Avtal om vetenskapligt och tekniskt samarbete EG/Israel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0035/99) av Quisthoudt-Rowohl för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om förslag till rådets beslut om slutande av avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska gemenskapen och Israel (KOM(98)0457 - C4-0555/98-98/0241(CNS)).

Quisthoudt-Rowohl
Herr ordförande, mina damer och herrar! Sedan 1996 deltar Israel som första och enda utomeuropeiska land fullt ut i ramprogrammet för forskning. Avtalet har kommit till stånd för att samarbete på forskningsområdet i grunden är av internationell karaktär. En begränsning till EU: s område är därför inte meningsfullt så länge avtalsparterna ömsesidigt tjänar på ett samarbete, och det inte finns några andra politiska betänkligheter. Israel betalar som andra medlemsstater och blir behandlat som dem. Bidragen från de övriga staterna minskar inte av detta, och det totala programmet utvidgas genom att Israel deltar.
Under det fjärde ramprogrammet som påbörjades redan 1994, var antalet utbetalningar för de olika programmen för 1995 och 1996 större än mot slutet av perioden. Israel började redan under 1996, innan avtalet träffats, att lämna finansiella bidrag och deltog med vissa förbehåll i utbetalningarna; detta skedde trots att en stor del av resurserna redan tillförts vissa av programmen. Från Israels sida har man därför stort intresse av att fullt ut delta i det femte ramprogrammet för forskning redan från början. Alla vet vi att startpunkten är viktig i fleråriga program, och på grund av tidsskäl lyder därför min första vädjan: Låt oss rösta igenom detta avtal i dag!
Det är givetvis nödvändigt att också när det gäller ett avtal med tekniskt innehåll ta hänsyn till det allmänpolitiska läget. Av den anledningen vill jag ta upp ett antal punkter. För det första: Israel och Europeiska unionen upprätthåller intensiva förbindelser med varandra. Handeln dem emellan är dubbelt så stor som den mellan Israel och Förenta staterna. Det är angeläget att Europeiska unionens förbindelser och inflytande i Mellanöstern också i fortsättningen förblir ihållande och intensivt. Det aktuella avtalet är därför ett som, tillsammans med många andra, reglerar dessa förbindelser, och parlamentet kommer att ägna sig ännu mer ingående åt det i mars. Jag bedömer att förbindelserna i stort mellan Europeiska unionen och Israel är så stabila att de kan tåla en - förvisso betydelsefull - ändrad bedömning av framstegen i fredsprocessen.
Punkt två: Vi arbetade redan under det fjärde ramprogrammet för ett samarbete med palestinska forskningsgrupper och företag samt för att de skall få delta i projekten. Så kan detta avtal på indirekt väg få betydelse för förståelsen mellan folken. Vi kommer att verka för en ytterligare intensifiering av samarbetet, liksom vi som parlament också i en senare fas kommer att granska genomförandet av programmet.
Punkt tre: I samband med genomförandet av avtalet skapas informationsnät i enlighet med artikel 6. Från israelisk sida önskar man alltmer delta i utvärderingsåtgärder. Europaparlamentet vill stödja denna strävan.
Punkt fyra: Som komplettering till samarbetet och för att inordna det bland de övriga avtalen och samarbetsprojekten, bör regelbundna kontakter mellan Europaparlamentet och Knesset upprättas; detta syftar till att på parlamentarisk nivå följa och främja det forskningspolitiska samarbetet.
Det finns vissa grupper i kammaren som menar att vi, om vi röstar för och därmed godkänner avtalet, ingriper i Israels inrikespolitiska debatt - vi vet ju att det stundar nyval. Till dem vill jag säga att om vi inte röstar för förslaget så blir vårt ingripande i det inrikespolitiska skeendet betydligt större, och det anstår inte oss att utöva massivt inflytande på andra regeringar och andra länders inrikespolitik.
Till slut vill jag som föredragande lägga till en anmärkning: För närvarande är relationerna mellan kommissionen och parlamentet tämligen spända. Jag har därför en begäran, fru kommissionär, som inte bara är en from önskan: Jag ber kommissionen att vid framtida förhandlingar redan från början lämna omfattande information till parlamentet och sedan fortlöpande hålla det underrättat om det aktuella läget i förhandlingarna.
Applåder

Stockmann
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Min grupp är för betänkandet och i stort även föredragandens, Quisthoudt-Rowohls, redogörelse. Avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska gemenskapen och staten Israel möjliggör en fortsättning på den framgångshistoria som på nuvarande höga nivå inleddes 1996. Då kunde Israel delta i alla icke-nukleära program i det fjärde ramforskningsprogrammet i kraft av sin status som associerad stat.
Under en period av bara tre år har 369 gemensamma projekt till ett belopp av ca 53 miljoner ecu blivit framgångsrikt genomförda. Det mervärde som uppnåtts genom de samarbeten som överenskommits är dock betydligt större. Allt som allt har ca 1 000 gemensamma kampanjer realiserats. Det ligger i båda parters intresse att samarbetet kan fortsätta också i det femte ramprogrammet för forskning. Vårt intresse av saken är inte bara en återspegling av den höga nivån på israelisk forskning, utan beror även på att man för närvarande vill knyta sig till europeiska förfaranden och normer, liksom att ytterligare avsättningsmöjligheter i regionen kan öppnas upp.
Israel å sin sida har intresse av att delta i diskussionen om strategiska utvecklingslinjer i forskningen, som inte är genomförbara för Israel ensamt. Det är också endast genom att producera högteknologiska produkter som vårt, liksom Israels, underskott i handelsbalansen kan elimineras. Detta ömsesidigt fördelaktiga samarbete är sålunda ett långsiktigt projekt. Det är därför självklart att inte bara Israel utan också vårt utskott för forskning, teknologisk utveckling och energi samt det stora flertalet i min grupp röstar för en möjligast lindrig övergång från det fjärde till det femte ramprogrammet för forskning.
Som redan sagts skulle en fördröjning av vårt beslut - hur det än motiverades - göra att avtalet inte kan ratificeras på utrikesministrarnas möte den 22 februari; Israel skulle därigenom vara förhindrat att få del av de första utbetalningarna som görs i mars och hamna i ett sämre finansiellt läge avseende fjärde ramforskningsprogrammet.
Israel kommer, beroende på bruttonationalprodukten, att bidra med runt 30 miljoner euro årligen till det femte ramforskningsprogrammet. Flera medlemmar i utskottet har efterhand med åren blivit övertygade om den höga kvaliteten på samarbetet i den gemensamma forskningen. Det envetna yrkandet från vår sida på att även palestinska företag och forskningsinstitut skall få delta i de gemensamma projekten har tillmötesgåtts. På detta område kan i framtiden, som min kollega nämnde, ytterligare ansträngningar förväntas - ja, det är faktiskt ett krav från vår sida.
Det är min personliga uppfattning att ett fortsatt samarbete på forskningsområdet kan bidra till att på lång sikt stabilisera fredsprocessen, som förvisso för tillfället har avstannat. Vetenskapen syftar till en omfattande förståelse och framgångsrik kommunikation. Dess universella ansats erbjuder dessutom en mall för hur konflikter mellan partikulära intressen kan lösas. Samtidigt gäller det omvända att vetenskapligt samarbete på sikt endast kan ha framgång i en fredad miljö. Även om det i det här tillämpade förfarandet bara handlar om en av de enkla utfrågningarna, ber jag församlingen att godkänna betänkandet.

Rovsing
Herr ordförande! Även vår grupp kan stödja betänkandet, och vi vill se det genomfört snarast. Vi uttrycker glädje över Israels deltagande i gemenskapens forskningsprogram, och vi ser med förväntan fram emot resultaten av samarbetet mellan Europeiska unionen och Israel i samband med det femte ramprogrammet. Israel har ju till stor del skapats av tillresande och flyktingar, människor med mycket stark karaktär som har kunnat klara av diktaturer och förtryck, och som i många fall bidrar med en mycket hög utbildningsnivå. Detta har återspeglats i forskningsprogrammen. Det är därför en avsevärd mängd begåvningar med hög utbildning och arbetskapacitet som ställs till förfogande i och med samarbetet mellan Europeiska unionen och Israel.
Vi gläder oss över samarbetet och hoppas att betänkandet genomförs så snart som möjligt.

Marset Campos
Herr ordförande! Vår grupp är mycket positivt inställd till Quisthoudt-Rowohls betänkande som är ett mycket allvarligt betänkande som belyser ämnet från flera håll. Vi anser emellertid inte att man vid denna tidpunkt skall anta det, eftersom vi skulle komma att utnyttjas - Europeiska unionen och Europaparlamentet skulle komma att utnyttjas - av en regeringschef som har visat ett totalt förakt för fredsavtalen och processen för fredlig sammanlevnad i regionen.
Det är p.g.a. detta, och enbart av denna anledning, för att inte låta oss manipuleras av en regeringschef som uppför sig på ett sådant sätt att det gränsar till nazifasoner, ett uppförande som kännetecknas av rasistiskt förakt gentemot ett annat folkslag, som gentemot det palestinska folket överlag, som vi anser att det skulle vara tillbörligt att skjuta upp genomförandet av denna överenskommelse och vänta tills efter valet då en ny regering som kan uppföra sig och som har en fördelaktig attityd med hänsyn till sammanlevnad, till FN-resolutionerna, till Oslo-avtalen och till Wye Plantation-avtalen, faktiskt kan visa upp att det finns garantier.
Å andra sidan anser vi också att det, för att behandla båda parterna lika, då vi inser vilken situation som råder i området, inte skulle vara tillbörligt att palestinska företag och universitet samarbetar i staten Israel, utan att själva Europaparlamentet får till stånd en överenskommelse med det palestinska folket vad beträffar forskning, universitet och de palestinska företagen, eftersom detta är ett oavslutat projekt sedan slutet av andra världskriget - då FN kom till -, och det påbörjades av det palestinska folket i enlighet med en FN-resolution. På detta sätt kommer Europeiska unionen att ge en likvärdig och jämlik behandling, med iakttagande av lika stor distans till båda parterna i konflikten och på så sätt visa att den inte låter sig dragas åt endera partens håll.
Av dessa skäl kommer vår grupp, vid tidpunkten för omröstningen, att begära att betänkandet återlämnas till kommissionen för att det skall kunna antas på ett tillfredställande sätt vid ett bättre tillfälle.

Holm
Herr ordförande! När det gäller detta betänkande om avtalet mellan EU och Israel om forskning är frågan inte helt enkel. Jag kan hålla med om en del av det som Marset Campos framförde här, att detta betänkande som vi hade tänkt skulle ge ett stöd i fredsprocessen lika gärna skulle kunna ses som ett hot mot fredsprocessen om dessa frågor används i fel syfte och används i det politiska spelet. När det sedan gäller innehållet i detta avtal är ju programmet exkluderat när det gäller nukleär säkerhet och fusion. Det finns inte med i detta avtal om forskning, vilket jag är glad över. Jag är dock samtidigt orolig, eftersom man måste vara medveten om att Israel har kärnvapen, även om landet förnekar det. Jag är litet rädd för att det, trots allt, smygs in medel från andra program till just forskning om kärnvapenfusion och nukleär verksamhet. Det är något som jag absolut inte kan stödja.
I detta sammanhang måste man också nämna Vanunu, den israeliske forskaren som avslöjade detaljer om kärnvapen och kärnkraftsforskning i Israel. Det är snart tio år sedan han fängslades. Det vore nu på sin plats att Israel frigav honom så fort som möjligt. Det fanns en begäran om att han skulle friges, men den har nu avslagits. Jag vill fråga kommissionär Cresson på vilket sätt kommissionen agerar för att försöka få Vanunu frisläppt. Öppenhet är kanske inte kommissionär Cressons starka sida, men jag vill ändå vädja om att man skall försöka påverka Israel så att Vanunu kan friges.
Det finns några andra delar i detta forskningsprojekt som jag kanske inte är lika positiv till som föredraganden är. Det gäller bland annat rymdforskningen. Vi gröna anser inte att EU skall hålla på med rymdforskning. Vi anser därför inte heller att EU och Israel skall ha samarbete när det gäller rymdforskning. Lika litet som vi vill att denna forskning sker i EU, lika litet vill vi att den sker inom ramen för avtal med andra länder.

Pradier
Herr ordförande! Den fråga som upprör oss i dag innehåller en alldeles uppenbar politisk aspekt. Att förnya en förbindelse mellan Israel och Europeiska unionen mitt under en valrörelse kan åtminstone lokalt ses som ett stöd till den politiska makten och göra det lättare för upprorsmakare och katastrofuppviglare att väljas på nytt, något som hotar fredsprocessen. Det skulle faktiskt vara helt avskyvärt. Det är för övrigt av denna anledning som ett visst antal länder fortfarande inte har ratificerat associeringsavtalet med Israel. I det här fallet är situationen dock helt annorlunda.
En förlängning av ett avtal om vetenskapligt och tekniskt samarbete kräver att man tittar närmare på det, bland annat därför att flera palestinska företag eller universitet (jag tänker särskilt på Al Qods och universiteten i Jerusalem och Betlehem) är mottagare i detta avtal och kommer att dra fördel av detta deltagande - vi bör för övrigt övervaka det.
Att dessutom straffa universitetsmiljön eller högteknologisektorn - vilka på det hela taget är ganska ivriga fredsanhängare - betyder troligtvis att man tar fel på motståndare.
Slutligen är ett sådant avtal inte bara ett avtal, en allmosa. Det bör också sägas att det är en källa till ett uppsving för handelsutbytena. Allt detta gör att åsikterna går isär inom den radikala gruppen. Många av oss kanske lägger ner våra röster, eller ändå vill rösta ja, eller känner oss frestade att göra det.

Plooij-van Gorsel
Herr ordförande! Först och främst skulle jag vilja gratulera Quisthoudt till hennes goda betänkande och även till hennes anförande nyss. Jag håller med henne helt och hållet, och min grupp kommer också att stödja hennes ståndpunkt. I en ekonomi som blir alltmer global med ökande konkurrens räcker det inte längre att samarbeta med enbart europeiska partner på forsknings- och teknikområdet. Vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska unionen och tredje land och tredje lands deltagande i ramprogrammet bidrar till kunskap, tekniköverföring och innovation i Europeiska unionen. Det är bra för vår sysselsättning, och det förstärker också bandet mellan medborgare i partnerländerna och i unionen. Dessutom kan detta samarbete bidra till att man hittar lösningar till de handelskonflikter som EU ibland har med partnerländer.
Därför stöder också den liberala gruppen helhjärtat en fortsättning på det vetenskapliga och tekniska samarbetet med Israel. Men, herr ordförande, min grupp vill inte att Israel använder deltagandet i ramprogrammet som politiskt instrument i Mellanöstern. Det finns ingen anledning att blockera hjälp till grannländer. EU upprätthåller goda förbindelser även med dessa länder, och framför allt hjälpen till Palestina leder inte till den önskade ekonomiska utvecklingen i den regionen eftersom Israel ibland omintetgör europeiska hjälpprogram.
Min grupp hoppas och förväntar sig också att ett positivt yttrande från parlamentet i fråga om det vetenskapliga och tekniska samarbetet kommer att leda till att Israel förbättrar sitt uppträdande. Jag hoppas på ett bra resultat i Mellanöstern.

Antony
Herr ordförande! Mina kära kolleger! Man kan inte annat än glädja sig åt att Europeiska gemenskapen och Israel slutit ett avtal om vetenskapligt och tekniskt samarbete. Vi vill emellertid använda denna debatt till att delge vår oro.
Vi är oroliga över den militära sektorn, ty även om en stor del av Israels forskning ägnas åt den civila sektorn, gäller en annan del - vars storlek kanske inte är exakt - den militära sektorn. Hur kan man förresten låta bli att tänka på flygolyckan vilken skördade så många offer i Nederländerna med ett flygplan fullt av kemiska och biologiska vapen? Detta leder oss tillbaka till en fråga som jag tog upp just här - jag trodde att det handlade om ett skämt - om en artikel i Sunday Times enligt vilken israeliska forskare försökt isolera gener som var typiska för den arabiska befolkningen i syfte att sedan försöka använda dem som biologiska vapen mot dem.
Jag har inte fått något svar på denna fråga, men i den israeliska pressen har däremot även dagstidningarna Haretz och Maariv spridit ut information som fortfarande inte har dementerats. Vi skulle alltså här tangera den mest kompromisslösa och mest avskyvärda rasism som finns.
Vi skulle därför vilja försäkra oss om att dessa avtal om samarbete inte kommer att bidra till att man genomför särskilt farlig forskning. Vi är för Israels säkerhet; vi är medvetna om de hot som belastat denna unga nation, men den unga nationen måste förstå palestiniernas längtan efter att få tillbaka sin mark, sin suveränitet. Följaktligen skulle vi vilja att Europa gör allt för att ett slutgiltigt fredsavtal som bygger på ett erkännande av det palestinska folkets rättigheter äntligen ingås. Det är förutsättningen för att det skall bli fred i regionen.

Swoboda
Herr ordförande, fru kommissionär! Av debatten mellan grupptalesmännen har tydligt framgått att den här frågan inte bara handlar om ett avtal med tekniskt innehåll utan att det finns många politiska aspekter på den, vilket föredraganden också klart och tydligt sagt. I samtliga grupper - också i den grupp jag tillhör - har det faktiskt höjts röster mot att sluta ett avtal av det slaget vid denna tidpunkt. Trots det menar jag, som inriktad på utrikespolitik, att de skäl som talar emot det är betydligt svagare än de som talar för.
Det talas jämt och ständigt om att vi måste skaffa oss instrument för vår utrikespolitik och att avtal som det aktuella kan användas för det ändamålet - jag håller med om det. Men om vi nu vill att Europeiska unionen skall höras mer, om vi vill ha större inflytande på staten Israels agerande - och det är faktiskt vårt gemensamma mål i fråga om Israel - så måste vi först säga ja till denna överenskommelse. Om vi inte röstar för avtalet kommer våra ord att förlora sin trovärdighet och basen för vårt inflytande i Israel att försvinna.
Därmed är det inte så att vi automatiskt stöder någon regering. Israels folk bestämmer självt över regeringen. Det bestämmer över ministerpresidenten och det bestämmer med all säkerhet över sammansättningen av Knesset. Därvidlag kommer avtalet knappast att spela någon roll. Möjligen skulle den nuvarande regeringen kunna utnyttja ett avslående av avtalet för att visa att Europa principiellt är negativt eller fientligt inställt mot Israel, vilket vi ju inte är. Vi ger bara den nuvarande regeringen massiv kritik för att den inte har vidtagit några åtgärder för att främja freden respektive underlåtit att göra mycket som den kunde ha gjort.
Vi vet inte vem som kommer att bli nästa ministerpresident - det vet ingen i dag. Och framför allt vet vi inte vilken sammansättning Knesset kommer att få. En uppskjutning skulle därför inte ge mycket; samma situation kan uppstå igen och då kan den bli betydligt svårare att lösa. Hur som helst kommer det inte att bli något särskilt mycket lättare, så många partier och kandidater som det finns. Av den anledningen är det förnuftigt att fatta beslut nu. Till mina palestinska vänner - och det medges att jag har många palestinska vänner med vilka jag har mycket nära kontakt - vill jag härifrån säga: Just för att vi ägnar oss åt rådgivning i, med och för Israel och för att vi bygger upp samarbete som syftar till en ändrad inställning i fredsfrågan, måste och skall avtalet ratificeras här respektive beslutas av parlamentet; det sker med sikte på att upprätthålla basen för och förmågan till dialog med Israel. Det ligger därför i den palestinska befolkningens intresse att godkänna avtalet och jag vill därför särskilt såsom inriktad på utrikespolitik rekommendera det.

Nordmann
Herr ordförande! Jag skulle först vilja gratulera fru Quisthoudt-Rowohl, då hennes betänkande är alldeles enastående och hennes framställning är ett föredöme i fråga om jämvikt och sammanställning.
Vi måste naturligtvis ratificera detta avtal. Förslagen om att skjuta upp avtalet är fullständigt förbluffande, eftersom en senareläggning av avtalet naturligtvis skulle innebära att det förändrades helt. Ett uteslutande av Israel från den första delen av en anbudsinfordran skulle utgöra ett nästan oåterkalleligt straff och faktum är att det skulle göra Israel till en undervärderad partner i ett samarbete som i alla hänseenden måste vara föredömligt och samtidigt är mycket viktigt när det gäller vetenskapliga utbyten och utvecklingen av vårt samarbete med samtliga länder i regionen. Israels öppenhet gentemot de palestinska arabernas deltagande i detta företag är givetvis ett gott tecken.
Det är därför som jag avslutar med att säga att det är fullständigt uppskakande att se försök till en senareläggning, bakom vilka vi är tvungna att se att gammalt hat som man inte längre skulle vilja se här dyka upp igen - föreningen av extremhögern och extremvänstern är i detta avseende typisk.

Elmalan
Herr ordförande! Jag kommer inte att svara på de angrepp som just har gjorts. Israel ligger även mig varmt om hjärtat. Jag har till och med släkt i Israel.
Men jag anser nämligen att ett avtal om vetenskapligt samarbete med Israel vid första anblicken verkar vara en huvudsakligen ett tekniskt ärende som skulle kunna hindra en utveckling av samarbetet mellan universitet och forskningsinstitut på ömse sidor om Medelhavet. Det finns risk för att ett antagande av detta avtal uppfattas som ett valargument och ett positivt tecken till den israeliska regeringen som skulle känna sig uppmuntrade att fortsätta att frysa fredsprocessen. Palestinierna har redan fått många påtryckningar, varav också vissa kommer från vår kammare - något som man förresten hör - för att få dem att avstå från att utropa en palestinsk stat den 4 maj 1999.
Vi måste använda alla de medel som står till vårt förfogande för att sätta press på Israel, på Netanyahus regering, så att den fullföljer sina åtaganden. Vi har möjlighet att göra det just genom att skjuta upp omröstningen om detta avtal om vetenskapligt samarbete till efter valet i Israel. Det skulle för övrigt inte vara första gången, eftersom vår kammare redan i januari 1990 stoppade ett avtal om vetenskapligt samarbete för att då få palestinska universitet som varit stängda sedan mer än två år öppnade igen. Det är huvudsakligen tack vare denna omröstning som Israels regering beslutade att öppna dem igen. Varför inte upprepa detta tillvägagångssätt för att verkligen få fredsprocessen att gå framåt?

Ford
Herr ordförande! Jag gratulerar föredraganden till hennes arbete. Det finns två aspekter vad gäller detta betänkande. För det första har vi den tekniska aspekten, och här är avtalet bra: ömsesidig nytta för Europeiska unionen och Israel. Israel har ett teknologiskt försprång på en rad områden: bioteknik, optoelektronik, medicinsk informationsteknik och utveckling av programvara. Europeiska unionen kan dra nytta av den kunskap som blir tillgänglig här.
Israelerna har också kunskaper på rymdteknik- och kärnenergiområdena. Detta är områden som jag tycker är mycket tveksamma när det gäller samarbete. Detta gäller i synnerhet kärnenergisektorn: för tio år sedan vistades jag en viss tid utanför Mordechai Vanunus fängelse i Gaza, därför att jag ville besöka honom. Han är naturligtvis fortfarande i fängelse. Jag skulle välkomna om kommissionen satte litet press på Israel i denna fråga. Jag kan försäkra Antony, som nu har lämnat kammaren, att om någon i Israel eller, för den delen, i arabvärlden var dum nog att försöka utveckla etniska vapen, så skulle de vara självdestruktiva genom att arabernas och israelernas genbanker är så lika att det skulle vara mycket svårt att utveckla vapen som inte skulle skada folk på båda sidor.
Jag hoppas att detta kan ge bränsle till ytterligare framsteg. Jag kommer utan tvekan att stödja betänkandet, så länge som vi inte kommer att samarbeta på kärnenergiområdet. Jag vill sannerligen inte ha något samarbete på rymdteknikområdet, och jag håller fullständigt med om att vi bör uppmuntra Israel och sätta press på israelerna att samarbeta med palestinierna inom sina forskningsprogram.
Till sist vill jag säga att jag hoppas att vi kan se till att inga av dessa pengar går till verksamhet i den ockuperade delen av Palestina. Detta skulle vara en provokation, och Europeiska unionen skulle ha ett visst ansvar i detta fall.

Eriksson
Herr ordförande! Jag vill också tacka för detta betänkande, särskilt för de slutsatser som finns i betänkandet, framför allt att man vill stödja fredsprocessen genom samarbete mellan israeliska och palestinska forskningsenheter. Problemet med detta avtal är att det inte nämns något samarbete mellan palestinska forskningsenheter. Föredraganden säger i sin inledning att efter det att avtalet har trätt i kraft, efter det att avtalet har varit verksamt, då skall vi göra en utvärdering om huruvida olika palestinska centra har fått möjlighet att delta. För mig framstår det som en något bakvänd avtalsskrivning, om man vill uppnå ett mål; normalt sett skriver man ju in det som man vill uppnå i avtalet.
I övrigt vill jag verkligen ansluta mig till Holms begäran om att vi måste göra något för Vanunu. Jag tycker också att vi måste ta upp frågan om att Israel måste skriva under ett icke-spridningsavtal när det gäller kärnvapen.

Caudron
Herr ordförande, fru kommissionär, fru föredragande, kära kolleger! I egenskap av ordförande för Europa-Israel-delegationen vill jag tala om att jag är nöjd med att se vår kollega Quisthoudt-Rowohl föreslå att det nya avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska unionen och Israel skall godkännas.
Faktum är att det först - många har sagt det denna förmiddag - är resultatet av ett gemensamt arbete som varit särskilt effektivt. Sedan 1996 har nämligen 369 gemensamma projekt på detta sätt fått bidrag till ett totalt belopp på mer än 59 miljoner ecu. Det är också ett bevis på ett faktiskt samarbete mellan Europeiska unionen och Israel som man vet båda två vinner stora tekniska och intellektuella fördelar av. Det är naturligtvis ett belysande exempel på hur ett väl avvägt partnerskap skall se ut.
Låt oss slutligen inte göra någon hemlighet av att det är en fredsfaktor i Mellanöstern, eftersom avtalet gör att det blir möjligt att utföra ännu mer arbete tillsammans med de palestinska forskarna, laboratorierna och universiteten. Ett aktivt intresse har tagits i denna riktning av de israeliska myndigheterna.
Jag vill verkligen gratulera föredraganden, tacka alla våra kollegor från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi och naturligtvis uttrycka mitt samtycke med Stockmanns mycket skickliga yttrande.
Några veckor före valet i Israel vill jag personligen i vårt beslut, vilket jag hoppas blir positivt, se en tydlig signal riktad till de intelligenta och intellektuella krafterna i regionen om en fred som vilar på utveckling, framsteg, ömsesidig respekt och partnerskap.

Cresson
Herr ordförande, kära ledamöter! Jag skulle allra först vilja uttrycka mitt erkännande till föredraganden och till utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi som har tagit tag i frågan på mycket kort tid och som nästan enhälligt stöder att man ingår ett avtal om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska gemenskapen och Israel.
Kommissionen gläder sig åt att Europaparlamentet redan i dag kan yttra sig i frågan. Unionen och Israel undertecknade 1996 ett avtal om vetenskapligt och tekniskt samarbete som skulle gälla under det fjärde ramprogrammet. Israel blev på så sätt det första och fortfarande det enda icke-europeiska landet som är helt delaktigt i unionens forskningsverksamhet.
Hur står det då till med detta samarbete i dag? Som just sagts har det tagit sig uttryck i många gemensamma projekt - ungefär 350 - som redan i dag gett upphov till påtagliga resultat. Nya produkter och metoder har utvecklats, till exempel en mycket effektiv kamera för medicinska bilder, eller en maskin för snabb bildtagning, bara för att ge ett par exempel. Alla dessa projekt vilar på partnerskap som samlat kompletterande befogenheter och de båda parternas institutioner har dragit stor nytta av dem i fråga om kunskap, men även beträffande ekonomi och handel.
Faktum är att associeringen mellan Israel och unionen tveklöst stöds på principen om ömsesidig nytta, vilken tillämpas inom varje projekt. Med sin befolkning som är bland den bäst utbildade i världen, med sitt ytterst avancerade tekniska kunnande, med dess små och medelstora företags dynamik och sin förnyelsepolitik som gör den till den andra staten i världen när det gäller antalet nystartade företag som skapats utifrån samarbete mellan universitet, laboratorier, företag och finansmän, tror jag att man kan anse att det här handlar om en modell som vi i stor utsträckning skulle kunna låta oss inspireras av. Jag har för övrigt varit där vid ett flertal tillfällen och iakttagit hur saker och ting förhåller sig. Israel har blivit en eftertraktad och mycket uppskattad partner av de europeiska konsortierna.
Det är tydligt att de israeliska institutionernas deltagande tillför mycket till våra program. Jag skulle vilja tillägga att i den mån avtalet garanterar ömsesidighet har europeiska forskare även tillgång till de israeliska programmen. Avtalet har uppfyllt alla löften. De två parterna har följaktligen uttryckt att de vill fortsätta och stärka samarbetet även under det femte ramprogrammet. De israeliska myndigheterna skulle vilja att detta avtal kom till stånd så fort som möjligt. Faktum är att ett sent ikraftträdande skulle straffa Israel, vilket för övrigt var fallet med det nuvarande avtalet.
Med detta i åtanke har kommissionen och de israeliska myndigheterna slutfört förhandlingarna på rekordtiden tre veckor. Vissa medlemsstater är dock tveksamma vid tanken på ett snabbt ingående och kopplar samman ett godkännande av avtalet med fredsprocessens utveckling i Mellanöstern. Jag anser tvärtom att en utveckling av det vetenskapliga och tekniska samarbetet kan bidra till fredsprocessen på ett betydelsefullt sätt. Som föredraganden framhåller är det ur denna synvinkel viktigt att de israeliska och palestinska forskningsinstitutionerna kan stärka sitt samarbete, och vissa talare har yttrat sig i denna fråga; Jag skulle vilja lugna dem. Man har redan nu vidtagit denna åtgärd. Detta samarbete kommer att särskilt främjas inom ramen för den internationella aspekten i det femte ramprogrammet som prioriterar åtgärder i Medelhavsområdet.
Förutom att själva samarbetet är intressant i sig, är unionens och Israels samarbete om forskning alltså intressant ur ett bredare politiskt perspektiv. Detta är ytterligare ett skäl till att så snart som möjligt sluta associeringsavtal med Israel i det femte ramprogrammet. Slutligen kommer kommissionen att fortsätta att regelbundet hålla de berörda utskotten underrättade om hur förhandlingarna fortskrider.
Jag skulle vilja svara vissa talare med att säga att kommissionen anser att en förlängning av avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete - vilket långt ifrån utgör ett främjande av beklagansvärd orättvisa - syftar till att upprätthålla dialogen inom ett område och gentemot en befolkning som det handlar om att följa. Vi är inte tvungna att göra detta avtal till en politisk insats vars verkningar snarare skulle bli ofruktbara. Jag vill tillägga att avtalet inte gäller kärnenergiteknik, inte ens civil sådan och då naturligtvis inte heller militär kärnenergiteknik.
Kommissionen vill som jag redan sagt främja samarbetet mellan israeliska och palestinska forskningsinstitut och kommer i detta syfte att använda alla handlingsmöjligheter som föreskrivs i det femte ramprogrammet för länderna i Medelhavsregionen, till exempel inom ett konkret område som jag kommer att tänka på, nämligen vattenförvaltningen. Det är ett ytterst viktigt område som, eftersom det är nödvändigt, kan få folk i en konfliktsituation att närma sig varandra.
Även om den politik som Israel har fört nyligen i vissa avseenden utgör beklagliga avsteg och även om fredsprocessen stöter på vissa hinder, anser jag - med hänsyn till de åtgärder som vi vidtar med detta avtal - att vi inte kan göra dessa svårigheter större genom att ställa in samarbetet med ett vetenskapssamfund som är bland det mest lysande i världen och vars medlemmar - något som tidigare nämnts - snarare står på fredssträvarnas sida och några av dem engagerar sig för övrigt extremt mycket i fredsprocessen.
Vi får inte bestraffa dessa människor. Vi måste däremot försöka hjälpa och stödja dem samt fullfölja dialogen med dem för folkets bästa, som annars direkt skulle straffas genom vår tveksamhet.
Vi måste visa oss öppna och storsinta, något som inte hindrar oss från att vara klarsynta beträffande eventuella avvikelser i den israeliska politiken, men jag anser inte att vi behöver förena dessa två delar och använda detta avtal om vetenskapligt och tekniskt samarbete i utbyte, som är ett fint avtal med en viss symbolik och en stor politisk betydelse. Detta avtal försöker ta det bästa från de två vetenskapssamfunden och underlätta för detta folk med problem, som vi har så mycket gemensamt med och vars skicklighet, mod, sinnesstämning, stora förstånd vi borde försöka uppskatta mer.

Ordföranden
Tack, fru kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Fartygsgenererat avfall och lastrester från fartyg
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0023/99) av Langendijk för utskottet för transport och turism om förslag till rådets direktiv om mottagningsanordningar i hamn för fartygsgenererat avfall och lastrester från fartyg (KOM(98)0452 - C4-0484/98-98/0249(SYN)).

Lagendijk
Herr ordförande! Låt mig börja med att gratulera kommissionen till det förslag som den har lagt fram, eftersom det enligt min uppfattning är ett lyckat försök att motverka den nedsmutsning som fortfarande sker på grund av att fartyg dumpar sitt avfall i havet. Detta har i mina ögon och i transportutskottets ögon gjorts på ett balanserat sätt, eftersom såväl fartyg blir förpliktigade att lämna avfall som hamnar blir förpliktigade att bygga anordningar. So far, so good, skulle jag vilja säga. Det kommer nog inte att förvåna er att utskottet också fann anledning att förbättra eller skärpa förslaget på ett antal punkter.
Den första punkten, och då kommer jag till den viktigaste punkten som det har varit mest diskussion om och förmodligen också kommer att bli i framtiden, är betalningen. Kommissionen föreslår att en betydande del av kostnaderna för mottagande och hantering skall tas ut av alla som använder hamnen. Enligt min uppfattning är det ett något för vagt förslag, och det är anledningen till att det i ändringsförslaget föreslås att ersätta ordet betydande med 90 procent av kostnaderna. Vilken är anledningen till detta? Jag tror att det är ytterst viktigt att förebygga att det kan finnas en ekonomisk anledning för fartyg att ändå dumpa sin last eller rester av den utanför hamnen i havet. Om det är så att bara en liten del av kostnaderna tas ut via hamnavgifterna, då är och förblir det en anledning för fartyg att kanske ändå dumpa sitt avfall i havet. Det är anledningen till att vi är för att byta ut ordet betydande med minst 90 procent, för det handlar inte om det exakta talet. Vad oss beträffar handlar det om att tydliggöra att de kostnader som bundna med hanteringen tas ut av alla fartyg, oberoende av det faktum om de nu använder mottagningsanordningarna eller inte.
Den andra punkten där vi tror att förslaget skulle kunna skärpas är efterlevnadskontrollen. Det handlar om två nivåer. För det första kontrollen av mellanhamnarna. Det får inte vara så att ett fartyg som i en viss hamn av god anledning inte har tid eller möjlighet att lämna sitt avfall har frihet att kanske inte heller göra detta i nästa hamn. Det måste vara möjligt - och det är redan möjligt - att hamnar informera varandra sinsemellan om hur det ligger till med fartyg som går mellan dem eller som angör en påföljande hamn. Dessa system finns men behöver vidareutvecklas; det är anledningen till uppmaningen till kommissionen att stödja dessa försök.
En annan punkt när det handlar om kontrollen är kontrollen inom hamnarna. Även på det området fanns en viss otillfredsställelse med den litet vaga formulering som kommissionen använt där, att " tillräcklig" kontroll skall äga rum. Vi är för att i stället för " tillräcklig" i det fallet falla tillbaka på en gammal siffra som förts fram av kommissionen själv i tidigare bestämmelser, nämligen 25 procent av alla fartyg borde enligt vår uppfattning kontrolleras. Det står redan i ett antal bestämmelser. Kommissionen har sagt att det kanske kommer att försvinna. Det förefaller oss för närvarande inte finnas någon anledning att frångå detta, därför skall dessa 25 procent vad oss beträffar också vara med i direktivet.
Den tredje skärpningen av kommissionens förslag avser fiskefartygen. Kommissionen har själv sagt att det är ett litet misstag att alla fiskefartyg undantas i dess egna förslag. Vi är inte för att skapa en onödig byråkrati, och vi är inte heller för att låta alla fiskefartyg falla under direktivet, men det förefaller oss vara litet för galet att mycket stora fartyg, riktiga fiskfabriker som producerar enormt mycket eget avfall, skulle falla utanför dessa bestämmelser. Det är anledningen till förslaget om att göra undantag för fartyg under femton meter och att låta dem som är över femton meter falla under direktivet.
Slutligen den fjärde skärpningen beträffande belöningen av miljövänligt uppträdande. Det är vad oss beträffar ett viktigt inslag i all miljö- och transportpolitik. Vi borde vara för att fartyg som själva gör sitt bästa för att arbeta på ett miljövänligt sätt på fartyget eller vid avlämningen blir belönade. Därför är det nödvändigt att det framgår tydligare vad som är miljövänliga fartyg. Det är anledningen till att vi anmodar kommissionen att stödja försök att definiera detta bättre.
Min slutsats är att det - och det är kanske en något mer allmän kommentar om Europeiska unionens förslag - fortfarande alltför ofta kommer förslag från kommissionens och ibland också från parlamentets bord som i fråga om genomförbarhet är tvivelaktiga, eftersom de inte ansluter till den dagliga praktiken. Jag är övertygad om att förslaget från kommissionen själv, kompletterat med parlamentets ändringsförslag, resulterar i ett förslag som kommer att fungera i praktiken. Det finns hamnar som har dessa mottagningsanordningar eller som planerar att bygga dem. Just eftersom dessa planer finns och förslaget ansluter till dem tror jag att detta förslag från kommissionen är nödvändigt och meningsfullt och ett bra försök att förebygga dumpning av avfall i havet.

Sindal
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! När det brittiska ordförandeskapet satte de maritima föroreningarna på dagordningen - efter åtskilliga uppmaningar från bl.a. utskottet för transport och turism - var vi många som utropade: äntligen! Jag är helt uppriktig när jag säger detta. Vi har hört talas om många olyckor med olja i de europeiska farvattnen. I och med detta direktiv måste fartygsägarna ta sitt ansvar. Vi går ifrån en konvention, en IMO-konvention, som var en rekommendation, till lagstiftning, genom vilken fartygsägaren åläggs att redogöra för sina lager av avfallsolja.
Sedan åläggs de ansvariga för hamnarna, inte nödvändigtvis alla hamnansvariga, att i framtiden ta emot spillolja. För mig är det viktigt att detta direktiv görs så operativt som möjligt. Det skall inte vara komplicerat och byråkratiskt. Jag hoppas att kommissionen och rådet i den slutliga utformningen hittar en modell som gör detta direktiv användbart och attraktivt för de fartygs- och hamnansvariga.
Det finns två problem. Föredraganden har tagit upp det ena. Det är två problem som jag gärna vill ta upp. Man skall ju betala. Det är ju inte gratis. Jag hoppas inte att dessa omkostnader blir ännu en begränsning för sjöfarten. Shortsea-betänkandet visar ju tydligt att omkostnaderna i hamnen är en av de orsaker som bidrar till att man väljer andra transportformer. Så det lilla kustfartyget - eller det stora, för den delen - belastas ju med en kostnad i detta fall, och det ser jag som ett problem. Om man betraktade detta som infrastruktur, så hade man kunnat göra det gratis. Man kan också se på saken utifrån den spillolja man tar iland. Den kan ju egentligen återvinnas och användas. Om man undantar den från oljeavgifter och moms, osv., så kunde den faktiskt finansiera detta system. Jag tycker att man skall överföra några goda idéer till medlemsstaterna med hänsyn till denna finansiering.
En annan fråga är fartyg i transit på internationellt farvatten, som inte anlöper europeisk hamn. Dessa får vi ju inte tag i. Jag tycker att vi skall tänka tillbaka och se på vad som hände med Pallas Athene . Det börjar brinna på internationellt farvatten, driver igenom danskt territorialfarvatten och går på grund på tyskt farvatten, och samtidigt sitter vi alla och spelar någon slags tjänstemannamikado. Den som först rör sig förlorar. De får nämligen räkningen. Vi kunde - om vi hade haft ett övervakningssystem i Nordsjön - ha ingripit i gemenskapen, Danmark, Förenade kungariket och Tyskland, men det gjorde vi inte. Vi lät räkningen gå vidare till den plats fartyget hamnade. Så jag tror att vi har en uppgift i att också få medlemsstaterna till att ta fartyg i transit med i sina överväganden inför framtiden. Jag vet mycket väl att dessa inte omfattas av detta direktiv.

Jarzembowski
Herr ordförande! Låt mig tacka för rapporterna. Jag hälsar min ärade kollega kommissionären ansvarig för transport välkommen och gläder mig åt att vi kan diskutera nu på förmiddagen i stället för vid 23-tiden på tisdagkvällen.
Men nu till saken. Jag tycker att den ansats kommissionen valt i direktivet är utmärkt. Jag - som kommer från Hamburg - gläder mig åt att man tagit upp resultaten från den internationella europeiska konferensen som hölls i Hamburg och som behandlade frågan om uppsamlingsanläggningar i hamnar. Från verkligheten vet vi ju att Marpolkonventionen med dess åläggande om avfallshantering på fartyg inte är tillräckligt. Vi måste faktiskt ta itu med fartygens avfallshantering. Om vi nu kommer och säger att hamnarna måste tillhandahålla anläggningar för avfallshanteringen - och var och en måste i vart fall betala via ett no special fee -avgiftssystem så tror jag att många kaptener kommer att säga att om jag har betalat för det, så skall jag också få sköta min avfallshantering i hamnen. Detta är en mycket viktig uppgift, för på något annat sätt kommer vi inte att kunna få våra stränder i Nord- och Östersjön rena. Det återstår ännu mycket att göra härvidlag, men det gör det också i Medelhavet och i andra delar av Europeiska unionen.
Ansatsen är således fullt riktig. Jag vill också tacka kollegan Lagendijk, som är ny i utskottet för transport och turism, för det utmärkta samarbetet. Jag tror att transportutskottet enhälligt antog rekommendationen; det är bra och berömvärt att alla grupper i kammaren går i en och samma riktning, nämligen att betona miljöskyddet liksom att ta hänsyn till ekonomiska intressen.
Låt mig så i korthet gå in på två saker. Herr Kinnock, vi har lagt fram en rad ändringsförslag, som jag hoppas att kommissionen kommer att förespråka. Hur som helst vill jag särskilt lyfta fram två saker. Herr Kinnock, f örst måste kommissionen anmodas att se till att de avgiftssystem som håller på att införas inte leder till snedvridningar av konkurrensen mellan olika hamnar. Man kan förvänta sig att vissa hamnar kommer att försöka sig på att genom speciellt gynnsamma eller ogynnsamma avgifter bereda sig konkurrensfördelar i den normala konflikten om laster mellan hamnar. I det sammanhanget är det kommissionens uppgift att observera och i nödfall anpassa lagstiftningen. Jag tror också, som föredraganden har sagt, att vi bör ålägga medlemsstaterna och hamnarna att genomföra kontroller av 25 procent av alla fartyg årligen. Vi har erfarenhet av tillräcklig kontroll under viloperioder i lastbilstrafiken; där tvingades vi också till justeringar för att bestämmelserna inte följdes av medlemsstaterna.
Herr kommissionär, detta borde inte utgöra något stort problem, för i direktivet om kontroll av hamnstater har vi samma procentsats på 25 procent. Kanske kan det utföras av en och samma tjänsteman. Vi behöver en effektiv kontroll av avfallshanteringen för havets, djurens och människornas skull.

Donnay
Herr ordförande, kära kolleger! Det förslag till direktiv som läggs fram för oss svarar mot ett alltigenom lovvärt mål, eftersom det handlar om att säkerställa ett bättre skydd för havsmiljön.
Visserligen finns det internationella bestämmelser, men var och en är ense om att medge att de inte alltid respekteras, långt därifrån. Bland dessa bestämmelser finner vi Marpolkonventionen, vars bestämmelser förslaget till direktiv överför till gemenskapsrätten, det vill säga att man skall minska utsläppen i haven, förbättra mottagningsstationerna på land, öka kontrollerna för att tvinga fartygen att överlämna sitt avfall och införa ett finansieringssystem för dessa anläggningar.
På det hela taget kan vi godta det, men villkoren för att införa dessa mål skapar en viss oro hos oss, vilket för övrigt skall läggas till den oro som vi redan har kunnat ge uttryck åt vid granskningen av grönboken om hamnar och sjötransportens infrastruktur. Jag vill här tala om subsidiaritetsprincipen. Jag påminner er om att Maastrichtfördraget inte ger Europeiska unionen särskild befogenhet på området för organisation av hamnsystemet och för förvaltningsbestämmelser för hamnar. Det skulle vara beklagligt om unionen försökte lägga sig i denna förvaltning med hjälp av ämnen som hör till miljön. Låt oss också se upp så att subsidiaritetsprincipen, som min grupp är särskilt fäst vid, inte ifrågasätts med hjälp av sådana knep.
Med dessa förbehåll godtar och stöder vi förslaget till direktiv såsom det har ändrats av utskottet för transport och turism.
Avslutningsvis skulle jag vilja hylla föredragandens utmärkta arbete och gratulera honom till kvaliteten på hans arbete.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! I civiliserade samhällen förrättar man inte sina naturbehov överallt. I den meningen är det en elementär sak att fartygen åläggs att lämna sitt avfall i hamnarna. Jag menar att Lagendijks betänkande gör detta mycket klart. Det får inte finnas några incitament att via avgifter kringgå det. En 50-procentig kontroll måste det finnas. Allt annat kan leda till uppkomsten av orimliga eller farliga situationer; miljövänliga fartyg måste få företräde.
I betänkandet tas indirekt i små steg upp tre väsentliga punkter. För det första frågan om en europeisk sjöfartslagstiftning. I USA finns det en sådan sedan länge. Europeiska unionen resonerar fortfarande som om den var en samling småstater som endast berördes av IMO-normerna. Det är ett tillstånd som inte är hållbart i längden.
För det andra nödvändigheten av kontroll av trafiken genom hamnstater. Med tanke på utvecklingen av utflaggnings- och andra register är det ett imperativ av högsta rang.
För det tredje gäller det miljöns företräde, ty att förstöra våra livsförutsättningar kan inte tjäna som bas för en näringslivsgren.

Van Dam
Herr ordförande! Handelsflödena till och från Europeiska unionen tilltar fortfarande. Till en väsentlig del sker denna transport över havet. Det är något att välkomna, eftersom transport över vattnet är ett av de renaste transportsätten per transporterad enhet. Men även detta transportsätt har nackdelar för miljön. Längs en hårt trafikerad vattenväg påträffar man regelbundet avfall som härstammar från fartyg.
Detta är bara en av följderna av utsläpp av fartygsavfall. Det är självklart att sådana utsläpp innebär ett övergrepp mot havsmiljön, som allvarligt skadar denna del av skapelsen.
Syftet med det föreslagna direktivet är att erbjuda en lösning på dessa och liknande problem. Det är långt ifrån enkelt. Å ena sidan, vilket föredraganden har angivit, är det viktigt att förorenaren betalar, precis som på andra områden. Å andra sidan får storleken på den avgift som skall betalas inte stimulera till att man försöker att komma undan lagstiftningen.
I den valda konstruktionen tas en väsentlig del av kostnaderna ut medan den övriga delen bara behöver betalas i speciella situationer. Detta gör utgångspunkterna rättvisa. Även möjligheten till nedsättning av avgiften för miljövänliga fartyg är en fördel som är värd att nämna.
För övrigt står och faller framgången för detta direktiv med i hur hög grad det efterlevs och upprätthålls. Det föreslagna informationssystemet och förpliktelsen att ta emot avfall förefaller mig vara en god metod att motverka försök att kringgå detta.
Avslutningsvis: Detta betänkande ger ett positivt bidrag till skyddet av vår miljö och kan därför också räkna med vårt stöd.

Camisón Asensio
Herr ordförande! Jag skulle också vilja lyckönska föredraganden, herr Lagendijk, till det stora arbete han utfört och som det är rättvist att påpeka, mycket riktigt förtjänade enhälligt godkännande i utskottet för transport och turism. Jag håller helt och hållet med om det som Jarzembovski här anförde och, förutom att jag stöder det han säger, skulle jag också bara vilja ta upp vissa mindre aspekter.
Som man redan sagt, är målet med detta förslag om hamninstallationer för att ta emot fartygsgenererat avfall och lastrester från fartyg, att minska föroreningarna och på så sätt skydda miljön, framför allt övervaka de tillåtna utsläppen och andra ämnen som är skadliga för havet. Sett ur detta perspektiv, var kommissionens förslag ett nödvändigt och mycket lämpligt komplement, herr kommissionär, till den nuvarande lagstiftningen till skydd för havsmiljön och för att skapa rättvisa villkor för konkurrens mellan Europeiska unionens hamnar. Därför, herr kommissionär, måste vi också visa belåtenhet över detta tillfälle, särskilt vad beträffar den principiella rättsliga skyldigheten för fartyg att avlämna avfall och lastrester i hamnarna.
Vi gläder oss också över antagandet av huvudlinjerna av det avgiftssystem som föreslagits som, vilket man också kommenterat, har vissa likheter med ett system utan särskilda avgifter men genom vilket man undviker att falla in i ett system som liknar budgivning på auktion.
I detta förslag förutses en behandling, som skulle ske i separata delar, av fartygsgenererade avfall och lastrester men även om fartygen är tvungna att släppa ut båda delarna i hamnarna, måste de i fråga om resterna se till att detta sker i överensstämmelse med bestämmelserna i Marpol 73/78, vilket innebär att behandling och avlägsnande av lastresterna inte täcks av hamnavgifterna utan är föremål för tilläggsavgifter.
Herr ordförande! Jag avslutar med att påpeka att det är naturligt att man undantar krigsfartyg från tillämpningen av direktivet och meddelar att vi, i stora drag, ansluter oss till förslaget.

Sandbæk
Herr ordförande! Vi har alla sett bilder på fåglar och fiskar som utkämpar sin sista omöjliga kamp mot oljeutsläpp och andra lastrester från våra fartyg längs med våra kuster. Detta händer på grund av att de internationella konventioner som förbjuder dumpning i havet inte följs. Det kommer detta direktiv med utskottets ändringsförslag förhoppningsvis att råda bot på, när fartygen under alla omständigheter och oavsett avfallsmängden skall betala en hamnavgift för bortskaffande av deras avfall. Inom Junirörelsen prisar vi normalt - på samma sätt som föredraganden - principen om att förorenaren betalar. Men vi är också överens med föredraganden om att man i detta fall bör frångå principen, eftersom en avgift som motsvarar avfallsmängden kommer att göra det frestande att tömma avfallet i havet. Kontroll utgör hörnstenen i detta direktiv. Men för att denna skall bli effektiv uppmanar Junirörelsen till att man stöder föredragandens ändringsförslag i synnerhet på följande punkter: att det skapas en definition av begreppet " miljövänliga fartyg" , att kontrollen konkretiseras, att uttrycket " ett väsentligt bidrag" konkretiseras, så att det blir så stort att det inte betalar sig att tömma avfallet i havet, och, till sist, att lastrester omfattas av hamnavgiften.

Stenmarck
Herr ordförande! Det är i många sammanhang ett mycket stort problem att avfall från båtar inte hanteras på rätt sätt. Trafiken genom Östersjön är i det sammanhanget ett särskilt problem, inte minst beroende på detta havs mycket stora känslighet. Varje år släpps mycket stora mängder olja ut direkt i Östersjön. Enbart på svenskt vatten handlar det om hundratals sådana utsläpp varje år. Det är nästan aldrig möjligt att fastställa från vilket fartyg som oljan har kommit.
Sverige har mot denna bakgrund en lag som ger varje förbipasserande fartyg möjligheten att gå in i praktiskt taget vilket hamn som helst och deponera sin överblivna olja där. Ett sådant system har självklart både för- och nackdelar. Naturligtvis är det utomordentligt positivt att ingen därmed av snäva ekonomiska skäl skall behöva dumpa oljerester direkt ut i havet. Samtidigt kostar ett system som detta stora pengar, framför allt när det bara är några få länder som tillämpar detta system.
Mot denna bakgrund är det en naturlig och självklar utveckling att genomföra samma typ av åtgärder i ett europeiskt perspektiv och, enligt min åsikt, att också rikta samma krav till samtliga EU: s kandidatländer. Det skulle innebära att inom en nära framtid praktiskt taget samtliga länder runt Östersjön skulle få samma villkor att ta emot bland annat oljerester.
Låt mig med utgångspunkt från detta få ställa en fråga till den ansvarige kommissionären, nämligen vilka initiativ han är beredd att ta för att inkludera även EU: s olika kandidatländer i dagens beslut.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag vill börja med att välkomna Langendijks betänkande, inte bara därför att det stöder kommissionens initiativ att säkerställa en betydande minskning av föroreningarna av havsmiljön, utan även därför att det är föredragandens första som ledamot av utskottet för transport och turism - jag gratulerar honom till detta. Det är ett förnämligt arbete, om jag får uttrycka mig så, och som svar på stödet och arbetets kvalitet är jag mycket glad att kunna säga att kommissionen kan godkänna många av de ändringsförslag som har lagts fram av föredraganden.
Rent specifikt kan kommissionen åtminstone godta de underliggande principerna i ändringsförslag 1, 3, 4, 5, 12, 16, 17 och 18 (England 0, Frankrike 2 - jag trodde jag skulle kunna klämma in det). Det finns emellertid en annan grupp ändringsförslag som kommissionen måste avvisa, huvudsakligen på grund av att den anser att den oro som uttrycks redan har behandlats i andra delar av den föreliggande texten. Jag är säker på att ledamöterna vid närmare granskning kommer att förstå och - hoppas jag - godta denna ståndpunkt. Jag avser i synnerhet ändringsförslag 6, 10, 14 och 15. Då återstår bara 6 av 18 ändringsförslag där det finns en mer betydande grad av meningsskiljaktigheter med parlamentet, men jag måste säga att till och med i dessa fall så är dessa inte oöverstigliga.
I ändringsförslag 2 och 7 föreslås en utvidgning av skyldigheten att meddela avfallssituationen ombord skriftligt, rörande fiskefartyg över 15 meter. Langendijk hänvisade särskilt till detta under sitt tal tidigare i dag. Kommissionen menar att detta lätt skulle kunna leda till ett överdrivet byråkratiskt system utan att det medför några betydande vinster för miljön. Vi bör naturligtvis tänka på att fiskefartyg inte är undantagna från kravet att leverera sitt avfall när de går in i hamn, eller att bidra till kostnaden för mottagningsanordningar. De är endast undantagna - jag betonar detta - från skyldigheten att inge ett skriftligt meddelande före varje hamnbesök. Skälet till detta är helt enkelt att de flesta fiskefartyg naturligtvis har en eller fler " standardhamnar" , där de normalt landar sina fångster. Förslaget till förhandsmeddelande har lagts fram för att detta skall göra det möjligt för hamnpersonalen att vidta nödvändiga åtgärder före mottagandet av avfall från fartyg. När det gäller fiskefartyg, så känner vanligtvis hamnpersonalen mycket väl till vilka behov som föreligger, även utan ett skriftligt meddelande.
Vi anser också att längdbegränsningen på 15 meter - precis som någon annan begränsning - måste bli aningen godtycklig och därför svår att försvara. Av dessa skäl - vi hoppas att kammaren kan acceptera praktiska skäl - kan vi inte heller godta ändringsförslag 13. Jag måste emellertid säga att jag delar parlamentets oro vad gäller ett möjligt undantag rörande stora " flytande fiskerifabriker" från den lagfästa skyldigheten; detta skulle vara mycket bakåtsträvande. Jag försäkrar kammaren om att sådana fartyg utan tvekan omfattas av de tvingande bestämmelserna om skriftligt meddelande och kontroll, eftersom " flytande fiskerifabriker" som inte sysslar med att fånga fisk, inte anses vara fiskefartyg i enlighet med detta förslag till direktiv.
Det mest kontroversiella ändringsförslaget, som också Langendijk nämnde, är förmodligen det åttonde, som behandlar avgiftssystemet för fartygsgenererat avfall. I detta fall är parlamentets och kommissionens mål absolut de samma: vi vill alla skapa ett avgiftssystem som inte ger fartygsbefälen några incitament till att dumpa sitt avfall till havs. Vi har emellertid olika meningar när det gäller metoderna genom vilka detta mål skall uppnås. I kommissionens förslag försöker man att hitta en balans mellan behovet att nå största möjliga framgång när det gäller behovet av att uppmuntra fartygsägarna att leverera sitt avfall vid hamnbesök, och den politiska verkligheten när det gäller att ta hänsyn till medlemsstaternas mycket olika ståndpunkter i denna fråga. Slutsatsen, både vad gäller parlamentets och kommissionens förhållningssätt, är att avgifterna inte bara kan grundas på faktiska leveranser. Ingen av oss anser att fartyg som inte levererar avfall skall slippa avgifter som har att göra med avfallshantering. Våra meningsskiljaktigheter har därför endast att göra med det faktum att kommissionen vill ge medlemsstaterna en större flexibilitet när det gäller att besluta om i vilken omfattning systemet utan särskilda avgifter skall tillämpas.
Vi bör dessutom komma ihåg att hamnar, småbåtshamnar och fiskehamnar i medlemsstaterna uppenbarligen är mycket olika, inte bara mellan utan även inom medlemsstaterna. Som jag sade, så är det grundläggande målet med kostnadsfördelning mellan användare och icke-användare avgörande, om vi vill uppmuntra till avfallsleveranser till hamnarna och förhindra förorening av havet.
Ändringsförslag 9 är icke godtagbart, eftersom kommissionen redan kan ta itu konkurrensfrågor på ett lämpligt sätt genom de maktbefogenheter den har enligt fördraget. Ändringsförslaget skulle resultera i en minskning av dessa nödvändiga maktbefogenheter, och bara göra det möjligt för kommissionen att lägga fram förslag, och detta kan uppenbarligen inte godtas. Jag hoppas att man vid närmare eftertanke kommer fram till att ändringsförslaget bör dras tillbaka.
Slutligen, så kan vi inte godta ändringsförslag 11, som behandlar det antal inspektioner som skall utföras i kontrollsyfte. Kommissionen bedömer att det behövs en viss flexibilitet, delvis på grund av det möjliga framtida införlivandet av avfallskontrollsystemet i det befintliga direktivet om kontroll av hamnstater, som uppenbarligen skulle få just den effekt som Jarzembowski nämner. Våra slutsatser grundas delvis på det faktum att de viktigaste elementen för att öka efterlevandet av detta direktiv inte bara fastställs i direktivets kontrolldel. Kommissionen bedömer därför att ett något mindre systematiskt kontrollsystem är lämpligt för att uppnå direktivets syften och åstadkomma en effektiv bekämpning av föroreningen till havs, åtminstone vad gäller kontrollerna utanför direktivet om kontroll av hamnstater. Det är uppenbart att - som Jarzembowski sagt och andra ledamöter också noterat - det under den normala kontrollen av hamnstater skulle vara häpnadsväckande om den inspektör som uppfyllt sin 25-procentiga kvot inte, så att säga, tog notis om avfallssituationen ombord på fartyget. Man kan lätt förvänta sig att denna kontroll utförs, eftersom den är ganska enkel att genomföra.
Det har ställts ett par frågor av ledamöterna, som jag skulle vilja svara kortfattat på. Sindal tog upp frågan om skeppsvrak på internationella vatten. Vi kan dra oss till minnes att han på ett idogt sätt velat ta upp de frågor som aktualiserades i och med den fruktansvärda händelsen med fartyget Pallas Athene på internationellt vatten. Som kammaren och Sindal känner till, så är det flaggstaten som har ansvaret för fartygen, men vi är alla medvetna om bristerna i detta system, och kuststaterna kan involveras på grund av att de vill skydda sin egen miljö. Det finns uppenbarligen mer att önska också när det gäller tillämpningen av dessa maktbefogenheter. Jag kanske kan glädja kammaren genom att säga att kommissionen stöder diskussioner i Internationella sjöfartsorganisationen, IMO, som handlar om lägga ett obligatoriskt ansvar på fartygsägaren vad gäller skydd mot föroreningar och annan påverkan från skeppsvrak. Jag anser att detta skulle vara ett mycket påtagligt genombrott för våra ansträngningar när det gäller att uppnå en god kvalitet hos fartygstransporterna i alla farvatten, i synnerhet i de europeiska farvattnen. Jag hoppas att det sker framsteg utan allt för stora förseningar i IMO. Vi önskar naturligtvis att standarderna skall tillämpas på det globala planet, om detta är möjligt att uppnå, och sedan följas upp av ett rättssystem inom vårt eget sjöfartsområde. Jag hoppas att vi kan sätta igång med detta utan allt för stora förseningar, när diskussionerna har slutförts i IMO.
Sindal tog dessutom upp mervärdesskattefrågan i samband med avgifter för avfallshantering. Detta är en fråga av stor betydelse, vilket förmodligen är skälet till att det fortfarande sker diskussioner på området. Jag kommer emellertid i och med utvecklingen av diskussionerna om lagstiftningen, att kunna ge ett mer specifikt svar längre fram.
Poängen i Jarzembowskis argumentation, som jag tagit till mig, att det är avgörande att de uttagna avgifterna inte resulterar i en snedvridning av konkurrensen mellan hamnarna, eftersom deras rivalitet är - minst sagt - mycket intressant. När jag har pensionerat mig har jag för avsikt att skriva en roman om detta för att göra dem rättvisa - det kanske blir en saga, vem vet! Det kommer att finnas skillnader i avgiftsnivåerna som uppkommer i huvudsak beroende på systemets relativa effektivitet eller ineffektivitet. Om en hamn, beroende på dess effektivitet när det gäller att hantera avfall, kan ta ut lägre avgifter, så måste jag önska denna all lycka och framgång. Vad det då handlar om är effektiv konkurrens, och inte någon snedvridning av densamma, vilket jag är säker på att Jarzembowski håller med om.
Jag vill sluta med att uttrycka min tacksamhet till utskottet för transport och turism, och särskilt till föredraganden, Langendijk, för hans snabba arbete och utmärkta betänkande om detta detaljerade och viktiga förslag.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum om några minuter.

Kombitransporter: dimensioner, tillåtna vikter för vissa vägfordon
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0031/99) av van Dam för utskottet för transport och turism om förslag till rådets direktiv om ändring av
I.rådets direktiv 92/106/EEG om gemensamma regler för vissa former av kombinerad transport av gods mellan medlemsstaterna (KOM(98)0414 -C4-0485/98-98/0226(SYN)), II.rådets direktiv 96/53/EG om största tillåtna dimensioner i nationell och internationell trafik och högsta tillåtna vikter i internationell trafik för vissa vägfordon som framförs inom gemenskapen (KOM(98)0414 - C4-0486/98-98/0227(SYN)).
Van Dam
Herr ordförande! Kombinerad transport är ett av medlen för att minska de skadliga konsekvenserna av vägtransporter. Målet är att ersätta en ansenlig del av vägtransporterna med vatten- eller järnvägstransporter. Men situationen inom den kombinerade transporten är inte tillfredsställande. Andelen kombinerad transport i de totala godsflödena via väg uppgår till endast fem procent, detta trots stimulansen från parlamentet. Av detta måste vi dra slutsatsen att de ansträngningar som hittills gjorts inte har gett något eller för litet resultat. Därför är kommissionens initiativ att förbättra situationen för den kombinerade transporten verkligen välkommet. Kommissionen erkänner att den befintliga politiken inte har lett till det önskade resultatet. Därför föreslår den runt fyra åtgärder som skall förbättra den nuvarande situationen.
För det första vidgas definitionen av kombinerad transport. Nu talas det inte bara om kombinerad transport om den sker mellan medlemsstater, utan också om den äger rum inom en medlemsstat.
För det andra föreslår kommissionen en minskning av de fasta kostnaderna för väganvändning. Vad vägtransport beträffar gäller att vid denna används infrastrukturen i mindre utsträckning än övrig vägtrafik. Då är också en minskning av skatten realistisk.
För det tredje föreslår kommissionen en dispens för körförbuden under veckosluten för de inledande och avslutande vägsträckorna. Därigenom vill den korta den totala tidsåtgången för en kombinerad körning.
Slutligen föreslår kommissionen att den tillåtna fordonsvikten för lastbilar som deltar i kombinerad transport höjs till 44 ton. Därigenom kan ett maximalt utnyttjande av vissa transportenheter äga rum.
Utskottet för transport och turism sätter ett antal randanmärkningar vid detta kommissionsförslag. Först och främst kan vi finna oss i en vidare definition av kombinerad transport. Denna definition måste dock vara klarare och inte lämna något utrymme för tolkningsskillnader. Därför föreskriver transportutskottet en gräns för vägtransporten inom kombinerad transport till fyrtio procent av den totala sträckan.
I fråga om de övriga delarna i kommissionsförslaget vill jag göra följande kommentar. Problemen för den kombinerade transporten beror till en väsentlig del på järnvägarnas varierande prestationer och de höga omlastningskostnaderna som är olösligt förbundna med kombinerad transport. Det är verkligen frågan om det går att nå en hållbar lösning utan ett strukturellt tillvägagångssätt beträffande dessa två faktorer. Genom en ny politik måste då också dessa två punkter angripas. Därför stöder utskottet för transport och turism planerna på att kompensera de höga omlastningskostnaderna, åtminstone delvis, genom en minskning av eller kompensation via beskattningen av lastbilar.
Förslaget att undanta vägtransporterna som del av kombinerade transporter från körförbuden över veckosluten har inte fått transportutskottets samtycke. Denna åtgärd förfalskar konkurrensförhållandet mellan kombinerad transport och vägtransport. Med tanke på parlamentets försök att få en jämförbar situation till stånd för de olika kategorierna är detta inte önskvärt.
Denna åtgärd kommer också att få negativa följder för medborgarna eftersom lastbilstrafiken på huvudvägarna kommer att öka under veckosluten. Vidare kommer denna åtgärd att stöta på samma invändningar som också förekommer i fråga om harmoniseringen av körförbuden under veckosluten.
Lika litet kan förslaget om dispens från de högsta tillåtna måtten och vikterna få stöd från utskottet för transport och turism. Först och främst innebär denna åtgärd att den allmänt accepterade och gångbara storleken 40 ton undergrävs. Denna gräns har också fastställts med tanke på skadan på infrastrukturen. Att tillåta 44 tons lastbilar innebär att man ställer högre krav på infrastrukturens kvalitet. Med hänsyn till de höga kostnaderna är detta - i synnerhet med tanke på anslutningen av länderna i Central- och Östeuropa - inte godtagbart. Denna åtgärd skulle vara ett första steg i övergången till en allmän 44 tons-gräns, vilket i betraktande av nämnda invändningar inte är önskvärt. Dessutom kan det verkligen ifrågasättas om människan och miljön gynnas av att en högre fordonsvikt tillåts.
Som avslutning vill jag som nuvarande föredragande tacka kollega Wijsenbeek för det arbete som han har uträttat för detta betänkande som föredragande under de tidigare faserna. Jag anser att en kollektiv vilodag är nödvändig för att vårt samhälle skall fungera bra. Därför är jag glad över att upprätthållandet av körförbuden under veckosluten innebär att inte ännu en yrkesgrupp förlorar den oumbärliga söndagen som vilodag.
Herr ordförande! Jag vill därför helhjärtat yrka bifall för dessa ändringsförslag från utskottet för transport och turism.

Piecyk
Herr ordförande, kära kolleger! Först vill jag ännu en gång tacka kollegan van Dam för att han hoppade in i stället för Florenz Wijsenbeek, som av högst aktningsvärda skäl återlämnat betänkandet. Om jag gör en riktig bedömning kommer kammaren i omröstningen härefter eller senare att avslå detta betänkande, och det på goda grunder. Varför det? Vi är ense om målet att den kombinerade trafiken bör gynnas, eftersom vi önskar styra över transport- och fraktgodset till järn-och vattenvägarna. Vi är alltså eniga om målet. Frågan är då om det medel som här föreslås av kommissionen är funktionellt. Jag tror att det är ett föga funktionellt medel - i själva verket är det kontraproduktivt.
När kommissionen i artikel 9 a föreslår att från gällande vägtrafikbestämmelser undanta fordon för godstransport framför allt på veckoslut, på natten, på lagliga helgdagar och vid starka luftföroreningar, så länge det sker med kombinerade transporter enligt artikel 1 - då öppnar man ett fat utan botten, som man bara inte kan godkänna. Det vill säga, förutom kombinationen på 44 ton, som vi i parlamentet vid upprepade tillfällen har avslagit, tillåter man här en negativ utveckling som innebär att praktiskt taget alla vägtransporter tillåts så länge den sker i namn av kombinerade transporter. Det kan inte vara vår linje. Därför menar jag: Man kan diskutera de exakta tiderna och sträckorna även i det här parlamentet, men denna generalklausul, detta totaltillstånd, kan inte vinna vårt gillande. Det är fel sätt. Kommissionen måste därför tänka igenom detta en gång till och lägga fram ett bättre förslag.

Jarzembowski
Herr ordförande, mina damer och herrar! Med hänsyn till den korta tiden vill jag bara peka på att vi i huvudsak är överens med socialisterna och framför allt med föredraganden. Vi vill inte främja de kombinerade transporterna. Vi förstärker stödet genom skattelättnader. Men att upphäva nattrafikförbud och veckoslutsförbud liksom att höja viktgränsen, det är undermåliga metoder som vi i medborgarnas intresse måste tillbakavisa.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag kan också fatta mig kort. Sällan har jag varit med om ett värre exempel på hyckleri än det som vi har fått lyssna till här under förmiddagen. Hur tänker man sig nu att få byten mellan olika transportsätt till stånd när den kombinerade transporten inte medges några fördelar? Hur skall man kunna låta järnvägarna konkurrera med vägtransporterna när inga stora containrar kan föras fram till tåget och 44 ton således måste tillåtas? Tågen, herr ordförande, avgår varje dag. Även under veckosluten och på helgerna. Då måste godset föras dit. Det innebär att det här absolut inte kan bli tal om att upprätthålla körförbudet under veckosluten.
Herr ordförande! Låt mig dessutom tillägga att en totalvikt på 44 ton eller 40 ton strukturellt sett absolut inte har något inflytande på infrastrukturen. Van Dam, föredraganden som övertagit detta, pratar således ingenting annat än strunt.

Tamino
Herr ordförande! Jag skulle också vilja på nytt vilja ta upp De Grönas ståndpunkt, som går emot det förslag som kommissionen lade fram. Vi upprepar det som redan närvarande kollegor hävdat så mycket, med undantag av parlamentsledamot Wijsenbeek, och anser att det är viktigt att ännu en gång påpeka att motortransporten på vägarna inte får överskrida 40 procent och att man inte kan acceptera varje enskilds villkor till förmån för vägtransporten, exempelvis den att kunna resa under helgerna. På sin höjd anser vi att man skulle kunna begränsa transporten inom ett område på 200 kilometer, men att det är oacceptabelt att föreskriva en höjning av den maximala vikten till 44 ton.
Samtliga dessa iakttagelser resulterar i att denna infallsvinkel, även om den uppenbarligen är för kombinerad transport, endast utgör ett medel för att särskilt underlätta för vägtransport.

Ordföranden
Vi avbryter debatten på grund av omröstningen. Den återupptas i kväll.

Seppänen
Herr ordförande! I detta sammanhang skulle jag vilja göra ett inlägg i en fråga där Europaparlamentet har blivit vilselett. När chefen för Europeiska centralbanken Wim Duisenberg svarade på parlamentsledamoten Donellys fråga så berättade han att Europeiska centralbankens chefer får 10 procent högre lön än kommissionärerna. Nu har det i Finland i går kommit fram att Finlands Bank, som ingår i det europeiska centralbankssystemet, dessutom betalar cirka 10 000 euro per månad i pension till Sirkka Hämäläinen som tillhör Europeiska centralbankens direktion. Jag tycker att det finns anledning att misstänka att sådana här extra arvoden betalas även till de övriga ledamöterna i Europeiska centralbankens direktion. Jag hoppas att det ansvariga utskottet i parlamentet utreder den här frågan och inte godkänner en sådan här omoralisk verksamhet.

Ordföranden
Ursäkta mig, herr Seppänen. Det är inte en fråga enligt arbetsordningen och därför kan jag inte låta er fortsätta.

Ephremidis
Herr ordförande! Före fastställandet av föredragningslistan, när parlamentets ordförande hade tagit plats, tog jag i går upp en fråga som gäller jordbrukarnas belägring av parlamentet, och jag frågade om ordföranden, eftersom han haft kontakt med dem, skulle informera oss i går eller i dag. Jag frågade vidare om han skulle begära att Santer och den jordbruksansvariga kommissionsledamoten skulle komma hit för att informera oss om meningsutbytet mellan dem och de protesterande jordbrukarna.
Situationen är verkligen akut, och det förekommer protester också från jordbrukare i Grekland. Vi behöver veta var vi befinner oss. Jag frågar alltså: Kommer vi att få denna information i dag, ja eller nej?

Ordföranden
Bra, vi noterar er anmärkning. Kommissionen har förmodligen också hört er anmärkning. Nu skall vi gå vidare till omröstning.

Omröstning
Martin, Philippe
Herr ordförande! Angående lagstiftningsresolutionen så vill jag att man inte går till omröstning om den, utan rättar sig efter det förfarande som antagits för samtliga betänkanden som handlar om Agenda 2000.
Eftersom jag har litet taltid, tar jag tillfället i akt att tacka samtliga kollegor för omröstningen och informera dem om att jag har analyserat kommissionens ståndpunkt för vart och ett av de framlagda och antagna ändringsförslagen. Det var med stor tillfredsställelse som jag konstaterade att kommissionen ställer sig positiv till hälften av de ändringsförslag som antagits i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Naturligtvis finns det likväl meningsskiljaktigheter på några punkter, som en majoritet av ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling ansett grundläggande. Jag kommer att försvara dem inom ramen för de möten vi kommer att ha med rådet och med kommissionen, som kommer att hålla på fram till omröstningen om lagstiftningsresolutionen.
Applåder

Ordföranden
Jag tar alltså upp motionen om återförvisning till omröstning enligt artikel 60.2, vilket Martin just har föreslagit.
Parlamentet beslutade att återförvisa ärendet till det ansvariga utskottet.

Striby
Herr ordförande! Jag ville bara upplysa er om att det på läktaren finns en delegation från parlamentet i Taiwan under ledning av herr Lee och fru Song.
Livliga applåder

Ordföranden
Då hälsar jag delegationen från Taiwan välkommen.

Aparicio Sánchez
Herr ordförande! Det betänkande som i fortsättningen skall behandlas, Whites betänkande är, enligt min bedömning, det som har störst betydelse inom det materiella området för många av Europas sydliga länder och även för det europeiska jordbruket. Eftersom jag väntar mig ett lågt deltagande vid omröstningen i eftermiddag, ber jag er, herr ordförande, och även föredraganden och de bästa kollegerna, att skjuta upp omröstningen om detta betänkande till nästa sammanträdesperiod i Bryssel som kommer att äga rum om 12 dagar.

White
Herr ordförande! Jag är mycket medveten om de problem som finns på Iberiska halvön när det gäller frågan om vatten. Mot bakgrund av vad som just har sagts, så har jag inga invändningar emot det som har föreslagits.

Ordföranden
Herr White och herr Aparicio! Beslutet skall fattas strax i början av omröstningen. Då kan ni eventuellt begära återförvisning, men så som det ser ut nu har omröstningen angivits till klockan 17.30.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Theorin och Wibe
Den svenska socialdemokatiska gruppen anser att vin, med tanke på hälsoaspekter, inte hör till de produkter som bör understödjas av unionens gemensamma jordbrukspolitik. Därför är vår principiella uppfattning att detta stöd bör stoppas.

Barros Moura, Campos, Correia, Damião, Lage och Torres Couto
Vi röstar emot den gemensamma organisationen av marknaden för vin eftersom den skiljer sig från hela den befintliga gemensamma jordbrukspolitiken. De finansiella medel som beviljas denna gemensamma organisation av marknaden är obetydlig i förhållande till bidragen till kött, spannmål, mjölk och tobak.
Produkterna kommer inte att ha rätt till något som helst direktstöd, tvärtemot vad som gäller för den gemensamma organisationen av marknaden som nämnts ovan.
De tillåtna områdena för plantering är otillräckliga för en självförsörjningspolitik i Europeiska unionen, där redan 14 procent av handeln ligger i händerna på tredje land.
Trots unionens arbete för att ge konsumenten insyn, tvingar inte den gemensamma organisationen av marknaden till urskiljning vid märkning av vilka produkter vinet innehåller, vilket leder till en illojal konkurrens mellan dem som innehåller socker och dem som framställs av druvor.
Man försöker skilja likörvinerna från dem som är naturligt söta för att skada dem genom beskattningen, och skapar således förutsättningar för en illojal konkurrens mellan portviner och Madeiraviner.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat emot betänkandet av P. Martin, eftersom föredraganden förkastar stora delar av kommissionens förslag till en reform av den gemensamma organisationen av marknaden för vin. Vi stöder kommissionens förslag, eftersom det ligger i linje med tankarna i Agenda 2000.
Kommissionen har lagt fram förslag om hur man kan göra vinsektorn mer marknadsorienterad, så att utbud och efterfrågan stämmer bättre överens i framtiden. Åtgärderna innebär därför en marknadsanpassning som innebär omställning och förbud mot omplantering av vinodlingar i vissa områden, samt avskaffande av konstgjorda avsättningsmöjligheter för produkter som inte kan säljas på marknaden. Härigenom undviks en överproduktion som säljs till priser som ligger långt under kostnaderna för produktionen och destillationen.
Betänkandet innebär en urvattning av kommissionens förslag genom att man vill behålla en del av det destillationssystem som kommissionen vill avskaffa, och genom att ge de enskilda målen längre tidsfrister. Detta kan vi inte stödja.

Chesa
Gruppen De oberoende för Nationernas Europa har röstat ja till nästan alla de ändringsförslag som har antagits i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, eftersom de tog upp vår ståndpunkt.
Under framläggandet av Martins betänkande i plenum gick kommissionär Fischler Durant emellan och tog ställning mot de franska och europeiska vinodlarnas intresse.
Beträffande förbudet mot att importera druvsaft från tredje land för vintillverkning, angav kommissionär Fischler noga att han var emot Europaparlamentets ståndpunkt och resonerade samtidigt om WTO-avtalen och preciserade att han skulle införa lämpliga regler för " märkning" . Men i ändringsförslaget, såsom det antagits i betänkandet, upprepas exakt de nuvarande reglerna som befästes i Gatt. Följaktligen förstår inte vår grupp kommissionär Fischlers ståndpunkt och är emot ett införande av en speciell märkning av de viner som tillverkats av importerad druvsaft från tredje land. Faktum är att en uppvärdering kommer att göras på vintillverkningsområdet i enlighet med Gatt-avtalen.
Angående rätten till tillväxt förtydligar kommissionären att han står fast vid sin ståndpunkt om en tillväxt för de europeiska vingårdarna på 1procent under perioden 2000-2010. Vad beträffar Europaparlamentet så ville det ha 3 procent för att göra det möjligt för vingårdar med strukturunderskott att anpassa sig till sin marknad utan att skapa en offshoremarknad i tillverkningsområden där produkten värderas lägre.
Beträffande förnyelsen av vingårdarna preciserade kommissionären att han var för denna åtgärd, eftersom den svarade mot kvalitetsmålet. Ändå är han fortfarande emot våra förslag om en föryngring av vingårdarna och en förbättring av verktygen vid vintillverkningen. Ännu en gång är kommissionens synsätt alltför snävt och passar inte in i vinsektorns ekonomiska verklighet. Vad tjänar det egentligen till att kvantitativt ändra på druvbeståndet i ett produktionsområde utan att ändra verktygen för vintillverkningen? Hur kan man inbilla sig att man skall kunna ändra på druvbeståndet i ett område med vin med kontrollerat ursprung? Kommissionens förslag kommer därför att begränsa de kvalitativa förbättringarna av kvalitetsvin från bestämda tillverkningsområden (VQPRD - vin de qualité produit dans des régions déterminées) och av lantvin som jag påminner er om är produkter som Europeiska unionen exporterar och som alltså samtidigt bidrar till utvecklingen av landsbygdsområdena och till jämvikten i handelsbalansen i de medlemsstater som producerar vin.
Angående säljfrämjande åtgärder preciserade kommissionären att de skulle bli föremål för en horisontell förordning, det vill säga som skulle gälla för alla så kallade kvalitetsjordbruksprodukter och kvalitetslivsmedelsprodukter. Jag vill dock gärna påminna honom om att endast åtta av femton medlemsländer producerar vin. Det är mycket troligt att samtliga finansiella medel som är avsedda för dessa horisontella regler företrädesvis kommer att beröra jordbruks- och livsmedelsprodukter som görs i Europeiska unionens samtliga medlemsstater (mjölkprodukter, köttprodukter och så vidare).
Det är ändå med belåtenhet som jag kunde konstatera att kommissionären beaktade samtliga ändringsförslag som föreslagits av Europaparlamentet rörande sektorsorganen. I Frankrike känner vi till hur viktigt det är med yrken som spänner över olika områden och det är nödvändigt att de får en speciell rättslig status i gemenskapsrätten så att man undviker att de ifrågasätts av icke-producerande medlemsländer i den inre marknadens och konkurrensens namn.
I egenskap av vald ledamot från Languedoc-Roussillon-regionen kan jag inte nöja mig med att vi kunnat återinföra en definition av naturligt söta viner i kommissionens förslag. I den frågan kan jag bara beklaga att vissa franska påtryckningsgrupper velat ta bort denna definition av rena skatteskäl.
Slutligen, herr ordförande, är det med belåtenhet jag kunnat konstatera att kommissionären upprepar vissa av våra förslag, men ännu en gång har alla de åtgärder som vi föreskrev om att revitalisera tillgång och efterfrågan lika mycket när det gäller den inre marknaden som tredje land, har försämrats av Europeiska kommissionen. Jag påminner er om att Europeiska unionen är störst i världen i fråga om vinodling, och den ombesörjer själv 80 procent av världshandelsutbytena i denna sektor. I stället för att upprätthålla denna dominerande ställning på världsmarknaden, har kommissionen ett hämmande synsätt beträffande den europeiska vinsektorn.

Escolá Hernando
Med den nuvarande röstförklaringen skulle jag vilja fastslå mitt stöd till herr Martins betänkande om reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för vin, en reform som var helt nödvändig för att anpassa sektorn till den rådande konjunkturen och till den starka konkurrens som råder på världsmarknaden.
Det är nödvändigt att utrusta oss med en bättre och mer fullkomlig förvaltning för bistånd och gemenskapsstöd för de vinodlingsområden som befinner sig i kris samtidigt som de håller på att expandera, framför allt med anledning av den allt större konkurrensen från tredje land.
I detta avseende bör kommissionen stärka skyddet för kvalitetsviner genom ursprungsbeteckning både inom själva EU och i samband med de internationella överenskommelserna med tredje land.
En omfattande bekämpningspolitik mot krisen i vinsektorn bör vara avsedd att förhindra att vinodlingarna förskjuts till de områden som subventioneras av EU. I detta avseende bör kommissionen tillåta en nationell samfinansiering av sektorn och inte behandla det vin som bearbetats med vinmust från tredje land som gemenskapsvin och som därför skall subventioneras, som kommissionen föreslår. Det tycks också vara nödvändigt att höja vinsten för de nya planteringarna med 3 procent till år 2010.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Regleringen av vinmarknaden är från början till slut en absurditet som skulle göra de sovjetiska planeringsmyndigheterna i Gosplan gröna av avund. Dessutom innebär vinstödet ett oansvarigt slöseri med skattebetalarnas pengar, som inte sällan direkt försnillas. Trots detta föreslås en ökning av stödet från ca 1, 1 miljarder euro/år till ca 1, 3 miljarder euro/år, alltså från omkring 10 till omkring 12 miljarder kronor om året!
Vi anser att denna form av organiserad svindel med EU-medel snarast bör avvecklas. Vin utgör inget livsmedel, utan det är en lyxvara som bör vara underställd marknadens lagar utan ytterligare interventioner från centrala myndigheter än sådana som kan vara motiverade av alkoholpolitiska skäl, men de måste i så fall ske på medlemsstatsnivå, inte på EU-nivå.
Om vinodlarländerna av sociala skäl vill stödja sina odlare har de naturligtvis all rätt att göra det, men att skattebetalare utöver vad de betalar för inköp av vin dessutom skall bidra på detta sätt är inget annat än groteskeri. Ett flagrantare exempel på missriktad kvasisolidaritet än vinstödet är svårt att fantisera fram. Vi är anhängare till seriös internationell solidaritet, bland annat höjt utlandsbistånd. Bland annat därför har vi röstat mot betänkandet som helhet.

Lindqvist (ELDR)
Vinproducenter är jordbrukare och skall därför ha rätt till EU-stöd som andra jordbrukare. EU-stödet måste dock ändras och bli mer ett miljöstöd och mer riktas till mindre jordbruksföretag. På sikt måste stödet minska.
Det är fel att ta upp en sådan mängd detaljbestämmelser i betänkandet. Jag har avstått i slutomröstningen.

Reding
Europaparlamentets jordbruksutskott har inte följt kommissionens förslag. Utskottet har utarbetat något av ett motalternativ varigenom uppenbara brister i kommissionens text kunnat elimineras och ett kompromissförslag kunnat framläggas.
Det är av stor vikt att vinproduktionen i Europa vidmakthålls också i framtiden; därvid skall särskilt värde läggas vid produktion av kvalitetsprodukter. Speciellt angeläget framstår det att bevara mångfalden i de traditionella produktionsmetoderna (av vilka många har en tusenårig historia). Därför är det obegripligt att vissa parlamentskolleger ständigt söker underblåsa den nordsydliga konflikten om metoderna för vinproduktion. Nord förtalar inte syd; därför borde ledamöterna från sydliga regioner inte heller angripa de typiskt nordliga produktionsmetoderna.
Allt detta i enlighet med mottot: Leva och låta leva...
Vin är en naturprodukt som stärker hälsan - så länge det njuts regelbundet och i måttliga mängder. Det visar en rad av vetenskapliga analyser. I samband med det vill jag åberopa en nyligen gjord studie från Mainz universitet, som klart och tydligt ger belägg för att ett dagligt intag av ett till tre glas vin skyddar hjärtat och minskar risken för infarkter.
Men det är förstås, menar jag, inte lämpligt att slå upp detta faktum i stora europatäckande kampanjer för vindrickande. Sådana initiativ bör handhas av EU-kommissionen. Den skulle då också kunna argumentera emot den ständigt uppdykande vanföreställningen att kommissionen strävar efter att förbjuda marknadsföring av alkoholprodukter.

Schlechter
Gång efter annan drabbar oss Europeiska kommissionens regleringshysteri. På sin tid utfärdades 1962 en vinförordning som gällde till 1970. Sedan kom en ny vinmarknadsförordning som dock ursprungligen endast avsåg Tyskland, Frankrike, Italien och Luxemburg. Till följd av Greklands, Portugals och Spaniens anslutning blev svårigheterna större och efterhand uppstod ett överskott av bordsviner som det gällde att få bukt med.
Betänkandet av Martin är således även för de luxemburgska vinodlarna av stor betydelse. Vem kan inte erinra sig de heroiska diskussionerna om de båda vinbetänkandena av våra kolleger Mateo Sierra och Julio Fantuzzi. Här fann sig två olika världar ställda mot varandra - söderns vinodlingsområden och nordens. Fantuzzis betänkande blev antaget med knapp majoritet, men vann ingen majoritet i ministerrådet (jordbruk). Mosel-odlarna och våra vinodlare lyckades också denna gång komma lindrigt undan, ty kommissionens pessimistiska förutsägelser vad gäller vinproduktion och vinkonsumtion visade sig vara felaktiga.
Nu måste parlamentet återigen, uppemot fem år efter Fantuzzis betänkande, ta sig an ett förslag från kommissionen om en gemensam organisation av marknaden för vin. Jag vill här passa på att gratulera Martin som fackman för det välgjorda och framför allt rättvisa betänkande, som han har lagt fram. I väntan på att betänkandet den här gången skall få majoritet i parlament och ministerråd, tror jag att de av honom presenterade kompromissförslagen kommer att göra det möjligt för de nordliga vinodlingsregionernas odlare att producera sina kvalitetsviner så som de alltid har gjort.
I vilket fall som helst anser jag att produktionen av kvalitetsviner i Europeiska unionen faller under den nationella befogenheten i enlighet med subsidiaritetsprincipen; luxemburgarna hör fortfarande till de bästa på det området.
Vår målsättning måste dock vara att åstadkomma en minskning av mängden bordsvin liksom att förhindra införandet av druvsaft från tredje land. Men framför allt måste den destillation, dvs. den organiserade vinförstöring, som sker i stor skala minskas innan produkten når marknaden.
Således tänker jag rösta för Martins betänkande i förhoppning om att vinodlarna i alla vinodlingsregioner framdeles kommer att skonas från ytterligare föreskrifter.

Souchet
Allra först skulle jag vilja hylla den utmärkta kvaliteten på det arbete som har gjorts inom ramen för dessa ingående reflexioner över betydelsen av de verksamheter som hänger samman med vin i vårt samhälle. Kvaliteten beror på föredragandens yrkeserfarenhet förenad med den bästa tänkbara sakkunskap i ämnet från Gruppen De oberoende för Nationernas Europa samt från den undersökning som gjorts på området av författarna, där man lyssnat på vinodlarna och haft ett nära samarbete med vår utredningsenhet.
Denna debatt belyser ett antal viktiga frågor som rör såväl den gemensamma jordbrukspolitikens karaktär som de europeiska institutionernas nuvarande verksamhet.
I centrum för vår oro står viljan att klart och tydligt göra gällande att vin är en jordbruksprodukt och inte en industriprodukt. Detta ställningstagande är viktigt, eftersom det avspeglar att det är nödvändigt att upprätthålla ett riktigt nära och strikt band (och inte bara i marknadsföringstermer) mellan område och produkt. Det innebär även att man vill främja produktens värdeökning på framställningsplatsen. Respekten för bandet mellan produkt och område är oundgänglig när det handlar om att garantera konsumentens säkerhet. Den påverkar framtiden för både vår livsmedelssäkerhet och möjligheten att upprätthålla en balanserad regionalpolitik. Den gör det möjligt att undvika destruktiva koncentrationer samt att fortsätta att utveckla ett lantkök som är en del av vår kultur.
För att upprätthålla detta band är det viktigt att undvika att en fruktansvärd avvikelse utvecklas, nämligen möjligheten att göra vin på importerad druvsaft från tredje land. Vår kollega Chesa, som kommer från ett av de största vindistrikten i Europa, har just betonat att risken finns att ett sådant beviljande skulle orsaka att kvaliteten försämrades och att bandet mellan produkt och jord bröts.
Parlamentet har föreslagit att man skall förbjuda vintillverkning med druvsaft från tredje land. Men kommissionär Fischler har ifrågasatt detta ställningstagandes rimlighet, då han anser att bestämmelserna i Marrakesh-avtalet som inrättade Världshandelsorganisationen (WTO) inte längre gör det möjligt för länderna i Europeiska unionen att besluta om ett sådant förbud. Vi protesterar i vår tur mot Fischlers tolkning. Förslagen i Martins betänkande återger endast noggrant de bestämmelser i den gemensamma organisationen av marknaden för vin som befästs i Gatt. Jag har för övrigt ställt en skriftlig fråga till kommissionen på denna viktiga punkt, som absolut måste klarläggas snabbt.
I stället för att klokt främja utvecklingen i en sektor där de europeiska länderna är världsledande, har kommissionen på många punkter antagit en hållning som är malthusiansk, restriktiv och överdrivet försiktig. Martins betänkande bryter som tur är medvetet med denna filosofi och föreslår på goda grunder en kontrollerad förnyelse och föryngring av vingårdarna, åtgärder för att förbättra kvaliteten på vindruvorna och på redskapen vid vintillverkning, samt en inriktning som skall prioritera strukturåtgärder till förmån för de unga för att ledsaga dem när de skall etablera sig och utöka sitt jordbruk.
Slutligen kräver Martins betänkande med rätta att rådets makt och rättigheter skall bevaras i sin helhet på detta viktiga område, trots att kommissionen i vanlig ordning föreslagit en enorm utökning av sina egna befogenheter och gjort anspråk på att ensam förfoga över samtliga befogenheter när det gäller regeländringar. Det återstår att hoppas att rådet, som själv förfogar över en riktig demokratisk legitimitet bland de europeiska institutionerna, kommer att kunna stå emot påtryckningarna från kommissionen.

Trizza
Å Nationella alliansens vägnar röstar jag ja, även om jag anser mig endast vara nöjd till viss del. Vi anser nämligen att det är väsentligt att en reform av den gemensamma organisationen av marknaden för vin respekterar följande principer:
Även om vi håller med om att det är nödvändigt att tvinga fram mekanismer som reglerar marknaden när det gäller balansen mellan tillgång och efterfrågan, är inte kommissionens inställning motiverad, eftersom den samtycker till vinframställning med importerad druvsaft men däremot skjuter upp ett förbud mot nya anläggningar fram till år 2010. Sådana restriktioner som rör handlingsfriheten för andra vinproducenter i världen utgör ett allvarligt hot mot unionens dominerande ställning på världsmarknaden, där den europeiska andelen nu är mer än femtio procent av den totala produktionen.-Det är oacceptabelt att status quo upprätthålls vad beträffar tillsättningen av sackaros för att uppnå vinets slutliga alkoholhalt. Sådana bestämmelser skulle hindra utvecklingen av marknader, exempelvis den italienska, vilka ägnar sig åt alkoholtillverkning på vinodlingar och inte i vinkällare. De ansenliga besparingar som genomförs genom att man helt enkelt tillsätter socker skulle göra att kvalitetstillverkningen - till exempel den italienska - inte skulle bli tillräckligt lönsam och att den skulle få finna en plats på marknaden i form av enkla nischprodukter.-Jag anser vidare att det är viktigt att man garanterar en reglering av de italienska vinodlingarna, utan att man formellt respekterar gemenskapens regler, ratar den hypotes som föreskrivs av kommissionen och göra undantag för dem från förbehållet om nya anläggningar. Faktum är att om man accepterar den verkställande maktens inriktning, skulle Italien bli tydligt bestraffat i förhållande till Spanien, som för närvarande samtycker till det som föreskrivs i förslaget.-Slutligen hänvisar jag till Europeiska kommissionens beslut nr 94/173/EG av den 22 mars 1994 och menar att man även måste låta vinsektorn tillhöra dem som får stöd för att förbereda produkterna. Genom att man utesluter möjligheten till europeiskt stöd för investeringar i ny produktionsteknik i de italienska vinkällarna, blir det omöjligt att förbättra standarden på kvaliteten hos de produkter som erbjuds på marknaden, något som på ett orättvist sätt bestraffar de företagare som kan skryta med att ha en av de äldsta tillverkningstraditionerna i Europa och som genom marknadsföring riktar in sig på att förbättra produkten och på möjligheten att ta sig in på de delar av marknaden som rör hög kvalitet.Betänkande (A4-0030/99) av Barros Moura

Berthu
Herr ordförande! I Barros Mouras betänkande tas äntligen frågan upp om de europeiska institutioner och den europeiska politik som är nödvändig för att komplettera den gemensamma valutan och få den att fungera. Det är inte för tidigt.
Denna fråga hade avsiktligt undanhållits vid tiden för Maastricht för att ratificeringen av fördraget skulle underlättas. Man undanhöll den även med flit i Amsterdamförhandlingarna för att inte man inte skulle sätta igång debatter som skulle kunnat få medborgarna att börja undra strax före den gemensamma valutans ikraftträdande. Men nu har vi kommit dit, och vi måste öppna ögonen ordentligt för det.
Barros Mouras betänkande, dock inte alla, startar vissa debatter. Han undviker till exempel att alltför mycket fördjupa sig i frågan om demokratisk kontroll av den gemensamma valutan, eftersom den verkar praktiskt taget olöslig. Han undviker även att ta upp frågan om vem som skall fatta de yttersta besluten i fråga om valutor utanför unionen, eftersom den verkligen är alltför känslig i det aktuella sammanhanget. Han tar upp att det är nödvändigt med ett federalistiskt inspirerat budgetsystem, men aktar sig för att närmare ange vad det betyder i fråga om nya skatter och nivån på dessa skatter.
Vad handlar egentligen detta betänkande om? I huvudsak om samordningen av den ekonomisk politik som han skulle vilja utvidga till att omfatta närbesläktade områden, till exempel strukturpolitiken som han skulle vilja centralisera ytterligare till förmån för kommissionen och som han slutligen skulle vilja göra tvingande med obligatoriska beslut antagna med kvalificerad majoritet. Här känner man naturligtvis föredragandens socialistiska påverkan, som ser alla lösningar i superstatstermer.
Denna synvinkel verkar ha skrämt våra liberala kolleger. Resultatet var dock förutsebart. Visserligen har valet ännu inte uttryckligen gjorts mellan eurons förvaltningsinstitutioner med en socialistisk modell och förvaltningsinstitutioner med en liberal modell, men när allt kommer omkring är detta val i stor utsträckning förutbestämt. Den gemensamma valutan är i sig själv en enande och stram princip. Det är litet sent för våra liberala vänner att inse detta.

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Vi vill tacka föredraganden för ett seriöst arbete med ett väsentligt betänkande. Vi anser att det finns anledning att uppmärksamma behovet av en fungerande samstämmighet vad gäller politiken om EMU och andra politiska områden, såsom sysselsättnings- och socialpolitiken, den övergripande makroekonomiska politiken samt miljöpolitiken. Vi anser också att det finns anledning att uppmärksamma behovet av politisk kontroll över ECB inom ramen för det oberoende som påbjuder ECB: s verksamhet. Utvidgningen av EU driver fram en större uppmärksamhet på dessa frågor, vilket också framhålls i utskottets förslag.
Vi menar dock att utskottets förslag i flera fall riskerar att hantera frågorna från en felaktig utgångspunkt. Framväxten av en starkare samordning mellan politiken kring EMU, och framför allt sysselsättnings- och socialpolitiken, och den övergripande makroekonomiska politiken bör snarare utgå från aktivare insatser och tätare gemensamma målsättningar på dessa områden än från statiska krav på förändringar i rådets beslutsregler och införande av bindande regler. Det är enligt vår mening väsentligt att gemenskapen framför allt ökar sina ansträngningar för en aktivare sysselsättnings- och socialpolitik samt för en bättre samordning av den övergripande makroekonomiska politiken. Sådana ökade ansträngningar kan enligt vår åsikt inte i alla avseenden primärt framdrivas av institutionella förändringar på det sätt som utskottet föreslår. För oss är detta ett ställningstagande som vi anser vara giltigt även i perspektiv av utvidgningen.
Vidare anser vi att förändringar vad gäller beslutsreglerna för den ekonomiska politiken bör ske med utgångspunkt från klara definitioner av vilka områden inom medlemsländernas nuvarande ekonomiska politik som skulle beröras. Vi menar att delar av de förslag till institutionella förändringar som utskottet framlägger inte beaktar detta behov av tydliga definitioner. I fråga om väsentligt otydliga definitioner kan utskottets punkt 18 om budgetsystem " som inspireras av federalism" stå som exempel.
I fråga om utskottets förslag till en rättslig ställning i fördraget för eurorådet anser vi att detta förslag illa beaktar att EMU bör ses som en angelägenhet för alla EU-länder, även för dem som i dag står utanför euron. EMU och den gemensamma valutan har inverkan på stora delar av gemenskapens politik och bör således inte vara en fråga som exklusivt hanteras i eurorådet, enligt det förslag som utskottet framlägger.
Ovanstående beaktande har varit vägledande i vårt ställningstagande i fråga om enskilda punkter i betänkandet samt enskilda ändringsförslag. Att betänkandet som helhet innehåller en del svagheter har inte inneburit att vi anser att betänkandet helt bör förkastas. EMU-politikens relation till andra politiska områden samt utvidgningens konsekvenser för EMU är så pass viktiga att denna fråga förtjänar vidare uppmärksamhet.

Bonde, Lis Jensen och Sandbæk
I Mourabetänkandet visas på ett klart och tydligt sätt den utveckling som EU har gått igenom i samband med inrättandet av den inre marknaden, EMU och euron. Därför är nästa logiska och oundvikliga steg - om unionsprojektet inte skall bryta samman - att inrätta en faktisk federal struktur. Det kommer bland annat att innebära mer makt till kommissionen och Europaparlamentet, och mindre makt till först och främst de nationella parlamenten. Samtidigt skall majoritetsbeslut vara normen. Det skall vara en gemensam ekonomisk politik och en gemensam skattepolitik. Det skall också skapas ett budgetsystem " av federalt snitt" - en budget som skall användas för att avhjälpa krissituationer i de enskilda medlemsstaterna. Sagt på ett mer direkt sätt: i betänkandet agiterar man för att det skall inrättas en federal stat med en federal budget, i likhet med det federala system man har i förbundsstater som till exempel Tyskland och Förenta staterna.
Föredraganden vill, som motvikt till EMU, skapa en social och politisk union. Inrättandet av en social union kommer att betyda att det på EU-nivå kommer att skapas en ram för hur sociala utgifter/system skall fördelas. Unionen kommer att sätta upp ramar för vem som är berättigad att ta del av det sociala systemet, hur mycket de kan få och hur utgifterna/systemen skall finansieras. Vi delar inte föredragandens vision om ett federalt EU, och därför röstar vi emot betänkandet.

Deprez
Övergången till euron är en framgång för den politiska viljan i unionen och för dess medlemsstater. Den var inte ett mål i sig utan bara en etapp på vägen i den europeiska integrationen. Lanseringen av euron förser unionen med en gemensam penningpolitik. Det gör det bland annat nödvändigt att återupprätta en ekonomisk balansering.
Bland annat använder Europeiska centralbanken från och med nu fullt ut sitt ansvar helt oberoende. Det är definitivt bra.
Man måste emellertid konstatera att frånvaron av en riktig politisk samtalspartner i ekonomiska frågor för Europeiska centralbanken utan tvivel åter sätter bristen på demokratisk legitimitet i den europeiska integrationen i debattens centrum.
Den gör även att en rädsla för en monetär prioritet uppstår som skulle råda över unionens strategiska val och skulle belasta möjligheterna till en sund ekonomisk tillväxt som skapar arbetstillfällen.
Att samordna den ekonomiska politiken blir absolut nödvändigt om vi vill främja en effektiv och konkurrenskraftig europeisk ekonomi som ändå - vilket sägs i vår resolution - skapar arbetstillfällen, solidaritet, ekonomisk och social sammanhållning samt lika rättigheter för medborgarna i alla medlemsstaterna.
Faktum är att vi nu för att uppnå detta alltså måste ta itu med att inrätta en ekonomisk och social union samt definiera ett nytt " socialt kontrakt" som fastställer gemensamma principer i sociala frågor. Detta kommer dock inte att bli möjligt om utvecklingen av en anpassad ekonomisk politik inte följs av en tillnärmning av skattesystemen i medlemsstaterna.
Kort sagt delar jag i mycket stor utsträckning de framförda slutsatserna i den resolution som vi granskar i dag. Jag kommer att stödja den ännu mer om den anför att det är nödvändigt med en förstärkning av parlamentets roll i alla frågor som rör den ekonomiska och monetära unionen.

Lindholm
Jag kan tyvärr bara konstatera att våra farhågor besannas om betänkandet antas, dvs. att EMU kommer att leda till krav på bland annat harmonisering av skatter, sysselsättningspolitik och socialpolitik, med andra ord en harmonisering av medlemsländernas ekonomiska politik. Bland annat därför har jag röstat nej till betänkandet.

Lindqvist (ELDR)
EMU leder mot " mer union" . Ekonomisk politik, räntor och valuta beslutas i och av EU. På sikt kommer detta att gälla också skatte- och finanspolitiken. Detta bekräftas av mängder med betänkanden i Europaparlamentet som visar på denna inriktning.
EMU är ett ekonomiskt och politiskt projekt som är en hörnpelare i en statsbildning, en EU-stat. Det bekräftas också av detta betänkande, även om det är i en mjukare inramning. I betänkandet sägs att den ekonomiska politiken skall betraktas som " en fråga av gemensamt intresse" . Man talar också om ett närmande i skatte- och socialpolitiken, fler beslut med kvalificerad majoritet och en stärkt kommission.
Förslag framförs också om ett interinstitutionellt avtal mellan medlemsländerna om samordning av den nationella politiken liksom " övervakning" av stabilitets- och tillväxtpakten. Det är åtgärder som alla skulle öka EU: s makt och förstärka det demokratiska underskottet. Jag har därför röstat nej till betänkandet.

Palm, Theorin och Wibe
Föredraganden vill helt tydligt se EMU som en plattform för att utveckla EU i riktning mot en federal statsbildning. Detta visar sig bland annat i formuleringar i betänkandet som " anser att avsaknaden av en gemensam politik för ekonomi och skatter förefaller fullständigt oförenlig med en enhetlig ledning för den monetära politiken" samt " betonar att konstruktionen av en monetär union skulle behöva ett budgetsystem " som inspireras av federalismen'" .
EMU är en institution som är djupt odemokratisk. Lösningen på detta problem är emellertid inte att ge Europaparlamentet utökad makt och låta rådet besluta med kvalificerad majoritet om de allmänna riktlinjerna för gemenskapens och medlemsstaternas ekonomiska politik, som föredraganden önskar.
EU skall vara ett mellanstatligt samarbete. Således skall åtgärder på gemenskapsnivå beslutas med enhällighet, ECB: s ordförande skall utses av medlemsstaternas regeringar, och medlemsstaternas ekonomiska politik och skattepolitik skall utformas på nationell nivå.

Rovsing
Det är nödvändigt för Europeiska unionens fortsatt positiva utveckling, att Ekonomiska och monetära unionen blir en framgång. Om man ser på saken mot bakgrund av de kommande utvidgningarna, är det ännu viktigare att säkerställa att EMU: s struktur blir så sund och effektiv som möjligt, bland annat genom att se till att det sker en sträng kontroll av de deltagande ländernas ekonomier.
Enligt min mening är det viktigt att se till att det finns en sund balans mellan beslut på nationell och överstatlig nivå. En samordning av den makroekonomiska regleringen är mycket viktig, men det är viktigt att EU inte fråntar medlemsstaterna det ansvar de har åtagit sig som medlemmar av Ekonomiska och monetära unionen.

Spiers
EPLP välkomnar stora delar av Barros Mourabetänkandet, och den uppmärksamhet föredraganden ger de politiska konsekvenserna av Ekonomiska och monetära unionen. Vi vill emellertid göra stora reservationer när det gäller vissa aspekter av betänkandet.
Vad gäller punkt 1, andra strecksatsen, så kan vi inte stödja avsikten att socialförsäkringssystemet måste harmoniseras för att EMU skall bli en framgång.
Om ordföranden för centralbanken vill erhålla förtroende från alla medlemsstater, bör han eller hon utses i samförstånd. Vi röstade därför emot punkt 8.
Vi hyser betänkligheter när det gäller att utvidga förfarandet med kvalificerade majoritetsbeslut till att omfatta styrningen av den ekonomiska politiken, och röstade emot punkterna 10, 16 och 20. Vi röstar också emot förslaget i punkt 18 till ett budgetsystem i " federal stil" .
Föredraganden uppmanar i punkt 14 till att Eurorådet bör få en rättslig ställning som erkänns i fördraget. Detta riskerar att skapa ett Europa med två skikt, i vilket medlemsstater som inte är medlemmar i EMU kommer att spela i en lägre division. Vi motsätter oss detta.
EPLP valde att avstå från att rösta om det slutliga betänkandet.

Wolf
Kollegan Barros Moura tar till diskussion upp ett centralt problem i den europeiska integrationens nuvarande situation; det är ett problem som bara kan betecknas som ett snedvridet marknadsradikalt tillstånd. Vi har visserligen en europeisk inre marknad, en europeisk valuta och en europeisk penningpolitik, men det saknas motsvarande instrument i den politiska unionen. I dagens läge existerar inte ens en effektiv europeisk valutapolitik som strategiskt skulle kunna hävda eurons ställning bland världsvalutorna, särskilt gentemot dollarn - för att undvika missförstånd vill jag understryka att en sådan politik måste ha kooperativ karaktär och inte får leda till att den okontrollerade konkurrensen tillspetsas genom statliga ingripanden. Det är mycket angeläget och brådskande att det snedvridna marknadsradikala tillståndet i den europeiska integrationen åtgärdas. Det behövs en valutapolitik i gemenskapen som förtjänar namnet, det behövs också en nära " monetär dialog" mellan gemenskapsinstitutionerna och en europeisk ekonomisk regering " som kan fungera som bärare av en samlad ekonomisk gemenskapspolitik" ; dessa anordningar syftar till en effektiv uppbyggnad av gemenskapspolitiken och samordningsförfaranden av medlemsstaternas politik på så centrala områden som beskattningen av den inre marknaden, sysselsättningspolitiken och skapandet av sociala och ekologiska ramvillkor för en rättvis konkurrens på den inre marknaden; målet med detta är att utveckla en övergripande ekonomisk dynamik i riktning mot en hållbar ekonomi.
Med tanke på den nya karaktären i den globala ekonomins övernationella sammanvävning kommer EU som gemenskap tvingas att fortlöpande agera gentemot omvärlden. Men vi kan och måste börja på hemmaplan!
Betänkande (A4-0049/99) av Bourlanges

Berthu
Herr ordförande! Vi anser att ministerrådet och ännu mer Europeiska rådet inom de europeiska institutionerna relativt sett förfogar över den största legitimiteten, eftersom människorna ser sina företrädares sammankomster som den högsta nivån.
Ingen annan europeisk institution har lyckats uppnå en sådan ställning, varken Europaparlamentet som fortfarande betraktas som en andra rangens församling eller kommissionen som betraktas som en vanlig samling tjänstemän. För Europas bästa måste man centrera den kring den mest behöriga institutionen. Det är alltså nödvändigt att ge rådet rätten att ta initiativ, till exempel kontrollera kommissionen, ja till och med kritisera den. Man måste också bevara beslutsfattande med enhällighet i alla stora frågor.
På denna sista punkt påstår man i Bourlanges betänkande att, jag citerar: " är kravet på enhällighet principiellt olämpligt för ett effektivt beslutsfattande" och i motiveringen lägger den fram, dystra beräkningar som visar att det med femton aktörer finns en chans på 32 769 att man når en överenskommelse. Det är uppenbart att det är fel, eftersom i dag ett mycket stort antal beslut varje dag fattas i Europa med allmän enhällighet. Faktum är att systemet med enhällighet tvingar varje part att respektera de andras åsikt och att försöka förstå den för att kunna förhandla bättre. De beslut detta resulterar i är mer solida, eftersom de grundas på ett ömsesidigt samtycke. Tydligen är detta system kanske långsammare än andra mer auktoritära system, men det ger goda resultat. Även i ett utvidgat Europa med 25 eller 30 medlemmar borde det kunna fungera. Vi har för övrigt med hjälp av ett ändringsförslag - som tyvärr förkastats - påmint om att man måste införa Luxemburgkompromissen i fördraget som en gemensam faktor i alla dess delar.
Vi kommer under alla förhållanden att bli tvungna att samtidigt erkänna att ett Europa med 25 medlemmar inte får vara osmidigt, och att det måste följa en förändringsmodell. Alla dessa åtgärder inklusive förändringsmodellen som tillåter att man på ett friare sätt väljer det europeiska samarbetet kommer att göra det möjligt att stärka bandet mellan Europa och dess nationer.

Andersson, Lööw, Theorin och Wibe
Den eftersträvade utvidgningen av unionen kräver reformering, inte bara av jordbruks- och strukturfonderna utan även av beslutsprocessen. Det egna initiativet med förslaget till nya beslutsformer är också välkommet.
Vi delar dock inte föredragandens förslag vad avser området gemensam utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP). Vi menar att rådet har och bör fortsätta att ha en för EU central roll vad gäller GUSP. Vi vill understryka den politiska vilja som kommer till uttryck i artikel J 7 i Amsterdamfördraget, som stipulerar att det är rådet som beslutar i alla frågor som gäller unionens säkerhet. I det perspektivet instämmer vi inte i de formuleringar som finns i artiklarna 10, 13 och 14.
Vi menar att det förfarande som kallas positiv röstnedläggelse är ett gott initiativ för att genomföra Petersbergsuppgifterna (humanitära insatser, fredsbevarande insatser och fredsfrämjande åtgärder), men vi menar att om EU skall kunna spela en starkare roll vad avser krishantering krävs snarare en politisk vilja, och med den bakgrunden är det viktigt att se hur denna nya beslutsform tillämpas först. Vi kan följaktligen inte stödja artikel 30 och artikel 31.

Barros Moura
Vi stöder, i Bourlanges betänkande, övervägandena om angående rådets verksamhet i framtiden i ett utvidgat Europeiska unionen.
Vi stöder särskilt dess vädjan om bättre " samordning" , bättre " effektivitet" , genom en utökad användning av omröstning med kvalificerad majoritet och framför allt genom en oumbärlig " återgång till gemenskapsmetoden" genom ett " återställande av den institutionella balansen" med en stark kommissionen, och med verklig makt att ta initiativ och vara politiskt pådrivande.
Vi röstar emot flera aspekter:
Den " skattemässiga" definitionen som föredraganden ger frågor av konstitutionell art, för vilket enhälligheten skulle behållas.-Stycke 33, som skulle ge kvalificerade beslutsbefogenheter i budgetfrågor till de medlemsstater som är de största bidragsgivarna - vilket skulle bryta gemenskapsmetoden och den konstitutionella jämlikheten mellan medlemsstaterna.-Allt som, vad gäller röstviktningen i rådet, går bortom bibehållandet av den aktuella balansen och som därför skulle kunna underlätta tolkningar i riktning mot en " styrelse" i form av de största medlemsstaterna.-Allt som, liksom de tidigare punkterna, på förhand skulle kunna avgöra - innan inledningen av översynsförfarandet av fördragen - Europaparlamentets ståndpunkt om de politiskt-konstitutionella frågorna i grunden.-Allt som underlättar den anti-europeiska propagandan i nästa valrörelse.Vi beslutade om vår allmänna slutröstning efter omröstningsresultaten i kammaren om dessa frågor - enligt vilka, genom vårt initiativ och arbete, PSE-gruppen antog en identisk inriktning.
Då vi konstaterade att några av våra viktigaste angelägenheter - framför allt vad gäller röstviktningen i rådet - inte var tillräckligt noggrant medtagna, röstade vi " emot" .

Caudron
Innan jag går närmare in på mitt syfte, vill jag gratulera Jean-Louis Bourlanges för kvaliteten på hans betänkande och träffsäkerhet i hans uttalande. Utan att göra avkall på gemenskapsinstitutionernas framtid är denna text en särskilt intressant utgångspunkt för en högklassig debatt. Den visar för övrigt vår kammares stora mognad, om den skulle behöva bevisas igen.
Beträffande rapporten om rådet delar jag föredragandens oro och jag kan inte låta bli att föreställa mig följderna av en utvidgning om man inte omstrukturerar den nuvarande beslutsprocessen. Jag är verkligen rädd för att få se en Europeisk union som är förlamad och ur stånd att få fart på en klar och tydlig politik. Inför det som står på spel nästa årtusende behöver vi ett råd som har förmåga att fastställa de viktigaste riktlinjerna för Europa. Jag anser också att denna förmåga i grund och botten är oförenlig med det nuvarande systemet där medlemsländerna turas om att ha ordförandeskapet. I detta hänseende är den fråga som Jean-Louis Bourlanges ställer om rådets befogenhet avgörande, även om svaret är svårt.
I fråga om ministerrådets nuvarande verksamhet kämpar jag i likhet med föredraganden aktivt för en återupprättelse av dess funktion, vilken enligt min åsikt skall vara att utgöra unionens motor. I motsats till vad som sägs i betänkandet skulle jag föredra en större samordning av de olika ministrarna när det gäller Europafrågor utifrån ett större samband mellan nationell och europeisk politik. Till detta system skulle det vara lämpligt att ansluta den behörige ministern beroende på dagordning.
Till sist när det gäller förfarandesystemet och i synnerhet den allmänna principen om röstning med kvalificerad majoritet, anser jag att man måste ge allmän spridning åt detta system. Slutligen är jag inte mot principen om dubbel majoritet som verkar mer rättvis och mer berättigad än det nuvarande viktningssystemet.
För övrigt tror jag även att det är nödvändigt att sätta igång en debatt om den framtida Europeiska kommissionens befogenheter inom ramen för en utvidgning av unionen.
Slutligen vill jag på nytt hävda att en utvidgning inte kan ske utan att man utvecklar den nuvarande institutionella ramen. Syftet med detta förbehåll är enligt min mening inte att hindra denna process, utan tvärtom att lägga grunden för ett politiskt Europa som kan ta på sig ansvaret för sina val.

Delcroix
Jean-Louis Bourlanges har med noggrannhet återgivit förhoppningarna i vårt utskott för institutionella frågor som sedan länge har krävt en radikal reform av rådets roll, struktur och verksamhetsförfarandena. Utan dessa reformer kommer en utvidgning till nya länder att förlama detta centrala beslutsorgan.
När vi diskuterade detta betänkande, var - med tanke på de europeiska medborgarna - mitt bekymmer att i beaktandena utveckla tydliga principer vilka återger det europeiska projekt som våra satsningar och våra förslag syftar till. Detta projekt är för mig starkt knutet till en ökad demokratisering grundad på principen om majoritet, myndigheternas politiska ansvar, parlamentsinstitutionernas kontroll och öppenhet i beslutsförfarandena. Unionen måste närma sig en modell som tydligt visar dess dubbla natur. Den utgör å ena sidan en union mellan medlemsstaterna, å andra sidan en union mellan folken. I denna modell kommer kommissionen att bli en riktig europeisk verkställande makt, parlamentet kommer att bli den allmänna opinionens röst och rådet kommer att företräda staterna. Ett sådant Europa kommer att kunna agera som en integrerad, enad och sammanhängande helhet som alltså är starkare på den internationella scenen.
När det handlar om ett initiativbetänkande från Europaparlamentet, har jag ett annat bekymmer som på samma gång rör detta betänkandes ursprung och det tillfälle som har valts för att anta det. Jag uppskattar i stort sett Jean-Louis Bourlanges insats där han vinnlagt sig om att gå in på detaljer i sina förslag. Jag anser emellertid för närvarande, att det då vi fortfarande väntar på att medlemsstaterna skall ratificera Amsterdamfördraget, och att det skall börja tillämpas i praktiken, ofta skulle vara lämpligt att lämna åt experterna att i kommande förhandlingar föreslå exakta regler, och att i detta skede nöja oss med att ange den allmänna inriktning som styr oss. På så sätt kan vi med rätta önska att dubbel majoritet antas på sikt. Det är nämligen en inriktning som större delen av vår kammare kan godta, men låt oss inte ännu gå in på detaljer om procentandelar, något som bör studeras i ett senare skede.
I väntan på att dubbel majoritet skall antas är det tur att föredraganden har preciserat att viktningssystemet kommer att behållas. Det är kanske mindre nödvändigt att tillsammans förtydliga att de nuvarande procentsatserna skall behållas. Det viktiga är att viktingsprincipen - huvudsakligen mellan stort och litet land - upprätthålls. Låt oss ge en tydlig inriktning - upprätthållandet av viktning - men låt oss inte bli oense genom att redan nu sätta igång en debatt om kvantifiering.
Angående omröstningar med kvalificerad majoritet i de flesta fall rör Jean-Louis Bourlanges vid en öm punkt när han vill stryka själva resurserna i de fall som inte omfattas av denna typ av majoritet. Parlamentet uttalade sig redan med anledning av Mendez De Vigo-Tsatsos betänkande, där man talade om viktade åsikter som godtas av en majoritet av ledamöterna genom att undantaga konstitutionella och nästan konstitutionella frågor från kvalificerad majoritet. Det verkar inte förståndigt att gå tillbaka till detta avtal i nuläget, även om orden " nästan konstitutionell" kan ställa till problem.
Låt oss när det gäller utrikespolitik invänta ratificeringen och tillämpningen av Amsterdamfördraget innan vi fördömer idén om " positiv röstnedläggning" . Det verkar som om åsikterna är delade, även inom grupperna.
Tillåt mig kortfattat få sammanfatta den hållning jag förespråkar. Låt oss i det nuvarande skedet uttrycka de principer som vi följer, och särskilt vårt bekymmer om viktning, men låt oss undvika att gå in på detaljer som riskerar att göra oss oense. Denna hållning ansluter sig till " minoritetskulturen" som styr med respekt för andra och fördömer att man missbrukar en dominerande ställning.

Deprez
För alla dem av oss som är för en stark europeisk integration är det sedan länge tydligt att de gradvisa utvidgningarna lett till att de europeiska institutionerna nästan förlamats. All ny utvidgning kan framdeles stoppa ett system som på sin tid fungerade väl, men som inte är gjort för att fungera för femton, ännu mindre för tjugo eller tjugofem.
Före all ny anslutning är en reform av de europeiska institutionerna absolut nödvändig vad gäller reformen av ett råd som snärjt in sig i sina organs växande mångfald och som tar sig allt större frihet med förfaranden som fastställts i fördragen. Detta är givetvis inte godtagbart. Jag delar helt och hållet vår föredragandes slutsatser, i synnerhet när han hävdar att det är nödvändigt att göra en ingående omorganisation av strukturerna och rådets uppgifter samt att rationalisera och förstärka de förfaranden som syftar till att göra det effektivare och öppnare.
Jag ägnar särskilt intresse åt den roll vår föredragande vill ge kommissionens ordförande och den höga representanten för utrikes- och säkerhetspolitik i stället för ett rådsordförandeskap som tillkallas för att koncentrera sig på förlikningsuppgifter. Faktum är att det här finns en ny fördelning av uppgifterna som kan ge nytt liv åt unionen.
Jag samtycker fullständigt till idén att omröstning med kvalificerad majoritet skall bli den allmänna principen när rådet fattar beslut. Enhällighet skulle då vara ett undantag som skulle vara motiverat i några sällsynt allvarliga och viktiga beslut.
För övrigt skulle det även i mina ögon vara viktigt att all eventuell ändring av systemet med röstviktning bevarar den nuvarande principen om den relativa överrepresentationen för stater med liten eller medelstor befolkning.
Slutligen skulle jag vilja framhålla kvaliteten på och betydelsen av det arbete som vår föredragande försett oss med sett utifrån ett inrättande av en överensstämmelse mellan de europeiska institutionerna med de utmaningar som vi fortfarande måste anta och övervinna.

Fayot
Detta mycket innehållsrika betänkande fordrar för min del flera kommentarer.
1.Jag anser att parlamentet skulle göra rätt i att inte blanda sig i rådets interna regler, eftersom det inte bryr sig om våra regler.2.Jag tror att det är farligt att, som föredraganden vill (punkt 1), skilja på ministrarnas lagstiftande funktion och nationella roll. Det kan leda somliga till att vilja uppfinna en ny institution, till exempel en senat som vi inte behöver.3.Jag godkänner inte den extremt stora roll som föredraganden ger Europeiska rådet, vilken verkar lyda under ett mycket centralistiskt och jakobinskt synsätt i fråga om politik.4.Jag delar inte föredragandens skepsis inför turordningen av ordförandeskapet. Jag kan inte samtycka till hans förslag att koncentrera unionens uppgift som drivkraft till kommissionens ordförande. Jag anser däremot att ordförandeskapet, som försetts med stort ansvar har en viktig inverkan på varje medlemsstats attityd till integrationsprocessen.5.Detta betänkande skapar ännu en gång problem med små och stora stater i EU inom ramen för hur rösterna skall viktas i rådet.Jag lägger med tillfredsställelse märke till föredragandens kloka och välbalanserade angreppssätt till ämnet och till hans underkännande av de stora medlemsstaternas agitation, som fötts ur en ogrundad rädsla att hamna i minoritet om de befolkningsfattiga staterna sluter sig samman.
Faktum är att om man måste finna ett sätt att hindra en blockering på den gällande lagstiftningens grundläggande områden och i större utsträckning tillgripa kvalificerad majoritet, är det dessutom nödvändigt att påminna om den grundläggande principen om partnerskapet mellan små, medelstora och stora stater grundat på ömsesidigt förtroende och jämställdhet, vilken är en princip som ofta glöms bort i våra dagar.
Slutligen undrar jag över denna texts ställning. Om man genom den har för avsikt att fastställa parlamentets ståndpunkt för de framtida förhandlingarna, är den för tidigt ute. Om avsikten med den är att få igång en diskussion, är den välkommen.
Jag lägger alltså för en gångs skull ner min röst. Jag är inte emot betänkandet, eftersom det är substantiellt och intressant. Om jag skulle rösta för, skulle jag ha en känsla av att jag redan nu tog ställning på ett område där diskussionen kommer att sätta igång och utvecklas.

Lindholm
Det är oroväckande att tre fjärdedelar av parlamentet stöder ett betänkande som klart förespråkar så grundläggande institutionella förändringar av EU - utan att frågorna har diskuterats ordentligt i t.ex. medlemsstaterna och bland medborgarna. Att i princip vilja avskaffa vetorätten och omforma kommissionen till en sorts regering m.m. är att ta stora steg i riktning mot en politisk federation och bort från det mellanstatliga samarbete som EU enligt fördragen säger sig vara. Detta är en utveckling som jag bestämt tar avstånd ifrån.

Lindqvist (ELDR)
Betänkandet föreslår åtgärder som samtliga skulle innebära " mer union" : informella utskott som skulle centralisera makten till Coreper avskaffas, kommissionens makt, särskilt ordförandens, föreslås stärkas som " unionens ledare" och drivkraft, och utrikes- och säkerhetspolitiken bör handhas av den utrikespolitiske talesmannen.
Det är ett oacceptabelt förslag för en alliansfri stat. Utskottet kräver att rådet som allmän princip bör fatta alla beslut med kvalificerad majoritet och att detta också skall utsträckas till att gälla bidrag till EU-budgeten. Jag har därför röstat nej till betänkandet.

Palm
Jag anser att EU bör vara ett mellanstatligt samarbete. Därför kan jag inte ställa upp på formuleringar som beklagar att man fortfarande " måste" fatta beslut med enhällighet på vissa områden.
Jag ställer inte heller upp på åsikten att kommissionen skall vara den enda instans som har initiativrätt. Det är en allvarlig demokratisk brist att inga folkvalda kan lägga fram förslag för att ändra gällande lagar eller införa nya.
Slutligen menar jag att den höga representanten för GUSP bör förbli inom rådet och inte överföras till kommissionen, som föredraganden föreslår.

Spiers
EPLP välkomnar stora delar av Bourlangesbetänkandet, som behandlar ett viktigt ämne och innehåller många användbara förslag.
EPLP måste emellertid göra allvarliga reservationer rörande vissa aspekter av betänkandet.
Vi röstade emot punkt 10, i vilken föreslås att EU: s ledarskap och beslut om utrikespolitikens inriktning måste överlämnas till kommissionens ordförande och de höga representanterna inom GUSP, medan EU: s ordförandeskap koncentrerar sig på sina förlikningsuppgifter.
Om de personer som erhåller högre poster skall åtnjuta alla medlemsstaters förtroende, bör de utses i samförstånd. Vi röstade därför emot punkt 23.
Vi godtar inte förslag som syftar till att förfarandet med kvalificerade majoritetsbeslut skall utökas till att omfatta skattefrågor, egna resurser, utrikespolitik och Förenade kungarikets rabatt. Vi röstade därför emot punkterna 28, 30, 32 och 33.
EPLP: s ståndpunkt var att avstå från att delta i slutomröstningen om betänkandet.
Betänkande (A4-0034/99) av Gutiérrez Díaz

Andersson, Hulthén, Lööw, Sandberg-Fries och Theorin
Vi instämmer helt i den bedömning som föredraganden ger uttryck för i punkt 1 där det konstateras att Amsterdamfördraget i många avseenden innebär en ny fas för Europeiska unionen. Det är i detta sammanhang utmärkt att föredraganden pekar på icke-diskrimineringsprincipen.
Vi tycker att det är av största vikt att Amsterdamfördraget ratificeras så snart som möjligt, varför vi inte kan instämma i punkt 11.
Vad beträffar punkt 13 tycker vi att det i den nuvarande situationen inte är lämpligt att Europaparlamentet föreslår en " mer omfattande definition" av det straffrättsliga samarbetet. Vi kan därför inte instämma i punkt 13.

Berthu
Gutiérrez-Díaz betänkande visar, utan att avsikten har varit att göra det, redan med sin titel den återvändsgränd som Europeiska unionen håller på att stänga in sig i. Det förklarar nämligen att det har som mål " förstärkning av EU: s institutioner inom ramen för målet att skapa en sfär av demokrati och frihet" . Hur skall man mer okonstlat kunna erkänna att den europeiska demokratin i dag för federalisterna i fråga om målen snarare befinner sig på den valda vägen för att lyckas med dem?
Det är just det man i konkreta termer konstaterar med Amsterdamfördraget, som skapar den europeiska superstaten på bekostnad av en ordentlig tillbakagång för demokratin: å ena sidan omintetgör det nationella demokratiska sfären, slår ut de nationella parlamenten och underordnar den nationella rätten (inklusive den konstitutionella) under gemenskapsrätten, å andra sidan visar det sig ur stånd att för ögonblicket skapa den minsta lilla demokrati på europeisk nivå, helt enkelt därför att det inte finns något europeiskt folk. Med omflyttningen av parlamentsförfaranden i våra parlamentsbänkar lyckas vi endast åstadkomma gemensamma ståndpunkter som alltför ofta är konstgjorda, och som våra folk aldrig ägnar mer än en underordnad rättmätighet.
Givetvis talar man om för oss att trots dessa undanflykter kommer den äkta demokratin att finnas i slutet av vägen. Tillåt mig tvivla på detta. När man inrättar odemokratiska institutioner och låter dem växa sig starka utan rättslig påföljd, kan inte sedan en återgång till medborgarkontroll ske av sig själv och utan smärta.
Gutiérrez-Díaz betänkande förvärrar sin sak - fortfarande med de bästa avsikter i världen - genom att öppet visa att det vill att man i en ny del i fördraget inför rättigheter som medborgarna skulle få direkt genom sin tillhörighet till Europeiska unionen. För övrigt konstaterar man i förbigående att detta mål även verkar vara det tyska ordförandeskapets mål som har förklarat att det vill ha " stadgar för de grundläggande rättigheterna" för tiden efter det att Amsterdamfördraget trätt i kraft.
Men det handlar här om en inriktning som skulle bidra till man ännu litet mer kringgick de nationella demokratierna, och till att man minskade deras rättmätiga roll som pelare i unionen. Tvärtom är det just denna roll som vi däremot vill bevara så att demokratin och respekten för våra folk hela tiden finns med i gemenskapslivet.

Deprez
Den europeiska integrationen kommer endast att utvecklas på ett hållbart sätt i den mån människorna i medlemsstaterna ser fördelen med den för sig själva eller sina barn. Ur denna synvinkel är det nämligen nödvändigt att unionens medborgare i de olika etapperna inte uppfattar det europeiska enandet som ett samlande av tjusiga texter, utan att det tar sig uttryck i konkreta saker för var och en.
Vår föredragande gör rätt i att alldeles särskilt framhålla de praktiska bestämmelserna från antagandet av Amsterdamfördraget. Följaktligen är den fria rörligheten för personer mycket riktigt för var och en ett konkret sätt att verkligen få unionens verklighet bekräftad. Däremot ger den osäkerhet som hör samman med den stora kriminalitet, vilken på sätt och vis också är ett resultat av avskaffandet av de inre gränserna, vår befolkning en mycket negativ bild av den europeiska integrationen.
Det skulle därför i mina ögon vara ansvarslöst att låta våra medborgare tro - något som inte vår föredragande gör - att det utan skadlig verkan är möjligt att helt och hållet ta bort gränserna, även inom unionen.
Den fria rörligheten för personer går definitivt hand i hand med ett inrättande av ett område för säkerhet och rättvisa samt ett starkare polisiärt och rättsligt samarbete i fråga om öppenhet och rättssäkerhet.
Det är alltså de olika europeiska institutionernas sak att handla snabbt, var och en inom sina befogenhetsområden, för att göra alla dessa förhoppningar konkreta.
På detta området liksom på många andra är jag helt övertygad om att det skulle vara fördelaktigt för var och en om rådet och kommissionen visade sig öppnare för ett samarbete med Europaparlamentet. Särskilt på den här punkten delar jag helt och hållet utskottets för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor uppfattning.

Lindholm
Resolutionen som tyvärr antogs förespråkar bland annat ökade befogenheter för domstolen, att medlemsstaternas sysselsättningspolitik skall samordnas på EU-nivå, utarbetande av rättsliga grunder för sociallagstiftning, att gränsöverskridande politiska partier, s.k. europeiska partier, skall göras legitima och få rättslig status samt finansiella medel ur unionens budget.
Ovanstående frågor är förvisso viktiga, men de behöver diskuteras brett i medlemsländerna innan politikerna i parlamentet tar ställning. De frågor som bör lyftas och diskuteras på alla nivåer, i alla sammanhang och i alla länder är: Vart är EU på väg, vilken är organisationens målsättning samt vad vill medborgarna? Jag tror att det är dags att öppet diskutera frågor som dessa om vi vill behålla medborgarnas förtroende.

Palm
Jag kan inte ställa mig bakom detta betänkande i dess helhet. Jag anser i stället att:
Då EU bör vara ett mellanstatligt samarbete, bör de olika medlemsstaternas sysselsättningspolitik inte samordnas på gemenskapsnivå (vilket naturligtvis inte hindrar ett långtgående samarbete). Detta gäller även lagstiftning kring pensioner, civillagstiftning osv.-Rådet skall fatta beslut om asyl, visering, invandring och fri rörlighet med enhällighet.-Schengenregelverket skall avskaffas snarast.-Polissamarbetet likaså; Interpol finns och fungerar utmärkt.
Spiers
EPLP röstade för Gutiérrez Díaz-betänkandet, men med vissa reservationer.
Vi avstod att rösta om punkt 6, i vilken kritik framförs rörande enhällighetsbesluten inom tredje pelaren, och punkt 8, i vilken föredraganden uppmanar till användning av medbeslutandeförfarandet rörande beslut inom tredje pelaren.
Vi avstod att rösta om punkterna 10 och 19 om EG-domstolen, och röstade emot punkt 11, i vilken man uppmanade till ett införlivande av Schengenavtalet i fördraget, och punkt 12, i vilken man kritiserar de danska, irländska och brittiska undantagen.
Amsterdamfördraget har inte ens trätt i kraft, och skulle kunna bedömas bättre när det tillämpats i praktiken.
I punkt 28 föreslås att Europeiska unionen skall finansiera transnationella politiska partier. Vi motsätter oss detta.
Betänkande (A4-0024/99) av Bowe

McKenna
Herr ordförande! Gruppen De gröna röstade emot detta betänkande, eftersom vi inte anser att det är tillräckligt långtgående. Vi har nått framgång på vissa områden, som när det t.ex. gäller motståndskraft mot antibiotika - här har vi fått ett förbud - och också när det rör korsbefruktning av genetiskt modifierade organismer. Detta har också förbjudits. Det tillkommer möjligen andra kategorier senare.
Det råder en mycket stor förvirring rörande tidsbegränsningen på tolv år. Inledningsvis ville vi ha sju år, i enlighet med kommissionens förslag. Vi var sedan tvungna att föreslå tolv år, eftersom utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, som skall verka för att skydda folkhälsan och miljön, faktiskt försvagade förslaget och tog bort tidsbegränsningen. Så det var nödvändigt att lägga till vissa ändringar. Vi föreslog tolv år, eftersom vi kände att vi skulle få förståelse för detta, vilket vi också fick. Men det är fortfarande oacceptabelt att miljöutskottet faktiskt urvattnar ett förslag från kommissionen. Vi är här för att skydda folkhälsan. Detta är en fullständigt motsägelse.
Hela frågan om " snabb" marknadsföring är extremt oroande för Gruppen De gröna. Den kommer i princip att innebära att medlemsstater som har någon form av samvete när det gäller miljöskydd och folkhälsa, kommer att köras över, eftersom kommissionen kommer att fatta beslut och förhandla med Förenta staterna. De medlemsstater som tycker att det är viktigt att skydda miljön och folkhälsan kommer att köras över. Det finns redan nu medlemsstater i Europeiska unionen som har ett samvete i denna fråga, och som har allvarliga betänkligheter. Europeiska unionen kommer nu att ignorera dessa och förhandla som en helhet. Så de multinationella företag som kontrollerar EU och Förenta staterna kommer att kontrollera hela denna fråga.
Detta är två av skälen till varför vi röstade emot detta betänkande. När nu detta är sagt, så finns det också en del mycket positiva delar i det. Men till och med när det gäller tidsbegränsningarna, så är det ganska förvirrande. Inom vissa områden röstade vi för en tidsbegränsning på tolv år, men senare skedde det andra omröstningar som verkade förvirra hela frågan. Det är alltså inte särskilt tydligt.
En av de sorgligaste sakerna är det faktum att miljöutskottet och den socialdemokratiska gruppen, tillsammans med PPE i denna kammare, har beaktat industrins intressen i stället för de intressen som företräder folkhälsan, konsumentskyddet och miljön. Historien kommer att visa att de var oansvariga genom att inte ta till vara miljöns och folkhälsans intressen.

Pinel
Herr ordförande! Genetiskt modifierade organismer (GMO) är ytterligare ett beroendemedel för nationer och folk, något som redan icke-reproduktiva sädeskorn av hybridsorter är och på ett allmänt sätt alla dessa patentskyddade levande organismer, eftersom också nu människors dåraktighet leder dem till att ta patent på det levande.
Detta är inget att ta miste på: allt detta finns med i en strategi för att styra världen, eftersom man tar bort människors förmåga att livnära sig själva. Låt oss i förbigående lägga märke till att dessa metoder i stor utsträckning förstör sysselsättningen, miljön, kvaliteten, smaken och även den biologiska mångfalden.
Då vi nu närmar oss nästa tusenårsskifte skulle den typiska meny som serveras av Europeiska kommissionen kunna se ut så här: skinka med mänskliga gener, hamburgare med hormonnötkött, ost som pastöriserats med somatotropina hormoner, GMO-äpplen från Chile. Kära parlamentskolleger, smaklig måltid!

Breyer
Herr ordförande, jag har röstat mot förslaget, ty trots två stora framgångar - att de gener som kan korsas inte kommer att få föras in på marknaden samt att vi lyckats åstadkomma en försäkring inklusive försäkringsbrev - är det resultat församlingen kommit fram till mer än allvarligt. Det innebär en avveckling av miljö- och säkerhetsstandarder.
Faktum är att vi har fallit till föga för kommissionen. Det att vi är beredda att tidsbegränsa produkters existens på marknaden endast då det inte finns tillräcklig erfarenhet av dem innebär ju i klartext att människan likaväl som miljön görs till försöksobjekt. För när det inte finns tillräcklig erfarenhet får man ju föra ut produkterna på marknaden. Och man får inte heller säga att de skall tidsbegränsas. Detta betyder: När tolv år har gått ser vi efter vad som har hänt och först då drar vi konsekvenserna av det. Jag tycker att det är ett fullständigt oansvarigt förfaringssätt, liksom det förenklade förfaringssättet såsom flerstatsförfarandet och kategori 1, för alla organismer faller under kategori 1. Detta innebär i själva verket att en miljöprövning är så gott som utesluten.
Jag finner detta mer än beklagligt, liksom det faktum att man inte tillåter en mer preciserad märkning. Härav framgår att man lagt sig platt för industrins intressen. Återstår att se hur rådet agerar i saken och om vi gemensamt lyckas klara kurvan för att få till stånd verkliga framsteg. Jag hoppas att industrin för en gångs skull kan föra in riskmomentet i diskussionen samt att försäkringsbranschen står fast vid det den tidigare sagt, nämligen att riskerna är så stora att de inte kan åta sig att försäkra det.

Ahern
Jag uppmanar alla irländska ledamöter av Europaparlamentet att skydda den irländska miljön och folkhälsan genom att rösta för en förstärkning av direktivet om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön. Detta är ett enastående tillfälle att skydda det framtida Irlands rena, gröna rykte när det gäller livsmedelsproduktion.
Jag uppmanar de irländska företrädarna att välja sida och, tillsammans med andra parlamentsledamöter, motstå genindustrins hotfulla lobbyverksamhet. Dessa företag håller på att drabbas av panik, eftersom deras plan att pådyvla konsumenterna sina bearbetade produkter har avslöjats. Olika regeringar och till och med företagen själva erkänner nu att det finns risker med genmodifierade grödor och livsmedel, så genindustrin visar nu atavistiska drag genom att pressa regeringarna att vara tysta, samtidigt som de offentligt försöker att lura konsumenterna.
Bowebetänkandet kommer så småningom att överföras till den lagstiftning som innehåller de bestämmelser som styr odlingen av grödor och det livsmedel som äts i Europa. Gruppen De gröna verkar för en fullständig och öppen märkning av genmodifierade livsmedel, en lämplig riskbedömning och ett moratorium vad gäller genmodifierade grödor och livsmedel, som skulle vara av oerhörd nytta för det irländska jordbruket. Jag uppmanar alla irländska ledamöter av Europaparlamentet att stödja socio-ekonomiska bestämmelser tillsammans med offentligt ansvar.
En av de viktigaste frågorna handlar om ansvarighet och vem som skall betala om det uppstår en kris som är jämförbar med BSE-krisen. Försäkringsbolagen säger att de inte kan befatta sig med saken om inte riskerna går att kvantifiera. Jag kräver att den irländska regeringen vidtar åtgärder för att se till att de biotekniska företagen kvantifierar riskerna för konsumenterna.
Såväl som att vi måste motstå försöken från de multinationella företagen att urvattna dessa förslag, så måste vi eliminera fast-tracking -mekanismer som skulle kunna göra genindustrin rättsligt oansvarig och okontrollerbar.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries, Theorin och Wibe
Genetiskt modifierade organismer, och inte minst användningen av dem i livsmedelsgrödor, har varit föremål för en intensiv offentlig debatt inom unionen. Många aspekter på gentekniken handlar om etiska grundläggande värderingar. Forskningen har på detta område kommit längre än både diskussionen och det politiska ramverket. Möjligheten till kunskapsöversikt är begränsad för medborgarna och därmed också deras och vår möjlighet till eftertanke och kritisk granskning. Detta direktiv utgör ett försök att strikt tillämpa den avsiktliga utsättningen av GMO. Det sätter människors och miljöns säkerhet i främsta rummet. Det är bra, och många av ändringsförslagen skärper kommissionens skrivning.
Vår uppfattning är trots detta att vi från början skulle ha visat större restriktivitet gentemot utvecklingen av GMO i vår livsmedelsproduktion och också haft en bredare diskussion om fördelarna med denna forskningsutveckling innan vi accepterade både forskningsutsättelse och användning av GMO i våra livsmedel.
Vi anser också att konsumenter har den absoluta rätten att få information och därmed också möjligheten att välja vad gäller produkter som innehåller genetiskt modifierade delar/ämnen.

Berthu
Det nya direktiv som kommissionen föreslår angående ett införande på marknaden av genetiskt modifierade organismer (GMO) har en titel som gör att man skulle kunna tro att det är mycket strängt: " Direktiv om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön" . Trots denna litet skrämmande kungörelse, visar sig textens innehåll vara ganska släpphänt, så släpphänt att 177 parlamentsledamöter (från Gruppen De oberoende för Nationernas Europa) av 439 ansåg det bäst att motsätta sig det.
Allt är förvisso inte dåligt i denna text. Europaparlamentet har till exempel just röstat om intressanta ändringsförslag som erkänner ett medborgaransvar och påbjuder ett garantitvång för alla de skador som kan orsakas av personer som sprider genetiskt modifierade organismer.
Trots denna positiva punkt finns det fyra brister som har fått oss att säga nej till förslaget:
För det första stadfäster det ett förfarande för beviljande för genetiskt modifierade organismer som skall centraliseras till Bryssel i de flesta fall, utan någon säkerhetsklausul för de medlemsstater som skulle vilja vidta hårdare åtgärder. Följaktligen inför man på den inre marknaden ett vinklat förfarande som i morgon kan användas för att påtvinga de stater slappa val som vill säga nej till genetiskt modifierade organismer.
För det andra skapar det ett förenklat förfarande för beviljande för genetiskt modifierade organismer som innehåller vissa åberopanden. Detta påskyndade förfarande om gemensam rätt kommer att innebära en alltför lätt undersökning av ärendena. Detta kan vi inte heller samtycka till.
För det tredje har Europaparlamentet utökat varaktigheten för beviljandet om införande på marknaden till tolv år, medan kommissionen själv endast föreslog sju år. Här handlar det utan tvivel om en seger för påtryckningsgrupperna som har påverkat denna kammares stora partier, socialister och kristdemokrater.
För det fjärde har vissa genetiskt modifierade organismer som för med sig stora risker inte förbjudits med tillräcklig kraft. Vi ville, liksom Gruppen De gröna i Europaparlamentet att man klart och tydligt sade att tre kategorier av genetiskt modifierade organismer inte kunde införas på marknaden, det vill säga de genetiskt modifierade organismer som innehåller gener som är resistenta mot antibiotika, de genetiskt modifierade organismer som innehåller gifter som är skadliga för den nyttiga faunan och de genetiskt modifierade organismer som kan korsa sig med närbesläktade vilda eller odlade arter. I stället för att gå till omröstning om detta fullständiga förbud, har parlamentet röstat om mycket mildare ändringsförslag och menade att vi måste se till att åtgärder vidtas för att förhindra en överföring av gener från dessa genetiskt modifierade organismer.
På det hela taget illustrerar detta förslag till direktiv väl den allmänna tendensen i den europeiska integrationen just nu. Det tar nämligen makt från medlemsstaterna och koncentrerar den till Bryssel under förevändning att man bättre försvarar folk; men när folk väl berövats sina befogenheter gör de centrala beslutsfattarna som håller i alla trådarna och inte kontrolleras av någon vad som helst. Slutligen är vi värnlösa och utlämnade åt krafter som kan komma och gå som de vill i Bryssel ännu mer än någon annanstans.

Lindholm
Problemen med genetiskt modifierade produkter håller på att bli gigantiska. Varken politiker eller vetenskapsmän kan i dag säga vilka konsekvenserna kommer att bli för människor och natur. Att överhuvudtaget tillåta genetiskt modifierade produkter i dag är därför ett oförlåtligt misstag som kommande generationer kanske får betala dyrt för.
Miljöutskottet har gjort ett bra arbete och försökt att göra det bästa möjliga av situationen; det har man också gjort i många av ändringsförslagen. Tyvärr röstade inte parlamentet för några av de viktigaste ändringsförslagen, t.ex. förslagen om medlemsländers rätt att säga nej, en s.k. svart lista, skärpta krav på märkning m.fl. Därför röstade jag liksom hela gröna gruppen nej till betänkandet.

Plooij-Van Gorsel
Europas framtida sysselsättning beror till en stor del på den framgångsrika utvecklingen för biotekniken. Därför är det viktigt att europeiska företag och forskningsinstitut kan agera på samma sätt som sina partner i Amerika och Japan. Det är bara på det sättet som de kan överleva i den världsomfattande konkurrensstriden. Industrin har behov av en klar och genomförbar lagstiftningsram. Naturligtvis krävs stor noggrannhet på detta nya område. Ett stort antal ändringsförslag som i dag föreligger till kommissionsförslaget om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön kommer att leda till en trängd lagstiftning för biotekniksektorn, under vilken livsmedelsindustrin och EU: s konkurrensställning försämras i förhållande till USA. Även i Nederländerna, där bioteknik har gjorts till en av de tyngsta punkterna, kommer denna lagstiftning att få ett kännbart inflytande. Därför har VVD-delegationen till skillnad från ELDR-gruppen röstat mot ett antal ändringsförslag i dag, däribland även Dybkjaers och Eismas. VVD kommer att fortsätta att kämpa för en entydig, genomförbar och enkel europeisk lagstiftningsram med förenklade förfaranden för biotekniksektorn.

Souchet
Inom ramen för kommissionens meddelande om bioteknik består vår grupps ställningstagande i att möjliggöra en viss utveckling av denna morgondagens industri alltmedan man mycket vaksamt ser till att man förhindra eventuella avvikelser.
Ur denna synpunkt verkar det för oss absolut nödvändigt att man inför en noggrann märkning som möjliggör en ordentlig uppföljning av genteknikens produkter.
I de olika debatter som vi har ägnat åt genetiskt modifierade organismer har industriidkarna gång på gång preciserat att de var i stånd att ha utsättningen av dem under kontroll. Det är av denna anledning som vår grupp stödde det angelägna kravet som riktades till kommissionen om att den skulle införa exakta regler för de olika aktörernas ansvar.
Frågorna kring BSE visade riskerna med en forskning som uteslutande inriktas på en hyperproduktivitet i jordbruket, och nödvändigheten av att föreskriva ett riktigt oberoende kontrollsystem. I detta syfte har vi stött ett projekt att skapa en central vetenskaplig kommitté. Men det kommer att bli nödvändigt att se till att man utarbetar lämpliga förfaranden så att de missöden som konstaterades i galna ko-frågan inte upprepas.
Sammanfattningsvis framhåller vår grupp att det är nödvändigt att bevara en försiktighetsprincip så att både konsumentskydd och miljöskydd garanteras. Biotekniken kommer bara att accepteras av medborgarna i våra stater om de får ordentliga säkerhetsgarantier.

Stirbois
Det tar femton år att testa läkemedel innan man släpper dem på marknaden. Men genetiskt modifierade organismer kan uppenbarligen släppas i naturen endast efter en treårig mer eller mindre fullständig analys utan att man stannar upp och uppskattar de direkta eller indirekta effekterna på miljön och på hälsan.
Apropå detta måste jag påminna om en kommissionärs svar till industrin, när man frågade honom om näringsidkarna och politikerna inte ännu en gång höll på att leka trollkarlens lärling. Bangemann svarade: " Vi skall inte skapa oss metafysiska problem med genetiskt modifierade organismer. Det är deras införande på marknaden som kommer att godkänna dem."
För kommissionen är med andra ord de bästa försökskaninerna fortfarande konsumenterna så mycket att man inte ens längre ger dem rätten att få korrekt information om vad de köper, då märkningen är släpphänt. Vi ger inte ens konsumenterna valfrihet.
I det aktuella betänkandet på sidan 33 nämns det att genetiskt modifierade odlingar skulle utgöra " liten risk" . Vad betyder detta föga vetenskapliga uttryck? Låt oss påminna om att kärnkraftverket i Tjernobyl ända fram till april 1986 hade rykte om sig att utgöra " liten risk" .
Enligt professor Cabrol skall vi inte hindra tillverkningen av genetiskt modifierade organismer i Europa och samtidigt låta amerikanerna få monopol på GMO-produkter. Denna anmärkning är intressant, men dess slutsatser är överraskande: om amerikanerna får tillstånd att exportera tvivelaktiga produkter till Europa är inte den bästa lösningen att själva framställa andra tvivelaktiga produkter. Den enda godtagbara lösningen för folkhälsan är att förbjuda importen av dessa produkter.
Detta är den logiska tillämpningen av en enkel men nödvändig princip, nämligen försiktighetsprincipen.
Hur skall man kunna förklara Europeiska kommissionens undergivenhet gentemot de amerikanska jordbruksindustrilobbyisterna? Genetiskt modifierade organismer (GMO), ofruktbart hybridutsäde, patentering av levande organismer och så vidare. Detta kanske är en del av en mer omfattande strategi, nämligen folks och nationers beroende av livsmedel. Som en amerikansk utrikesminister sade: " det bästa vapnet inför framtiden är livsmedelsvapnet" .

Titley
Herr ordförande! Eftersom jag stöder tekniska framsteg, så röstar jag för detta betänkande i dag. Jag tycker nämligen att mina väljare skall skyddas från de amerikanska bioteknikföretagens groteska beteende, t.ex. Monsanto - som bara är intresserat av snabba vinster. Alla genetiskt modifierade livsmedel måste märkas på ett tydligt sätt, så att konsumenterna kan göra ett val när de köper livsmedel till sina familjer och anhöriga.
Nyligen gjorda framsteg inom biotekniken är bland andra fåret Dolly - världens första genetiskt klonade får - som skapades av brittiska forskare. Med lämpliga bestämmelser så har biotekniken möjlighet att hjälpa mänskligheten att eliminera världssvält och sjukdomar. Utan lämpliga bestämmelser så blir emellertid konsekvenserna av att ändra på naturens ordning oöverskådliga. Säkerheten måste alltid sättas främst.
Labourregeringen har visat sin vilja att ta till vara konsumenternas intressen, genom att skapa FSA (Food Standards Agency). Den föregående toryregeringen var, som en jämförelse, bara intresserad av livsmedelsindustrins välbefinnande, och skapade BSE. Det är bara labour som kommer att ställa sig på den lille mannens sida mot Monsantos galenskap och se till att maten på våra bord är säker att äta.
Sammanträdet avbröts kl. 13.15 och återupptogs kl. 15.00.

Debatt om aktuella och brådskande frågor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om aktuella och brådskande frågor.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0126/99 av André-Léonard för ELDR-gruppen om presidentvalen i Kazakstan.-B4-0161/99 av Lalumière för ARE-gruppen om presidentvalen i Kazakstan.-B4-0184/99 av Schroedter och Lagendijk för V-gruppen om brott mot internationella normer för mänskliga rättigheter i Kazakstan.-B4-0186/99 av Swoboda och Hoff för PSE-gruppen om presidentvalen i Kazakstan.-B4-0196/99 av Castellina och Sornosa Martínez för GUE/NGL-gruppen om presidentvalen i Kazakstan.-B4-0205/99 av von Habsburg för PPE-gruppen om presidentvalen i Kazakstan.
Bertens
Fru ordförande! Presidentvalet i Kazakstan den 10 januari i år var ett slag i ansiktet på partnerskaps-och samarbetsavtalet som EU har slutit med det landet. Demokrati och mänskliga rättigheter utgör en gång för alla viktiga delar i ett sådant avtal. De omständigheter som valet har hållits under och det sätts om det har hållits på motsvarar inte den kazakstanska regeringens löften. OSSE har med rätta vägrat att ge ett sådant val en legitimitetsstämpel. EU måste också göra en tydlig koppling - och det kommer inte att vara första gången - mellan demokratisering och en fortsättning av detta samarbete. President Nazarbajev måste snabbt vidta rättelseåtgärder, och sedan får vi hoppas att han har den organisation som behövs för detta. Ett upphävande av samarbetet måste vara ett realistiskt alternativ om han inte garanterar att de kommande valen kommer att vara verkligt demokratiska. Jag inser att det är lätt att stå här i denna kammare och säga detta, men om man inte tar sig an ett sådant land, som vi har avtal med, på detta sätt tror jag att vi är i nowhere country .
Under tiden, fru ordförande, måste samarbetet med samhällsorganisationer och den fria pressen intensifieras för att främja demokratin i det fjärran Kazakstan. Än en gång, det är inte ett uppdrag som vi ger oss själva, utan en vädjan som vi riktar till den kazakstanska regeringen.

Holm
Fru ordförande! Det är av oerhört stor vikt att demokratiseringsprocessen i Kazakstan stärks och utvecklas i enlighet med de mänskliga fri- och rättigheterna. Det partnerskapsavtal som EU och Kazakstan har undertecknat föreskriver att landet skall följa de regler som OSSE har ställt upp när det gäller rättvisa val.
De allvarliga brott som nu har skett i samband med presidentvalet i januari måste fördömas med all kraft. Dessa brott och kränkningar av de medborgerliga rättigheterna får inte upprepas vid de val som skall hållas längre fram i år. Pressfrihet samt att kandidater har rätt att ställa upp är två grundläggande saker när det gäller demokratiseringen under valen.
Jag vill därför passa på att fråga kommissionen vad den avser att göra för att se till att det partnerskap och samarbetsavtal som finns mellan EU och Kazakstan tillämpas fullt ut samt på vilket sätt kommissionen avser att agera för att stärka den nu vacklande demokratiseringsprocessen i Kazakstan. Vi måste hjälpa till så att demokratin utvecklas på ett bättre sätt än det som tyvärr var fallet under presidentvalet i januari.

Truscott
Fru ordförande! På min grupps vägnar vill jag säga hur djupt missnöjda vi var över hur det nyligen genomförda presidentvalet i Kazakstan sköttes. Det är tydligt att dessa val inte följde OSSE: s standarder för fria och rättvisa val, som är en del av de åtaganden som följer med undertecknandet av partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan EU och Kazakstan. Detta parlament bör göra det fullständigt klart för president Nazarbajev, som både Bertens och Holm har sagt, att genomförandet av avtalet är beroende av framstegen rörande demokratiseringsprocessen och den fullständiga respekten för de mänskliga rättigheterna, särskilt under de kommande lokala valen och parlamentsvalen. Samtidigt måste kommissionen på nära håll övervaka situationen rörande de mänskliga rättigheterna i Kazakstan, och rapportera tillbaka till denna kammare om framstegen, eller om bristen på framsteg. Kazakstan är ett enormt vidsträckt land med stor ekonomisk och politisk potential. Man bör inte låta denna potential hindras genom att misslyckas med att garantera civila och mänskliga rättigheter.

von Habsburg
Fru ordförande! När vi talar om Kazakstan tror jag att vi ofta tenderar att höja pekfingret och säga till dem att de omedelbart måste få demokratin att fungera perfekt. Vi glömmer då att landet fram till för bara tio år sedan inte hade ett system med frihet och att det egentligen är en stor prestation att ha kommit så långt som det faktiskt har gjort under en tioårsperiod. Detta helt oavsett att Kazakstan är en mycket viktig partner för oss i regionen, som gudskelov åtminstone delvis har gjort sig fri från rysk överhöghet. I det läget bör man visa kazakstanierna ett stort mått av förståelse och dessutom erinra sig att vi inte heller blev perfekt fungerande demokratier från en dag till en annan; för oss krävdes det också en lång utvecklingsprocess. Därför bör vi ha tålamod med kazakstanierna, samma tålamod som vi alltid kräver av oss själva.
Jag ville säga det här därför att vi bör komma ihåg vilken stor betydelse Kazakstan har för den framtida utvecklingen - inte bara för vår del utan för hela regionens. Vi bör därför anpassa vår hållning efter det, visa tålamod men förstås kontinuerligt ange hur det kan göras på ett bättre sätt; men den självsäkra, outhärdligt uppfostrande ton som vi alltför ofta anlägger bör vi avstå ifrån. Vi får ju inte nonchalera att kazakstanierna är ett folk med en storartad historia som de kan vara stolta över, och om vi kommer dit och beter oss som hela världens lärare kommer snart en reaktion som inte är fördelaktig för oss och för våra möjligheter att nå vårt mål.

Camisón Asensio
Fru ordförande, mina damer och herrar! I egenskap av ordförande för parlamentets delegation för förbindelserna med Kazakstan och med andra länder i Centralasien har jag själv med stort intresse följt de nyheter som med jämna mellanrum nått oss med hänsyn till utvecklingen i det presidentval som ägde rum i Kazakstan den 10 januari. Och sanningen att säga var dessa nyheter inte alls uppmuntrande på det sätt vi hade önskat i fråga om iakttagandet av de oumbärliga och bindande demokratiska normerna.
Kazakstan är å andra sidan ett stort land som är omgivet av andra stora länder - Uzbekistan, Turkmenistan, Kirgisistan, Tadjikistan och t.o.m. Mongoliet-, alla dessa av enormt intresse för Europeiska unionen inte enbart för dess stora potential avseende naturtillgångar - naturgas, olja, guld, ull - utan därför att Europeiska unionen för tillfället är den världsmakt som till största del kan bidra till att avhjälpa de brister som är mest betungande för dessa länder efter nästan ett århundrade av sovjetisk dominans - en brist på demokrati, en brist vad beträffar respekten för mänskliga rättigheter, en otillräcklig läroperiod för att etablera sig i en fri marknadsekonomi. I detta ligger möjligheten för denna resolution vars funktion kort sagt är att den på ett enkelt sätt riktar uppmärksamheten på klausulen om skydd för demokratin i partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Kazakstan. Denna resolution är också läglig eftersom fria val i år kommer att hållas i landet.
Mina damer och herrar! Jag är dock överens med von Habsburg. Avslutningsvis skulle jag själv vilja påpeka att denna resolution bör ses mer som ett hjälpmedel och som en uppfattning snarare än beskyllning. Man kan inte begära omedelbar perfektion. Det som verkligen är önskvärt är att utvecklingen mot en högre demokratisk nivå inte avstannar, utan att den fortsätter. I vilken takt? I så snabb takt som möjligt bör den fortsätta och inte avstanna.

Brittan
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag håller med om det som har sagts om att man måste se Kazakstan i ett historiskt perspektiv, och om Kazakstans betydelse för oss och för regionen, och också om det faktum att vi måste uppmuntra Kazakstan till att gå vidare och att säga ifrån när saker och ting har blivit fel, men att göra det på rätt sätt.
Resolutionerna grundas delvis på det tal som ordförandeskapet höll den 20 januari på Europeiska unionens vägnar. Vad gäller presidentvalet fördes åsikten fram att det sätt på vilket valet utfördes inte följde OSSE: s standarder, och att detta var skälet till att OSSE inte skickade en fullständig övervakningsdelegation; inte heller EU deltog. Jag stöder också det preliminära uttalande som utarbetats av OSSE: s kontor för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter, att det finns grund för ett betydelsefullt ytterligare samarbete med Kazakstan på dessa områden.
I oktober förra året tillkännagav president Nazarbajev ett omfattande program som syftade till en gradvis demokratisering av det kazakstanska samhället. Den kazakstanska regeringen har försäkrat oss att den har för avsikt att samarbeta med OSSE och EU vid genomförandet av detta program, särskilt när det gäller lagen om parlamentariska val, vilka kommer att hållas under innevarande år. Jag förväntar mig att partnerskaps- och samarbetsavtalet med Kazakstan kommer att träda i kraft under de kommande månaderna. Det första samarbetsrådet har redan planerats ske i juli, och det är rådets avsikt att fortsätta meningsutbytet om demokratiseringsprocessen, och att införliva resultatet av detta i den politiska dialog som förutses i partnerskaps- och samarbetsavtalet.
Europaparlamentet kommer också att föra en direkt dialog om dessa frågor med ledamöter av det kazakstanska parlamentet genom Parlamentariska samarbetskommittén, som är en av de institutioner som kommer att övervaka partnerskaps- och samarbetsavtalet. Trots de fel och brister som påverkade presidentvalen, så är fortfarande atmosfären i Kazakstan ganska öppen. Dessa val var de första i landets historia där ett antal olika kandidater ställde upp. Jag är av den bestämda åsikten, att det enda sättet att förbättra situationen är genom ett ständigt tålmodigt arbete av EU och andra huvudmän och internationella organisationer. Partnerskaps- och samarbetsavtalet ger oss grunden för detta. Vi håller dessutom på att inleda ett större Tacis-projekt för att stödja ikraftträdandet av partnerskaps- och samarbetsavtalet, och ni kanske kan dra er till minnes att partnerskaps- och samarbetsavtalet genom hänvisningar införlivar de principer som fastställts i OSSE-dokumenten.
Kommissionsledamot van den Broek har för avsikt att snart besöka Kazakstan, och vi kommer att upprepa vår ståndpunkt att genomföra de principer vi gemensamt har undertecknat, och vår vilja att vara till hjälp under den kommande utvecklingen av demokratiska institutioner och rättsstatsprincipen. Kommissionen kommer att hålla parlamentet informerat om utvecklingen i Kazakstan och övriga länder i regionen, vad gäller genomförandet av våra avtal.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0165/99 av Fassa och Bertens för ELDR-gruppen om kriget mellan Etiopien och Eritrea.-B4-0182/99 av Telkämper, Aelvoet, Schörling och Tamino för V-gruppen om förnyat uppblossande av fientligheterna mellan Etiopien och Eritrea.-B4-0195/99 av Vecchi för PSE-gruppen om konflikten mellan Etiopien och Eritrea.-B4-0210/99 av Hory, Castagnède och Scarbonchi för ARE-gruppen om konflikten mellan Etiopien och Eritrea.
Bertens
Fru ordförande! Efter vapenstilleståndet mellan Etiopien och Eritrea har det vanvettiga kriget brutit ut på nytt. Jag ställer mig frågan om vi någonsin kan få båda parter att förstå att det bara kommer att finnas förlorare här. Det handlar nu om vem som egentligen började denna strid - ett brödragräl mellan två tjurskalliga ledare som för sex år sedan fortfarande bodde i en och samma stat. Med gamla koloniala kartor i handen gör bägge parter anspråk på land, och båda är för tjurskalliga för att ens bara prata med fredsförhandlare och lyssna på dem. De beskyller varandra: Du började, nej, det var du som började.
Alla ansträngningar från FN, IGAD och OAU har ännu inte tjänat någonting till. Men jag hoppas att i varje fall dessa organisationer inte kommer att ge upp. Det internationella trycket på båda parter måste öka så att ett nytt vapenstillestånd kommer till stånd.
Eritrea och Etiopien måste inse att de i samband med ett eventuellt upphävande av Lomésamarbetet har mycket att förlora. I slutändan kommer båda parterna att hitta vägen tillbaka till Afrikanska enhetsorganisationens fredsförslag, åtminstone hoppas jag på det. Jag hoppas också att de snabbt kommer att inse detta. Ju längre det dröjer innan de båda kommer till insikten att ingen militär lösning är möjlig på denna konflikt, desto mer gigantiska kommer kostnaderna att bli. Tragedin, och det är det värsta, för befolkningen och ekonomin för bägge länderna är obeskrivlig. Det kan jag säga er eftersom jag har varit där en längre tid, just under den tid bägge länderna fortfarande var en enhet. Jag måste säga att denna situation i den delen av Afrika förtjänar all vår uppmärksamhet.

Telkämper
Fru ordförande! Först bara en kommentar utanför min talartid. Vid det förra tillfället sade vi att rådets ordförandeskap skulle närvara vid dessa debatter. Det vore bra om det var så, men tyvärr ser jag ingen här. Kanske kunde ni via presidiet söka åstadkomma det till nästa tillfälle.
I maj-juni i fjol förekom anmärkningsvärda konflikter i Etiopien, Eritrea och på gränsen mellan de båda länderna. Strider med tusentals döda ägde rum; i juni 1998 kom man överens om ett moratorium, men nu har stridigheterna blossat upp på nytt. Det handlar om en gränskonflikt som befolkningen absolut inte vill ha. De internationella medlingsförsök som har gjorts tycks ha misslyckats. Men vi får inte ge upp våra ansträngningar att skapa fred i området; med krigiska medel kommer det i alla fall inte att bli fred.
Det är rätt att sätta press på de båda länderna. Därför är det också rätt att hota med att ställa in biståndet via Lomékonventionen samt utvecklingsbiståndet från medlemsstaterna och Europeiska unionen. Emellertid är kanske inte heller en sådan press tillräcklig. Kanske är det bästa att vi lägger fram en utvecklingsplan med vissa villkor som måste uppfyllas: att båda sidors militära utrustning dras tillbaka, att båda sidor visar förhandlingsvilja samt att man från båda sidor är öppen för en demokratisk rättsutveckling och kontroll. Vi skulle då kunna lägga fram en utvecklingsplan för detta lilla gränsområde och som förberedelse för detta intensifiera det hittillsvarande utvecklingsbiståndet. När vi träffade båda ambassadörerna i utskottet för utveckling och samarbete samt i AVS-församlingens presidium fick vi förhoppningar om detta.

Vecchi
Fru ordförande! Tyvärr har det som alla fruktade och som på förhand meddelats i stor omfattning inträffat. Mellan Etiopien och Eritrea har nämligen den väpnade konflikten återupptagits med en våldsamhet utan motstycke.
Även om de nyheter som når oss är extremt partiska, är det tydligt att de militära och civila offren redan är flera tusen och att konflikten, som efter allt att döma började med ett litet gränsproblem, riskerar att omvandlas till ett av de blodigaste krigen i Afrikas historia.
Jag skulle vilja påminna om att vi i detta parlament sedan mycket länge intresserat oss för förbindelserna och spänningarna mellan Etiopien och Eritrea, och framhålla hur vårt parlaments utskott för utveckling och samarbete vid flera tillfällen har ordnat möten där vi lyckats med att - något som är unikt i världen - få ambassadörerna från båda länderna att delta.
I dag vädjar vi till regeringarna i Etiopien och Eritrea för att krigshandlingarna omedelbart skall upphöra. Vi ber även om ett totalt respekterande av moratoriet om flygräder, vilket man tyvärr redan har brutit mot.
Leadership i de två länderna på Afrikas horn har i dag det historiska ansvaret att välja mellan fred och de värsta tänkbara brott i sammandrabbningarna mellan deras folk.
Förslaget från Organisationen för Afrikas enighet om ett ramavtal mellan de två länderna borde godkännas av båda parterna utan ytterligare förseningar, innan utvecklingen av situationen på territoriet gör det definitivt icke tillämpligt.
Varje vapenleverans och tillhandahållande av militär hjälp till de två krigförande länderna måste omedelbart upphöra, något som Förenta nationernas säkerhetsråd i går krävde.
Europeiska unionen bör vid sidan av Organisationen för Afrikas enighet vara huvudaktören i ett intensivt påtryckningsarbete samt politiskt och diplomatiskt medlingsarbete; detta är ett arbete som de senaste månaderna varit alldeles för otillräckligt.
Tidigare månader har kanske någon tänkt att det borde vara USA som genomförde denna uppgift, men inför denna har de i stor utsträckning visat sig odugliga och olämpliga.
Vi ber därför rådet att det skall ta på sig sitt ansvar för ett tydligt och starkt politiskt initiativ i denna riktning, och kommissionen att den där det är möjligt skall garantera största möjliga humanitära bistånd till konfliktens tusentals flyktingar och offer.

Moorhouse
Fru ordförande! Konflikten mellan Etiopien och Eritrea har tyvärr en lång historia, men det har också brott mot de mänskliga rättigheterna i Etiopien, som vi alla känner till allt för väl. Man kan bara fortsätta att beklaga det faktum att de internationella medlingsinitiativen har misslyckats med att säkerställa en fredlig lösning, och de två länderna har naturligtvis också en del i misslyckandet.
Det är en dubbel tragedi att befolkningen i de båda länderna är fattig och att den får lida på så många olika sätt. Detta gör det ännu svårare att fördela utvecklings- och Lomé-relaterat bistånd. Det kanske är så att EU måste ta i med hårdhandskarna. Det är tydligt att OAU och FN har en roll att spela även framöver, men är det uteslutet att även gemensamma församlingen för AVS-EU kan spela en nyckelroll när det gäller att försöka hitta en lösning på denna desperata situation?

Van Bladel
Fru ordförande! I The International Herald Tribune från i går står följande under rubriken " Nyheter för 50 år sedan" . Jag citerar på engelska och hoppas att tolkarna kan följa mig. " 1949 Eritrea's fate. Rome, Foreign Minister Sforza said that the interests of three powers - Great Britain, Italy and Ethiopia - are involved in the problem of Eritrea, former Italian African colony. Count Sforza expressed the hope that Eritrea would not be annexed to Ethiopia. The attempt to reconcile these interests at the expense of Eritrea by territorial partition recalls the old scramble for Africa. Count Sforza said it was repugnant. He said Eritrea could achieve independence after a period of trusteeship administration." Slut citat.
I dag, den 11 februari 1999, femtio år senare, lyder rubriken i The International Herald Tribune " Addis Abeba ingår vapenstillestånd i gränskrig" . Slut! I artikeln uppges vidare att man i Washington är särskilt upprörd över att Antonov- och Mig-plan har använts för att bombardera eritreanskt territorium. Det är just det som Etiopien har gjort en längre tid och på ett arrogant sätt struntat i alla rekommendationer och alla avtal. Det beror på att landet har politiskt stöd i världen. Jag anser inte att vi kan fortsätta på det sättet. Vi måste vara litet mer kritiska. Den etiopiska diplomatin bombarderar oss visserligen med en pappersoffensiv för att försöka övertyga oss om att man har rätt, det har man full rätt till, men samtidigt försvinner ett och annat under bordet i fråga om detta gränskrig och även i fråga om anfallen mot oromo, den största minoriteten i det området som till en del är fängslade.
Vår brådskande resolution i dag är ett desperat försök från Europaparlamentets sida att förhindra att kriget i Afrikas horn trappas upp och leder till att regionen destabiliseras ytterligare och rentav kräver mer humanitärt bistånd. Jag anser i all rimlighet att det måste bli tal om att stoppa det ekonomiska stödet, för uppenbarligen ger vårt ekonomiska EU-stöd utrymme för att köpa Antonov- och Mig-plan. Vi vet alla att Ryssland inte levererar på kredit, för landet har behov av reda pengar.
Om det skulle visa sig att det inte heller går att tala Eritrea till rätta anser jag att det landet skall drabbas av samma öde. Även om vår resolution i dag slår an en mycket mild ton och inte nämner något om ett stopp för det ekonomiska stödet skulle jag ändå vilja fråga kommissionär Brittan vad han anser i detta sammanhang, för i likhet med Angola är det som att gå över ån efter vatten, bortkastade pengar.

Amadeo
Fru ordförande! Konflikten mellan Etiopien och Eritrea efter den röde diktatorn Menghistus galenskaper och Jemens stamhat sätter Afrikas horns nya historia i rampljuset, som med sin dramatiska karaktär, med sitt spända förhållande, ännu en gång lämnar Europa vid fönstret och på enkla ord-stadiet. Det handlar om en fiendeskap som borde ha kunnat redas ut med hjälp av diskussioner och demokratiska möten, men som i stället har förvärrats med dramatiska situationer med smak av etniska vedergällningar.
Av detta framgår att det är tydligt att afrikanerna måste befästa den regionala balansen - som fortfarande är mycket känslig - med hjälp av ett så stort samförstånd som möjligt mellan deras myndigheter, men framför allt genom att få med sig det civila samhället i syfte att utöva nödvändig press på respektive regeringar och uppnå en fredlig lösning på konflikterna.
Det är här som Europa borde ingripa och tala ett enda språk, det vill säga det som handlar om hjälp till en utveckling som leds av och beror på genomförandet av en politisk och social stabilitet - det enda medlet som återstår för att förekomma konflikter och minska antalet riskområden.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! I den resolution vi talar om i dag finns det en viktig punkt som egentligen rymmer allt, nämligen punkt 6; där säger vi mycket tydligt vad som skall göras, närmare bestämt att vissa villkor finns knutna till betalningarna från Europeiska unionen till Etiopien och Eritrea. Detta är, tror jag, enormt viktigt, när man betänker att kriget mellan Etiopien och Eritrea dels var helt väntat och dels att konflikten inte, till följd av en verklig brist på demokrati i båda länderna, kan lösas. Jag ser det som ett stort problem när jag t.ex. ser att tidningar, naturligtvis statskontrollerade, i Etiopien fortfarande rapporterar om hur mycket pengar de redan har för nästa " valkampanj" . Jag befarar att delar av dessa pengar kommer från våra skattebetalare, medan oppositionen i utlandet med högst bristfälliga resurser krampaktigt måste försöka skaffa pengar för att kunna föra en valkampanj och etablera en förnuftig opposition. Detta är verkligen hemskt och jag hoppas innerligt att Europeiska unionen kan vidta lämpliga åtgärder samt använda pengarna på ett förnuftigt sätt. Jag är övertygad om att kommissionären instämmer i detta.

Brittan
Vi måste uppmana båda sidor att inställa fientligheterna och sluta strida, eftersom det är tydligt att det bara är genom förhandlingar som man kan lösa problemet. Kommissionen har vid åtskilliga tillfällen för båda regeringarna betonat behovet av att lösa konflikten med fredliga medel. Ett militärt alternativ, eller så kallad lösning, kommer att resultera i - vilket redan sker - ett enormt mänskligt lidande och många döda. Vi kommer att fortsätta att stödja alla initiativ som syftar till att nå en fredlig lösning på konflikten, i synnerhet initiativ och förslag från OAU. Vi kommer att fortsätta med att utöva maximala påtryckningar på båda parter, och vi är villiga att vidta de åtgärder som krävs för att bidra till en lösning, och vi håller för närvarande på att undersöka vad som kan göras.
Jag tycker Moorhouses förslag om att gemensamma församlingen AVS-EU skulle kunna spela en roll var intressant, och jag kommer att nämna detta för mina kolleger som dagligen sysslar med denna fråga.
Vad gäller den humanitära situationen, så tillhandahåller kommissionen humanitärt bistånd till båda länderna, och har reagerat på vädjanden från båda parter vad gäller hjälp till den fördrivna befolkningen i konfliktområdet. Kommissionen har fördelat 1 790 000 euro till två icke-statliga organisationer: Norweigan Church Aid och the Lutheran World Foundation , för att användas till livsmedel och övrigt bistånd till personer som påverkas av konflikten i Eritrea. I Etiopien har kommissionen tilldelat 1 890 000 euro genom CISP, en italiensk icke-statlig organisation, som också skall användas till livsmedel och övrigt bistånd. Dessutom godkände man att 300 000 euro används till ICRC-verksamhet i Etiopien och Eritrea. Kommissionen kommer även framöver att noggrant övervaka situationen, och är redo att mobilisera kompletterande resurser, om detta blir nödvändigt.
Jag skulle vilja kommentera de mer allmänna frågor som har ställts. Kommissionen håller på att utarbeta ett meddelande till rådet om samarbete med AVS-stater som är inblandade i väpnade konflikter. Under tiden - i avsaknad av en ståndpunkt från Europeiska unionen i frågan - anser kommissionen att den inte bör vidta ensidiga och isolerade åtgärder när det gäller denna konflikt. Men kommissionen har beslutat att fördela medel från strukturanpassningsprogram i mindre portioner, och länka ytterligare utbetalningar till en periodisk granskning av konflikten och dess möjliga effekter på de offentliga utgifterna, särskilt inom de social sektorerna. När kommissionen delar ut ekonomiskt bistånd till länder som är inblandade i konflikter, kommer vi dessutom att skicka ett brev till berörd stats- eller regeringschef, i vilket vi kommer att utkräva garantier för att inga medel kommer att användas i militära syften.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
Greg Summers
B4-0188/99 av d'Ancona för PSE-gruppen om dödsstraffet för Greg Summers i Texas, USA.Léonard Peltier
B4-0169/99 av Bertens för ELDR-gruppen om fallet Peltier i Förenta staterna.-B4-0175/99 av Weber, Ewing och Maes för ARE-gruppen om fängslandet av Peltier i Förenta staterna samt förvägrandet av lämplig medicinsk behandling.-B4-0179/99 av Cohn-Bendit, Schroedter och Kerr för V-gruppen om Léonard Peltier.-B4-0199/99 av Pailler, Coates, Manisco, Vinci, Sierra González, Ojala, Eriksson, Alavanos, Novo och Ephremidis för GUE/NGL-gruppen om fallet Léonard Peltier.Religionsfrihet
B4-0131/99 av Lenz för PPE-gruppen om religionsförföljelse, främlingsfientlighet och rasism.-B4-0132/99 av Van Dam för I-EDN-gruppen om våldsdåd mot kristna i Indien.-B4-0189/99 av Hallam för PSE-gruppen om våldsdåd mot kristna i Indien.Greg Summers

d'Ancona
Fru ordförande! Det är ledsamt för oss att Europaparlamentet återigen måste be om uppmärksamhet för en förskräcklig händelse i ett så kallat civiliserat land. Det handlar om tillämpning av dödsstraffet i Amerikas förenta stater. Trots vår avsky, som vi redan har gett uttryck för upprepade gånger via brådskande resolutioner, en avsky som vi delar med flera människorättsorganisationer över hela världen, med kyrkorna, med Amnesty International, fortsätter antalet dödsstraff i Förenta staterna att öka. Ofta beror detta också på att processförfarandet är slarvigt.
I dag ber vi om uppmärksamhet för fallet med den fyrtioårige Greg Summers som i åratal har suttit oskyldig i en dödscell i Alace-enheten i Texas i väntan på den dödliga injektion som inom kort kommer att göra slut på hans liv. Vi kräver i vår resolution att de rättsliga myndigheterna åtminstone hörsammar begäran om att på nytt se över processen mot Greg Summers.
Vidare kräver vi att Förenta staterna, och i synnerhet myndigheterna i staten Texas, omedelbart avskaffar dödsstraffet och undertecknar ett världsomfattande moratorium för fullbordandet av dödsdomar.
Slutligen vill jag också säga detta: Det finns ett antal ändringsförslag i vilka man ber om uppmärksamhet för ett antal liknande fall, och det är självklart att vi kommer att bifalla dessa ändringsförslag.

Telkämper
Fru ordförande! Europaparlamentet har av mänskliga skäl alltid principiellt varit emot dödsstraffet. Men återigen känner vi oss till följd av flera aktuella fall tvingade att vända oss till en civiliserad stat - USA - och ännu en gång kräva att dödsstraffet inte verkställs. Det handlar om fallet Greg Summers. Denne har hela tiden hävdat att han är oskyldig. Det råder också vissa tvivel huruvida processen har gått helt rätt till. Ett överklagande inlämnades den 30 september 1997 till ansvarig instans i Texas; hittills har det inte kommit något svar. Vi kräver därför av Förenta staterna och staten Texas; att för det första ta överklagandet i beaktande, för det andra att av princip inte verkställa utdömda dödsstraff utan i stället omvandla dem till livstids eller andra fängelsestraff, för det tredje kräver vi ett världsomfattande moratorium för verkställande av dödsstraff och vi uppmanar EU: s institutioner att förmedla detta vidare till berörda myndigheter.
I fråga om två fall med tyskar i vår grupps ändringsförslag: Bröderna Karl och Walter LaGrand står inför att bli dömda till döden i Arizona. Om det sker blir det första gången efter andra världskriget som tyskar döms till döden och domen verkställs i USA. Vi uppmanar USA att inte verkställa den och vi hoppas att ändringsförslagen tas med i dagens resolution. I de aktuella fallen föreslår vi i stället livstids fängelsestraff.
Léonard Peltier

Bertens
I 23 år har Léonard Peltier suttit i fängelse medan de amerikanska myndigheterna nu medger att han dömts på falska uppgifter. Det är så man inte tror det är sant. Detta parlament skall inte anmärka mot detta, utan rikta en anklagelse. Jag hoppas att detta ärende snabbt kommer att undersökas på nytt. Benådning förefaller mig vara på sin plats. Mänskliga rättigheter måste försvaras överallt i världen, så enkelt är det. Under tiden försämras Peltiers hälsa märkbart, även på grund av hur han behandlas i fängelset. Han förvägras fortfarande adekvat medicinsk behandling och ingen förklarar varför. I likhet med alla andra förtjänar även denne man en riktig medicinsk behandling på en klinik, på en fängelseklinik om så skulle vara nödvändigt.
För några månader sedan ställde jag här i kammaren frågor i Peltier-ärendet till rådet. Rådsordföranden ansåg att det enligt hans uppfattning inte var nödvändigt att vidta åtgärder. Det låg utanför rådsordförandens befogenheter. Jag ber nu kommissionen att upp detta ärende, och jag tror att det minsta EU som helhet kan göra är att gå in i diskussion med Förenta staterna om en politik för mänskliga rättigheter och kanske inom ramen för det ta upp Peltier-ärendet till diskussion.

Pailler
Fru ordförande! Under sammanträdesperioden i december förra året varskodde den amerikanska delegationen ledd av Angela Davis, som kommit för att stoppa avrättningen av Mumia Abu-Jamal, oss om Leonard Peltiers öde.
Jag kommer fortfarande ihåg de oroväckande orden från dess talesman Bobby Castillo, som själv varit med om de amerikanska fängelserna. I egenskap av ledare för rörelsen American Indian Movement har Leonard Peltier spelat en stor roll i försvaret av den infödda befolkningens rättigheter och han fortsätter att göra det.
Till följd av händelserna i juni 1975 på reservatet Pine Ridge i Syd-Dakota dömdes Leonard Peltier till två livstidsstraff efter att ha blivit olagligt utlämnad från Kanada, trots att det inte fanns några bevis på att han var skyldig. Efter fängelse i 23 år har hans hälsa allvarligt försämrats. Fast han ständigt lider av komplikationer från ett kirurgiskt ingrepp, vägrar fängelseledningen honom en lämplig behandling på ett specialistsjukhus. Amnesty International, FIDH och France libertés har på nytt startat en mobilisering till förmån för Leonard Peltier mot de alltför många kränkningarna mot de mänskliga rättigheterna i USA.
Mumia Abu-Jamal som fortfarande befinner sig i sin dödscell har meddelat honom sitt stöd. Vi måste på vår nivå ännu en gång delta i denna mobilisering och sprida den i hela Europa.
Genom att anta den resolution som även undertecknats av min grupp, ger vårt parlament en tydlig signal till de amerikanska myndigheterna och till de ansvariga för fängelserna. Leonard Peltier måste kunna få vård och lämplig medicinsk behandling på en klinik han själv väljer. Han måste friges så att han kan återuppta sin rättmätiga kamp och försvara ursprungsbefolkningens rättigheter, som USA fortsätter att kränka.

Lindeperg
Fru ordförande! Jag har alltid stött principen om att Europeiska unionen först måste sopa rent framför egen dörr innan den tillrättavisar hela världen om de mänskliga rättigheterna. Det senaste betänkandet om de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen har visat att vi nämligen är långt ifrån oklanderliga på detta område.
I dag tar jag till orda om fallet Leonard Peltier därför att det inte längre finns några möjliga utvägar och att det börjar bli bråttom på grund av Peltiers mycket oroande hälsotillstånd. Det finns nämligen två aspekter på den interpellation som vi vill överlämna till USA. Den ena gäller det förfarande som resulterat i dömandet av Leonard Peltier, och den andra fängelsemyndigheternas vägran att ge honom lämplig medicinsk vård.
Låt oss ändå påminna oss om att Amnesty International uttryckligen reserverat sig gentemot det förfarande som ledde till att Peltier dömdes, att regeringsmyndigheterna själva medger att oklarheter omgav domen och att målet uppvisat de egendomliga metoder som användes under förundersökningen, något som mina kollegor tidigare har framhållit.
Dessa faktorer borde ha lett till att målet togs upp på nytt, men detta fall styrker att ingen domstol vare sig den är amerikansk eller europeisk lättvindigt accepterar att ta tillbaka en dom som vunnit laga kraft. Det finns här en allmän kamp att föra i framtiden.
Det som dock är mest obegripligt och oacceptabelt är de amerikanska myndigheternas vägran, som föregående talare påpekade, att ge Peltier - vars hälsotillstånd avsevärt försämrats - vård. Det faktum att utrustningen i fängelset inte gör det möjligt att behandla hans sjukdom är ett helt oacceptabelt argument. Lösningar finns och har föreslagits. Fängelsemyndigheternas vägran att se på dem, utgör en uppenbar kränkning av de mänskliga rättigheterna och av de åtaganden som USA gjort.
Det är därför som vår grupp kommer att stödja kravet på lämplig vård och kravet på nåd för Peltier.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande, en gång om året utspelas ett skådespel som alltid får mig att känna rysningar längs ryggraden och i varje fall gör mig förvånad - det är när den amerikanske presidenten skall avlämna sin rapport om läget i nationen och i världen. I den rapporten granskas alla stater och det delas ut plus- och minuspoäng hit och dit. Man avger goda och dåliga omdömen. Egentligen menar man att hela världen måste underordna sig amerikanska värderingar och föreställningar.
Jag tror att det kunde vara viktigt att - så som vi gör det i dag - för en gångs skull hålla spegeln framför amerikanerna själva och säga dem att även om de försöker tvinga på alla andra människor sina värderingar, så måste de erkänna att det i det egna landet finns befolkningsgrupper - delvis handlar det om de amerikanska urinvånarna - som på vissa områden har andra värderingar och en annan sorts bindning till det egna landet och den egna marken än de senare tillkomna amerikanerna. Den här gången är det särskilt bra att vi envisas med fallet Peltier.
Det är ett fall som rönt internationell uppmärksamhet. Således finns det en internationell Peltier-kommitté som arbetar med fallet sedan ett flertal år och som bland andra jag tillhör. Det är speciellt viktigt att även parlamentet fattar beslut och i resolutionen formulerar en begäran om att frågan principiellt sett skall tas upp på dagordningen under nästa gemensamma förhandlingar mellan Europaparlamentet och dess amerikanska partner; på detta sätt kan man påvisa det hyckleri som ligger dolt i argumentationen.
Sedan 23 år sitter Peltier fängslad, och det under utomordentligt dubiösa omständigheter. Hans hälsotillstånd är mycket dåligt. Vid åtskilliga tillfällen har han blivit förflyttad, alltid då trycket från offentligheten blivit alltför starkt och riktat sig mot det fängelse han för tillfället vistats i. Detta är ett tecken på den starka motviljan inte bara hos den amerikanska befolkningen utan även på internationell nivå mot att ett land som alltid predikar rättmätighet skall tolerera en sådan orättmätighet.

Manisco
Fru ordförande! Det är med en känsla av bestörtning och djup smärta som vi återigen höjer våra röster på Léonard Peltiers vägnar, som håller på att tyna bort efter att ha vistats 23 år i ett amerikanskt fängelse, anklagad för brott som han inte har begått, efter ett brottmål som skapat allvarliga tvivel vad gäller rättvisans gång i Förenta staterna.
Joe Kennedy, ledamot av representanthuset och son till den martyrförklarade presidenten, sade nyligen: " Denna regering har en moralisk plikt att ta itu med denna orättfärdiga sak. Att se till att rättvisa skipas för Léonard Peltier skulle innebära en betydelsefull försonande handling för de gamla oförrätter som man begått mot den amerikanska ursprungsbefolkningen." Smärtan hos de miljoner människor som följer hans fall ökar dag för dag, i och med hans snabbt försämrade hälsa. Efter ett flagrant fall av medicinsk felbehandling i fängelsesjukhuset, så lider Peltier av vissa muskel- och ledbesvär som innebär att han inte kan äta, eftersom han inte kan öppna munnen.
Den amerikanska kriminalvårdsstyrelsen vägrar fortfarande att låta honom opereras av lämpliga kirurger. Nog är det nog. Vi vädjar i mänsklighetens namn till den amerikanska regeringen att omedelbart ta hand om denne son till ursprungsbefolkningen. Vi ber president Clinton att använda sina maktbefogenheter, och se till att Léonard genast släpps fri.

von Habsburg
Fru ordförande! Jag sade för en halvtimme sedan i diskussionen om Kazakstan att vi inte skall gå runt med höjt pekfinger och undervisa världen. Men den här gången är det en helt annan sak, för nu står vi inför dem som - som von Habsburg-Lothringen just sagt - ständigt vill undervisa oss; dvs. nu har vi rätt att en gång för alla säga att det inte kan fortsätta så här. Själva processen, som jag verkligen har studerat ingående, uppvisar en mängd tveksamma punkter. Inte ett enda avgörande bevis har företetts mot Peltier. Det sätt som den amerikanska så kallade rättvisan uppvisat kan helt enkelt inte tolereras i ett verkligt civiliserat land. Därför bör vi upplysa våra amerikanska vänner - som vi ju har mycket att tacka för - att det inte kan fortsätta på det här viset.
Det är inte försvarligt att beröva en människa 23 år av hans liv, att kasta en indian i fängelse och inte ge honom några möjligheter att röra sig, att faktiskt inte bevilja honom ett ögonblick av frihet och lämna honom i total osäkerhet. Jag vågar nästan säga att när man följer Peltiers öde - t.o.m. om han hade begått något brott, vilket jag inte tror, men t.o.m. om han hade gjort det - så skulle han redan ha sonat det på grund av allt han har blivit utsatt för. Är man dessutom övertygad om att han är oskyldig så måste vi göra allt vi kan för att någon gång få amerikanerna att medge att rätten gäller också hos dem - och skulle det inte gälla rätt så i alla fall barmhärtighet.

Kerr
Fru ordförande! Jag skulle vilja upprepa von Habsburgs ord. Detta är sannerligen ett partiöverskridande förhållningssätt som vi måste ta till de amerikanska myndigheterna och insistera på att de svarar på de många vädjanden om nåd som har gjorts för Léonard Peltier.
Det är verkligen ironiskt att vid en tidpunkt när den amerikanske presidenten själv är underkastad kongressens beslut - i ett fall som har mycket små likheter med Léonard Peltiers fall - varken han eller hans företrädare har svarat på de vädjanden om nåd som har gjorts, och som velat få ett svar under de senaste 6-7 åren. Vi i detta parlament bör därför verka för att president Clinton, när han återupptar sitt arbete - under förutsättning att han inte avsätts - tar itu med denna brådskande fråga. Det är en fråga som symboliserar behandlingen av den amerikanska ursprungsbefolkningen, en fråga som ligger detta parlament varmt om hjärtat, och jag hoppas att resolutionen blir antagen.
Religionsfrihet

Lenz
Fru ordförande! Om Europaparlamentet i dag fattar beslut om att höja rösten mot de allt vanligare våldsdåden som kränker religionsfriheten, så är det ett uttryck för den stora oro vi för närvarande hyser. Religionsfriheten är nämligen inte bara ett uttryck för respekten för den innersta känsla som finns i varje människa utan även respekten för yttrande- och föreningsfriheten, dvs. en väsentlig del av de mänskliga rättigheterna. Vi är helt och fullt medvetna om att kränkningar av religionsfriheten kan ha en mängd olika orsaker. Vi vet också att det inte alltid är regeringarna som utlöser förföljelserna. Orsakerna skiljer sig åt från land till land. Det kan, som i Sudan, gälla maktkamper om råvaror och vatten, där man låter majoriteten begå övergrepp mot minoriteter i en krigisk konflikt; det kan vara fråga om hat, avund samt sociala och politiska spänningar riktade mot etniska grupper, som fallet är i Indien och Pakistan, numer även i Indonesien. Det finns vidare intoleranta statsreligioner som i Iran, Afghanistan och flera andra länder, men det förekommer också icke-statliga religioner som kan ta sig intoleranta uttryck. Det går inte att räkna upp alla de länder som är aktuella.
Att man på många håll tolererar förföljelserna liksom den form dessa förföljelser antar orsakar stor sorg hos oss. Det handlar om alltifrån grymma mord, som i fallet med den australiensiske missionären Graham Staines och hans två barn i Indien, över inspärrningar och tortyr till att enskilda personer försvinner och rättsliga processer grundas på påhittade skäl. Ofta låter regeringar företeelser som extremism, främlingsfientlighet och rasism få fritt utlopp, vare sig det beror på svaghet eller bristande vilja från deras sida. Å andra sidan skyddas religionsfriheten också i dessa länder av många författningar, och FN: s internationella överenskommelser och konventioner som syftar till att garantera religionsfriheten, ratificeras. Men samtidigt utfärdas många nya religionslagar vilka uppvisar en farlig närhet till intolerans; Europaparlamentet vill uppmärksamma farorna med det slaget av missbruk. Helt klart är att man i religionerna i sig å sin sida måste upprätthålla en tolerans gentemot oliktänkande liksom respektera samvetsfriheten, den enskildes frihet och lagarna.
När religionsfriheten missbrukas är det ett symtom på att de mänskliga rättigheterna missbrukas. Det måste ständigt upprepas. Respekt för minoriteters religion kan också ses som ett uttryck för en fungerande rättsstatlig författning, som garanterar tolerans och fredlig samexistens av skilda befolkningsgrupper. Vi européer kan här bidra med bittra erfarenheter från det förgångna. Vi har dock övervunnit dem och söker förmedla dem till andra.
Sedan länge har politiska och sociala spänningar utnyttjats för att med religiösa motiv företa grymma förföljelser. När vi nu står på tröskeln till det tredje årtusendet och upplever en växande internationell sammanvävning, måste vi uppmana regeringar och företrädare för de stora religionerna, som i sin tur utövar makt, att ge akt på varningssignalerna och agera. Europeiska unionen försöker att hävda de mänskliga rättigheterna i de länder som man samarbetar med, genom att kräva införande av klausuler om demokratiska och mänskliga rättigheter i fördragen med tredje land. Europaparlamentet kommer fortlöpande och manande att ställa frågor rörande utvecklingen på dessa områden.
Jag upprepar ännu en gång att när religionsfriheten undertrycks är det ett tydligt tecken på kränkningar av de mänskliga rättigheterna, vars orsaker står att finna i vissa förhållanden i landet som behöver förbättras; dessa förhållanden har knappast sin grund i religiösa förhållanden utan beror främst på sociala och politiska omständigheter. Kommissionen stöder i många länder organisationer som står över kyrkan; den kan därmed nå människorna och även söka att bekämpa själva orsakerna till problemen; vi skulle också vilja åstadkomma att dessa medel inte bara utnyttjas där utan att dessa vägar står öppna också för oss.
Allt detta är bakgrunden till det resolutionsförslag vi i dag har lämnat in.

Van Dam
Fru ordförande! Femtio år efter det att den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter kom till stånd tillfogas fortfarande nya rättigheter till denna förklaring. Det talas med rätta om en ohämmad spridning av dessa rättigheter. Ändå innebär inte denna utbredning att de gamla, sedan länge fastställda rättigheterna sedan dess respekteras överallt. Tvärtom, rentav.
Det är fortfarande så att det inte står riktigt rätt till med de religiösa minoriteternas rättigheter, vilket vi talar om i dag med anledning av en brådskande resolution i detta ämne. I otaliga länder har människor fortfarande inte friheten att offentligt ge uttryck för sin religiösa övertygelse, och de har inte friheten att uppleva sin tro på det sätt som de önskar. Förföljelse, förtryck och diskriminering är deras trista öde. Under den gångna tiden har vi ju bland annat talat om Pakistan och Iran, och nu utspelar sig tragiska situationer i Indien som kräver vår uppmärksamhet och omsorg.
I Indien har kristna i åratal drabbats av angrepp från hinduaktivister, men under de gångna veckorna har detta ökat. I själva verket har vi under det gångna året kunnat se en enorm ökning av attacker mot kristna skolor och kyrkor. Präster beskylls för att de omvänder människor till kristendomen under tvång genom att locka dem med pengar och arbete. Därför förtjänar de att straffas. Vid attackerna går det framför allt ut över missionärer, eftersom de betraktas som ett kvarvarande arv från det brittiska herraväldet. Konstigt nog förbiser man i sammanhanget att mission framför allt bedrivs av kristna av indiskt ursprung.
I en protestaktion som genomfördes nyligen protesterade en stor grupp kristna och muslimer mot myndigheterna, som inte gör någonting mot dessa former av aggression. I medierna har attentaten fördömts, och det står helt klart att en majoritet av befolkningen inte försvarar dessa attentat. Men det gör inte attentaten mindre oroväckande. En möjlig orsak till dessa händelser är ökningen av antalet kristna i Indien. Konstigt nog är det framför allt dem det har gått ut över den senaste tiden, medan det före den tiden framför allt var muslimer som var målet för aktionerna. Orsaken till denna förskjutning förefaller vara tydlig: Muslimerna i Indien bor koncentrerat i vissa områden där de vid valen är en viktig faktor. Den kristna minoriteten är av ett mindre antal och bor dessutom utspritt över landet. Vid valen utgör de ingen viktig faktor.
Lyckligtvis har den indiska regeringen under tiden lovat att tillsätta en kommission som kommer att undersöka det senaste attentatet mot en australisk missionär och dennes barn på sju och tio år. Ändå förefaller det som om regeringen i övrigt ställer sig likgiltig till dessa händelser. Det är inte svårt att se ett tydligt samband mellan händelserna i Indien och det extremistiska hinduisk-nationalistiska partiet BJP: s maktövertagande. Detta parti anser nämligen att man tar för mycket hänsyn till religiösa minoriteter i Indien. Dessa aktioner bidrar till deras försök att få förändring till stånd på detta område.
Med den föreliggande resolutionen riktar parlamentet en tydlig uppmaning till länder och regeringar att behandla de religiösa minoriteter som bor i deras land på ett ansvarsfullt sätt. I synnerhet uppmanas den indiska regeringen att undersöka attentaten under de gångna veckorna och försöka förebygga dessa i framtiden. Om det inte sker någon förändring på detta område bör Europaparlamentet och de europeiska medlemsstaterna överväga om inte händelserna i Indien bör få följder för deras förbindelser med detta land. Varje respekterad statsmakt måste bidra till att de minoriteter som bor i deras land kan leva i frihet och utöva sin tro på det sätt som de vill. Mänskliga rättigheter innehåller i det sammanhanget inte bara rättigheter för individuella medborgare, utan dessutom förpliktelser för statsmakter att ge de minoriteter som bor i deras land den frihet som varje människa fått av Gud.

Hallam
Fru ordförande! I egenskap av någon som har en förälder som föddes i Indien, och som har många vänner från Indien från de olika och mångskiftande trossamfund som utgör Indiens rika mosaik av kulturer, så kan jag försäkra er om att det inte ger mig någon glädje att rekommendera denna resolution i dag.
Det har funnits kristna trossamfund i Indien ända sedan St. Thomas landsteg i Kerala år 52. De kristna har i stort sett levt sida vid sida med sina grannar under många år i fred. Men Graham Staines och hans två söners fruktansvärda död i januari, förde tragiskt nog fram den allt värre förföljelsen i ljuset.
Dessa mord blev en klimax på den alltmer upptrappade våldsspiral som har riktats mot alla typer av kristna. I ett modigt tal till sitt folk belyste Indiens premiärminister andra händelser som inte är godtagbara i en modern, tolerant demokrati. Dessa mord och andra angrepp har fördömts på ett oreserverat sätt av Hinduiska världsrådet. Förövarna av dessa grymheter företräder inte det indiska folket eller den vanliga typen av hinduism. Denna resolution kommer att utgöra ett viktigt budskap till de extremister som Europas folk solidariskt förkastar tillsammans med alla dem som förespråkar och försvarar religiös tolerans och tolerans mellan olika folkgrupper.
Låt mig till sist - inte som talesman för min grupp, utan som en individ som varje söndag går till en brittisk kyrka för att delta i en gudstjänst där vi har församlingsmedlemmar som ser Indien som sitt hemland - säga till det indiska folket att de kan vara säkra på att vi ber för dem, och att vi ber för både de förföljda och för förföljarna. Indien, vi betygar dig vår kärlek och vår respekt, och våra böner går till dig i denna svåra tid.

Pollack
Fru ordförande! Jag fördömer religiös förföljelse, var den än sker. Jag tycker emellertid att denna resolution är mindre välbetänkt och orättvis, genom att ett enstaka land väljs ut när det i regionen och på andra håll finns många liknande fall. Vi bör inse att kristendomen har blomstrat i Indien över 2000 år - det är faktiskt längre än här i Europa.
Jag har fått tillåtelse att på min grupps vägnar lägga fram ett muntligt ändringsförslag, som skall läggas till under C. Ordalydelsen är: " och applåderar premiärministerns tal till nationen den 30 januari, då han stödde denna och fördömde sekteristiskt våld" . Vi kommer att stödja denna vid omröstningen, men jag kommer tyvärr inte att vara närvarande på grund av svårigheterna att hitta lämpliga flygturer från Strasburg. Jag måste alltså lämna kammaren före omröstningen. Tjänstemännen och företrädare för den socialdemokratiska gruppen kommer att ha kopior av denna text.

Bertens
Fru ordförande! Den liberala gruppen har alltid verkat aktivt för mänskliga rättigheter i allmänhet; inom ramen för detta förtjänar naturligtvis också rätten till fri religionsutövning vår uppmärksamhet. Jag vet att jag ger mig ut på hal is, men i religionens och troslärornas namn har kränkningar av grövsta slag av de mänskliga rättigheterna förekommit sedan urminnes tider. Regelbundet har under historiens gång en religiös minoritet förvägrats rätten att ha och utöva samma rättigheter som en religiös majoritet. Det förekommer också ännu i dag. Religionsstrider och situationer i Indien, på Ambon, men även strukturellt förtryck i Iran och Afghanistan förtjänar att omnämnas. Vi står inte här, hoppas jag, för att bara skydda kristna. Vi måste skydda alla trosriktningar och ge plats för dem. Det innebär till exempel också att vi måste verka aktivt för Jehovas vittnen i Ryssland, mot vilka en rättegång pågår i Moskva för närvarande.
Den liberala gruppen uppmanar kommissionen och rådet att även fortsättningsvis vara vaksamma och också ta med religionsfrihet vid bedömningen av situationen för de mänskliga rättigheterna i tredje land. Jag hoppas att det kanske under kommande lagstifningsperiod kommer att ges möjlighet att skriva ett allomfattande betänkande om mänskliga rättigheter och religionens roll i det sammanhanget. Jag kommer tyvärr inte att vara med då.

Ordföranden
Herr Bertens, det var fullt medvetet som jag lät er överskrida er tid, eftersom ni är en av de mest ordentliga här i parlamentet. Vi har visserligen en viss marginal, men jag skulle vilja be er att inte överskrida tiden.

Holm
Herr ordförande! Tyvärr kan ju listan över de attacker och våldshandlingar som sker mot religiösa minoriteter i Indien göras lång. Det sker tyvärr återkommande, trots att Indiens konstitution garanterar just religionsfrihet. Det finns också bestämmelser för de mänskliga rättigheterna.
Anledningen till denna resolution är mordet på en kristen missionär. Det får dock inte bara handla om våldsdåd mot kristna, eftersom religiös förföljelse sker i ännu större utsträckning av andra religiösa minoriteter i Indien, t.ex. muslimer och sikher.
Denna typ av attacker och uppvigling av människor sker inte på grund av någon naturlag. Nej, det handlar i stor utsträckning om att flera extremistgrupper i Indien agerar uppviglande, t.ex. VHP som uppenbarligen har förgreningar långt upp i den politiska ledningen.
Man skall inte heller glömma orsakerna till varför de olika religiösa grupperna ställs emot varandra. Det handlar om sociala spänningar, fattigdom och analfabetism i Indien. Dessa problem måste bekämpas. Jag tror att vi då också får mindre spänningar mellan olika religiösa grupper.
Det är emellertid inte bara i Indien som religiösa grupper ställs emot varandra. Det sker också i andra asiatiska länder, t.ex. i Pakistan, Bangladesh och Maldiverna. Vi måste naturligtvis alla ställa oss upp och ta ett ansvar för att säkerställa de mänskliga rättigheterna. Religionsfrihet är en av dessa viktiga saker, men också yttrandefrihet, rörelsefrihet och icke-diskriminering. Dessutom måste våldsdåd på grund av sexuell läggning bekämpas. Vi har mycket att göra och måste alla försvara dessa områden.

Vanhecke
Herr ordförande! Jag tillhör själv ett politiskt parti som i sitt eget land får kännas vid vad det innebär när statsmakten vill upphäva yttrandefriheten för ett växande oppositionsparti, vilket gör att jag självfallet känner sympati för var och en vars religionsfrihet hotas. Vi kommer således självfallet att stödja den gemensamma resolutionen om religionsfrihet i synnerhet i Indien. Vi fördömer utan minsta förbehåll våldet mot de kristna i Indien. Vi kräver att den nationella regeringen och delstatsregeringarna, som bär ansvaret för upprätthållandet av ordningen, vidtar hårda åtgärder om det är nödvändigt, inte bara mot förövarna av våldsdåden för övrigt, utan också mot de ansvariga polistjänstemännen som agerar passiva åskådare.
Jag vill vad det beträffar återigen påminna om att BJP inte har makten i Orissa, där en missionär och hans två barn mördades på ett fruktansvärt sätt, tvärtemot vad många tror, utan faktiskt Kongresspartiet, och att den förmodade gärningsmannen likaså tillhör Kongresspartiet. Våldet mot kristna får inte leda till att vi glömmer bort att tusentals hinduer mördats systematiskt av muslimska fanatiker i Indien sedan tio år tillbaka under oroligheter och förföljelser som tråkigt nog var mycket värre än dagens våldsdåd mot kristna. Man bör till exempel komma ihåg att så gott som hela hindubefolkningen i delstaten Kashmir, ungefär en kvarts miljon människor, tog till flykten 1990 efter oavbrutna massakrer där mer än tusen människor omkom. Ändå mottogs anstiftaren till denna etniska rensning, ledaren för muslimerna i Kashmir, Amanula Khan, som en hjälte i olika europeiska länder, bland annat i mitt land. Litet mer konsekvens skulle således inte skada. I den bemärkelsen skulle den gemensamma resolutionen, som dock enligt mitt intryck tar sig detta uttryck på ett mycket allmänt sätt, också ha behövt innehålla en hänvisning till den systematiska och synnerligen brutala förföljelsen av kristna och för övrigt av alla icke-islamitiska religioner i grannlandet Pakistan. Det felet har då härmed rättats till. I övrigt kommer vi gärna att stödja denna resolution.

Amadeo
Herr ordförande! Den religiösa oförsonligheten verkar bli alltmer radikal i många delar av världen, trots stora bidrag från företrädare för olika trosinriktningar till humanitära organisationer, som ger hjälp och vård samt underlättar för de sämre lottade.
Vi har fått reda på att det var sammandrabbningar förra månaden i Djakarta, där hopar av traditionalistiska islamister roade sig med att bränna katolska kyrkor och att förfölja präster och troende inför ordningspolisens vanmakt.
Det våld som i dag fortgår i Indien i sammanstötningar mellan religiösa främjas av en kristendomsfientlig, men även muslimfientlig och sikfientlig retorik - vilken genomförs av traditionalistiska grupper som förklarar att de bestämt sig för att få ett slut på varje form av religiös omvändelse i landet före år 2000. Detta visar att det saknas ett effektivt skydd för religiösa minoriteter i Indien, men framför allt att den rasistiska traditionalismen faktiskt tenderar att begränsa utövandet av religionsfrihet och yttrandefrihet.
Allt detta borde driva Europa till att med eftertryck framhålla att det fäster stor vikt vid de grundläggande friheterna i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna genom att ange de villkor för själva beskaffenheten hos de bilaterala förbindelser som medlemsstaterna upprätthåller med de länder som däremot nonchalerar dessa klausuler på ett mycket allvarligt sätt.

Brittan
Herr ordförande! Jag börjar med resolutionerna om dödsstraffet. Kommissionen delar Europaparlamentets allmänna oro på denna punkt, särskilt när det gäller Förenta staterna. Vi anser att i alla de fall där dödsstraff utdöms, bör man respektera de garantier som fastställs i Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, och övriga internationella instrument.
Vi välkomnar ministerrådets antagande av allmänna riktlinjer om dödsstraffrågan i juni 1998. I dessa riktlinjer klargörs att Europeiska unionens mål är att arbeta för ett fullständigt avskaffande av dödsstraffet.
Vi välkomnar också det faktum att FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna den 2 april 1998 antog en resolution som uppmanar de länder som ännu inte har avskaffat dödsstraffet att tillämpa ett moratorium rörande verkställandet av dödsstraff, i syfte att få till stånd ett avskaffande. EU: s medlemsstater stödde också resolutionen, som hade lagts fram av Italien, och det är frapperande att konstatera att Förenta staterna röstade emot den.
Kommissionen är starkt oroad över det stigande antal avrättningar som sker i Förenta staterna. Europeiska unionen har tagit upp denna fråga med de amerikanska myndigheterna vid ett flertal tillfällen. I min egenskap av kommissionär med ansvar för förbindelserna med Förenta staterna, har jag aldrig några betänkligheter när det gäller att ta upp denna fråga med dem; det är lämpligt att man gör detta med ett land som vi har nära förbindelser med, och som vid åtskilliga tillfällen uttryckt sin oro rörande de mänskliga rättigheterna på andra håll i världen.
Europeiska unionen följer noggrant de enskilda fallen i Förenta staterna, och har överlämnat ett antal démarcher i vissa specifika fall. Om det skulle handla om en person som är medborgare i en av våra medlemsstater, kommer Europeiska unionen särskilt att se till att man följer Wienkonventionens bestämmelser om diplomatiska förbindelser från 1963. I artikel 36 fastställs att anhållna utlänningar har rätt till konsulär hjälp.
När det gäller Peltiers fall är det så att han inte blivit dömd till döden, utan han har fått ett långtidsstraff. Jag kan bara säga att ingen som har hört de tal som hölls i olika delar av kammaren, med olika politiska ståndpunkter, kan undgå att bli rörd av det som sades. Kommissionen håller för närvarande, genom sin delegation i Washington, på att granska Peltiers medicinska tillstånd, och kommer att göra sitt yttersta för att stödja Europaparlamentets åtgärder i detta avseende. Vi kommer noga att följa upp detta fall, och vi ser fram emot samtalen om denna fråga vid nästa sammanträde mellan Europaparlamentets delegation för förbindelserna med Förenta staterna och Förenta staternas kongress. Det är inte bara lämpligt att detta ämne diskuteras, utan under de rådande förhållandena är det oundvikligt och naturligt.
När det gäller fråga om religionsfrihet, så är jag glad att den utvidgats och inte bara koncentrerats på situationen i Indien, eftersom man med rätta kan säga att det finns problem - för att uttrycka sig milt - rörande religionsfriheten i många länder, och det skulle vara missledande att bara fokusera på Indien. Vi menar att religionsfriheten är en grundläggande mänsklig rättighet, och vi bör skydda den närhelst den angrips.
Det har likväl funnits en viss aktualitet vad gäller rapporterna om attacker mot kristna i Indien som är djupt oroande. Kommissionens delegation, som fortsätter att hålla oss fullständigt informerade om hur situationen utvecklas, samarbetar fullt ut med medlemsstaternas delegationer när det gäller övervakning av situationen.
Tråkigt nog så är etniskt och religiöst våld ingen nyhet i Indien, men våld mot kristna i den omfattning som rapporterats är däremot en nyhet. Frågan är mycket politiserad i Indien, och den kan påverka den politiska situationen där - hänvisningar har gjorts till premiärministerns tal, som vi naturligtvis har uppmärksammat. Frågan splittrar inte bara oppositionen och regeringen, utan är också kontroversiell inom BJP.
Det råder ingen tvekan om att principen om en sekulariserad regering och skydd av minoriteter är djupt rotad i den indiska demokratiska traditionen. Det kan inte heller råda några tvivel om att opinionsbildarna och det civila samhället i Indien är djupt chockade av händelserna och den skada som har skett när det gäller bilden av landet. Detta återspeglas mer än nog av det stora intresse som pressen har visat för dessa händelser redan från början.
Kommissionen är övertygad om att de ansvariga indiska politikerna, tillsammans med ett starkt samförstånd från det civila samhällets sida, kan lyckas med att mobilisera nödvändig politisk kraft för att kontrollera våldet. Vi stöder kraftfullt en fortsättning på det diskreta och ihärdiga arbete som görs av våra företrädare på platsen, våra ambassadörer, icke-statliga organisationer och berörda indiska medborgare. Vi anser att dessa är den bästa garantin för att det sker en kontroll av den nuvarande situationen, och av denna anledning mottog de nyligen ett tack från ärkebiskoparna i New Delhi, Mumbai och Bangalore.
Kommissionen stöder fullt ut målen rörande rasmässig tolerans, social harmoni och fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna, som också ligger i linje med Europaparlamentets resolutionsförslag.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i dag, kl 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om följande resolutionsförslag om Guinea-Bissau:
B4-0136/99 från PSE-gruppen- B4-0168/99 från PPE-gruppen- B4-0173/99 från ELDR-gruppen- B4-0183/99 från GUE/NGL-gruppen- B4-0191/99 från Gruppen De Gröna- B4-0202/99 från ARE-gruppen- B4-0211/99 från Cardona
Bertens
Herr ordförande! Situationen i Guinea Bissau i Västafrika gör oss mycket oroliga. Efter avtalet i november 1998 och det nya avtalet i början av det här året har våldsamheter på nytt brutit ut mellan president Vieiras och general Ansumane Manes trupper. Konflikten från juni 1998 är återigen tillbaka, och medborgarna har än en gång tagit till flykten i stor utsträckning. Återigen är civilbefolkningen offer för denna förödande konflikt.
Fredsavtalet från Abuja har satts ur funktion, och de utländska trupperna kränker de mänskliga rättigheterna på löpande band. Det är av stor vikt att Abuja-avtalet återigen tillämpas i sin helhet. Alla utländska trupper, utom de från Ecomog naturligtvis, måste lämna landet, och den nationella enhetsregeringen måste försöka att organisera rättvisa val. Det är lättare sagt än gjort.
Europa måste vara berett att lämna sitt bidrag till detta. I Västafrika krävs en rejäl insats för att förebygga att konflikter utvidgas till andra länder. I Afrika tvingas vi alltför ofta bevittna transnationella konflikter. Vi måste anstränga oss till det yttersta för att förebygga spridningen av lätta vapen. EU kommer att behöva erbjuda Ecomog tekniskt och ekonomiskt bistånd och humanitär hjälp åt befolkningen.

Correia
Herr ordförande, herr kommissionär! Kriget har kommit tillbaka till Guinea-Bissau. Europaparlamentet måste uttrycka sin solidaritet med Guinea-Bissaus befolkning som drabbas av detta inbördeskrig. Hundratals har dött, tusentals civila flyktingar har tvingats fly sitt land, sjukhusen har inga mediciner eller möjligheter att bemöta hungern och sjukdomarna sprider sig.
Det har skrivits ett avtal i Abuja om vapenvila och förutsättningar för att lösa konflikten. Trots detta, har de militära operationerna återupptagits, allt tyder på att det är president Nino Vieiras trupper som är ansvariga. Vi kan inte acceptera det politiska ansvar och den historiska blindhet hos de politiska och militära ledarna som sätter privata intressen framför befolkningens intressen.
Europaparlamentet måste trycka på för att man skall respektera avtalet från Abuja i vilket föreskrivs en nationell enhetsregering och anordnandet av presidentval och lagstiftningsval, med respekt för det oberoende och som gäller hela Guinea-Bissaus geografiska område.
Det finns en fara för en internationalisering av konflikten, med tanke på den aktuella situationen i Casamanceområdet. Närvaron av utländska trupper, främst i Senegal och Republiken Guinea, vilka anklagas av internationella människorättsorganisationer för brott mot de mänskliga rättigheterna för civila, förvärrar denna fara. Därför är ett tillbakadragande av de utländska trupperna ett grundläggande krav för att kunna återgå till fred. De enda trupper som bör stanna kvar som en garant för vapenvilan och uppfyllandet av avtalet är Ecomog-trupperna. Det är viktigt att hjälpa Guinea-Bissaus befolkning, och därför är det nödvändigt att förstärka det humanitära biståndet och garantera att detta stöd verkligen når fram till befolkningen. I detta sammanhang vill jag betona betydelsen av de icke-statliga organisationerna som arbetar på ett oegennyttigt sätt i området.
Jag slutar med en vädjan om att Europeiska unionen skall stödja den utnämnda premiärministern, Francisco Fabu, för att en nationell enhetsregering framför allt skall kunna tjäna den lidande befolkningens intressen i Guinea-Bissau.

Coelho
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Det som sker i Guinea-Bissau är tragiskt: tusentals människor som har tvingats fly, hunger och misär som förorsakats av ett krig som ingen tycks vilja ha och som man inte kan se att någon tjänar på. Det är viktigt att återgå till freden och att vapnen i Guinea-Bissau tystnar. Det är viktigt att uppfylla Abuja-avtalet och göra det möjligt att etablera Ecomog, de västafrikanska staternas samarbetsorganisations insatsstyrka. President Bernardo Vieira och general Mané har ett stort ansvar i att möjliggöra och garantera uppfyllandet av det avtal som de har undertecknat, att stabilisera situationen i Guinea Bissau, att installera den nya nationella enhetsregeringen och att möjliggöra genomförandet av fria val och att utveckla landet.
Europa kan och måste bistå, vilket för övrigt sägs i det kompromissförslag vi har undertecknat, med humanitärt, tekniskt och ekonomiskt bistånd. Men stöd också i form av ett kraftfullt fördömande av det eskalerade kriget, och genom kravet på ett omedelbart tillbakadragande av de utländska militära styrkor som är indragna i konflikten. Utan ett sådant tillbakadragande kommer övergreppen på de mänskliga rättigheterna att fortsätta och freden blir inte möjlig. I detta syfte anser vi att rekommendationen från detta parlament är mycket lämplig för att rådet i denna fråga skall agera med en röst. Inför de många nyheter som har publicerats i massmedia skulle jag vilja fråga kommissionen om man kan ge någon information som garanterar parlamentet att inte några militära styrkor från någon av unionens medlemsstater är indragna i denna olyckliga konflikt, som vi vill se övervunnen så snart som möjligt?

Telkämper
Herr ordförande! Våldsamheterna i västafrikanska Guinea-Bissau bekymrar oss mycket. Den 1 november 1988 undertecknade president Jean Bernardo Vieira och general Mane ett fredsavtal i Abuja, vilket de ovillkorligen skall hålla. Rådet och kommissionen måste utöva påtryckningar för den skull. Avtalet föreskriver dett tillbakadragande av de utländska trupperna, särskilt de från Senegal och republiken Guinea. Också när det gäller detta menar jag att rådet och kommissionen bör använda sin makt och sätta press på dem.
Stationeringen av Ecomog är efterfrågad, den har också tillåtits och önskats. Västafrikanska ekonomiska gemenskapens fredsstridskrafter är här oundgängliga för att garantera freden. Sedan den 3 februari råder åter vapenstillestånd. Vi understöder - så tror jag - landets territoriella enhet. Vi uppfordrar regeringen att bilda en regering för nationell enhet. Om så sker bör kommissionen lämna motsvarande hjälpinsatser, då tusentals människor har flytt. Här produceras flyktingar likaväl som hunger. Det bör också nämnas att det i många fall sker med hjälp av vapen från Västeuropa.
Det åligger politikerna och militärerna att upprätthålla freden. Om de inte gör det är de ansvarslösa, blinda för historien och dessutom okänsliga. De skall värna folkrätten och de mänskliga rättigheterna. Värnandet om folkrätten och de mänskliga rättigheterna är grundläggande för att vi skall kunna erbjuda humanitärt bistånd och understödja Ecomog via rådet och kommissionen.
Det här är alltså en ansats att främja freden. Bägge sidor uppfordras att följa den.

Ribeiro
Herr ordförande, herr kommissionär! Först och främst vill vi gratulera till att detta förslag till gemensam resolution har lagts fram och vi vill understryka det gemensamma fördömandet av den nya våldsvågen i Guinea-Bissau och kravet på ett fullständigt vapenstillestånd enligt överenskommelsen den 3 februari.
De senaste händelserna har krossat förhoppningarna om Abuja-avtalet från den 1 november, förhoppningar om att konflikten skulle upphöra och att Guinea-Bissau, framför allt dess plågade befolkning, skulle få det oumbärliga lugn som krävs för att påbörja vägen mot en återhämtning från den så eftersläpade ekonomiska situationen, som förvärrats av den förstörelse och det kaos som konflikten i juni ledde till.
Det är bråttom att åter tända detta hopp, och framför allt tillsammans med guineanerna, som inte har någon annan utväg än förhandlingar, fred och respekt för avtalen. Vi vill också betona den destabiliserande roll som de utländska trupperna har haft redan från början av konflikten, en roll som är ännu allvarligare då den kan vara ett av skälen till att respekten för Abuja-avtalet har förhindrats. Tillbakadragandet av de utländska trupper som inte befinner sig på området för att strikt uppfylla avtalet, med styrkor som Senegals och Republiken Guineas trupper, är ett villkor för tillämpningen av avtalet och för att den nationella enhetsregering som är ett resultat av detta skall träda i funktion.
Den västafrikanska insatsstyrkan har till uppgift att bevara freden och får inte förhindras i sina uppgifter genom andra utländska styrkor som hindrar dess verksamhet eller tvingar den till andra mål. Denna konflikt får inte, under några omständigheter, bli ett slags " tuppslagsmål" om en enda plats på hönsstången. Det är nödvändigt att finna en politisk lösning som innebär att freden garanteras, som gör att det som har avtalats respekteras, som inte äventyrar självständigheten och Guinea-Bissaus territoriella integration och som innebär att den dramatiska situation stoppas som håller på att förstöra landet och dess befolkning.
Initiativen för humanitärt bistånd till befolkningen, huvudsakligen livsmedels- och hälsovårdsbistånd, är brådskande och måste välkomnas och uppmuntras.

Robles Piquer
Herr ordförande, herr kommissionär! Tyvärr är det så att man från flera ställen i Afrika tvingar oss att formulera denna fråga: hur långt kan absurditeten, galenskapen och irrationaliteten gå?
Guinea Bissau, som är ett av världens fattigaste länder, hade före det krig som inträffade nyligen, för bara åtta månader sedan, en inkomst per capita på ca 220 dollar, något mindre än en halv ecu per person och dag.
Situationen var på väg att förbättras, man började skönja en ökning av besparingarna, en minskning av inflationen och en årlig tillväxt på 5 procent. Allt detta har försvunnit på åtta månader. Tillväxten kommer att vara negativ, d.v.s. den kommer att ligga på -5 procent per år de kommande månaderna.
Och ett krig, som säkert har sitt ursprung i de ambitioner som finns hos en president som förevigat sin makt och en ambitiös general, håller på att dra in detta land i det vi redan sett prov på: flykt, politiska flyktingar, hungersnöd, och förstörelse av deras redan knappa reserver. Det håller t.o.m. på att utvecklas till en internationell konflikt, med en viss inblandning av styrkor från Senegal, bakom vilken ligger den befintliga konflikten i den sydliga regionen av Casmance, och säkerligen även i Republiken Guinea.
Det är utan tvekan nödvändigt att den internationella gemenskapen gör allt vad som står i dess makt för att bidra till att få ett slut på denna situation, för att man skall kunna återgå till att tillämpa den stödplan som de internationella organen hade planerat och som, ytterligare en gång, lamslagits, för att de utländska trupperna skall dra sig tillbaka och för att endast fredsstyrkorna från Ecomog skall stanna kvar och för att efter att man, för bara några dagar sedan, återgått till att införa vapenvilan från februari som har avbrutits, kan ge de befogenheter som är nödvändiga till den premiärminister som utnämns för att se till att befolkningen i Guinea-Bissau hittar en fredlig lösning för framtiden.

Brittan
Herr ordförande! Jag kan vara ganska kortfattad, eftersom kommissionen delar ståndpunkten i parlamentets resolutionsförslag. Vi övervakar noga utvecklingen i Guinea-Bissau, och är medvetna om de oerhörda svårigheter som civilbefolkningen drabbats av. Genom ECHO tillhandahåller vi - hoppas jag - ett snabbt och effektivt humanitärt bistånd för att möta befolkningens behov. Vi stöder också de medlingsinitiativ som håller på att utformas, och uppmanar alla parter som är involverade i konflikten att följa Abuja-avtalet. Vi är redo att återuppta samarbetet med Guinea-Bissau, när demokratin väl har återupprättats. Vi är medvetna om den roll som Ecowas spelar för det internationella samfundets ansträngningar att bevara stabiliteten i regionen, och vi stöder Abuja-avtalet, inklusive användandet av Ecomog-trupper i Guinea-Bissau.
Man har nämnt antydningarna om att trupper från vissa medlemsstater deltar. Jag känner till dessa rykten, men jag kan varken bekräfta eller förneka dem. Vi samråder emellertid med medlemsstaterna om olika sätt att finansiera bistånd i form av förnödenheter och icke-militär utrustning till Ecomog-trupperna.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om följande resolutionsförslag om naturkatastrofer:
Oväder på Kanarieöarna- B4-0128/99 av Medina för PSE-gruppen- B4-0163/99 av Fernandez Martin m.fl. för PPE-gruppen- B4-0193/99 av Sierra m.fl. för GUE/NGL-gruppen- B4-0207/99 av parlamentsledamöterna Escolá Hernando och Vallvé för ARE-gruppen
Jordbävningar i Colombia- B4-0192/99 av parlamentsledamöterna Newens, Miranda och Howitt för PSE-gruppen- B4-0203/99 av Puerta m.fl. för GUE/NGL-gruppen- B4-0206/99 av parlamantsledamöterna Kreissl-Dörfler och McKenna för Gruppen De grönaoch Escola m.fl. för ARE-gruppen
Oväder på Kanarieöarna

González Álvarez
Herr ordförande! Det hade inte så stor betydelse i vilken ordning interventionerna gjordes. Vi talar om en konflikt som ödelade Kanarieöarna, och jag måste säga att det faktum att det är en mycket perifert belägen region nu förenas med denna katastrof som har påverkat hela landets hamn- och kustinfrastruktur, liksom jordbruket, d.v.s. tomater och bananer, som är grundläggande för Kanarieöarnas ekonomi.
Herr ordförande! På grund av detta vill vi, utan att behöva utnyttja hela den minut vi har till vårt förfogande, anhålla om att Europeiska kommissionen i samband med strukturprogrammen överväger en ytterligare insats för att hjälpa denna avlägset belägna region inom Europeiska unionen, att övervinna denna katastrof, som går under benämningen " naturkatastrof" ; fastän man måste börja fråga sig om dessa katastrofer kanske inte är så naturliga utan ibland framkallas av skador på miljön.

Posada
Herr ordförande, ärade ledamöter, herr kommissionär! De första dagarna i januari drog en våldsam storm fram över öarna Teneriffa, Gran Canaria, Palma och Hierro, vilken förorsakade ouppskattbara skador på hamnarnas infrastruktur, på strandavenyerna och andra kustanläggningar på dessa öar, liksom på alla odlingar inkluderande produktionen av tomater, bananer och andra trädgårdsprodukter. Eftersom det handlar om öar finns det ingen alternativ infrastruktur, vilket visar hur betydelsefullt det är för livet på öarna att denna infrastruktur fungerar på ett bra sätt.
Vi konstaterar att jordbruksproduktionen på öarna under 1997 uppgick till 105 495 miljoner pesetas och att förlusterna för jordbruksproduktionen utgör 14, 4 procent av förlusterna i infrastrukturen och nära 16, 7 procent av inkomsterna 1997. Dessutom måste vi peka på förlusterna för de viktigaste produkterna på Kanarieöarna, skadorna för tomatproduktionen uppgår till 5 664 miljoner pesetas, vilket motsvarar 19 procent av produktionen, och skadorna för banansektorn uppgår till 7 393 miljoner pesetas, vilket motsvarar 20, 5 procent av produktionen 1997. Medan skadorna på infrastrukturen uppgår till 2 470 miljoner pesetas.
Av dessa skäl ber vi kommissionen att snabbt undersöka omfattningen av skadorna och att Kanarieöarna tas med i unionens strukturprogram och i de specifika återuppbyggnadsprojekten för skador på kusternas infrastruktur. Vi vill också uttrycka vår oro angående stormens konsekvenser för jordbrukarnas inkomster år 1999 (och följaktligen för Kanarieöarnas ekonomi) och vi begär därför nödvändigt stöd för att mildra förlusterna inom denna sektor.
Kära kolleger! Jag vill ta tillfället i akt när jag nu har ordet, och uttrycka den press jag känner angående nyheterna om följderna av jordbävningen den 25 januari i Colombia, vilken betraktas som den värsta jordbävningen i detta land under detta sekel och som har förorsakat mer än tusen döda och ett oräkneligt antal skadade, de flesta i de fattigaste samhällena i regionen. Jag vill därför här uttrycka Gruppen Europeiska radikala alliansens solidaritet med offren och de dödas släktingar, liksom med Colombias befolkning. Som det ser ut, enligt nyheter från området, är de svårigheter som den colombianska armén har mött stora, trots att man har sänt tusentals soldater till regionen för att förhindra ett allmänt plundrande i staden Arménia, där plundrarna skjuter mot hjälparbetarna och där det allmänna kaoset försvårar hjälparbetet. Det finns också en risk för korruption, som också kan hindra att den internationella hjälpen når fram till mottagarna. Därför uppmanar jag president Pastrana och den colombianska regeringen att vidta kraftfulla åtgärder för att återställa ordningen i de områden som berörs av katastrofen, vad gäller de mänskliga rättigheterna, och att vidta nödvändiga åtgärder för att garantera att nödhjälpen kommer fram till mottagarna. Men jag hoppas framför allt att denna fruktansvärda händelse inte kommer att störa den redan i sig svåra fredsprocess som pågår i Colombia.
För att avsluta, herr ordförande, vill jag också här betyga vår tillfredsställelse över kommissionens snabba insatser på 1, 5 miljoner euro, inklusive en halv miljon euro som inte förbrukades förra året, och vi gratulerar till det konstruktiva samarbetet från Röda korset, Oxfam och andra icke-statliga organisationer som arbetar i regionen. Emellertid riktar jag här en vädjan till kommissionen och medlemsstaternas regeringar om att de, i samarbete med de viktiga icke-statliga organisationerna, skall uppbjuda så mycket krafter som möjligt för att lösa denna kris och sätta i gång ett speciellt utvecklingsprogram för att uppfylla jordbävningsområdets behov på medellång och lång sikt.

Ordföranden
Jag tackar er så mycket, herr Posada, även om ni nämnde inte bara problemen på Kanarieöarna utan också problemen i Colombia, som är vårt nästa debattämne.

Medina Ortega
Herr ordförande! Jag anser att vi har tur som har kommissionär Brittan här hos oss i detta ögonblick. Jag säger detta för att i går natt gjorde sig kommissionär Brittan stort besvär för att vara med oss till midnatt för att diskutera ett ämne som har mycket att göra med de mycket perifert belägna regionerna och Kanarieöarna: nämligen bananerna.
Herr Brittan! Jag vänder mig direkt till er eftersom ni, om ni läser vårt förslag till resolution, kommer att se att det handlar om de stora skador som uppkommit i jordbruket på Kanarieöarna. Jag skall berätta för er att närmare bestämt, trots att man inte nämner detta i förslaget till resolution, har skadorna t.ex. inom bananproduktionen varit så omfattande att vi varken 1999 eller år 2000 kommer att närma oss den minimisiffra som garanterar 420 000 ton per år - eftersom inte bara de ursprungliga bananträden har dött, utan även de nya. Och detta berättar jag för att när man i Washington diskuterar med en regering som talar om att försvara den fria konkurrensen tror jag att man bör göra dem uppmärksamma på att vår bananproduktion befinner sig under förhållanden som är ganska ofördelaktiga ur ett klimatmässigt perspektiv, och det är mycket vanligt att denna typ av situation uppkommer i vissa regioner inom gemenskapen, både på Antillerna, på Kanarieöarna och på Madeira. Jag tror att det är ett viktigt argument.
Målet med den resolution som vi framlägger ligger dock i en annan riktning. Det finns en egendomlig detalj som jag tänker läsa upp för kommissionens företrädare eftersom jag tror det kan vara nyttigt. Det är en dagstidning från i dag, den 11 februari 1999, närmare bestämt La Provincia från Las Palmas, i vilken man säger att företrädaren för exportörsorganisationen för trädgårdsprodukter i Las Palmas, Roberto Góiriz, uttryckte sin tillfredställelse med den överenskommelse som den europeiska församlingen med säkerhet kommer att anta och påminde om att, i slutändan, kommer det att finnas en institution med säte i Strasbourg som skulle kunna påyrka en lösning på det problem som påverkar alla där. Eftersom man i denna stund, vilket är underligt, i vissa regioner som ligger så långt bort som vår, ser kommissionen som en inspirationskälla och en källa till hjälp. Kommissionen har alltid varit mycket lyhörd för problemen i dessa regioner. Och nu efterfrågar vi bl.a. att man utvecklar, så kortfattat som möjligt, den nya artikel 299.2 i Amsterdamfördraget som föreskriver en särskild styrelse för dessa regioner just p.g.a. dessa svåra ekonomiska förhållanden.

De Esteban Martín
Herr ordförande! Jag tänker intervenera å Fernández Martíns vägnar, eftersom han just nu var tvungen att avlägsna sig. Som man redan har sagt här och som ni alla känner till, utsattes regionen kring Kanarieöarna under de första dagarna i januari för ett mycket allvarligt oväder som har givit upphov till mycket betydande ekonomiska förluster, både för infrastrukturen och för jordbruksproduktionen.
Jag bör påpeka att förlusterna inte bara inskränker sig till de höga siffror som presenteras i resolutionen, d.v.s. ca 90 miljoner euro för både bananodlingen och tomatodlingen som, som ni alla vet och som man här har framhävt, är de allra viktigaste grödorna som verkligen utgör det ekonomiska stödet för regionen, utan att även förlusterna för infrastrukturen har varit avsevärda och uppgår till ungefär 15 miljoner euro.
På grund av detta, herr ordförande, ber vi de behöriga institutionerna inom Europeiska unionen, och särskilt kommissionen, att de har i åtanke dessa skadors omfattning och inbegriper särskilda reparationsprojekt för de delar av infrastrukturen som skadats och att de också utser lämpliga mekanismer för att ge ett effektivt och omedelbart stöd till de medborgare som har drabbats av denna katastrof, och likaså till den regionala regeringen för att reparera de skador som har orsakats.
Jordbävningar i Colombia

Miranda de Lage
Herr ordförande! Den tragedi som har uppkommit i samband med jordbävningar i de colombianska regionerna Pereira och Armenia ansluter sig till andra mycket elakartade katastrofer som har förstört och utplånat personer och egendom på det centralamerikanska näset och i vissa regioner i Karibien. Den europeiska reaktionen har, i alla dessa fall, varit snabb och solidarisk, vilket har gjort det möjligt att mildra skadorna och inge ett visst mått av hopp hos offren. Det råder inget tvivel om att omständigheter av så extrem karaktär som de i Colombia, förvärrades genom infrastrukturens försvinnande, och detta kom att fördröja hjälpens anländande och igångsättandet av nödplanerna. På grund av detta är det mycket beklagligt att skrupelfria personer kommer att dra nytta av tragedin för att råna, stjäla och bedriva handel med de fåtaliga resurser som fanns i området eller som kunde komma fram.
Dessa mycket beklagliga omständigheter bör inte medföra att vi glömmer vare sig de hjältedåd eller den storslagna uppvisning i medborgaranda som ådagalagts av icke-statliga organisationer, civilbefolkning, anonyma medborgare och den armé som är inblandad i återhämtnings- och räddningsaktioner. Därför måste man framhäva denna positiva inställning, liksom ECHO: s och Europeiska kommissionens snabba reaktion för att sätta igång den hjälp som är så nödvändig i detta ögonblick, och jag tackar er för detta.
Nu kommer man emellertid att behöva komplettera detta projekt, genom en utvärdering av skadorna, med en plan för rehabilitering av de områden som helt och hållet ödelagts. Tyvärr, kan vi inte göra någonting för dem som försvunnit förutom att ha medlidande med deras familjer, och vi kan göra mycket litet för att förutse framtida naturkatastrofer. Det är å andra sidan möjligt att använda det europeiska biståndet, och det som andra länder har givit, med största möjliga öppenhet och effektivitet, på ett sådant sätt att varje misstanke om försnillning eller olämplig användning undanröjs.
Herr ordförande! På grunda v detta och avslutningsvis vill man i och med denna resolution stödja president Pastranas kompromiss i arbetet mot korruption, där han ber sin förvaltning att göra allt vad som står i dess makt för att garantera säkerhet i området och respekten för mänskliga rättigheter.

González Álvarez
Herr ordförande! Det finns inte mycket att tillägga till det vår kollega Ana Miranda de Lage just sade i fråga om detta ämne. Jag tror att samma sak som inträffade med orkanen Mitch, nu har inträffat i och med denna jordbävning i Colombia, nämligen att det som vanligt påverkar de fattigaste delarna av befolkningen. Mer än 1000 människor har dödats och ett stort antal skadats. Jag anser att man därför i första hand bör välkomna de omedelbara åtgärder Europeiska kommissionen har vidtagit genom att sända dem en och en halv miljon euro, vilket utgör ett ansenligt stöd och vilket man har gjort i samarbete med icke-statliga organisationer som Röda korset, Oxfam och andra.
Man skulle behöva insistera på nödvändigheten av att Europeiska kommissionen, på ett eller annat sätt, garanterar att den hjälp man sänder når dem som verkligen är drabbade. Det har nämligen, inte i detta fall, men vid andra tillfällen, inträffat antingen att en del av befolkningen har dragit nytta av oordningen och har använt eller sålt egendom som var avsedd för den hårdast drabbade delen av befolkningen, genom att utnyttja det kaos som råder, eller att hjälpen inte har delats ut på det sätt den borde och inte kommer fram till de personer som är hårdast drabbade. På grund av detta skulle Europeiska kommissionen kanske kunna spela en betydelsefull roll i detta sammanhang.
Man måste också välkomna det faktum att Pastrana har lovat att bekämpa korruptionen och även välkomna att man samtidigt som hjälpen kommer fram till den mest drabbade delen av befolkningen, respekterar de mänskliga rättigheterna i Colombia.

Lenz
Herr ordförande! För min grupps räkning kan jag också helt och fullt instämma i de föregående talarnas ord. Det är inte första gången som Colombia drabbas av en sådan stor olycka; denna gång tycks det dessutom gälla en region där den colombianska världen hittills kunnat förbli relativt intakt. Desto värre är det att just denna region, där människorna visserligen varit hänvisade till hjälp men ändå kunnat leva ganska väl, också har drabbats av olyckan.
Vi vänder oss också till kommissionen med en önskan att den agerar på möjligast obyråkratiska sätt och att den i möjligaste mån ser till att hjälpen når människorna direkt. Det gläder oss att man handlat så snabbt, för här kritiserar vi ofta Colombia. Som ni vet, herr kommissionär, är Colombia i vissa avseenden vårt verkliga sorgebarn bland länderna. Jag tror att om vi lyckas visa för Colombia och president Pastrana att vi också kan ingripa positivt när människor behöver hjälp, då har vi uppnått mycket.

Howitt
Herr ordförande! Samtidigt som vi deltar i sympatiyttringarna för offren för jordbävningen i Colombia, så låt oss se till att Europeiska unionen tillhandahåller det långsiktiga bistånd som krävs för att människorna skall kunna komma på fötter igen. Det råder fortfarande brist på lagringstankar för färskvatten, latriner eller vattentäta skydd, samt matlagningsutrustning eller verktyg för att röja eller återuppbygga de hus som blivit förstörda.
Barnen saknar skor när de klättrar i spillrorna efter sina forna hem, och många har fått se sin livssituation ödeläggas. Även om organisationer som Oxfam försöker att hjälpa 8 000 familjer i månaden, så är det över 400 000 personer som förlorat sina ägodelar eller sin inkomstkälla. Vi måste också ta lärdom, därför trots det tidiga tillkännagivandet om bistånd - som vi välkomnade - hade ingen internationell hjälp anlänt förrän 48 timmar efter jordbävningen.
Slutligen, i en situation som borde föra samman de olika grupperna i den colombianska konflikten av fullständigt tydliga humanitära skäl, så måste jag uttrycka misströstan när jag hör rapporter som säger att halvmilitära grupper kan ha utnyttjat situationen till att dölja morden på aktivister för de mänskliga rättigheterna inom de icke-statliga organisationerna i Colombia, och det kan ha utgjort grunden för att dra tillbaka ett lagförslag om ett fördömande av tvångsförsvinnanden vid ett extra sammanträde i det colombianska parlamentet förra veckan. Vi uppmanar president Pastrana att inte bara angripa bedrägeri och korruption, utan också att kungöra denna lag.

Cushnahan
Den 25 januari är ett datum som kommer att etsas fast i det colombianska folkets minne, men tyvärr av fel orsaker. Det var en tragedi av enorma proportioner, som resulterade i över tusen dödsfall och ytterligare flera tusen skadade.
Jag måste gratulera kommissionen till den snabbhet man visade när det gällde att reagera på katastrofen, och särskilt det sätt på vilket man samarbetade med icke-statliga organisationer i regionen. Det bistånd som skickats från Europeiska unionen och andra givarländer är emellertid bara ett tecken på god vilja, givet omfattningen av katastrofen och det lidande den åsamkat, och i synnerhet mot bakgrund av en statistisk uppgift som Howitt nämnde: nästan en halv miljon människor har förlorat sina hem och sina ägodelar. Det behövs därför ett mycket omfattande bistånds- och utvecklingsprogram för att ta itu med landets och befolkningens långsiktiga behov. Det är mycket viktigt - om denna hjälp blir av - att den samordnas och på ett lämpligt sätt riktas till dem som bäst behöver den.
Det är rätt att i resolutionen peka på risken för korruption och behovet av att eliminera denna. Jag välkomnar, i likhet med i resolutionen, president Pastranas initiativ till att stävja korruptionen. Man gör också rätt när man genom resolutionen påpekar att det är viktigt att det inte sker några brott mot de mänskliga rättigheterna under försöken att återställa den allmänna ordningen.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Vardagen i Colombia är grym. Varje månad kan vi diskutera nya kränkningar av de mänskliga rättigheterna, paramilitären, övergrepp på indianer och svarta liksom fördrivningar av människor och att människor försvinner. Denna gång är anledningen emellertid en så kallad naturlig katastrof - jordbävningen i Armenia. Den har dragit oändligt lidande över befolkningen, och jag tänker inte upprepa vad mina kolleger redan har berättat; till det kan man lägga den egenhändigt orsakade katastrofen, den katastrof nämligen som delvis kan föras tillbaka på den colombianska staten, och som ligger i korruption och oförmåga att säkerställa att hjälpen snabbt och säkert når offren.
Särskilt oroande är de uppgifter enligt vilka Europeiska unionens påstått snabba hjälpsändningar inte har kommit fram till många orter. Det är absolut nödvändigt att kontrollera vad som är sant i dessa uppgifter. Att en redovisning företes är också absolut nödvändigt. I skydd av jordbävningen har paramilitären inlett en förintelsekampanj mot aktivisterna för mänskliga rättigheter. Politiker och andra på nationell liksom internationell nivå kräver nu att president Andrés Pastrana slutligen ingriper. Hittills har vi dock inte sett mycket av det. Också när det gäller detta är det helt nödvändigt att kommissionen uppfordrar den colombianska regeringen att bekämpa de kränkningar av de mänskliga rättigheterna som sker i skydd av jordbävningen.

Brittan
Herr ordförande! Låt mig först ta upp situationen på Kanarieöarna. Kommissionen känner mycket väl till de fruktansvärda stormar som drabbade öarna mellan den 6 och 9 januari. Jag är tacksam över den ytterligare information som tillhandahållits av ledamöterna i deras resolution, och även i de tal som har hållits. Vad gäller bananfrågan, så är jag mycket väl medveten om den särskilda roll som denna näring spelar för Kanarieöarnas ekonomi, och jag har särskild förståelse för vad som har hänt, och de andra problem som vi behandlade i går kväll.
Jag vill uttrycka kommissionens sympati och stöd till den lokalbefolkning som drabbades av stormarna. Vi har mycket stor förståelse för de svårigheter som uppstått, och vi kommer noga att undersöka saken i ett helhetsperspektiv mot bakgrund av de instrument och bestämmelser som kan finnas tillgängliga för att bidra med hjälp.
För att de involverade skall kunna göra en korrekt undersökning i kommissionens regi, skulle vi vilja att de spanska myndigheterna så snart som möjligt överlämnar närmare information om stormens natur, dess påverkan på produktionen och produktionspotentialen i regionen, såväl som de skador som har skett på infrastrukturen. Om vi får en formell begäran från den spanska regeringen under nästa sammanträde mellan övervakningskommittéerna, som tar upp strukturellt bistånd till Kanarieöarna och gemenskapsstödramen för Spanien inom mål 1, så skall vi undersöka möjligheterna att omprogrammera det nuvarande strukturstödet tillsammans med de nationella och regionala myndigheterna, såväl som att tilldelning från andra tillgängliga medel för att bidra till reparationen av den infrastruktur som skadades av stormen i fråga.
Vad gäller situationen i Colombia, så visar preliminära siffror att antalet döda har stigit till över 900, av vilka 582 finns i Quindio-distriktet, och antalet skadade till omkring 3 400, och 200 000 personer är hemlösa. Den omedelbara prioriteringen är naturligtvis att ta itu med de akuta behoven hos den mest sårbara delen av befolkningen inom den region som har drabbats av katastrofen. En detaljerad behovsbedömning bekräftar att det är av yttersta vikt att snabbt tillhandahålla tillfälliga skydd, livsmedel, filtar, köksutrustning, mediciner och klor. I väntan på en mer uttömmande behovsanalys, har ett hjälpprogram uppgående till 1, 5 miljoner euro utarbetats av ECHO. Kommissionen kunde den 26 januari offentliggöra ett lämpligt bidrag till de internationella hjälpinitiativen, och jag är tacksam för de vänliga ord som har sagts i eftermiddag rörande de åtgärder som kommissionen har vidtagit.
Den första beredskapsplanen håller för närvarande på att genomföras av olika europeiska icke-statliga organisationer, i samarbete med colombianska Röda korset. ECHO överväger att anta ytterligare ett hjälpprogram för dem som drabbats av jordbävningen. I samband med besöket i Colombia nästa vecka, kommer kommissionens tjänsteenheter att börja undersöka vilka möjligheter det finns för ett återställande av jordbävningsområdet på lång sikt. Men jag skulle vilja tillägga att vi helt och fullt stöder Europaparlamentets ståndpunkt att president Pastranas regering måste vidta åtgärder för att återställa den allmänna ordningen och bekämpa korruptionen - samtidigt som man fullständigt respekterar de mänskliga rättigheterna - och bör se till att morden på och kidnappningarna av människorättsaktivister och lokalt anställda inom de icke-statliga organisationerna, undersöks på ett fullständigt sätt och att resultaten av varje sådan undersökning beaktas på ett bestämt och effektivt sätt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i dag, kl 17.30.
Eftersom debatten slutade tidigare och vi inte omedelbart kan övergå till omröstningen, är jag tvungen att avbryta sammanträdet fram till tidpunkten för omröstningarna.
Sammanträdet avbröts kl 17.00 och återupptogs kl 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen om brådskande och aktuella frågor av större vikt.
Efter omröstningen om det gemensamma förslaget om Kazakstan:

Posselt
Herr ordförande! Mina gratulationer till kammaren för att den enhälligt röstat för resolutionen om Kazakstan. Framför mig har jag den tyska versionen. Den består endast av en mening - " ger sin ordförande i uppdrag att förmedla resolutionen till dem och dem" . I övrigt finns det bara två streck på det här papperet. Jag ville bara fråga om någon annan här har läst resolutionen och om denne har någon text i sin version.

Ordföranden
Herr Posselt! Jag är säker på att alla ledamöter har läst den. Det måste vara ett fel i just den text ni har fått .
Efter omröstningen om brådskande och aktuella frågor av större vikt

Posselt
Herr ordförande! Jag måste än en gång säga att min anmärkning tidigare inte var något skämt, utan en formell protest. Resolutionen om Kazakstan består, åtminstone i den tyska versionen, av två streck.
Skratt
Jag ber er att ogiltigförklara omröstningen. Enligt arbetsordningen är den inte giltig, om texten inte föreligger. Det är ett precedensfall.

Swoboda
Herr ordförande, det stämmer inte. Det finns en tysk version med fullständig text. Kanske har ni fel version, herr Posselt. Jag ger er gärna en kopia, så att ni vet exakt vad ni röstat om.

Ordföranden
Herr Swoboda! Jag har också fått se en fullständig version. Jag sade till Posselt att det kunde vara ett tryckfel i den version han hade fått.

Hänsch
Herr ordförande, kan det vara så att det finns vissa blinda fläckar hos en kollega från CSU?
Skratt

Ordföranden
Säkerligen inte.

Omröstning (fortsättning)
White
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga ett par saker rörande omröstningen. För det första ber jag om ursäkt för att det är fler än 200 ändringsförslag; vi försökte göra vårt bästa för att begränsa antalet.
Jag skulle vilja förklara innebörden av " kompromissändringsförslag" i samband med kvällens omröstning. De är inte kompromissändringsförslag i den mening som vi normalt är vana vid, det vill säga kompromissändringsförslag mellan olika politiska grupper. De utgör resultatet av ett informellt trepartssammanträde som hölls i Bryssel under de senaste dagarna och veckorna, och ett avsevärt arbete har lagts ned i detta sammanhang både av mig och de andra vattenföredragandena.
Det är av yttersta vikt att vi - nu när vi kommit överens om dessa kompromissändringsförslag mellan vattenföredragandena - kommer överens om att stödja dem, eftersom det tyska ordförandeskapet, som inte företräddes vid debatten i går kväll, har förklarat i ett brev: " Det tyska ordförandeskapet hoppas kunna nå en gemensam ståndpunkt om förslaget till direktiv vid rådets sammanträde i mars. De kommer att göra sitt yttersta för att i denna gemensamma ståndpunkt inkludera den text som blev resultatet av de informella samråden."
En förutsättning för detta är att denna text kommer att inkluderas i beslutet om förslaget som parlamentet kommer att fatta i kväll. Så vi måste uppfylla vår del av avtalet: stödja de så kallade kompromissändringsförslagen, och sedan har vi en början till något som vi kan ta itu med efter den andra behandlingen, när vi går över till medbeslutandeförfarandet.

Cabezón Alonso
Herr ordförande! I morse, då man höll på att avsluta omröstningen, begärde man att omröstningen om detta betänkande skulle ske vid plenarsammanträdet i Bryssel. Jag upprepar den begäran som gjordes i morse om att detta betänkande, med hänsyn till dess betydelse, underkastas omröstning vid plenarsammanträdet i Bryssel.

Ordföranden
Ni har helt rätt i att frågan togs upp i förmiddags, men i arbetsordningen anges att det antingen måste vara en politisk grupp eller 29 ledamöter. Jag har inte fått någon formell begäran från någon av de politiska grupperna, eller några önskemål från 29 ledamöter. Så jag har för avsikt att genomföra omröstningen. Med bästa vilja tror jag inte att den kommer att föra oss särskilt långt.

White
Herr ordförande! Det ni just sade om begäran är korrekt, men problemet var att jag inte kunde få tillåtelse från min grupp att få denna fråga framförd förrän nästa vecka. Jag ber den spanska delegationen om ursäkt.
Efter omröstningen om ändringsförslag 165

Anastassopoulos
Herr ordförande! Jag undrar om de politiska grupper som ber om så många omröstningar med namnupprop känner till att varje omröstning med namnupprop kostar de europeiska skattebetalarna 300 euro.

Voggenhuber
Herr ordförande, jag ville bara fråga frågeställaren om han är medveten om hur viktigt det är för medborgarna att veta vem som bär det politiska ansvaret och hur mycket det får kosta?

Anastassopoulos
Herr ordförande! Det är odiskutabelt att medborgarna har rätt att veta och att vi är skyldiga att informera dem, dock inte om varje förslag och inte om varje grupp.

Ordföranden
Kolleger! Vi har haft en lång vecka, och vi är alla trötta. Låt oss gå vidare.

Telkämper
Herr ordförande! Jag vill bara lugna Anastassopoulos. Alla är vi ju för en sparsam budget, och när jag ser på er grupp och hur tomt det är där innebär det att många kolleger bara kan få halvdagsersättning i dag - det kan säkert tillfredsställa er.
Skratt

Ordföranden
Jag är frestad att ha en omröstning med namnupprop för att se om omröstningar med namnupprop är värda besväret, men det skulle vara absurt.
Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.

Collins, Kenneth
Herr ordförande! Detta har varit en mycket utdragen och komplicerad omröstning, men det blev en mycket tillfredsställande avslutning.
Jag vill emellertid göra kammaren uppmärksam på det faktum att det, för det första, var nödvändigt på grund av att rådet nådde en politisk överenskommelse i denna fråga på ett mycket tidigt stadium. Detta är ett exempel på rådets oförstånd när det gäller att nå dessa politiska överenskommelser. För det andra, detta tillfredsställande resultat skulle inte varit möjligt utan det enorma arbete som White har lagt ned i sammanhanget. Men jag vill betona att det inte hade varit möjligt utan ett samarbete med hans medföredragande, Eisma och Florenz; det skulle inte ha varit möjligt utan de politiska samordnarna från alla politiska grupper; det skulle inte ha varit möjligt utan ett nära samarbete med kommissionens tjänstemän, med ordföranden för det tyska ordförandeskapets arbetsgrupp om vatten och utan miljöutskottets sekretariat. Jag hoppas att man inser att dessa personer har varit ovärderliga, eftersom utan dem skulle inte White ha nått denna framgång.

Ordföranden
Det gläder mig att höra att vattendirektivet " flödade över" av samarbete.

Cassidy
Herr ordförande! Jag vill veta det antal omröstningar med namnupprop som vi har haft om detta betänkande. Vid omröstningen om det föregående betänkandet identifierade ni alltid den grupp som ville ha en omröstning med namnupprop, vilket orsakade litet irritation för våra kolleger i Gruppen De Gröna. I detta fall så har ni inte en enda gång identifierat den grupp som bett om en omröstning med namnupprop. Vi borde naturligtvis få reda på vilka som bett om en omröstning med namnupprop.

Ordföranden
Om ni verkligen vill så kan jag läsa upp det, men det kommer bara att ta upp ännu mer tid.
Ändringsförslag 44

Graenitz
Herr ordförande! Jag ville göra kammaren uppmärksam på att det i den tyska versionen av ändringsförslag 44 under punkt 2a andra stjärnan i stället för " entfernen pyrotechnische Komponenten" måste stå " neutralisieren pyrotechnische Komponenten" för att lagtexten skall bli begriplig.

Florenz
Som ingenjörsarbete skulle den här texten vara mycket bra, men som lagtext är den fullständigt oanvändbar.

Ordföranden
Eftersom föredraganden bekräftar detta, skall vi se till att den tyska texten ändras.
Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.

Ordföranden
Jag har fått en begäran enligt artikel 129 från Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster, om att återförvisa detta betänkande till utskottet.

Manisco
Herr ordförande! Å Gruppens Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster vägnar begär vi med stöd av artikel 129 i arbetsordningen att Quisthoudt-Rowohls betänkande skall återförvisas till det ansvariga utskottet av följande skäl: vi anser att ett godkännande av betänkandet just nu trots dess fördelar och mål skulle kunna tolkas som en inblandning i valförfarandet i en suverän stat - som Israel är - och som ett uttryckligt stöd åt en av de mest omstridda delarna i valkampen, just kandidaten Benjamin Netanyahu.

Dupuis
Herr ordförande! Om vi skulle vara tvungna att återförvisa betänkanden varje gång det var val i berörda länder, skulle vi inte längre gå till omröstning om ett enda betänkande. Jag anser alltså inte att man kan återförvisa detta betänkande.
Applåder

Quisthoudt-Rowohl
Herr ordförande! Jag tycker att vi borde rösta om betänkandet nu. Varje fördröjning är till nackdel för Israel och palestinierna.
Parlamentet beslutade att inte återförvisa betänkandet till det ansvariga utskottet.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Aldo
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja lägga fram ett muntligt ändringsförslag, men på vederbörligt sätt.
Jag föreslår att man efter orden " regional integration" lägger till " genom att man i förväg avskaffar principen om icke-ömsesidighet i förbindelserna med de utomeuropeiska länderna och territorierna (ULT), AVS-länderna och regionerna i gemenskapens yttersta randområden, redan från ikraftträdandet av den nya allmänna Europeiska unionen/AVS-konventionen" för att man bättre skall förstå ändringsförslaget.

Medina Ortega
Herr ordförande! I stora drag stöder den socialdemokratiska gruppen Aldos resolutionsförslag, men det muntliga ändringsförslaget har ett ganska svårförståeligt innehåll och, p.g.a. detta, tror jag inte att vi kan anta det i detta ögonblick, d.v.s. att det inte är ett enkelt formellt ändringsförslag utan ett mycket innehållsrikt ändringsförslag. På grund av detta motsätter vi oss det muntliga ändringsförslaget.
Fler än tolv ledamöter opponerade sig emot det muntliga ändringsförslaget.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Blokland
Under 2000-talet kommer vatten av god kvalitet måhända att vara av ännu större strategiskt intresse än olja. Det ger tillräcklig anledning att tacka White för hans engagemang för en god ytvattenstatus fram emot 2010. Tillvägagångssättet med avrinningsområden ger medlemsstaterna möjlighet att föra en politik som är speciellt inriktad på avrinningsområden. Vi anser att det är en utmärkt idé. Om den specifika kunskap som finns på området, som exempelvis den som finns tillgänglig hos nederländska waterschap , används optimalt kommer detta att bidra till ett bättre resultat. Att involvera dem som har direkta intressen ökar användbarheten för den nya politiken.
Det kommer inte att bli så lätt att förverkliga ett nytt ramdirektiv: Diskussionen under den första behandlingen kan betecknas som mycket förvirrande. Behandlingen av förslaget till ramdirektiv har gång efter annan skjutits upp i parlamentet. Allt detta hade samband med rådets " förhastade ståndpunkt" som rådet kom fram till i juni förra året. Det gick till på ett underligt sätt. Därefter påbörjades, med Amsterdamfördraget i bakhuvudet, arbetet med att nå en politisk överenskommelse. Detta har bara varit framgångsrikt på ett begränsat antal områden, eftersom vissa medlemsstater inte har förhållit sig flexibla. Det är beklagligt, för på ett tidigt stadium är det för det mesta lättare att nå fram till ett avtal, eftersom man ännu inte har grävt ned sig så djupt i de egna formuleringarna.
De kompromissändringsförslag som jag varit inblandad i är ett magert resultat av något som började lovande. Ändringsförslagen 189 till och med 193 om " våtmarkerna" syftar till att bevara en buffertkapacitet för vattenmängden som är väsentlig för att motverka översvämningar och uttorkning.
Genom kompromissändringsförslagen 194 och 195 tas det hänsyn till att förvaltningen av havsvattnen är reglerad i internationella fördrag. Förslaget om att med jämna mellanrum anordna en konferens om vattenpolitik kan vi stödja. Att alla berörda parter, inklusive icke-statliga organisationer, kan delta är positivt, vilket föreslås i kompromissändringsförslag 198.
Återinjicering av vatten för de nödvändiga aktiviteterna kan möjligtvis få finnas kvar om detta utförs på ett ansvarigt sätt. Kompromissändringsförslag 201 ger tillräckliga garantier för detta.
I fråga om gränsvärdena för utsläpp måste man också se på de diffusa källorna och inte bara på de stora förorenarna. Möjligheten härtill förblir att hanteringen efterlevs från utgångspunkten att förorenaren betalar. Vi ställer oss därför frågan om ändringsförslagen 65, 67 och 68 kommer att vara möjliga att genomföra i praktiken.

Des Places
Det förslag från kommissionen som upprättar en ram för gemenskapsåtgärder på området för vattenpolitik består i att formulera om och kombinera om olika gällande direktiv om kvaliteten på ytvatten och badvatten, vatten för fisk-, mussel- och ostronodling samt dricksvatten, om skyddet och skötseln av grundvattnen, om avloppsvattenrening i städerna, om kontrollen av soptippar samt om nitratföroreningen.
Förutom denna förenkling gäller huvudnyheten i detta förslag till direktiv det godtagna förhållningssätt som är grundat på begreppet om vattenbassänger, vilka med en god förvaltning gör det möjligt att skydda ytvattnen och grundvattnen, vare sig det tillhör en enda medlemsstat eller ligger i gränstrakter, när det gäller kvantitet och kvalitet.
Härifrån till slutet av året borde kommissionen föreslå tekniska specifikationer som all insamling och analys måste grundas på, bland annat vad beträffar definitionen av vattendistrikt och analysen av deras fysiska, demografiska och ekonomiska kännetecken, analysen och kontrollen av vattenkvaliteten samt slutligen den kvantitativa och kvalitativa utvärderingen av vattendragen.
Varje förvaltningsplan bör innehålla ett åtgärdsprogram som bör vara helt och hållet funktionsdugligt senast den 31 december 2007. Målet " gott tillstånd" måste ha uppnåtts 2010.
Slutligen har införandet av denna bestämmelse i stor utsträckning anförtrotts åt medlemsstaterna.
Inför detta förslag har jag å Gruppens Nationernas Europa vägnar lagt fram 17 ändringsförslag varav de flesta har antagits, antingen individuellt eller inom ramen för ett kompromissändringsförslag. Dessa ändringsförslag omfattade naturligtvis våtmarksområdena och deras speciella ekosystem inom ramen för denna gemenskapsåtgärd. Men vi har också påmint om jordbrukets betydelse och det speciella förhållande denna verksamhetssektor har till vatten. Det var nödvändigt att ta hänsyn till denna sektors specifika karaktär så att jordbrukarna inte omges av ett alltför byråkratiskt synsätt.
Slutligen har vi röstat nej till kompromissändringsförslaget 201 om underjordisk förvaring av naturgas och LPG (liquified petrolium gas). Faktum är att kommissionens förslag introducerar dispens för redan befintlig förvaring, men skulle förbjuda alla slags planer på utveckling av ny förvaring av naturgas eller LPG i stillastående vatten, eftersom den erfarenhet man har i Frankrike i fråga om underjordisk förvaring av gas (sedan 1957) och av LPG i sprängda hålrum (sedan 1965) gör det möjligt att ange att samtliga åtgärder i fråga om miljöskydd har vidtagits.
Följaktligen har vi röstat ja till ändringsförslag 160 som innebär att det är tillåtet med underjordisk förvaring när den inte strider mot detta direktivs miljömål.

Escolá Hernando
Med hänsyn till betydelsen av de framsteg som har gjorts i vissa frågor, inriktas direktivet på vattenkvaliteten och problemets kvantitativa aspekter glöms bort.
I de sydliga staterna föreligger ett allvarligt problem med hänsyn till vattenbristen som gör detta grundämne till en tillgång som det råder brist på.
På grund av detta bör man begränsa den frestelse detta innebär för de rikaste, mest utvecklade och mäktigaste områdena att leda av vattnet från andra områden, vilket har skett med floden Ebro.
Whites betänkande sätter stopp för detta bruk, tack vare ändringsförslagen 16, 18 och 75, genom att begränsa denna vattenpolitik. Av detta skäl, har jag med stor tillfredställelse röstat för dessa och betänkandet i dess helhet.

Grossetête
För det första skall vi i dag glädja oss över att det ramdirektiv om vatten som vårt parlament krävt med eftertryck sedan länge har antagits vid den första behandlingen. Denna text kommer till sist att göra det möjligt att äntligen klarlägga och förenkla den befintliga gemenskapslagstiftningen som är otydlig och tilltrasslad.
För det andra är jag angelägen om att ännu en gång avslöja ett politisk avtal som kom till stånd i rådet långt innan vårt parlament hade uttalat sig. Dessutom förhandlade White som svar på antagandet av sitt betänkande i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd utanför allt slags officiellt förfarande med företrädare från rådet om tolv så kallade kompromissändringsförslag. Jag beklagar verkligen att han aldrig bemödade sig om att underrätta utskottet för miljö i varje skede av sitt förhandlande.
Men förutom det beklagar jag djupt att han på eget bevåg lade till ett trettonde ändringsförslag 201 som aldrig varit föremål för ett avtal med rådets delegation. Föredraganden gjorde detta tillägg utan att iaktta de grundläggande reglerna för öppenhet, utan att ens rådgöra med dem som gjort de ändringsförslag som hans kompromissförslag skulle ersätta. Vi röstade nej till ändringsförslag 201 därför att denna arbetsmetod inte är godtagbar, dels av principiella skäl, dels därför att dess innehåll inte motsvarade PPE: s önskningar,
Whites initiativ ledde trots hans ansträngningar med rådet att maximalt minska antalet ändringsförslag om denna text endast till resultat i fråga om punkter som visserligen var lämpliga, men som bedömdes som mindre betydelsefulla. Vi har i dag varit tvungna att i plenum uttala oss om närmare 200 ändringsförslag. Detta visar, herr ordförande, att parlamentet använder de befogenheter som fördraget ger det, trots ministerrådets diskutabla praxis.

Rovsing
En god miljö i floder och vattendrag är en viktig del av den totala miljökvaliteten i Europeiska unionen. Men de senaste 25 årens mycket intensiva utnyttjande av sötvattenresurserna har skapat stora problem för djur- och växtlivet i de europeiska floderna. Det är därför glädjande att kommissionen tagit initiativ till ett direktiv om en ram för gemenskapsåtgärder på området för vattenpolitik. Kommissionens förslag till en lösning i olika etapper rörande både förorenings- och tillförselproblem, vittnar om ett mycket väl genomarbetat förslag till rättsakt. Genom behandlingen i parlamentet och rådet hoppas jag att det blir möjligt att tillfredsställa såväl miljömässiga- som tillförselmässiga krav.
Betänkande (A4-0051/99) av Florenz

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries, Theorin och Wibe
Denna röstförklaring rör främst de delar och förslag i betänkandet som behandlar PVC. Betänkandets huvudsakliga syfte är inte endast att behandla PVC, men ändå är vi beredda att stödja de ändringsförslag som vill förbjuda alternativt begränsa användningen av PVC. Vi stöder självklart en minskad användning av traditionell PVC, men samtidigt ser vi i dag möjligheter att alltmer minska de miljöfarliga och hälsofarliga ämnena i PVC. Vi vet också att inom industrin, t.ex. bilindustrin, arbetar man på många ställen aktivt med att hitta alternativ till PVC eller använda sig av mindre farlig PVC. Vi önskar dock att kommissionen snarast tar fram ett förslag till direktiv vad gäller PVC totalt sett, och inte bara inom enskilda områden.
När det gäller omhändertagandet av PVC, anser vi att bästa sättet i första hand är återanvändning och materialåtervinning, i andra hand förbränning med energiutvinning. I absolut sista hand skall PVC läggas på deponi.
Vi anser vidare att man genom ett antagande av ändringsförslag 25 missar den viktiga delen med producentansvaret. Vi röstar därför emot detta ändringsförslag.

Blokland
Inom Europeiska unionen sköts avfallshanteringen i följande prioritetsordning: förebyggande, återanvändning, återvinning, förbränning och soptipp. Denna ordningsföljd måste därför också behållas då det gäller skrotning av bilar. I synnerhet om vi beaktar det faktum att det rör sig om en stor mängd bilvrak varje år som det finns farliga ämnen i, för vilka ett första krav är en adekvat återvinning.
När det gäller förebyggande av PVC anser vi att det bäst kan regleras genom ett horisontellt direktiv, vilket vi inom kort kan förvänta oss ett förslag från kommissionen om. Vi har därför röstat emot ändringsförslagen 8, 19, 21 och 56.
Det bästa sättet att sörja för en god insamling är att den sista användaren kostnadsfritt kan lämna in bilen till en auktoriserad hanteringsanläggning. Kostnaderna för hanteringen kan då räknas in i priset för nya bilar. I många länder förekommer det alltför ofta att bilar dumpas illegalt, till och med i ytvatten, med allt som det för med sig. Vi har därför röstat för ändringsförslagen 22 till och med 25, även om de ovannämnda problemen härigenom förebyggs på ett otillräckligt sätt.
Insamlingen av två- och trehjuliga fordon måste överlämnas till det befintliga kretsloppet. Därför är det bra att utesluta dessa från artikel 5. Vi har röstat för ändringsförslag 18, även om regleringen för förebyggande, återanvändning och återvinning har fallit bort fullständigt i detta.
Vad återvinningen beträffar har vi helhjärtat kunnat rösta för ändringsförslag 30. Detsamma gäller för ändringsförslag 34 beträffande procentsatserna för återanvändning och återvinning. Som alla känner till är det för närvarande möjligt och ekonomiskt försvarbart att montera ned ett bilvrak fullständigt. Det innebär att bruket av fordonssönderdelare för bilvrak måste minska. De uppställda målen i ändringsförslag 34 är helt klart möjliga att uppnå. I Nederländerna till exempel har för närvarande redan ett värde på 86 procent uppnåtts.
Vi förhåller oss positiva till att låta medlemsstaterna sluta avtal med de berörda ekonomiska aktörerna: På det sättet kan detta direktiv införas på ett flexibelt sätt.

Delcroix
Jag gläder mig åt att Europeiska kommissionen och vårt parlament äntligen tänker lagstifta om omställningen och det korrekta avlägsnandet av uttjänta fordon. Bilparken utgör en av de största spjutspetsarna i den kapitalistiska produktionen. I Europeiska unionen i början av år 2000 kommer det att vara nära 10 miljoner fordon som kasseras varje år. Bland andra talande siffror utgör resterna efter pressning av det som inte kan återvinnas 10 procent av den totala volymen farligt avfall.
När det handlar om fordon och andra stora förbrukningsvaror skulle det krävas att en grundprincip godtogs i stor omfattning. Det borde åligga tillverkaren att också garantera att hans produkter avlägsnades och återvanns. Inköpspriset skulle naturligtvis inkludera kostnaderna för detta ansvar. Man skulle på så sätt ta bort många olägenheter som ofta är skadliga för miljön och det skulle göra det möjligt att bättre lyckas med en rationalisering av återvinnings- och avlägsnandeprocessen. Europeiska regler borde skapas för att reglera insamlingen, behandlingen, återanvändningen, återvinningen och övervakningen av produkterna beroende på produktkategori.
Det verkar som om denna idé också kommer att göra det möjligt att ta bort många miljöhot redan i tillverkningsstadiet, eftersom tillverkaren själv måste förutse vilka återvinningsmöjligheter som kommer att vara de minst kostsamma och de minst farliga.

Grossetête
Allra först vill jag gärna gratulera Florenz till hans arbete. Denna text är mycket viktig för miljön. Faktum är att vi alla tyvärr har sett bilvrak som förfular i naturen. Detta förslag är även mycket viktigt för berörda näringsidkare.
De verksamhetssektorer som direkt omfattas av behandlingen av uttjänta fordon är många: biltillverkning, plast, metall, återvinnings- och värderingsansvar och så vidare.
Konsumenterna, som är eller kommer att bli fordonsägare, är naturligtvis de som först berörs. I vilket skick kommer deras fordon att återtas och behandlas? På det här området är det tillrådligt att inte agitera. Faktum är att ett gratis återtagande, såsom det planeras, enligt min mening är en villfarelse. Den verkliga kostnaden för ett gratis återtagande av ett gammalt fordon som alltså medför att de nya miljöreglerna inte följs, kommer oundvikligen att övervältras förr eller senare. Mitt ändringsförslag 54 syftade till att göra ett gratis återtagande obligatoriskt för fordon godkända efter dagen för ikraftträdandet av direktivbestämmelserna. Parallellt tillkom det medlemsstaterna att föreskriva ett införande av sådana åtgärder som gör det möjligt att göra kostnadsfriheten verklig för alla fordon.
Med samma avsikt har jag stött förslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd som syftar till att införa en differentiering av de mål som skall uppnås beroende på om fordonet är gammalt eller överensstämmer med bestämmelserna i det aktuella direktivet.
För övrigt vill jag framhålla de ändringsförslag som gäller förbudet mot användning av PVC. För det första är det obegripligt att man i en horisontell text om uttjänta fordon föreslår ett förbud mot ett material. För det andra är det lämpligt att vara konsekvent; faktum är att vår kammare alltid visat sig energisk när det handlat om att försvara kampen mot luftföroreningar. I detta sammanhang uppmuntrar den användningen av lätta material i biltillverkningen för att minska deras bränsleförbrukning. I brist på ersättningsmaterial är det i dag varken seriöst eller realistiskt att vilja förbjuda användningen av PVC i biltillverkningen.

Nicholson
Jag välkomnar naturligtvis alla förslag som syftar till att förbättra avfallshanteringen i Europeiska unionen. Det är uppenbart att det avfall som uppstått på grund av bilindustrins bristande kontroll har nått en oacceptabel nivå, och att det behövs åtgärder för att ta itu med problemet. I denna utsträckning stöder jag betänkandet och de medel för att förbättra avfallshanteringen som finns i det.
Det bekymrar mig emellertid att man inte i lämplig omfattning uppmärksammat motorcyklar. Motorcyklister, om några, är miljövänligare än vi som åker omkring på fyra hjul. Det finns en stark tradition att återvinna motorcykeldelar. Jag blev därför bekymrad när det ursprungliga förslaget lades fram, därför att man verkade ignorera denna tradition genom att placera tvåhjuliga fordon i samma kategori som fyrhjuliga fordon. Min personliga uppfattning är att motorcyklar, såväl som äldre bilar, borde ha undantagits från lagstiftningen och att separat lagstiftning bör utarbetas som säkerställer ett beaktande av verkliga miljöhänsyn.

Rovsing
Uttjänta fordon utgör ett stort miljöproblem i Europeiska unionen. Det finns föroreningsproblem med de avfallstyper som isoleras från skrotbilar vid sönderdelning, men det är särskilt de fordon som lämnas i naturen som utgör en stor miljöbelastning. Det är därför nödvändigt att se till att det sker en lagfäst och sund hantering av uttjänta fordon. Gemensamma bestämmelser på detta område kommer att bidra till att avsevärt minska föroreningarna med farliga ämnen. Skrotningsföretagen kan dessutom bli mer lönsamma och skapa fler arbetstillfällen. Förslaget till direktiv är därför ett oerhört positivt initiativ.
Lämpliga förebyggande åtgärder mot användning av vissa farliga ämnen vid produktionen av nya bilar är ett viktigt inslag i det föreslagna direktivet. Men det är inte realistiskt att vid nuvarande tidpunkt införa ett totalförbud mot vissa ämnen, som - i små mängder - är nödvändiga i samband med vissa legeringar och rostskyddsprocesser. Ett krav på ett övergripande direktiv med totalförbud mot PVC i Europeiska unionen före år 2000 är också orealistiskt, och det kan därför inte få stöd från konservativt håll i Europaparlamentet.
Betänkande (A4-0035/99) av Quisthoudt-Rowohl

Ford
Antonys harang under förmiddagens debatt om vetenskapligt och tekniskt samarbete med Israel - under vilken han anklagade israel för att producera etniska vapen som kan välja ut sina offer på grundval av rastillhörighet - säger oss mer om Antonys åsikter än om Israels forskningspolitik.
Bara en rasist skulle ge trovärdighet till sådant nonsens. Bara någon som tror att världen består av tydligt åtskilda " raser" , som är arrangerade i en vacker hierarki med dem i toppen av näringskedjan, skulle kunna föreställa sig något så fasansfullt. Det är inte möjligt. Det finns fler likheter i den genetiska uppsättningen mellan så kallade " raser" , än mellan individer inom dessa s.k. raser. Den som påbörjar ett sådant program skulle omedelbart visa sina kunskapsbrister på det vetenskapliga området.
Som jag sade i förmiddags kommer jag att rösta för detta betänkande, med de få reservationer jag då nämnde. Antonys åsikter har bara gjort mig ännu mer övertygad om att mitt beslut är det rätta.

Palm
Staten Israel har lagar som leder till förföljelse och diskriminering av det palestinska grannfolket. Jag ställer mig positiv till avtalet, men vill betona vikten av att EU påpekar de brister på respekt för de mänskliga rättigheterna och den pågående fredsprocessen som staten Israel visar. Freden i Mellanöstern kan komma ett steg närmare genom samarbete med väst och med teknisk utveckling, men för stabil fred krävs respekt för alla människors rätt att leva och att ingångna fredsavtal följs.
Kosovo

Souchet
Vår grupp har inte undertecknat förslaget till den så kallade gemensamma resolutionen om Kosovo. Faktum är att dess text fortfarande förblir alltför utmärkande i våra ögon genom osymmetriska anmärkningar, enkelspåriga och stela analyser, ett binärt synsätt som ärvts från öst-väst-tiden med sina " goda" och " onda" , samt en viss oförmåga att vara riktigt rädd för den komplexa historiska, kulturella och religiösa realitet som återuppstått efter det att den kommunistiska ideologin har gått tillbaka och som i dag utgör själva materialet för strävan efter ett avtal.
I en förnuftig resolution borde man glädja sig åt att dels anhängarna av en diplomatisk lösning för tillfället vunnit över de oansvariga som endast vill bli av med kriget, dels att två europeiska länder spelar en privilegierad roll för hela Europeiska unionens räkning i sökandet efter en lösning.
Rådet erkänner med klarsynthet att det mest effektiva sättet att bidra i sökandet efter en diplomatisk lösning inte på något vis var att vädja till GUSP: s komplexa och osäkra mekanismer, utan att beslutsamt stödja den " kontaktgrupps" åtgärd som består av europeiska och utomeuropeiska makter som är mest lämpade att spela en avgörande roll i strävan efter att finna en utväg i krisen.
Rambouilletprocessen godkänner den framstående roll som inom " kontaktgruppen" spelas av de två europeiska länder vilka engagerat sig mest och konkretast i strävan efter en fredlig lösning, det vill säga Frankrike och Storbritannien - de två europeiska medlemmarna från Förenta nationernas säkerhetsråd. Vårt parlament kan endast önska att de två europeiska medordförandena på konferensen i Rambouillet med hjälp av förhandlare från " kontaktgruppen" fogar en ofelbar politisk vilja till sin diplomatiska kompetens, vilken gör det möjligt för huvudpersonerna i sammandrabbningarna att trots Milosevics frånvaro - en svaghet i den försiktiga planen - sinsemellan komma fram till ett avtal, vilket gör att man så fredligt som möjligt kan hantera frågan om självständighet i Kosovo.
Betänkande (A4-0036/99) av Aldo

Correia
Vi behandlar nu ett dokument som i Europaparlamentet kallas initiativbetänkande och som därför i grunden handlar om Europaparlamentets synpunkt på frågor som direkt eller indirekt är knutna till Europeiska unionen och som kanske inte har behandlats i gemenskapens lagstiftning.
Det handlar alltså om en ensidig ståndpunkt från Europaparlamentet utan några omedelbara och konkreta effekter på de frågor som tas upp.
Detta betänkande har ändå de förtjänsten att man i det uppmärksammar befintliga problem vilket därigenom kan ge upphov till en giltig lagstiftnings- och beslutsprocess för Europeiska unionen, vilket kan göra det möjligt för kommissionen att förverkliga några av sina rekommendationer som kan vara mycket positiva för de ytterst avlägsna områdena, framför allt:
1.Skapandet av ett lokalt organ för kommissionen i de avlägset belägna regionerna, vilket skall bidra till att fysiskt stärka dessa regioners närvaro i gemenskapen.2.Konstituerande av utvidgade regionala marknader som tillåter ett handelsutbyte av produkter från regionerna i de yttersta randområden, utomeuropeiska länder och territorier och AVS-länderna inom samma geografiska område.3.Underlätta för utvecklingen av interregionalt handelsutbyte, med inriktning på utbildnings- och kulturområdena, båt- och flygkommunikationer, miljöskydd etc.Emellertid vill jag uttrycka en reservation angående detta betänkande, och som utgörs av möjligheten att öppna en känslig dörr och tillåta att andra intressen än regionerna i de yttersta randområdena till slut förvanskar begreppet yttersta randområden, vilket redan är upptaget i Amsterdamfördragets artikel 299.2, det vill säga deras särdrag och särskilda villkor.

Ribeiro
Vi instämmer, utan några som helst reservationer, i att det är mycket viktigt att fördjupa de kulturella och handelsmässiga förbindelserna mellan utomeuropeiska länder och territorier, AVS-länderna och de så kallade regionerna i Europeiska unionens yttersta randområden, som Azorerna, Kanarieöarna och Madeira. Emellertid är det inte tillräckligt med att uttala det och institutionalisera det, genom att klargöra situationen som i fallet med det nya fördraget om Europeiska unionen - från Amsterdam -, i artikel 299.2 om statusen som region i de yttersta randområdena.
Det måste skapas politiska riktlinjer och beständiga medel som svarar mot särdragen och fördjupandet av de kulturella och handelsmässiga förbindelser som vi försvarar.
När det gäller regionerna i gemenskapens yttersta randområden, oroar vi oss också för - och accepterar inte - den uppvärdering och användning som de kan få om man grundar sig på ett geo-strategiskt perspektiv, då dessa uppvärderingar och användningar innebär en kompensation eller skulle associeras till de militärpolitiska blocken, som det för övrigt bara finns ett, Nato, och där man har påpekat i ett halvsekel att avsikten är att fortsätta existera och inte försöka finna förutsättningar för att det skall kunna upphöra att existera.
Bananexport

Souchet
I går kväll poängterade jag att den tullmotåtgärd som USA meddelade mot europeiska produkter, innan ens den nya gemensamma organisationen av bananmarknaden undersökts av WTO, är oacceptabel.
Det faktum att man viftar med dessa hot om sanktioner är inte på något vis opartiskt, eftersom de innan de ens har använts kommer att ge verkningar på grund av ekonomiska aktörers föregripanden.
Men ingen medlem i WTO har rätt att unilateralt fastställa sådana åtgärder och måste tvunget vända sig till det regleringsförfarande som föreskrivs av WTO vid meningsskiljaktigheter.
Vad kan man konstatera när det gäller Europa? Först bedömer vi varje dag de mycket negativa följderna till följd av att de europeiska förhandlarna inte har kunnat få tillräckliga garantier i Gatt-avtalen för att bevara våra privilegierade förbindelser med AVS-länderna. Sedan beklagar vi att vissa medlemsstater verkar beredda att offra den europeiska solidariteten, om USA tar bort dem från det område sanktionerna skall tillämpas på. Slutligen verkar inte attityden hos det tyska ordförandeskapet utan tvetydighet, då det strävar efter att ingå en direkt uppgörelse med USA, utan att rådgöra med sina partner.
Vad oss beträffar är det för att uppmuntra kommissionen att visa prov på den största tänkbara bestämdhet som Gruppen Oberoende för Nationernas Europa - som inte har velat underteckna PPE-gruppens och PSE-gruppens kompromiss - en gång är ju ingen gång -, vars innehåll inte verkade tillräckligt välgrundat - i dag verkar inspirerad av, då den tillsammans med fyra andra politiska grupper har föreslagit en kraftfullare kompromisstext, även om detta är mycket sent. Vi ville på nytt synnerligen ordentligt bekräfta vårt stöd för våra AVS-partner som vi har slutit förbund med i en internationell konvention. Vi ville även markera vårt parlaments grundläggande oenighet i fråga om unilateral praxis och bestämt fördöma den tillämpning av avsnitt 301 och Super 301 som USA meddelat, om vilka man sagt oss att hindret för alltid var undanröjt tack vare Marrakesh-avtalen.
Vi vill även veta hur kommissionen utan det europeiska Super 301 tänker handla för att bevara våra intressen, om USA skulle använda de unilaterala åtgärderna som de meddelat.

Ordföranden
Omröstningen är därmed genomförd.

Meddelande från ordföranden
Ordföranden
Vid ett sammanträde i dag beslutade ordförandekonferensen, i enlighet med artikel 10.4 i arbetsordningen, att flytta den andra sammanträdesperioden i mars till den 22 och 23 mars. Sammanträdesperioden kommer att inledas måndagen den 22 mars kl. 17.00 och fortsätta tisdagen den 23 mars. Omröstningen kommer att äga rum kl. 15.00 på tisdagen.
Ordförandekonferensen har beslutat att tillfoga ett uttalande från kommissionen till föredragningslistan för måndagen den 22 mars, vilket kommer att följas av en debatt om de åtgärder som skall vidtas till följd av rapporten från kommittén med oberoende experter.
Tidsfristen för framläggande av resolutionsförslag löper ut torsdagen den 18 mars kl. 17.00. Tidsfristen för framläggande av ändringsförslag och gemensamma förslag löper ut måndagen den 22 mars kl. 22.00.
Vad gäller övriga punkter på föredragningslistan, så kommer ordförandekonferensen att fatta beslut om dessa vid dess sammanträde den 4 mars. Det bör noteras att det kommer att bli möjligt att hålla sammanträde för de politiska grupperna onsdagen den 17 mars kl. 18.00 och möjligen den 18 mars kl. 10.30, såväl som måndagen den 22 mars före kl. 17.00.
De utskottssammanträden som redan har schemalagts för den 22 och 23 mars kommer att uppskjutas till den 24 och 25 mars. Ytterligare information kommer att tillhandahållas genom de berörda utskotten.

Posselt
Herr ordförande! Jag är ledsen, jag tänker inte gå in på kollegan Hänsch - som förmodligen inspirerats av karnevalen i Rhenlandet, valet i Hessen kan det ju inte vara som inspirerat honom - utan i stället vill jag ännu en gång ta upp frågan om resolutionen. Jag har av flera kolleger fått felaktiga exemplar, och här ligger 63 felaktiga exemplar av Kazakstan-resolutionen, som bara består av streck. Efter vår ordväxling lät jag kontrollera ute vid disken - det är inte alls lustigt, kära kolleger - om det fanns rätt texter där. Det finns inte en enda korrekt text. Jag tycker nog att vi borde ta vårt parlamentariska arbete på så pass stort allvar att vi kontrollerar vad som har hänt, och att ni ser till att något sådant inte upprepas!

Ordföranden
Vi skall kontrollera igen, men jag har fått information om att en nytryckt bunt med korrekta resolutioner fanns tillgänglig vid utdelningsdisken.

Robles Piquer
Herr ordförande! Jag skulle vara mycket tacksam om ni talar om för mig om denna skrivelse som ni just har läst upp för oss har tryckts och med hjälp av något förfarande distribueras till parlamentsledamöterna. Vi har naturligtvis uppmärksammat den, men det finns alltför många ändringar i kalendariet och det skulle vara mycket önskvärt att denna delas ut till oss i skriftlig form under eftermiddagen, kanske rent av skickas ut med fax till våra ämbetsrum.

Rübig
Herr ordförande! Jag skulle vilja fråga om och i så fall när man kommer att rösta om denna fördröjning i plenum; så vitt jag vet har tidsplanen redan antagits av oss i församlingen.

Ordföranden
Jag har förstått att svaret är nej. Ordförandekonferensen har befogenhet att ändra datumet. Jag kan inte ge ett utförligare svar, eftersom jag inte har mer information om saken än vad ni har.

McGowan
Herr ordförande! Jag är intresserad av ert meddelande rörande ändringarna av datumet för sammanträdesperioden i Bryssel. Jag är säker på att ni är medveten om att det planerats in besök av personer från många delar av världen, i syfte att dessa skall sammanfalla med nämnda sammanträdesperiod. Denna ändring kommer sannerligen att orsaka stora svårigheter för vissa av mina besökare. Kan ni ge mig en förklaring, som jag kan föra vidare, till varför datumet för sammanträdesperioden har ändrats? Jag är säker på att det måste finnas någon mycket uppenbar politisk orsak, men jag förstod inte riktigt vilken - jag uppfattade inte riktigt förklaringen till ändringen.

Ordföranden
Som jag sade, så håller jag på att få mer och mer klarhet. Jag har förstått att det ursprungliga datumet sammanföll med Europeiska rådets sammanträde, och vi skulle vilja sammanträda före toppmötet.

Aelvoet
Herr ordförande! Jag vill bara förklara för McGowan. Problemet är att vi måste hålla en debatt under nämnda sammanträdesperiod om de resultat som kommittén med oberoende experter har kommit fram till. Detta innebär att det måste ske när kommissionen är närvarande. Men samma dag sammanträder rådet i Berlin, och det är omöjligt för kommissionen att vara på två platser samtidigt. Den enda lösningen var därför att hitta ett annat datum för denna sammanträdesperiod. Eftersom det är en känslig fråga, så kan vi inte skjuta upp den till april. Detta är den faktiska politiska förklaringen. Normalt sett skulle vi naturligtvis hållit sammanträdesperioden den 24 och 25 mars, och utskottssammanträdena skulle ha skett den 22 och 23 mars. Så nu har ordningen blivit omvänd: sammanträdesperioden kommer att hållas den 22 och 23 mars, och utskottssammanträdena den 24 och 25 mars. Detta är hela förklaringen.

Ordföranden
Det är utmärkt att det finns någon som deltog i sammanträdet, så att situationen kan förklaras. Plenum är emellertid inte rätt plats att diskutera denna sak. Det var ett beslut som fattades av ordförandekonferensen. Om ni har något problem med detta, så får ni tala med era gruppledare och ta upp frågan i era politiska grupper.

Kombitransporter: dimensioner, tillåtna vikter för vissa vägfordon (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är en fortsättning av debatten om betänkande (A4-0031/99) av van Dam för utskottet för transport och turism om förslag till rådets direktiv om ändring av
I.rådets direktiv 92/106/EEG om gemensamma regler för vissa former av kombinerad transport av gods mellan medlemsstaterna (KOM(98)0414 -C4-0485/98-98/0226(SYN)), II.rådets direktiv 96/53/EG om största tillåtna dimensioner i nationell och internationell trafik och högsta tillåtna vikter i internationell trafik för vissa vägfordon som framförs inom gemenskapen (KOM(98)0414 - C4-0486/98-98/0227(SYN)).
Stockmann
Herr ordförande, jag hoppas att jag på nytt kan ta upp den fråga som blev avbruten. Syftet med de kombinerade transporterna är att lägga över godstransporterna från vägarna till järnvägen. Det är möjligt att göra detta trots de strukturella nackdelarna, på grund av att den har fått vissa privilegier gentemot vägtrafiken. Men ändå har den inte utvecklats så som vi transportpolitiker trott och hoppats. Den huvudsakliga förklaringen till det är att järnvägsföretagens utveckling till moderna tjänsteföretag går mycket långsamt, om det alls sker någon utveckling.
Samtidigt förebådar de kombinerade transporterna en framtida transportmodell, nämligen den intermodala transporten. Med den kommer transportflödet att få en övergripande optimering genom flera olika transportmedel. För att utvecklingen genomgripande skall ändra inriktning mot ökad intermodal transport krävs det emellertid att de trafikpolitiska ramvillkoren underkastas en omfattande förändring. Vår frågeställning i dag är under vilka villkor en ny modell för framtiden kan utvecklas ur den föråldrade kombinerade transporten, utan att denna stannar kvar på dagens nivå eller t.o.m. distanseras av vägtransporterna.
Det första steget i det nya direktivförslaget visar i rätt riktning, nämligen mot en vidgning av vad som menas med kombinerad transport; denna åtgärd syftar till att komma närmare en intermodal transport. Men vi kräver också en noga fastlagd inskränkning av vägtransportens andel i transportkedjan.
Även det andra steget i kommissionens förslag går som jag ser det i rätt riktning, närmare bestämt mot en utjämning av privilegierna på området i Europa. Understödsproblematiken är i det sammanhanget det som är minst problematiskt. Vad som däremot förblir omstritt är de övre viktgränserna på 44 ton och undantagen från körförbuden. Personligen anser jag att de under en övergångsperiod är nödvändiga, tills lika konkurrensmöjligheter och konkurrensvillkor skapats för alla transportmedel och den intermodala transporten har etablerats. Jag delar emellertid mina kollegers farhågor för att det redan existerande missbruket kan tillta ytterligare och även för att vägen jämnas för ett eventuellt politiskt sammanbrott genom att fler undantag görs och de övre gränserna höjs också för de allmänna vägtransporterna. Vi påfordrar av den anledningen omförhandlingar.

Brittan
Fru ordförande! Både parlamentet och kommissionen är överens om att det finns ett behov av att aktivt främja kombinerade transporter genom att höja effektiviteten vad gäller medel för att överföra godstransporter från vägtransport till mer miljövänliga, säkra och energieffektiva sätt, där det inte finns en benägenhet till att flaskhalsar uppstår. Jag välkomnar parlamentets stöd till detta förhållningssätt. Jag beklagar emellertid att man i föreliggande betänkande avvisar två av de tre huvudåtgärder som kommissionen föreslår för att främja kombinerade transporter, samt att man föreslår betydande ändringar i den tredje. De förslag som formuleras i betänkandet skulle inte uppnå det som våra båda institutioner och de flesta medlemsstater vill, dvs. en ytterligare utveckling av kombinerade transporter som ett effektivt och livskraftigt alternativ till det nuvarande beroendet av vägtransporter. Det skulle därför vara till nytta om vi kunde fortsätta diskussionen om denna text vid ett senare tillfälle, så att vi därmed också kan ta hänsyn till rådets åsikter om detta förslag.
Vad gäller Wijsenbeeks ändringsförslag, så är detta i huvudsak godtagbart, eftersom det utvecklar vissa av idéerna i vårt förslag och på samma gång inte går ifrån det befintliga direktivet. Men jag är medveten om att Wijsenbeeks kolleger i utskottet för transport och turism inte delar hans åsikter.
Låt mig helt kort kommentera två av förslagets tre delar: undantag för kombinerade transporter från körförbud och avvikelser från viktbegränsningarna.
Kommissionen föreslog gemenskapsomfattande undantag för kombinerade transporter - vid inledande och avslutande transportsträckor - från trafikbegränsningarna under veckoslut, nätter, semesterperioder och under perioder när det är höga utsläppsnivåer. Sådana undantag skulle förbättra de kombinerade transporternas konkurrenskraft i jämförelse med vägtransporter, och skulle säkerställa kombitransporttjänsternas pålitlighet och regelbundenhet utan att riskera att det sker överträdelser av sociala och miljömässiga standarder. Det är tydligt att kombinerade transporter skulle vara mer konkurrenskraftiga om kunderna kunde få sitt gods transporterat och levererat under den tid då icke-kombinerade transporter via landsväg var förbjudna. För närvarande tillämpas omkring 47 lastbilsförbud i gemenskapen, vilka har många detaljerade undantag för kombitransporttjänster. Man behöver göra stora förbättringar här, eftersom kombinerade transporter uppenbarligen omfattar åtskilliga länkar och om en av dessa inte är tillåten, t.ex. under söndagskvällar, så riskerar hela kedjan att brytas sönder. Om ett förbud upphör vid kl. 22.00, så finns det helt enkelt ingen tid efter det att lastbilarna anlänt till terminalen, att lasta över godset till ett järnvägståg som måste vara framme nästa morgon. Detta innebär att alla transporter som inleds kl. 22.00, enbart skulle gå via landsväg; och inom internationell vägcontainertrafik som innebär körsträckor på omkring 1 000 kilometer. Är det verkligen säkrare, eller mer socialt godtagbart eller effektivare att göra så, i stället för att transportera godset via landsväg omkring 100-150 kilometer till och från en järnvägsterminal på en söndag? Trafikstockningarnas miljöeffekter, samt sociala argument och effektivitetsargument talar sitt tydliga språk.
För det andra, så anser vi att transportoperatörerna bör ha möjlighet att använda en maximalt tillåten fordonsvikt på 44 ton för vägtransporter, när denna transport ingår som en del i en kombitransportkedja som omfattar olika transportenheter över hela gemenskapen. Detta utgör inte bara ett marginellt incitament. Det kan sänka kostnaderna med 10 procent och är, naturligtvis, bara tillgängligt vid kortare inledande eller avslutande körsträckor inom ramen för den kombinerade transporten. Det är ett effektivt sätt att göra kombinerade transporter mer attraktiva. Av dessa skäl kan jag bara vid denna tidpunkt godta två tekniska ändringsförslag förutom Wijsenbeeks, dvs. 3 och 6, och jag måste avvisa de övriga.
Det skulle vara mycket produktivt att återkomma till denna fråga vid en senare tidpunkt, mot bakgrund av rådets gemensamma ståndpunkt, och efter en ingående diskussion om argumenten. Jag hoppas att vi då kan nå ett gemensamt synsätt om hur vi skall kunna utveckla en tillfredsställande kompromiss, så att vi kan nå vårt gemensamma mål som syftar till att främja kombinerade transporter.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Genomförande av artikel 366a i fjärde AVS-EG-konventionen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om rekommendation (A4-0013/99) av Aelvoet för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till rådets beslut om förfarandet för att genomföra artikel 366a i den fjärde AVS-EG-konventionen (5644/98 - C4-0156/98-96/0050(AVC)).

Aelvoet
Fru ordförande, kolleger! För ungefär två år sedan inledde rådet ett samråd med Europaparlamentet om ett förfarande för genomförandet av artikel 366a i den fjärde AVS-EG-konventionen. Denna famösa artikel 366a handlar om det sätt som Europeiska unionen reagerar på vid grava kränkningar av de mänskliga rättigheterna eller när demokratiseringsprocesser går helt snett och så vidare, på sådant sätt att EU vid sådana förhållanden kan upphäva sitt samarbete med ett land som berörs. Nu har hela ärendet släpat efter i två år, och detta för att det uppstått en väsentlig tvist mellan parlamentet och rådet i samband med den roll som parlamentet skall kunna komma att spela i den processen. Det egentliga, ursprungliga kravet på en kvalificerad majoritet, för att inte säga så gott som enhällig hållning från parlamentets sida, berodde på att man önskade införa samtyckesförfarandet. Det har bemötts med ett mycket avvisande och negativt svar. Vi har då fallit tillbaka på samrådsförfarandet.
Inom ramen för parlamentets önskemål om att kunna ta ett samrådsförfarande under övervägande togs det först ett slags informell kontakt - man kan knappast kalla det förhandlingar - mellan mig själv och det brittiska ordförandeskapet för rådets räkning. Det ledde inte till någonting. Till sist togs ärendet upp igen under det österrikiska ordförandeskapet, och de sörjde för att ett formellt samråd med rådet om detta ägde rum för att utröna om de kunde gå med på samrådsförfarandet.
Resultatet blev att endast två av de femton länderna var beredda att hörsamma parlamentets krav. Så även i det sammanhanget blev vårt utbyte mycket magert. Under tiden skedde också en liten utveckling i rådstexterna, där man tidigare hade pläderat för kvalificerad majoritet vid varje beslut som måste fattas i detta sammanhang. Överlag höll man sig kvar vid kvalificerad majoritet, men man har alltså fastställt att om hela AVS-EG-konventionen skulle upphävas, då skall enhällighet krävas. Det är viktigt att känna till att det hittills aldrig har inträffat, inte ens i så allvarliga situationer som Nigeria för ett antal år sedan. Det handlade hela tiden om en viktig del av artiklarna, men aldrig om hela paketet.
Den situation som vi befinner oss i i dag är som följer. Om vi som parlament skulle välja att säga: Vi ger inte vårt samtycke, då är det i varje fall så att för närvarande - och sedan en mycket kort tid tillbaka - att när Amsterdamfördraget träder i kraft då vi i vilket fall som helst enligt bestämmelserna i Amsterdamfördraget har rätt att bli informerade. Det är den enda rätten vi får i detta sammanhang. Således tjänar det inte mycket till att fortsätta att klamra sig fast vid detta, alltså att inte ge detta samtycke här i parlamentet med tanke på att det inte kan leda till något annat än att enhällighet skulle kunna vara tillämpligt under de månader som återstår i de fall där man vill upphäva samarbetet. Det gynnar absolut inte ett snabbt och lämpligt agerande från EU: s sida vid grava kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Därför, på grund av det faktum att vi alla har intresse av att det går att agera snabbt med kvalificerad majoritet om det behövs ansåg jag att det inte är försvarbart att här plädera för att stå på sig och inte samtycka till rådets förslag till beslut.
Mot min vilja, mot min övertygelse, men med tanke på de praktiska konsekvenserna pläderar jag för att beslutet skall godkännas, med vetskap om att det finns en liten tröst, nämligen att Europeiska kommissionen för närvarande, varje gång som en sådan åtgärd måste vidtas, informerar parlamentet omedelbart tillsammans med rådet på sådant sätt att parlamentet kan reagera om detta görs i tillräckligt god tid. Och det är - låt oss säga - tank vare det synnerligen goda samarbetet med kommissionen på detta område som vi med mindre sorg i hjärtat än vad som annars skulle varit fallet kan ge avkall på något som vi egentligen borde få, nämligen äkta samråd.

Vecchi
Fru ordförande! Vi har redan haft möjlighet att vid flera andra tillfällen diskutera olika sätt att tillämpa artikel 366 b i den fjärde Lomékonventionen vilken föreskriver upphävningsförfarande i samarbetet med de länder som bryter mot klausulen om huvuddelen vilken föreskrivs i artikel 5 i samma konvention.
Det handlar om, och det handlade på sin tid om, en av de viktigaste förnyelsepunkterna i den fjärde Lomékonventionen, vilka hindrar själva samarbetet beträffande de mänskliga rättigheterna, demokrati och principer för ett bra förvaltning.
Under föredragande Aelvoets - som jag även tackar å socialistgruppens vägnar - kloka och uppmärksamma ledsagning har Europaparlamentet i sina försök att demokratisera de förfaranden som föreslagits av kommissionen gått så långt att de föreskrivit ett obligatoriskt yttrande från själva parlamentet genom samtyckesförfarande.
Gentemot rådets omedgörlighet, men även gentemot objektiva rättsliga begränsningar som är utmärkande för Lomékonventionen har det dock varit nödvändigt att kompromissa.
Det uppnådda resultatet är som samma föredragande säger när allt kommer omkring bättre än inget.
Man föreskriver nämligen att beslut skall fattas i rådet med kvalificerad majoritet och inte längre med enhällighet, och kommissionen förbinder sig att på ett lämpligt sätt informera parlamentet om varje grundläggande förändring vid tillämpningen av upphävningsförfarandet. Parlamentet kommer naturligtvis angående detta att vara ytterst vaksamt och fordrande.
Detta är just bättre än ingenting och alltså kommer vår grupp att rösta ja till förslaget till beslut såsom föredraganden föreslår oss.

Corrie
Fru ordförande! Som vanligt så har Aelvoet gjort ett utmärkt betänkande om ett mycket känsligt ämne. Det är emellertid ett dåligt tecken att vi över huvud taget måste infoga artikel 366a i den fjärde AVS-EG-konventionen.
Jag kom precis tillbaka från Afrika i går, och efter att ha tagit del av nyheterna om de senaste händelserna i Zimbabwe, så är det av yttersta vikt att kommissionen snabbt vidtar diplomatiska åtgärder. Det skulle naturligtvis vara bra om parlamentet - det vill säga utskottet för utveckling och samarbete - kunde höras före dess att åtgärderna vidtas. Men jag måste vara uppriktig och säga att vi lever i den verkliga världen. Det kommer att finnas tillfällen när kommissionen måste agera snabbt för att lämna sitt budskap till de nationer som begår överträdelser mot de mänskliga rättigheterna, innan den har möjlighet att höra parlamentet.
Betänkandets kärna utgörs av den mening i vilken kommissionen, när detta är möjligt, kommer att informera parlamentet i förtid om varje form av diplomatisk åtgärd, eller om ett återupptagande av samarbetet. Jag tycker att detta är en godtagbar kompromiss mellan kommissionen och parlamentet, och stöder därför förslaget om att parlamentet skall samtycka till förslaget till rådets beslut.
Det finns emellertid en intressant situation som uppkommer efter år 2000 enligt den nya Lomékonventionen, hur denna nu kommer att utformas. Som kommissionen känner till, så kan förslagen till en nytt AVS-EG-konvention att grundas på regionalt samarbete och integration, med en finansiering som fördelas genom de regionala organisationerna i stället för genom enskilda nationer och nationella vägledande program. Jag undrar hur artikel 366a skall kunna fungera i en situation när kommissionen har förlorat sin förmåga att införa sanktioner mot ett enskilt land inom en region. Det skulle vara orättvist att införa sanktioner mot hela regionen. Kommissionär Brittan skulle kanske kunna föra denna specifika fråga vidare till lämplig kommissionsavdelning, så att han kan svara vid ett senare tillfälle?
Eftersom det håller på att byggas upp en rad svåra situationer i olika afrikanska stater, så hoppas jag att kommissionen kommer att använda artikel 366a i så vid bemärkelse som möjligt. Jag tycker att de mänskliga rättigheterna bör omfatta pluralism, god förvaltningssed, oberoende domstolar och tryckfrihet, såväl som fria och rättvisa val.
Min grupp kommer att stödja detta betänkande. Jag gratulerar återigen Aelvoet till det arbete hon har utfört på detta parlaments vägnar.

Bertens
Fru ordförande! Den liberala gruppen har alltid pläderat för öppenhet i politiken för de mänskliga rättigheterna. Förfarandena måste vara tydliga. Enligt artikel 5 i Lomékonventionen är politiken för de mänskliga rättigheterna en väsentlig del av vårt samarbete. Den aktuella artikeln 366a avser också förfarandena kring upphävande av samarbetet med Loméländerna. Förekomsten av en sådan operativ artikel är en vinst, men förfarandena borde ha varit mycket bättre. Den aktiva föredraganden har engagerat sig för att parlamentet skall få medinflytande och för en majoritetsbeslutsprocess i rådet.
Liberalerna har alltid ansett att parlamentets samtycke måste vara nödvändigt för att kunna upphäva Lomésamarbetet. Samtycke från Europaparlamentet är ju också nödvändigt för Lomékonventionens ikraftträdande. Det som vi nu har fått, information från kommissionen om det skulle bli aktuellt med ett upphävande, är då inte särskilt mycket. Men som pragmatiker förstår jag att det egentligen inte gick att uppnå mer. När allt kommer omkring måste förfarandet efter den interinstitutionella debatten sedan kommissionens förslag i februari 1996 avslutas. Vi måste så snabbt som möjligt ta detta instrument i bruk för vår politik för de mänskliga rättigheterna.
Slutligen vill jag, fast det egentligen är överflödigt, uttrycka mitt tack till och min respekt för Aelvoet för denna rekommendation.

Brittan
Jag måste tacka och gratulera Aelvoet till allt arbete som hon har utfört för att göra det möjligt för parlamentet att ge sitt samtycke, och för det realistiska och förnuftiga förhållningssätt som hon har visat, i likhet med andra talare som till exempel Corrie och Vecchi. Jag skulle vilja upprepa vad vi betonade när interimsbetänkandet diskuterades här i juni förra året, dvs. att vi har för avsikt att hålla parlamentet fullständigt underrättat om alla de initiativ som vi kan tänkas ta, eller alla förslag som vi kan överlämna till rådet, rörande genomförandet av artikel 366a i fjärde Lomé-konventionen, som tråkigt nog, vilket har nämnts, inte är något som helt och hållet kan anses vara en teoretisk möjlighet. Jag vill tillägga att när det gäller det enda fall som hittills har inträffat då man har åberopat artikel 366a, mot Togo, informerade kommissionen omedelbart parlamentet om vilka avsikter man hade - just som föredraganden har uppmärksammat i sitt betänkande. Jag tackar henne för detta.
Vi kommer även i fortsättningen att noggrant beakta alla de yttranden eller resolutioner som parlamentet antar, som kan påverka tillämpningen av förfarandet rörande samråd och upphävande som fastställs i artikel 366a.
Vad gäller Corries fråga om hur detta skulle fungera i en situation där de regionala faktorerna kommer i förgrunden, skall jag gärna lämna över frågan till dem som sysslar med detta ämne dagligen. Kommissionen är glad över att rambeslutet, i och med parlamentets samtycke, kan träda i kraft. Detta ger oss ett lämpligt och öppet förfarande för vidtagande av passande åtgärder, om det sker överträdelser av bestämmelserna i den reviderade fjärde Lomékonventionen.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Makroekonomiskt stöd till Albanien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0041/99) av van Bladel för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om förslag till rådets beslut (EG) om makroekonomiskt stöd till Albanien (KOM(98)0507 - C4-0590/98-98/0273(CNS)).

Van Bladel
Fru ordförande, herr kommissionär, kolleger! Nu när vi debatterar beviljandet av makroekonomiskt stöd till Albanien på 20 miljoner ecu anser jag det vara mycket viktigt att vi framför allt också tittar på i vilket ekonomiskt och politiskt sammanhang detta lån beviljas. Jag vill i det sammanhanget betona några punkter.
Albanien befriade sig från den marxistiska diktaturen mycket senare än andra länder i östblocket. Det innebär också att problemen i samband med utvecklingen av ett pluralistiskt samhälle dröjer längre än i alla de andra länderna, där detta redan har förverkligats något. De ekonomiska och sociala förhållandena rättfärdigar enligt min åsikt en definition av Albanien som ett utvecklingsland vid porten till EU.
Kollapsen för de så kallade pyramidfonderna, utplundringen av ammunitionsförråden - alla kommer fortfarande ihåg det, en kalasjnikov kostar nu fem till tio dollar på gatan - effekterna av konflikten i det angränsande Kosovo, allt detta tillsammans har lett till att en stor flyktingström har kommit igång. De ekonomiska flyktingarna kommer till EU och de politiska flyktingarna från Kosovo till Albanien.
Kort sagt, Albanien har inte bara stora interna problem att lösa. Landet kan på grund av det geografiska läget inte undandra sig det politiska inflytandet från omgivningen, Balkan. Kollega Imbeni sade det mycket tydligt i går under Kosovodebatten.
Det finns trots detta hoppingivande tecken. I november förra året antogs en ny grundlag med ett deltagande på 90 procent, och en ny ledare med oklanderlig bakgrund, Majko, förefaller vara på rätt väg för att garantera de olika rollerna för presidenten, regeringen och rättsväsendet. Men den politiska återhämtningen i Albanien hänger starkt samman med de prioriteringar som måste uppfyllas i fråga om den ekonomiska återhämtningen. I Tirana i oktober förra året försäkrade de albanska myndigheterna inför gruppen av biståndsgivare att de bland annat skall verka för att en handlingsplan för att bekämpa korruption utvecklas, och att man skall sträva efter en lämplig lagstiftning för att på så sätt främja det nödvändiga investeringsklimatet, vilket naturligtvis ligger på en mycket låg nivå - investeringar utifrån förekommer knappast -, så att investerare också kan få en bättre garanti för att de skall kunna förvänta sig sina pengar tillbaka i framtiden.
I det sammanhanget är det också viktigt att följa om den nya tullkoden verkligen konsolideras vid utarbetandet av principer för inkassering av tull- och skatteintäkter, och då återstår för oss huvudsakligen att sörja för att likvideringen av pyramidfonderna fortsätter, varvid det fortfarande är okänt om de albanska medborgarna kommer att kunna få tillbaka något av detta i framtiden. Men tyvärr kan vi inte verka för detta.
Europeiska unionen är i själva verket Albaniens största biståndsgivare sedan 1991, och med tanke på den ekonomiska och finansiella situationen i landet är det även fortsättningsvis ytterst nödvändigt med internationellt bistånd, även om det bara handlar om att täcka de löpande utgifterna. Därför är det angeläget att så fort som möjligt ge Ekofinrådets beslut från april förra året ett innehåll. Det är en utmärkt uppgift för kommissionen, som har ansenlig erfarenhet i Albanien. Hittills har det framför allt handlat om gåvor, nu handlar det om ett lån. I praktiken måste man dock enligt min åsikt undvika att Albanien hamnar i den beklämmande onda cirkeln med hjälp utifrån.
Därför har jag i ett mycket angenämt samarbete med kollega Brinkhorst från budgetutskottet, vilket jag härmed tackar honom för - tyvärr kunde han inte vara närvarande här i kväll - föreslagit att inriktningen och tillståndet för de politiska och institutionella reformerna i Albanien bedöms på ett sammanhängande sätt. Med det som mål uppmanas kommissionen att inte bara gå efter tekniska bedömningar från internationella finansiella institutioner som IMF, utan också involvera monetära kommittén och Phare-kommittén i sin bedömning.
Tanken är att parlamentet skall få fullständig information om reformerna inför utbetalningen av den andra delen av lånet. Syftet med detta är inte att lägga Albanien under ett speciellt förstoringsglas, utan att främja sund och effektiv förvaltning. Enligt min uppfattning vill EU-medborgaren det, men också den albanske medborgaren.
Jag vill tacka kollegerna i utskottet för externa ekonomiska förbindelser för deras kritiska och stödjande bidrag och uttalar hopp om att morgondagens plenum kan godkänna de ändringsförslag som ligger framför oss, för nu har det gått nästan ett år mellan beslutet i Ekofin och starten för genomförandet av det. I Albanien väntar de mycket ivrigt på pengarna.

Karamanou
Fru ordförande! Det är ett faktum att Albanien alltjämt plågas av många svårlösta problem, i synnerhet när det gäller inre säkerhet och allmän ordning. Det är problem som även påverkar alla andra områden.
Mitt uppe i alla dessa välkända problem lyckades detta lilla land, enligt min mening på ett beundransvärt sätt, genomföra det akuta sexmånadersprogrammet - från oktober 1997 till mars 1998 - och därför stod det rustat att ta itu med den samhälleliga krisen och inbördeskrigssituationen under våren 1997. Vi har alltså fått ett första bevis för att den albanska regeringen, genom strikt tillämpning av ett konkret program och genom tillgång till tillräckligt tekniskt bistånd, kan vara effektiv och framgångsrik.
Problemen bottnar emellertid inte i första hand i landets ekonomiska svårigheter. Det bakslag som inträffade i september i fjol visar att problemen snarare har sin orsak i bristen på kommunikation och dialog mellan de politiska krafterna i landet och deras oförmåga att komma överens om ett gemensamt minimiprogram för att slutgiltigt föra landet ut ur krisen.
Europeiska unionen och de internationella organisationerna bör generöst erbjuda detta land all tänkbar hjälp, för att det skall finna positiva lösningar på sina problem. Albanien tillhör Europa, det är delaktigt i den europeiska historien, och ur den synvinkeln och i kraft av detta kan landet göra anspråk på medlemskap i Europeiska unionen.
Det måste emellertid klargöras för alla de politiska krafterna i Albanien, att det först och främst är dessa krafter som har ansvaret för landets utveckling och framtidsutsikter. Unionen lämnar makroekonomiskt stöd för att stödja landets ansträngningar, men detta innebär ingalunda någon omfördelning av ansvaret. Den albanska regeringen bör intensifiera sina ansträngningar att lösa problemen och verka för politiska och ekonomiska reformer, som kan garantera att Albanien fungerar som en rättsstat med demokratiska institutioner.
Antagandet av författningen var förvisso ett stort steg i rätt riktning, men det bör också finnas garantier för att de mänskliga rättigheterna respekteras. Det måste finnas garantier för en ordnad övergång till marknadsekonomi, för budgetstabilitet, för ett stabilt och sunt kreditväsen, för bekämpning av korruptionen och den organiserade brottsligheten. Vidare måste statens ekonomiska politik vara öppen för insyn och skötas på ett hederligt sätt för att skapa ett tryggt investeringsklimat.
De tjugo miljonerna euro är naturligtvis en lägre summa än den albanska regeringen hade räknat med, men framför allt är det en alltför liten summa i förhållande till landets problem och behov. I takt med att landets trovärdighet och dess ekonomiska och politiska stabilitet ökar, kommer Albanien att få större möjligheter att ta lån, och framför allt kommer landet härigenom att kunna ta emot utländska investeringar, som det har så stort behov av.
Mitt land, Grekland, önskar som bekant uppriktigt att Albanien skall göra framsteg. Grekland stöder på alla tänkbara sätt den albanska regeringens ansträngningar att genomföra de politiska och institutionella reformer som kommer att föra Albanien närmare de europeiska förebilderna.

Schwaiger
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att tacka fru van Bladel för hennes utmärkta betänkande. Det har vårt fulla stöd. Som hon liksom min kollega Karamanou just har sagt, är Albanien inte bara ett av de ekonomiskt sett fattigaste länderna, det har också hamnat långt efter övriga länder i uppbyggnaden av demokratin. Landet befinner sig i en situation liknande den i Bosnien-Hercegovina och är med andra ord finansiellt beroende av Europeiska unionen. Vi svarar inte bara för livsmedelsbistånd och bistånd till återuppbyggnaden i allmänhet. Europeiska unionen bidrar också med pengar till de flyktingar från Kosovo som funnit en tillfällig uppehållsort i Albanien.
Men det är huvudsaken som här skall stå i centrum för vår uppmärksamhet: Med den nya regeringen i Albanien och utfärdandet av författningen har det skapats en första bas för uppbyggnaden av staten. Nu är det viktigt för oss att vi har en partner som vi kan hysa åtminstone ett visst mått av förtroende för, samtidigt som vi lämnar de finansiella medel som behövs för att de statliga strukturerna skall kunna stärkas. Polisen och militären måste återigen inta sin roll som demokratins tjänare och inte göra sig självständiga, vilket skulle medföra sådana problem som landet har lidit av under de senaste två-tre åren.
Det är också av väsentlig betydelse att Albanien gradvis vinner den internationella finansvärldens och investerarnas förtroende, så att landet på sikt kan bli aktuellt för investeringar på samma gång som det skapas ramvillkor för utvecklingen mot en välfärdsstat.
Då är vi redan på god väg. Vi måste bara se till att den nödvändiga kontrollen kan utvidgas till att omfatta en del av det ekonomiska biståndet på makronivå. Givetvis måste det makrofinansiella biståndet utformas så att man inte främjar enskilda projekt utan att man helt enkelt ställer medel till förfogande för staten, med vars hjälp den kan uppfylla och utvidga sina uppgifter som stat. För mig är det dock viktigt att vi finner den lämpliga blandning av förtroende och kontroll som kan få albanerna och den albanska regeringen att fortsätta på den rätta vägen.
Jag har intrycket av att vi genom det makroekonomiska stödet kan bidra med en liten byggsten i Albaniens framåtskridande, och jag hoppas att det kan göras under den närmaste framtiden genom att kommissionen vidtar lämpliga kontrollåtgärder.

Lagendijk
Fru ordförande! I fråga om föredragandens betänkande och hennes ändringsförslag kan jag fatta mig kort. Dessa stöds fullständigt av vår grupp. När det handlar om biståndet, som vad oss beträffar skall förstärkas under så gynnsamma villkor som möjligt tills vidare, måste naturligtvis ett antal villkor knytas till den. Kommissionen föreslår detta, föredraganden likaså.
Jag nämner ett: Vi anser att undersökningen av pyramidfonderna äntligen måste avslutas. Det berör såväl att tillerkänna målsägarna indrivningsrätt som att faktiskt lägga fram en lag för att bekämpa penningtvätt. Det är exempel på nödvändigheten av en bättre finansiell kontroll av olika institutioner, däribland bankerna.
Men trots detta konfronteras vi naturligtvis även fortsättningsvis med den stora faran, och föredraganden pekade också på detta, att - för att uttrycka det så - det ena hålet fylls med det andra, att man begär det ena lånet för att betala av det andra lånet. Det skulle ju vara en mycket dålig utveckling för ett land som när allt kommer omkring inte har något behov av att kontinuerligt gå från det ena lånet till det andra, utan som behöver pengar, bland annat från Europeiska unionen, till produktiva investeringar, investeringar med vars hjälp landet kan genomgå en självständig ekonomisk utveckling. Det är det som Albanien har behov av på sikt.

Dupuis
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kollegor! Jag anser att vi bör gratulera van Bladel till hennes betänkande. Det är tydligt att Europeiska unionen har misstagit sig mycket beträffande Albanien och att det inte är med detta lån på 20 miljoner euro som vi i grunden kommer att ändra situationen. Nu var det sagt. Detta lån kommer att ge Majako litet syre, som gör jättelika satsningar, men förfogar över en mycket begränsad manövreringsmarginal.
Det är Europeiska unionens allmänna attityd till Albanien som jag kritiserar. Vi hjälper till att sprida kriminella företeelser som när allt kommer omkring uppmuntras av Europeiska unionen. Den sistnämnda borde föra en mycket djärvare politik. Vi skulle behöva inrätta - som våra grekiska vänner på sätt och vis gör, men säkerligen inte de andra länderna, till att börja med Italien - mycket frikostiga immigrationskvoter för att slå sönder de maffior som lever på handel med arbetskraft och annan handel, till exempel narkotikahandeln. Vi måste generöst öppna våra universitet för albaner och samtidigt ge dem tusentals stipendier. Det är nödvändigt med bestämmelser för att undvika pyramidspel och situationer med allmän politisk instabilitet samt för att hindra att en motståndarmakt får ett ökat inflytande jämfört med de lagliga myndigheterna i Albanien, trots de nuvarande albanska ledarnas välvilja och skarpsinne. Utan sådana åtgärder kommer Albanien att ytterligare förlora många år.
Jag uppmanar alltså kommissionen, och i synnerhet kommissionens vice ordförande, att hos medlemsstaterna insistera på att regleringarna inte skall komma till stånd efteråt, som i dag i Italien där 250 000 människor har reglerats - under tiden har immigrationsmaffiorna fått sinekurer. Vi måste snarare ingripa tidigare och inrätta kvoter i Europeiska unionens alla länder. Jag anser att om insatsen delades upp i hela unionen, skulle det inte vara så betungande, och det är det man måste göra för att gå till grunden med problemet.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Jag vill förstås också börja mitt anförande med att varmt tacka föredraganden som jag menar verkligen gjort ett gott arbete. När vi talar om Albanien tror jag att vi bör komma ihåg sammanhanget, att det är fråga om ett land som på bara några års tid tvingats ta ett jättekliv i utvecklingen; det måste också fortsätta på samma bana. Under Enver Hoxhas tid fördes det så gott som tillbaka till stenåldern; det har nu att ta ett jättekliv framåt och det i en tid då situationen i hela den omgivande regionen är mycket labil.
Visserligen kan vårt stöd bara bli som en droppe på en upphettad sten, men kanske kan det ändå bidra till vissa förbättringar i landet t.ex. vad gäller att överskrida de befintliga gränserna. När det gäller Albanien skall man inte glömma bort att landet är indelat i två stora områden, den norra området och det södra. Det finns två olika folkgrupper, toskerna och gegerna, vilka av tradition alltid har bekämpat varandra, något de självklart fortsatte med under Enver Hoxha. Många av de konflikter vi i dag kan se har sin grund i detta. Konflikterna sträcker sig ända in i partistrukturen i dagens Albanien.
Den nya albanska författningen har förstås givit upphov till stora förhoppningar. Också jag hoppas starkt att man kommer att lyckas att på ett förnuftigt sätt integrera oppositionen i landets politiska struktur - och oppositionen agerar faktiskt på många områden mycket förnuftigt. Det är först då som problemen med omgivningen kan komma närmare en lösning.
Som man redan flera gånger har nämnt i kväll är det självklart nödvändigt att införa lämpliga kontrollsystem. Det är först när sådana kontrollsystem etablerats - framför allt handlar det om kontrollerande åtgärder inom Albaniens demokratiseringsprocess - som biståndet från Europeiska unionen verkligen kan få positiva återverkningar. Man har även fört andra kontrollåtgärder på tal, främst åtgärder riktade mot den korruption, vapenhandel och narkotikahandel som förekommer. Det är inte möjligt för oss att skaffa oss full överblick över situationen, det enda vi kan göra är att ge hjälp till självhjälp - men det bör vi också verkligen göra. van Bladels betänkande med dess idéer om effektiv stöd innebär ett steg i rätt riktning.

Brittan
Fru ordförande! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till hennes utmärkta betänkande, och även tacka henne för det stöd som parlamentet har gett till kommissionens förslag.
Syftet med det makroekonomiska stödet på maximalt 20 miljoner euro till Albanien, är att förstärka landets officiella valutareserv. Denna åtgärd blir en del av den globala strategi som tillämpas av det internationella samfundet - i synnerhet av Europeiska unionen - sedan krisen började i slutet av 1996. Stödet kompletterar de åtgärder som vi har vidtagit enligt Phare-programmet, vars främsta prioriteringar omfattat institutionella reformer. Det särskilda syftet med denna åtgärd är att stödja programmet för strukturella ekonomiska reformer, som regeringen inledde under IMF: s överinseende.
Till och med under och omedelbart efter det att krisen brutit ut i landet i slutet av 1996, efter kollapsen av det s.k. pyramidsparandet, var den finans- och penningpolitiska förvaltningen mycket försiktig och, som ett resultat av detta, har den makroekonomiska situationen förbättrats under de senaste månaderna. Den del av budgetunderskottet som finansierats med inhemska medel har minskat avsevärt och inflationen har fallit dramatiskt, men den externa betalningssituationen är fortfarande prekär. Stödet till valutareserven från gemenskapen, kommer därför att hjälpa de albanska myndigheterna att tillämpa en återhållsam makroekonomisk strategi. Kommissionen kommer naturligtvis särskilt att ta initiativ för att bekämpa korruptionen, genom att förbättra tullförfarandena och kontrollen av offentliga utgifter.
Jag vill nu ta upp vissa ändringsförslag. Kommissionen stöder och välkomnar ändringsförslag 1, 2, 3 och 6, av vilka vissa - särskilt nr 3 - kommer att göra det möjligt för oss att få en starkare förhandlingsposition med albanerna inom de sektorer som vi anser är mycket viktiga.
Rent allmänt så härstammar vårt förkastande av de övriga ändringsförslagen från vår avsikt att värna om tillämpningsarrangemangens effektivitet och integriteten hos de mål vi vill nå. Dessa tillämpningsarrangemang har visat sig lämpliga under åtskilliga liknande åtgärder som skett i kommissionens regi, och att göra dem allt för tungrodda skulle inverka på åtgärdens effektivitet. Phare-kommitténs mandat innehåller, till exempel, inget om att den skall höras före inledandet av en makroekonomisk åtgärd, eller att den skall höras om de ekonomiska villkor som är tillämpliga vid det åtföljande låntagar-och långivarförfarandet. Men kommissionen kommer att se till att åtgärden sker i överensstämmelse med, och att den kompletterar, Phare-programmets mål i Albanien.
I enlighet med de föreslagna arrangemangen, kommer kommissionen åtminstone en gång om året att skicka en rapport till parlamentet och rådet, i vilken man redovisar en bedömning av hur beslutet genomförs. Det finns inga skäl till att gå längre än så. I samband med den tillhandahållna utvärderingen, kommer kommissionen att hålla parlamentet informerat om lånevillkoren. Dessutom så är vi naturligtvis beredda att svara på de frågor som parlamentet ställer, både under åtgärdens gång och efter det att den slutförts. Men när det gäller förhandlingarna om utbetalningsvillkoren, som ligger vid själva kärnpunkten i en dylik åtgärd, så krävs ett visst manöverutrymme och ett iakttagande av de sekretesskrav som myndigheterna i de berörda länderna kanske vill tillämpa, vad gäller reformernas omfattning och tidtabell.
Det är mycket viktigt att skydda målen för en åtgärd som är utformad för att stödja stabilitet och ekonomiska reformer. Man skulle gå utöver dess räckvidd om även omedelbara politiska mål skulle hänföras till det. Kommissionen kommer naturligtvis som vanligt att under genomförandefasen undersöka om den politiska situationen är förenlig med utbetalningar i enlighet med principerna om sund förvaltning.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
Sammanträdet avslutades kl. 19.50.

