Opfølgning af Berlin-erklæringen (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er opfølgningen på Berlin-erklæringen.
Det har jeg en kort bemærkning til. Den 17. januar var formanden for Det Europæiske Råd - som jeg hilser hjertelig velkommen - her i Europa-Parlamentet for at fremlægge sit program.
Fru forbundskansler Merkel! Den 13. februar var De til stede under min programtale. I dag vil De berette om Berlin-erklæringen af 25. marts, og jeg kan således konstatere, at De - nu hvor ikke engang halvdelen af Deres formandskab er gået - allerede for tredje gang opsøger Europa-Parlamentet, hvilket vi glæder os meget over. Det vil jeg gerne takke Dem varmt og oprigtigt for på alle medlemmernes vegne.
(Bifald)
Gruppeformændene vil nu komme med deres vurdering af Berlin-erklæringen, og det vil jeg naturligvis på ingen måde foregribe. Alligevel vil jeg gerne komme med en enkelt bemærkning. Under forberedelsen af Berlin-erklæringen var De, fru forbundskansler, og Deres medarbejdere altid til rådighed for Europa-Parlamentet og formanden for Europa-Parlamentet for at tage hensyn til vores overvejelser, så vidt det nu kunne lade sig gøre med 27 regeringer.
Jeg selv overholdt strengt formandskonferencens beslutning - og fortolkede den nok nærmest endnu mere intensivt - og informerede og konsulterede til stadighed de ansvarlige i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender samt Præsidiet og formandskonferencen.
Nu tager vi fat på forhandlingen. Foruden formanden for Det Europæiske Råd, kære fru forbundskansler Merkel, byder jeg også formanden for Kommissionen, José Manuel Barroso, varmt velkommen.
(Bifald)
Angela Merkel
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer! Også i dag er jeg med glæde kommet til Europa-Parlamentet, denne gang i Bruxelles. Vi er nu nået til halvlegen i det tyske formandskab, og jeg tror, at vi efter den forløbne weekend kan sige, at vi et stykke af vejen har klaret to vigtige opgaver, som ligger foran os alle i dette halvår.
Det er for det første spørgsmålet om energi- og klimapolitik. Det har den tyske udenrigsminister, hr. Steinmeier, allerede berettet om for Dem i Europa-Parlamentet. Her vil jeg blot gerne endnu en gang fremhæve, at det på det vigtige område, som energi- og klimapolitikken er, i Rådet lykkedes at drage væsentlige konklusioner på grundlag af Kommissionens forslag og dermed at vise EU's handlekraft på dette område. Det er så vigtigt, fordi vi naturligvis ved, at Europa kun kan være førende på dette område, hvis vi også er i stand til at opstille ambitiøse mål for os selv. Vi ved, at de ambitiøse mål naturligvis kræver yderligere arbejde. Men det er jo normalt i den politiske realitet - man tager fat på et skridt, og hvis det lykkes, åbnes der en dør til yderligere skridt. Men den ånd, hvori det er lykkedes os at aftale en forbedring på 20 % energieffektivitet inden 2020 og bindende mål for vedvarende energiformer med en andel på 20 %, bør også sætte os i stand til både at optræde samlet i de kommende internationale forhandlinger og at klare den nødvendige opgave med fordelingen på nationalstaterne. Derfor beder jeg her om Parlamentets støtte. Vi har allerede fået meget støtte på dette område, og hvis man skubber på, vil vi sikkert også kunne drage de nødvendige konklusioner i Rådet.
(Bifald og tilråb)
Vi opfatter den forløbne weekend som endnu et vigtigt skridt. Berlin-erklæringen udtrykte på den ene side, hvilken succeshistorie EU er, og på den anden side de store opgaver, vi i fællesskab står over for.
Først vil jeg gerne sige varmt tak til formanden for Parlamentet, Hans-Gert Pöttering, og til alle gruppeformændene i Europa-Parlamentet, for det er lykkedes at få en Berlin-erklæring underskrevet af Parlamentet, Kommissionen og rådsmedlemmerne. Jeg tror, at denne fælles følelse af, at en sådan Berlin-erklæring kunne lade sig gøre på grundlag af vores samarbejde, er en værdi i sig selv, fordi den bygger på et løfte fra alle involverede parter om i fællesskab at arbejde for Europas fremtid. Når vi ser på Berlin-erklæringen, er definitionen af vores fælles værdier en meget vigtig del. Det siges også meget ambitiøst, at vi har et fælles europæisk samfundsideal, og at vi i fællesskab vil arbejde for dette samfundsideal. Dette samfundsideal bygger på værdier, som er vigtige for os, nemlig frihed, solidaritet og retfærdighed. Hver dag bliver vi spurgt, hvordan vi gennemfører det konkret. Derfor berørte det mig meget, at Europa-Parlamentets møde i dag begyndte med en klar erklæring fra medlemmerne og Parlamentet om det, der sker i Zimbabwe. Under min tale i Berlin i søndags gjorde jeg det klart, at vi ikke må være ligegyldige over for situationen for menneskene i Darfur.
(Bifald)
Det må vi ikke bare skubbe til side, her må vi handle. Fra formandskabets side vil vi ganske vist arbejde for at få gennemført hårdere resolutioner i FN's Sikkerhedsråd for at opnå fremskridt på dette område, men hvis det ikke er muligt i FN's Sikkerhedsråd, må vi også overveje sanktioner fra EU's side, for vi må handle og være aktive i dette spørgsmål.
(Bifald)
Jeg præciserede også i søndags - og det mener jeg også er vores fælles opgave - at den 25. marts er Belarus' uafhængighedsdag. Vi siger til vores venner i Belarus, at også de har krav på at få realiseret de europæiske idealer, og at vi helt bevidst vil støtte dem på denne vej.
(Bifald)
Jeg vil også gerne benytte denne eftermiddag i Europa-Parlamentet til at sige, at EU vil gøre det meget klart, at det er helt uacceptabelt, at 15 britiske soldater bliver taget til fange og tilbageholdt af Iran. Også her har briterne vores absolutte solidaritet.
(Bifald)
Dette understreger også, at vores styrke ligger i at optræde samlet. Der er mange ting, som vi kun kan klare i fællesskab. Det betyder omvendt, at hvis vi i vanskelige stunder skal føle os ansvarlige som medlemsstater i EU, så skal vi også finde en fælles holdning til så mange spørgsmål som muligt. Integration, fællesskab og solidaritet i vanskelige situationer kan man kun kræve, hvis alle også interesserer sig lidt for de andres anliggender. Det bør være vores ledemotiv i forbindelse med alle kommende vanskelige politiske beslutninger.
I Berlin-erklæringen vendte vi os mod fremtiden og sagde: Vi vil opnå to ting. Den ene er, at vi inden 2009 - som vi har udtrykt det i Berlin-erklæringen - vil give os selv et nyt fælles grundlag. Selv om jeg ved, at et stort flertal i Parlamentet støtter det massivt, og denne støtte takker jeg for, så vil jeg gerne endnu en gang understrege, at en valgkamp for Europa-Parlamentet i 2009, hvor vi ikke kan sige til folk, at vi kan udvide EU, hvor mange medlemmer der skal være i den kommende Kommission, at energipolitikken er europæisk kompetence, at vi efter behov behandler spørgsmål om den indre sikkerhed og retspolitikken i fællesskab på grundlag af flertalsbeslutninger,
(Bifald)
en sådan valgkamp ville være en valgkamp, som blot ville øge afstanden mellem institutionerne og Europas borgere. Derfor handler det om vores alle sammens evne til at finde en fælles løsning. Tyskerne har fået til opgave at fremlægge en køreplan for det. Vi kan ikke løse problemet - det vil jeg gerne sige klart her - men denne køreplan skal også vise retningen. Det vil vi arbejde på med stor iver. Men jeg beder Dem, Parlamentet, om fortsat at støtte os på denne vej. Vi har hårdt brug for al den støtte, vi kan få.
(Bifald)
I Berlin-erklæringen har vi i fællesskab fortalt om de kommende opgaver for EU, og på vejen mellem i dag og rådsmødet i juni ligger der stadig nogle opgaver foran os, som jeg kort vil komme ind på. Først vil jeg imidlertid gerne fremhæve, at der allerede er opnået resultater i nogle spørgsmål på grundlag af stor vilje til kompromis fra alle medlemsstaters side. Det er - netop med henblik på borgerne - godt, at vi har opnået resultater i helt praktiske hverdagsspørgsmål, at De her i Parlamentet kan forhandle om roaming-gebyrer, at betalinger mellem de europæiske lande bliver lettere, at det er lykkedes efter Europa-Parlamentets retningslinjer at få midlerne til landbruget frigjort, at vi har opnået fremskridt med open sky-aftalen, dvs. forbedret flytrafik mellem Europa og Amerika. Det er helt praktiske punkter, som folk måler os på. Derfor glæder det mig meget, at vi har opnået fremskridt i disse spørgsmål, og jeg håber, at der vil komme flere til i løbet af vores formandskab, også nogle helt praktiske.
Foran os ligger nu tre vigtige topmøder. Det ene er topmødet mellem EU og USA den 30. april, hvor vi vil uddybe spørgsmålet om transatlantisk økonomisk partnerskab. Fremskridtene inden for lufttrafikken er et godt tegn. Men vi ved, at vi kunne afdække mange flere synergier mellem Europa og USA. Jeg vil gerne takke Kommissionen og parlamentsmedlemmerne, som støtter dette. Spørgsmålet om det transatlantiske økonomiske samarbejde har fået større dynamik, og vi har stor tillid til, at vi virkelig vil kunne notere mærkbare resultater på dette topmøde i slutningen af april.
Det andet punkt er, at spørgsmålet om energi og klimabeskyttelse naturligvis vil være på dagsordenen for dette topmøde. Vi ved, at EU's idéer på dette område er meget vidtrækkende, og vi vil forsøge at reklamere for dem, så disse idéer også bliver globale idéer. Jeg er helt overbevist om, at nyindustrialiserede lande og udviklingslande kun vil slutte sig til os, hvis industrilandene i fællesskab sætter sig nogle ambitiøse mål. Derfor vil vi reklamere for det. Jeg siger helt bevidst reklamere, for som De alle ved, er det ikke nogen let opgave, vi skal i gang med. Man skal passe på ikke at love for meget.
Vi vil også bruge dette topmøde mellem EU og USA til i et vist omfang - selv om der ikke er nogen saglig forbindelse - at forberede G8-topmødet i juni i Heiligendamm i Tyskland, og vi har fra det tyske G8-formandskabs side arrangeret, at der i begyndelsen af maj skal være et møde mellem sherpaerne, ikke kun fra de lande, der er medlem af G8, men også fra de fem såkaldte outreach-stater, dvs. Kina, Indien, Brasilien, Mexico og Sydafrika. Her vil vi i fællesskab diskutere tekniske detaljer i forbindelse med klimaforandringerne, især med henblik på at udveksle nye teknologi og innovationer og dermed forberede G8-topmødet specielt på spørgsmålet om klimabeskyttelse og energi.
I maj afholdes topmødet mellem EU og Rusland. Ved siden af det transatlantiske partnerskab er det strategiske partnerskab med Rusland af allerstørste betydning for os. Jeg håber, at vi kan overvinde de hindringer, som stadig afholder Kommissionen fra at forhandle med Rusland - jeg takker Kommissionen, fordi den arbejder på det med en utrolig iver og indsats - for forhandlingerne om en ny partnerskabsaftale er naturligvis afgørende, især med henblik på spørgsmålet om energisikkerhed og energipartnerskab. Derfor er topmødet mellem EU og Rusland i Samara i Rusland af allerstørste betydning.
Der kommer desuden et topmøde mellem EU og Japan. Dette topmøde mellem EU og Japan skal især dreje sig om forbedringer af vores økonomiske samarbejde, for Europas befolkning vil måle alle os, som repræsenterer Europa, på, om vi også i de kommende årtier kan sikre det, der har gjort Europa stærkt, altså et værdifællesskab, et fællesskab af mennesker, som kan leve i deres individuelle værdighed, og som har bragt velstand og social solidaritet til folk.
Jeg sagde i min tale i Berlin, at verden ikke venter på Europa. Vi har ansvaret for at bringe Europa med vores idéer ud i verden og reklamere for vores idéer. Det betyder ikke, at man kan klare det ved at afvente, ved at afskærme sig og beskæftige sig med sig selv, men at man kun kan klare det, hvis man offensivt reklamerer for sine egne værdier og idéer. Det kan Europa kun præstere, hvis det er handledygtigt i sig selv, hvis det ikke hele tiden beskæftiger sig med sig selv, og hvis det ikke står i vejen for sig selv. Derfor er det så vigtigt, at vi så hurtigt som muligt får genetableret vores handlekraft, så Europa kan give menneskene i EU det, som de med rette forventer, nemlig at de kan se en fremtid i sikkerhed og frihed foran sig. Dette er vi forenet om.
(Vedvarende bifald)
Formanden
Hjertelig tak, fru formand for Det Europæiske Råd, kære fru forbundskansler, for denne redegørelse. Bifaldet har vist, at Europa-Parlamentet sætter stor pris på Deres store europapolitiske engagement.
José Manuel Barroso
Hr. formand! Først vil jeg gerne udtrykke min glæde over og stærke støtte til de indledende erklæringer om Zimbabwe og Darfur fra Europa-Parlamentets formand. Overtrædelserne af menneskerettighederne i disse områder er uacceptable. På Kommissionens vegne vil jeg på det kraftigste fordømme disse overtrædelser og appellere til myndighederne i de pågældende lande om at respektere deres borgeres menneskerettigheder.
(Bifald)
I sidste weekend mødtes fortidens Europa og fremtidens Europa i Berlin. Som det fremgår af erklæringen fejrede vi 50 år med resultater i Europa: fred, frihed og solidaritet og mere fremgang end selv de vildeste drømme hos den mest optimistiske af Fællesskabets grundlæggere. Ved et af disse heldige historiske sammenfald fejrede vi vores enhed i Berlin, byen, som var et symbol på et opdelt Europa og nu er et symbol på dette nye udvidede Europa med 27 medlemsstater og næsten 500 millioner indbyggere. Ceremonien i Berlin var et meget inspirerende øjeblik for Europa. Jeg taler på vegne af mange af de tilstedeværende, når jeg siger, at vi mærkede en europæisk ånd iblandt os.
Berlin-erklæringen viste sig at være værdig til lejligheden, idet den på ny forpligter de europæiske institutioner og medlemsstaterne til at overholde de europæiske værdier og de europæiske mål for det 21. århundrede. Det glædede mig meget, at erklæringen, som Kommissionen foreslog i maj 2006, blev et så passende midtpunkt for højtidelighederne.
Jeg vil gerne lykønske kansler Merkel og det tyske formandskab med den vigtige rolle, de spillede for denne storslåede europæiske succes. Kansler Merkel, jeg tror, at Deres personlige engagement, Deres personlige historie og Deres forståelse af frihedens betydning for Deres land og for Europa var afgørende for skabelsen af denne ånd blandt alle lederne i Berlin.
(Bifald)
Jeg var også meget stolt over, at tre europæiske institutioner underskrev erklæringen. Europa-Parlamentets tilstedeværelse er et tegn på Unionens demokratiske modenhed, og det fortjener at blive fremhævet. Jeg må også rose den meget konstruktive rolle, som hr. Pöttering har spillet på Parlamentets vegne frem mod Berlin-erklæringen.
I dag vil jeg gerne tage to ting op over for Parlamentet. Først vil jeg gerne understrege, at den tostrengede strategi har været en stor succes. Samlet set repræsenterede de to møder i Det Europæiske Råd i marts den tostrengede strategi i praksis. Forårstopmødet i Det Europæiske Råd viste engagementet i at levere resultater på energiområdet og i kampen mod klimaforandringer. Berlin-erklæringen viste engagementet i at nå frem til en institutionel aftale inden valget til Europa-Parlamentet i 2009. Dette viser, at det er forkert at se et modsætningsforhold mellem en pragmatisk fremgangsmåde og en politisk vision. Tværtimod er dette engagement i en tostrenget strategi det rigtige. På den anden side vil dette give resultater og genskabe den politiske dynamik, som kan bruges til at løse det institutionelle problem. På den anden side har vi for at kunne levere stadig bedre resultater brug for mere effektive, mere demokratiske og mere sammenhængende institutioner. Et resultaternes Europa er en politisk vision baseret på konstruktiv pragmatik, der er beregnet på at løse borgernes problemer og skabe europæiske løsninger på europæiske problemer.
Vi har også brug for en løsning af traktatspørgsmålet på grund af de store globale udfordringer, som Europa står over for i de kommende år. Kun i fællesskab, og ved at være mere effektiv, kan EU klare udfordringerne i den globaliserede verden. Det er indlysende, at selv de største medlemsstater ikke kan løse problemerne med klimaforandringer, energisikkerhed og masseindvandring alene. De kan ikke reagere alene på den øgede konkurrenceevne i denne globale økonomi. Vi er nødt til at gøre det sammen i solidaritetens sande ånd. Jeg mener, at dette er budskabet fra Berlin, og at dette budskab nu er blevet omsat til et ligeligt engagement i at finde en løsning på det institutionelle spørgsmål inden valget i 2009.
(Bifald)
Der er endnu en grund til, at Kommissionen bakker op om en hurtig, men ambitiøs løsning på de institutionelle problemer. Der er ingen tvivl om, at den fejlslagne ratificeringsproces for forfatningstraktaten kaster en permanent skygge af tvivl over EU. Selv når vi opnår betydelige resultater som f.eks. på forårstopmødet i Det Europæiske Råd, ligger der altid denne tvivl, denne negative holdning, denne pessimisme, denne skepsis. Vi står hele tiden over for et spørgsmål, der fortjener svar: "Hvordan kan De overbevise os om", spørger de mest skeptiske, "at De mener det alvorligt med at finde en løsning på de globale spørgsmål, når De ikke engang kan løse problemer med Deres egne regler og de institutioner, De arbejder i?" Hvor er EU's institutioners og de europæiske lederes troværdighed, når de ikke kan nå til enighed om disse spørgsmål?
Derfor mener jeg, at vi har brug for fremskridt i denne henseende. Manglende enighed om en institutionel aftale vil skabe splittelse, hvilket kan true vores fælles værdier. Europas historie bør minde os om, at vi aldrig må tage de store resultater med fred, demokrati, frihed og solidaritet for givet. Ingen må tage disse resultater for givet. Vi er nødt til konstant at pleje vores fremskridt med hensyn til politik og værdier. Hvis vi skal bevare og beskytte disse fælles værdier - som vi har nævnt i vores erklæring, individets ukrænkelighed, frihed, retfærdighed og solidaritet: alle disse værdier, der gør os til mere end blot et marked, nemlig et politisk fællesskab og en union - er vi nødt til at reformere institutionerne i vores retsfællesskab.
Bevarelsen af vores fælles værdier er en permanent proces, som jeg kalder det "uafsluttede europæiske eventyr". For at få et bedre Europa har vi brug for bedre institutioner, der leverer bedre resultater. Jeg tror, at den politiske vilje er til stede, og nu skal vi producere resultater også på dette område.
På det uformelle topmøde efter ceremonien bad jeg medlemsstaterne fastholde dynamikken i løbet af de kommende måneder. Jeg bad om et aktivt samarbejde fra nationalregeringernes side. Alle medlemsstater underskrev traktaten, som var umuligt at ratificere på grund af nej'erne ved to folkeafstemninger. Men alle medlemsstater har forpligtet sig at arbejde konstruktivt for at nå frem til en fælles løsning. Som formand for Kommissionen er det mit ansvar at opfordre nationalregeringerne til at gøre en særlig indsats i de kommende måneder og støtte det tyske formandskab i dets meget vigtige bestræbelser på at finde en løsning.
(Bifald)
Lad mig gentage det budskab, jeg sendte til de europæiske stats- og regeringschefer og i Berlin. Det er vigtigt for EU's fremtid, at vi forstår, at når vi taler om Europa, drejer det sig ikke kun om de europæiske institutioner: Kommissionen eller Europa-Parlamentet i Bruxelles eller Strasbourg. Ved ceremonien, hvor nogle af Dem var til stede, sagde jeg, at EU ikke er en fremmed magt, der invaderer vores lande, det er vores fælles projekt. Europa er ikke "dem", det er "os". Jeg sagde til stats- og regeringscheferne, at det er fristende for, men uærligt af de nationale politikere at tage hele æren og give Bruxelles hele skylden. Lad os modstå denne fristelse.
(Bifald)
Det er etikken i det europæiske ansvar, som vi alle må dele.
Efter Berlin er der politisk vilje til at komme ud af den institutionelle blindgyde. Kommissionen vil give sin fulde støtte til det tyske formandskab, som vil arbejde sammen med de andre medlemsstater, for at nå frem til en tydelig og præcis køreplan og om muligt til et præcist mandat inden juni. Vi må ikke glemme, som jeg sagde ved ceremonien sidste weekend, at dette er en slags historisk test, som en generation af politiske ledere kun står over for én gang i livet.
Jeg vil slutte med den samme appel, som jeg fremkom med i Berlin. Med stolthed over vores fortid skal vi skue tillidsfuldt ud i fremtiden. Lad os arbejde sammen - Kommissionen, Europa-Parlamentet, medlemsstaterne og de europæiske borgere - for at føre den fantastiske arv fra Fællesskabets grundlæggere, at føre disse fantastiske værdier videre ind i det 21. århundrede.
(Bifald)
Formanden
Hjertelig tak, hr. kommissionsformand, for denne tale. Jeg vil også gerne takke Dem for det gode samarbejde i forbindelse med Berlin-erklæringen. Det var jo Deres idé, at de tre institutioner skulle komme med en fælles erklæring. Hjertelig tak, hr. kommissionsformand Barroso!
Joseph Daul
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer! Vi har netop fejret Rom-traktatens 50-årsjubilæum. 50 år svarer til to generationer - hvilket ikke er meget set i et historisk perspektiv, men dog en betragtelig alder i de unges øjne.
Det er blevet sagt mange gange i løbet af de seneste få dage, at de fordele ved europæisk integration, der oftest nævnes - fred, stabilitet, velstand og den sociale model - ikke siger de yngre generationer ret meget, fordi det er en del af deres hverdag. Det har jeg to bemærkninger til. For det første er det nødvendigt, at unge mennesker er bevidste om, hvor heldige de er, at disse ting er blevet en selvfølge. For det andet, at dette syn på tingene bør sættes i forhold til, at ustabiliteten i den moderne verden - som bl.a. afspejles af terrorangrebene den 11. september i New York, den 11. marts i Madrid og den 7. juni i London - gør det klart for os alle, uanset alder, at det at leve i fred, sikkerhed og med visse ressourcer ikke er hverdag for alle her på jorden, end ikke i vores egne lande. Det rører mig også dybt, når jeg tænker på vores 15 tilfangetagne britiske soldater.
Fred og sikkerhed er noget, der skal arbejdes for dag ud og dag ind, hvilket også vil fremgå af den debat, som vi har i morgen med hr. Solana.
Hvis jeg her nogle få dage før min 60-årsfødselsdag må forsøge at sætte mig i en ung europæers sted, ville de fordele, som jeg sandsynligvis kunne se ved det europæiske eventyr, bl.a. være mine større muligheder for at lære fremmedsprog og muligheden for at tage på udvekslingsophold på andre uddannelsesinstitutioner, praktikophold, sportsturneringer og kulturelle begivenheder - alt dette, mens jeg samtidig krydser usynlige grænser og bruger den samme valuta. Det er ikke noget at kimse ad. At bo i en landsby eller by, der har en venskabsby i et andet land, at kunne drage fordel af EU-programmer og direkte eller indirekte af den økonomiske vækst, der skabes af EU og vores lande, er heller ikke småting. At være statsborger i lande, der repræsenterer et fælles ansigt udadtil, over for vores partnere og konkurrenter i hele verden, og som er de førende donorer af humanitær bistand, som fører tilsyn med den demokratiske afholdelse af valg rundt om i verden, og som sender fredsbevarende styrker til mange konfliktområder - alt dette er ikke noget, man skal være ligeglad med.
Som et eksempel på sådanne opgaver vil jeg nævne den civile krisestyringsopgave i Kosovo, som EU overtager, når den fremtidige status for denne selvstændighedssøgende provins i Serbien er afgjort. Det vil blive en opgave uden fortilfælde for vores lande.
Alt dette er positivt og tilfredsstillende og giver os anseelse i de unges øjne, ja, i alles øjne ville jeg mene. EU er naturligvis ikke et universalmiddel og løser ikke alle vores problemer - langtfra - men ingen har nogensinde påstået, at EU ville gøre det. Det, som EU kan gøre - og gøre bedre end vores medlemsstater hver for sig - er at være med til at løse problemer, håndtere nye udfordringer og ændre vores prioriteter.
Uanset om vi måtte ønske det på denne måde, er globaliseringen en virkelighed, som vi ikke kan undslippe. Vi kan meget vel ofte beklage - berettiget eller ej - dens negative sider, men globaliseringen medfører unægteligt også fordele som f.eks. lettere kommunikation, forenkling af oplysninger og åbenhed over for andre kulturer for blot at nævne nogle få.
I denne globaliseringsproces har EU en rolle at spille, værdier at beskytte og en samfundsmodel at udbrede. EU er ikke pålagt at tie, er ikke tvunget til tavst at acceptere alt, er ikke dømt til at lade sig køre over af en damptromle. Hvis vi ønsker det, kan vi påvirke historiens gang på samme måde, som vi har gjort det i løbet af de sidste 50 år.
Fru formand for Rådet! Jeg kan ikke forspilde denne mulighed for at takke Dem, først og fremmest fordi Deres tilstedeværelse i Parlamentet tre gange i løbet af tre måneder vidner om Deres respekt for det arbejde, som vi som medlemmer af Parlamentet udfører. Herved statuerer De et eksempel, som jeg er sikker på, at Deres efterfølgere på posten gerne vil følge. For det andet vil jeg gerne takke Dem, fordi De ved - med stor succes - at have arrangeret en fantastisk europæisk fest i Berlin den 25. marts i forbindelse med 50-året for traktaten har vist, at EU ikke kun handler om at holde taler og lovgive, men også kan handle om følelser, glæde og selskabelighed. Til sidst vil jeg gerne takke Dem, fordi Berlin-erklæringen, som de europæiske institutioner har vedtaget, er let at læse og et dokument med stor styrke, som får EU op på hesten igen og giver os et nyt perspektiv ved at foreslå, at der findes en institutionel aftale inden det næste valg til Europa-Parlamentet i 2009.
Fru formand, Deres målrettede offentlige indsats kombineret med Deres personlige beskedenhed og Deres menneskelige varme ærer Unionen og fremmer dens sag. Under Deres formandskab er der blevet afholdt to europæiske rådsmøder. De er begge blevet anerkendt i brede kredse for at have været en succes. I det vigtige spørgsmål om energi og klima har EU vist vejen ved at udstyre sig selv med institutionelle værktøjer til at løse disse store udfordringer og lade sin stemme blive hørt. Det er sådan, EU skal fungere og handle, det er sådan, vores medborgere - og særligt de unge - vil gøre dette projekt, som er mere samtidsorienteret end nogensinde, til deres eget.
(Bifald)
Martin Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer! Der er gået inflation i begrebet historisk, men det må ikke afholde os fra at betegne historiske situationer som sådanne. Vi befinder os i en historisk situation. Til alle kritikerne af Berlin-erklæringen vil jeg sige: Hvad ville der være sket, hvis den ikke var kommet i stand?
Derfor vil jeg gerne komplimentere Dem, fru formand for Rådet! De har præsteret et glimrende arbejde. I lang tid lod De ikke nogen kigge Dem i kortene. Det var taktisk klogt. Og med Berlin-erklæringen har De opnået det, der kunne opnås på nuværende tidspunkt. Det var et positivt skridt og en succes for Europa. Men den historiske fase begynder nu, for nu må man spørge: Hvad skal der nu ske?
Det er helt klart - og det beklager jeg personligt - at forfatningstraktaten ikke vil blive sat i kraft i den form, som den har nu. Det må vi leve med. Denne forfatning bliver det ikke. Det må ikke betyde, at der ikke kommer nogen, selv om traktatsværket ikke kaldes en forfatning. Vi tyskere har i 60 år levet med en grundlov som forfatning, og det er en fin forfatning.
Vi befinder os i den afgørende fase, hvor det drejer sig om at besvare spørgsmålet om, hvad der skal ske med dette kontinent fremover. Der er nogle, som ønsker et andet Europa, som afviser en revision af traktaten og mener, at Nice i forvejen er for meget, og vi udvider alligevel - under alle omstændigheder og for enhver pris. Til disse mennesker siger jeg på min gruppes vegne, og nok også på vegne af et overvældende flertal i Parlamentet: Nej, den europæiske integrationsproces er ikke slut, den skal fortsætte, og vi ønsker, at den skal fortsætte.
(Bifald)
Vi ønsker, at den skal fortsætte, fordi vi har brug for den. Og til alle dem, som ønsker en udvidelse af EU, må man sige: Uden en reform af EU og uden en fornyet traktat kommer der ingen udvidelser. Jeg siger til hr. Kaczyński og hr. Klaus: De skader Kroatien alvorligt, hvis De forhindrer reformen af EU.
(Bifald)
Lad ikke andre betale prisen for Deres politik!
Hvorfor er det historisk, det vi gør nu? Jeg ville ønske, at fortalerne for integrationsprocessen lagde samme entusiasme for dagen som Dem, fru formand for Rådet. Jeg ville ønske, at fortalerne for et integreret Europa talte med samme lydstyrke som modstanderne af det integrerede Europa. Der er nu behov for lidt mere kampvilje, for Europa tror, det er stort. Men i virkeligheden er det lille.
De 500 millioner indbyggere i de 27 medlemsstater udgør 8 % af verdens befolkning, og tendensen er faldende. Kina og Indien, det er store lande. USA er med sin økonomiske og militære styrke en supermagt. Hvis det integrerede Europa mislykkes, og vi får et Europa i forskellige hastigheder, hvis dette i forvejen lille Europa svækker sig selv ved at splitte sig op, så vil det mislykkes. Derfor har vi brug for alle 27 medlemsstater og for integrationen i Europa. Den er vores fremtid.
(Bifald)
Hr. formand, mine damer og herrer! Hvis Europa mislykkes, så er det mere end en forfatningstraktat, der mislykkes. Så er det en idé, der lider nederlag. Og hvad er det for en idé? Det vi har bag os, og som vi har overvundet gennem 50 års integration, det kan vi kalde ved navn - det er had og intolerance, stormagtskrav og udstødelse af mindretal, religiøs intolerance og forfølgelse af politisk anderledestænkende.
Stormagtsdrømmene har vi overvundet gennem territorial integration. Den sociale udstødelse har vi overvundet ved at kombinere økonomisk fremgang med social sikkerhed. Den etniske, religiøse og kulturelle intolerance har vi overvundet med integrationskonceptet. Men det, som jeg beskrev, findes stadig, nemlig had, udstødelse, undertrykkelse, også stormagtsdrømme, netop nu igen i EU og ikke kun i Østeuropa, overalt i Europa.
Det ville falde tilbage på vores samfund med fuld kraft, hvis vi ødelagde integrationen. Derfor opfordres de, som kæmper for en fortsættelse af integrationsprocessen og for en uddybelse af EU og går ind for Europas værdier, som har gjort os så stærke og gjort os til en model, til at kæmpe med Angela Merkel som rådsformand. Vi kan da ikke tillade, at Kommissionen i forhandlingen med andre stater siger, at hvis de vil med i EU, så må de gennemgå en transformationsproces, som sætter alt det ud af kraft, som hidtil har været gyldigt hos dem, mens vi selv, som forlanger det, er ikke i stand til at gennemføre vores egne reformer. Hvordan skulle vi kunne være troværdige på den måde?
(Kraftigt bifald)
Vi befinder os i en historisk fase. De, fru rådsformand - jeg må tilstå, at det er svært for mig som tysk socialdemokrat at sige det - har socialdemokraterne ved Deres side på denne vej, i Tyskland og især her.
(Bifald)
Formanden
Mange tak, Martin Schulz. Formanden var ikke helt korrekt. Jeg beder om, at man fremover ikke tager ved lære af taletidens længde, men bestemt af kvaliteten. Længere må formanden med sin objektivitet ikke gå.
Graham Watson
Hr. formand! Tillykke med Deres resultater, fru kansler - tekst og enighed.
Deres højtideligholdelse af Unionens succes var både relevant og rettidig. Sikkerheden, fremgangen og mulighederne, som vores borgere nyder godt af, er i høj grad EU's fortjeneste.
Da vi sad i Berlins Historisches Museum søndag formiddag, var der to ting, der slog mig. Det første var Deres fremragende idé at hyre det europæiske ungdomsorkester til lejligheden; det er førsteklasses og fortjener større økonomisk opbakning. Det andet var, at ud af de 31 personer på scenen - stat- og regeringscheferne, institutionernes ledere osv. - var De den eneste kvinde. Det fik mig til tænke på et vers af digteren Robert Burns:
"While Europa's eye is fixed on mighty things,
The fate of empires og the fall of kings;
While quacks of State must each produce his plan,
And even children lisp the Rights of Man;
Amidst this mighty fuss just let me mention,
The Rights of Woman merit some attention."
De foregår med et godt eksempel for os alle: Vi har brug for flere kvinder inden for toppolitik.
(Bifald)
Under de nuværende omstændigheder var det måske kun en kvinde, der kunne sikre en aftale.
Jeg kan imidlertid ikke lykønske Dem med den procedure, De har valgt: Det er tegn på overmod at indlede en tekst, der er udarbejdet i katakomberne under Bundeskanzleramt og underskrevet af formændene for de tre største institutioner, med ordene "Vi, borgerne i EU". For det er borgerne i EU, der igen skal engagere sig i opgaven med at opbygge det fælles Europa. Hr. Barroso havde ret, da han sagde, at institutionerne skal respektere mangfoldigheden, men medlemsstaterne skal fremme enheden. Den imponerende ceremoni i Berlin blev kopieret i alt for få europæiske hovedstæder. Indtil alle Deres kolleger i Det Europæiske Råd aktivt taler Europas sag dag ind og dag ud, vil der ikke være noget solidt fundament.
Det hjælper heller ikke, at Det Europæiske Folkeparti, Deres parti, tager hele æren for opbygningen af denne Union. Forfatterne til denne opblæste PPE-erklæring priser med rette Monnet, De Gasperi og Kohl, men deres hukommelse er i bedst fald selektiv. Thatcher, Chirac, Berlusconi: De var også PPE-ledere, men De har tilsyneladende overset deres bidrag. Unionen er ikke et enkelt politisk partis projekt. Den tilhører os alle.
(Bifald)
Vi håber, at Berlin-erklæringen indvarsler en ny begyndelse. Vi ser frem til, at den regeringskonference, De har indkaldt til, vil sætte de institutionelle byggesten for Unionens fremtid på plads. Det nye Europa, det Europa, som Berlin forestiller sig, skal være et Europa, hvor Unionen hjælper borgerne med at forstå globaliseringens muligheder og viser dem solidaritet over for nye globale udfordringer, et Europa, hvor demokratiet er i højsædet, og vores værdier har det sidste ord.
(Bifald)
Cristiana Muscardini
Hr. formand, fru rådsformand, mine damer og herrer! Berlin-topmødet var en meget spændende begivenhed, navnlig for dem, der som jeg har siddet her i Parlamentet siden 1989, det år, der signalerede Europas genfødsel. I erklæringen anerkender man, at Europa er en Union af stater og ikke en ny superstat, og at identiteten og forskellene hos befolkningerne i Unionen inden for en sammenslutning, der er baseret på fælles mål, er den kraft, der giver os mulighed for at komme videre i retning af at gennemføre den politiske union, som vi endnu ikke har opnået.
Vi beklager, at det ikke var muligt at anerkende vores rødder fuldt ud: netop fordi vi er stærke tilhængere af verdslighed i institutionerne, er vi ligeledes overbevist om, at politikken bliver fattigere, hvis vi ikke anerkender alle vores rødder. I vores komplekse, multikulturelle og multietniske samfund med forskellige opfattelser af det demokratiske princip for at opnå fred, der går hånd i hånd med den universelle anerkendelse af respekten for den menneskelige værdighed, er der behov for dialog mellem kulturer, og for at anerkende andre må man først anerkende sig selv, lige fra den enkeltes hverdag til hele stater.
Vi er fortsat fast besluttede på at påminde om risikoen ved teokrati af enhver art og ligeledes ved ekstrem verdslighed, der langsomt ødelægger de grundlæggende samfundsværdier i den enkelte og inden for politik. Vi er bekymrede over, at alt for mange sammenblander det centrale princip om verdslighed i institutionerne og accepten af en kulturel og politisk relativisme, der fører til ekstrem verdslighed.
Vi er modstandere af et Europa, der udelukkende består af et marked, og af de pseudokulturer, der får borgerne til at søge efter et virtuelt liv som erstatning for det virkelige liv på grund af magtesløshed eller frygt. Vi ønsker et politisk Europa, der kan inspirere til demokrati på de steder i verden, hvor millioner af kvinder og mænd stadig lider under mangel på frihed og retsstatsprincippet.
Europa har hurtigt brug for fleksible og klart definerede institutioner, for det er nu, terrorismen står for vores dør, og det er nu, vi skal kunne identificere og hurtigt udføre vores missioner - hvilket vi bekræftede på det europæiske konvent - både inden for og uden for Europa: fra energiressourcer til vandforsyning, fra klimaforandringer til en bekræftelse af den menneskelige værdighed.
Vi er bange for, at 2009 er for langt væk, men ad impossibilia nemo tenetur - ingen er forpligtet til at gøre det umulige - selv om vi er så overbeviste om det tyske formandskabs stærke og ærlige engagement og kansler Merkels fremragende evne til både at mægle og overtale, så vi har et vist håb om, at det kan være muligt at gøre det hurtigere.
Monica Frassoni
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne med det samme sige til hr. Watson og hr. Daul og til andre, at der findes en meget enkel metode til at skaffe flere kvinder: fælles formandskab. Det har vi haft succes med i Verts/ALE-Gruppen - det fungerer virkelig godt - og jeg kan kun anbefale Dem det.
Fru kansler, Berlin-erklæringen er en stor tilskyndelse for os. Nogle gange er højtidelighed, retorik og formalitet på sin plads, og 50-året for oprettelsen af Det Europæiske Fællesskab er helt sikkert en sådan lejlighed, især fordi så mange liv gik tabt, før vi nåede så vidt, og det var en meget svær kamp, der tog et godt stykke tid.
Vi anerkender også Deres rolle og er Dem taknemmelig for den - selv om jeg mener, at det på sæt og vis alt sammen er en del af Deres pligter - og vi glæder os over, at det tyske formandskab i dette tilfælde - til forskel for andre såsom energi, biler osv. - har demonstreret en europæisk følelse, der helt bestemt er på højde med situationen.
Jeg mener, at budskabet er nået igennem, og at den offentlige mening har forstået, at denne 50-årsdag er en positiv milepæl, og at vi må fortsætte vores bestræbelser. Naturligvis har den europæiske befolkning ikke været særlig opmærksom på erklæringens ordlyd eller på, hvor meget arbejde der er blevet lagt i disse to korte sider, hvor der i virkeligheden ikke står noget særligt usædvanligt eller originalt. Efter min mening er det snarere det, der er udeladt af erklæringen, der viser det dybe skel mellem regeringerne - jeg må understrege mellem regeringerne - med hensyn til Europas fremtid, et skel, der ikke lover godt for det arbejde, De har foran Dem i de næste par måneder, fru kansler.
Vi ved udmærket, at drømmen om en Europæisk Union endnu ikke er blevet til virkelighed; at vi ikke kan intervenere i Darfur som EU, fordi vi står splittet; at energipolitikken - desværre - for mange regeringer betyder, at man bøjer sig for præsident Putin; at vi er ude af stand til at definere en original politik for vores forhold til USA, og at vi af alle disse grunde har brug for en stærk Europæisk Union, komplet med forfatning og det hele.
Fru kansler, hvis målet for den resterende del af formandsperioden er at finde en vej ud af denne blindgyde, må vi ganske enkelt ikke stikke os selv blår i øjnene: den rent mellemstatslige metode fungerer ikke, og det vil Berlin-erklæringen heller ikke, fordi det ikke vil lykkes os, som en gentagelse af natten ved regeringskonferencen i Nice, at nå til en aftale, der, som De har sagt, kan redde forfatningens indhold.
Derfor opfordrer vi Dem til at have modet til at prøve demokratiet, at have modet til at tillade, at der indkaldes en regeringskonference, at give Europa-Parlamentet lov til at deltage i den gennem den fælles beslutningsprocedure og et "pendul-system", offentlighed og debat; de europæiske borgere ønsker mere Europa, ikke mindre Europa, men deres regeringer er ikke altid i stand til at vise det. Derfor bør De opgive tanken om, at kun en regeringskonference kan give os mulighed for at opnå resultater, fordi det vil ikke fungere, og vi vil ikke kunne redde indholdet i forfatningen; vi kommer ganske enkelt til at stå tomhændet tilbage.
Gabriele Zimmer
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kansler! Når der i dag tale om den europæiske drøm, henviser vi for det meste til amerikaneren Jeremy Rifkin. EU's statschefer eller deres sherpaer drømmer i hvert fald ikke, og da slet ikke i fællesskab.
I Berlin-erklæringen beskriver man hverken en drøm eller tager sig af virkeligheden. Tværtimod. Det er endnu en afvisning af den virkelighed, som forhindrer statscheferne i klart at se den krise, som EU er i, og derfor er der naturligvis heller ikke noget initiativ, som kunne pege på en udvej. Dermed vokser risikoen for disintegration og renationalisering fortsat. Der er ikke noget nej til en neoliberal, socialt og økologisk ødelæggende frihandelszone eller til en fortsat militarisering af EU.
I erklæringen siges der ikke et ord om situationen for millioner af mennesker i EU, som er ramt af fattigdom, langvarig arbejdsløshed, usikkerhed i jobbet og social udstødelse. De hører de facto ikke med. Erklæringens budskab er kun henvendt til de regerende selv, ikke til befolkningen i EU's medlemsstater. Der kan altså ikke være tale om identitetsskabelse i denne forstand. Kommentatorer taler om en prøve for forfatningsprocessen. Andre har allerede principielt været inde på det i dag. Hvis man overfører det, betyder det, at den kommende forfatning eller grundlagstraktat bliver en sag for det hemmelige diplomati uden nogen inddragelse af civilsamfundene. Derefter er alt kun et spørgsmål om presset på regeringscheferne. Hvis de ikke makker ret, svinger nogle af mine tyske kolleger i Parlamentet straks med udmeldelseskøllen. Det er i sandhed en yderst demokratisk argumentation. Jeg mener det faktisk sådan, som jeg siger det.
Hvis de regerende i EU virkelig mente det alvorligt med deres løfter om at give EU et bæredygtigt og fornyet fælles grundlag inden valget i 2009, så ville det have følgende konsekvenser: Man måtte slette alle de passager fra forslaget til den europæiske forfatning, som presser på for at få en liberalisering af den økonomiske politik, privatisering og militarisering. Man måtte tage fat på diskussionen om det EU, som flertallet af de mennesker, der bor her, ønsker. Tredje del af det foreliggende forfatningsforslag skulle slettes helt. De detaljerede politiske mål og rammer skal erstattes med klare regler for kompetence og procedurer, som giver mulighed for forskellige politikker. Artikel I, stk. 41, nr. 3, skal erstattes af et klart forbud mod angrebskrig og anerkendelse af folkeretten, og rustningsagenturet, der allerede arbejder som en foregribelse af EU's forfatningstraktat, skal lukkes.
Jens-Peter Bonde
for IND/DEM-Gruppen. - Hr. formand! fru Bundeskanzlerin! Det var en dejlig folkefest i gaderne i Berlin, men det var ligegyldig, højstemt euronationalisme ved underskrivelsen. Fru Merkel holdt en god tale. Vores egen formand, hr. Pöttering, skrev under på en tekst på mine og kollegernes vegne, selv om vi ikke havde fået teksten endnu og ikke har haft mulighed for at påvirke den. Det må aldrig ske igen! Europa-Parlamentet bør ikke deltage i udarbejdelsen af tekster, som medlemmerne ikke må se, før de er vedtaget.
Den vigtigste sætning er den sidste sætning med forpligtelsen til at vedtage et nyt grundlag, som kan træde i kraft inden EU-valgene i juni 2009. Tyskland vil have forfatningen sminket, man vil ændre navn og måske fjerne flag og hymne fra teksten, men ikke fra virkeligheden. Man fjerner Del II for at vedtage de fælles grundrettigheder i to linjers henvisning. Man skriver Del III om til nogle få ændringer, så forfatningen kan præsenteres som en lille uskyldig ændringstraktat, men hovedindholdet vil være det samme som det, der er forkastet af de franske og hollandske vælgere.
Derfor bør alle demokratiske kræfter nu samles om at kræve folkeafstemning om den næste traktat i alle lande. Og hvorfor ikke samme dag? Så vil vores ledere blive tvunget til at skrive en tekst, som kan godkendes af vælgerne. Så vil den næste traktat give mere indflydelse til vælgerne i stedet for som forfatningen at tage indflydelse fra vælgerne. For kernen er jo, at på 59 områder går man fra enstemmighed til kvalificeret flertal. Fra enstemmighed, hvor vælgerne i hvert land har det sidste ord, til et kvalificeret flertal blandt embedsmænd og ministre og lobbyister bag lukkede døre i Bruxelles. Det er hovedreglen: for meget Machiavelli og for lidt Montesquieu! Tak, hr. formand, selv om der her ikke er noget at takke for!
Bruno Gollnisch
Hr. formand, for 50 år siden blev Rom-traktaten indgået mellem lande, hvor det sociale sikringsniveau var sammenligneligt, og som på trods af kulturforskelle tilhørte en fælles civilisation. Bag denne traktat lå princippet om fællesskabspræference, der skulle sikre vores producenter og navnlig små landmænd højere priser end på verdensmarkedet.
Denne traktat er kørt helt af sporet. Fællesskabspræferencen er veget tilbage for en invasion af ikkeeuropæiske produkter, afindustrialiseringen koster Europa hundredvis af millioner arbejdspladser, og landbruget og serviceerhvervene hænger i en tynd tråd. Ved ukritisk at have åbnet sine grænser har EU skabt arbejdsløshed, jobusikkerhed og fattigdom, problemer, der ikke tales om i Berlin-erklæringen, som er et monument over kynisk selvtilfredshed, der fuldstændig mangler føling med virkeligheden og befolkningernes ønsker, og som efterlader vores Europa uden noget indhold, såvel sanseligt som åndeligt. Som Pave Benedict XVI personligt har sagt, forsøger EU endog at tilsløre Europas kristne rødder. Var det, hvad aftalen om en kristendemokratisk formand i både Parlamentet og Rådet skulle bruges til?
Unionen er ikke længere demokratisk. Denne internationale institution er ved at blive en superstat, en stat, som offentligheden har sagt nej til. Offentligheden kastede den på porten, og alligevel forsøger I nu at liste den ind ad vinduet. Intet af dette har noget at gøre med den rigtige europæiske ånd, og vi vil ikke godkende denne skæve udvikling.
Jim Allister
(EN) Hr. formand! Når man skræller alle de selvforherligende formuleringer væk, indeholder Berlin-erklæringen på mange områder reelt kun meget begrænset substans. I bestræbelserne på at gennemføre det centrale i Rom-traktaten, sikringen af en stadig tættere Union, som man formodes at fejre med erklæringen, så mange EU-entusiaster den som et centralt pejlemærke for relanceringen af den forkastede forfatning. Da den så dukkede op efter alt hemmelighedskræmmeriet, nævnte man imidlertid ikke engang forfatningen i erklæringen. I stedet falbyder den meget af det gamle nonsens om, at EU er fredsmaskinen i Europa. Efter min mening er det NATO og ikke EU, der kan tage det meste af æren for forsvaret, genskabelsen og fremme af frihed og demokrati i Europa.
Tanken om europæisk samarbejde er ikke til diskussion. Det er midlerne og det endelige mål, der skaber splittelse. EU-skeptikerne tror på fordelene ved et frivilligt, gensidigt samarbejde mellem suveræne nationalstater. Det, vi afviser, er indførelsen af et altomfattende, centraliseret EU, der skal tvinge en uønsket politisk integration ned over borgerne i disse nationalstater. Denne erklæring genlyder af dette mål, og derfor er den anløben.
Formanden
Hr. Allister! Vi ønsker Dem tillykke med regeringen i Nordirland. De kommer jo fra Nordirland.
Hartmut Nassauer
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Fru formand for Rådet, Deres formandskab giver os europæere mod. For første gang i lang tid har vi indtryk af, at Europa kunne komme ud af blindgyden med den ikkeratificerede traktat. Vi vil ikke skulle styre mod en forfatning, men EU skal tilpasses til de nye forhold. Det er der ikke tvivl om. Det kræver mod og ledelseskraft, og det har De hidtil bevist, at De har. Vi støtter Dem fortsat på Deres vej!
Det er imidlertid ikke kun stats- og regeringscheferne, De skal overbevise om dette projekt, hvilket kan være svært nok. De skal især igen vinde de europæiske folk for EU. EU er nemlig i fare for at miste folkenes tillid, og måske er det allerede sket. Spørgsmålet er, om integrationen, som Martin Schulz taler så varmt for, er den rigtige opskrift, selv om jeg er enig i dette grundlæggende princip, og integrationen er kernen i den europæiske vej. Mere integration vil imidlertid ikke sikre os europæernes tilslutning. Derfor appellerer jeg til Dem, fru forbundskansler, om at gøre Dem til talsmand for dem, som er overbeviste europæere og også går ind for integrationen, men som er utilfredse med EU's fremtræden.
Kilden til det ubehag og den afstand, som De også var inde på, er en overregulerende lovgivning, som træffer beslutninger, der bliver opfattet som formynderi fra Bruxelles. Hvis De vil have et eksempel på det fra Deres eget ansvarsområde, hr. kommissionsformand, så vil jeg som godnatlæsning anbefale Dem direktivet om jordbeskyttelse. Jeg kan love Dem, at det vil give Dem mareridt! Ubehaget ved EU, hvis historiske resultater vi med rette er stolte af og fejrer, gør det klart, at Europa i øjeblikket ikke generelt har brug for mere integration, Europa har brug for grænser, udadtil som indadtil. Integration er jo rigtigt, men den er kommet ud på et skråplan. Indadtil har vi visse steder for meget, og udadtil, hvor borgerne vil have mere fælles sikkerheds- og udenrigspolitik, har vi for lidt. Hvis man betvivler det, kan man prøve at spørge, om ikke appellen om løsladelse af de tapre britiske soldater er meget mere effektiv, når hele EU står bag og ikke kun en enkelt medlemsstat.
EU skal befris for sin integrationsstivhed. Her er Deres overvejelser om den manglende kontinuitet helt rigtige. Et lovforslag, som ikke er færdigt ved udløbet af en valgperiode, må bortfalde. Det skaber klarhed, tydeliggør ansvaret og skaber tillid. Derfor har jeg dette ønske til Dem, fru forbundskansler: Vind de europæiske folks tillid tilbage. De har chancen for at gøre det!
Formanden
Hr. Nassauer! Vi må alle sammen gøre os vældige anstrengelser. Det vil vi også gøre.
Edite Estrela
(PT) Hr. formand, fru formand for Rådet! Som portugisisk socialist og som kvinde vil også jeg gerne lykønske Dem med formandskabet, fru Merkel. Jeg synes, at De allerede har gjort en forskel, og at det beviser, at der er brug for flere kvinder, hvor beslutningerne træffes.
Det Europæiske Fællesskab har i løbet af sine 50 års eksistens virkeliggjort Jean Monnets drøm ved at gennemføre fredens, frihedens og fremskridtets projekt og udvide sine grænser. Der er nu 27 medlemsstater, hvoraf nogle for 50 år eller kortere tid siden levede under diktaturers åg, deriblandt mit eget land, Portugal. Mere fred, mere demokrati, mere velstand og fri bevægelighed for arbejdskraft og kapital og en fælles valuta, der allerede gælder i 13 lande, er resultater af helt uvurderlig betydning.
I disse 50 år har Europa forandret sig, men verden har også forandret sig meget, ligesom europæernes behov. Globalisering, klimaforandringer, energiproblemer, en aldrende befolkning, migration og terrorisme er udfordringer, der kræver nye svar. Det er vores ansvar at finde løsninger på nutidens problemer og imødekomme borgernes forventninger. Det er den bedste måde at værne om den sociale stabilitet på og bidrage til balance i verden.
Fred og stabilitet indadtil er ikke meget værd, hvis der ikke findes løsninger på krigen i Irak, krisen i Mellemøsten og de alvorlige problemer, som vores naboer i Nordafrika kæmper med.
Det er godt, at Berlin-erklæringen giver nyt liv til debatten om forfatningstraktaten og forpligter de 27 medlemsstater til at sørge for, at EU får et fælles og fornyet grundlag inden valget til Europa-Parlamentet i 2009. Der må hurtigst muligt findes en fælles holdning. Der vil selvfølgelig være forhindringer, men for medlemsstaterne er det en god anledning til at vise verden og deres egne borgere, at det, der forener os, er vigtigere end det, der skiller os. Kun sådan vinder de borgernes tillid.
Silvana Koch-Mehrin
(DE) Fru formand for Rådet! Jeg vil især gerne ønske Dem tillykke med to sætninger i Berlin-erklæringen. Den første: Vi er forenet til vor fordel. Det er et vidunderligt udsagn, og jeg synes, det er en klar melding til de pernittengryner og tvivlere, som altid kun klager over, at EU er en tvangsforanstaltning. Det er virkelig det, det handler om: Vi er forenet til vores fordel. Jeg synes også, at denne besnærende enkle formulering rammer den tone, som er forståelig for alle borgere.
Jeg vil desuden gerne ønske Dem tillykke med, at det er lykkedes Dem at få 2009 optaget i Berlin-erklæringen som et bindende tidspunkt for et fornyet grundlag for EU. Det er så konkret, at ingen af regeringscheferne kan trække sig fra det uden virkelig at tabe ansigt.
Det er godt, at vi har denne fælles erklæring. Indholdsmæssigt synes jeg imidlertid, den er noget ukonkret, for der står intet i erklæringen om, hvad der skal ske med Europa i fremtiden, og især hvordan borgerne skal inddrages. Derfor sætter vi vores lid til anden halvdel af Deres formandskab. Vi håber på forslag til, hvordan borgerne skal inddrages. Vi ønsker Dem af hjertet held og lykke. Hvis De har brug for hjælp til at inddrage borgerne, kan De regne med os.
Konrad Szymański
(PL) Fru kansler, hr. formand! De to største resultater af integrationen har været det fælles marked og udvidelsen. Det fælles marked gav europæerne fremgang, mens udvidelsen har sikret EU et solidt fodfæste inden for de internationale relationer. Men i stedet for at redegøre for disse resultater synes Berlin-erklæringen snarere at skjule dem bag vage formuleringer om åbenhed og samarbejde. Det er en alvorlig fejl at underspille medlemsstaternes rolle i denne udstrækning. Erklæringen er udelukkende skrevet i borgernes navn. Hvis vi ønsker, at integrationen skal videreudvikles, må vi lægge større vægt på de medlemsstater, der støtter integration og ikke er modstandere af dette.
Hr. Schulz! Når De taler om udvidelsen, vil jeg bede Dem om ikke at gemme Dem bag forfatningstraktaten, præsident Kaczyński eller præsident Klaus. At sætte en stopper for udvidelsen er ene og alene et udtryk for vores og Deres frygt for fremtiden.
Dette dokument er også stødende, fordi det ikke indeholder henvisninger til kristendommen. Dette er et eksempel på fordomme, der gør det umuligt at skabe et Europa baseret på et fælles værdigrundlag.
Johannes Voggenhuber
(DE) Hr. formand, fru formand for Rådet! Jeg føler mig lidt usikker i dag, for selv efter 12 år i Parlamentet har jeg ingen øvelse i at rose rådsformandskaber. Deres arbejde tvinger mig imidlertid til det. De sidste store europæere, der har talt her, Mitterrand og Juncker efter hans rådsformandskab, var fortvivlede og melankolske europæere. Jeg ser med stor respekt, hvordan De har taget udfordringen Europa på Dem, og det med de utrolige forventninger, der var til Deres formandskab, og som måske belastede Dem på forhånd. I forbindelse med Berlin-erklæringen mangler der underskrifter fra 26 stats- og regeringschefer - 26 underskrifter under en fødselsdagserklæring, en erklæring fuld af selvfølgeligheder. Men Deres mangler ikke. De er for første gang trådt ud af dette maskineri af gensidige blokeringer, beluringer, forhindringer og fælder og har bekendt Dem til det. Det fortjener stor respekt.
Jeg ville ønske, at man ud over resultaterne også i højere grad havde nævnt folks skuffede forventninger og EU's tillidskrise. Jeg ønsker Dem tillykke, og jeg viser Dem min respekt for, at De har fået dette forfatningsprojekt fri af pakisen. Det var lederskab, det var en opvisning, også på tynd is.
Jeg vil gerne komme med endnu to ting. For det første er Deres mål det eneste, Europa nu kan stræbe efter. Men er metoden velegnet? Vil det ikke snarere lykkes at overvinde forfatningskrisen med et plus, et stærkere og mere overbevisende Europa, måske en og anden opgave mere, et mere overbevisende demokrati? Kan Deres mål nås med en metode med beredne kurerer mellem statsministerierne, som altid vil give Dem samme besked, nemlig de nationale regeringers gamle begær og gamle krav.
For det andet er der chartret om grundlæggende rettigheder. Her beder jeg Dem inderligt, fru formand for Rådet. Hvis chartret om grundlæggende rettigheder bliver taget ud af forfatningstraktaten, så vil De splitte forfatningsfortalernes store bevægelse. Så er resultatet ikke acceptabelt for mange af os, der har kæmpet for denne forfatning. De grundlæggende rettigheder er kernen i dette europæiske projekt.
Formanden
Mange tak, hr. Voggenhuber, også fordi De har samarbejdet med formanden i Parlamentet, så der kunne nås et resultat.
Roberto Musacchio
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Fru Merkel er stærkt engageret i at puste nyt liv i Europa; jeg er dog ikke enig i metoden og det materiale, hun bruger til at gøre dette med. Der gøres et forsøg på at tilsidesætte den sociale, politiske og demokratiske krise og betydningen af den franske folkeafstemning, og man gør det ved udelukkende at fokusere på den mellemstatslige metode, som også har forhindret parlamenter - herunder mig selv, f.eks. - i at få indblik i Berlin-erklæringen og på at fortsætte med den gamle liberalistiske traktat, måske ivrige efter at skabe en minimalistisk version af den.
Problemer løses ikke ved at fortsætte ad den samme vej, som har skabt dem. Vi skal tværtimod ændre tekst, indhold og fokusere på demokrati og rettigheder, idet vi endnu en gang lytter til befolkningen og til parlamenterne startende med Europa-Parlamentet med henblik på at genskrive en forfatning, der er baseret på retten til medborgerskab, fred, beskæftigelse og miljø og derefter sætte den ud til en europæisk folkeafstemning, hvor befolkningen får det sidste ord.
Vladimír Železný
(CS) Hr. formand! For ikke så længe siden fik vi at vide, at hverken den tjekkiske regering eller den tjekkiske præsident var blevet informeret om indholdet af Berlin-erklæringen.
Formålet med denne gemmeleg var måske at smugle en sætning ind mod slutningen af erklæringen, hvor medlemsstaterne forpligtes til at vedtage en miniforfatning, som ikke skal kaldes en forfatning for at undgå at give borgerne mulighed for at tage stilling til den ved en folkeafstemning. Sætningen skulle indsættes i sidste øjeblik hen over hovedet på medlemsstaterne. Denne uværdige holdning er upassende for det demokratiske formandskab for EU og har mere til fælles med den form for politisk manipulation, som vi husker alt for godt fra den østlige del af det nuværende Tyskland, med andre ord den tidligere Tyske Demokratiske Republik. Det endte med en sætning, der ingenting siger, og hvor man anbefaler, at EU får et nyt fundament, en sætning, som det vil tage os to år med argumenter at fortolke.
I Den Tjekkiske Republik har vi en klar fortolkning: "Lad os bringe Unionen tilbage til de oprindelige kerneværdier, som endnu ikke er blevet opfyldt. Lad os fjerne det demokratiske underskud og sikre den fri bevægelighed for arbejdstagere og tjenester. Lad os reformere landbrugspolitikken, som er diskriminerende over for de nye medlemsstater. Og lad os endelig opgive forsøgene på at frembringe endeløse bunker at forordninger og lade tingene gå deres naturlige gang." Tak, hr. formand.
Timothy Kirkhope
(DE) Hr. formand, fru forbundskansler, hr. formand Barroso! Jeg takker forbundskansleren og formanden for deres udtalelser.
(EN) Jeg vil begynde med at anerkende den historiske betydning af 50-året for underskrivelsen af Rom-traktaten.
Uanset vores syn på, hvilket Europa vi ønsker, mener jeg, at vi alle må glæde os over de store resultater i Europa gennem de seneste fem årtier. Vi har bidraget til udviklingen af venskabelige forbindelser mellem de medlemsstater, der var fjender indtil for ganske nylig set i det historiske perspektiv. Europa har skabt et forum, hvor demokratisk valgte regeringer kan træffe beslutninger baseret på dialog. Vi har været vidner til udviklingen af et indre marked i Europa, som har givet vores befolkninger nye økonomiske muligheder, og udvidelsen i 2004 helede de tilbageværende sår. Jeg mener, at disse og andre resultater er noget, som vi alle kan hilse velkommen.
Men nu må vi kigge fremad. EU opfattes i dag af mange, ikke mindst i mit eget land, som et fjernt bureaukrati. De opfatter os stadig som et overreguleret organ, der blander sig i alt for mange spørgsmål, der stadig burde være forbeholdt nationalstaterne. Folk ønsker samarbejde i Europa, men de forstår ikke, hvorfor politikere her i Parlamentet bruger så meget tid på forfatningsmæssige og institutionelle spørgsmål. Folk spørger, hvad vi vil gøre for at bekæmpe de globale klimaforandringer, bekæmpe den globale fattigdoms svøbe og gøre vores kontinent mere konkurrencedygtigt over for globaliseringen. De ønsker, at vi skal skabe resultater med hensyn til indholdet og ikke dvæle for meget ved processerne.
Der kan udmærket være behov for at forbedre EU's institutionelle procedurer gennem traktatændringer, men det betyder ikke nødvendigvis en kompleks ny forfatning.
I det 21. århundrede har vi behov for mere fleksibilitet og mere decentralisering for at sikre vores økonomier en vinderposition på de internationale markeder. Vi har ikke brug for mere regulering: Vi har brug for mindre. Vi har ikke nødvendigvis brug for flere flertalsafgørelser for at bekæmpe klimaforandringer eller global fattigdom; vi har brug for et mere effektivt mellemstatsligt samarbejde.
Forfatninger og institutioner skaber ikke fremgang i sig selv, de gør ikke vores økonomier mere konkurrencedygtige, de fører ikke til en reduktion af CO2-emissionerne, og de skaffer ikke mad til de sultende i udviklingslandene. Jeg opfordrer alle regeringer og formandskabet til at komme videre med arbejdet - de er kommet godt i gang - for at levere resultater inden for det politiske indhold.
Formanden
Mange tak, og held og lykke med Deres tyskkursus.
Bernard Poignant
(FR) Hr. formand, fru formand for Rådet! erklæringen fik mig til at tænke tilbage på visse europæere - på Robert Schuman, fordi I brugte hans metode og udarbejdede en erklæring i største hemmelighed, hvilket kan være en meget udbytterig fremgangsmåde. Jeg tænkte også på ham, fordi selv om hans far var franskmand, blev Schuman født tysker på grund af krigen. Hans mor var luxembourger, og fransk var kun hans tredjebedste sprog. Alligevel endte han med at blive fransk regeringsleder. Jeg tænkte også tilbage på Alcide De Gasperi. Han var født østriger og var medlem af det østrigske parlament under Det Østrig-Ungarske Rige, inden han blev medlem af det italienske parlament.
Disse to mænd har vogtet grænserne, og det er af sådanne mænd, at Europa er skabt, for grænserne er de skorper, der dannes over historiens ar, og det er vores opgave at sikre, at disse ar aldrig bliver åbnet igen.
Så tænkte jeg på jer tre. På Dem, hr. formand, fredens pen, for De er fra min generation, De er barn af et fredens Europa snarere end af et Europa omspændt af de flammer, som tidligere opslugte kontinentet, en mand med sine egne personlige ar. Og Dem, fru kansler, De er, for en franskmand som mig, kansleren, der kom fra den anden side af muren, fra den anden side af det, der i dag er en turistattraktion og før var en barriere. Og De, hr. Barroso, formand for den genfundne frihed, har ændret Dem, siden De som 18-årig politisk set var lidt rødere i kanterne.
Da jeg så på jer tre - jeg kan rigtig godt lidt denne erklæring, og det er trods alt et jubilæum - sagde jeg til mig selv: "De har dog en fejl - de er ikke socialister". Men så huskede jeg på, hvad Guy Mollet, som var socialistisk regeringsleder i 1956, sagde: "Hvis I vil skabe et Europa, skal I ikke vente på, at det først bliver socialistisk".
Og ja, det er vitterlig et pokkers godt stykke arbejde.
Formanden
Mange tak, hr. Poignant, især for Deres personlige bemærkninger.
Andrew Duff
(EN) Hr. formand! Fru kansler, kan De ikke være så venlig at bekræfte, at formandskabet nu går ind for at forbedre og ikke udsulte forfatningstraktaten for at sikre en hurtig ratificering? Vil De helt klart vælge en "forfatning plus" i stedet for en mini- eller måske endda en mikrotraktat? Vil De ikke tolerere en regeringskonference, der udelukkende har til formål at udfri medlemsstaterne fra løfterne om at anbefale folkeafstemninger?
Husk de uopfyldte udfordringer fra Laeken. Regeringskonferencen må ikke få lov til at ødelægge den omfattende pakke, som institutionerne og medlemsstaterne har aftalt. Den bør i stedet være fokuseret på at reformere de fælles politikker, så de bliver mere velegnede til løsning af de nuværende behov og fremtidige udfordringer.
Og med hensyn til alle dem, der beder Dem åbne første og anden del, skal De bede dem være tålmodige. Lad os først få traktaten til at træde i kraft og få afprøvet tingene i praksis, før vi igen begynder at pille ved den aftalte fordeling af beføjelserne. På et tidspunkt vil den historiske første ændring helt klart komme, men det bør ikke forsøges nu.
Formanden
Hr. Duff. Jeg vil gerne takke Dem for Deres bidrag i forbindelse med vores hørings- og informationsprocedure i Parlamentet.
Mario Borghezio
(IT) Hr. formand, fru kansler, mine damer og herrer! I Berlin savnede de europæiske ledere modet til at pege på de valg, som vi påtvinges som følge af globalisering, immigration og risikoen for at miste vores identitet. Der var ikke ét ord om Europas geopolitiske grænser, som takket være udvidelsen med Tyrkiet risikerer at komme til at støde op til Iran, Irak og endda Syrien.
Kun Pave Benedict XVI, som i denne situation fremstår som det åndelige overhoved i et Europa, der ellers savner både idéer og idealer, har vist os vejen frem: Hvordan kan nogen undgå at forstå, at det er umuligt at opbygge et fælles Europa, når man samtidig ser stort på den europæiske befolknings kulturelle og moralske identitet? De europæiske ledere var døve over for disse advarsler. Det er helt klart ikke bankfolkene og lobbyismens Europa, der kan redde os fra disse farer, fra krisen i den europæiske sociale model og fra truslen om en islamisk invasion.
For de af os, der går ind for regionalt selvstyre, er det vanskeligt at acceptere et forfatningsudkast, hvori man støtter et bureaukratisk og centralistisk Europa, der bl.a., som vi har set i dag, kendetegnes af alvorlige skandaler og ringe gennemsigtighed, langt fra drømmen hos de store tænkere, der var et regionernes og befolkningernes Europa værdig.
Alligevel, fru kansler, vil jeg gerne takke Dem og anerkende den følsomhed, De har udvist, som leder drevet af en kristen pietas, i Deres opmærksomhed, på min anbefaling, om det endnu uløste spørgsmål om anerkendelse af de fængslede italienske soldaters rettigheder. Jeg takker Dem på deres vegne og for de 50.000 familier, der venter på anerkendelse af deres ofre og deres hukommelse.
Rebecca Harms
(DE) Hr. formand! Mange tak, fru rådsformand! Hr. Voggenhuber har jo allerede rost Dem på vores gruppes vegne. Jeg tror ikke, der er nogen i min gruppe, som er i tvivl om, at De har fortjent det. Men vi spørger allerede nu, hvad der nu skal ske. Det vil jeg gerne understrege her ved afslutningen af forhandlingen. Netop ånden i Berlin-erklæringen er nemlig efter vores mening ikke forenelig med, at det, der bliver tilbage af forfatningen, i sidste ende kun skal have til formål at gøre arbejdet lidt lettere for teknokraterne og bureaukraterne i Bruxelles.
For os er dette forfatningsprojekt virkelig et anliggende og et projekt, som generelt skal gøre Europa mere demokratisk. Derfor hører listen over grundlæggende rettigheder, som er blevet nævnt, ubetinget med efter vores mening. Spørgsmålet om, hvordan vi kommer derhen, og hvordan vi organiserer inddragelsen af borgerne, er efter vores opfattelse ikke banalt. Tværtimod tror vi, at vi har lært af folkeafstemningerne i Frankrig og Nederlandene, og at det er vigtigt, at alle borgere i Europa inddrages lige meget. Der må ikke være to hastigheder, hvor den ene borger bliver inddraget og den anden ikke. Det ville vi gerne have afklaret. Det ville være nyttigt.
Pedro Guerreiro
(PT) Det tyske formandskab forsøger at få presset sin dagsorden for EU igennem som et redskab for sine voksende ambitioner.
Med al sin pomp og pragt er Berlin-erklæringen blot en etape i denne strategi, hvis uacceptable formål er inden 2009 at redde alt det væsentlige af den forkastede europæiske forfatning. Det er trods eliternes anstrengelser for at puste begivenheden op ikke desto mindre en kendsgerning, at det, der står tilbage, er dens kunstige karakter og de forskellige befolkningers totale ligegyldighed over for fejringen af Rom-traktatens 50-årsdag.
Det er et tidens tegn, der tydeligt viser, hvor meget EU er i modstrid med folks interesser i Europa og verden. Den europæiske kapitalistiske integrations ledende kræfter er dog ganske klar over denne stigende modsigelse, og derfor er Berlin-erklæringens indhold efter vores mening blot en manøvre, der skal udnytte de europæiske folks rimelige bestræbelser, der er helt andre end EU's virkelige mål og konkrete politik og de brutale realiteter, som er konsekvensen.
Antonio Tajani
(IT) Hr. formand, fru kansler, mine damer og herrer! Berlin-topmødet har bestemt været et skridt fremad for Europa, idet det udgør begyndelsen af en ny fase, der kommer efter en periode, der har været kendetegnet af problemer og en vis grad af fiasko.
Festligholdelsen af traktaternes 50-årsdag har været et signal til at genoplive et europæisk initiativ, som koordineres mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet, om at skabe Europas fremtid. Hvis vi skal tale om fremtiden, må vi imidlertid sigte mod inden 2009 at få en grundlæggende lovgivning, der regulerer kompetencerne og rollen for en Union, der ikke kun er et marked, men også har potentiale til at være en aktør inden for international politik og bidrage med praktiske løsninger, ikke mindst på borgernes krav.
Derfor, fru kansler, gælder jeg mig over initiativet om at indlede en omfattende diskussion om tre grundlæggende temaer: klimaforandringer, energisikkerhed og spørgsmålet om Afrika og tragedierne på dette kontinent, som Vesten alt for ofte ignorerer. Det Europa, vi tror på, og som traktaternes fædre troede på, består imidlertid ikke udelukkende af politik og økonomi. Det bekymrer mig at læse, at hundredvis af kirker forsvinder i Tyskland, og det bekymrer mig også at erfare, at der fødes for få børn i Italien; jeg forfærdes over dommene, hvor dommere frifinder mænd, der slår deres koner voldsomt i religionens navn; jeg er alarmeret over spredningen af narkotika blandt Europas unge. Det er ikke det Europa, vi identificerer os med, og som vi er engageret i.
Derfor ville det være en misforståelse at undervurdere eller værre endnu glemme de værdier, der fremhæves i Berlin-erklæringen: demokrati, fred, frihed, retfærdighed og frem for alt betydningen af den individuelle og menneskelige værdighed. Hvordan kan vi da undlade at gentage Jacques Delors' ord, som minder os om, at vi ikke må glemme vores kristne rødder. I et interview i dag fortæller han os, at vores hukommelse er vores fremtid.
Stephen Hughes
(EN) Hr. formand! Når man kigger frem mod den fremtidige udvikling af Europa, understreger man i Berlin-erklæringen med rette betydningen af solidaritet og social samhørighed i en europæisk model, der kombinerer økonomisk succes og socialt ansvar. Det mindede mig om en anden erklæring med titlen "Styrkelse af det sociale Europa", som ni EU-regeringer vedtog kort inden forårstopmødet i år. Formålet med denne erklæring er at skabe en ny balance i vores policy mix til fordel for beskæftigelsen og det sociale og arbejdsmarkedsmæssige område.
Som svar medtog man i konklusionerne fra forårstopmødet en klar henvisning til rimelige arbejdsbetingelser, arbejdstagerrettigheder og -medbestemmelse, lige muligheder, sikkerhed og sundhedsbeskyttelse på arbejdspladsen samt behovet at kunne kombinere arbejde og familieliv. Betydningen af den sociale samhørighed blev ligeledes understreget, og man lagde vægt på behovet for at bekæmpe fattigdom og navnlig fattigdom hos børn. Den sociale og arbejdsmarkedsmæssige dimension blev derfor fremhævet i de klarest mulige vendinger.
I konklusionerne henviste man også til traktatens bestemmelser på det sociale og arbejdsmarkedsmæssige område, navnlig betydningen af at forbedre beskæftigelsen samt leve- og arbejdsvilkårene. Det er en del af artikel 136 i traktaten, som man fejrede i søndags, og den fungerer som præambel for det meget tydelige retsgrundlag, som Kommissionen skal anvende ved udarbejdelsen af forslag til forbedring af beskæftigelsen samt leve- og arbejdsvilkårene.
Jeg mener, at det er en relevant påmindelse fra Berlin og fra forårstopmødet, at Kommissionen skal relancere en social dagsorden med indhold, for når man kigger på Kommissionens arbejdsprogram i øjeblikket, har den tilsyneladende glemt, at den overhovedet har et retsgrundlag, der giver den mulighed for at handle.
Vi ønsker, at Kommissionen reagerer hurtigst muligt. Den kunne starte med at skabe lidt substans i det nuværende spil med blændværk vedrørende flexicurity. Lad og få nogle friske lovgivningsforslag, så vi kan løse problemerne med udnyttelse i forbindelse med atypiske arbejdsforhold. Lad os se flexicurity få positiv betydning for de millioner af arbejdstagere, som i øjeblikket opfatter dette begreb som en kappe, bag hvilken udnyttelsen skjuler sig.
Endelig håber jeg, at det tyske formandskab vil sørge for, at det sociale Europa får en central placering hen imod og efter junitopmødet. På den måde vil Berlin-erklæringen bevare sin troværdighed.
Bronisław Geremek
(PL) Fru kansler! Først og fremmest vil jeg gerne udtrykke min taknemmelighed over, at det er lykkedes Dem at føre Europa ud at denne tilstand af melankoli, denne følelse af dommedag og tristesse. Den 25. marts sang europæerne ikke kun An die Freude, men følte virkelig denne glæde.
Berlin-erklæringen er afhængig af, hvordan den bliver gennemført. Dens plads i EU's historie afhænger af, hvad der sker nu. Men den bekræfter en vigtig ting, nemlig at Europa virkelig er forenet, og man giver de parter, der er ansvarlige for denne forening deres fortjente ros.
Men måske skulle vi også tilføje, at det østlige og vestlige Europa først nu er i gang med at blive forenet. To forskellige fortider og to forskellige følelser skal forenes. Vi har også brug for et stærkt og integreret Europa.
Foreningen af Europa er vores udfordring, og det slående synspunkt, der udtrykkes i Berlin-erklæringen - at Europa skal genopdage sit fundament - er endnu en udfordring. Hvis Europa skal omdefinere sit fundament, vil Europa ikke kunne komme videre uden en traktat, der tilfører en politisk dimension og giver det mulighed for at træffe beslutninger effektivt. For mig at se bør påstanden om, at vi er forenede, betyde: Vi er forenede, så Europa kan komme videre.
Angela Merkel
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil ganske kort sammenfatte denne debat, som jeg takker hjerteligt for.
Det er blevet klart her i dag, også på tværs af partigrænserne, at der i et meget stort flertal af Europa-Parlamentet er en fælles vilje til at bringe Europa fremad, også med en vis portion optimisme. Det sagde gruppeformanden for Den Socialdemokratiske Gruppe, hr. Schulz, også - og jeg vil også gerne rose ham i dag, hvis jeg må det som rådsformand. Der er tale om en meget alvorlig historisk situation, her er jeg helt enig med alle dem, som har sagt det her i dag.
Der er stadig skeptikere, der er i tvivl om, hvorvidt vi nu virkelig har brug for sådan en køreplan, og om vi virkelig skal gå ud til borgerne med et fornyet grundlag i 2009, som vi har sagt i Berlin-erklæringen. Til disse skeptikere bør vi sige, at vi i det tyske formandskab sammen med Parlamentet og Kommissionen er helt klar over, at det også handler om projekternes Europa, som vi nogle gang har kaldt det, dvs. om meget konkrete fremskridt, som borgerne kan se.
Det handler netop ikke kun om at regulere nogle afstemningsprocedurer og institutionelle spørgsmål, det handler samtidig om at vise folk, at vi gør noget, som har stor betydning for hver enkelts liv. Jo mere af det vi kan klare på dette halve år, hvor vi også har andre vigtige spørgsmål at tage os af, desto lettere vil det være også at fremme disse andre spørgsmål. I hvert fald vil vores anstrengelser i de næste tre måneder parallelt være rettet mod begge dele, og jeg vil gerne takke Parlamentet varmt, fordi det beskæftiger sig med mange af disse praktiske spørgsmål. I går lykkedes det f.eks. Parlamentet at frigive midlerne til miljøbeskyttelse, så projekterne kan komme i gang. Vi har også talt om landbruget. Det er alt sammen ting, hvor folk spørger: "Hvad gør Europa?" Derfor er det godt, at det nu er lykkedes.
Desuden blev der spurgt om, hvordan Berlin-erklæringen er kommet i stand. Jeg tror, det var Churchill, der sagde om Rom-traktaten: "Aldrig er noget så vigtigt som Rom-traktaten kommet i stand i sådanne baglokaler, uden at nogen har lagt mærke til det." Det kan vi jo slet ikke gentage her i medietidsalderen. Men jeg tror, at vi skal finde den rigtige blanding - også i de kommende måneder - mellem inddragelse og spørgsmålet om, hvordan vi får noget i stand, og det er ikke altid bedst at gøre det midt på torvet. Derfor var det jo heller ikke sådan, at formanden bare "par ordre de mufti" aftalte Berlin-erklæringen med mig under hemmelige samtaler, der fandt naturligvis også en form for inddragelse af de forskellige grupper sted i Parlamentet. Derefter forsøgte vi at afspejle forslagene, ligesom med Kommissionen og de 27 medlemsstater.
Alle ved imidlertid også, at demokrati vil sige, at alle til en vis grad kan genkende sig selv i resultaterne. Det kan nogle gange kun gøres parallelt, og man kan ikke berette om det hele samtidig. Alligevel mener jeg, at vi bør lade offentligheden deltage i det, der nu står på spil. Derfor vil jeg bede Dem om noget. Hr. formand! Jeg vil gerne komme med en opfordring til Parlamentet, fordi Rådet ikke er den rette institution til at inddrage offentligheden særlig godt. Parlamentet har udvalg, og måske kunne De gennemføre en høring af civilsamfundet, f.eks. i maj - Rådet ville også sende en repræsentant - hvor man kommer ind på, hvad der bliver sagt ude i det civile samfund med hensyn til forventningerne til denne proces med et fornyet fælles grundlag. Forud for det næste rådsmøde kunne vi så i fællesskab drøfte det, så vi også kunne få en vis portion europæisk offentlighed med ind i vores debatter.
(Bifald)
Dermed tror jeg, at vi også i de kommende tre måneder vil få meget at gøre med hinanden. De første tre måneder har været sjove. Hvorfor skulle det ikke også være tilfældet i anden halvdel? Hjertelig tak!
(Bifald)
Formanden
Hjertelig tak, fru forbundskansler Merkel. Det vigtigste er, at det er blevet klart, at vi atter tror på Europa og har tillid til hinanden. Denne tillid mellem Europa-Parlamentet og Dem som repræsentant for Det Europæiske Råd er vokset utroligt i de seneste uger. For mange af os og især for mig selv kan jeg sige, at samarbejdet har været en stor glæde, og at vi glæder os til det fortsatte samarbejde, også med Kommissionen. Jeg ønsker Dem fortsat held og lykke. Vi står ved Deres side.
Mirosław Mariusz Piotrowski
(PL) Hr. formand! Den længeventede Berlin-erklæring er kommet som lidt af en overraskelse for Europas befolkning. Ikke så meget på grund af indholdet, som pressen har kaldt et "mesterstykke i tvetydighed", men på grund af den manglende offentlige debat. Det er meget sigende, at erklæringen kun blev underskrevet af tre mennesker, der repræsenterer de europæiske institutioner, i stedet for repræsentanter for alle 27 medlemsstater.
Erklæringen forpligter rent faktisk ikke noget til noget og glatter heller ikke meningsforskellene ud med hensyn til Unionens rolle og funktion. Der er ingen aftale om en fælles udenrigspolitik og ingen skitse til en europæisk forsvarspolitik.
Den afgørende modstand i nogle lande mod en henvisning til Europas kristelige rødder sætter spørgsmålstegn ved enhver definition af fælles europæiske værdier. Fremover og trods alle de uløste spørgsmål må vi ikke forlade dialogens og høringens vej og gå i retning af afpresning af lande, der giver udtryk for forskellige forbehold.
József Szájer
(HU) Hr. formand! EU er blevet modent og har tilsyneladende også opnået den rette visdom, eftersom det er lykkedes at vedtage et præcist dokument, hvor man koncentrerer sig om værdier, principper og de kommende opgaver, og som samtidig er forståeligt for gennemsnitsborgeren. Unionen har således vist, at den er i stand til at tale med én stemme og er klar til skride til handling baseret på værdier.
Denne erklæring markerer 50-året for Rom-traktaten, men jeg vil også gerne minde om en anden 50-årsdag, nemlig for den ungarske revolution, som ligeledes er udtryk for rødderne, oprindelsen og traditionerne bag vore dages Europæiske Union. Uden eksemplet fra 1956 og de ungarske revolutionære ville EU ikke have kunnet udvikle sig, som den har gjort, til det, vi nu kan omtale som vores fælles Europa.
Jeg er overbevist om, at vi har brug for en Europæisk Union, der er stærk, bevidst om sine værdier og identitet, som nægter at fravige sine principper og ude af stand til at undslå sig sit ansvar. Vi ønsker en Union, der uddyber samarbejdet mellem sine medlemsstater, fremmer det interne samarbejde og bevæger sig i retning af større solidaritet og politisk integration.
Hvorfor er en stærk Europæisk Union i vores interesse? For med den kan de enkelte stater også vokse sig betydeligt stærkere. For at kunne være stærk er det naturligvis også vigtigt, at vi klart kan erkende vores fortid og vores identitet.
Jeg fejrede 50-året i Rom på en konference, der var arrangeret af en organisation i det civile samfund, og jeg vil gerne overbringe Dem et af budskaberne fra denne konference, nemlig at vi skal anerkende vores identitet og anerkende og bekræfte Europas rødder, vores kristne rødder. Enhver, der kigger på Europa udefra, kan se hos os, at det er fælles for os alle. Hvorfor kan vi ikke se det i os selv, og hvorfor er vi bange for at erkende det?
Formanden
Mange tak, József Szájer, også for samarbejdet i forbindelse med den interne koordination, som De deltog i.
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg
(PL) Hr. formand! Berlin-erklæringen blev underskrevet på et meget vigtigt tidspunkt for EU. Underskrivelsen af Rom-traktaten for 50 år siden var det første skridt i gennemførelsen af en ambitiøs idé. Tilstedeværelsen af 27 stater i Berlin viste følgerne af denne idé. Da Unionen blev grundlagt på ruinerne af efterkrigstidens Europa, blev grunderklæringen kun underskrevet af seks stater.
Nu, et halvt århundrede senere, er det en glæde, at Europa lever i fred. Vi har næsten en halv milliard indbyggere. Det dækker et stor del af kontinentet og udgør en større styrke i verden end nogensinde. Resultaterne af integrationen er imponerende: et fælles marked, en fælles valuta i 13 lande og fri bevægelighed for personer, varer og kapital. EU har påtaget sig et engagement i at beskytte miljøet og arbejde i retning af en bæredygtig udvikling. Det er en aktiv og højt profileret aktør på den internationale scene, der skaber stabilitet og fremgang i nabolandene.
Berlin-erklæringen er et vigtigt symbol for Europa. Men der mangler stadig noget, trods den klare følelse af at have nået noget. Vi kunne have ønsket, at EU havde haft en forfatning på 50-årsdagen for underskrivelsen af Rom-traktaten. Vi står fortsat over for en række udfordringer: den globale økonomiske konkurrence, nye udfordringer inden for socialpolitik, miljøbeskyttelse, energi og sikkerhed. Europas borgere ønsker en mere effektiv og stærkere Union, der fungerer på grundlag af gennemsigtige regler. Vi bør fjerne de barrierer, som borgerne står over for, navnlig i de nye medlemsstater, med hensyn til fri bevægelighed for personer og tjenester. Vi skal færdiggøre udvidelsen af Schengen og euroområdet. Vi skal gennemføre en fælles energipolitik. Europa har brug for økonomisk vækst, nye arbejdspladser og bedre social sikring.
I denne forbindelse er det punkt i erklæringen, hvor det hedder, at der skal være enighed om Europas institutionelle fundament inden 2009, af stor betydning. Det skal motivere alle medlemsstater til at gennemføre de nødvendige institutionelle reformer. Kansler Angela Merkel fortjener ros for hendes betydelige bidrag til vores fælles succes. I dag har EU et kvindeligt ansigt. Unionen er en kvinde.
Íñigo Méndez de Vigo
(ES) Hr. formand! Der har været talt om betydningen af en europæisk politik for klimaforandringer. Er det muligt med de nuværende traktater? Nej.
Der har også været talt om integrationen af indvandrere i samfundet. Er det muligt med de nuværende traktater? Nej.
Og hvad med det fælles energimarked? Det har ikke noget retsgrundlag i de nuværende traktater. Jeg siger dette som en kontrast til det, nogen har kaldt "de virkelige politikker, som borgerne lægger vægt på" med instrumenter og teknikker, som om sidstnævnte ikke var vigtigt, som ganske enkelt er tegn på manglende kendskab til, hvordan EU fungerer.
Uden procedurer, uden retsgrundlag kan EU ikke handle, og uden mere demokrati vil den handle uden legitimitet. Derfor er det så vigtigt, at vi når frem til en aftale om forfatningstraktaten.
Jeg tror, at vi efter det tyske formandskabs succes ved ceremonien i Berlin nu må arbejde fremad.
Jeg håber, at Det Europæiske Råd vil give mulighed for det i juni. Det behøver ikke at ske med enstemmighed, og jeg mener, at det er meget vigtigt at fastlægge et mandat og at fastlægge et mandat for regeringskonferencen - og det er en universitetslærer, der taler her - vi må tage højde for dem, der har bestået eksamen, i nogle tilfælde med udmærkelse, og vi skal hjælpe dem, der er dumpet, og dem, der ikke har taget den, men vi skal ikke kun tage højde for dem, der er dumpet eller ikke har taget den.
De af os, der har ratificeret den, har således opfyldt vores forpligtelse, og der skal tages hensyn til os, når mandatet fastlægges.
Det er helt med rette blevet sagt her, at Parlamentet, gennem Dem, hr. formand, har ydet et afgørende bidrag til Berlin-erklæringen. Jeg tror, at vi skal gøre det samme med regeringskonferencen: Vi ønsker alle at hjælpe Det Europæiske Råd, fordi Kommissionen er en del af regeringskonferencen, fordi de nationale parlamenter skal ratificere resultatet er denne konference. Men vi ønsker at yde et afgørende bidrag til at sikre, at regeringskonferencen mindst bliver en lige så stor succes som Berlin-erklæringen.
Formanden
Hjertelig tak, Íñigo Méndez de Vigo. Jeg vil gerne udtrykkeligt takke Dem for det gode samarbejde under forberedelsen som koordinator for PPE-DE-Gruppen.
Ioannis Varvitsiotis
(EL) Hr. formand! Berlin-ceremonien er forbi, og den var et drømmebillede af de meget vigtige resultater gennem de seneste 50 år. Men nu er lyset slukket efter ceremonien, og vi står over for det faktum, at de europæiske borgere domineres af en følelse af ligegyldighed, bitterhed og endnu vigtigere angst. De europæiske borgere er overbevist om, at Europa ikke let kan komme videre, som tingene står.
Det er en trøst, at kansler Merkel forstod, at førsteprioriteten er at skabe forudsætningerne for at gøre mekanismerne i institutionerne i EU operationelle, eftersom det er indlysende, at EU med 27 medlemmer ikke kan bevæge sig fremad med de samme strukturer og den samme organisation, som da der kun var 15 medlemmer. Det er en særdeles vanskelig øvelse. Det er sigende, at der i Berlin-erklæringen, som er underskrevet af de 27 ledere, ikke henvises til den europæiske forfatning, som er vores største bekymring. Oprettelsen af en post som præsident for Unionen og som udenrigsminister, en reduktion af antallet af kommissærer, de nye stemmevægte, styrkelsen af Parlamentets ansvarsområder, afskaffelsen af de tre søjler, styrkelsen af institutionen forstærket samarbejde mellem medlemsstaterne, og at EU gøres til en juridisk person, er nogle af de ting, der blev indført ved den europæiske forfatning, som ikke blev vedtaget. Jeg mener, at vi bør indarbejde dem i en ny "Nice II"traktat og omsætte dem til praksis inden valget i 2009.
Lad os glemme alt om de storladne planer. Lad os se virkeligheden i øjnene. Jeg mener, at Europa kan bevæge sig fremad med denne realistiske løsning.
Margie Sudre
(FR) Fru formand, fru formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer! Berlin-erklæringen henvender sig til EU's befolkninger og beder dem se på den enestående succes, som vores fælles værk udgør. Den genkalder vores europæiske værdier og skal være omdrejningspunkt for nye indfald, der rækker endnu længere end den solidaritet, som har gjort det muligt for visse fælles politikker at vokse frem i løbet af det sidste halve århundrede.
Vi skal være realistiske, ikke lægge skjul på de aktuelle vanskeligheder og overbevise europæerne om, at opbygningen af et stærkt og forenet Europa i verden ikke blot er en nødvendighed, men samtidig repræsenterer en mulighed for hvert enkelt af vores 27 lande og for hver enkelt af EU's 500 millioner borgere. Hvis De skal overbevises, skal vi ud over at give dem konkrete resultater og håndgribelige beviser for de værdier, som EU skaber, også antage en mere optimistisk holdning, og det er, hvad kansler Merkel har gjort.
Europæerne er delte i spørgsmålet om hovedretningerne i EU-politikken. Nogle mener, at EU anlægger en for liberal linje og ikke formår at beskytte sine egne indbyggere mod globaliseringen, mens andre mener, at EU er for protektionistisk. Sandheden befinder sig som altid et sted midt imellem.
Vores kontinent er et af de få steder med stabilitet i en stadig mere uforudsigelig verden. Vores historier er rige på erfaringer, og vores kulturer er rige på diversitet - rettesnore for mange mennesker. Vores økonomi er generelt sund og åben over for verden. Vi vil fortsat arbejde hårdt for større solidaritet med de regioner i verden, der er dårligst stillet og mest ustabile.
Lad mig benytte lejligheden til at takke rådsformanden, ikke kun for hendes resultater, men også for hendes indsats, der viser, hvor meget det betyder for hende, at der skabes fremskridt i Europa og findes en løsning på det dødvande, som vi nu har oplevet i nogle måneder. Det vil jeg gerne takke hende varmt for.
Bogusław Sonik
(PL) Fru formand, hr. formand for Kommissionen! Vi, Europas borgere, der kommer fra den anden side af jerntæppet, sætter den allerstørste pris på frihed, herunder det frie marked, og det, der en gang var vores nationalprodukt, eller om man vil, vores regionale specialitet, nemlig solidaritet. Vi kender også prisen for at forsvare disse værdier. I årtier drømte vi om at vende tilbage til det europæiske hjemland af frie nationer. Vi voksede op og lyttede til forbudte radioprogrammer, som blev udsendt fra München under det stolte navn "Radio Free Europe".
Nu er vi stadig tro mod dette frie og forenede Europa. Som medlemmer af EU har vi fuld ret til at bidrage til at skabe dens fremtid. Det er ikke længere nok at have ordene "Europa, Europa" på læberne, men vi må også spørge "Europa, ja, men hvilken slags Europa?" Europa skal være et projekt, der nyder fuld tillid hos alle sine medlemmer. Der må ikke være tabuer i den europæiske debat.
Forfatningstraktaten, som franskmændene og hollænderne forkastede, er åben for analyse for de enkelte lande, som har ret til at sætte spørgsmålstegn ved de aspekter, som de anser for kontroversielle.
Men vi må ikke komme i en situation, hvor hr. Schulz, lederen af Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet, benytter enhver lejlighed til at marginalisere de medlemsstater, der vover at afvige fra hans syn på den fremtidige institutionelle udformning af EU, eller som afviger fra den politiske korrekthed, som venstrefløjen forsøger at indføre. Diskussionen om traktaten, som det tyske formandskab har foreslået, bør være domineret af åbenhed og kompromisvilje, selv om så vanskelige spørgsmål som forsøget på at finde en ny og retfærdig afstemningsprocedure i Rådet.
Jeg bemærkede også, at Berlin-erklæringen ikke indeholdt en henvisning til vores kristne rødder.
Endelig vil jeg gerne citere den belgiske politiker Paul-Henri Spaak, i hvis bygning vi sidder i dag, og som i 1957 sagde:
(FR) Fru formand! Jeg sagde det på et tidspunkt i Strasbourg: Når i dag engang bliver svundne tider, når vi alle har været borte i mange år, og man vil genfortælle vores historie, vil man - uanset vores religiøse eller filosofiske overbevisning - kun kunne sige, at menneskene på den tid, i det århundrede, sammen oplevede den kristne civilisations fantastiske historie.
Elmar Brok
(DE) Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen! Fru forbundskansler, det er mig en stor ære at måtte tale under Deres formandskab. Jeg vil komme med nogle få bemærkninger. For det første, og det blev klart med Berlin-erklæringen, har Europa gennem den europæiske enhed opnået en grad af fred, frihed og velstand som aldrig før i hele dets historie, og det er nok også enestående i menneskehedens historie.
For det andet er det blevet klart, at vi står over for udfordringer, som nationalstaterne på mange områder ikke længere kan klare alene, f.eks. terrorisme, globalisering, udenrigs- og sikkerhedspolitik og energiforsyningssikkerhed. Af denne kombination fremgår det, at EU's succeshistorie har fundet sted alle de steder, hvor vi har benyttet fællesskabsmetoden, arbejdet med en fælles retsorden og anvendt Monet-metoden. Det tror jeg er grunden til, at også forfatningsprocessen bør føres på dette grundlag, for vi er altid svage, når vi handler mellemstatsligt.
Det betyder også, at når vi nu træder ind i den nye fase efter Berlin-erklæringen, og forfatningsprocessen skal sættes i gang igen, skal vi lægge vægt på, at disse principper for fællesskabsmetoden bliver overholdt. Denne forfatningstraktat indeholder meget, som vi har brug for til at møde udfordringerne.
Forfatningen løser i sig selv ikke et eneste problem, men den udstikker rammen for legitimation og beslutningsdygtighed, så vi kan klare det. Jeg håber, at det derfor er klart for alle 27 stater - med Kommissionens støtte - at de skal have meget gode grunde til ikke at følge en sådan proces. Derfor må vi sørge for, at EU som 27 landes fællesskab lever op til denne udfordring og ikke splittes i blokke, som ville opstå, hvis ikke hele fællesskabet kunne leve op til udfordringerne.
Formanden
Når jeg nu giver ordet til hr. Barroso, vil jeg gerne undskylde den manglende tilstedeværelse i salen, ikke af medlemmerne, fordi de er berygtede for dette, men, især om et emne som det, vi diskuterer, af mange dem, der har deltaget i forhandlingen, men jeg er sikker på, at de vil læse Deres tale og måske følge den på skærmen.
José Manuel Barroso
Fru formand, mine damer og herrer! Det har været en interessant forhandling. Jeg havde faktisk forberedt et par svar på nogle konkrete spørgsmål, men da de medlemmer, der har stillet dem, ikke er til stede, kan jeg måske udskyde dem til en anden gang.
Jeg vil dog gerne kommentere de mere grundlæggende spørgsmål, nemlig substansen og processen. Vi har brug for begge dele. Vi skal løse de store problemer, som vi står over for i Europa, og de problemer, som globaliseringen rejser, men vi skal også have de bedste procedurer og de bedste institutioner. Jeg er ikke enig med dem, der vil koncentrere debatten om blot ét af disse spørgsmål. Hvis vi ønsker at løse problemerne, og hvis vi skal have et svar på de store udfordringer, har vi brug for mere effektive, mere demokratiske og mere sammenhængende institutioner.
Vi skal have løst forfatningsspørgsmålet. Hvad enten vi kalder traktaten for en "forfatning" eller ikke, skal vi have løst dette spørgsmål, og det appellerer jeg til alle medlemmerne om, også dem, der ikke omfatter forfatningsidéen med den samme entusiasme. Jeg ved, at de også gerne vil løse problemerne på pragmatisk vis. Jeg håber, at de yder deres bidrag, og at de bistår alle EU's regeringer med at finde en løsning for både procedurer og institutioner, fordi vi for at få resultater har brug for disse institutioner.
Med hensyn til, hvordan vi inddrager civilsamfundet og borgerne i almindelighed i debatten om de institutionelle spørgsmål, vil jeg gerne fortælle, at vi i Kommissionen har været aktive. Forud for vedtagelsen af Berlin-erklæringen har jeg sammen med Kommissionens næstformand, Margot Wallström, således ikke kun haft møder med Europa-Parlamentets ledere, men også med repræsentanter for civilsamfundet. Jeg støtter kansler Merkels forslag om, at Europa-Parlamentet organiserer en høring af civilsamfundet i maj. Kommissionen vil gerne tilslutte sig dette initiativ, hvis Parlamentet fører forslaget ud i livet.
Vi er sammen med Parlamentet klar til at igangsætte en debat om disse spørgsmål, idet vi selvfølgelig også respekterer, at der skal forhandles mellem regeringerne, og derfor vil jeg gerne støtte kansler Merkels forslag.
Afslutningsvis vil jeg gerne fortsætte på fransk, når jeg nu kommenterer hr. Poignants meget vigtige bemærkning. Jeg vil gerne takke ham for med en vis humor at have fremsat en meget vigtig pointe og for at vise, at folk kan have forskellige politiske og ideologiske holdninger og samtidig dele den samme europæiske ånd. Det er en lektie for os alle. Jeg mener, at det netop er, hvad vores europæiske projekt er udtryk for, da det langt hen ad vejen overskygger politiske og ideologiske forskelligheder. Uanset om man er mere til venstre, mere til højre eller mere midtsøgende, har vi behov for en koalition med en fælles europæisk ånd. Det er en lektie for os alle, og jeg vil gerne takke Dem, hr. Poignant, for den, ligesom jeg også takker alle de, som inden for de forskellige politiske grupper - i forskellig grad naturligvis - deler denne ånd, for kun gennem denne ånd, som jeg oplevede i Berlin, kan vi indfri de store forventninger, som Europa har til os.
Vedrørende solidaritetsfølelsen vil jeg gerne - særligt henvendt til visse medlemmer fra politiske grupper med en noget mere skeptisk holdning til integration - sige, at de ikke må glemme, at solidaritet går begge veje. Glem ikke, at Deres land muligvis en dag konkret får brug for solidaritet med andre lande. Vi skal derfor alle udvise solidaritetsfølelse, forstå, at kun ad den vej kan vi løse de institutionelle problemer og navnlig de kæmpe udfordringer, som EU står over for.
Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlig erklæring (artikel 142)
Jean-Pierre Audy 
Som fransk repræsentant for EU-borgerne i Europa-Parlamentet vil jeg først give udtryk for min store anerkendelse og beundring af den franske præsident, min ven Jacques Chirac, hvis deltagelse i Berlin den 25. marts 2007 var hans sidste europæiske topmøde i egenskab af statschef, og som altid med klarsynethed, klogskab og menneskelighed har arbejdet for et indflydelsesrigt og uafhængigt Frankrig i et stærkt og forenet Europa.
Selv om jeg er skuffet over, at medlemmerne af Parlamentet, som repræsenterer EU's borgere og befolkninger, ikke var involveret i Berlin-erklæringen, bifalder jeg ikke desto mindre bekræftelsen af viljen til at gøre fremskridt inden for europæisk integration, dens erklæring af vores værdier, og at den fastsætter valget til Europa-Parlament i 2009 som politisk frist for at løse de institutionelle problemer. Jeg ønsker fru Merkel, formand for Rådet og tysk kansler, min ven hr. Pöttering, formand for Europa-Parlamentet, og hr. Barroso, formand for Kommissionen, tillykke med det udførte stykke arbejde.
