilder som på fusionsenergi. Tænk, hvis vi ville give udviklingen og forskning omkring vedvarende energikilder samme status som den, fusionsenergien har haft, en energiform, der ligger langt ude i fremtiden, medens solen og vinden, biomassen osv. findes lige omkring hjørnet eller ved siden af os.
Kommissionens grønbog er et udgangspunkt, men nu skal den følges op, og vi skal sikre, at de vedvarende energikilder ikke endnu en gang lider skibbrud i praksis. Vedvarende energi skal nu have samme status som gammeldags energi, evt. ved en eller anden form for traktatfæstelse.

Rothe
Hr. formand, jeg ved, at klokken nu er 12, og jeg skal ikke tale længe, for så mister jeg jo selv tid. Da vi skulle have været færdige om få minutter, anmoder jeg Dem meget, meget indtrængende om at overveje, om det er muligt, at vi afslutter denne forhandling nu i formiddag, det betyder endvidere, at der også kan stemmes i dag. Vi har bestræbt os meget på at være hurtige for også at blive færdige til samlingen i Rådet af energiministre. Jeg anmoder meget indtrængende derom!

Robles Piquer
Hr. formand, jeg vil sige det samme som fru Rothe.
Der er vist kun én taler tilbage på listen, og hvis vi kunne give ham ordet, kunne vi stemme nu og ikke udsætte afstemningen i det uendelige. Det tager kun meget kort tid.

Formanden
Jeg har forsøgt at afvikle vor forhandling så hurtigt som muligt. Desværre har vi ikke blot én taler, men endnu fire på listen, og følgelig må kommissærens svar gives efter en række ret komplicerede afstemninger. Jeg beklager, men vi må udsætte forhandlingen her; den vil blive genoptaget kl. 18.00.

Afstemning
Provan
Hr. formand, jeg komplimenterer Dem for at påbegynde afstemningen kl. 12.00. Der er nogle kolleger, som endnu ikke er her, og der er nogle, som stadig lytter til klokkerne, som ringer i korridoren. Jeg foreslår, at vi vænnes til, at afstemningerne påbegyndes hver dag kl. 12.00. Parlamentet vil kun få problemer, hvis vi som i går ikke påbegynder afstemningen før kl. 12.20. Der er så ingen, der respekterer klokken og procedurens start. Jeg foreslår, at De tager dette spørgsmål op i Præsidiet, og at vi gør det til en fast praksis, at vi altid påbegynder afstemningen kl. 12.00.

Crampton
Hr. formand, dette var en meget lang og forvirret betænkning med 178 ændringsforslag i udvalget. Den Socialistiske Gruppe har følt det nødvendigt at stille yderligere ændringsforslag. Som ordfører er jeg forpligtet til at støtte Fiskeriudvalgets beslutning, hvilket jeg gør. Men var jeg ikke ordfører, vil jeg gerne gøre det helt klart, at jeg ville stemme for alle Den Socialistiske Gruppes ændringsforslag, herunder ændringsforslagene af hr. Morris.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Formanden
Jeg vil gerne have Dem til at lytte til følgende meddelelse: Jeg har fra Gruppen De Grønne modtaget forskellige anmodninger om afstemning ved navneopråb om hvert enkelt ændringsforslag og hvert enkelt punkt i denne betænkning. Dette vil indebære mere end 100 afstemninger ved navneopråb, og afstemningen vil vare ca. 1 time. Efter samråd med formanden vil jeg derfor foreslå Dem under henvisning til forretningsordenens artikel 19, stk. 1, anden sætning, og artikel 115, stk. 5, at afstemningerne opdeles på følgende måde: 1: en enkelt afstemning ved navneopråb om alle dele af teksten, hvortil der ikke er stillet ændringsforslag. 2: afstemning ved navneopråb om punkt 24 i overensstemmelse med en anden anmodning fra Gruppen Europæisk Radikal Alliance. 3: en enkelt afstemning ved navneopråb om alle de dele af teksten, hvortil blot V-Gruppen har stillet ændringsforslag. 4: en afstemning ved navneopråb om hvert af de punkter, hvor der er stillet ikke-kompatible ændringsforslag. 5: en afstemning ved navneopråb om hver enkel af de andre dele af teksten, hvortil de politiske grupper har stillet ændringsforslag samt i forbindelse med den endelige afstemning.
Artikel 115 giver formanden mulighed for at høre Parlamentet. For at spare tid vil jeg give ordet til én taler for mit forslag og én taler imod. Jeg accepterer ingen bemærkninger til forretningsordenen, og vi går direkte videre til afstemningen.

Telkämper
Hr. formand, jeg finder Deres forslag uhyre fornuftigt. Det er opstået af den situation, at denne betænkning naturligvis er meget omstridt og ikke blev udarbejdet i fællesskab. I Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender stemte vi med 31 mod 30 om, hvorvidt vi overhovedet skulle stemme.
Nu foreligger der naturligvis ikke noget forslag til de enkelte blokke fra dette udvalg, og det har ført til den situation, at vi her i plenarsalen er konfronteret med denne procedure. De fremstillede det ganske vist en smule dramatisk. Vi havde også i går i fru Barthet-Mayers betænkning 100 ændringsforslag. Mit videregående forslag er nu, at forhandlingen endnu en gang finder sted i udvalget og at vi stemmer i juli. Det ville forkorte tiden. Derfor vil jeg under henvisning til forretningsordenens artikel 129 anmode om, at betænkningen henvises til fornyet udvalgsbehandling. Det ville spare os for arbejdet her og nu. Ellers kan jeg tilslutte mig Deres forslag.

Formanden
Det var meget klart. Jeg foreslår, at hvis forslaget om henvisning til fornyet udvalgsbehandling forkastes, går jeg ud fra, at Parlamentet har godkendt mit forslag med hensyn til afstemningen.

Corbett
Hr. formand, jeg tager ordet for at tale for Deres forslag om afstemning under ét. Dette var en ændring af forretningsordenen, som blev indført for nogle år siden for netop at tage højde for en situation som denne. Den tager højde for den situation, hvor en enkelt politisk gruppe eller en gruppe medlemmer bevidst udnytter forretningsordenen i et forsøg på i en vis forstand at obstruere eller eventuelt misbruge ordningen med at kunne anmode om afstemninger ved navneopråb.
Det er fuldstændig berettiget i dette tilfælde, at blokeringstaktikken undgås, ved at denne artikel anvendes. Det er en retfærdig afgørelse, den er truffet af formanden, og det er helt rigtigt af Dem at anvende den på den måde.
(Bifald)
Formanden
Det bedrøver mig altid at se Claudia Roth blive vred i Parlamentet, men det er navnlig tilfældet i dag, da det er hendes fødselsdag. Parlamentet kunne måske ønske fru Roth tillykke med fødselsdagen.

Spencer
Hr. formand, jeg vil blot gerne tale imod ethvert forslag om at henvise denne betænkning til fornyet udvalgsbehandling. Den blev behandlet i udvalget. Grupperne stillede 165 ændringsforslag. Mange af disse ændringsforslag var ens, og jeg anså det for at være en ubehagelig og unødvendig blokeringstaktik.
Jeg støtter fuldt ud det, den anden taler sagde til fordel for Deres forslag. Jeg foreslår, at vi accepterer Deres forslag, og jeg går ikke ind for, at betænkningen henvises til fornyet udvalgsbehandling.

Formanden
Jeg forstår, at foruden Claudia Roth har Nicole Pery og fru Schleicher, to af vore næstformænd, også fødselsdag i dag.

(Fornyet udvalgsbehandling forkastedes)
Under afstemningen:

Seppänen
Hr. formand, De sagde, at de politiske grupper ved, hvad der her stemmes om. Derudover mener jeg, at også medlemmerne bør vide, hvad der her stemmes om. Jeg ved ikke, hvad der stemmes om. Jeg har ikke under behandlingen af denne betænkning været klar over, hvad der er blevet stemt om, og De opremser også punkterne på en sådan måde, at det heller ikke bliver klarere af den grund. Jeg vil afholde mig fra alle afstemninger, hvor jeg ikke ved, hvad der stemmes om. Og dermed afholder jeg mig fra alle afstemninger i forbindelse med behandlingen af denne betænkning.

Formanden
Hr. Seppänen, jeg vil ikke spilde tid på dette. Jeg oplæste listen over de ændringsforslag, som vi stemmer om, og det er den måde, vi altid stemmer på i Parlamentet. Hvis De ønsker de nærmere enkeltheder og indholdet af ændringsforslagene, kan de gå til distributionen, få dokumenterne og læse dem.

(Forslaget til beslutning vedtoges)

Falconer
Hr. formand, til forretningsordenen. De ved, at jeg normalt er enig med Dem i Parlamentet, men det svar, som De gav på spørgsmålet fra taleren inden mig, var, at dette er den normale fremgangsmåde i forbindelse med vor afstemning. Jeg må oplyse Dem om, at dette ikke er den normale fremgangsmåde for vor afstemning. Der er muligvis noget, jeg ikke har forstået. Vi foretog en række afstemninger under ét, og derpå gik vi videre til visse punkter - punkt 36 - og derpå vendte vi igen tilbage til betragtning B under en af afstemningerne. Det er således ikke den normale fremgangsmåde i forbindelse med vor afstemning.
Normalt stemmer vi punkt for punkt, led for led. Det skete ikke ved denne lejlighed. De ønsker måske at tage Deres svar til den forudgående taler op til overvejelse.

Formanden
Hr. Falconer, da jeg selv er skotte, forsøger jeg altid at være enig med Dem, men der er klart noget, De ikke har fået fat i. Jeg gjorde meget klart rede for, at flere ændringsforslag ville blive sat under afstemning under ét, og jeg læste indholdet af hvert punkt op. Hvis der var nogen, der ønskede at sætte ændringsforslagene sammen inden for hvert punkt, for at se nærmere på dem, havde de ret til at gøre det. Men forretningsordenen giver helt klart mulighed for afstemning under ét, og vi følger forretningsordenen.

Telkämper
Hr. formand, der er stadig forskellige udlægninger af denne teksts retsgrundlag. Hører denne tekst ind under industripolitikken, eller hører den, som hr. Titley sagde i sit indlæg, ind under FUSP, dvs. den nye sikkerhedspolitik? Hører den ind under den, har vi - jeg anmodede om ordet inden den endelige afstemning - i Parlamentet inden regeringskonferencen i Amsterdam slet ikke kompetence til at træffe en sådan afgørelse, således som vi har gjort. Måske kunne De komme med en forklaring til belysning af denne misforståelse eller denne modsigelse?

Formanden
Parlamentet har øverste kompetence i alle de spørgsmål, der forelægges det, og Parlamentet afgør, hvilke punkter der sættes på dagsordenen, og hvordan der skal stemmes om disse punkter. Og det er det, vi har gjort.

Ojala
Hr. formand, De har sikkert handlet sådan, som Parlamentets forretningsorden giver Dem mulig for. Men jeg vil dog påpege, at der er tale om en særdeles væsentlig sag, en meget principiel og en særdeles vigtig sag. Jeg er i hvert fald så tilpas ny her, at det var helt umuligt for mig at følge med i, hvor langt man var nået. De påpegede dog, at der stemmes i blokke, men jeg vil i hvert fald i sådanne sager gerne se hver enkelt punkt for sig endnu en gang for at være sikker på, at jeg stemmer korrekt. Jeg stemmer ikke kun efter afstemningslisten. Det gav den lad mig kalde det farce for lidt siden desværre ikke mulighed for. Vi kunne bruge forretningsordenen på en anden måde, når der er tale om en principiel, stor og betydningsfuld sag, og jeg håber, at det vil ske i fremtiden.

Formanden
Jeg forstår, hvad De siger. Jeg forsøgte at fremskynde Parlamentets arbejde. Jeg er absolut sikker på, at jeg overholdt forretningsordnen. Hvis De læser artikel 115, stk. 5, vil De se, at formanden kan sætte flere ændringsforslag under afstemning under ét. Der er egentlig ikke nogen grund til at give meddelelse om dette, men tjenestegrenene har i løbet af ugen informeret grupperne om, at man agtede at foretage afstemninger under ét. Det var gruppernes opgave at underrette de enkelte medlemmer. Vi har gjort vort bedste for at holde Dem orienteret.

Pack
Hr. formand, det gør mig virkelig ondt, men vi har begået en stor fejl. Det er virkelig sandt. Vi har i samme åndedrag nævnt fire regioner i forskellige lande sammen med et anerkendt land. Vi kan ikke nævne Makedonien eller for den sags skyld FYROM i samme åndedrag som Kosovo eller Vojvodina. Jeg anmoder indtrængende kollegerne om ikke at begå den fejl. Vi bliver til grin. Det er en fejl, og hr. Cohn-Bendit var enig med mig. Desværre stemte vi først om ændringsforslaget fra PSE, selv om det andet var mere vidtgående. Det anmoder jeg Dem om endelig at overveje. Vi bliver virkelig til grin. Hvis det er det, vi vil, kan vi lade det stå. Men hr. Cohn-Bendit kunne være mig behjælpelig, og PSE egentlig også. Hr. Johannes Swoboda var enig med mig.

Formanden
Jeg har fået oplyst, at henvisningen til Makedonien jo under alle omstændigheder er slettet, hvorfor Deres bekymringer måske er unødvendige.

Pack
Hr. formand, det er desværre en misforståelse. Makedonien er blot blevet skiftet ud med FYROM. Men FYROM skulle slet ikke have været med i denne kontekst. Det anmoder jeg Dem om at overveje. Det er en meget stor og dum fejl.

Formanden
Parlamentet har desværre allerede stemt, og Parlamentet er altid bagklog, når det har stemt.

Cohn-Bendit
Hr. formand, jeg vil bare sige til fru Pack, at sådan noget sker ved afstemninger. Vi forkastede jo De Grønnes ændringsforslag, som i den tekst bliver til nonsens. Vi må også kunne leve med denne højfornemme foranstaltnings nonsens. Sådan er det nu engang.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, der er en oversættelsesfejl i nr. 22. Der står, at Euratom-traktaten annulleres. Men der skal stå: ændres. Naturligvis kan man ikke bare afskaffe Euratom-traktaten, vi har brug for den til safe guard og til atomaffald. Af den grund er der opstået forvirring i Parlamentet, og jeg tror, at De nu er enig med mig, i hvert fald de, som normalt er enige med mig. De derovre er for en gangs skyld temmelig rolige, dét kan jeg lide!
(Forslaget til beslutning forkastedes)

Soulier
Hr. formand, kære kolleger, jeg har alt for megen respekt for demokratiet til ikke at bøje mig for en beslutning truffet af forsamlingen. Jeg vil blot sige, at jeg som ordfører har fulgt en bestemt linje. Da forsamlingen derfor fandt det for godt at forvanske betænkningen, anbefalede jeg at stemme imod for ikke at sætte det over styr, som jeg tror på. Det forklarer, hvorfor jeg stemte, som jeg gjorde, og jeg vil takke forsamlingen, fordi den har lyttet til mig, idet betænkningen ikke er blevet vedtaget.
(Kraftigt bifald)

Seppänen
Hr. formand, efter min mening blev demokratiet i forbindelse med afstemningen om Titley-betænkningen tilsidesat. Derfor ønsker jeg, at det føres til protokols, at jeg er glad for, at dette ikke er et rigtigt parlament.

Falconer
Hr. formand, til forretningsordenen. I forlængelse af det, den tidligere taler sagde, tror jeg, at De vil være enig i, hr. formand, at den fremgangsmåde, vi fulgte i forbindelse med de sidste fem betænkninger efter Titley-betænkningen, er den måde, vi normalt stemmer på i Parlamentet.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin og Waidelich
Vi kunne ikke tilslutte os betænkningen ved afstemningen. Det skyldes vor principielle holdning og skal ikke opfattes som en misbilligelse af ordførerens arbejde. Vi mener, at Den Europæiske Union burde ophøre med at indgå denne form for kostbare fiskeriaftaler og gå over til først og fremmest at støtte udviklingslandenes eget fiskerierhverv. En sådan løsning ville i højere grad medvirke til at udvikle fiskeriets betydning for de globale levnedsmiddelforsyninger, til at styrke den økonomiske udvikling i de pågældende lande og til at undgå de farer, som fiskeriaftalen kan indebære. Desuden ville den være en indirekte støtte til en fortsættelse af fiskeriaktiviteterne i visse medlemsstater i en situation, hvor der er behov for væsentlige begrænsninger i hele det europæiske fiskeri. I lighed med ordføreren vil også vi gerne fremhæve det uheldige i, at Europa-Parlamentet først høres længe efter, at aftaler af denne type er trådt i kraft.
Betænkning af Crampton (A4-0149/97)
Souchet
Spørgsmålet om de internationale fiskeriaftaler, Den Europæiske Union har indgået, er et kontroversielt emne.
Der er dem, der går ind for en systematisk afvikling af disse aftaler på grund af omkostningerne, samtidig med at de undlader at rejse spørgsmålet om de økonomiske og sociale omkostninger, en sådan afvikling ville indebære for Fællesskabet. Crampton-betænkningen minder netop og med rette disse personer om, at det som følge af udvidelsen af fiskerizonerne til 200 sømil, der placerede 95 % af fiskebestandene under kyststaternes jurisdiktion, var tvingende nødvendigt for Fællesskabet at indgå aftaler med de pågældende lande for at sikre Fællesskabets højsøfiskerflåders overlevelse samt fastholde de europæiske fiskeres andel af den globale fangst og dermed bidrage til Fællesskabets fødevaresikkerhed. Og hvis Den Europæiske Union den dag i morgen opsagde disse aftaler, ville det tomrum, fællesskabsflåden efterlod, straks blive udfyldt af de konkurrerende flåder, herunder bl.a. de asiatiske. Rederierne i Fællesskabet er i øvrigt tilhængere af denne aftalepolitik, og de bidrager med 50 % til dens finansiering, en fordeling, der bør opretholdes.
Andre er af den opfattelse, at det europæiske fiskeri inden for rammerne af disse aftaler udkonkurrerer det lokale fiskeri. Det er ikke korrekt. Udviklingslandene råder over ressourcer, de ønsker at udnytte, men har ikke de nødvendige skibe og knowhow; det er således begge parter, der er interesseret i aftalerne.
I forbindelse med de forskellige aftaler bør der skelnes nøje mellem de aftaler, der kan spille en reel rolle i udviklingssammenhæng, idet de gør det muligt at øge selvforsyningen med fødevarer i kraft af støtten til det lokale fiskeri, og aftalerne med de parter, der er blevet konkurrenter for Fællesskabets fiskere, og hvor Kommissionen bør påse, at aftalerne ikke medfører konkurrenceforvridning, navnlig på prisområdet.
I den første gruppe bør vi udbrede andengenerationsaftalerne og prioritere aftalerne med de AVS-lande, der har rigelige ressourcer og af en god kvalitet, lande, der bør forblive Fællesskabets naturlige partnere, især de lande, der indvilliger i at anvende en væsentlig del af de midler, aftalerne indbringer, til udviklingen af de lokale fiskersamfund, f.eks. Senegal, som har besluttet at anvende 50 % af midlerne.
Det er ligeledes vigtigt at udvide antallet af aftaler vedrørende tunfiskeri, således at Fællesskabet får større adgang til bestandene af tun, som indgår i Fællesskabets fiskeristrategi, og for hvilken der ikke er nogen særlige problemer med rovdrift.
Da Crampton-betænkningen indeholder størsteparten af disse målsætninger, har vores gruppe stemt for betænkningen trods visse mangler og vanskeligheder som følge af bestræbelserne på at tilvejebringe en konsensus ud fra stærkt afvigende holdninger i Fiskeriudvalget.
Betænkning af Titley (A4-0076/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Det må være udgangspunktet for enhver debat om våbenhandel og våbenindustripolitik, at man skal begrænse våbeneksport og våbenproduktion og støtte nedrustning og våbenkontrol. Våben kan aldrig behandles på samme måde som andre varer og skal være underlagt strenge bestemmelser på internationalt, europæisk og nationalt plan.
Vi kan kun støtte betænkningen under forudsætning af, at forslagene fra Den Socialistiske Gruppe (nr. 27-35) og ændringsforslag nr. 1 går igennem.
Endvidere kan vi ikke tilslutte os punkt 41 og 43. Sverige er og forbliver en alliancefri stat. Derfor kan vi ikke gå med til disse formuleringer, som henviser til en fremtidig europæisk forsvarsidentitet.
Desuden er vi imod generelle formuleringer såsom den, hvorefter en omstrukturering af våbenindustrien vil give de europæiske skatteydere mere for pengene (punkt 24), og udtrykket »... andre globale sikkerhedsordninger« (punkt K).
Vi kan helt og fuldt tilslutte os ændringsforslag nr. 6.

Anttila, Lindqvist, Olsson, Ryynänen, Virrankoski og Väyrynen (ELDR), Eriksson, Ojala, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Holm, Lindholm og Schörling (V)
Der er ikke nogen grund til, at EU skal opbygge en fælles forsvarspolitik og et fælles forsvar. Det ville indebære, at EU fra at være en civil samarbejdsorganisation gik over til at være en forsvarsunion med fælles militære og forsvarspolitiske ambitioner.
Der er derfor heller ikke nogen grund til, at EU skal udvikle en fælles forsvarsindustri, sådan som betænkningen foreslår. At henvise til en eller anden form for »europæisk identitet«, når det gælder sikkerhed og forsvar, er ikke troværdigt, da medlemsstaterne har forskellige sikkerhedspolitiske udgangspunkter.
Alliancefrie lande som Sverige hverken vil eller kan underordne sig fælles unionsprojekter, som er gennemtvunget ved flertalsafgørelser, og som er præget af de store medlemslandes sikkerhedstænkning. At begrunde et sådant projekt med, at det giver en form for øget troværdighed i NATO, sådan som det gøres i betænkningen, er irrelevant set fra et alliancefrihedsperspektiv. Betænkningens forslag om at kombinere den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) med et fælles våbenmarked for at give FUSP en militær kapacitet er forkert og kan føre til, at hele fredssigtet med Europasamarbejdet havarerer.
Titley-betænkningen med dens forslags om et fælles våbenmarked er et led i en sådan politik. Vi afviser derfor forslaget og har stemt imod betænkningen.

Banotti
Våbenproduktion, som nu i vid udstrækning omfatter elektronik og nye teknologier, kan potentielt være en kilde til beskæftigelse.
Dette er navnlig tilfældet for små lande, som koncentrerer sig om at udvikle disse nye teknologier. Alle neutrale lande har fortsat en hær, og nogle af de neutrale lande hører også blandt de største våbenproducenter og - eksportører i verden.
Ansatte i den irske hær har for nylig gjort opmærksom på, at der er behov for at modernisere deres materiel. De skal jo have en tidssvarende uddannelse og moderne materiel, hvis de fortsat skal udføre deres fredsbevarende opgaver under de forskellige FN-mandater. Vi har i Irland med stolthed stillet soldater til rådighed for FN, og jeg ønsker at se dette videreført.
Jeg glæder mig over nyheden om, at våbenudgifterne er faldet. Jeg opfordrer endnu en gang til et totalt forbud mod produktion og salg af landminer og selvfølgelig alle former for kernevåben.

Lindholm
Det er med uro og bekymring, jeg konstaterer, at Titley-betænkningen ønsker at føje endnu en sten til opbygningen af EU som en europæisk militær stormagt. Den slår nemlig til lyd for et fælles europæisk våbenmarked med en effektiv, samordnet våbenindustri (som skal give FUSP en militær kapacitet). Dette er for mig fuldstændig uacceptabelt og kan umuligt kan bidrage til at fremme freden i Europa og verden. Tværtimod!

Souchet
Selv om man her og der i Titley-betænkningen finder nogle interessante forslag, såsom oprettelsen af en retslig ramme for dannelsen af europæiske våbenindustrivirksomheder - idet man dog bør sørge for, at disse ikke bliver en spændetrøje - åbner den samlede indfaldsvinkel i betænkningen og i Kommissionens meddelelse, som både er føderalistisk og ultraliberal, ingen egentlige fremtidsperspektiver, som er i overensstemmelse med EU-medlemsstaternes reelle interesser.
Betænkningen afspejler en strengt økonomisk indfaldsvinkel til spørgsmålet om våbenpolitik, som om der var tale om en formueværdi, hvis rentabilitet bør vurderes som alle andre. Selv om de enkelte medlemsstater naturligvis bør søge at tilvejebringe det mest fordelagtige cost/benefit-forhold, måler de i første række værdien af våbnene ud fra disses evne til at opfylde deres specifikke forsvarsbehov med henblik på at forsvare den nationale uafhængighed så effektivt som muligt. De europæiske stater kan derfor ikke fastlægge specifikationerne for deres våben ud fra andre staters ønsker, som kunne tænkes at være potentielle købere.
I liberalismens navn dyrker Titley-betænkningen i realiteten asymmetrien, som synes at blive Kommissionens officielle doktrin, ifølge hvilken europæerne uophørligt bør praktisere en renlivet og streng liberalisme, selv om det er til skade for deres egne interesser.
Det nævnes godt nok i betænkningen, at den amerikanske våbenindustri er genstand for alle mulige former for beskyttelse, som hindrer en reel konkurrence, men der anbefales på ingen måde en symmetrisk holdning fra Fællesskabets side, som tværtimod burde være åben over for »køb af militært udstyr, der er opmagasineret i tredjelande« og for »overførsel af militære teknologier«.
Alle er enige om nødvendigheden af at udvikle fælles våbenprogrammer for at forlænge seriefremstillingen og reducere omkostningerne i forbindelse med køb af nye våben. Men gennemførelsen af dette mål, som er speciel vanskelig, kan ikke ske gennem en integreret approach, således som det anbefales i Titley-betænkningen, men bør snarere ske ved metoden, som går under navnet »variabel geometri«, hvis man virkelig vil gøre fremskridt.
Våbenområdet er et område, hvor utallige europæiske projekter er strandet som følge af manglende specificitet, større overskridelser af budgetterne, blokerede bevillinger osv. Det ville virke fuldstændig kunstigt at ville indføre stive fællesskabsrammer inden for denne sektor, som hverken tager hensyn til de enkelte landes ønsker eller reelle behov, og som kunne få katastrofale følger.
Det er hverken gennem faste procedurer eller stive strukturer, man sikrer et effektivt samarbejde, men gennem en nøjagtig overensstemmelse, der opnås gradvis og pragmatisk hos bestemte partnere, mellem de enkelte landes behov og det materiel, der fremstilles i fællesskab, på et område hvor der ikke er plads for overbærende kompromiser eller omtrentlige specifikationer. Hvad angår det stærkt efterlyste og stærkt nødvendige europæiske våbenagentur, opstilles det ene projekt efter det andet hovedsagelig på grund af den medieeffekt, det har, uden at der er tid til at opnå konkrete resultater: knap er det fransk-tyske våbenagentur blevet oprettet i 1995, før man lancerer tanken om allerede i 1996 at udvide det til andre parter, og før man i 1997 foreslår at udvide det til alle parter.
Der burde være blevet lagt vægt på en intraeuropæisk effektivisering i stedet for at prioritere eksporten og samarbejdet med ikke-europæiske partnere. Endvidere vil en sådan effektivisering kun kunne gennemføres, hvis Kommissionen bringer sin konkurrencepolitik i overensstemmelse med den omstruktureringspolitik, den slår til lyd for. Men indtil videre har Kommissionen på våbenindustriområdet ladet et transatlantisk samarbejde få forrang for et europæiske samarbejde (nemlig det engelsk-franske) på aeronautik- og elektronikområdet. Imidlertid bør målet for en europæisk våbenindustri naturligvis være at samle de medlemsstater, der ønsker det, i et europæisk interessefællesskab med henblik på at tilpasse de europæiske midler så godt som muligt.
Da det beslutningsforslag, hr. Titley fremsatte, ikke lagde vægt på disse væsentlige punkter, har jeg ikke kunnet støtte det.

Van der Waal
En diskussion om det ønskelige i en europæisk forsvarsindustri konfronterer os med dobbeltheden i dette spørgsmål. På den ene side er der den begrænsede konkurrenceevne, fordi der mangler et europæisk enhedsmarked. På den anden side har spørgsmålet et stærkt politisk aspekt, idet det knyttes til bestræbelserne for en fælles europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik. Retten til at bestemme over militærindustrien og forsvaret rammer den nationale suverænitet i sin kerne, og medlemsstaterne vil da også tøve med at give den fra sig.
Da bestræbelserne for at tilvejebringe en europæisk forsvarsindustri både i Kommissionens meddelelse og i Titleybetænkningen placeres inden for rammerne af en europæisk sikkerhedspolitik, får de muligheder, det transatlantiske samarbejde med USA inden for NATO byder, desværre kun lidt opmærksomhed. Europa bør ikke satse på en selvstændig forsvarsindustri som pendant til USA. Det amerikanske marked domineres allerede af den amerikanske forsvarsindustri og byder på få muligheder for europæiske produkter. Desuden er Europa på det militære område meget afhængigt af USA. Det er derfor yderst vigtigt, at de tætte transatlantiske forbindelser via NATO opretholdes, også inden for forsvarsindustrien. Konceptet »Combined Joint Task Forces«, der blev vedtaget sidste år under Det Nordatlantiske Råd i Berlin, viser klart, at det er unødvendigt at etablere en helt egen militærindustri uden om NATO. Derfor har vi stemt mod betænkningen.
Ikke desto mindre deler vi Kommissionens og ordførerens opfattelse, at der er god grund til at fremme samarbejdet mellem europæiske forsvarsvirksomheder og til at styrke denne sektors konkurrenceevne. Derfor fortjener de foranstaltninger, Kommissionen har foreslået med henblik på at bekæmpe ukorrekt anvendelse af artikel 223, samt standardisering og støtte af forskning og teknologisk udvikling, vor tilslutning. I den sammenhæng burde forsvarsindustriens eget ansvar ved omstrukturering af produktionen nok være blevet fremhævet noget mere.
Endelig bør det påpeges, at en vidtgående liberalisering af forsvarsmarkedet vanskeligt lader sig gennemføre på grund af denne sektors specifikke karakter. Den europæiske forsvarsindustri domineres af et antal store stater. Derudover kan forsvarsprojekter grundet de specifikke krav, der er knyttet dertil, kun udliciteres til et begrænset antal udvalgte virksomheder. Et vist nationalpræg kan derfor ikke undgås, og derfor kan der indtil videre ikke være tale om at afskaffe artikel 223.
Betænkning af Cohn-Bendit (A4-0127/97)
Theonas
Udviklingen af det regionale samarbejde på Balkan og navnlig med landene i det tidligere Jugoslavien er et fremragende middel til at konsolidere freden og sikkerheden, den gensidige respekt, den harmoniske sameksistens, den kulturelle og økonomiske udvikling og samarbejdet mellem befolkningerne og landene i området.
På denne baggrund er det nødvendigt med en radikal ændring af Den Europæiske Unions overvejende negative holdning. De standpunkter, som Den Europæiske Union har indtaget indtil nu, har sammen med dens politikker bidraget afgørende til opløsningen af det tidligere Jugoslavien, til krigens udbrud og til opretholdelsen af den nuværende uregelmæssige situation, der skyldes beskyttelsen af fremmede tropper, ikke kun i Bosnien, men i hele Balkanområdet, enten i form af internationale styrker, som det er tilfældet i Albanien, eller i form af militære baser og andre faciliteter.
Den Europæiske Unions aftaler med landene i området bør i stedet for at støtte dannelsen af nye indflydelsessfærer og fremme interesser, der er fremmede for områdets befolkninger, bidrage til oprettelsen af et område med politisk stabilitet i Balkan, bidrage til de nuværende grænsers ukrænkelighed, til udvikling og velstand for områdets befolkninger, sikring af respekten for menneskerettighederne og minoriteternes rettigheder, fremme af flygtningenes tilbagevenden til deres hjemsted og genoprettelsen af et sundt samfund.
Den Europæiske Union bør gøre en aktiv indsats for genopbygningen af området ved at yde enhver form for politisk, økonomisk (handelsmæssig, teknisk og finansiel) og videnskabelig bistand. Den bør heller ikke glemme sit ansvar og sin rolle i den jugoslaviske tragedie, da den ansporede og accepterede løsrivelsestendenserne. Imidlertid mener vi, at Den Europæiske Unions strategi ikke alene bør omfatte de tidligere parter i krigen, men alle sydøsteuropæiske lande, heriblandt også Albanien og FYROM, på grund af deres problemers lighed med de jugoslaviske og på grund af den særlige rolle, bestræbelserne for at skabe et regionalt samarbejde spiller for stabiliteten i området. Vi er radikalt uenige med forslaget om forskelsbehandling, hvis eneste formål er at cementere en politik med opdeling, diskrimination, fremprovokering af konflikter og bevarelse af de farlige brændpunkter.
Alle aftaler bør ledsage enhver uddeling af finansiel, økonomisk eller anden støtte med krav om ligestilling af de enkelte stater og befolkninger og med respekt for gældende status quo og de enkelte landes særpræg og ikke være et redskab til kontrol af den politiske udvikling i disse lande, men lade Balkan-befolkningerne være frie til at foretage deres egne valg og bestemme deres egen fremtid. Ud fra denne betragtning finder vi betænkningens ansporinger til nye løsrivelser ikke blot uacceptable, men direkte farlige, f.eks. vedrørende Kosovo. Hvis et sådant valg træffes, kan det vise sig at være til skade ikke alene for landene i det tidligere Jugoslavien, men for freden i hele Balkan og i et større område.
Den Europæiske Unions bistand kan ikke være et alibi for pålæggelse af foranstaltninger, som berøver de lokale myndigheder deres valgmuligheder, og heller ikke for indførelsen af systemer med »rå« kapitalisme, ligesom den heller ikke bør bruges som påskud til at gennemtvinge en ny Marshall-plan, som vil skade områdets befolkninger. Heller ikke efterlevelsen af Den Europæiske Unions »instrukser« bør være et kriterium for en fremtidig forbedring af samarbejdsaftalerne.
EU's nødvendige medvirken ved genopbygningen af området kan heller ikke bruges som alibi for at fremme Den Europæiske Unions militære karakter eller for at omdanne den til et internationalt gendarmeri, som straffer dem, der ikke er lydige over for den nye verdensordens bud. For at afværge nye spændinger og en genopblussen af konflikten må de internationale konventioner og folkeretten overholdes og princippet om grænsernes ukrænkelighed og den nationale suverænitet og uafhængighed respekteres. Hvis man vælger den vej, der går i retning af en militarisering, som f.eks. »den europæiske fredsstyrke«, vil man møde permanent modstand hos befolkningerne og arbejdstagerne i hele området samt i de øvrige europæiske lande, for de er i stand til at gennemskue, hvad der skjuler sig bag disse vildledende navne.
Betænkning af Barón Crespo (A4-0133/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Sverige er en alliancefri stat og agter at forblive det. Heraf følger, at såvel udviklingen af et fælles europæisk forsvar inden for rammerne af EU som en organisatorisk tilnærmelse mellem EU og WEU er utænkelig.
At indføre en generel regel om, at der med kvalificeret flertal kan træffes afgørelse om at iværksætte fællesskabsforanstaltninger, uden samtidig at bevare det forbehold, at en medlemsstat kan nedlægge veto i spørgsmål, som berører dens vitale sikkerhedsinteresser, ville være i strid med svensk politik på dette område. Heller ikke passagen om, at fælles FUSP-aktioner skal finansieres over Fællesskabets budget, stemmer overens med, hvad Sverige kan tilslutte sig.
Vi kan derfor ikke stemme for denne betænkning.
Beslutning om bananer
Novo
Det var med en del modvilje, at vi stemte for det omhandlede beslutningsforslag. Vi valgte at stemme for, fordi det i det mindste foreslås, at Kommissionen og Rådet appellerer beslutningen fra WTO's »tvistbilæggelsesorgan«, som »fordømmer« den eksisterende og i sig selv skrøbelige fælles handelsordning for bananer. En vedtagelse af beslutningsforslaget vil ligeledes lægge hindringer i vejen for den strategi, der føres i visse lande - navnlig i Tyskland - til støtte for de store europæiske importvirksomheders lobbier, og som ønsker, at Kommissionen og Rådet ufortøvet accepterer »voldgiftskendelsen«.
Der mangler imidlertid en hel del ting i det vedtagne forslag. F.eks. burde det nævnes, at WTO i en anden tvistbilæggelsessag pålægger EU at tillade indførsel af amerikansk hormonholdigt kød på trods af hele kogalskabshistorien og de negative udtalelser fra europæiske komiteer for levnedsmiddelsikkerhed. Endvidere burde det anføres i forslaget, at Kommissionen har taget den klage tilbage, den havde indgivet til WTO over USA's klare krænkelse af de handelsretlige bestemmelser og folkeretten med Helms-Burton-loven om styrkelse af embargoen mod Cuba, og som allerede har bevirket, at en spansk virksomhedsleder er blevet tilbageholdt, fordi han havde begået den »forbrydelse« at etablere handelsforbindelser med Cuba. Endvidere burde det nævnes, at bananpanelets beslutning begunstiger amerikanske transnationale virksomheder i banandollarområdet og er til stor skade for europæiske producenter, navnlig på Madeira.
Alle disse problemer burde gøres til genstand for en samlet analyse, da det ikke alene drejer sig om bananer. Problemet drejer sig derimod om WTO, som i stigende grad udvikler sig til at blive talerør for amerikanske interesser, og det drejer sig om Kommissionen, som i stigende grad giver efter for amerikanerne og sælger ud af de europæiske interesser. Endelig drejer det sig om at sætte en stopper for den retoriske understregning af nødvendigheden af at fastsætte regler for den stadig mere globaliserede samhandel, medens der samtidig lægges hindringer i vejen for en uddybning af samhandelen. Her har regeringerne et afgørende ord at skulle have sagt, navnlig den portugisiske, selv om de seneste eksempler på tekstilområdet og visse handelsaftaler (med Marokko og andre lande) ikke ligefrem synes at tyde på, at man omsider er ved at udskifte retorikken med handling!
Beslutning om Zaire
Hory
Atter en gang er en europa-parlamentsbeslutning ude af trit med den virkelighed, den ønsker at påvirke. Atter en gang reagerer vi for sent i forhold til en politisk og militær udvikling, som vi hverken har været i stand til at forudse, forebygge eller forstå.
På et tidspunkt, hvor AFDL-tropperne bereder sig på at marchere ind i Kinshasa tiljublet af en befolkning, som befries for diktaturet, fremturer vi i kravet om indsættelse af en overgangsregering, som skulle blive præsident Mobutus sidste manøvre. På et tidspunkt, hvor tredive års vold, henrettelser, udplyndring og korruption fejes til side af en anden form for vold - som godt nok er ekstrem, men som desværre er nødvendiggjort af den eksisterende - skulle vores vigtigste opgave da være at fordømme den nye vold, når vi aldrig har kritiseret den tidligere? På et tidspunkt, hvor den eventuelle politiske og militære stabilisering i Zaire endelig burde gøre det muligt at komme de rwandiske flygtninge og den zairiske civilbefolkning i den østlige del af landet til hjælp, skulle Den Europæiske Unions vigtigste opgave da være at sætte Laurent Désiré Kabila på anklagebænken, selv om vi udmærket kender navnene på de ansvarlige for flygtningenes lidelser: Habyarimana, som var ansvarlig for det rwandiske diktatur indtil 1994, FAR og Interamwé, som gjorde flygtningelejrene til gidsler, og den franske regering (som stod for gennemførelsen) og den zairiske regering (som stod for baserne i baglandet), der sammen iværksatte den famøse operation, som gik under betegnelsen »Turquoise«. Disse er de egentlige ansvarlige for flygtningenes lidelser i de sidste to og et halvt år.
Igennem to år har de nye myndigheder i Kigali - uden at blive hørt - jævnlig gentaget, at flygtningelejrene i det østlige Zaire udgjorde en trussel imod Rwandas sikkerhed og en tidsindstillet bombe under hele Centralafrika. Ingen har villet lytte til disse advarsler, der bunder i sund fornuft og i en realistisk holdning. Vi kender følgerne.
I dag er resultatet af Den Europæiske Unions politik helt klart. Fordi den har betroet det fælles diplomati til to medlemsstater - Frankrig og Belgien - er Unionen blevet inddraget i en blind støtte til Mobutu, der er blevet fremstillet som værende en garanti for Zaires stabilitet og territoriale integritet. Over for den realitetsbetonede amerikanske udenrigspolitik er Europa i færd med helt at miste sin indflydelse i et enormt område, der strækker sig fra Sydsudan til Atlanterhavet. Tilfældet Zaire afslører med ét den totale fiasko for det europæiske diplomati, der i skærende misforhold har været fraværende under denne krise og løsningsforsøgene. Endvidere har den europæiske udviklingspolitik vist sig ude af stand til at betinge sig et mindstemål af demokrati, der kunne have påvirket diktaturerne i området; i dag agter Unionen at kræve absolut demokrati af en ny zairisk magthaver, der står som sejrherre efter en borgerkrig, og som bør rejse et land på fode, der er ødelagt efter mange års diktatur.
Denne ulykkelige sag giver anledning til dybtgående ændringer i europæisk diplomati og udviklingspolitik. Jeg håber, at krisen i området ved de store søer i det mindste har bidraget til denne erkendelse.
Betænkning af Soulier (A4-0131/97)
Caudron
Det er første gang, at Kommissionen forelægger dette vejledende kerneenergiprogram for Europa-Parlamentet, og vi kan kun glæde os over dette.
Det er ikke meningen, vi her skal veje for eller imod kerneenergi, idet dette tilkommer de enkelte stater. Vi skal således ikke tage stilling til, om mængden af den energi, der produceres af kernekraftværkerne, bør stige eller falde. Vores opgave er at tage stilling til anlæggenes aldring og de følger, der er forbundet hermed rent sikkerhedsmæssigt.
Ordføreren gør rigtigt i at tage udgangspunkt i styringen af kerneindustrien. I dag er det det nukleare affald og anlæggenes aldring, der rejser de største problemer. Dette kræver iværksættelsen af et højere sikkerhedsniveau for kernekraftværkernes drift og især en aftale om håndteringen af det nukleare affald og om bekæmpelsen af den ubetænksomme transport af nukleart affald i Unionen.
Dette sikkerhedskrav kan ikke begrænse sig til Unionen alene, idet den radioaktive risiko adlyder princippet om »fri bevægelighed«, hvorfor der bør gøres en større indsats over for de central- og østeuropæiske lande.
Endelig, og eftersom emnet uundgåeligt giver anledning til en diskussion for eller imod kernekraft, vil jeg meddele min støtte til de fælles principper, der er opstillet for kernekraft: at beslutningen om at anvende kerneenergi er et nationalt anliggende; at hele Unionen bør respektere denne beslutning; at der skal tilvejebringes et højt sikkerhedsniveau, og at ejerne af kernekraftværkerne over for befolkningen skal dele ansvaret med medlemsstaterne for sikkerheden i forbindelse med kerneenergi.
Andre betænkninger vil gøre det muligt at tage stilling til hensigtsmæssigheden af de forskellige energikilder i Europa. Man burde her acceptere, at kernekraftværkerne tegner sig for 30 % af energiproduktionen i Europa og følgelig træffe alle nødvendige foranstaltninger til sikring af den europæiske befolknings fremtid og sikkerhed.

Fayot
Jeg vil forklare, hvorfor jeg som luxembourger vil stemme imod Soulierbetænkningen.
Jeg kommer fra et land, der i 1970'erne traf en beslutning, nemlig ikke at bygge et kernekraftværk ved Moselfloden. De luxembourgske socialdemokrater, der dengang var ved magten, havde en stor andel i dette valg. Nogle år senere byggede vores store nabo, Frankrig, hvis holdning til kerneenergi er velkendt, et kæmpeværk i Cattenom tæt på den luxembourgske og tyske grænse uden at spørge nogen til råds.
Der har skullet gå årtier, og der har skullet statsbesøg og utallige diplomatiske henvendelser til, inden den franske kernekraftindustri gik med til at udlevere en række blot nogenlunde troværdige oplysninger om emissionerne fra værket og installere et varslingssystem. I dag nævner et andet land med kernekraftværker, Belgien, muligheden for, at det oplagrer sit nukleare affald i de belgiske Ardenner seks kilometer fra den luxembourgske grænse i et natur- og turistområde.
Og i mellemtiden - jernbaneulykken i Apach, i Lothringen, et stenkast fra den luxembourgske grænse, har vist det - kører der togkonvojer rundt i Europa med nukleart affald, der skal transporteres til oparbejdningsanlæg, uden at der er nogen, der er klar over det, og uden at vi ved, hvilke sikkerhedsforanstaltninger, der er truffet, og under hvilke nærmere omstændigheder transporten foregår. En hel befolkning kunne blive ramt på én nat. Jeg er derfor en arg modstander af kernekraft, når den praktiseres på denne måde.
Men jeg er enig med min gruppe med hensyn til nødvendigheden af at gøre alt for at tilvejebringe et maksimum af sikkerhed over for faren i forbindelse med kerneenergien og følgelig at gennemføre en dybtgående tilpasning af Euratom-traktaten, der er et rudiment fra en tid med en næsegrus beundring for kernekraft, for at garantere sikkerheden og kontrollere alle aspekter af kerneindustrien.

Holm
Jeg finder denne betænkning mangelfuld ud fra flere forskellige synsvinkler. Kommissionens meddelelse er også mangelfuld; der mangler frem for alt en grundig sikkerhedsanalyse. Det er underligt, da det er et af Euratom-traktatens formål at behandle sikkerhedsaspekterne.
De fleste EU-lande har enten ikke kernekraft eller er ved at afvikle den. På den baggrund er det mærkeligt, at Europa-Kommissionen fortsat prøver at få indført mere kernekraft i EU og i verden omkring os.
Jeg mener tværtimod, at Euratom bør afvikles. Euratom har fremmet kernekraften tilstrækkeligt og i sin levetid indbragt den enorme summer i støtte. I stedet bør Euratom-traktaten ændres til en traktat om afvikling af kernekraften og fremme af vedvarende energikilder.
Den Grønne Gruppe har fremsat en lang række ændringsforslag. Jeg støtter samtlige og håber, at de bliver vedtaget i plenum.
Afslutningsvis vil jeg gerne citere, hvad Miljøudvalget har skrevet i sin udtalelse; det sammenfatter spørgsmålet på udmærket vis: «Samlet må det siges: Kommissionen har et problem: den vil så gerne fremme kerneenergien. Der er bare ingen udsigt til, at det lykkes. Befolkningerne har meldt fra«.

Lindqvist
Betænkningen går ind for at fremme anvendelsen af kernekraft og at samordne forskning, udvikling og sikkerhed mellem EU-landene. Centerpartiet mener, at kernekraften skal afvikles, og har i 25 år fremført dette krav i Sverige. Her afholdt man i 1980 en folkeafstemning om kernekraften og besluttede i forlængelse heraf, at den skulle udfases af energisystemet. I foråret 1997 er den svenske regering, Centerpartiet m.fl. blevet enige om, at afviklingen af kernekraften skal begynde med, at en reaktor i Barsebäck tages ud af drift inden valget i 1998.
Kernekraft er ikke nogen bæredygtig energikilde. Den er heller ikke billig, sådan som det antydes i betænkningen. Der står intet i denne om udgifterne til sikkerhed, afvikling og opbevaring af affaldet. Kernekraft er en forældet teknologi, som bør erstattes af bioenergi og andre vedvarende energikilder. Der er ikke nogen grund til, at EU specielt skal støtte denne energikilde. Euratom-traktaten bør derfor afvikles og erstattes med en traktat om vedvarende og bæredygtige energikilder.
Der er positive forslag i betænkningen om en bedre kernekraftsikkerhed. Det er naturligvis udmærket, men kan aldrig retfærdiggøre kernekraften som energikilde. Jeg har derfor stemt imod betænkningen.

Tannert
Da fremstilling af energi ved hjælp af kernespaltning og deponering af det radioaktive affald efter min mening er forbundet med principielle og uforholdsmæssige risici og da fortsat støtte til kernekraft af Det Europæiske Atomfællesskabs midler fører til en yderligere forvridning, for så vidt angår forskning vedrørende og markedsføring af såkaldt vedvarende energikilder, har jeg på følgende punkter stemt anderledes end flertallet i min gruppe: Ændringsforslag 4, 7, 11, 16, 17, 21, 22 og 24 til ovennævnte betænkning.

Verwaerde
Jeg ønsker på den ene side at lykønske hr. André Soulier med betænkningen om kerneindustrien i Den Europæiske Union.
På den anden side er der grund til at glæde sig over, at Kommissionen har ønsket at indhente udtalelse fra Europa-Parlamentet om dette fjerde vejledende program for kerneindustrien i Unionen, der ligger i forlængelse af programmerne for 1966, 1972 og 1984, i medfør af Euratom-traktatens artikel 40.
Ifølge traktaten er Kommissionen nemlig kun forpligtet til at indhente udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg. Og jeg ønsker at understrege, at forelæggelsen af Kommissionens forslag er et glædeligt initiativ.
Jeg kan fuldt ud tilslutte mig Soulier-betænkningen, som er afbalanceret, pragmatisk og realistisk. Den tilgodeser hele kerneindustrien og kommer ind på de problemer, der er knyttet til de enkelte stadier af brændelskredsløbet, lige fra udvindingen til slutdeponeringen eller bortskaffelsen.
Endvidere forekommer den politiske impuls, der ligger i beslutningen, mig særdeles vigtig. Ved endelig at opfordre Rådet til at tage stilling til de principper, der ligger til grund for dette fjerde program, tilskynder Europa-Parlamentet Rådet til at drøfte alle de problemer, der er forbundet med den europæiske kerneindustri.
(Mødet udsat kl. 13.30 og genoptaget kl. 15.00)

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Første punkt er forhandling under ét om følgende otte forslag til beslutning:
B4-0393/97 af De Clercq m.fl. for ELDR-Gruppen om Helms-Burton-loven; -B4-0398/97 af Medina Ortega og Hindley for PSE-Gruppen om udsættelse af WTO-tvistbilæggelsesproceduren for Helms Burton- og D'Amato Kennedy-loven; -B4-0399/97 af Azzolini m.fl. for UPE-Gruppen om Helms-Burton-loven; -B4-0401/97 af Dell'Alba og Leperre-Verrier for ARE-Gruppen om Helms-Burton-loven (Cuba) og aftalen mellem EU og USA; -B4-0406/97 af Castellina m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om ordningen i forbindelse med Helms-Burton-loven; -B4-0410/97 af Carnero González m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om en forretningsmand, som er tilbageholdt i USA; -B4-0429/97 af Kreissl-Dörfler m.fl. for V-Gruppen om ordningen i forbindelse med Helms Burton-loven; -B4-0432/97 af Kittelmann m.fl. for PPE-Gruppen om udsættelse af WTO-tvistbilæggelsesproceduren for Helms Burton- og D'Amato Kennedy-loven.
Medina Ortega
Hr. formand, i ugens løb har spørgsmålet om Helms-Burton-loven været på dagsordenen i forskellige sammenhænge, bl.a. i form af spørgsmål til Rådet og Kommissionen. En stor del af debatten er således allerede afviklet, og såvel Rådet som Kommissionen må nu være fuldt orienterede om Parlamentets holdning til sagen.
I dag sammenfattes spørgsmålet imidlertid i et fælles beslutningsforslag, som har tilslutning fra alle de politiske grupper, og uden at komme ind på det rimelige eller urimelige i de foranstaltninger, der er iværksat mod Republikken Cuba, mener jeg, at vi nu skal koncentrere os om Kommissionens indstilling med hensyn til udøvelsen af dens forhandlingskompetence. Vi står således nu i en paradoksal situation, for så vidt som den nordamerikanske administration med rygdækning i Kongressen kan afvise at anerkende WTO's kompetence i en handelssag, som Helms-Burton-loven jo rent faktisk er. Men på den anden side kan vi aldrig over for den nordamerikanske administration argumentere med en lignende kompetence for Europa-Parlamentet.
Hvis EU opførte sig intelligent, hvis Rådet og Kommissionen var intelligente, ville de kunne indse, at det i forbindelse med internationale forhandlinger ville være hensigtsmæssigt, at Kommissionen i bestemte spørgsmål kunne henvise til, at Europa-Parlamentet har det sidste ord i sagen.
Vi mener, at Kommissionens aktiviteter på dette område udgør en del af Kommissionens udøvende beføjelser inden for den fælles handelspolitik, og at de må være underlagt EU-beslutningsprocessen i overensstemmelse med de respektive bestemmelser i traktatens artikel 113, 228, stk. 3, 1. og 2. afsnit, og artikel 235.
Hvad de politiske grupper anmoder om, er, at Kommissionen genoptager sin klage i WTO-regi mod den nordamerikanske ekstraterritoriale politik og virkningerne heraf for europæiske statsborgere med henblik på at hindre, at f.eks. Helms-Burton- og D'Amato-Kennedy-loven kan blokere for fællesskabsbeslutninger.
Medmindre Parlamentet modtager et tilfredsstillende svar med en detaljeret redegørelse for årsagerne til, at Kommissionen har besluttet at trække klagen tilbage, vil Parlamentet ikke kunne acceptere systemets måde at fungere på.
Alt i alt mener jeg, at Kommissionen med sin fremgangsmåde i sagen om Helms-Burton-loven har svækket sig selv og sin internationale forhandlingsposition ved at have givet afkald på fællesskabsrettighederne uden at have hørt Fællesskabets parlamentariske institution. I nogle tilfælde kan kortsigtede løsninger og forsøg på f.eks. at opnå et politisk kompromis, uden at der er opnået enighed om det bagvedliggende juridiske problem, svække Kommissionens stilling.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, hr. kommissær, den 14. april måtte Parlamentet via Agence Europe erfare, at Unionens aktion mod USA og Helms-Burton-loven i form af et WTO-panel var blevet udsat på grund af en aftale om, at USA skulle forsøge at ændre de uacceptable ekstraterritoriale bestemmelser i denne lov.
Hr. formand, naturligvis glæder min gruppe sig over, at USA og Europa har indgået et forlig, som kan føre til en ændring af Helms-Burton-loven. Dette memorandum of understanding har dog ingen officiel juridisk status overhovedet, hvilket er ret forståeligt, idet USA's regering jo ikke uden videre kan ændre en lov uden at høre Kongressen.
Jeg ønsker da også over for kommissæren at understrege, at også Europa-Parlamentet skal høres i denne sag, hvilket ikke er sket.
Endvidere ønsker vi at advare mod en situation, hvor der opstår alskens bilaterale aftaler inden for multilaterale samhandelssystemer. Vi havde foretrukket at afvente WTO's udtalelse.

Dell'Alba
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil kort understrege to spørgsmål i denne sag. Det første er utvivlsomt, at USA har anerkendt muligheden af eller risikoen for ved Verdenshandelsorganisationens panel at tabe den sag, der er iværksat af Den Europæiske Union. Dette synes mig alt i alt positivt og at vise, at også Den Europæiske Union til tider kan oplade sin røst. Vi får se, hvorledes fortsættelsen på sagen bliver.
Jeg vil imidlertid som det andet punkt, der har nær forbindelse med denne sag, understrege, at den er drevet for langt ud og viser det virkelige problem inden for menneskerettighedspolitikken, som ikke må undervurderes ved at »kaste barnet ud med badevandet«, fordi jeg mener, at dette at erkende, i hvor høj grad vor samarbejdspolitik er betinget af menneskerettighederne, er et problem, som bl.a. takket være Helms-Burton-loven er opstået også her i huset.

Castellina
Hr. formand, vedrørende spørgsmålene om metoden har hr. Medina og fru Plooij talt. Jeg vil nu omtale spørgsmålene om indholdet. Der er først og fremmest det uholdbare i de garantier, der tilbydes af USA vedrørende suspensionen af virkningerne af dets lovgivning for de europæiske erhvervsdrivende. Vi har netop for nogle dage fået denne mangel på holdbarhed helt åbenlyst bekræftet gennem Internet, og det er i sandhed besynderligt, at hverken Kommissionens eller Rådets repræsentant har underrettet Parlamentet herom. Jeg henviser her til ændringsforslag nr. 1486 til loven om den såkaldte »frihed«, der er blevet vedtaget af Den Amerikanske Kongres' udenrigsudvalg den 6. her i denne måned under opfølgningen af den aftale, der er indgået mellem Clintons og sir Leon Brittans repræsentanter.
I forslaget til ændring af kapitel IV i loven, der handler om godkendelser, forpligter udenrigsministeren sig i de næste 30 dage at udarbejde en detaljeret liste over alle de selskaber og enkeltpersoner, der ikke længere vil blive ramt af sanktioner, samt de grunde, som i de enkelte tilfælde vil føre til indrømmelse af denne fritagelse.
Som De kan se er vi ved at oprette sortlister, et yderst alvorligt forhold, der sætter de påståede fordele ved aftalen i en alarmerende sammenhæng, for så vidt som det eneste formål med disse lister vil være, at man kan udøve direkte pression mod de berørte parter med henblik på at få dem til at opgive forbindelsen med Havanna eller i modsat blive boycottet på det store amerikanske marked.
Men spørgsmålet er endnu alvorligere fra et principielt synspunkt. Som det i øvrigt er fastslået i Rådets og dets repræsentants erklæringer her i salen, finder Den Europæiske Union den ekstraterritoriale lovgivning uacceptabel fra et retligt og principielt synspunkt. Den samme fordømmelse er blevet udtalt af Parlamentet. Men der er ikke spor af disse europæiske holdninger i aftalen og ej heller omtales på nogen måde en af de alvorligste krænkelser, der er sket i denne forbindelse, nemlig tilbageholdelsen i USA i halvanden måned af en spansk statsborger, som påstås idømt straf af 100 års fængsel, fordi han har gjort sig skyldig i handel med Cuba. Dette bør De erindre, hr. Dell'Alba, når De taler om menneskerettigheder. Og dette på grundlag af en ældre lov end Helms-Burton-loven, nemlig loven om handel med fjendtlige magter.
Men hvilken betydning har suspensionen af anvendelsen af de ekstraterritoriale virkninger af Helms-Burton-loven over for europæerne i denne sammenhæng? Jeg finder, at der er tale om en alvorlig politisk betydning, fordi europæerne ikke længere vil blive ramt, hvorimod dette vil være tilfældet for alle andre, f.eks. canadiere og mexicanere, men også de skrøbeligste stater i Mellem- og Sydamerika, og alt dette fordi vi under brug af vores magt en smule skamfuldt har bragt os selv i sikkerhed, men overladt de andre, der står svagere, til de amerikanske repressalier.
Den procedure, der er indledt i Verdenshandelsorganisationen havde netop til formål at sætte spørgsmålstegn ved principperne. Nu har vi gennemført dette værk, og altså givet afkald på at få fastslået disse principper, og jeg finder nu, at vurderingen af de europæiske interesser ikke må være så snæversynet, at vi ikke forstår, at det er mere værd at redde vores politiske troværdighed end at redde skindet i en hvilken som helst sag!

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, det, Sir Leon Brittan sagde i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Helms-Burton-kompromiset, er da et stift stykke! Efter at han år ud og år ind har prist WTO som hersker over lov og orden, som et rules based system , mener han nu pludselig, at man ikke behøver at tage det så nøje med reglerne. Love skal da være den svages våben mod de mægtiges ubillige krav! WTO var jo nødvendig, fordi - det blev indskærpet os gang på gang - USA og f.eks. Swaziland skulle være underkastet de samme regler. Det er nu sne fra i fjor.
EU har afbrudt proceduren ved WTO, fordi det var bange for at vinde. For USA truede allerede før etableringen af WTO med at trække sig tilbage igen, hvis der tre gange blev truffet en afgørelse, der var i modstrid med USA's interesser. Ja, men hvor er vi henne?
Sir Leon Brittan sammenlignede i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder WTOforhandlingerne med et pokerspil. Ja! Der er bare det ved det, at amerikanerne er de bedste pokerspillere. De holder bank, er gode til at bluffe og Sir Leon Brittan trak sig ud med en royal flush i hånden.
Vi fra Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet har altid talt imod denne WTO-pokerrunde. Vi går ind for fair play i verdenshandelen, for fair chancer, ikke for den stærkestes ret, den, der kan satse flest penge!
Her skulle Europa have vist, at spillereglerne gælder for alle, store som små. Men på denne måde blev resten af troværdigheden sat over styr. Vi er for en reform af WTO. Vi er fra starten gået ind for andre regler som mere gennemskuelighed, demokratisk kontrol og socialt og økologisk ansvar. Og hvad angår Kinas optagelse i WTO, hedder det jo altid og siges det igen og igen, at vi skal vise kineserne, at man bliver nødt til at rette sig efter reglerne, hvis man vil være med. Jamen tror De da for alvor, at kineserne ikke kan læse aviser, eller hvordan ser det da ud?

Kittelmann
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil i dette spørgsmål gå knap så drastisk til værks og i min kritik lægge hovedvægten på et teknisk spørgsmål, nemlig Parlamentets skuffelse over ikke at blive hørt i et væsentligt spørgsmål. Jeg ved ikke, hvorledes vi ville have forholdt os, hvis Sir Leon Brittan havde hørt os først og forklaret os situationen, om vi måske også ville have stemt for. Det lader sig ikke mere udrede.
Men man kan i et spørgsmål som Helms-Burton, hvor Europa-Parlamentet trak retningslinjerne op, da Rådet og Kommissionen endnu forholdt sig tøvende til, hvor hårdt man ville fare frem, ikke først omfavne Parlamentet og arbejde tæt samme med det i dette spørgsmål og dernæst træffe en afgørelse, som vi får at vide gennem avisen, og så bagefter sige, at man ikke kunne handle anderledes! Det er et principielt spørgsmål, og jeg anmoder indtrængende Kommissionen om ikke oftere at behandle Parlamentet på den måde. Det korresponderende Udvalg om Eksterne Økonomiske Forbindelser, som har været med til hele arbejdet, fik heller ikke noget at vide derom. Vi har, Sir Leon Brittan, redegjort detaljeret derfor i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, men så sent som i forgårs. Inden da havde vi ikke nogen mulighed derfor.
Det drejer sig i hovedtrækkene om følgende: Kongressen har vedtaget en lovgivning, der er i strid med folkeretten. Vi har alle i fællesskab konstateret, at det skal tages op i WTO, for det går ikke. Kongressen har gjort nar ad Europa. De enkelte medlemmer siger: de svæklinge ovre i Europa! Vi gør, hvad vi vil, og når vi slår fast, hvad der er rigtigt, bliver man bare nødt til at gøre, hvad vi vil. I denne situation er der behov for en bestemt optræden, så at kongressen, der nu er i gang, da Clinton forsøger at omsætte resultatet, ikke får det indtryk, at den i sidste instans er vinder, for de væsentlige dele af den lov, som vi mener er i strid med folkeretten, vil fortsat være gyldige.
Derfor min anmodning til Kommissionen: Vi vil fortsat tillidsfuldt samarbejde med Dem. Men sørg som hovedregel for, at denne tillid også er begrundet og søg ikke sager ud efter mottoet, her vil jeg høre, dér vil jeg ikke. I den henseende er vor kritik i dette spørgsmål både af teknisk og indholdsmæssig art.

Leperre-Verrier
Hr. formand, det vil allerførst være på sin plads at rejse spørgsmålet, om HelmsBurton-problemet i virkeligheden falder ind under den aktuelle og uopsættelige debat.
I den forbindelse ville det have været nyttigt, om Rådet var til stede. Jeg vil samtidig beklage, at Sir Leon Brittan heller ikke er til stede. Han meddelte REX-udvalget, at han havde fået i opdrag af Rådet at føre forhandlinger med USA uden for WTO-regi, og at han havde opnået ikke en aftale, men en ordning.
Vil denne »ordning« - selve udtrykket er med til at gøre mig urolig - kunne bremse de amerikanske politikeres kyniske og egoistiske pragmatisme? Risikerer man ikke endnu en gang at prioritere de økonomiske fordele ved den globale handelsudveksling på bekostning af demokratiet og beskyttelsen af menneskerettighederne?
Vi har imidlertid gentagne gange understreget disse krav her i Europa-Parlamentet. For vi bør være klar over, kære kolleger, at det igennem spørgsmålet om forbindelserne med USA, hvor Helms-Burton-problemet kun er et eksempel, er Den Europæiske Unions troværdighed, der står på spil.
Lad os stå fast og udvise beslutsomhed, således at euro-skeptikerne ikke atter en gang kan udnytte situationen til deres fordel!

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, man kan ikke forsvare noget, som umuligt kan forsvares. Og sandheden er, at det cubanske styre er en anakronisme i den latinamerikanske og internationale virkelighed.
Demokrati, frihedsrettigheder og grundlæggende menneskerettigheder underkendes systematisk i Cuba. Hvilket naturligvis ikke er ensbetydende med, at instrumenter som dem, der er afledt af Helms-Burton-loven, er acceptable og vil kunne bidrage til at styrke overholdelsen af ovennævnte rettigheder og værdier.
Vi kan ikke lide Helms-Burton-loven og det af tre grundlæggende årsager. For det første fordi den forværrer de i forvejen utålelige lidelser, det cubanske folk er udsat for. For det andet fordi den fastsætter et ekstraterritorialitetsprincip, som krænker en hvilken som helst suveræn stats bevidsthed - og jeg opfatter EU's medlemsstater som suveræne stater. Dette suverænitetsprincip bør, hr. formand, indføjes som en grundlæggende betingelse i den aftale, der er indgået mellem Kommissionen og Clinton-regeringen, selv om der rejser sig et troværdighedsproblem, idet Clinton-administrationen er én ting og De Forenede Staters Kongres noget helt andet.
Den tredje grund til, at vi ikke kan lide denne aftale, er at man efter tredive års politik af denne art ikke er kommet et skridt videre med hensyn til at fremme frihed, demokrati og menneskerettigheder i overensstemmelse med de krav, Europa-Parlamentet stiller til Cuba.

Van den Broek
Hr. formand, jeg kan forsikre Dem om, at Sir Leon gerne ville have haft lejlighed til selv at føre ordet her i eftermiddag. Det gjorde han udførligt i går eftermiddags i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, men han har bedt mig i dag på plenarmødet vende tilbage dertil på grund af, at han er absolut forhindret. Som De også ved, er aftalens faktiske ordlyd i afventning af den formelle tilsendelse af teksten samt Rådets konklusioner allerede sendt til Europa-Parlamentet via Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser.
Det forekommer mig fornuftigt som reaktion på indlæggene endnu en gang eftertrykkeligt at understrege, at denne aftale ganske rigtigt ikke er en juridisk bindende overenskomst, men en politisk aftale, at den heller ikke er tænkt som en endelig bilæggelse af tvisten mellem Den Europæiske Union og USA angående Helms-Burton-loven og D'Amato-loven, at også Unionen fortsat er udtalt modstander af unilaterale sekundære embargoer med ekstraterritoriale konsekvenser, og at vore tvister kun kan bilægges endeligt, ved at en sådan lovgivning eller i det mindste dens ekstraterritoriale aspekter trækkes tilbage.
Det, vi har opnået nu, er altså ikke andet end en midlertidig ordning, en overgangsordning om De vil, der tilsigter, at vi går med til en udsættelse af WTO-panelet, og ikke, som det tidligere har været fremme, en tilbagetrækning af det, en udsættelse altså til gengæld for tilsagn fra USA's side. Det forholder sig altså bestemt ikke således, men jeg har nu heller ikke hørt nogen påstå det her i eftermiddag, at panelet som sådan skulle være opgivet, men vi har udtrykkeligt forbeholdt os retten til på ethvert tidspunkt inden for det kommende år at genoptage panelet, eller til efter et års forløb at starte en procedure for et nyt panel, såfremt USA skrider til handlinger, der er i modstrid med EU-interesserne. Hvilket er handlinger, som beskrevet i selve aftalen og desuden også i Rådets konklusioner.
Man kan altså ikke påstå, at Kommissionen på nogen måde skulle have gjort politiske indrømmelser over for USA. Vor politik indebærer nemlig, at internationale problemer såsom spørgsmål i forbindelse med konfiskeret ejendom skal løses på grundlag af international ret eller bilateral konsultation staterne imellem, og at enkelte lande selvsagt ikke må pånøde andre lande deres politik, med andre ord forkastelse af begrebet ekstraterritorialitet. Til gengæld for vore tilsagn om at ville drøfte spørgsmålet vedrørende konfiskeret ejendom har vi fra USA fået tilsagn og forsikring om, at afsnit 3 i Helms-Burton-loven forbliver ude af kraft, og at der vil blive taget skridt til en ændring af denne lovs afsnit 4; De ved, at afsnit 3 vedrører retten for forhenværende ejere af konfiskeret ejendom i Cuba til i USA at sagsøge virksomheder eller personer, som har investeret i disse ejendomme, eller som har erhvervet sådanne ejendomme, og at afsnit 4 vedrører nægtelse af indrejse i USA til udlændinge, der handler med konfiskeret ejendom i Cuba.
Jeg vil i denne sammenhæng ligeledes påpege, at udkastet til afsnit 4 ikke indeholder bestemmelser om en foreløbig suspendering af dets anvendelse, og at USA altid har anført, at en ændring af denne lovgivning skulle være en umulighed, og derfor skal det nu i kraft af aftalen opnåede tilsagn fra USA om at forsøge at tilvejebringe en ændring, der muliggør en udsættelse af anvendelsen af afsnit 4, ganske rigtigt ses som en vigtig amerikansk indrømmelse. Endvidere har den indgåede aftale helt afgjort, det vender jeg tilbage til, forhindret en alvorlig konfrontation, som alvorligt kunne have undermineret WTO, den multilaterale handelsorganisation og dens betydning. Aftalen er desuden også udarbejdet på anmodning af medlemsstaterne. Her vil jeg endnu en gang understrege, at Rådet (almindelige anliggender) så sent som den 24. februar udtrykte sin beklagelse over, at der ikke var opnået tilstrækkelige fremskridt i vore kontakter med USA til, at en udsættelse af WTO-proceduren skulle kunne retfærdiggøres, og Rådet fremhævede i den anledning Unionens fortsatte vilje til at tilvejebringe en generel bilateral løsning, i hvilket tilfælde panelet enten ville blive trukket tilbage eller udsat. Det var på det grundlag, at Kommissionen langt om længe indgik denne aftale med USA. I en række af de stillede ændringsforslag anføres, at Europa-Parlamentet ikke var fuldt underrettet om eller var blevet hørt om forhandlingernes forløb. Også det er i dag på ny kommet frem i Deres indlæg. Jeg ønsker dog at fremhæve, at Kommissionens repræsentanter på alle niveauer, herunder generaldirektører og det medlem af Kommissionen, under hvis ansvarsområde dette spørgsmål sorterer, har benyttet enhver lejlighed til at informere Parlamentets medlemmer og de relevante udvalg om forløbet i denne sag. Desuden er Europa-Parlamentet til fulde blevet inddraget i vedtagelsen af Fællesskabets antiboykot-forordning, som var en vigtig forudsætning for at kunne lægge pres på USA. Jeg kan tilføje, at hverken den amerikanske Kongres eller Europa-Parlamentet vil blive bedt om at godkende aftalen, idet det er et politisk dokument og ikke en formel international overenskomst. Kommissionen har ført intensive forhandlinger og truffet en ordning, som den betragter som gunstig især for Den Europæiske Union. Kommissionen og medlemsstaterne var nødt til at tage højde for USA's trussel om en boykot af panelet ved at påberåbe sig fritagelse begrundet i hensynet til statens sikkerhed, hvilket forresten er en ret, der tilkommer alle Verdenshandelsorganisationens medlemmer. Og hvis USA havde boykottet panelet, havde det betydet, at der skulle indledes en WTOtvistbilæggelsesprocedure i en særdeles alvorlig og kontroversiel situation, hvilket kunne have ført til en alvorlig underminering af USA's støtte til hele den multilaterale ordning.
Vi mener, at USA's trussel om at iværksætte en boykot ikke er berettiget, ingen tvivl om det. Ikke desto mindre var Kommissionen nødt til omhyggeligt at afveje alle mulige konsekvenser af sin handling. Vi var ligeledes nødt til at tage højde for, at man, selvom Det Europæiske Fællesskab var overbevist om, at den havde ret i denne sag og altså ligeledes var overbevist om, at panelet kunne bringes på vor side, selvfølgelig aldrig på forhånd med sikkerhed kan forudsige udfaldet af en retssag. Det vigtigste punkt var dog, at en udsættelse af panelet giver os mulighed for fortsat at lægge pres på USA's politik.
Havde vi stået fast, havde vi, uanset om vi ville have vundet eller tabt sagen, ikke gjort fremskridt med hensyn til D'Amato-loven, der ikke sorterer under WTO. En gennemførelse af panelet ville endvidere sandsynligvis have skabt et politisk klima, i hvilket USA sandsynligvis ville være mere tilbøjelig til faktisk at gennemføre D'Amato-loven og til at afvise udsættelse. På denne baggrund ønsker jeg sammen med Dem lige at gennemgå hovedlinierne i aftalen og pege på de opnåede resultater.
Aftalen giver os større sikkerhed med hensyn til fortsat udsættelse af afsnit 3, som antages at ville være gældende under hele præsident Clintons embedsperiode, hvilket er nedfældet i aftalen. Endvidere er USA gået med til at udarbejde fælles regler for fremtidige investeringer i uretmæssigt konfiskeret ejendom, og til derudover at udarbejde principper med hensyn til modstridende retspraksis med ekstraterritoriale konsekvenser. Til gengæld vil USA's regering høre Kongressen for at kunne have hjemmel til faktisk at udsætte afsnit 4.
De nye regler for investeringer i eksproprieret ejendom vil ikke være begrænset til Cuba, men dog med hensyn til anvendelsesområde og konsekvenser. De kommer nemlig kun til at vedrøre ejendom, der i fremtiden erhverves af stater, samt transaktioner vedrørende sådan ejendom til fremtidig erhvervelse. Dette kan ikke være til hinder for retten til at udvikle eller sælge eksisterende investeringer, hvilken ret vi i øvrigt ikke har til hensigt at inddrage i forhandlingerne.
Selvom risikoen for yderligere foranstaltninger ikke kan udelukkes, er denne aftale et kraftigt incitament for USA til ikke at træffe foranstaltninger mod virksomheder eller personer fra Den Europæiske Union. Ligeledes har vi fået tilsagn om, at afsnit 4 vil blive gennemført med stor agtpågivenhed. Den Europæiske Union har faktisk forbeholdt sig alle sine rettigheder i WTO, hvis der iværksættes foranstaltninger mod virksomheder eller personer fra Den Europæiske Union. Og USA's tilslutning til i samarbejde med os at tilvejebringe en løsning på spørgsmål vedrørende modstridende retspraksis er et vigtigt gennembrud, der burde bane vej for en inddæmning af USA's fremtidige unilaterale ekstraterritoriale lovgivning. Selvom D'Amato-loven som sagt ikke sorterer under WTOpanelet, har USA givet tilsagn om at arbejde hen imod virkeliggørelsen af den målsætning, der går ud på at overholde lovens bestemmelser om ydelse af en multilateral fritagelse til EU-medlemsstater med hensyn til Iran og en multilateral fritagelse til virksomheder med hensyn til Libyen. Det er et vigtigt tilsagn fra USA. Vi vil nu bestræbe os på at sikre den multilaterale fritagelse med hensyn til Iran, når præsidenten den 5. august i år eller før fremlægger sin beretning for Kongressen.
Hvilke indrømmelser har vi så gjort til gengæld for alt dette? Vi er gået med til at udsætte panelet - jeg gentager, udsætte og ikke trække tilbage. Endvidere har vi forbeholdt os alle vore rettigheder til at genindføre panelet på det punkt, det nu er kommet til, såfremt der, som jeg har sagt før, iværksættes foranstaltninger mod virksomheder eller personer fra EU i henhold til afsnit 3 eller 4 i Helms-Burton, eller såfremt fritagelser på grundlag af D'Amato enten ikke forlænges eller trækkes tilbage.
Endelig, hr. formand, vil jeg gentage, at nærværende aftale ikke er en fuldstændig ordning. Aftalen udgør dog en vigtig sikkerhed for beskyttelsen af EU-interesser såvel med hensyn til Helms-Burton som D'Amato. Til gengæld har vi kun udsat panelet og er gået med til at udarbejde regler med hensyn til investeringer i konfiskeret ejendom, medens vi fortsat truer med et WTO-panel og således bibeholder et vigtigt pressionsmiddel mod USA. At vi har valgt en forhandlingsløsning har desuden den fordel, at der tages højde for fremskridt med hensyn til spørgsmål, der ikke sorterer under panelet, som sagt navnlig D'Amato.
Vi vil regelmæssigt holde Parlamentet underrettet om det videre forløb af disse forhandlinger; den valgte fremgangsmåde har også skabt et perspektiv for en mere permanent løsning af det generelle problem med USA's unilaterale ekstraterritoriale foranstaltninger.

Formanden
Tak, hr. kommissær, for det grundige svar, selv om det sprængte vores tidsplan.
Der er to, som har bedt om ordet, og det har vi ikke tid til, men jeg vil alligevel give dem 20 sekunder hver, hvis de ønsker det.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, jeg har med stor opmærksomhed lyttet til hr. van den Broeks redegørelse, som jeg takker ham for. Jeg skal dog ikke undlade at stille ham et spørgsmål, som ligger mig stærkt på sinde, nemlig hvorfor Kommissionen, som har tabt sagen i WTO-bananpanelet og ligeledes tabt sagen i hormonpanelet, det eneste panel hvor den reelt havde udsigt til at vinde, hvorfor Kommissionen har søgt en aftaleløsning af foreløbig karakter, når striden drejer sig om så vigtige spørgsmål som lovens ekstraterritoriale karakter og WTO's egnethed som instrument til at løse den slags tvister. Mener hr. van den Broek ikke, at det er et symptom på Kommissionens svaghed, at den i den eneste tvist, vi har en reel mulighed for at vinde, har søgt en aftaleløsning i stedet for at løse tvisten i WTO-regi?

Kittelmann
Hr. formand, hr. kommissær, De har redegjort for, på hvilket grundlag aftalen hviler. I vor kritik har vi lagt hovedvægten på den lov, der er i strid med folkeretten. Hvis jeg har forstået Dem rigtigt, tager De med i købet, at loven i første omgang forbliver i kraft under forudsætning af, at aftalens betingelser overholdes, og så længe sker der ikke noget.
Hvilke muligheder og chancer har vi, Den Europæiske Union, og hvilke midler vil De bringe i anvendelse for at få kongressen til at ophæve den retsstridige lov?

Van den Broek
Hr. formand, endnu en gang, der kan højst være tale om en aftale om våbenhvile. Dette er ikke nogen fredsaftale. Med andre ord, vi bør benytte det kommende år til at finde ud af, om der kan indgås aftaler af en sådan art, at vi fortsat forskånes for effekterne af denne ekstraterritoriale lovgivning. I det øjeblik, det ikke længere synes at være realisabelt, er en genoptagelse af panelet naturligvis en mulighed. Og hvis nogen nu skulle spørge, hvorfor vi ikke har kørt løbet til ende, når der nu forelå en god chance, må jeg svare, at det ganske enkelt er et spørgsmål om at afveje interesser. Idet vi var klar over, at USA alvorligt legede med tanken om at påberåbe sig fritagelse begrundet i hensynet til statens sikkerhed, hvilket forresten er en ret, der tilkommer alle WTO-medlemmer, har vi ment at burde benytte denne periode til at undersøge, om denne væbnede fred kan omdannes til en bæredygtig uvæbnet fred.
Jeg siger altså også til hr. Kittelmann, at i det øjeblik det skulle vise sig, at det, vi nu tager sigte på, enten ikke kan opnås eller ikke er i sigte inden for et år, kan panelet bare genoptages. Og ellers foreligger i hvert fald muligheden for inden for et år at iværksætte en ny panelprocedure.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende seks forslag til beslutning:
B4-0358/97 af Cars for ELDR-Gruppen om Iran; -B4-0374/97 af García Arias for PSE-Gruppen om Iran; -B4-0402/97 af Dupuis og Hory for ARE-Gruppen om situationen i Iran; -B4-0408/97 af Vinci m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om forbindelserne mellem EU og Iran; -B4-0430/97 af Roth m.fl. for V-Gruppen om Iran; -B4-0433/97 af Dimitrakopoulos m.fl. for PPE-Gruppen om Iran.
Cars
Hr. formand, vil det lytte? Et regime som det iranske, som ikke levner nogen mulighed for kritik i sit eget land, som undertrykker ethvert tilløb til selvstændig tænkning og handling, og som torterer, lemlæster og dræber de af dets borgere, som ikke hurtigt føjer sig - det lytter ikke til, hvad Europa-Parlamentet har at sige! Et regime, som - det er nu slået fast - sender lejemordere på opgave i udlandet, og som opfordrer sine tilhængere til at myrde andre landes statsborgere - det er ligeglad med, hvad vi siger!
Er vor beslutning og forhandlingen i dag da meningsløs? Nej, langtfra! Vort budskab er et budskab til dem, som håber på og kæmper for, og som lider og dræbes for deres overbevisning om, at mørket kan spredes. Det er et budskab om, at deres håb og deres indsats har en mening, og at den, der dræbes, ikke dør forgæves.
Er alle de, der rejser sig imod regimet i Teheran, gode demokrater? Næppe! Det er de lige så lidt, som den shahens politistat, på hvis ruiner ayatollaherne har opbygget deres bøddelregime, var et demokrati. Men den demokratiske modstand lever og vokser. Stadig flere iranere engagerer sig, og det er dem, som vi i EuropaParlamentet ønsker at give Europas fulde støtte. Mod al åndelig undertrykkelse, mod tortur og henrettelser, mod regimet i Iran opfordrer vi: Demokrater i alle lande, foren jer!

Swoboda
Hr. formand, hvis jeg lige må fremsætte en bemærkning til den foregående debat, bliver man sandsynligvis også i Kommissionen nødt til at overveje, om balancen mellem USA's og Europas kræfter inden for WTO's rammer virkelig er den rigtige, når man er bange for at miste alt i WTO eller faktisk mister det. Men det var blot en bemærkning til den foregående debat.
Når vi i dag taler om Iran, står vor sympati og solidaritet med ofrene for den alvorlige jordskælvskatastrofe helt bestemt i forgrunden - det må vi sige trods al strid med staten og styret i Iran. Næstefter kommer vor sympati med og vor støtte til ofrene ikke kun for jordskælvskatastrofen, men også for statsterrorismen og fatwaen, når vi f.eks. tænker på Salman Rushdie, som nok er den mest prominente, men langtfra den eneste, der lider under forfølgelse.
I virkeligheden står vi med skårene af en kritisk dialog, som jeg hverken på forhånd eller nu set i bakspejlet på nogen måde vil fordømme helt, men den var enten for lidt kritisk eller for lidt dialog. Og det, der har præget den kritiske dialog - i hvert fald i starten - er, at den ikke var en fælles dialog fra Den Europæiske Unions side, men en individuel dialog, som kun førtes af nogle få stater og som var umulig, fordi der heller ikke i de enkelte stater var tilstrækkelig enighed om den til virkelig at ændre noget ved Irans politik. Derfor anser jeg det også for rigtigt, at denne såkaldt kritiske dialog er standset, fordi der ikke var noget grundlag for den, hvilket ikke kun skyldes den Mykonos-dom, der faldt, men tillige at denne kritiske dialog i virkeligheden ikke ændrede noget i afgørende grad. Derfor var det også rigtigt at standse den.
Jeg er meget glad for - og kommissær Marin har også givet udtryk derfor i denne uge - at solidariteten mellem alle EU-lande i det mindste nu er en kendsgerning og at der ikke finder nogen tilbagevenden af enkelte ambassadører sted - det kan Den Europæiske Union ikke lade sig byde. Anledningen til, at der her vises fællesskab i udenrigspolitikken, er ganske vist sørgelig, men fællesskabet vises i det mindste nu.
Jeg anser imidlertid fortsat en dialog for nødvendig, ja endog mere nødvendig, nemlig dialogen med alle de kræfter - på hvilken side de end står - som går ind for demokrati og er rede til at lede Iran ind på vejen til demokrati. Det kan være visse elementer i udkanten af styret, men det er nok også ret så mange fra oppositionen. Selv om jeg omvendt vil sige, at ikke alle, der er i opposition, automatisk også er tilhængere af demokrati i Iran.
Med henblik herpå, hr. kommissær, håber jeg, at Kommissionen og Rådet vil gøre alt, hvad der til enhver er nødvendigt for at få indført ændringer i Iran med henblik på demokrati og en bred social og økonomisk velstand. Den fremgangsmåde, der hidtil er fulgt i de forløbne år, er ikke mere mulig. Der skal her udarbejdes en fælles politik gående ud på dialog med de kræfter i Iran, der er tilhængere af demokrati.

Dupuis
Hr. formand, jeg er i det store og hele enig med hr. Swoboda. Jeg mener dog, der er et politisk problem på lang sigt. Der har været en positiv reaktion fra Den Europæiske Union, som har hjemkaldt sine ambassadører. Men jeg har et spørgsmål måske til kommissær van den Broek. Det står ikke helt klart, om den italienske ambassadør er vendt tilbage, således som hans kolleger er det. Det er et spørgsmål, der bør afklares.
Hvilken ny politik bør vi føre over for Iran, eftersom vi alle er enige om at give afkald på den kritiske dialog? Hvilken politik bør Unionen - og ikke medlemsstaterne - føre på mellemlang og lang sigt? Hvilken form for støtte bør vi yde de iranske, demokratiske oppositionsbevægelser for at styrke dem? Vil man nu endelig overveje at oprette en europæisk radio - en slags »Voice of Europe« - for iranerne, således at de ikke kun informeres gennem præstestyrets officielle radio? Alt sammen eksempler på de talrige spørgsmål, der rejser sig. Det ville måske være interessant at høre, hvad Kommissionen agter at foretage sig med henblik på at udvikle denne nye politik.

Pettinari
Hr. formand, hr. kommissær, jeg mener, at dommen i Mykonos-sagen alene formelt er udtryk for, hvad vi allerede vidste i forvejen, nemlig - og det må gentages - at de politiske, institutionelle og religiøse myndigheder i Iran står for en terroristisk statspolitik, der giver sig udslag i udslettelse af dissidenter i udlandet og undertrykkelse af alle former for politisk virke i selve landet foruden fornægtelse af menneskerettighederne og menneskets fundamentale frihedsrettigheder.
Hr. Swoboda har allerede sagt, at den kritiske dialog med det iranske regime ikke har båret de frugter, vi håbede på, dvs. et legitimt forsøg på at understøtte de såkaldte »reformkræfter« i Iran mod de nuværende bagstræberiske strømninger i landet. Tværtimod må det klart siges, at den kritiske dialog faktisk er forsvundet som instrument for international legitimering af denne terroristiske statspolitik, og jeg er følgelig meget tilfreds med Rådets afgørelse - som jeg dog finder truffet meget for sent - om at gøre en ende på denne kritiske dialog. Jeg tillader mig endda at kræve noget mere, nemlig at der bliver gjort en ende på det økonomiske og handelsmæssige samarbejde med Iran, indtil landet har afsat, hvad der synes at være en af de mest bagstræberiske regeringer, man kender.
Må det også være mig tilladt at give udtryk for min personlige foruden hele min gruppes støtte til de demokratiske kræfter, der i Iran såvel som i udlandet hver dag kæmper for oprettelsen af et demokratisk og verdsligt Iran. Jeg finder, at Rådet og Kommissionen med henblik på at skabe sig et endnu klarere billede af situationen i landet også bør en dialog med disse kræfter.
Mange repræsentanter for denne modstandsbevægelse i udlandet er også i vore hovedstader blevet barbarisk myrdet af iranske agenter udsendt af Teheran. Dette er sket med repræsentanten for den iranske modstandsbevægelse i Italien, der blev myrdet, og vi kender både drabsmandens fornavn og efternavn og de funktioner, han udfører i den iranske ambassade. Det er også på disse personers vegne, at jeg finder, at Den Europæiske Union i dag radikalt bør ændre sin politik over for Iran.

Telkämper
Hr. formand, jeg vil først skelne principielt, når vi indtager en politisk holdning: Det drejer sig på den ene side om den iranske statsledelses folkeretlige adfærd og på den anden side om foranstaltninger, vi vil træffe til fordel for ofrene og dem, der lider nød, efter jordskælvet i den nordøstlige del af Iran. Jeg mener, at disse mennesker skal have hjælp; det falder ind under humanitet, det falder ind under nødhjælp. Vi vil udtrykke vor medfølelse og solidaritet med disse mennesker og deres pårørende, og jeg håber, at der så hurtigt som muligt stilles nødhjælp til rådighed gennem ECHO-programmet. Det må imidlertid ikke hindre os i at fordømme statsterrorismen i Iran i den politiske debat og i vor daglige holdning og også her træffe passende foranstaltninger.
I Mykonos-dommen af 10. april blev det klart, at iranske ledende politikere gav ordre til at myrde medlemmer af den iranske opposition. Det blev også klart endnu en gang i april 1989, da f.eks. den kurdiske leder Abdul Rahman Ghassemlou blev myrdet i Wien. Det kan ikke tolereres.
Her skal Den Europæiske Union som allerede nævnt tidligere handle entydigt. Jeg spørger mig selv, hvorfor - hvis mine oplysninger er korrekte - den italienske ambassadør stadig er i Iran. Det kan formanden for Kommissionen måske uddybe nærmere. På den anden side er det nødvendigt også at føre de små skridts politik. Medlemmer af den demokratiske opposition, som befinder sig i Den Europæiske Union, skal have asyl, og det går ikke, at man med henblik på at give asyl stadig indhenter et politisk skøn fra Iran, således som det er sket i Forbundsrepublikken Tyskland. Jeg mener, det er modsigelser i den politiske holdning, som så hurtigt som muligt skal bilægges af Den Europæiske Union!

Dimitrakopoulos
Hr. formand, jeg synes, forhandlingen viser, at der er én ting, vi er enige om: vi fordømmer uforbeholdent den terrorpolitik, der føres af den iranske regering. Samtidig tror jeg imidlertid også, vi er enige om, at problemet Iran i dag ikke løses blot med en fordømmelse af styrets gerninger og forsømmelser.
Og dette er nok det alvorligste. Den Europæiske Unions hidtil vedtagne politik, dvs. den kritiske dialogs politik, er teoretisk set en fornuftig idé, men den har ikke bragt resultater, snarere tværtimod. Derfor bør den kritiske dialog stoppe, og det er dette krav, der helt korrekt stilles nu. Det betyder imidlertid ikke, at navnlig Rådet - for Kommissionen er til stede og passer sit arbejde, mens Rådet holder sig væk fra alle disse forhandlinger, fordi de åbenbart ikke er vigtige - ikke har pligt til at fremlægge en ny politisk idé til, hvordan Den Europæiske Union vil møde Iran. Vi forventer, at Rådet binder sig til, som vi siger på græsk, at forelægge os en politisk idé, forhåbentlig inden århundredeskiftet.
En anden ting er, at vi i forbindelse med vore overvejelser bør begynde at rette blikket en smule mod fremtiden. Der er kræfter i Iran, som både er demokratiske og har forståelse for de internationale forbindelser. Og vort budskab til disse kræfter bør være, at de skal fortsætte kampen for et moderne og demokratisk samfund i Iran.

Rübig
Hr. formand, Iran har store problemer med finanspolitikken og den økonomiske politik samt med menneskerettighederne, i sidste instans regionens problem. Befolkningen ønsker sig velstand og social sikkerhed, men enorme investeringer i militæret giver regionen mange problemer. Konfrontationspolitikken har endnu aldrig ført til økonomiske succeser, men betydet fattigdom og fortvivlelse for den brede befolkning og kun gjort nogle få stolte.
Det er intellektuelt naturligvis langt vanskeligere at tilstræbe enighed og tænke i alternativer. Europa bør være forbilledet! Lad os først analysere problemerne, i det mindste frem til valget, og så tilbyde løsninger. Lad os støtte de kredse endnu mere end hidtil, som går ind for samarbejde.

Van der Waal
Hr. formand, der skulle en Berlin-domstols kendelse til for at få EU-ministrene til at stille den såkaldte »kritiske dialog«, der blev indledt med Iran i 1992, i bero. Egentlig stod det klart længe før, at denne forbindelse næppe gav noget resultat. Berlin-domstolens kendelse er således atter en udmærket anledning til en revision af de europæiske forbindelser med Iran.
Spørgsmålet er så, hvilke forbindelser Den Europæiske Union skal have med et land, som påviseligt har politiske og religiøse ledere, der holder sig et hemmeligt råd, der beordrer likvidering af politiske modstandere andre steder i verden, og der i hjemlandet gør sig skyldige i alvorlige krænkelser af menneskerettighederne. Dertil kommer, at Iran tillige er en trussel mod politisk stabilitet i Mellemøsten. Det er ikke nogen hemmelighed, at landet er i færd med i lyntempo at opbygge et omfattende arsenal af konventionelle, men også af kemiske og biologiske våben. Der er endda tegn på, at Iran muligvis råder over kernevåben.
Desuden skal der mindes om Irans negative holdning over for fredsprocessen i Mellemøsten. Ved at støtte det militante shiitiske Hezbollah i Libanon og Hamas i de autonome palæstinensiske områder forfølger Iran sit mål, nemlig at sabotere fredsforhandlingerne mellem Israel og dets arabiske nabolande, og det hvor Unionen og USA sætter alt ind på, at der tilvejebringes fredelige forhold i Mellemøsten. Set i dette lys er det yderst utilfredsstillende, at Unionen og USA i deres politik med hensyn til Iran går helt forskellige veje.
Imidlertid benytter Iran sig med glæde af de europæiske landes uklare og splittede diplomatiske skridt. Om de iranske myndigheder kommer til at justere deres politik under vestligt pres er meget usikkert, men de tillægger nu alligevel gode forbindelser med Unionens lande stor betydning. Det bør stå klart, at der ikke kan være tale om en dialog med dette land, så længe Iran ikke er villig til at standse sine terrorhandlinger, nægter at indtage en konstruktiv holdning over for fredsprocessen og ikke anerkender Israels eksistensberettigelse. Sammen med USA bliver Unionen nødt til at føre en udenrigspolitik, der indeholder dette klare budskab med adresse til Iran.

García Arias
Hr. formand, for det første bør alle medlemsstater efter min mening indtage en solidarisk holdning i forbindelse med den diplomatiske krise i forhold til Iran.
For det andet anmoder vi i lighed med hele den internationale og europæiske offentlige opinion om en øjeblikkelig indsats i forbindelse med jordskælvskatastrofen, men jeg vil dog gerne have oplyst, om Kommissionen er sikker på, at hjælpen vil kunne distribueres direkte. Vi har modtaget oplysninger om, at der udøves censur, og at de lokale befolkningers sørge- og protestdemonstrationer slås ned. Derfor spørger jeg Kommissionen, om hjælpen vil blive distribueret direkte for således at sikre, at den når ud til de berørte og ikke bliver manipuleret af det iranske styre, som ikke viger tilbage for at udnytte sine absolutte magtbeføjelser.

Van den Broek
Hr. formand, lad mig lægge ud med det humanitære aspekt, som faktisk aldrig bør gøres afhængigt af et lands politiske situation. Det var da også grunden til, at Kommissionen og nærmere betegnet fru Bonino og ECHO, Kommissionens Kontor for Humanitær Bistand, besluttede sig for at stille tre millioner ECU til rådighed med henblik på at lindre den værste nød blandt ofrene for dette usædvanlig alvorlige jordskælv. Denne hjælp vil, så vidt jeg ved, traditionen tro primært blive kanaliseret via ikke-statslige organisationer, og den kommer navnlig til at omfatte fødevarer, medicin, telte, tæpper, sanitære faciliteter og lignende. Jeg håber, at det iranske styre således i hvert fald også forstår, at Den Europæiske Union på området humanitære spørgsmål til hver en tid er på ofrenes side.
Nu med hensyn til politikken. Hr. formand, hr. Dimitrakopoulos har ytret ønske om, at Kommissionen eller Rådet på et tidspunkt skulle fremlægge en løsning eller udstikke en vej, der kunne føre til en løsning af de politiske problemer med Iran. Jeg deler dette ønske med ham og med mange andre. I året 1990 - og jeg husker, at jeg selv var involveret i det under trojkaen, hvis ikke jeg tager fejl, var det i Teheran - rettede Iran påny en anmodning til Den Europæiske Union med henblik på at iværksætte forhandlinger om en handels- og samarbejdsaftale. Denne anmodning er blevet gentaget adskillige gange og har hver gang været genstand for drøftelser indtil for to, tre år siden, da vi gik over til den kritiske dialog. At en sådan overenskomstmæssig forbindelse med Iran ikke kom i stand skyldes, at vore forbindelser er kommet ind i et enormt politisk dødvande, hvilket hænger nøje sammen med de indvendinger, de ærede medlemmer har gjort gældende her i eftermiddag mod Irans holdning, hvad enten det handler om processen i Mellemøsten eller nukleare aspirationer eller den indre menneskerettighedspolitik. Ingen af disse punkter er til dato egentlig ændret eller forbedret.
Jeg vil mene, at vi også i al ærlighed må konstatere, at hverken USA's isolationspolitik eller Den Europæiske Unions kritiske dialog har ført til synlige, konkrete resultater. Det må vi bare ærligt konstatere. Der findes altså ikke nogen patentløsning. Men efter at Mykonos-dommen endnu en gang havde understreget, hvad dette styre, der op til det højeste plan selv anklages for at være involveret i statsterroristiske gerninger - jævnfør Mykonosdommen - er i stand til, var der naturligvis behov for et tydeligt politisk signal, hvilket førte til, at ambassadørerne blev hjemkaldt, og hvilket i et senere stade førte til, at ambassadørerne ikke blev sendt tilbage, efter at Iran havde tilkendegivet, at man ønskede at udsætte den tyske og den danske ambassadørs tilbagevenden lidt endnu. Hvad angår den italienske ambassadør, så var han i mellemtiden allerede vendt tilbage til Teheran, inden der blev truffet beslutning om alligevel at holde ambassadørerne hjemme i hovedstæderne i Europa.
Hvordan kommer vi videre? Den kritiske dialog er stillet i bero, besøg på ministerplan - såvel udgående som indgående - er suspenderet; der er bebudet en række andre foranstaltninger, men man kan ikke komme uden om den kendsgerning, at vi i Iran har at gøre med en regional magt, der i vid udstrækning er medbestemmende for regionens stabilitet, og som derudover grænser op til et naboland, med hvilket kontakterne på internationalt plan faktisk også er lagt på is som følge af Sikkerhedsrådsresolutioner og lignende. Det magre resultat og den noget overfladiske konklusion heraf må være, at det ikke ville være klogt at afbryde alle former for kommunikation med Iran. Følgelig er der på trods af, at der ikke længere er ambassadører på stedet, hvilket er et meget klart og meget alvorligt politisk-diplomatisk signal, naturligvis stadig ambassader, der fortsat indhenter oplysninger hos og formidler budskaber til det iranske styre; og det skal helt klart også fremover være tilfældet, når det står til os.
Hr. formand, Den Politiske Komité og Ministerrådet har udtalt, at de nøje vil følge udviklingen i Iran. Jeg ved ikke, hvilke nærmere foranstaltninger der vil blive truffet senere. Der er mange ting under overvejelse, selvom jeg må sige, at der, såfremt jeg har hørt rigtigt, er et flertal i Rådet, der, når det handler om økonomiske sanktioner og lignende, siger, nævn os så et eksempel, hvor det faktisk har virket effektivt, hvem det er, der bliver ramt? På den måde kan det meget nemt munde ud i en debat, hvor det hedder sig, at økonomien altid har fortrinsret, men det er ikke lige det, det handler om nu. Spørgsmålet er, hvad økonomiske sanktioner, der ikke er dækket ind af eksempelvis en udtalelse af Sikkerhedsrådet, de bindende resolutioner, i sidste ende kan føre til. Det er altså ikke nogen nemme beslutninger. Rådet har i tilstrækkelig grad givet udtryk for, at det stiller sig tilbageholdende, men jeg vil mene, at vi i de kommende måneder, nu, hvor der er taget beslutning om foreløbigt at stille den kritiske dialog i bero, må afvente, hvilken holdning Iran indtager, hvordan Teheran reagerer, for dernæst at finde ud af, hvordan vi kan give et passende svar. At Den Europæiske Union indtager en fordømmende holdning, kan der efter de afgivne redegørelser ikke herske nogen tvivl om.

Dimitrakopoulos
Jeg vil gerne takke hr. van den Broek for hans meget detaljerede redegørelse om Iran, men for at der ikke skal være nogen misforståelse, vil jeg gerne udtrykke mig klart. Min bemærkning vedrørende den kritiske dialog betyder ikke og bør ikke udlægges på den måde, at den kritiske dialog, der indtil videre har været anvendt, var en fejlagtig politik. Nej, det er en politik, som ikke bragte de ønskede resultater.
For det andet er tiden nu inde til, i stedet for blot at stille den kritiske dialog i bero, at udnytte situationen og igen overveje en omfattende samlet politik over for Iran. Jeg vil gerne bede Dem, hr. kommissær, om at viderebringe dette budskab som værende det, der er enighed om i Parlamentet. Tiden er inde til at gøre sig tanker og gå lidt videre, ikke nødvendigvis med sanktioner, men med en omfattende samlet politik over for Iran på baggrund af det, Iran gør. De sagde det meste af det, der er at sige om den sag.

Telkämper
Hr. formand, hr. Van den Broek svarede, at den italienske ambassadør var der allerede inden Rådets beslutning. Men han sagde ikke, om han er rede til at komme tilbage, eller om han af de øvrige medlemsstater er blevet opfordret til at komme tilbage, eller om han overvejer at komme tilbage. Spørgsmål nr. to er: Befinder der sig endnu flere ambassadører fra Den Europæiske Union i Iran?

Van den Broek
Jeg siger tak til hr. Dimitrakopoulos for hans nærmere begrundelse, som jeg er helt enig i. Vi bør helt sikkert arbejde hen imod en mere altomfattende politik over for Iran.
Som svar til hr. Telkämper, jeg har forstået det således, at den italienske regering endnu ikke har besluttet, om den på ny vil hjemkalde sin ambassadør.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende fem forslag til beslutning:
B4-0396/97 af Fassa og André-Léonard for ELDR-Gruppen om situationen i Sudan; -B4-0404/97 af Kouchner for ARE-Gruppen om Sudan; -B4-0409/97 af Pettinari m.fl. for GUE/NGL-Gruppen og Kinnock for PSE-Gruppen om situationen i Sudan; -B4-0415/97 af Telkämper og Aelvoet for V-Gruppen om Sudan; -B4-0434/97 af Fernández Martín og Oomen-Ruijten for PPE-Gruppen om situationen i Sudan.
Fassa
Hr. formand, den alvorlige situation i Sudan gør det muligt for os at gentage et af de grundlæggende kriterier, som skal gælde for Den Europæiske Unions forbindelser med alle tredjelande, nemlig at de skal have en intern retsorden, der er i overensstemmelse med de demokratiske principper, ikke blot i formel, men særlig tillige i reel forstand. Heraf følger de tre kriterier, der er understreget i punkt 1 i det foreliggende forslag til beslutning. Det første, nemlig at religionen skal adskilles fra staten, det andet respekten for princippet om befolkningernes selvbestemmelsesret, og det tredje demokratiseringen af det sudanesiske samfund.
Det nytter ikke noget at indvende, at man skal tage hensyn til Sudans særlige nationale træk og de lokale karaktertræk i landet. En situation som den, hvori landet nu befinder sig, kan givet ikke være udtryk for livet i Sudan under et demokrati. Kan vi finde os i, at alt dette sker, uden at der nogensinde gøres eller siges noget? Jeg finder derfor også, at der må bakkes fuldt op om det ændringsforslag, der er fremsat af hr. Kouchner, om et klart diplomatisk initiativ fra Den Europæiske Union i Sudan.

Hory
Hr. formand, man kan tvivle på, om politik og internationale relationer følger moralske normer. Til gengæld hersker der ingen tvivl om, at Europa-Parlamentets opgave er at arbejde på, at moralske principper vinder større indpas på disse områder, og navnlig de humanistiske værdier som Den Europæiske Union bygger på.
Igennem alt for lang tid har regimet i Khartoum set stort på disse værdier ved at tilsidesætte de grundlæggende frihedsrettigheder, ved at indføre en uacceptabel religiøs diskrimination, henrette modstanderne af regimet, terrorisere befolkningen og eksportere terroren. Vi burde enstemmigt fordømme dette regime.
Jeg siger »burde«, for jeg kender en regering, nemlig mit lands regering, der ikke undser sig for at indgå en handel med Sudan om udlevering af en tidligere, nu mindre betydningsfuld terrorist, og at anvende dette som et argument i den indenrigspolitiske debat. Jeg mener, vi ikke bør give dette regime nogen indrømmelser, før det har fulgt det internationale samfunds opfordringer om at respektere menneskerettighederne og nabostaternes suverænitet.
Jeg håber, Europa-Parlamentet enstemmigt vil vedtage beslutningsforslaget, og jeg vil henlede opmærksomheden på et ændringsforslag fra vores kollega, Bernhard Kouchner, hvor man opfordrer Unionen og OAU til at tage et fornødent diplomatisk initiativ for at bringe den sudanske borgerkrig til ophør gennem mægling.

Pettinari
Hr. formand, hr. kommissær, jeg finder, at man også med bekymring må iagttage, at der opstår stadig flere krigsfronter i Sudan. I dag findes de kæmpende ikke blot i den sydlige, men tillige i den nordlige del af landet og særlig - hvilket er farligere og mere foruroligende - i grænseegnene til Etiopien og Uganda. Vi står over for en udvikling af karakteren af konflikten i Sudan, som meget vel kan brede sig til hele området omkring Afrikas Horn. Som følge heraf finder jeg, at Den Europæiske Union øjeblikkeligt må gribe ind, fordi man ikke blot kan se til, mens konflikten sandsynligvis breder sig til det største land i Afrika. Efter min opfattelse må Rådet insistere på, at regeringen i Karthoum øjeblikkelig indleder en dialog med de oppositionspartier, der er forenet i den nationale demokratiske alliance, således at den accepterer IGAD's fredsplan og respekterer den internationale retsorden ved anvendelse af FN's Sikkerhedsråds resolution 1070.
Det kan ikke længere tillades den sudanesiske regering at lade hånt om hele det internationale samfund, og jeg mener derfor, at den skal acceptere et besøg af en FN-delegation med henblik på afklaring af situationen for menneskerettighederne i landet og undersøge aktiviteten i de lejre for uddannelse af internationale terrorister, som man taler så meget om, og som også Rådet og Kommissionen bør interessere sig for, for at skaffe flere oplysninger.
Rådet og Kommissionen skal endvidere kræve, at den sudanesiske regering giver de internationale humanitære organisationer adgang, således at hjælpen til befolkningerne virkelig kommer frem - jeg hentyder herved særlig til genoplivningen af de programmer, der er blevet afbrudt efter FN's ønske - således at hjælpen når frem til de befolkninger, der har behov for den, der i årevis har været ofre for den sudanesiske regerings udslettelsesprogrammer.

Telkämper
Hr. formand, vi er bekymrede over borgerkrigen i Sudan, der nu har stået på i 12 år og som alvorlige følger for civilbefolkningen i sit kølvand bringer hungersnød, underernæring, afvandring etc. Vi er endvidere bekymrede over forværrelsen af menneskerettighedssituationen, som giver sig udslag i vilkårlige arrestationer af modstandere af styret og uacceptable vilkår i fængslerne. Vi beklager, at den sudanske regering nægter humanitære organisationer adgang til krigszonerne, hvor de vil yde støtte til civilbefolkningen, som har behov for regelmæssige forsyninger med humanitær bistand. Vi beklager derudover den sudanske regerings beslutning om på ny at standse operation »Lifeline Sudan« og dermed hindre humanitære organisationer i at komme den nødlidende befolkning til undsætning også på dette område.
Endelig er vi opbragte over den sudanske regerings udfordrende holdning til de gentagne advarsler fra det internationale samfund, navnlig FN's Sikkerhedsråds resolution nr. 1070 af 16. august 1996. Derfor opfordrer vi regeringen til at standse borgerkrigen, fremme en fredelig løsning på konflikten, frigive de politiske fanger samt give tilladelse til »Lifeline Sudan« og Kommissionen opfordrer vi til at følge Sikkerhedsrådets appel om at yde nødhjælp, nemlig de 120 mio dollars, der anmodes om.

Günther
Hr. formand, jeg er blandt dem, der ganske vist støtter denne fælles beslutning, men jeg er ikke særlig optimistisk med hensyn til muligheden for at få vore krav gennemført. Det kan konstateres, at kampene mod styret er blusset op igen. Denne opblussen skyldes imidlertid, at den såkaldte opposition i landet har sluttet sig sammen, at det er lykkedes for den at bringe de forskellige etniske grupper, som er imod styret i Khartoum, sammen. Men de etniske brud er fortsat synlige.
Der er for tiden ikke meget håb om en våbenstilstand, for for nogle dage siden sagde en af de ledende militærpersoner fra SPLA til »Neue Zürcher Zeitung«, at formålet med deres foranstaltninger er at vælte styret og at alle deres militære aktioner er rettet mod dette mål. Samtidig gør hr. Garang i dette interview også opmærksom på, at sådanne kampe kræver ofre blandt civilbefolkningen, men at militæret er indstillet på, at der bliver så få ofre som muligt. Set herudfra forekommer det mig at være forbundet med større håb at forhandle med dette militær om at give adgang for humanitær bistand end med det nuværende styre, som jo sandsynligvis må kæmpe med vanskeligheder på mange fronter og navnlig på meget lange fronter.
Jeg ville derfor forvente mig mere af vor appel om, at der igen gives tilladelse til humanitær bistand, hvis vi måske kunne nå til enighed med den nuværende opposition, navnlig da den også kunne sørge for en form for politisk organisation.

Cunningham
Fru formand, i de seneste par år har vi rent faktisk oplevet nogle meget reelle tegn på håb i Afrika. Vi har oplevet relativt fredelige tilstande i hele det sydlige Afrika. Vi har oplevet det politiske mirakel i form af Nelson Mandela og hans nye Sydafrika. Vi har formentlig oplevet flere demokratier i det vestlige Afrika, end der nogen sinde har været. Vi oplevede for nylig en situation på Afrikas Horn, hvor Etiopien - hvor vi for nogle få år siden så forfærdelige scener med sultende børn - rent faktisk eksporterer korn til Kenya. Men midt i alle disse håb har vi situationen i Sudan. Den er et reelt problem.
Dette fundamentalistiske barbariske styre udsætter ikke kun sine egne borgere for terror, mishandling og undertrykkelse, men eksporterer også terrorisme til Nordafrika og Mellemøsten. Det er en kræftsvulst, som breder sig i hele regionen, og der er et særdeles indtrængende behov for, at vi som Europæisk Union gør noget, og vi bør udnytte vor slagkraft som del af et internationalt samfund. Vi bør fordømme dette styres forfærdende krænkelser af menneskerettighederne, navnlig med hensyn til civilbefolkningen og kvinderne og børnene i Sudan. Vi bør udtrykke støtte til den demokratiske opposition, som arbejder meget hårdt både i og uden for Sudan. Vi bør holde fast ved sanktionerne, men skal samtidig hermed yde humanitær bistand. Som andre allerede har sagt, skal vi udøve pres og forsøge at få parterne bragt sammen i en bestræbelse på at opnå en fredelig løsning.
Det glædede mig navnlig, at den nye britiske Labour-udenrigsminister, Robin Cook, da han talte allerførste gang, talte om krænkelserne af menneskerettighederne og behovet for at gøre noget ved det. Han talte også om samarbejde i forbindelse med den internationale terrorisme. Der er visse muligheder her, og jeg håber oprigtigt, at Rådet og Kommissionen vil udnytte denne mulighed og forsøge at gøre noget for at mildne de frygtelige lidelser, der finder sted i Sudan.

Amadeo
Fru formand, Alleanza Nazionale støtter forslaget til beslutning om fordømmelse af Sudan, men gør dog opmærksom på, at der ikke i dette er omhandlet et fundamentalt spørgsmål vedrørende den borgerkrig, som i øjeblikket foregår i landet, og det vil sige, at sammenstødet mellem nord og syd indebærer elementer af religiøst had og racehad.
Den islamiske fanatisme og integralisme er nemlig ved at udslette en del af den sudanesiske befolkning, fordi den er kristen. Den Europæiske Union skal straks reagere herpå, for at den integralistiske virus kan bekæmpes og ikke vinde udbredelse.
Lignende rædsler foregår i Algeriet, mens andre lande i Mellemøsten, der i deres politik lægger vægt på religiøse og ikke verdslige betragtninger, finansierer terrorismen og de grupper, der nedbryder stabiliteten. De forbrydelser, der begås i Sudan, skal bringes til ophør, og vort fællesskab skal gøre alt, hvad der er muligt med henblik herpå, også for at undgå at disse integralistiske infektioner kan komme til at brede sig i vore vestlige samfund og skabe ubodeligt had og splittelse.

Van den Broek
Fru formand, der er ikke ret meget muntert at meddele om Sudan. Allerede i 1990 meddelte Kommissionen Sudans regering, at den daværende situation ikke kunne danne et acceptabelt grundlag for en meningsfuld dialog vedrørende planlægningen i forbindelse med de midler, der var afsat til Sudan inden for rammerne af Lomé IV. Og denne holdning har ikke ændret sig og afspejler også Den Europæiske Unions bekymring over situationen i dette land, mangel på demokrati, menneskerettighedssituationen, den væbnede konflikt navnlig i syd og den kendsgerning, at der egentlig ikke er gjort reelle fremskridt i retning af fred.
Da regeringen i Khartoum ikke for alvor har fundet en løsning på et eneste af de problemer, Sudan slås med, forbliver udviklingshjælpen fra Unionen fortsat suspenderet. Den humanitære bistand derimod er, som adskillige af de ærede medlemmer har gjort opmærksom på, stadig vigtig og fortsættes altså, i særdeleshed til den borgerkrigsramte befolkning i den sydlige del af landet.
Jeg kan meddele Dem, at der siden 1994 er kanaliseret cirka 61 millioner ECU i humanitær bistand fra vort Kontor for Humanitær Bistand ECHO, medens der oveni er anvendt endnu cirka 35 millioner på direkte fødevarehjælp. Menneskerettighedssituationen er, som sagt, fortsat usædvanlig dårlig, meget utilfredsstillende. De Forenede Nationers Sikkerhedsråd har i januar sidste år enstemmigt vedtaget en resolution, i hvilken Sudan fordømmes for at have støttet den internationale terrorisme, og i hvilken de muslimske fundamentalister, der efterlyses i forbindelse med forsøget på at myrde den egyptiske præsident Mubarak, kræves udleveret. Det var i juni 1995. Og da Sudan ikke opfyldte betingelserne i resolutionen, trådte den 10. maj 1996, altså for nu ét år siden, de sanktioner i kraft, som Sikkerhedsrådet havde pålagt ved resolution 1054, som indebærer nedskæringer i og begrænsninger med hensyn til personalet i sudanesiske ambassader verden over.
I tilslutning dertil vedtog Sikkerhedsrådet i august sidste år endnu en resolution, der krævede, at Sudan Airways , efter at en frist på 90 dage var udløbet, gennem en international embargo faktisk skulle have startforbud, hvis Sudan ikke efterkommer de tidligere vedtagne Sikkerhedsråds-resolutioner.
På nuværende tidspunkt har Sikkerhedsrådet besluttet at afvente en rapport fra en rådgiver fra FN's Afdeling for Humanitære Anliggender, der er udsendt til Sudan med henblik på forud for gennemførelsen af resolutionen at undersøge, hvilke konsekvenser en sådan sanktion mod Sudan Airways kunne få, navnlig for ydelsen af den humanitære bistand.
Fru formand, som De ved, er der gjort adskillige forsøg navnlig også inden for rammerne af IGAT med henblik på en genoptagelse af fredsforhandlingerne. Der blev indgået forsøgsaftaler i '96 og nye aftaler i '97. Jeg er ked af at måtte meddele, at Kommissionen på nuværende tidspunkt ikke kan få øje på faktiske fremskridt i processen som sådan, og altså virkelig koncentrerer sig om at forsøge at lindre den værste nød blandt den hårdest ramte del af befolkningen. Ikke desto mindre er der en række medlemsstater i Den Europæiske Union, der på regelmæssig basis også inden for rammerne af IGAT drøfter, hvorledes der eventuelt ville kunne findes nye politiske impulser til fredsprocessen.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende 15 forslag til beslutning:
B4-0388/97 af André-Léonard for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om valgene i Indonesien; -B4-0428/97 af Telkämper m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om krænkelser af menneskerettighederne i Indonesien; -B4-0436/97 af Moorhouse m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om især Jose Ramos Horta og krænkelser af menneskerettigheder i Indonesien i almindelighed; -B4-0364/97 af Apolinário for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om menneskerettighedssituationen i Den Socialistiske Republik Vietnam; -B4-0395/97 af André-Léonard for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om Vietnam; -B4-0397/97 af Pasty og Azzolini for Gruppen Union for Europa om menneskerettighederne i Vietnam; -B4-0435/97 af Bernard-Reymond og Oomen Ruijten for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om menneskerettighederne i Vietnam; -B4-0371/97 af Wiersma m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om børns situation i Central- og Østeuropa; -B4-0437/97 af Oostlander og Oomen-Ruijten for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om følsomme befolkningsgruppers situation i Central- og Østeuropa; -B4-0370/97 af Karamanou m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om løsladelse af Isik Yurtçu; -B4-0418/97 af Bloch von Blottnitz m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om hungersnøden i Nordkorea; -B4-0363/97 af Apolinário m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om arbejdstageres ret til menneskelig værdighed og NGO'ernes kampagne for »Rent tøj«; -B4-0414/97 af Sarnosa Martínez for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om børns rettigheder og de europæiske NGO'ers kampagne for »Rent tøj«; -B4-0421/97 af Kreissl-Dörfler m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om konkrete aktioner til bekæmpelse af børnearbejde; -B4-0366/97 af Malone for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om Kenya.
Indonesien

André-Léonard
Fru formand, med sine 200 mio indbyggere er Indonesien det største muslimske land i verden, og det spiller en fremtrædende rolle i Sydøstasien.
Selv om det nu har regeret med en hård hånd i over tredive år, giver det indonesiske styre sig ud for at være et demokrati, men begivenhederne er med til at så tvivl om rigtigheden af denne påstand. Der afholdes valg hvert femte år, men kun tre partier er opstillingsberettigede. Myndighederne, der er parate til alt for at bevare magten, har udkommanderet 189.000 soldater og politifolk for at sikre roen under valgkampen og afstemningen. Det er blevet forbudt at forsamles og gå i optog på gader og pladser, og kandidaternes optræden i tv er blevet underlagt censur.
Under den såkaldte valgkamp er mange politiske modstandere blevet udsat for overgreb, brutal forfølgelse og idømmelse af hårde fængselsstraffe. Den indonesiske regering bør forstå, at demokratiske valg og troværdige institutioner er et væsentligt element, når det gælder om at sikre respekten for menneskerettighederne og opnå tættere internationale relationer.

McKenna
Fru formand, Indonesien er et område i verden, som er blevet kritiseret mange gange i Parlamentet, navnlig på grund af Øst-Timor. Jeg vil blot gerne oplyse Parlamentet om, at der nu er blevet oprettet en tværpolitisk gruppe om Øst-Timor, og at de, der er foruroliget over Indonesiens besættelse af Øst-Timor, bør blive medlem af den tværpolitiske gruppe.
Bortset herfra er det ikke kun befolkningen i Øst-Timor, som forfølges, men også indoneserne selv. Vi ønsker, at Indonesiens demokratiske bevægelses rettigheder anerkendes. Der skal tages fat på forholdene i fængslerne, også de fængsledes adgang til grundlæggende menneskerettigheder, NGO'ernes adgang til Indonesien, pressefrihed, befolkningens fulde bevægelsesfrihed og befolkningens ret til at leve i et samfund, hvor de ikke forfølges af deres egen regering. Indoneserne har tvunget det internationale samfund til at lukke øjnene for det, der foregår der, og de holder det internationale samfund som gidsel.
Parlamentet skal også sikre, at medlemsstatsregeringerne hører op med at levere våben til Indonesien, indtil der er oprettet demokrati der. Vi kan ikke kritisere regeringer og samtidig sælge våben til dem, når de forfølger deres egne befolkninger og har landområder, som de ulovligt har besat.

Cunha
Fru formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, med en sørgelig regelmæssighed må Parlamentet udtrykke sin fordømmelse af de indonesiske myndigheders alvorlige menneskerettighedskrænkelser både i Indonesien og i det ulovligt besatte Østtimor. De indonesiske myndigheder er nu i gang med som en demokratisk skinmanøvre at organisere en valgfarce, som kun tre partier har fået tilladelse til at deltage i. Og i mellemtiden fortsætter arrestationerne af studerende og andre fredelige kritikere af Djakarta-regeringen, som protesterer mod organiseringen af valgkampagnen, og også den voldelige undertrykkelse af Østtimors befolkning fortsætter.
Det er på tide, at Den Europæiske Union og dens medlemsstater indtager en sammenhængende og konsekvent holdning i deres forbindelser med Indonesien. Det er især nødvendigt, at Unionens handelsforbindelser med ASEAN-landene gøres betinget af respekt for menneskerettighederne, og at medlemsstaterne standser al militær bistand og våbensalg til Indonesien.
I offentlige erklæringer for nylig bekræfter biskoppen af Dili, hr. Ximenes Belo, der i år har modtaget Nobels fredspris, at krænkelserne af menneskerettighederne på Timor tager til og også omfatter tortur.

Newens
Fru formand, selv om det indonesiske parlamentsvalg først finder sted den 29. maj, dvs. om en uge, er der ikke tvivl om resultatet. For sjette gang, siden præsident Suharto overtog magten i 1965, vil det regeringsstøttede Golkar-parti vinde, og det kommende parlament med andre kandidater vil næsten med sikkerhed genvælge præsident Suharto til en syvende femårsperiode. Den omstændighed, at 75 af de 500 parlamentsmedlemmer er valgt af hæren, viser nogle af demokratiets begrænsninger.
Friheden blandt de oppositionspartier, der kæmper for de resterende pladser, blev demonstreret i juni sidste år, hvor Megawati Sukarnoputri, datter af den tidligere præsident Sukarno, gennem et regeringsindgreb blev erstattet med hr. Suryadi, som regeringen syntes om. Andre ledende oppositionsskikkelser som f.eks. Budiman og Bintang Pamungkas og fagforeningsledere som Dita Sari og Muchtar Pakpahan afsoner lange fængselsstraffe på baggrund af den meget strenge lov om undergravende virksomhed. Nogle regeringsmodstandere såsom M.P. Sukatnu, der døde for nylig, har tilbragt næsten 30 år i fængsel.
Efter at have skaffet sig af med oppositionen er regeringen i stand til at gennemføre politikker til at knuse enhver afvigende mening, hvad enten det er i Øst-Timor, hvor en tredjedel af befolkningen har mistet livet siden den ulovlige invasion i 1975, eller andre steder. Alt dette understreger betydningen af, at Rådet og Kommissionen udtrykker den største bekymring over de hensynsløse metoder, der anvendes til at undertrykke enhver opposition, og bestræber sig på at bringe eksporten af våben til Indonesien til ophør.
Som britisk medlem glæder jeg mig over det ønske, som den nye britiske udenrigsminister gav udtryk for med hensyn til at tillægge menneskerettighederne større betydning i udenrigsanliggenderne, og jeg håber, at vi nu vil få standset enhver leverance af våben og undertrykkelsesmidler fra Europa. Denne beslutning viser, at det er Parlamentets ønske at øge presset på de indonesiske myndigheder, og vi håber indstændigt, at Rådet og Kommissionen vil reagere på vor appel.

Maij-Weggen
Fru formand, Indonesien er et stort land med mange kulturer og en stor befolkning på henved 200 millioner mennesker, med en voksende økonomi og med religionsfrihed på trods af, at det er et muslimsk land. Det er forsiden af medaljen.
Indonesien er et trist land og et meget kritisabelt land med hensyn til graden af demokratisering og menneskerettighederne. Det er den anden side af medaljen. Demokrati, soldater har sæde i regeringen, soldater har sæde i parlamentet. Den militære dominans er stor, og valget manipuleres. Jævnfør hr. Pakpahan, jævnfør fru Soekarnoputri. Og Timor, Timor er en skamplet for Indonesien. Indonesien burde aldrig have ladet situationen i Timor løbe i den grad løbsk. Det er godt, at vi i Parlamentet sætter fingeren på dette ømme punkt. Det er godt, at vi holder Indonesien fast på dets forpligtelser med hensyn til menneskerettighederne, og at vi øver kritik, hvor det er nødvendigt.
Indonesien har sine gode sider, men Indonesien har også meget triste sider, og det påhviler os, i særdeleshed når det handler om menneskerettigheder og mangel på demokrati, at sætte fingeren på det ømme punkt. Det gør vi i kraft af denne beslutning, som vor gruppe vil støtte.

Girão Pereira
Fru formand, mine damer og herrer, Europa-Parlamentet har adskillige gange udtalt sig om krænkelserne af menneskerettighederne i Indonesien og navnlig om situationen i Østtimor, uden at det har fået Indonesien til at ændre sin adfærd eller tage hensyn til FN's resolutioner og det internationale samfunds holdning.
Tildelingen af Nobels fredspris til Don Ximenes Belo og Ramos Horta var endnu en påmindelse om menneskerettighedskrænkelserne i Østtimor. Jeg så de dokumenter og fotografier, som Ramos Horta fremviste her i Parlamentet i forbindelse med hans officielle besøg for tre uger siden, og kunne konstatere at ud over tusindvis af døde, vilkårlige arrestationer og de velkendte forfølgelser, udøves der tortur med middelalderlige metoder mod timoresiske borgere, som alene har gjort sig skyldige i at påberåbe sig retten til at udtrykke deres kultur, identitet og selvstændighed. Det er presserende nødvendigt, at EU ufortøvet tager konsekvensen af de omtalte forhold og ændrer sin tvetydige adfærd over for Indonesien.
Det er uforståeligt, at det europæiske udviklingssamarbejde med f.eks. Vietnam er betinget af respekt for menneskerettighederne, medens det samme krav lægges på hylden, når det drejer sig om de store asiatiske lande. Det er ligeså uforståeligt, at støtten til og samarbejdet med små lande som Togo og Ækvatorialguinea - med rette - indstilles i tilfælde af menneskerettighedskrænkelser, medens det samme hellige princip ikke bringes i anvendelse over for store lande, hvor store handelsmæssige og økonomiske interesser står på spil. Hvor er sammenhængen?
Ved at vedtage det foreliggende beslutningsforslag vil Parlamentet bidrage til at skabe større respekt om de værdier, der er en integreret del af vor kulturelle og politiske arv.
Vietnam:

Malone
Fru formand, Republikken Vietnam befinder sig som bekendt i en overgangsproces. Dette er en smertelig proces og indebærer en betydelig økonomisk omstrukturering. Det er af afgørende betydning, at menneskerettighederne respekteres under denne proces. Vi er meget foruroligede over de meddelelser, vi har fået med hensyn til fængsling af religiøse ledere af Den Forenede Buddhistiske Kirke på trods af forfatningsgarantierne om religionsfrihed. Jeg bemærker også med stor beklagelse, at en vietnamesisk domstol så sent som i går dømte otte personer til døden for narkoforbrydelser; elleve personer er allerede blevet dømt til døden i år.
Jeg opfordrer de vietnamesiske myndigheder til at løslade alle politiske og religiøse fanger, og jeg beder regeringen om at tage de nødvendige skridt til at sikre, at det valg, som finder sted i juli, er frit og retfærdigt. Som det formentlig er bekendt, er vi i Parlamentet for øjeblikket ved at behandle en protokol med henblik på at udvide aftalen mellem EU og ASEAN til at omfatte Vietnam. Jeg er inddraget i dette arbejde for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender.
Nogle vil sige, at Vietnam udskilles som følge af menneskerettighedssituationen, og at de andre ASEANmedlemmer ikke er underlagt sådanne betingelser med hensyn til menneskerettighederne. Men vi skal arbejde ihærdigt på at få sat en stopper for krænkelser af menneskerettighederne i hele regionen og bør ikke mindske vor kritik af et enkelt land på grund af vor holdning over for andre. Tværtimod mener jeg, at denne differentierede behandling bør være en spore til, at Rådet genforhandler vor samarbejdsaftale med ASEAN. Dette er den eneste måde, hvorpå det kan sikres, at overholdelsen af de grundlæggende menneskerettigheder bliver et uomgængeligt aspekt af vort samarbejde, ikke kun med Republikken Vietnam, men med alle landene i regionen.
Det glæder mig meget, at Kommissionen har rejst spørgsmålet om menneskerettighederne over for de vietnamesiske myndigheder, og jeg vil gerne i dag have tilsagn fra kommissær Van den Broek om, at han på Kommissionens vegne vil holde fast ved denne strategi.

André-Léonard
Fru formand, Vietnam, der er stærkt interesseret i udenlandske investeringer, indgik en samarbejdsaftale med Europa sidste år. Men man har siden da konstateret, at menneskerettighederne og de demokratiske principper, hvis overholdelse er forudsat i aftalen, i vid udstrækning tilsidesættes. I et klima kendetegnet ved en alment udbredt korruption på alle magtapparatets niveauer fortsætter den vietnamesiske regering med at indskrænke de borgerlige frihedsrettigheder og med at krænke menneskerettighederne. Magthaverne har sat sig på pressen, og hundredvis af journalister er blevet fjernet fra deres stilling, har fået forbud mod at skrive eller er blevet arresteret og fængslet i lejre.
Som kronen på værket har myndighederne indledt en storstilet kampagne med henblik på at kontrollere informationerne fra udlandet under påskud af at bekæmpe en negativ fremmed indflydelse. Denne bølge af overgreb fortsatte i marts måned i år over for skribenter, hvis holdning afviger fra myndighedernes, og som gør sig til fortalere for menneskerettighederne. Endelig foregår der en systematisk undertrykkelse af trossamfundene.
Denne situation er uholdbar. Vietnam bør overholde de forpligtelser, landet har indgået, og Rådet og Kommissionen bør minde den vietnamesiske regering om, at overholdelsen af menneskerettighederne er et prioriteret punkt ikke kun i de indbyrdes relationer, men også i forbindelse med revisionen af aftalen mellem Den Europæiske Union og ASEAN.
Børn i Central- og Østeuropa

Oostlander
Fru formand, når man får kendskab til situationen i Central- og Østeuropa, berøres man af de særdeles usle kår, de mest sårbare befolkningsgrupper lever under. Takket være vore egne borgeres og deres organisationers aktiviteter har vi også kendskab til de efterladte børns skæbne; de anbringes på børnehjem og lignende, ofte under særdeles elendige omstændigheder, og vi kan kun være glade for og fremhæve, at der navnlig fra kirkelig og fra NGO-side gøres meget for at overtage sådanne hjem.
I den beslutning, vi i øjeblikket forelægger, ønsker vi at fremhæve det positive i, at der også fra Kommissionens egen politik udgår tilskyndelser til de pågældende organisationer om at udføre dette arbejde. Vi har medtaget de ældres situation. Børns skæbne kan regne med at få alles bevågenhed, medens ældres, syge ældres, demente ældres situation scorer knap så godt i offentligheden. Alligevel er det netop disse grupper, vi bør fokusere på, på ældre, der ofte ses indespærret sammen med psykiatriske patienter, og som næsten ikke får nogen form for hjælp og støtte. Ved at støtte nærværende forslag ønsker jeg da også at fremhæve, at Det Europæiske Fællesskab ikke kun på det økonomiske og juridiske plan vil komme til at udføre et fortrinligt stykke arbejde, men også navnlig på det sociale område vil komme til at føre en politik, der er gennemsyret af tilskyndelse, således at organisationer, der tager sig af de sårbare grupper på stedet, børn, ældre, psykiatriske patienter, også får, og føler at de får, den fornødne opbakning fra Europa-Kommissionen navnlig også gennem et eventuelt PHARE-program og de tjenester, vi råder over på stedet. Jeg beklager, at jeg ikke vil kunne høre kommissærens svar. Det beder jeg undskylde; jeg vil læse det med stor interesse i forhandlingsreferatet.

Wiersma
Fru formand, det er presserende nødvendigt, at børnenes aktuelle situation i Central- og Østeuropa får vor opmærksomhed. Jeg var selv i Rumænien for ikke så længe siden og så, under hvilke ynkelige forhold eksempelvis gadebørn lever i Bukarest. Også den nyligt udkomne UNICEF-rapport viser, hvor alvorligt det står til.
Efter systemskiftet i Central- og Østeuropa er de ofte dårlige kår, visse børn levede under i det kommunistiske system ikke, blevet meget bedre. Det fremgår af UNICEF-rapporten, at situationen i mange tilfælde endda er forværret. Rapporten indeholder tal vedrørende tiltagende kriminalitet, alkoholmisbrug og selvmord blandt unge. Det skyldes på den ene side de høje sociale og økonomiske omkostninger, omstillingen fører med sig, idet det altid går ud over svage samfundsgrupper såsom børn.
På den anden side skyldes det det forhold, at problemet ganske vist erkendes af regeringerne i disse lande, men at det i praksis ofte ikke er højt prioriteret. Det sidste bør ændres i en fart. Den Europæiske Union skal i lighed med de central- og østeuropæiske regeringer give en forbedring af disse børns levevilkår fortrinsstilling. En forbedring kræver, at der på kort sigt frigøres de nødvendige midler. Regeringernes forsøg på at udbedre situationen, som eksempelvis de foranstaltninger, den rumænske regering for nylig har indført med henblik på en bedre beskyttelse af børns rettigheder, bør få bred opbakning. Det bør også følges op i praksis. Kort sagt, der kan gøres meget for at forbedre børnenes situation i Central- og Østeuropa. Lad os frem for alt ikke forglemme, at de er Europas fremtid, ikke kun deres Europas, men også vort Europas. At investere i dem er at investere i Europas fremtid. Det er mit håb, at Kommissionen og de andre ansvarlige i Europa vil skride til handling på basis af den foreliggende beslutning, og at vi i Parlamentet vil prøve fortsat at følge udviklingen omkring børn i Central- og Østeuropa.
Isik Yurtçu

Karamanou
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, spørgsmålet om respekten for menneskerettighederne og respekten for pressefriheden og ytringsfriheden i Tyrkiet bliver mere og mere påtrængende og dramatisk. Ifølge oplysninger fra Sammenslutningen af Europæiske Journalister og Sammenslutningen af Tyrkiske Journalister befinder 78 journalister sig i tyrkiske fængsler, og der finder dagligt nye anholdelser sted, aviser beslaglægges, radio- og tv-stationer lukkes, journalister såres, der er politirazziaer, og avisernes kontorer sættes i brand. Et meget tydeligt eksempel er journalisten Isik Yurçu, som fra sit fængsel retter en dramatisk bøn om løsladelse: «Hvorfor lader I, som om jeg ikke eksisterer?«, siger han. »I 26 år har jeg ikke gjort andet end at være journalist«.
Isik Yurçu er 52 år, en tyrkisk statsborger, som var så uheldig at være redaktør for avisen Özgür Günden, der blev forbudt i 1994. Han blev for sine artikler i avisen idømt 14 år og 10 måneders fængsel og har nu afsonet 28 måneder i fængslet under meget elendige vilkår, som har haft alvorlige følger for hans fysiske og mentale tilstand. Hans kolleger beskriver ham som en retskaffen journalist, som på ingen måde har udnyttet sit erhverv til personlig gevinst. Han er gennem tiderne blevet tildelt mange journalistpriser af Det Tyrkiske Presseråd, Sammenslutningen af Tyrkiske Journalister og Journalistforbundet i Ankara, og foreningen Journalister Uden Grænser har iværksat en kampagne for at få ham løsladt øjeblikkeligt. I 1996 blev han sammen med tre andre journalister valgt til årets journalist. Sammenslutningen af Europæiske Journalister erklærede den 3. maj 1997 som aktionsdag for hans løsladelse.
Som et følsomt apparat, der registrerer spørgsmål vedrørende menneskerettighederne og de demokratiske frihedsrettigheder, bør Europa-Parlamentet allerede i dag kræve øjeblikkelig løsladelse af Isik Yurçu og alle de øvrige fængslede tyrkiske journalister. Og samtidig endnu en gang gøre det helt klart over for den tyrkiske regering, at forfølgelserne af pressen og krænkelserne af menneskerettighederne lægger alvorlige hindringer i vejen for landets tilnærmelse til Den Europæiske Union.

André-Léonard
Fru formand, atter en gang drøfter vi Tyrkiet, og atter en gang er det desværre for at fordømme landets holdning til individets frihedsrettigheder, udtryksfriheden og specielt pressefriheden.
Den 13. december 1995 stemte vi for toldunionen mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet. For os var det ikke kun en stemme for fremme af den frie bevægelighed for varer, men også - et punkt vi tillægger stor betydning - for fremme af respekten for menneskerettighederne.
Tyrkiet bør overholde sine forpligtelser over for os, men også de internationale aftaler, landet har indgået. Vi anmoder derfor om, at Isik Yurtçu, der er blevet idømt 15 års fængsel for at have udøvet sit erhverv som journalist, øjeblikkelig løslades. Tyrkiet bør vide, at Den Europæiske Union mere end nogensinde støtter de fanger, der sidder fængslet på grund af deres meninger, og indtrængende anmoder om, at sådanne fanger løslades.
Mediefriheden og retten til frit at udøve journalistik er for os og for alle demokrater væsentlige frihedsrettigheder. Vi kan ikke acceptere, at disse rettigheder krænkes, og at mennesker dømmes og fængsles, fordi de har forsvaret disse rettigheder.

Telkämper
Fru formand, næsten hver måned taler vi om krænkelser af menneskerettighederne i Tyrkiet, selv om vi havde håbet, at situationen ville blive bedre. I den sammenhæng vil jeg især gøre opmærksom på den beslutning om menneskerettighedssituationen i Tyrkiet, som Parlamentet vedtog den 13. december 1995, fordi vi dengang forventede, at den politiske situation måske ville blive bedre i kraft af toldunionen. Det er ikke sket. Jeg mener, vi bør drage politiske konsekvenser deraf.
I begyndelsen af sidste uge var jeg i Tyrkiet. Dér afholdtes en kongres om organiseret kriminalitet, og netop mens denne kongres fandt sted, blev en tv-station stormet af politi eller paramilitære styrker. Der var stor opstandelse i Tyrkiet, og det var igen et bevis på, at der ikke findes mediefrihed dér. Baggrunden var, at man sendte en reportage om narkotika og at også fru Cillers navn blev nævnt i forbindelse med en narkotikahandel, som indgik i reportagen, dvs. at der her synes at være tætte kontakter til den organiserede kriminalitet i Tyrkiet, og så bliver vi nødt til at spørge os selv, hvad det er for en politik, Den Europæiske Union fører.
Anledningen til vor drøftelse i dag er journalistprisen til Isik Yurtçu, der er blevet idømt 15 års fængsel; efter min mening burde den måde, hvorpå menneskerettigheder krænkes dér, tilskynde os endnu mere til at kæmpe for løsladelsen af denne journalist, for han har ikke gjort noget forkert.
Hungersnød i Nordkorea

Bloch von Blottnitz
Fru formand, det kan ganske enkelt ikke længere accepteres, at hele verden ser på, hvorledes folk i Nordkorea dør af sult, selv om UNICEF hele tiden udsender appeller. Dagligt i hundredvis! Inden længe vil det være i tusindvis eller titusindvis af mennesker. Vi gav omgående uden diskussion til jordskælvsofrene i Iran, selv om det land er rigere. Her gør vi ingenting! Børnene, de gamle og syge kan ikke gøre for, at der dér er et kommunistisk styre uden megen demokrati. Vi giver normalt og under lignende betingelser til lande, hvor der heller ikke er demokrati.
Dertil kommer, at vi, EU, samtidig deltager i et projekt i Nordkorea. Med 75 mio ecu støtter vi opførelsen af atomreaktorer til 2000 megawatt. Pengene går til et land, hvor befolkningen spiser græs, dør af sult, til et land, som har nægtet at underskrive forbuddet mod kemiske våben, hvor der er militærdiktatur, hvor der ingen infrastrukturer er, hvor der overhovedet ingen industri er. Og det skal vi give 75 mio ecu ud til! Vi har 10 mio ecu i reserve. Jeg vil gerne have, at vi tager de penge og omgående hjælper folk dér, først og fremmest børnene. Det er virkelig en skændsel for alle kultiverede lande at se til velvidende, hvilken elendighed der hersker dér.
I tilslutning hertil er der brug for 14, 5 mio dollars, siger FAO, til at udarbejde programmer, der skal forsyne dem med udsæd, så at de overhovedet får en chance for igen at få en høst i hus. Jeg anmoder Dem derfor om at stemme for min gruppes forslag, for det skylder vi menneskene dér, først og fremmest børnene!

Günther
Fru formand, jeg må sige, at denne hungersnød i Korea, som det nævnes i forslaget, jo ikke er noget nyt, for vi hører ret regelmæssigt om oversvømmelserne. Jeg støtter passagerne om, at vi skal sørge for bistand. Men jeg er dog også på min gruppes vegne imod, at vi roder det hele sammen, for spørgsmålene om industripolitik, om etablering af industri herunder opførelsen af et atomkraftværk hører efter min mening hjemme i et andet kapitel. Hvad jeg savner i dette uopsættelige forslag, er en henvisning til, hvilket ansvar dette lands regering har. For netop på udviklingsområdet er good governments igen og igen en faktor, vi skal tage med i vore overvejelser, og krav om demokratisering o.lign. stiller vi jo også i andre sammenhænge. Vi vil således med passende ændringer stemme for dette forslag.

Dupuis
Fru formand, tre ting meget hurtigt. Naturligvis går vi ind for en humanitær hjælpeindsats, og for at denne tager form af nødhjælp. Jeg mener, at man også bør insistere på Unionens synlighed i forbindelse med hjælpeindsatsen. Hjælpen bør ikke senere kunne anvendes af den koreanske regering i eget propagandaøjemed, således som det er sket ved tidligere lejligheder.
Samtidig bør Unionen bede den koreanske regering oplyse, hvilken type reformer den agter at iværksætte og inden for hvilken tidsramme. Endelig bør man rette henvendelse til en central aktør i regionen. Jeg tænker på, at Kommissionen og Rådet bør lægge pres på Kina, som har en betydelig indflydelse på det nordkoreanske styre, med henblik på at der kan blive løst op for den fastlåste situation, og med henblik på at Nordkorea, der er det mest tilbagestående kommunistiske land i verden, slår ind på reformvejen. Der bør hurtigst muligt foretages det fornødne i den retning.

Vanhecke
Fru formand, beslutningen om den katastrofale hungersnød i Nordkorea, indgivet af Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet, er et besynderligt dokument. Besynderligt, fordi det eneste rigtige ved det er beskrivelsen af hungersnøden, som har ramt hen ved halvdelen af de knap 23 millioner nordkoreanere. Jeg frygter, at nærværende beslutning bliver en total fiasko.
Alt andet lige nøjes Gruppen De Grønne med en kritik af Amerika - selvom dette land jo imidlertid er villig til at sende fødevarehjælp i tusindvis af tons. Endvidere er der i beslutningen meget ærbødigt tale om »den nordkoreanske regering, der taler om, at børn er døde af sult«.
Beslutningen nævner ikke med ét ord de faktiske ansvarlige for hungersnøden, det stalinistiske Kim Jong-il regime, der øjensynlig tages rimeligt til nåde hos Gruppen De Grønne. Kim Jong-il selv er ikke ramt af hungersnød, lige så lidt som hans bror, der er ambassadør i Finland, eller hans søster, der er vicedirektør i KP's centralkomité, eller hans fætre og kusiner og hele familien, der beklæder alskens magtfulde poster inden for regimet.
Heller ikke ét ord om de to hundrede tusinde politiske fanger, som i dette øjeblik bogstavelig talt kreperer i Nordkorea. Ikke ét ord om, at de frygtelige oversvømmelser ikke er den egentlige årsag til hungersnøden, men kun har forværret den i forvejen katastrofale situation, der skyldes 52 år med stalinistisk styre.
Heller ikke ét ord om, at finansiel deltagelse fra USA's og givetvis også fra EU's side i et program for opførelse af to letvandsreaktorer - finansiel deltagelse, som Gruppen De Grønne i den grad kritiserer - skal erstatte to ældre, farlige atomkraftværker, som egentlig udelukkende har til formål at skaffe regimet plutonium til militær brug. Med andre ord, jeg frygter, at Gruppen De Grønne her alligevel afslører sig som en alt for ukritisk forsvarer af et rædselsregime.

Bloch von Blottnitz
Fru formand, jeg må på det skarpeste frabede mig den insinuation, at jeg skulle nærme mig et kommunistisk system ærbødigt eller på nogen anden vis. Det anser jeg for en uforskammethed! Jeg og min familie er tværtimod blevet forfulgt af kommunisterne. Jeg vil ikke finde mig i det! Det er for groft! Blot fordi jeg ikke remsede alt op om, hvad de begår af synder. Det ville ellers være blevet til en hel bog. Jeg vil med det samme gøre opmærksom på, i hvor mange andre lande, der sker noget lignende, og det er vestligt orienterede lande. De skulle læse vor beslutning noget grundigere og ikke insinuere noget så uforskammet, er det klart?
Jeg har ikke noget at gøre med hverken diktaturer eller kommunistiske systemer, er det klart for alle? At De kan finde på at insinuere noget så uforskammet, bare fordi jeg er en af De Grønne.

Vanhecke
Fru formand, fru Bloch von Blottnitz synes at bebrejde mig, at jeg ikke kan læse, men jeg kan udmærket læse. Jeg går ud fra beslutningens ordlyd, som ikke indeholder den mindste smule kritik af regeringen, hun skriver ikke en gang det nordkoreanske diktatur, men den nordkoreanske regering, som egentlig i Gruppen De Grønnes beslutning går helt fri, hvor den jo efter min opfattelse er årsagen til de ting, der desværre foregår i Nordkorea.

Kreissl-Dörfler
Fru formand, Kommissionen taler altid om sit sociale og økologiske ansvar og sætter overholdelsen af menneskerettighederne øverst i sine internationale aftaler. Men når det drejer sig om konkret støtte, er der desværre stadig alt for lidt at få øje på. Et eksempel er »Rugmark«-etiketteringen, der står som model for social kontrol i tæppeindustrien. »Rugmark« indebærer konkrete muligheder for at få standset børnearbejde og navnlig tilbyder det de berørte børn alternativer.
Forbundsrepublikken Tyskland støtter dette initiativ, men Kommissionen siger med tyndbenede argumenter nej til at finansiere det. Der sidder sandsynligvis for tit for mange lobbyister fra visse lande og visse virksomheder i Kommissionens kontorer.
Vore krav er helt enkle: Ud af Kommissionens kontorer med lobbyisterne! Initiativer som »Rugmark« eller »Clean clothes« skal have rimelig støtte! Kommissionen bør derfor give yderligere toldpræferencer til lande, der overholder de grundlæggende ILO-konventioner. Den bør støtte igangværende initiativer til afskaffelse af børnearbejde og selv fremlægge egne støtteprogrammer. Vi støtter derfor varmt beslutningsforslaget.

Van Lancker
Fru formand, kære kolleger, Europa-Parlamentet har gentagne gange advokeret for optagelsen af sociale klausuler i internationale handelsaftaler. Ikke fordi vi har et ønske om at afskærme de europæiske økonomier, men fordi vi er overbeviste om, at en liberalisering af verdenshandelen kræver elementære regler for ordentlig opførsel på social-økologisk såvel som på fiskalt plan. Desværre har vi under topmødet i Singapore på ny måttet konstatere, at indførelsen af disse sociale klausuler i handelsaftalerne overhovedet ikke er blevet til noget. ILO blev spist af med en narresut i form af lov til at beskæftige sig med emnet. Vi bør fortsat modsætte os denne form for optræden, og jeg vil også mene, at vi på alle mulige måder bør bakke op om det nye initiativ, der er udgået fra Den Internationale Arbejdsorganisation, der slår til lyd for en adfærdskodeks, der skal tiltrædes af alle lande, gående ud på, at alle lande respekterer en række elementære, sociale regler med hensyn til forbud mod børnearbejde, tvangsarbejde, retten til frit at forsamles og danne foreninger samt forbud mod forskelsbehandling.
På den anden side mener jeg også, at denne Europæiske Union bør gøre noget for at støtte forbrugerorienterede aktioner. I forvejen findes der i alle vore lande adskillige organisationer, tredjeverdensorganisationer, der ikke sidder med hænderne i skødet, indtil den skønne dag oprinder, hvor verdenshandelsorganisationens sociale klausuler endelig kommer ud af starthullerne. Disse organisationer fortjener efter min mening al vor støtte. Vi kunne eksempelvis lægge ud med at udarbejde en selvstændig europæisk adfærdskodeks, et mærke, vi tildeler virksomheder, der er villige til at respektere de elementære regler for ordentlig opførsel, og også organiserer kontrollen dermed. Vi burde bakke meget bedre op om disse kampagner, idet de viser, at befolkningen er overbevist om, at etisk forbrug er en mulighed. Og visse virksomheder bør drages til ansvar for den handel, de organiserer i vore lande. Derfor er jeg meget glad for denne beslutning, og jeg håber, at den også vil blive taget til følge på EU-plan.

Maij-Weggen
Fru formand, min gruppe har været med til at indgive denne beslutning, og det har vi gjort med glæde. Som ordfører var jeg selv ansvarlig for indførelsen af den sociale klausul i præferenceordningen, som blev lagt til grund ved suspendering af Burma fra ordningen. Det kan godt lade sig gøre at være effektiv. Ikke desto mindre må vi indrømme, at disse sociale klausuler ofte ikke er effektive, og set på den baggrund er en række NGO'ers tiltag med hensyn til indførelse af fair-trade-mærkning egentlig ganske interessante. Det viser sig, at en hel del forbrugere og ligeledes at salgsorganisationer lader sig påvirke af det. Det viser sig altså at have stadig større effekt. Der er en reel mulighed for, at fair-trade-mærkning griber om sig, og derfor vil jeg også opfordre Kommissionen til ikke kun at give sin støtte til NGO'erne, men til måske selv at tage initiativ til at regulere social mærkning på EU-plan.
Fru formand, hr. Van den Broek, med hensyn til lobbyorganisationerne kunne det måske være en god idé at tage de beslutninger, Parlamentet i ugens løb har vedtaget vedrørende restriktioner over for lobbyorganisationerne som forbillede for også i Kommissionen at vedtage en sådan beslutning, for således på lignende vis at hjælpe og beskytte Kommissionens tjenestegrene.

Garosci
Fru formand, dette emne - som vor gruppe naturligvis har støttet og er gået ind for i beslutningen om uopsættelig forhandling - er et undervurderet problem, et tragisk problem, som alene nært forbindes med den handelsmæssige betydning af beklædning og fodtøj.
Problemet med udnyttelsen af børnearbejdere og kvindelige arbejdstagere findes naturligvis ikke blot i beklædnings-, tekstil- og fodtøjssektoren. Der er tusinde andre sektorer -man har nævnt tæpper og levnedsmidler - hvori kvinders og, understreger jeg, børns arbejde udnyttes i overordentlig vidt omfang. Derfor har vor gruppe underskrevet denne beslutning og tillægger den ganske særlig betydning. Vi kræver derfor, at der tillægges dette sociale problem en virkelig betydning og beredvillighed til at angribe et problem, der er undervurderet, men hvis nuværende og fremtidige omfang under den samfundsmæssige udvikling af tredjelandene kan bevirke et brud på ligevægten på verdensplan.
Et barn, som i dag hverken har tid til eller mulighed for at være barn - at kunne lege, studere og vokse op med sine jævnaldrende og sin familie - er i morgen et utilfreds, måske voldeligt menneske, en tyv og en morder... Vi kan ikke lade dette foregå, vi må gøre alt, hvad der står i vor magt, for at undgå denne situation. Følgelig siger vi ja til både den sociale side og til at fremme udviklingen i en ligeværdig og solidarisk handel, der vedrører alle de øvrige økonomiske og sociale sektorer. Vor gruppe vil altid udvise den største beredvillighed på disse områder.

Fassa
Fru formand, dette beslutningsforslag er måske ikke uopsætteligt i teknisk henseende. Men det fortjener dog energisk støtte, særlig med henblik på at understrege visse ledende principper og kriterier, der skal ligge til grund for Den Europæiske Unions virke på ethvert område, ikke blot det humanitære. Det er i dag meget på mode at være liberal i politik og økonomisk liberalist, men man nærer alt for ofte forvirrede tanker om det virkelige indhold af begrebet økonomisk liberalisme og et frit marked.
Dette kan nemlig ikke forstås som værende en økonomi, for hvilken der ikke gælder regler. Tværtimod skal en virkelig liberalistisk økonomi bygge på et retsgrundlag, der muliggør en udvikling af en stærk økonomi, og ikke som sådan bygge bl.a. på udnyttelse af nogen, og da slet ikke kvinder og børn. Der er nemlig ikke noget krav om økonomiske fremskridt, der kan retfærdiggøre disse former for praksis. Tværtimod skal økonomien være drivkraften for en stadig større frihed for den enkelte.
Som følge heraf må man støtte enhver bestræbelse for bekæmpelse af handelen med produkter, når det ikke med sikkerhed oplyses, at der ikke er tale om udnyttelse af kvinders og særlig børns arbejde. Der er som allerede nævnt tale om et ret udbredt fænomen, særlig i økonomierne i visse ulande. Af denne grund, dvs. netop for at fremme indførelsen af en virkelig økonomi i ulandene, skal Kommissionen opfordres til at udstede et direktiv vedrørende certificering af de produkter, som fremkommer fra disse lande, og ikke-regeringsorganisationernes virke i denne henseende skal støttes. En ligeværdig og solidarisk handel falder ind under dette område og er et nødvendigt supplement til den positive karakter af vort virke, som først og fremmest skal bekæmpe disse fænomener.

Thomas Mann
Fru formand, i den verdensomspændende kamp mod børnearbejde viser sig nu de første positive resultater. »Rugmark Foundation«'s arbejde i Indien og Nepal, som vi i særlig grad følger som Europa-Parlamentets SAARC-delegation, er et vellykket initiativ. Det og kampagnen »Rent tøj« har imidlertid brug for mere end ordrig støtte, nemlig særlig støtte, kære Kommission. Behovet for handling er fortsat stort.
Foranstaltninger mod udbytning af kvinder og børn er på ingen måde indblanding i suveræne staters anliggender og da slet ikke en såkaldt vestlig synsvinkel. Tværtimod: Der er brug for en international indenrigspolitik for at få menneskerettighederne gennemført. Det internationale forbud mod børnearbejde har brug for yderligere konkrete foranstaltninger for at familierne er rede til at være med til at støtte kampen mod børnearbejde. Undervisning og uddannelse af unge mennesker, ansættelse af veluddannede lærere og tilstrækkelig betaling, landsbykooperativer, opbygning af netværk inden for håndværk, aktiv meningsdannelse lokalt og støtte til NGO'ernes arbejde. På den måde hjælpes familier til at sikre sig og deres børn en menneskeværdig tilværelse.
Kenya

Malone
Fru formand, dette er et godt tidspunkt at behandle dette spørgsmål på, da der foregår en alvorlig optrapning af menneskerettighedsproblemerne i Kenya, og der vil blive afholdt valg der i december. Det er derfor meget belejligt, at vi nu i Parlamentet udtaler os om det, da der ikke er nogen grund til at gøre dette i november eller for den sags skyld i december, når alle vil være klar over den meget alvorlige situation. Vi skal udnytte vor indflydelse, når vi kan gøre det.
De fleste her vil være bekendt med den stigende kritik, både nationalt og internationalt. I januar blev en irsk katolsk præst, Father Larry Timmons, dræbt af politiet, efter at han havde forsøgt at udtale sig imod korruption og uregelmæssigheder i forbindelse med uddelingen af ID-kort til det kommende valg. Dette var ikke et isoleret tilfælde. Chikanen af menneskerettighedsaktivister, oppositionsledere og kirkemedarbejdere har nået et foruroligende omfang.
Der er en række kirkelige grupper, som er særdeles truet som følge af deres arbejde på at støtte retfærdighed og fred. Mange irske missionærer deltager i dette arbejde. På baggrund af de seneste forlydender er der stor frygt for sikkerheden blandt disse personer og de personer, de arbejder sammen med. Den lokale biskop, som er formand for den katolske retfærdigheds- og fredskommission, sagde for nylig, og det er meget sigende: «det, vi oplever for øjeblikket er et tyrannisk og undertrykkende herredømme, som overgår alt andet, vi har været udsat for i tiden med etpartistyre.«
Vi i Parlamentet skal derfor gøre alt, hvad vi kan for at kaste lys over denne situation og lægge pres på de kenyanske myndigheder for at få dem til at respektere de grundlæggende menneskerettigheder. Navnlig vil jeg appellere om en garanti for kirkemedarbejdernes sikkerhed.
Jeg vil afslutte med blot at sige, at jeg forstår at GUE-Gruppen har stillet et ændringsforslag til punkt 5. Jeg spørger mig selv, om dette egentlig er nødvendigt, da det eneste, vi ønsker der, er, at bistanden til regeringen standses, ikke bistanden til NGO'erne, af humanitære grunde. Dette var meget effektivt tidligere - f.eks. i 1992, hvor præsidenten som følge af truslen om nedskæringer af bistanden gik med til et flerpartisystem - hvorfor vi måske kunne medtage GUE-Gruppens ændringsforslag som en tilføjelse.

Günther
Fru formand, i dette beslutningsforslag kræves det, at regeringen især skal gribe hårdere ind over for bander og andre kriminelle elementer. Det skal sikkert understreges, men man bliver i den forbindelse så også nødt til at tage med i beregningerne, om en regering er i stand til det. Vi har fra anden side, uden at udsagnene nu skal relativeres, imidlertid også hørt røster om, at regeringen virkelig gerne vil prøve på det. Vi bør derfor huske på, at Kenya er udgangspunkt og logistisk basis for mange foranstaltninger, også fra Unionens side, hvad angår de Store Søer.
Jeg vil derfor anmode Kommissionen om måske ikke generelt at standse alt, men gå selektivt frem og iværksætte nogle projekter, så at vi stadig har en mulighed for at sætte antallet i vejret. Vi bør endvidere huske på, at vi uden lufthavnen i Nairobi i mange tilfælde ville have haft meget, meget store vanskeligheder.

Van den Broek
Fru formand, tak til de ærede medlemmer for deres indlæg i det, som jo hver gang er en anklage mod de stadig meget almindelige menneskerettighedskrænkelser verden over. Det er anklager på et område, hvor jo også Europa-Parlamentet klart har et godt navn og rygte at miste, og Kommissionen ønsker i hvert fald fortsat at tilskynde Parlamentet til at følge menneskerettighedssituationen, således som også Kommissionen prøver at gøre det. Til at begynde med i Indonesien, over for hvilket land man i erklæringer, demarcher og protester gentagne gange har givet udtryk for, at der med hensyn til menneskerettigheder er en hel del, der lader tilbage at ønske. Den hændelse, der blev meldt her i eftermiddag, blandt andet anholdelsen af fagforeningsleder Pakpahan og navnlig hans dårlige sundhedstilstand, er igen et tilfælde, der viser, at det er helt på sin plads med bekymringen for menneskerettighedssituationen i Indonesien, og det er klart, at domfældelsen af hr. Pakpahan og navnlig også det forhold, at han blev anholdt som medlem af Den Internationale Arbejdsorganisation endnu en gang gør klart, hvor slet det står til med fagforeningsrettighederne i Indonesien. Øst-Timor er et tilfælde, som meget længe har stået på den europæiske dagsorden, og over for hvilket Den Europæiske Union også ved flere lejligheder har indtaget en særdeles kritisk holdning og vil fortsætte med at gøre det, om end vi også har til opgave at støtte bestræbelserne på at finde en fredelig politisk løsning mest muligt. Kommissionen har på nært hold fulgt med i den forløbne tids hændelser med hensyn til den politiske udvikling i Indonesien, og den vil fortsætte med at rette henvendelser til den indonesiske regering med henblik på overholdelse af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder. I meget af det, der er blevet sagt med hensyn til de kommende valg og tilrettelæggelsen deraf, kan Kommissionen være helt enig. I dialogen med de indonesiske myndigheder påpeges også nødvendigheden af frie og fair valg.
Også forbindelserne med Vietnam har været genstand for udførlige drøftelser, og der er ingen tvivl om, at menneskerettighedssituationen i dette land lader meget tilbage at ønske; det fremgår desuden af mange rapporter, at fænomenet politiske fanger også i Vietnam stadig er aktuelt. Kommissionen deler ligeledes Parlamentets opfattelse, at de forhold, som politiske og samvittighedsfanger interneres under, er hårde og bør forbedres. Vi spekulerer da også på, om denne forbedring ikke skulle kunne styrkes og fremmes ved eksempelvis at få De Forenede Nationers arbejdsgruppe for menneskerettighederne og også menneskerettighedsarbejdsgrupper eller delegationer fra Den Europæiske Union til at besøge fængslerne i dette land, eller i det mindste at opfordre de vietnamesiske myndigheder til at medvirke dertil. Det kunne være et konkret skridt til at forbedre denne situation.
Med hensyn til Vietnam og ligeledes med hensyn til de andre lande, der i dag har været genstand for drøftelser, rejser spørgsmålet sig, om der skal anvendes andre, så at sige skrappere pressionsmidler, typisk af økonomisk art for at forbedre situationen i disse lande. Generelt vil jeg derom bemærke, at jeg udmærket forstår, og Kommissionen er afgjort modtagelig herfor, at der lægges pres på Kommissionen i så henseende, som i tilfældet Vietnam. Jeg husker, at jeg i sin tid selv har underskrevet handels- og samarbejdsaftalen med Vietnam, hvilket i og for sig jo var en ny start i forbindelserne mellem Europa og Vietnam, som i øvrigt også omfatter menneskerettighedsklausuler, hvilke klausuler også rent faktisk giver legitimitet til at fortsætte menneskerettighedsdialogen med regeringen. Selv er jeg af den mening, at der, selvom ingen menneskerettighedssituation i et land automatisk kan overføres til et andet land, og at man i alle situationer skal tage højde for forskellene landene imellem, også i de lande, hvor forbedringen kun indfinder sig ganske langsomt, bør udvises en vis tøven, en vis tilbageholdenhed, når det drejer sig om at nedbryde en langsomt opbygget økonomisk forbindelse, hvis primære formål i et land som Vietnam jo er en reel forbedring af den socioøkonomiske udvikling til gavn for befolkningen. Efter min mening bør også dette aspekt i hvert fald indgå i overvejelserne.
Også børn og sårbare befolkningsgrupper i Central- og Østeuropa har været drøftet. Også det er et vigtigt spørgsmål, og den situation, disse sårbare befolkningsgrupper befinder sig i, står usædvanlig stærkt i Kommissionens bevidsthed. Under PHARE har vi LEAN-programmet, som siden dets oprettelse har finansieret cirka 107 projekter med et budget på 35 millioner ECU for hjælp til handicappede, ældre, børn, aids-ramte, mindretalsgrupper og arbejdsløse. Alle kategorier, som også har fået, jeg mener, det var i hr. Oostlanders indlæg, ekstra opmærksomhed. Endvidere findes konsensusprogrammet til etablering eller reform af sociale sikringsordninger, herunder social bistand og hjemmehjælp. Endvidere findes andre instrumenter, som er mere tilpasset specifikt nationale situationer, som børneværnsprogrammet i Rumænien, der gennemføres siden '92, programmet for social nødhjælp i Bulgarien, som også har været drøftet i Parlamentet før, og som yder direkte støtte til fattige familiers indtægter samt direkte finansiel støtte til visse psykiatriske institutioner, og vi kender situationen i disse institutioner i dette land. Samtidig er vi ved at træffe forberedelser til, at de lande, der søger om medlemskab af Den Europæiske Union skal have adgang til fællesskabsprogrammer vedrørende fremme af familieforsorg, kræftbekæmpelse, narkomisbrug, programmer til lige muligheder for kvinder og mænd. De nye PHARE-retningslinier, som Kommissionen har forelagt Parlamentet en meddelelse om, har også givet os en ramme, inden for hvilken aktioner på disse områder kan fortsætte; navnlig en styrkelse af de offentlige tjenesteydelser og socialsikringsinstanser på dette punkt udgør et supplement til støtten af de socialpolitiske reformer. Den Europæiske Union ønsker naturligvis også at skabe forudsætningerne for en lempeligere integration på et senere tidspunkt af disse lande i Den Europæiske Union.
Vi er udmærket klar over den tyrkiske journalist, hr. Yurtçus skæbne, der siden '95 adskillige gange er blevet dømt af tyrkiske domstole i medfør af den tyrkiske antiterroristlov og straffelov. Vi kunne jo sagtens endnu en gang i længere tid debattere menneskerettighedssituationen i Tyrkiet for så, mener jeg, i fællesskab at drage den konklusion, at det på trods af vore anstrengelser, vort pres og vore signaler i retning af Ankara stadig er nødvendigt nøje at følge situationen, såvel fra Parlamentets som fra Kommissionens og fra Rådets side, og at vi i hvert fald fortsat bør være årvågne. Det er, lad mig sige det på den måde, den kritiske side af sagen. Den lovende side af sagen er måske, at antiterroristlovens notoriske artikel 8 i sin tid blev ændret, blandt andet også efter pres fra Parlamentet, hvilket i sin tid førte til, at et meget stort antal, jeg mener at kunne huske over 150 journalister, forfattere og andre, der var blevet fængslet på grund af brud på bestemmelserne vedrørende ytringsfrihed, blev sat på fri fod. De ved, at vi meget regelmæssigt har kontakt med Ankara vedrørende en hel række spørgsmål, og uanset om det handler om toldunionen, Cypern, de bilaterale forbindelser med Grækenland eller det kurdiske spørgsmål, inddrages menneskerettighedssituationen altid i dialogen med Tyrkiet, og vi bliver ved med at insistere på ny lovgivning, på forbedring af situationen navnlig i fængslerne, på at der endelig sættes en stopper for tortur på politistationerne og så videre. Jeg ønsker blot endnu en gang at overbevise de ærede medlemmer om, fru formand, at Kommissionen i den henseende fortsat yder sit bidrag til fremme af en forbedring af situationen på stedet.
Fru formand, Europa-Kommissionen har i løbet af de seneste to år ydet humanitær hjælp for ti millioner ECU til Nordkorea. I marts 1997, for et par måneder siden altså, blev befolkningens elementære fornødenheder kortlagt af en velforberedt evalueringsmission. Resultaterne af denne evalueringsmission vil nu sætte Kommissionen i stand til at optimere strategien for humanitær intervention i Nordkorea. Vi er i øjeblikket i færd med at forberede et koordineret hjælpeprogram, der omfatter både fødevarehjælp og bistand inden for det offentlige sundhedsvæsen.
Vi vil egentlig gerne benytte lejligheden til at gøre Dem opmærksom på det forhold, at det ikke kun er FN, der er villig til at organisere bistand til Nordkorea, men at der ligeledes er en lang række europæiske ikke-statslige organisationer, der har vist stor interesse for at bidrage til denne humanitære bistand. Men der kan ikke herske nogen tvivl om, at de nordkoreanske myndigheder må vise større fleksibilitet for at få tilførslen af humanitær hjælp til at forløbe mere glat. For som sagen står nu, er humanitær hjælp underlagt en række restriktioner på såvel det praktiske som det administrative område. Kommissionen vil under alle omstændigheder uanset de talrige problemer tage alle tænkelige initiativer til at tilvejebringe en formålstjenlig humanitær hjælp for den nordkoreanske befolkning.
Jeg hverken vil eller må reagere på fru Bloch von Blottnitz' indlæg, men da jeg ved, at også KEDO ofte har været drøftet i Europa-Parlamentet, er det mig magtpåliggende at sige, at det bidrag, Unionen yder dertil, rent faktisk primært har til formål at tilvejebringe sikre atomkraftværker, hvilket ellers ikke ville være tilfældet, samtidig med at vi bekæmper spredningen. Efter min mening kan den fælles indsats med Japan og USA retfærdiggøres i enhver henseende.
Kampagnen »Rent tøj«, som i øjeblikket gennemføres i en række medlemsstater, er ikke noget enkeltstående fænomen. I de forløbne måneder er flere lignende initiativer løbet af stabelen, som har til formål at gøre forbrugerne bevidste om de sociale forhold, de varer, de køber, er produceret under. Som De ved, giver Kommissionen sin fulde og uforbeholdne støtte til fremme af de grundlæggende sociale rettigheder. I Kommissionens meddelelse om, som det hedder, forbindelserne mellem samhandelssystemet og de internationalt anerkendte arbejdsnormer, anerkender Kommissionen nødvendigheden af at fremme de grundlæggende arbejdsnormer, som eksempelvis forbuddet mod tvangsarbejde og afskaffelsen af børnearbejde. Dette formål er også optaget i Den Europæiske Unions generelle præferenceordning, der indeholder bestemmelser om, at lande, der rent faktisk anvender bestemte ILO-konventioner, idet de positivt fremmer overholdelse af disse regler, kan få ekstra fordele.
Kommissionen vil inden længe - og hermed besvarer jeg samtidig et spørgsmål, der blev stillet i eftermiddag - forelægge et forslag til forordning desangående, der fastlægger nærmere bestemmelser om udførelsen, i særdeleshed kontrolprocedurer og procedurer for samarbejde med de begunstigede landes regeringsmyndigheder.
Med hensyn til privatinitiativerne til social etikettering konstaterer Kommissionen i førnævnte meddelelse, at antallet af initiativer vokser, og i denne forbindelser gør den opmærksom på vigtigheden af Verdenshandelsorganisationens regler, der dog ikke må misbruges til protektionistiske formål. Desuden bør disse initiativer for at være troværdige også indeholde fyldestgørende garantier med hensyn til kontrol for at undgå svindel med denne etikettering. Vi tillægger overholdelsen af de internationale handelsbetingelser og kontrolprocedurernes strenghed og effektivitet afgørende betydning, men Kommissionen råder endnu ikke over fyldestgørende information desangående.
Jeg er i øvrigt udmærket klar over den igangværende diskussion om Rugmark-mærkning eller etikettering og lignende. Jeg mener, at det ikke er helt så afklaret, som antydet her i Parlamentet, og at der også der er tvivl vedrørende denne ordnings fasthed, pålidelighed og navnlig manipulationssikkerhed.
Sluttelig Kenya. Også Europa-Kommissionen følger fortsat nøje den politiske situation og menneskerettighedssituationen i Kenya som et led i det generelle samarbejde med dette land. Vi tilslutter os helt og holdent Parlamentets holdning, der går ud på, at man skal anspænde sig til det yderste for at undgå, at menneskerettighedssituationen forværres yderligere. I et tæt samarbejde med Unionens medlemsstater benytter Kommissionen enhver lejlighed til over for den kenyanske regering at understrege, at Kommissionen tillægger det stor betydning, at udviklingspolitik og samarbejde knyttes tæt sammen med respekt for de grundlæggende menneskerettigheder. Dette budskab har min kollega, kommissær Pinheiro under sit besøg i Kenya i begyndelsen af dette år endnu en gang gjort klart over for de kenyanske myndigheder. I lighed med Parlamentet beklager Kommissionen dybt de seneste tilfælde af brutal politichikane af medlemmer af oppositionen og menneskerettighedsaktivister. Kommissionen opfordrer alle kenyanere til at arbejde for fred og forsoning i deres land for at sikre, at valgene i 1997 kan forberedes og afholdes i frihed og ærlighed, og for at forhindre en gentagelse af den voldsbølge, der opstod under 1992-valgene. Det er en selvfølge, at vi nøje vil følge såvel forberedelserne til som afholdelsen af valgene. Kommissionen har taget ad notam, at en sigtet som et led i efterforskningen af et af angrebene på kirkemedarbejderne - fru Malone har nævnt det - hvorved den irske franciskanermunk Timmons blev dræbt, i mellemtiden er stillet for en kenyansk domstol og faktisk er blevet tiltalt for mord.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forslag til beslutning (B4-0359/97) af Plooij-van Gorsel m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om »straffen«, som Kina har tildelt Danmark og Nederlandene for på den 53. samling i De Forenede Nationers Menneskerettighedskommission at have foreslået en resolution om fordømmelse af menneskerettighedsovertrædelserne i Kina.

Plooij-Van Gorsel
Fru formand, demokrati og respekt for menneskerettighederne er for den Liberale Gruppe yderst vigtige spørgsmål. Min gruppe beklager dybt visse EU-medlemsstaters holdning, der umuliggjorde fremsættelse af en resolution på Unionens vegne. Det skader Unionens troværdighed og er vand på Kinas mølle. De lande, der støttede en resolution mod Kina, Danmark og Nederlandene, er blevet straffet med økonomiske sanktioner. Nederlandene gjorde det som landet, der har formandskabet for Unionen. Når man fører ordet på Unionens vegne, må man øjensynlig også stå for skud på Unionens vegne. Den franske præsident Chirac udtalte sidste måned, at Europas enighed kan gøre Europa til den stærkeste magt i verden. Enighed? Hentydede Chirac hermed til Frankrigs opportunistiske holdning i Genève? I morges så jeg i fjernsynet, at Chirac blev modtaget i Kina som en ven. Den nederlandske minister var ikke velkommen i sidste uge, og Kina godter sig.
Fru formand, samhandel og politik er ifølge Kina to forskellige ting. De økonomiske straffeforanstaltninger, Kina har iværksat, er set i det lys uacceptable og står i vejen for, at Kina på kort sigt tiltræder WTO. Jeg anmoder Kommissionen om at gøre dette klart i alle sine forbindelser med Kina.

Wiersma
Fru formand, jeg vil gerne tilslutte mig den sidste taler, en kollega fra Holland. Jeg vil mene, at det, der i dag er bragt på bane i denne resolution, taler for sig selv. Alle anser det for vigtigt konstant at bringe overtrædelserne af menneskerettighederne i Kina på bane. Alle går ind for europæisk samarbejde på dette felt. Men når så et land, der har formandskabet, med støtte af andre lande en gang prøver at gøre noget, opstår først problemet med at få det igennem i Rådet, og når det ikke lykkes, kommer i nærværende tilfælde oveni, at de to lande, der har vovet pelsen, tilmed straffes af det land, der egentlig burde være straffet af Unionen. Egentlig en latterlig situation. Så rent bortset fra, at vi dybt må beklage, at det endnu en gang ikke er lykkedes for Unionen at tale med én stemme, er det endnu mere til grin, at to lande dernæst må tage skraldet, og at Den Europæiske Union til dato ikke har givet indtryk af at ville skride energisk ind mod det. Det er dybt beklageligt. Hele Unionen skal anmodes om at vise nogen solidaritet med Danmark og Nederlandene, der i det mindste på det punkt for en gangs skyld har vovet pelsen.

McMillan-Scott
Fru formand, jeg ønsker ikke at kritisere formandskabet eller Kommissionen for deres forsøg på at få en resolution igennem i underudvalget i Genève for nylig. Men der kan klart rejses kritik af en række medlemsstater, som ikke støttede ideen bag den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Men der er et dyberegående problem: Jeg har fået oplyst, at hvis Den Europæiske Union ikke pressede på med at få FNresolutionen vedtaget i april, ville kineserne genoptage menneskerettighedsdialogen med Den Europæiske Union, som blev indledt på et bilateralt grundlag i 1995. Der fandt kun et enkelt møde sted i 1996. Disse møder er nu blevet standset af kineserne. Man kan derfor beskylde kineserne for ond tro. Jeg håber, at Kommissionen og Rådet vil lægge pres på kineserne - for så vidt som de er i stand til at gøre det - for at få genoptaget menneskerettighedsdialogen, som vil være en afgørende faktor for EU's generelle holdning til Den Kinesiske Folkerepublik.

Pompidou
Fru formand, jeg må sige, at jeg er blevet stærkt overrasket over tonen hos visse kolleger, der taler om manglende overholdelse af menneskerettighederne, hvad angår den politik, der er blevet ført af Frankrig og specielt af den franske præsident. Disse kolleger kunne have interesseret sig for, hvad der egentlig skete i Frankrig. Jeg må indskyde, at man kan jo ikke interessere sig for alt, men inden afrejsen modtog præsident Chirac i Elysée-palæet en delegation bestående af ikke-statslige organisationer, herunder Amnesty International og International Federation of Human Rights. Han understregede ved den lejlighed, at han sammen med sin kinesiske modpart ville berøre spørgsmålet om menneskerettigheder, idet han bl.a. ville anmode om en redegørelse vedrørende samvittighedsfanger, og idet han agtede at undertegne en politisk erklæring, der også omfattede dette væsentlige aspekt af Frankrigs relationer med Kina.
Jeg er af den opfattelse, at de pågældende kollegers holdning grænser til hykleri og usandfærdighed, og vores gruppe er meget forundret.
Jeg skal blot erindre om Frankrigs politiske beslutsomhed og om præsidentens indsats for menneskerettighederne, hvilket er i overensstemmelse med fransk tradition. Dette er et almindeligt anerkendt faktum, og disse grundløse bemærkninger, som visse kolleger har fremsat for at komme en række af deres franske venner til hjælp i valgkampen, vil bestemt ikke svække den vilje til en oprigtig og åben dialog med Kina, som Frankrig og flere andre lande i Europa og hele verden udviser.

Haarder
Hr. formand, hr. kommissær, EU har en fælles handelspolitik. Derfor må vi forlange, at den kinesiske diskrimination mod Danmark og Holland bliver betragter som et anslag mod hele EU, og at det besvares som sådant. For det er jo netop EU's grundlæggende idé, at her skal både små og store nationer kunne tale frit om tyranni og overgreb, også når det gælder et stort og magtfuldt land som Kina. Hvis det lykkes Kina at skræmme og kujonere de europæiske lande ét for ét, så de bøjer hovedet og tier, så er det et tilbageskridt for menneskerettighederne i verden.
Da Danmark fremsatte resolutionen i Genève, gjorde landet ikke andet, end hvad almindelig anstændighed tilsiger. Vi udtalte på rette tid og sted en kritik af de notoriske overgreb, som finder sted, hvilket EU-landene i fællesskab har gjort år efter år siden 1990, og det var ikke vores skyld, at der var nogle, der ikke ville være med denne gang. Fredens og frihedens største fjende er den kujonpolitik, som køber sig til kortsigtet fred på sandhedens og rettens bekostning.

Van Dijk
Hr. formand, så længe handelspolitik stadig går forud for menneskerettigheder, man fristes næsten til at sige i almindelighed, vil konflikter af denne art blive ved med at dukke op, og i nærværende tilfælde har en række lande gjort en behjertet indsats, og Nederlandene har prøvet på hele Unionens vegne at rette et angreb mod Kinas menneskerettighedspolitik, og her har en række lande svigtet på det groveste og således vitterlig skabt splid. Sandheden byder dog at sige, at hr. Van Mierlo på et tidspunkt, hvor Nederlandene endnu ikke havde formandskabet for Den Europæiske Union, en gang har besøgt Kina med henblik på at skaffe KLM landingstilladelse på Beijings lufthavn, og at minister Van Mierlo ved denne lejlighed udtalte, tja, menneskerettighederne skal varetages af Den Europæiske Union, og handelspolitikken tager vi os gerne selv af. Nuvel, der er jo faktisk tale om en fælles handelspolitik, og det forekommer mig altså at være konsekvent, at såvel menneskerettighedspolitik som handelspolitik betragtes som et fælles anliggende i Den Europæiske Union, og at det frem for alt ikke tillades, at medlemsstaterne spilles ud mod hinanden. Men det er dog helt ved siden af, at hr. Pompidou her kommer og prøver at undskylde den franske regering med, at, nå ja, de har jo drøftet sagen med NGO'erne. Det redder altså ikke menneskerettighedspolitikken i Kina, det skal der altså mere til, blandt andet anvendelse af vor handelspolitik.

Dupuis
Hr. formand, heller ikke jeg, hr. Pompidou, tror, at det er ved at modtage en håndfuld ikkestatslige organisationer, at Frankrig renser sig for den dobbelte skamplet fra Genève. Det, Frankrig gjorde i Genève, var at støtte den kinesiske regerings politik, som går ud på at bevise, at udvikling uden demokrati er en mulig størrelse. Det var det ene. Det andet var, at Frankrig kvalte det tilløb til en fælles udenrigspolitik, som Den Europæiske Union med så stor møje forsøger at stille på benene.
Det er en alvorlig sag, og præsident Chiracs rejse i dag til Kina er kun med til at bekræfte dette. Det er ikke ved at rejse spørgsmålet om en eller to systemkritikere, at han vil ændre situationen. Han har forplumret et europæisk projekt. Han har støttet den kinesiske regerings skammelige politik, der har resulteret i fængslingen af hundredtusinder af mennesker.

Amadeo
Hr. formand, det ville være yderst alvorligt, dersom Den Europæiske Union ikke reagerede solidarisk og kollegialt i den politiske og handelsmæssige strid, der er indledt mellem Den Kinesiske Folkerepublik og visse medlemsstater - Danmark, Irland og Nederlandene. Hvis dette nemlig skete, ville det være et yderligere bevis på, at der ikke findes noget politisk Europa, og på dets manglende evne til at samordne sine initiativer på internationalt plan. Det er allerede alvorligt, at kun disse medlemsstater i FN i spredt orden har stemt for en resolution om fordømmelse af krænkelsen af menneskerettighederne i Kina, mens de øvrige medlemsstater, som f.eks. Frankrig, Tyskland, Spanien, Grækenland og venstrefløjen i Italien, som et nyt bevis for, i hvor høj grad dette Europa er en økonomisk og kommerciel, men ikke politisk sammenslutning, kynisk har besluttet ikke at støtte denne resolution.
I Alleanza Nazionale finder vi, at Europa under disse omstændigheder skal svare med én stemme på de former for afpresning, der udøves af den leninistiske nomenklatur , der styrer Kina, og følgelig ikke blot udtrykke fuld solidaritet med de medlemsstater, der er truet af handelsmæssige gengældelsesforanstaltninger, men ved på ny at sætte spørgsmålstegn ved de forskellige handelsprogrammer med Kina. Dette ville være et meget vigtigt eksempel, som det samlede Europa kunne statuere for at imødegå trusler og afpresning, og som ville gøre det muligt for Europa at fremtræde som en international politisk enhed.

Lenz
Hr. formand, jeg kan helt og fuldt tilslutte mig størsteparten af indlæggene fra mine kolleger. Jeg er overbevist om, at enhver formand for Rådet med stolthed kunne have modtaget enhver NGO, hvis Den Europæiske Union her havde handlet i fællesskab, og at NGO'erne også lige så gerne ville have besøgt ethvert statsoverhoved i et nationalt land, hvis de havde vidst, at Den Europæiske Union havde talt med én stemme. Det kan vi ikke ofte nok gøre opmærksom på. Hvorledes skal vi ellers gøre det klart for vore borgere, at en fælles udenrigspolitik er noget, man er nødt til at kæmpe sig frem til? Her kan vi som Europa-Parlament kun gøre opmærksom på de svage punkter, som jo er blevet tydelige.
Jeg sagde for nylig, at jeg hellere vil være medlem af Parlamentet end diplomat, for i fjor oplevede jeg i Genève, hvorledes det europæiske diplomati kæmpede om at få præcis denne resolution om menneskerettigheder sat på dagsordenen, hvilket naturligvis ikke lykkedes for dem i år på grund af deres uenighed. Vi bør også for fremtiden virkelig tænke på borgerne og være enige, for så opnår vi mere også i Kina.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, beslutningen om støtte til Danmark og Holland mod Kinas diskriminerende foranstaltninger passer egentlig ganske godt til Parlamentets holdning, da det jo altid har fremhævet, at man i spørgsmål om menneskerettigheder ikke må måle med to forskellige alen. Dernæst vil jeg gerne henlede opmærksomheden på, at Europa-Parlamentet på det sidste plenarmøde fordømte Kina på grund af landets alvorlige krænkelser af menneskerettighederne i Østturkestan og dermed viste et eksempel på ærlighed og ægte folkerepræsentation, hvilket desværre hverken De Forenede Nationer eller EU som helhed, som jo netop kun repræsenteres af regeringsrepræsentanter, har gjort.
Navnlig Danmark fortjener vor særlige solidaritet, da vi aldrig må glemme, at netop dette land ved at anerkende de baltiske stater på trods af al modstand har bidraget enormt til dekoloniseringen af det tidligere USSR.
Jacques Chirac rejser i dag til Kina og talte forud for rejsen om et globalt partnerskab med Kina. Jeg kan kun håbe, at i dette partnerskab finder ikke blot Kina, men også Danmark, Holland og Irland deres rette plads.

Van den Broek
Hr. formand, Kommissionen kan udmærket gå med til meget af det, der her i eftermiddag er blevet sagt om den situation, der indtrådte, efter at det mislykkedes at fremsætte resolutionen for FN's Menneskerettighedskommission i Genève. Det er også hævet over al tvivl, at Kina skal få at vide, at det ikke går an at forskelsbehandle Den Europæiske Unions medlemsstater med hensyn til menneskerettighedspolitikken. Jeg håber, at præsident Chirac benytter sit besøg i Kina til at formidle dette budskab på en måde, der er i overensstemmelse med det kinesiske folks værdighed, som Beijing plejer at udtrykke det.
Men, hr. formand, Den Europæiske Union og dens medlemsstater må samtidig være klar over, at den bedste garanti for, at sådanne situationer ikke opstår, og den bedste måde at modvirke forskelsbehandlingen af medlemsstaterne på, er, at beslutninger i Unionen baseres på enighed. Således får andre lande heller ikke lejlighed til på denne måde at finde »ofre«. Det er ligeledes manglende enighed, der forhindrer os i at føre en effektiv menneskerettighedspolitik.
Hr. formand, endelig tror jeg, at vi kan uddrage den lære af det skete, at tiden er inde for Den Europæiske Union til at tage dens menneskerettighedspolitik over for Kina op til fornyet overvejelse og til at undersøge, hvilket er det mest effektive instrumentarium, Den Europæiske Union har til sin rådighed i den henseende. Men år efter år, syv eller otte år i træk på ny at fremsætte en identisk resolution, som i mange tilfælde ikke en gang er vedtaget, truer med at blive et våben, der virker mod hensigten.

Malone
Hr. formand, selv om beslutningen er korrekt og rigtig, har den udeladt Irland. Irland støttede også resolutionen, og jeg mener, at vi via et mundtligt ændringsforslag, hvis dette er acceptabelt, også bør indføje Irland.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.

Afstemning
Formanden
Mine damer og herrer, næste punkt på dagsordenen er afstemning om betænkning (A4-0168/97) af Rothe for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om Kommissionens grønbog: Fremtidens energi: vedvarende energi - Mod en fællesskabsstrategi (KOM(96)0576 - C4-0623/96).
Kommissær Papoutsis har ordet.

Papoutsis
Hr. formand, først og fremmest vil jeg takke og komplimentere ordføreren, fr. Rothe, for den fremragende betænkning, hun har fremlagt, og ligeledes takke hr. Schierhuber, der er ordfører for Landbrugsudvalget, og hr. Kronberger, ordfører for Miljøudvalget.
Jeg tror, vi alle er enige med fr. Rothes betænkning om, at vi må gøre noget for at fremme det område, der hedder vedvarende energikilder. Med den betænkning, som Parlamentet skal stemme om i dag, får vi en liste over foranstaltninger, der - og det gælder samtlige af dem - fortjener en særlig grundig undersøgelse, og jeg må sige, at det oprindeligt var min hensigt at kommentere alle disse forslag i en udførlig gennemgang, men på grund af den meget begrænsede tid og den særlige procedure, vi følger i dag - og det vil jeg gerne takke Præsidiet for - må jeg desværre begrænse mig til ganske korte bemærkninger.
Først og fremmest vil jeg på Kommissionens vegne afgive følgende løfte, som vedrører det næste mål: det næste mål er den store udfordring, der hedder en hvidbog om vedvarende energikilder og et handlingsprogram for disse, og jeg håber at kunne præsentere Parlamentet for denne i slutningen af 1997. Under udformningen af hvidbogen om vedvarende energikilder vil vi inddrage alle de forslag, der blev fremsat i dag under formiddagens forhandling, samt alle de forslag, der er fremkommet i den offentlige debat, som stadig foregår på europæisk plan på grundlag af grønbogen om vedvarende energikilder.
Jeg vil her tillade mig tre meget korte bemærkninger:
For det første glæder det mig overordentlig meget, at fr. Rothe som ordfører kan tilslutte sig ideerne om indførelsen af et kvantitativt mål, som imidlertid også bør være både ambitiøst og realistisk.
For det andet har jeg med særlig glæde noteret mig, at ordføreren og mange andre af de ærede medlemmer, der har haft ordet i dag, er enige med Kommissionen i, at de vedvarende energikilder bør ydes fuld respekt med hensyn til det indre markeds funktion. Det indre marked for energi er allerede en realitet. Inden for disse rammer findes forskellige midler og mange mekanismer, som kan anvendes til at fremme de vedvarende energikilder, uden at der sker konkurrenceforvridninger.
Til sidst vil jeg gerne trække et andet af betænkningens punkter frem: spørgsmålet om det fremtidige retsgrundlag for fremme af vedvarende energikilder. Jeg vil gerne gentage, at jeg er helt enig med Dem i, at det er nødvendigt med et lovgrundlag for energipolitikken. Forslaget om en sådan bestemmelse bør efter min opfattelse klart fremhæve de vedvarende energikilders betydning.
Inden jeg slutter, vil jeg endnu en gang rette en varm tak til ordføreren og til alle de medlemmer af Parlamentet, der har medvirket ved formuleringen af betænkningen. Jeg vil desuden forsikre Dem om, at jeg vil gøre, hvad jeg kan, for at sikre, at de næste faser af denne vigtige proces fører til positive ændringer og til vigtige fremskridt for de vedvarende energikilder.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Vi går over til afstemningen.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Formanden
Hr. Falconer har ordet.

Falconer
Hr. formand, jeg vil blot gerne have ordet, da jeg to gange i formiddags talte til hr. Martin om den fremgangsmåde, han fulgte under afstemningen. Jeg forstår fuldt ud den fremgangsmåde, han fulgte i formiddags i betragtning af, at De Grønne havde anmodet om afstemning ved navneopråb om hvert enkelt punkt og hvert enkelt ændringsforslag, der var stillet. Jeg forstår hans metode til at fremskynde arbejdet i Parlamentet. Men det er ikke den måde, vi normalt afvikler vort arbejde på.

Formanden
Tak, hr. Falconer, jeg må imidlertid gøre opmærksom på, at ganske vist er min afvikling af afstemningen temmelig mangelfuld, men den del af det, som jeg gør korrekt, har jeg lært af hr. Martin.

Blokland
Hr. formand, takket være en af Deres formandskollegers ekstraordinært fleksible indstilling er mit bidrag til forhandlingen nu nødvendigvis blevet til en stemmeforklaring. Man kunne jo kalde det et vedvarende bidrag. Jeg har helhjertet støttet Rothe-betænkningen. Det er nemlig godt, at der nu foreligger en koordineret fællesskabsstrategi for vedvarende energi. Ikke for at gøre medlemsstaternes arbejde en gang til, men for at anvende det bedste af det. Fossile energikilder og uran er ikke uudtømmelige. Det haster med at gå over til vedvarende energikilder, hvis vi vil undgå, at de kommende generationer skal konfronteres med krisesituationer. Priserne på de fossile energiformer tager i øjeblikket ikke i fornødent omfang højde for, at energikilderne ikke er uudtømmelige. Ej heller inddrages eksterne faktorer i priserne, hvilket er meget lumsk.
Kommissionens grønbog bør efterfølges af en hvidbog og en handlingsplan, der tager sigte på at øge andelen af vedvarende kilder i vor energiforsyning. Omkostningerne udgør fortsat et vigtigt aspekt ved introduktionen af disse energikilder. En form for støtte vil foreløbig nok være nødvendigt. Det er derfor en god ting, at eksisterende fællesskabsprogrammer for vedvarende energi udbygges såvel indholdsmæssigt som på det finansielle plan.
Også horisontale foranstaltninger er vigtige. Især er ideen om omsættelige »grøn-strøm«-certifikater meget tiltalende. Med disse forpligter el-producenter sig frivilligt til at producere en større del af deres strøm på basis af vedvarende energikilder.
Rothe-betænkningen indeholder et stort antal vigtige forslag til hvidbogen. De vedvarende energikilder bør i længden udgøre en væsentlig del af energiforsyningen. De bør hurtigst muligt gøres økonomisk rentable sammenlignet med de andre kilder. Støtteforanstaltninger til specifikke, lovende projekter, der finansieres af fællesskabsmidler, bør derfor være af midlertidig karakter.
Vedvarende energikilder er i højere grad afhængige af regionale forhold end fossile kilder. Det gælder for vandkraftværker, men også for tidevands-, sol- og vindenergi. Det bør der tages hensyn til i fordelingen af udgifterne til overgangen. Decentral produktion i tyndtbefolkede egne såsom på landet er en reel mulighed, men det kræver stimulering. Mit motto er altså, at der skal en slags burden-sharing til ved medlemsstaternes overgang til vedvarende energi. Landene med de bedste muligheder skal også »beskattes« i henhold til de højeste satser af andelen af vedvarende energi i energiforsyningen.

Caudron
Den sunde fornuft er måske ikke den mest ligeligt fordelte egenskab her i verden.
En kendsgerning: Samfundet kræver en stor mængde energi for at dække alle sine behov.
En konstatering: De anvendte energikilder er enten potentielt farlige eller udtømmelige. Imidlertid må man konstatere, at vores energibehov ikke bliver mindre, og at det er nødvendigt at finde alternativer til de eksisterende energikilder.
Et fremtidsperspektiv: Man har gennem forskning fundet frem til en række vedvarende energikilder. Disse svarer kun til 6 % af det nuværende energiforbrug i Europa.
Ifølge sund fornuft burde de vedvarende energikilder, der er udtømmelige og ikke-forurenende, således være i rivende fremgang. Dette er netop idéen bag Rothe-betænkningen, som er en glimrende tekst.
Europa-Parlamentet bør da også støtte idéen bag betænkningen. Vi bør fremme forskningen vedrørende vedvarende energi og opfordre Rådet til at fastsætte en minimumstærskel på 15 % for de vedvarende energiformer i det samlede energibudget.
Vi bør ligeledes tilskynde industrien og de offentlige investorer til at udvide produktionen af vedvarende energi.
Således som det er tilfældet på andre områder, bør vi atter en gang prioritere menneskelivet og sikkerheden.
Derfor bør vi fremme de energiformer, der tilgodeser sikkerheden og miljøet.

Grossetête
De franske medlemmer af PPE-Gruppen har stemt for Rothe-betænkningen om Kommissionens grønbog vedrørende vedvarende energi. Det er nemlig tvingende nødvendigt, at Den Europæiske Union sikrer sin uafhængighed på energiforsyningsområdet ved fortsat at udvikle rene og vedvarende energikilder.
Det må derfor beklages, at den vedtagne beslutning indeholder punkt 3 samt betragtning C. Opstillingen af en udviklingsstrategi bør nemlig ikke medføre et korstog imod kerneenergien, som i dag dækker 35 % af Den Europæiske Unions energiforbrug, idet det i Kommissionens grønbog på grundlag af seriøse undersøgelser skønnes, at de vedvarede energiformer - når man ser på de teknologiske udviklingsmuligheder - kun vil kunne dække 15 % af Europas energibehov i år 2020.
Europa-Parlamentet forregner sig, hvis den fortsætter med at føre et ideologisk korstog ude af trit med den europæiske befolknings reelle behov. Man kan udmærket være tilhænger af både kerneenergi og vedvarende energi; således er Soulier-betænkningen og Rothe-betænkningen komplementære.
Det er beklageligt, at forsamlingen, som høres for første gang, ikke har evnet at udvise modenhed vedrørende disse livsvigtige spørgsmål.

Holm
Jeg mener, at det er af stor betydning, at EU (inden for rammerne af sin beslutningskompetence i sådanne spørgsmål) prøver at gøre noget for at øge de vedvarende energikilders betydning. Dog må jeg sige, at jeg ikke er imponeret over EU's hidtidige indsats. Det er ikke miljøvenlige områder, man satser på, tværtimod, det er eksempelvis forskning inden for kerneenergisektoren, der får mest støtte.
Vi må kræve, at kerneenergien betaler sine egne omkostninger. Også miljøet skal tillægges en økonomisk værdi. Det ville samtidig vise, hvilket sløseri med penge kernekraften indebærer, og dermed øge de vedvarende energikilders betydning.
De vedvarende energikilder bør fremmes, ikke kun af miljømæssige årsager, men også fordi det vil føre til, at der skabes flere arbejdspladser, først og fremmest i mindre virksomheder og på landet. Det vil også gøre samfundet mindre sårbart over for katastrofer og fejl, at det ikke er afhængigt af kun én energikilde.
Personlig mener jeg, at EU's målsætninger bør sættes højt. Som et minimum bør de vedvarende energikilders andel af det samlede energiforbrug stige til mindst 30-35 % i år 2010. De 15 %, som betænkningen foreslår, mener jeg er for forsigtigt sat. Skal vi leve op til Rio-konferencens målsætning om opbygning af et økologisk bæredygtigt samfund, må vi handle både målbevidst og energisk.

Lindqvist
En kraftig satsning på vedvarende energikilder er en nødvendighed for et samfund, som skal være bæredygtigt på lang sigt. Betænkningen udgør et første, men alt for lille, skridt i den retning. Der må en traktattekst til, hvori energikilder som kernekraft og fossile brændstoffer er udskiftet med bioenergi og andre vedvarende energikilder.
Der må flyttes forsknings- og udviklingsressourcer fra kernekraft og fossile energikilder til bioenergi og andre vedvarende energikilder. EU kan medvirke til at fremme en sådan udvikling ved at afvikle Euratom-traktaten og indgå en ny traktat om vedvarende energikilder.
Betænkningen nævner dårlig nok de store vedvarende energikilder i de nordiske lande, såsom forskellige former for bioenergi, skov, flis, pellets, tørv osv. Betænkningen går imidlertid i den rigtige retning, og jeg har derfor stemt for den.

Vaz da Silva
Eftersom jeg var nødt til at træffe et valg om, hvilken af betænkningerne om energipolitik jeg ville kommentere, valgte jeg hr. Souliers betænkning, men jeg skal dog ikke undlade at understrege vigtigheden af fru Rothes betænkning med dens globale og pragmatiske approach.
Jeg vil særlig fremhæve den skattemæssige differentiering med henblik på at fremme udviklingen af disse energiformer, anvendelsen af strukturfondene, den betydning, der tillægges tilnærmelsen af de anvendte statistiske metoder vedrørende energiforbrug samt internalisering af de eksterne omkostninger i forbindelse med ikke-vedvarende energikilder og kvantificeringen af hvilket mål, der skal opnås frem til år 2000.

Virrankoski
I Finland udgør de vedvarende energikilder allerede nu 32, 5 % af det samlede energiforbrug. Målsætningen i betænkningen om at hæve andelen generelt i EU er dog fornuftig. Dette forudsætter betydelige investeringer i forskning, og det bør der tages hensyn til i EU's forskningsprogrammer. Også i forbindelse med reformeringen af regionalpolitikken bør udnyttelsen af de vedvarende energikilder støttes.
Den ellers udmærkede betænkning lider dog under en enkelt mangel. I betænkningen omtales tørv ikke som en vedvarende energikilde. Tørv udgør hele 5, 4 % af energiforbruget i Finland, selvom kun 0, 5 % af moserne bruges til tørveproduktion. I moser vokser der årligt den samme mængde tørv, som der vokser træer i skovene. Når tørven er blevet gravet op af mosen, bliver mosen igen grøn, hvorefter den producerer ny tørvemasse.
Jeg håber, at Kommissionen også vil indføje tørv som en vedvarende energikilde i den hvidbog, der skal udarbejdes.

Fællesskabets energimål
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0142/97) af Stockmann for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om forslag til Rådets afgørelse om tilrettelæggelse af samarbejdet omkring Fællesskabets vedtagne energimål (KOM(96)0431 - C4-0046/97-96/0218(CNS)).

Stockmann
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, samarbejdet om de aftalte energipolitiske mål er et kontroverst emne i Europa-Parlamentet, i Rådet og vel også i Kommissionen. Kommissionen har som retsgrundlag valgt artikel 130, stk. 3, dvs. afsnittet Industri i traktaten. Da der ikke eller endnu ikke er noget energikapitel i traktaten, selv om energipolitik er i alles fælles interesse, skal det retsgrundlag vælges, der har mest med emnet at gøre.
Kommissionens forslag nævner som mål for afgørelsen i artikel 1 at beskytte miljøet, at fremme rationel og effektiv udnyttelse af energiressourcerne og nye og vedvarende energikilder samt at fremme internationalt samarbejde.
De første af disse mål falder ind under Fællesskabets miljøpolitik. Derfor skal artikel 130 S anvendes som retsgrundlag. Den fastlægger rationel udnyttelse af naturressourcerne, miljøbeskyttelse og fremme på internationalt plan af foranstaltninger med henblik på miljøbeskyttelse som fællesskabspolitikkens mål.
Vi har krævet denne ændring af traktatgrundlaget og anmodet Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om at undersøge det. Det erklærede sig, om end tøvende, enigt med os. Naturligvis har energipolitikken virkninger både på industrien og på miljøet. Men for mig står én ting fast: I forbindelse med spørgsmålet om samarbejde til omsættelse af de aftalte energipolitiske mål har vi også brug for en samarbejdsprocedure til de lovgivende institutioner.
Vi skal her i forbindelse med de energipolitiske målsætninger udforme en politik, som foregriber fremtiden. For fremtiden kan et kapitel om energi imidlertid ikke undværes i traktaten. Jeg håber, at deltagerne i regeringskonferencen bliver enige og omsider får skabt klare bestemmelser.
Det forslag fra Kommissionen, vi drøfter i dag, begrænser Kommissionens rolle til informations- og overvågningsrettigheder samt en koordineringsfunktion. Der er ingen beføjelser til energipolitiske aktioner. Det giver umiddelbart anledning til den formodning, at dermed indvarsles så småt en afvikling af den fælles energipolitik. Det hele passer sammen. Under de sidste budgetprocedurer har Rådet tilstræbt betragtelige besparelser inden for energipolitikken. THERMIE II ligger på is, SAVE II er blevet skåret ned til en tredjedel. Men en tilbagevenden til nationale energipolitikker er simpelt hen forkert. Vi udformer på den ene side transeuropæiske net til energi. Vi etablerer et indre marked for elektricitet og gas. Kun om en principiel energipolitik er vi ikke enige!
Hvorfor er det f.eks. ikke muligt at indgå en aftale - fru McNally nævnte det før under forhandlingen om fru Rothes udmærkede betænkning - hvorfor er det f.eks. ikke muligt at indgå en særlig aftale om fremme af vedvarende energikilder? Det, der var muligt for 40 år siden til fremme af atomkraften, burde også være muligt i dag for de vedvarende energikilders vedkommende!
Vi har brug for et spring, vi har brug for et spring fremad. Der skal omsider følge handling efter vore ord! I den sammenhæng vil jeg gerne gøre opmærksom på, at jeg anser det for vigtigt, at et forslag af Rolf Linkohr tages op, om at et internationalt klimaagentur skal overvåge resultaterne af det internationale topmøde om klimaet.
Men tilbage til Kommissionens forslag. Et bilag til forslaget indeholder de aftalte energipolitiske mål. Som de står dér, er de fulde af modsigelser. På den ene side propaganderes der for ufordrejet konkurrence og »ufordrejede« priser, som der står, på den anden side kræves der støtteforanstaltninger til vedvarende energikilder. Uindskrænket konkurrence og liberalisering af markedet er imidlertid ikke de eneste saliggørende vidundermidler. Kommissionen bør her have mod til at gå ind for foranstaltninger, som har indflydelse på konkurrencen mellem de forskellige former for energi. For kun på den måde vil den kunne gennemføre målet, som er en bæredygtig udvikling inden for rammerne af en integration af energipolitiske målsætninger og målsætninger gående ud på miljøbeskyttelse. I modsat fald forbliver det ord alene.
Det, vi har brug for, er et integreret energipolitisk harmoniseringsprogram med tidsfrister og sidst, men ikke mindst - dét gør jeg altid gerne opmærksom på - bliver vi nødt til omsider på vort plan at blive enige om en energiforbrugsafgift gældende for hele Europa.
Det er kun nogle af de emner, som af os kræver et omfattende samarbejde for fremtidens skyld.
Jeg glæder mig til debatten, selv om her kun er få til stede.

Ferber
Hr. formand, Europa-Parlamentet har jo allerede flere gange - navnlig i dag - drøftet det spørgsmål, hvorledes Den Europæiske Union inden for energipolitikkens område i længden kan leve op til sit ansvar med henblik på at kunne gennemføre de nødvendige initiativer, som naturligvis er påkrævede for de sekundære betingelser på et liberaliseret indre marked. For så vidt er der heller ikke, hvad angår den principielle struktur og linje, uenighed mellem PPE-gruppen og de øvrige grupper. På den anden side bliver vi nødt til allerede nu at overveje, hvad vi egentlig vil opnå i den fælles energipolitik, og her er ingen tjent med det varehuskatalog, Kommissionen har fremlagt og som vi som Parlament nu sandsynligvis i morgen vil udvide yderligere.
Naturligvis har vi det mål at reducere CO2 -udslippet i EU. Det har vi jo netop i fællesskab drøftet i Rothebetænkningen og vedtaget. Men friheden til at afgøre, med hvilke former for energi disse mål skal nås, ligger fortsat hos medlemsstaterne, så længe vi ikke har et andet retsgrundlag. Det var også spørgsmålet i formiddags og i middags ved afstemningen om Soulier-betænkningen.
Her kommer vi til det afgørende punkt. En ændring af retsgrundlaget kan ganske vist være en mulighed - jeg vil ikke udelukke det, jeg er ingeniør og ikke jurist - og det kan måske også øge Parlamentets muligheder for indflydelse, fordi det giver et samarbejde og vi arbejder med det valgte retsgrundlag. Men som slutresultat vil vi ikke opnå noget, fordi vi snarere bidrager til, at eksisterende retsgrundlag igen tages fra os af Rådet, når det mærker, at der ad bagdøren kan laves andre ting, end at vi, hvad vi jo vil og netop igen har vedtaget, får nye retsgrundlag oveni.
PPE-gruppen vil derfor sige nej til en ændring af retsgrundlaget og også til hele betænkningen, dersom et flertal i Parlamentet vedtager dette ændringsforslag. Derudover bliver vi naturligvis nødt til at spørge os selv, hvad de vigtigste opgaver for Unionen er på energiområdet. Afgørende for os er harmoniseringen af de sekundære betingelser, et punkt, som Kommissionen slet ikke kommer ind på i sit forslag; vi som PPE-gruppe tog det op i udvalget og det kom heldigvis med. Dét er det afgørende punkt. Her har Kommissionen allerede i dag beføjelser, og vi er som Parlament med, fordi det er muligt via lovgivningen om det indre marked.
Det sidste punkt, jeg vil nævne, er, at vi også skal have en principdebat om alle disse afgiftsspørgsmål. Der er ingen fornuft i, at vi nu igen begynder som Parlament også at tage skatteretlige spørgsmål med. Der bevæger vi os for øvrigt igen på et andet retsgrundlag, der gælder artikel 130 heller ikke. Vi skal lade tingene blive, hvor de hører hjemme. Jeg vil ikke uddybe det nærmere i dag. Men vi bør heller ikke her overanstrenge Rådet, hvis vi virkelig vil opnå noget. Det er PPE's linje; ellers vil vi i alt væsentligt støtte sagen.

Kronberger
Hr. formand, der er ting, som bliver sagt igen og igen. Her står der f.eks. igen, at atomkraft er sikker og at der findes sikre steder til den endelige oplagring. Så ofte disse ting siges, så ofte skal det modsatte siges - der findes ingen sikre steder til den endelige oplagring, det være sagt på forhånd.
Jeg mener, at noget meget vanskeligt er lykkedes for ordføreren. Det er uhyre vanskeligt at modsige en energiplan, som er vaklende, som er svag, som går uden om helt konkrete tal og resultater etc. Han har gjort sig stor umage med, at den skulle blive sådan.
Vi har i dag længe vidst, at vi på mellemlang sigt kommer væsentligt længere med CO2 -fri vedvarende energiteknologier end med atomteknologi.
(Tilråb) Hvad mener De?
(Tilråb: Atomkraft er CO-fri!) Det er et omstridt spørgsmål, som heller ikke holder videnskabeligt i denne form, men det drøftede vi i formiddags. Den plan, der foreligger her, ser ud, som om ingen har tænkt over det, vi drøftede i formiddags og som vi stemte om før.
Selvfølgelig hører spørgsmålet om energiafgift med til et spørgsmål om udvikling af den fremtidige teknologi, og at den af mennesker forårsagede drivhuseffekt er udeladt, er ligeledes betegnende.

Estevan Bolea
Hr. formand, hr. kommissær, jeg finder det yderst opportunt med dette forslag til rådsafgørelse, da jeg nærer alvorlig tvivl om, at vi med den nuværende retning vil nå frem til en fælles energipolitik, hvilket nok også er meget svært, i betragtning af at der findes femten medlemsstater med meget forskelligartede energisystemer - for ikke at tale om de kommende medlemmer, hvis systemer er endnu mere forskelligartede.
Men der kan imidlertid gøres store fremskridt på grundlag af nogle fælles energimål, som der udmærket redegøres for i Kommissionens forslag. Endvidere kan jeg godt lide, at det primære mål af alle, forsyningssikkerheden, fremhæves. I både hvidbogen og grønbogen om energipolitik prioriteres konkurrenceevne og prispolitik, men jeg finder det vigtigere at prioritere forsyningssikkerheden, som ikke længere giver sig selv, hr. kommissær. Dernæst kommer klart nok konkurrenceevne, miljøbeskyttelse, samordning og muligheden for at gøre sig gældende på andre markeder. Men efter min mening skal Kommissionen understrege nødvendigheden af, at vi får bedre statistikker, og at vi får dem tidligere - Eurostats statistikker når således meget sent frem enten på grund af medierne, eller fordi medlemsstaterne ikke leverer oplysningerne rettidigt -. Og endvidere bør Kommissionen hvert år foretage en gennemgribende analyse af energipolitikken i tre lande, således at vi i løbet af fem år har en analyse af situationen i alle landene. Sådan gør OECD, som uden traktat og uden komplikationer af nogen art arbejder uhyre effektivt, hvilket bestemt ikke kan siges om EU.
Der tales om at pålægge afgifter. Mine damer og herrer, mere end på benzin. Der foreligger nu en ny meddelelse om fastsættelse af afgifter på energi. Jeg er sikker på, at de vil stige meget. Også for elektricitet vil der komme nye afgiftssatser. Dette spørgsmål ligger allerede i Parlamentet og er færdigbehandlet i Kommissionen. Ikke af kommissær Papoutsis, men af kommissær Monti og med et formål, jeg finder prisværdigt: der skal skabes beskæftigelse, det er Unionens store problem og de erhvervsdrivendes byrder skal nedbringes ved at afgiftsbelægge energi. Det er en stor opgave, som jeg takker Dem for at have taget fat på, hr. kommissær.

Ahern
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere ordføreren for denne vigtige betænkning. Vi har allerede hørt i dag, hvor vigtigt det er at have et retsgrundlag på energiområdet, som vedrører vedvarende energi. Men vi er stødt på vanskeligheder i forbindelse med THERMIE-projektet og også SYNERGIE på grund af det manglende retsgrundlag, og fordi - som det er blevet sagt her i dag - vi egentlig ikke har en fælles energipolitik eller endog en fungerende energipolitik, som vi er ved at harmonisere.
Jeg gør Dem navnlig opmærksom på SAVE-programmets betydning. Energibesparelser er som moderskab: Det beundres altid, men støttes sjældent. Hvis vi ikke kan nå til enighed om en fælles energipolitik, et fælles retsgrundlag, vil vi gøre det samme. Vi vil hykle for vedvarende energi og energibesparelser, men vi vil rent faktisk ikke gøre noget konkret for at støtte det.
Jeg vil også gerne understrege betydningen af Euratom-traktaten og en revision eller erstatning af denne traktat som en del af en fælles energipolitik.

Papoutsis
Hr. formand, det forslag, vi har til behandling her, er særlig vigtigt, fordi det har til formål at forbedre medlemsstaternes samarbejde inden for energispørgsmål. Allerførst vil jeg imidlertid takke og rose ordføreren, hr. Stockmann, for det fremragende arbejde, han har gjort med den betænkning, vi drøfter i dag.
Forslaget bygger på 3 grundlæggende mål, der er fastlagt i hvidbogen om energipolitik, nemlig øget konkurrencedygtighed, forsyningssikkerhed og, naturligvis, miljøbeskyttelse.
Den stadigt stigende afhængighed af importeret energi, klimaforandringerne, men også den globale konkurrence udgør de udfordringer, som vi skal imødegå i dag og i fremtiden, udfordringer, som skaber et påtrængende behov for en mere koordineret energipolitik. Og jeg vil benytte lejligheden til at henlede Deres opmærsomhed på Kommissionens seneste meddelelse om en global revision af energipolitikken: i denne meddelelse påpeges de alvorlige udfordringer, som Den Europæiske Union møder på energiområdet, og vi afventer Europa-Parlamentets udtalelse med stor spænding.
Jeg vil nu kommentere de ændringsforslag, der stilles, et ad gangen.
Ændringsforslag 1 vedrører forslagets retsgrundlag. Kommissionen har fulgt sin juridiske tjenestes anbefalinger og foreslår artikel 130, stk. 3, mens Parlamentets Retsudvalg anbefaler at anvende artikel 130, stk. 1. Hvis vi skulle acceptere dette ændringsforslag, ville det i praksis betyde, at samarbejdet på det energipolitiske område var underlagt miljøpolitikken og det retsgrundlag, den bygger på. Jeg er naturligvis enig i den målsætning, der hedder miljøbeskyttelse, og jeg tror, at dette mål, beskyttelsen af miljøet, bør være en vigtig målsætning på energiområdet. Ifølge Kommissionens opfattelse er det for voldsom en løsning at støtte hele energipolitikken på det retsgrundlag, som er anvendt til beskyttelse af miljøet, da dette ikke ville tildele andre lige så vigtige energipolitiske mål den nødvendige betydning, nemlig forsyningssikkerhed, øget konkurrencedygtighed og internationalt samarbejde. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag nr. 1.
Jeg vil gå videre til ændringsforslag nr. 2, som foreslår, at forskningen og den teknologiske udvikling koncentreres omkring energieffektivitet og vedvarende energikilder. Endvidere foreslås det, at forskningen og den teknologiske udvikling vedrørende nuklear energi fokuserer på teknikker til sikker slutdeponering af atomaffald. Jeg er ikke imod dette ændringsforslag, blandt andet fordi det ikke begrænser bevillingerne til forskning og teknologisk udvikling til disse områder. Under alle omstændigheder vil den nøjagtige prioritering blive fastlagt under de forhandlinger, vi skal have om det femte rammeprogram.
Hvad angår ændringsforslag nr. 3, til artikel 1, finder jeg første del af dette, som vedrører et nyt mål, nemlig at undgå overkapacitet, overflødig. Jeg har ikke noget at indvende mod dette ændringsforslag, men jeg finder det egentlig ikke nødvendigt. Anden del af ændringsforslag 3 kan i princippet accepteres. Jeg vil dog blot påpege, at der tilsyneladende er et lille problem med dette ændringsforslag, fordi det henviser specielt til initiativer, der tages på nationalt plan, mens begyndelsen af artiklen allerede dækker dette punkt med sin omtale af de aktiviteter, der iværksættes i medlemsstaterne. Jeg er i hvert fald enig i, at det er vigtigt at nævne fremme af den bæredygtige energiteknologi i listen over målsætningerne. Jeg kan også uforbeholdent acceptere sidste del af ændringsforslag 3 til artikel 1.
Ordføreren, hr. Stockmann, stiller to ændringsforslag til artikel 2. I ændringsforslag 4 fremhæver han helt korrekt det meget alvorlige spørgsmål, der hedder klimaændringer. Det er et spørgsmål, som har stor indflydelse på vor energipolitik, og som jeg tillægger stor betydning. Jeg kan oplyse Parlamentet om, at Kommissionen netop i går eftermiddags vedtog en meddelelse herom, og Rådet (energi) vil drøfte spørgsmålet indgående i slutningen af maj. De vil sikkert være enige med mig i, at de beslutninger, der skal træffes om dette vigtige spørgsmål, bør træffes på et bredere plan end energiområdet. Ligesom den geografiske dækning bør være bredere end Den Europæiske Union. Det ændringsforslag, der stilles, har langt videre politiske og institutionelle følger, da det reelt er en beslutning om oprettelsen af et agentur vedrørende klimaændringer. Hvis dette er vort mål, tror jeg ikke, det er på den måde, det skal opnås. Oprettelsen af et sådant agentur, som sikkert ikke er nogen dårlig ide, kræver efter min mening en mere indgående undersøgelse, og jeg er derfor ikke - i hvert fald ikke på nuværende tidspunkt - i stand til at acceptere ændringsforslag nr. 4.
Jeg kan acceptere ændringsforslag nr. 12, som vedrører undersøgelsen og indførelsen af en afgift eller tilskudsordninger. Kommissionen har netop for nylig fremlagt et nyt direktivforslag til behandling vedrørende afgifter på alle energiprodukter, og dette er allerede et skridt i denne retning.
Jeg kan endvidere acceptere ændringsforslag nr. 5 om Kommissionens mulighed for at foreslå aktioner og programmer med henblik på opnåelsen af disse mål. Jeg synes, at dette ændringsforslag gør teksten meget mere klar.
Jeg kommer nu til ændringsforslag nr. 6, som vedrører artikel 3. Første del er efter min mening alt for begrænsende og giver ikke plads til den nødvendige fleksibilitet. Men jeg kunne foreslå en anden formulering. F.eks. kunne jeg udmærket foreslå et kompromis, der lyder således: «Kommissionen udarbejder en rapport, når dette skønnes hensigtsmæssigt, men mindst hvert andet år«. Anden del giver et billede af det indhold, der skal være i rapporten, og dette kan jeg naturligvis acceptere.
Dette var, hvad jeg havde af kommentarer til de ændringsforslag, der er stillet til artiklerne. Jeg vil nu gå over til ændringsforslagene til bilaget.
Med ændringsforslag nr. 7 foreslår ordføreren en ændring af det første punkt i bilaget. Kommissionens forslag bygger på de mål, der er fastlagt i grøn- og hvidbogen, og som er godkendt både af Europa-Parlamentet og af Rådet. I dette ændringsforslag prioriteres de tre fundamentale mål, og energimålene stilles øverst. Disse grundlæggende mål udgør imidlertid en helhed, og derfor kan jeg ikke acceptere det konkrete ændringsforslag, hvilket dog ikke betyder, at miljøbeskyttelse ikke har en fremherskende betydning og ikke er et grundlæggende mål i den helhed, som vi alle har været med til at vedtage.
Ændringsforslag nr. 8 og 9 vedrører energipriserne. I ændringsforslag nr. 8 foreslår ordføreren at slette ordene »ufordrejede« og tilføje en henvisning til fair konkurrence. Herefter indfører ordføreren en internalisering af de eksterne omkostninger. Dette ændringsforslag kan accepteres. Kommissionen fastholder sit standpunkt med hensyn til princippet om internalisering af omkostningerne, men jeg mener, det er for tidligt at tale om en standardiseret beregningsmetode, som det sker i ændringsforslag nr. 9. Eftersom princippet om internalisering af omkostningerne allerede er formuleret i Kommissionens forslag, kan jeg desværre ikke acceptere ændringsforslag nr. 9.
Ændringsforslag nr. 10 kan jeg helt tilslutte mig.
Hvad ændringsforslag nr. 11 vedrørende de foreslåede instrumenter angår, mener jeg ikke, at den tilhørende liste er udtømmende, hvilket i øvrigt også fremgår af formuleringen og især ordet »heriblandt«. Jeg ved, at der ikke er medtaget alle de instrumenter, vi råder over, og at andre vil kunne tilføjes. Jeg opfatter harmoniseringen af rammebetingelserne mere som et sekundært mål, der hører under konkurrerende markeder, men jeg er villig til at acceptere denne tilføjelse. Kravet om forelæggelse af et forslag til en energiforbrugsskat tror jeg imidlertid kræver langt flere overvejelser, mere forberedelse og naturligvis mange og - er jeg bange for - vanskelige interne forhandlinger. Som bekendt fremsatte Kommissionen et sådant forslag for kort tid siden. Jeg tror imidlertid, vi bør afvente Rådets reaktion og naturligvis også Deres - Europa-Parlamentets - reaktioner, før man kræver et nyt forslag om energiafgift. Dette ændringsforslag er således alt for specifikt og fremsættes alt for tidligt.
Jeg har absolut ingen problemer med tredje del af ændringsforslag nr. 11, som vedrører miljømæssige instrumenter. Og for nu at komme til sidste del af ændringsforslag nr. 11 om optagelse i EU-traktaten af et energikapitel er dette som bekendt noget, jeg går varmt ind for. Med et energikapitel vil vi få et klart, gennemsigtigt og konsekvent retsgrundlag for gennemførelsen af energipolitikken. En politik, som under de nuværende omstændigheder er mere end nødvendig. Derfor glæder det mig meget, at Parlamentet stadig går ind for optagelsen af et energikapitel i traktaten.
Hvad ændringsforslag 13-17 angår, kan Kommissionen ikke acceptere disse, da de går ud over forslagets nuværende rammer, og jeg er bange for, at de forrykker balancen.
Jeg mener, jeg har svaret meget detaljeret på alle de ændringsforslag, der er stillet, og som De ser, kan vi acceptere nogle af disse, efter min mening de vigtigste. I de øvrige tilfælde har vi ikke nogen stærke indvendinger mod ændringsforslagene, men jeg tror, vi bør sørge for at bevare en passende balance i vor energipolitik og målsætninger, i hvert fald i den nuværende fase og under de konkrete omstændigheder.
Mange tak for ordet og endnu en gang tak til ordføreren, hr. Stockmann.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Europæisk-asiatisk samarbejde inden for energi
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0134/97) af Holm for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om Kommissionens meddelelse om en europæisk-asiatisk samarbejdsstrategi inden for energi (KOM(96)0308 - C4-0495/96).

Holm
Hr. formand, baggrunden for Kommissionens strategidokument er jo, at Rådet flere gange har fastslået, at det ønsker at styrke samarbejdet med landene og organisationerne i denne region. Rådet har da også opfordret Kommissionen til at foreslå konkrete initiativer på området. Jeg og mit udvalg støtter naturligvis dokumentet og mener, at dette er et meget væsentligt initiativ. Desuden lægger vi stor vægt på, at denne dialog kommer såvel EU's medlemsstater som de asiatiske lande til gavn. Det er derfor af stor betydning, at EU udarbejder en grundig analyse og strategi.
Desværre har der vist sig at være en række mangler i Kommissionens meddelelse, som jeg har været nødt til at kommentere. F.eks. er der ikke særlig mange konkrete initiativer i meddelelsen, selv om det var det, Rådet efterlyste. Jeg går imidlertid ud fra, at Kommissionen vender tilbage med sådanne på et lidt senere tidspunkt. Endvidere skal Kommissionen koordinere sin politik mellem de forskellige generaldirektorater. I dag er ansvaret fordelt på flere forskellige, og det gør det vanskeligt at danne sig et samlet overblik over EU's muligheder og ressourcer.
Der er mangler i den del af Kommissionens analyse, som drejer sig om den nuværende energisituation i de asiatiske lande. Når man skal udarbejde en strategi, må man tage udgangspunkt i de eksisterende forudsætninger, ellers bliver det meget vanskeligt at fastlægge en strategi for fremtiden. For at kunne inddrage en asiatisk synsvinkel må man undersøge, hvilke forskellige forhold, der gør sig gældende. Asien er meget forskellig fra Europa, ikke alene med hensyn til eksempelvis klima, bruttonationalprodukt, demokratiaspekter og industrialiseringsniveau, men også, og ikke mindst, når det gælder de eksisterende forudsætninger på energiområdet. Det gør det meget vanskeligt at fastlægge en fælles, ensartet strategi for hele området. Forskellige regioner kræver forskellige løsninger. Solenergi, som kan være en mulighed i ét land, er måske mindre anvendelig i et andet, hvor der til gengæld kan være store muligheder i vandkraft og biobrændsel.
Kommissionens meddelelse tager i stedet næsten helt og holdent udgangspunkt i en europæisk synsvinkel, dvs. i hvilke muligheder vi har på det asiatiske marked. De regionale aspekter i Asien behandles kun overfladisk. Men man må være opmærksom på, at hvis en strategi skal lykkes i et område som dette, skal man have de lokale og regionale aktører med og inddrage dem i planlægningen lige fra begyndelsen.
Vi har i betænkningen valgt at sætte ekstra fokus på to punkter: dels miljøspørgsmålene, med hovedvægt på de velkendte dæmningsprojekter i Asien, dels kerneenergiområdet.
I Asien gennemføres der i øjeblikket flere store energiprogrammer, som indvirker negativt på miljøet, bl.a. opførelsen af en række store dæmninger, som vil forårsage betydelige miljømæssige og sociale problemer. Europa-Parlamentet har i flere hastebeslutninger givet udtryk for, at de store dæmningsbyggerier i bl.a. Indien, Kina og Malaysia risikerer at ødelægge værdifulde miljøer og medvirke til, at den oprindelige befolknings kultur og det miljø, hvori den lever, forsvinder. Det er derfor af største vigtighed, at vi indtager en meget forsigtig holdning i disse spørgsmål. Kommissionen erkender da også, at disse store dæmningsbyggerier ikke har været så vellykkede og foreslår i sit strategidokument, at det er de mindre dæmningsprojekter, der skal danne rettesnor, hvilket vi også har understreget fra udvalgets side. Jeg vil gerne tilføje, at der er fremsat et ændringsforslag nr. 4 herom, som bl.a. opfordrer Kommissionen til at fraråde virksomheder at investere i opførelsen af en dæmning i Bakun i Malaysia. Jeg agter under afstemningen i morgen at fremsætte et mundtligt ændringsforslag om at udelade det sidste stykke om »Bakun, Malaysia«, da jeg ikke mener, at det er klogt at udpege et bestemt projekt i en beslutning. Det gælder i stedet om at understrege, at det er de store dæmningsprojekter, vi er kritiske over for, da der desværre er flere store dæmningsprojekter i gang i Asien. Jeg håber, at plenarforsamlingen kan støtte forslaget med denne ændring.
Det andet punkt drejer sig om, at EU er begyndt at engagere sig på kerneenergiområdet i Asien. Jeg tænker på det nu berømte KEDO-projekt i Nordkorea. KEDO skal, har jeg fået forklaret, ses som et politisk projekt, der skal gøre det muligt at få indsigt i forholdene på atomkraftområdet i dette indtil nu lukkede område. Det forholder sig imidlertid sådan, at Kommissionen hverken har informeret Europa-Parlamentet eller det ansvarlige udvalg om disse planer. Jeg tror ikke, at jeg overdriver, når jeg siger, at samtlige udvalgsmedlemmer er kritiske over for den måde, hvorpå Kommissionen har behandlet dette spørgsmål, bl.a. fordi den ikke har informeret udvalget. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at spørge Kommissionen, hvorfor disse planer har været omgærdet af så meget hemmelighedskræmmeri, og hvorfor den ikke har informeret Parlamentet. Personlig er jeg af den opfattelse, at EU ikke bør deltage i dette projekt. Det går ud på at opføre to nye kernekraftværker, hvortil EU skal yde et tilskud på i alt 75 mio ecu. Det havde været bedre at satse på indførelse af vedvarende energikilder, eftersom KEDO drejer sig om energiudviklingsarbejde.
Endelig vil jeg gerne oplyse, at jeg går ind for samtlige ændringsforslag og frem for alt nr. 7, der omhandler et væsentligt aspekt, som er blevet overset i dokumentet. Det drejer sig nemlig om støtte til udvikling af jernbaner og godstrafik for at forhindre, at der benyttes stadig flere biler i regionen, hvilket også er et miljøproblem på grund af den forøgede kuldioxidemission. Derfor håber jeg, at ændringsforslag nr. 7 også går igennem.

Camisón Asensio
Hr. formand, vi vil stemme for denne betænkning i den udformning, den har fået i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Den er fuldt ud acceptabel. Vi har stillet en række ændringsforslag - femten i alt - og hovedparten er vedtaget i udvalget og medtaget i betænkningen. Resultatet er et bedre dokument, som klart prioriterer miljøbeskyttelse, forsyningssikkerhed og deltagelsen på de asiatiske markeder for energiindustri. Og også fredelig anvendelse af kerneenergi under overholdelse af de højeste sikkerhedsstandarder. I den forbindelse vil jeg over for Kommissionen påpege det hensigtsmæssige i at gennemføre et forvaltningsinitiativ med henblik på at kontrollere, at sikkerhedsstandarderne opfyldes i den sydlige del af det asiatiske kontinent.
Vi hilser med særlig tilfredshed medtagelsen af vort forslag om at opfordre Kommissionen til at udarbejde en grønbog om energisamarbejdet med Asien, som også omfatter Centralasien, mere præcist Kasakhstan, Kirgisistan, Usbekistan, Tadsjikistan, Turkmenistan og Mongoliet. Vi har netop aflagt officielt besøg i nogle af disse lande og har på stedet kunnet konstatere relevansen af en sådan grønbog.
Vi må ikke glemme, at der er tale om et geografisk område med store energiressourcer, hovedsagelig naturgas og olie, et område, som på den anden side har brug for den vestlige verdens teknologi og virksomhedsknowhow. USA, Japan og andre af verdens store handelsmagter har allerede indset den gensidige fordel i et samarbejde af den type, vi her foreslår. Vi må håbe, at også EU's institutioner indser nødvendigheden heraf

Papoutsis
Hr. formand, først og fremmest vil jeg takke ordføreren, hr. Holm, for hans betænkning. Det er faktisk meget aktuelle spørgsmål, der tages op i hr. Holms betænkning. Med Deres betænkning og den positive holdning til denne meddelelse, som Rådet (energi) forhåbentlig vil indtage den 27. maj, vil Kommissionen stå stærkt med hensyn til gennemførelsen af det første initiativ til et sektorpolitisk samarbejde med asiatiske lande.
For at fremme implementeringen af denne politik skal jeg i begyndelsen af juli mødes i Manila med energiministrene fra Sammenslutningen af Stater i Sydøstasien (ASEAN), hvor jeg vil gøre rede for vore prioriteter. På mødet med ASEAN-landene vil jeg være ledsaget af repræsentanter fra den europæiske energiindustri. Dette vil også give os lejlighed til at undersøge nye initiativer til erhvervsuddannelse, forskning og eksport af energiteknologi til området.
Den meddelelse, Kommissionen udsendte sidste år, indeholdt forslag til de tre hovedmål, som dette samarbejde sigter på. Jeg vil gerne minde Dem om disse mål, som er: for det første styrket forsyningssikkerhed i Asien og Europa, for det andet adgang til Asiens energimarkeder og for det tredje beskyttelse af det globale miljø. Og det glæder mig meget, at hr. Holm i sin betænkning bifalder den energipolitiske dialog, som Kommissionen vil etablere med de asiatiske lande, en dialog, som vi ikke alene ønsker at etablere, men som vi også vil fortsætte vore bestræbelser på at udvide.
Det europæiske energimarked er faktisk mættet, idet den årlige vækstrate i de næste 15 år vurderes at komme til at ligge mellem 1 og 2 %. For aktørerne inden for energisektoren og de europæiske industrivirksomheder er det af overordentlig stor betydning at få større adgang til de asiatiske markeder. Vi må heller ikke glemme, at sektoren beskæftiger over 2 mio mennesker og har rigelig kapacitet, hvad angår personale og produktionsanlæg. Kommissionen vil forsøge at hjælpe den europæiske private sektor, og lige for øjeblikket undersøger vi, hvordan vi kan bidrage til en større tilnærmelse mellem de private energisektorer i hhv. Asien og Europa. Jeg er imidlertid ikke enig i den kritik, der fremføres om, at situationen på energiområdet i de asiatiske lande ikke er blevet undersøgt tilstrækkeligt. Den meddelelse, De går ud fra, er ikke det eneste dokument, der skal danne grundlag for en politik. Der er foretaget analyser af de enkelte lande eller grupper af lande, som dækker alle de økonomiske og energimæssige indikatorer. Kommissionen anvender desuden analyser udført af internationale organisationer. Og alle disse data udgør et solidt grundlag for udviklingen af vor strategi for det europæisk-asiatiske samarbejde. Jeg vil også gøre opmærksom på, at denne strategi vedrører såvel Den Europæiske Union som helhed som de enkelte medlemslande. Det samlede tiltag tager imidlertid også de lande i betragtning, som har mulighed for at blive medlemmer af Den Europæiske Union i løbet af de nærmeste år, ligesom det omfatter andre nabolande, som vil blive berørt med hensyn til miljø og forsyningssikkerhed.
Hr. Holm skriver ligeledes i sin betænkning, at hvis energisamarbejdet med Asien skal lykkes, skal det være til gensidig fordel. Set ud fra en strategisk synsvinkel er både Asien og Europa i stigende grad importører af energi. Derfor må etableringen af en mere snæver dialog på det energipolitiske område prioriteres højt, samtidig med at det må bevises i praksis, at det er til gensidig fordel.
Et af hovedtemaerne i hr. Holms betænkning vedrører forholdet mellem de forskellige aspekter af energiområdet og miljøet. Jeg tror, vi er absolut enige med hensyn til prioriteringen af støtte til miljøvenlige alternative energimuligheder. Det er almindeligt anerkendt, at den nuværende udvikling inden for energisektoren i Asien har negative konsekvenser for miljøet på både nationalt, regionalt og globalt plan. For eksempel er det vanskeligt at forstå, hvordan det voldsomt øgede forbrug af kul, som indgår i disse landes planlægning for den nærmeste fremtid er foreneligt med de standpunkter, de tilslutter sig på konferencer og i internationale aftaler om klimaændringer. Hvis ikke der gøres en kraftig indsats, vil den øgede CO2 -mængde, syreregnen og forureningen med svævestøv risikere at tilintetgøre eller bringe vore bestræbelser på at begrænse den globale forurening alvorligt i fare. Samtidig forværrer den omfattende skovrydning presset på miljøet i visse lande. Denne side af problemet går ofte ud over de fattigste befolkningsgrupper og især kvinder og børn, som må tilbagelægge store afstande for at få dækket basale energibehov.
Vi er endvidere enige i, at en øget udnyttelse af nye og vedvarende energikilder i energiforsyningen af landdistrikter bør prioriteres højt. Fællesskabet vil fortsat tilskynde til udviklingen af små vandkraftværker i forbindelse med projekter til udvikling af landdistrikter. Andre prioriteter i energisamarbejdet er modernisering af elektricitetssektoren, fremme af naturgas og naturligvis energieffektivitet. Vi vil ligeledes fremme de internationale aktioner med henblik på sikker anvendelse af kernekraft. Og hvad angår kernekraft og de forbehold og den frygt, der er med hensyn til teknologiens udbredelse, vil jeg sige, at Den Europæiske Union sørger for at støtte alle internationale bestræbelser, der har til formål at garantere størst mulig sikkerhed ved fredelig udnyttelse af kerneenergi. Her står Kommissionen fast, og vore aktioner inden for dette område går alle i samme retning, idet de for det første skal skabe sikkerhed ved udbredelsen af fredelig anvendelse af kerneenergi og for det andet sikre en reel og streng overholdelse af restriktioner og krav til atomsikkerheden.
Hvad angår det specifikke spørgsmål, som hr. Holm har stillet vedrørende den koreanske energiudviklingsorganisation (KEDO), vil jeg gerne gøre opmærksom på, at Europa-Parlamentet tidligere har godkendt Euratoms engagement heri med sin vedtagelse af budgetbevillingerne for 1996 og 1997.
Til sidst vil jeg endnu en gang takke ordføreren og de talere, der har taget ordet i dag og i Energiudvalget, da emnet blev drøftet dér, for deres bemærkninger, som vi vil tage alvorligt i betragtning under udformningen af vor politik. Jeg kan også forsikre Dem om, at vi vil fortsætte samarbejdet med Dem og holde Dem underrettet med henblik på en videreførelse af vore fælles aktiviteter, der skal føre os frem til vore mål.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00

Retsakter på det sociale område inden for
vejgodstransport
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0106/97) af Schlechter for Udvalget om Transport og Turisme og beretning fra Kommissionen om gennemførelse i 1991-1992 af forordning (EØF) nr. 3820/95 om harmonisering af visse bestemmelser på det sociale område inden for vejtransport (Kommissionens 17. beretning om gennemførelse af retsakter på det sociale område inden for vejgodstransport) (KOM(95)0713 - C4-0065/96).

Schlechter
Hr. formand, kære kolleger, rent umiddelbart kan det synes overflødigt her i 1997 at opholde sig ved en analyse af fem år gamle tal og statistikker. Er det ikke et faktum, at tallene har undergået betydelige ændringer siden da, for - som vi alle ved - har vejtransporten udviklet sig betragteligt i den mellemliggende periode. Det er imidlertid også sandt, at den store stigning i vejtransporten har skabt øgede problemer i forbindelse med færdselssikkerheden og beskyttelsen af miljøet. Det er derfor nødvendigt at reagere hurtigst muligt, så meget mere som man næppe kan forestille sig en større reduktion i vejtransporten fremover.
Hvis man analyserer tallene fra 1991 og 1992 nærmere, konstaterer man, at der er store forskelle mellem arten og antallet af kontroller i de forskellige medlemsstater, at der er lande, hvor antallet af kontroller er vokset, medens det i andre medlemsstater enten er faldet eller også kun vedrører udenlandske førere. Endvidere er det værd at mærke sig den klare forskel i niveauet af overtrædelserne, hvad angår køretiden inden for persontransportsektoren og godstransportsektoren. Det samme gælder i øvrigt med hensyn til overtrædelsen af hviletiderne, hvor overtrædelserne inden for godstransportsektoren er klar grovere end inden for persontransportsektoren. Alt dette bekræfter kun de oprindelige tal.
Jeg vil derfor tillade mig at drage følgende konklusioner. For det første er den kontrol, der gennemføres i de forskellige EU-medlemsstater, helt klart utilstrækkelig. For det andet bør kontrollen udvides, og i den forbindelse består den første nødvendige foranstaltning i at øge antallet af personer, der varetager kontrolopgaver, betragteligt. For det tredje er det nødvendigt at ændre beskæftigelsesbestemmelserne for førerne og at påse, at disse bestemmelser reelt anvendes i hele Den Europæiske Union. For det fjerde bør vi forhindre en illoyal konkurrence mellem transportsektorerne i de forskellige medlemsstater. For at sikre dette, er det påkrævet, at førernes erhvervsmæssige aktiviteter som helhed er omfattet af EF-retsakterne på det sociale område, som i øjeblikket er begrænset til kun at omfatte køretiden. Hvis der rettes op på denne situation, vil konkurrencen mellem virksomheder i forskellige lande foregå på samme grundlag. Dette må forventes at medføre en forbedring af førernes arbejdsvilkår såvel som af færdselssikkerheden.
For det femte bør bestemmelserne om køretid og hviletid for førerne af busser og lastvogne gøres til genstand for en permanent overvågning i alle medlemsstater. Der er her så at sige tale om forebyggende foranstaltninger. For det sjette bør der indføres sanktioner over for personer, der overtræder bestemmelserne, og sanktionerne bør ikke kun gælde førerne, da det er godtgjort, at arbejdsgiverne i de fleste tilfælde er delvis medansvarlige, og i visse tilfælde alene ansvarlige. For det syvende er der store forskelle fra medlemsstat til medlemsstat med hensyn til, hvor strenge sanktionerne er. Samtidig med at det står fast, at strafferetten er et område, hvor medlemsstaterne har enebeføjelser, står det også fast, at der bør gøres en indsats på fællesskabsplan med henblik på at afbøde alt for himmelråbende forskelle. For det ottende udnyttes kontrolapparatet dårligt; der er sågar tilfælde, hvor det bevidst forringes. Således haster det stærkt med indførelsen af en ny fartskriver for at sikre overholdelsen af beskæftigelsesbestemmelserne for førerne. Denne foranstaltning forudsætter naturligvis, at antallet af kontrollanter øges for at sikre en effektiv kontrol.
Jeg vil tillade mig at knytte nogle ekstra kommentarer til det foregående. Forhandlingerne mellem arbejdsmarkedets parter vedrørende en forbedring af arbejdsforholdene for landevejschauffører har stadig ikke ført til et resultat, og der er store chancer for, at de aldrig vil føre til et resultat, da parterne forfægter diametralt modsatte synspunkter. Derfor er det nødvendigt, at Kommissionen og Rådet indtager et klart standpunkt i så vigtige spørgsmål som arbejdstid og køretid for erhvervschauffører.
I den forbindelse bør Europa-Parlamentet anmode Kommissionen om at tage følgende initiativer. For det første, i den nærmeste fremtid fremsætte konkrete forslag vedrørende en styrkelse af kontrollen med overholdelsen af arbejdsvilkårene samt køre- og hviletiderne for erhvervschauffører. For det andet, anbefale en samordning af sanktionerne i tilfælde af overtrædelse af bestemmelserne vedrørende køre- og hviletid. For det tredje, anbefale et forbud imod akkordløn.
Medmindre man vil acceptere at miste enhver troværdighed på det sociale- og arbejdsmarkedsmæssige område, og hvad angår færdselssikkerheden, og hvis man i fremtiden ønsker at undgå de seneste års katastrofale strejker, som har omfattet tusindvis af lastvognschauffører, og som har påført det europæiske erhvervsliv enorme økonomiske tab, er det nødvendigt, hr. formand, mine damer og herrer, hurtigst muligt at indføre fornuftige køreog hviletider for erhvervschaufførerne. Der er nok ingen, der vil protestere, når jeg understreger, at vi én gang for alle bør afskaffe en arbejdsuge med en køretid på 70 timer og derover og en daglig hviletid på 11 timer, der endda kan nedsættes til 9 timer tre dage i ugen, og som er en af hovedårsagerne, hvis ikke ligefrem hovedårsagen til lastvognsulykkerne på de europæiske veje.

Cunningham
Hr. formand, denne betænkning synes at være temmelig teknisk, men i det væsentlige kan den opsummeres ved hjælp af tre ord: sikkerhed, sikkerhed og sikkerhed. Jeg bør understrege, at der er behov for at løse spørgsmålet om arbejdstid i undtagne sektorer som vejtransport.
Inden for andre transportsektorer er der i vidt omfang opnået aftaler om arbejdstid mellem arbejdsmarkedets parter på europæisk plan. Inden for vejtransportsektoren er der opnået aftale om, at alle stationære arbejdstagere omfattes. Indtil videre har arbejdsgiverorganisationerne imidlertid konsekvent nægtet at høre tale om, at førerne skal omfattes. Denne situation har nu varet ved i over fem år, og trods Kommissionens løfter om at gøre noget i forbindelse med de undtagne sektorer har vi rent faktisk ikke noget.
Bestemmelser om køre- og hviletider er vigtige på grund af antallet af alvorlige ulykker med busser og lastvogne som følge af ekstrem træthed blandt førerne. Hvis disse bestemmelser gennemføres behørigt, kunne de også forhindre en fordrejning af konkurrencereglerne mellem de forskellige transportformer.
Jeg håber, at denne betænkning ikke kun vil blive godkendt, men at Kommissionen også vil handle i overensstemmelse med indholdet deri. Som jeg har forsøgt at understrege, er det altoverskyggende spørgsmål sikkerhed, og ikke kun sikkerhed for førerne af lastvogne og busser, men også for de personer, der befordres i disse busser, og alle andre trafikanter. Jeg opfordrer indtrængende Kommissionen til at lytte og til at gennemføre alt i denne betænkning.

Sarlis
Hr. formand, først vil jeg på PPE-Gruppens vegne takke hr. Schlechter for hans betænkning og erklære, at vi vil stemme for den, selv om vi har nogle forbehold til nogle af punkterne i beslutningsforslaget. Jeg må gøre opmærksom på, at der eksisterer en forordning fra 1985, som har nr. 3820. For første gang, i 1997, udsender Kommissionen en rapport - gældende for 1991-1992 - om denne forordnings gennemførelse, og som et andet medlem også sagde, giver det et billede af, hvorledes Fællesskabet i bund og grund har håndteret spørgsmålet om sikkerheden på de europæiske veje.
Spørgsmålet vedrørende arbejds- og hviletider for førere af de lastbiler og busser, der i dag er så rigeligt af i Europa, er tilsyneladende ikke et emne, der er blevet taget særligt seriøst. Vi taler for tiden om tab af over 50.000 menneskeliv om året. Som bekendt dræbes hvert år 50.000 mennesker i bilulykker. Og en væsentlig årsag til disse ulykker er, at de personer, der kører lastbilerne og busserne, er nødt til at arbejde mange timer i træk, så transportpriserne holdes nede. Dette siger jeg, fordi der også her er tale om illoyal konkurrence fra vejtransportens side, som rammer jernbanetransporten og søtransporten.
Det er forkasteligt, at Fællesskabet endnu ikke har grebet ind, og at Rådet ikke har behandlet indførelsen af regler for arbejdstider for chauffører. Tænk på lande som Tyskland og Frankrig, der ligger midt i Europa og er fyldt med biler. De er nødt til at forsyne store havne som Rotterdam og Antwerpen, som ligger i små lande, hvorefter der tilbagelægges hundredvis af kilometer i Fællesskabets store, centrale lande, og vi har stadig ikke gjort noget ved situationen.
Dette siger jeg også, fordi det tidspunkt, denne betænkning behandles på, antyder interessens størrelse, og det samme gælder det tidspunkt, der skal stemmes på, nemlig i morgen, fredag, hvor der kun vil være 150 medlemmer til stede. Vi har ikke fattet problemets omfang. Men vi er nødt til på et tidspunkt at tænke over, hvad vi skal gøre med problemet med alle de dræbte, som er langt flere end ofrene i de krige, vi ser i fjernsynet hver aften.

Santini
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, selvom Kommissionens beretning omhandler meget aktuelle forhold, er den, som vi ved, først kommet frem her i salen med en smule forsinkelse - lad os sige »en smule«! - dvs. efter fem eller seks år, og kan derfor måske kun få ringe betydning, hvortil kommer, at oplysningerne i den næppe er aktuelle mere. Det gælder dog fortsat, at klare regler om sociale forhold, der overholdes, danner grundlaget for sikkerheden for den, der arbejder på vejene. Man må derfor beklage, at problemet angribes næsten udelukkende fra en af dets mest oplagte sider, som f.eks. overholdelsen af køretiderne, uden at man behandler en lang række andre risikofaktorer, som stadig findes på ethvert område eller er forbundet med dette erhverv.
Problemet er omfattende, særlig på grund af antallet af de beskæftigede inden for sektoren, som andrager ca. 3 millioner på det europæiske område. For at nå frem til den sociale foruden den økonomiske dimension, skal man gange dette antal beskæftigede med tre eller fire for at få et samlet billede af sektoren. Det er følgelig nødvendigt opmærksomt at vurdere de foranstaltninger, der skal træffes i tilfælde af overtrædelser, dersom man skal gøre sig håb om hurtigst muligt at harmonisere dem og samtidig harmonisere sanktionernes styrke. Yderligere må man samtidig realistisk vurdere tendensen til fuldt ud at behandle køretøjerne efter de nye både samfundsmæssige og politiske retningslinjer. Ud over de helt ufravigelige regler om sikkerhed for de beskæftigede og de øvrige vejfarende skal der nu også tages hensyn til miljøomkostningerne og de eksterne omkostninger, der skal bæres af de erhvervsdrivende.
Faren er, at man kommer til økonomisk at overbebyrde de erhvervsdrivende, hvilket kunne medføre døden for de mindste virksomheder - således som det allerede sker i hele Europa - med umiddelbare negative følger for beskæftigelsen, så meget mere som risikoen for social dumping fra de lande, der har de laveste lønninger, de laveste kapacitetsomkostninger og de ringeste regler om sikkerhed, vil vise sig, efterhånden som stadig flere lande fra Central- og Østeuropa tilslutter sig.
Endelig er der intermodaliteten, hvor vi alle er enige om at det er særdeles hensigtsmæssigt at overføre trafikken fra landevejen til jernbanerne, men hvor er disse jernbaner? Fra Brenner til Fréjus er der mange gode intentioner, men der er en betydelig krise med hensyn til finansieringen, som bevirker, at disse planer endnu ligger langt ude i fremtiden.

Wijsenbeek
Hr. formand, lad mig allerførst gratulere den forhenværende transportminister hr. Schlechter, der har udarbejdet en fortræffelig betænkning. Men, hr. formand, jeg må sige Dem, at jeg faktisk er ovenud skuffet over Kommissionen. Det, der sker her, er efter min mening en skamplet på Kommissionens våbenskjold. Først i 1997 - hr. Sarlis har allerede gjort opmærksom på det - får vi tallene for 1991 og 1992. Oprindelig fik vi lovning på, at også tallene for 1993 og 1994 ville kunne behandles samtidig. Disse foreligger stadig ikke på nuværende tidspunkt i midten af 1997. Vi fik at vide, at vi skulle have en samtale med kommissæren for sociale anliggender om overholdelsen af køre- og hviletiderne. Dernæst fik vi at vide, at det ikke var nødvendigt, idet det skulle være hr. Kinnocks ansvarsområde. Og efterfølgende må vi så konstatere, at her sidder kommissæren, der er ansvarlig for de små og mellemstore virksomheder, hr. Papoutsis, medens hr. Kinnock ikke er til stede for at forsvare sig mod denne kritik, der, hr. formand, er alt andet end mild. Hvad har Kommissionen nemlig gjort? I den mellemliggende periode har den fremsat nye forslag med hensyn til kontrolapparatur, medens den nuværende køre- og hviletidsordning af et antal medlemsstater, heriblandt Deres, hr. formand, og hr. Santinis, ikke gennemføres. De gør intet. De afleverer ikke tal. De har ikke forelagt nogen sager. Alle siger simpelthen, nå ja, så laver vi bare nogle nye forslag, og så går vi bare et skridt videre i stedet for at håndhæve de foreliggende bestemmelser. Kommissionen har givet tilsagn om at fremsætte nye forslag vedrørende køre- og hviletider. Kommissionen har intet gjort. Kommissionen bør hellere tage hjem.

Van der Waal
Hr. formand, der er stadig langt til en harmoniseret anvendelse af køre- og hviletiderne i henhold til forordning 3820/85. Det fremgår soleklart af Kommissionens beretning vedrørende perioden 1991-1992.
Hvis jeg tolker tallene i beretningen rigtigt, var der 1 ud af 6 kontrollerede køretøjer, der ikke overholdt bestemmelserne. Dette bekræfter vismandsrapportens konklusioner, der i 1994 rapporterede, at ikke-overholdelse af bestemmelserne er et af de største problemer, vejtransporten slås med.
Endvidere fremgår det af beretningen, at der er store forskelle medlemsstaterne imellem med hensyn til frekvens og gennemførelse af kontrollerne samt strafferammen.
Det går ikke kun ud over medlemsstaternes indbyrdes konkurrencevilkår, men frem for alt over trafiksikkerheden.
Det er egentlig uhørt, at vi i maj måned 1997 stadig skal drøfte en situation, der ligger 5 til 6 år tilbage, øjensynlig fordi visse medlemsstaters rapportering enten er fuldstændig forsømmelig og/eller ufuldstændig, og de ikke tager problemet vedrørende ikke-overholdelse alvorligt. Hr. formand, jeg vil gerne spørge kommissæren, om han kan bekræfte hr. Wijsenbeeks spørgsmål med hensyn til, om oplysningerne vedrørende 1993 og 1994, der i henhold til forskrifterne burde været indgået senest den 30. september 1995, stadig ikke er modtaget?

Watts
Hr. formand, på vegne af alle, der er bekymret over det uacceptabelt store antal ulykker med busser og lastvogne i hele Europa, glæder jeg mig over Kommissionens beretning og også ordførerens arbejde. Alt dette skal imidlertid ses på baggrund af en nylig meddelelse fra Kommissionen om dens foranstaltninger med hensyn til forslag om færdselssikkerhed. Der er klart en vis inkonsekvens her: Kommissionen agter med rette at gøre noget ved det forfærdende antal ofre for ulykker på vejene på hele vort kontinent - 50.000 menneskeliv mistes hvert år - men samtidig bliver de beføjelser, som vi allerede har til at forhindre ulykker med busser og lastvogne, klart ikke håndhævet i hele Den Europæiske Union.
Vi er også bekymrede over den omstændighed, at dette er en sektor, der er i rivende udvikling, hvorfor vi formentlig vil opleve, at antallet af dræbte og tilskadekomne på vore veje øges år for år, da de grundlæggende regler tilsidesættes og ikke håndhæves. Det fremgår af Kommissionens dokument, at overholdelsen er utilstrækkelig og i nogle tilfælde fuldstændig mangler i medlemsstaterne, at lovgivningen i vidt omfang tilsidesættes, hvilket som bekendt er årsagen til alt for mange ulykker. Der findes ikke nogen fair konkurrence i det indre marked, når medlemsstaterne nægter at overholde vore regler og bestemmelser behørigt.
Der er tale om en stor sektor. Som det blev nævnt tidligere, arbejder der 3 mio mennesker inden for sektoren. Det er af afgørende betydning for konkurrenceevnen i hele Europa, at denne sektor bliver en succes. Vi glæder os derfor over Kommissionens forslag: en fordobling af kontrollen, koordinering af beregningerne, forbedring af førernes uddannelse og modernisering af fartskriverne. Men vi skal have flere sikkerhedsforanstaltninger med hensyn til førerne og arbejdstiden. Jeg håber, at kommissæren i dag kan sige noget om, hvor mange sagsanlæg der hidtil har været over for medlemsstater, som nægter at overholde disse regler og bestemmelser, og hvor mange der er planlagt. Indtil vi anlægger sag mod medlemsstaterne, vil de fortsætte med at tilsidesætte vore regler.

Grosch
Hr. formand, de nævnte sociale bestemmelser vedrører også i mine øjne først og fremmest køre- og hviletider, og når vi husker på de to tal, der netop blev nævnt, tre mio chauffører og ca. 50 000 trafikdræbte, ved vi, at denne betænkning ikke er nogen lille betænkning, som man måske i al hast kan behandle en fredag formiddag, men en betænkning, der skal beskæftige et transportudvalg, et socialudvalg og alle de parlamentsmedlemmer og mennesker, der mener det virkelig alvorligt med sikkerheden på Europas veje og også på veje uden for Europa.
Vi ved endvidere, at disse bestemmelser på grund af presset fra konkurrencen og tillige udviklingen af navnlig just in time -leverancer er mere end nødvendige og at konkurrence - dersom de ikke overholdes - vil udfolde sig på bekostning af sikkerheden og de meste elementære arbejdsbetingelser. Hvis Parlamentet nu foretager en vurdering, ville jeg ganske enkelt sammenfatte den i tre punkter. Disse tre punkter er i mine øjne hovedhjørnestenene i effektiviteten af gennemførelsen: Samme anvendelse, samme kontrolforanstaltninger og samme sanktioner. Hvis vi på en eller anden måde afviger fra disse principper, vil konkurrencen fortsat udfolde sig på bekostning af sikkerheden, ja endog med trafikdræbte i Europa som konsekvens.
Disse punkter er vigtige i mine øjne og kan også støttes af udviklingen i teknologien. Jeg er af den opfattelse, at vi også skal gå ind for indførelsen af manipulationssikre elektroniske fartskrivere, og Parlamentet ville hilse dette initiativ velkomment. Vi beklager naturligvis også den forsinkede vurdering af betænkningen, selv om vi ved, at de tal, der står i den, ikke er blevet bedre, men værre. Vi gratulerer ordføreren med hans fremragende arbejde og ønsker, at Kommissionen giver det den opmærksomhed, det har fortjent.

Papoutsis
Hr. formand, først og fremmest vil jeg takke ordføreren, hr. Schlechter, for hans betænkning. Betænkningen påpeger helt korrekt, at de oplysninger, medlemsstaterne har fremsendt, stadig er utilstrækkelige og forelægges i en form, der umuliggør en sammenligning. Det er desuden beklageligt, at Kommissionens rapporter er blevet forsinkede på grund af en forsinket - og i nogle tilfælde manglende - fremsendelse af oplysninger. Kommissionen har derfor besluttet at udsende rapporten om 1993-1994 uden at afvente yderligere oplysninger. Jeg vil også gerne gøre opmærksom på, at det er lykkedes hr. Schlechters betænkning at drage konklusioner om de forskellige former for kontrol, der udføres i medlemsstaterne, om de forskellige sanktioner, der pålægges, og deres konkurrencemæssige følger.
Vejtransportsektorens stigende betydning internt i Unionen, som også er vokset som følge af det indre marked, understreger sammen med ændringer i generel praksis med hensyn til arbejdsforhold behovet for at skabe større balance i den frie bevægelighed - det står helt klart. Også behovet for en øget konkurrence med de sociale sikringsordninger understreges. Derfor en forordning om begrænsning af køretiden.
Hr. Schlechter gør helt korrekt opmærksom på, at denne sektor beskæftiger et betydeligt antal personer, hvis arbejdsforhold afhænger af en korrekt gennemførelse af forordningens bestemmelser. Derfor vil vi også undersøge de konklusioner, betænkningen drager, til bunds. Jeg kan konkret nævne forøgelsen af kontrolniveauet til mindst 2 %, da de fleste af medlemslandene allerede har nået det nuværende mål på 1 %. Også anbefalingen om oprettelsen af en ramme, der tillader en bedre harmonisering af de myndigheder, der er ansvarlige for forordningens gennemførelse, og deres aktiviteter, vil blive undersøgt.
Betænkningen anbefaler ligeledes inddragelsen af andre elementer af chaufførernes arbejde i den eksisterende forordning. Som min kollega, hr. Kinnock, imidlertid udtalte til Transportudvalget i marts, har han allerede anmodet Kommissionens tjenestegrene om at undersøge, hvordan forordning 3820/85 kan udvides, så den omfatter andre aktiviteter, der også berører offentlig sikkerhed. Dette spørgsmål vil blive behandlet mere indgående under forhandlingerne i forbindelse med den hvidbog om arbejdstid, som kommissær Flynn udarbejder til snarlig udgivelse. Det vil endvidere indgå i den fortsatte dialog mellem Kommissionen og medlemsstaterne, som skal klarlægge de forskellige tolkninger af begrebet arbejdstid, der anvendes i medlemsstaterne på området.
Betænkningen anbefaler desuden en yderligere revision af forordning 3820/85 med henblik på at sænke maksimumgrænserne for køretid og mener, der er behov for at undersøge alternative kontrol- og sanktionsforanstaltninger. Ideen med at erstatte bøder med tilbageholdelse af køretøjerne er faktisk også blevet foreslået af Kommissionens Udvalg for Kontrol af Vejtransport, og det har fået den nødvendige opmærksomhed som led i revisionen af forordningen. Men denne revision kommer til at vedrøre alle dele af forordningen.
Det glæder mig især, at betænkningen, i sidste punkt, anbefaler snarlig indførelse af en helt elektronisk fartskriver. Kommissionen ser dette som en metode af grundlæggende betydning for en mere ensartet gennemførelse af denne forordning, og tror, den vil kunne hjælpe de kompetente myndigheder i medlemslandene med at hæve kontrolniveauet. På baggrund af de restriktioner, der præger medlemsstaternes budgetter i dag, mener vi, at denne nyskabelse er uundværlig, hvis en passende kontrol skal bevares og forbedres i de kommende år.
Til sidst vil jeg endnu en gang takke Parlamentet for betænkningen og forsikre Dem om, at min kollega, hr. Kinnock, og Kommissionen som helhed vil tage Deres synspunkter og bemærkninger alvorligt i betragtning.

Formanden
Jeg siger Dem tak, hr. kommissær. Jeg var næsten sikker på, at hr. Wijsenbeek havde ønsket ordet, men jeg er også næsten sikker på, at han ikke ønsker det til forretningsordenen!

Wijsenbeek
Nej, hr. formand, jeg har stillet Kommissionen en række præcise spørgsmål. Dem har jeg ikke fået besvaret. Jeg har spurgt Kommissionen om, hvornår vi får tallene for 1993-1994. Jeg har spurgt, hvornår vi får forslagene vedrørende ændringen af køre- og hviletider. Og hvad får vi at høre fra kommissæren: Words, words, words . Det vil vi kigge på, det vil vi gøre noget ved. Hvornår, hvornår, hvornår kommer de...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 20.02)

