
Buttiglione
Fru talman! Jag begärde ordet för att uttrycka den djupa otillfredsställelse en grupp italienska ledamöter känner - alla italienska ledamöter, tror jag, men förmodligen också en majoritet eller hela detta parlament - med de uttalanden av president Kuçan som vi hörde i går. Vi instämmer helhjärtat i det fördömande av det nazistiska och fascistiska förtrycket i Slovenien som president Kuçan gjorde i sitt tal inför Europaparlamentet i Strasbourg i går, men vi kan inte acceptera att man inte lika kraftigt fördömer den etniska utrensning av italienare som den kommunistiska regimen genomförde så snart den kom till makten. Särskilt kan vi inte acceptera att massakern på italienare och expropriationen av deras tillgångar betecknas som endast en åtgärd riktad mot nazistiska och fascistiska kollaboratörer i den anda från Potsdam och Jalta som delade Europa och i strid med vilken Europa har återerövrat och håller på att återerövra sin frihet och sin enhet.
Det handlade om en rad brott mot mänskligheten där för första gången den etniska rensning som vi nyligen på ett dramatiskt sätt har tvingats bevittna i andra delar av Balkan finslipades. Italien är det slovenska folkets vän och stöder Sloveniens medlemskap i Nato och Europeiska unionen. Vi ansåg att tvisterna mellan Italien och Slovenien hade fått en balanserad lösning i och med Solana-avtalen 1995. Vi förstår inte varför president Kuçan i dag åter gör utlåtanden om det förflutna som vi absolut inte kan instämma i och uttrycker en fruktan för framtiden som saknar all grund. President Kuçan utfärdade i går en not via den slovenska ambassaden i vilken han säger att det handlade om översättningsfel och att polemiken inte riktar sig mot Italien utan mot Österrike. Nåväl, en handling mot de mänskliga rättigheterna, ett brott, är enligt oss exakt lika fördömligt om det begås mot österrikarna som om det begås mot italienarna.
Fru talman! Jag ber er ta initiativ för att till den slovenska regeringen och president Kuçan framföra den djupa otillfredsställelse detta parlament känner inför oacceptabla uttalanden som verkligen inte skapar rätt klimat för de förhandlingar som vi vill skall leda fram till ett positivt svar på Sloveniens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen.

Tajani
Fru talman! Jag kan inte annat än instämma i vad Buttiglione har sagt och som företrädare för delegationen från Forza Italia inom Europeiska folkpartiet måste jag påminna om vad den italienska befolkningen i det före detta Jugoslavien fick utstå vid slutet av och strax efter andra världskriget. Det var en regelrätt etnisk rensning och det finns fortfarande olösta tvister, det finns italienska medborgare som fortfarande väntar på att deras rättigheter skall respekteras.
Vi har starka vänskapsband med Slovenien, men vi får inte glömma vad som har hänt tidigare, och vi vill inte att det skall glömmas bort. Det Europa som håller på att födas, det hem vi alla håller på att bygga oss tillsammans får inte skapas genom att man glömmer det som varit. Det kan inte skapas om vi inte fördömer de grymheter kommunismen och nazismen har begått. Det är också av detta skäl, fru talman, som jag förutom att be er om ett kraftfullt ingripande mot Sloveniens regering uppmanar alla ledamöter att skriva under uttalandet i vilket krävs att en dag tillägnad Shoah, Förintelsen, proklameras i hela Europeiska unionen.

Napoletano
Fru talman! Vi som känner president Kuçan, vet hur fäst han är vid Europa och vilka goda relationer som har upprättats även med Italien. Vi är inte oroade, men detta måste verkligen klargöras, och jag skulle vilja säga att den spanska kompromiss som Solana står bakom är en grundpelare för oss. Allt detta kan naturligtvis inte ifrågasättas igen och därför tycker även jag att ni kan försöka klargöra detta. Vi litar på er visdom och er roll som ordförande.
(Applåder)

Talmannen
Tack, fru Napoletano.
Jag skulle vilja föreslå de tre kolleger som uttalat sig för att jag skall skriva till Kuçan för att så respektfullt som möjligt delge honom kollegernas kommentarer och reflexioner, och att jag eventuellt tar kontakt med honom för att ge honom en mycket trogen redogörelse av vad ni sagt.
Jag tror att det som just sagts återspeglar känslan hos en stor del av kammaren, och jag tackar för det förtroende ni visar mig när det gäller att överlämna frågan till honom så troget och tydligt som möjligt.
(Applåder)

Meddelande från talmannen
Talmannen
Jag har två meddelanden till er. Det första, som jag hoppas att ni redan fått via e-post, gäller materiella svårigheter som uppstått i vissa av byggnadens lokaler. Kvestorerna har skyndsamt försökt att på bästa sätt få kontroll över situationen. De har låtit det tyska företaget Dekra genomföra luftanalyser, och de kunde konstatera vissa brister som vi, ännu en gång, åtgärdat så snart det var möjligt.
Jag tackar kvestorerna för deras snabba åtgärd och särskilt kollegiets ordförande Poos. Jag meddelade per brev för egen del omedelbart Strasbourgs myndigheter, samt hälso- och socialmyndigheterna , så att alla berörda myndigheter skulle få information. Ni har alltså detta meddelande i er e-post.

Morgan
Fru talman! Det är helt oacceptabelt att en byggnad som kostar miljontals pund och som öppnades officiellt för mindre än sex månader sedan har tusentals fel och nu anses utgöra ett eventuellt hot för de människor som arbetar i den. Jag förväntar mig att detta problem kommer att tas upp vid förhandlingarna om det slutgiltiga priset för byggnaden, vilket borde öka parlamentets möjlighet att minska kostnaderna för Europas skattebetalare.
(Applåder)

Talmannen
Det andra meddelandet kommer från den franska regeringen och gäller mottagandet av ett dekret om förverkande av mandatet för en av våra kolleger, Le Pen. Ni kommer säkert ihåg att jag tidigare meddelat kammaren att jag bett utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att, enligt arbetsordningen, lämna ett yttrande i frågan. Detta utskott har vid flera tillfällen granskat frågans samtliga aspekter, särskilt de juridiska. Jag tackar utskottets ordförande Palacio och utskottets ledamöter för deras ansträngningar. Debatten har varit mycket intensiv och det var först i går kväll kl. 20.00 som jag fick ett brev från Palacio som informerade mig om det yttrande som utskottet för rättsliga frågor sänder mig i ärendet. För att det inte skall föreligga något missförstånd, eller några tolkningssvårigheter, tror jag det är bäst att jag läser upp brevet.
"Fru talman! Vid sitt sammanträde den 16 maj 2000 granskade utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden på nytt Jean-Marie Le Pens situation. Utskottet är medvetet om att dekretet från den franska premiärministern, som informerade Le Pen den 5 april 2000 och publicerades i Frankrikes författningssamling den 22 april 2000, vunnit laga kraft. Utskottet konstaterade emellertid att vederbörande, såsom anges i brevet där han informeras om dekretet, har rätt att överklaga till regeringsrätten och begära att dekretet inte ännu vinner laga kraft.
Med tanke på det beslut som fattades kvällen innan, att inte nu rekommendera att parlamentet formellt noterar dekretet om Le Pen, har utskottet granskat vilka åtgärder som kan vidtas. Till stöd för detta beslut har nämnts fallet med Tapie som exempel att följa, vilket får till följd att Europaparlamentet formellt noterar dekretet om förverkande först när tidsfristen för överklagande hos regeringsrätten löpt ut, eller i förekommande fall, efter ett beslut där."
Det var alltså brevet som Palacio sände mig i går kväll, för utskottets för rättsliga frågor räkning. Jag tackar henne ännu en gång. Jag har för avsikt att följa utskottets yttrande.

Barón Crespo
Fru talman! Jag har begärt ordet för att be parlamentet uttala sig enligt de punkter som omtalas i artikel 7.4 i arbetsordningen. Och om jag får lov motiverar jag mitt förslag.

Talmannen
Det är helt riktigt, herr Barón Crespo.

Barón Crespo
Fru talman! Artikel 7.4 i arbetsordningen slår fast att talmannen kan be om det behöriga utskottets åsikt och om detta förslag kan parlamentet uttala sig.
Jag yrkar på att parlamentet skall uttala sig och göra det med all respekt för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, vilket har hållit en bred debatt om frågan, för jag anser att det finns några grundläggande faktorer här. En av dem är respekten för parlamentsrätten och fördragen.
Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden nämnde, genom sin ordförande, i skrivelsen från i måndags - vilken är den jag känner till, för om den här har jag precis fått kännedom -, artikel 12.2 i akten om allmänna direkta val av företrädare i församlingen från 1976, vilken lyder: "Om en plats blir vakant på grund av gällande nationella bestämmelser i en medlemsstat, skall medlemsstaten underrätta församlingen, som skall beakta denna underrättelse". Detta innebär först och främst att en medlemsstat, som är en rättsstat, som Frankrike, har fattat vissa beslut utifrån en rättslig dom och verkställandet...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen
Vi skall avbryta sammanträdet en liten stund. Det verkar som om en av våra kolleger inte mår riktigt bra.
(Sammanträdet avbröts kl. 10.20 och återupptogs kl. 10.40.)

Talmannen
Kära kolleger! Vår kollega Staes drabbades av illamående som, efter vad man sagt mig, inte tycks bero på hjärtproblem. Det borde därför inte vara så allvarligt. Han skall emellertid genast få genomgå ett EKG, men jag vill lugna er, relativt sett, beträffande hans hälsotillstånd.
Jag skulle vilja tacka de två kolleger och tillika läkare som omedelbart ingrep och som lämnat denna information till mig. Jag skulle också vilja säga att denna olyckliga händelse tyvärr också gjort det möjligt att konstatera hur lång tid det tar för sjukvårdsenheten att ingripa. Detta skulle ju kunna hända oss alla och här behöver verkligen något göras.
Jag skall ge ordet till fru Banotti som vill tala genast, utan att invänta att kvestorerna vidtar åtgärder för att saker och ting verkligen skall bli som de borde.

Banotti
Fru talman! Vi har alla varit djupt bekymrade över vår kollegas sjukdom. Jag är oerhört lättad över att han inte verkar vara så sjuk som det först verkade. Jag är sjuksyster och därför gick jag upp för att se om jag kunde hjälpa till. Vi måste inse, i synnerhet när vädret blir så varmt som det blev under denna vecka, att detta utgör en stor påfrestning vad gäller våra kollegers hälsa. Det är olyckligt att det tog en avsevärd tid innan man fick tag i en bår för att bära ut herr Staes ur kammaren. Jag skulle på kollegernas vägnar föreslå att vi här i kammaren får tillgång till en utrustning för omedelbar återupplivning, ifall en sådan nödsituation inträffar på nytt.
Jag är mycket glad att han inte är så dålig som han verkade, men vi måste få tillgång till återupplivningsutrustning i kammaren med tanke inte bara på förhållandena utan även vissas ålder och jag inräknar mig själv där. Många kolleger har ansett att det har varit särskilt svårt i denna veckas hetta.

Talmannen
Tack, fru Banotti. Jag tror inte att det finns någon särskild ålder för detta slag av illamående.

Aparicio Sánchez
Fru talman! Tillsammans med kollegerna som befann sig här ögonblicket efter att vår kollega blev sjuk, vill jag framföra att den tid som förflöt från incidenten tills läkaren var här, var en tidsrymd som alla institutioner i världen skulle beteckna som kort tid. Och när den officiella läkaren, utrustad med alla återupplivningsapparater som krävs - här håller jag med min kollega som också var närvarande -, beordrade förflyttning på bår så kom det en bår. Jag är mycket nöjd med den korta tid och det snabba handlandet från parlamentets läkartjänst.
(Applåder)

Lynne
Fru talman! Kanske kommer vi till sist att besluta att sjukvårdsavdelningen inte bör vara inrättad i det nedre planet. De skulle föredra att den finns på samma våning som kammaren och vi kan kanske titta närmare på denna fråga.

Talmannen
Kära kolleger! Lita på kvestorerna.

Barón Crespo
Fru talman! Först och främst vill jag önska vår kollega Staes ett kvickt tillfrisknande, men jag tycker också att vi måste påminna och be pressen berätta för våra medborgare att vårt liv inte är en dans på rosor, att praktiskt taget leva som nomader, och resa fram och åter, inte är särskilt bra för hälsan. Nåväl, vi har valt det själva.
Jag går tillbaks till det ämne vi behandlade: min grupps begäran om att parlamentet skall uttala sig om denna fråga i enlighet med arbetsordningen. Jag höll på att läsa artikel 12.2 från 1976 års akt, vilket var den rättsliga grund som ordföranden för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden åberopade i sin skrivelse från i måndags. Detta punkt säger att "när vakansen uppstår som ett resultat av tillämpningen av gällande nationella bestämmelser i en medlemsstat, skall denna informera Europaparlamentet i frågan, vilket skall notera det".
Frankrike är en rättsstat. Det finns en lagstiftningsresolution, det finns ett regeringsdekret, vi har fått dessa och jag tycker att Europaparlamentet skall notera detta, i enlighet med fördragen och parlamentsrätten. Jag har hört - för jag har inte någon direkt kännedom om den aktuella skrivelsen - att man nämner tidigare fall. Det är riktigt att det finns tidigare fall, och min grupp är för att dessa skall respekteras. Men i detta fall kan vi inte åberopa det tidigare fallet med Tapie, detta av två skäl: det första, för att det fanns en ovalbarhet på grund av en konkurs, och det andra - vilket är viktigt - därför att Tapie utnyttjade sin rätt till överklagande. Och här har vi en ovalbarhet på ett år och rätten till överklagande har inte utnyttjats, en rätt som det franska dekretet medger.
Jag vill inte gå in på en debatt om den franska lagstiftningen, vilken jag inte känner till. Jag anser att parlamentet, i enlighet med fördragets artiklar, skall notera den franska statens beslut. Detta är vad som bör ske, och jag anser, även om jag inte var närvarande i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, att förslaget inte speglar detta. I vilket fall som helst, anser jag att detta förslag inte skall ratificeras av Europaparlamentet, och jag kommer givetvis att yrka att det tas upp till omröstning och meddelar också att min grupp kommer att rösta mot.

Medina Ortega
Fru talman! Jag talar som samordnare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp i parlamentets utskott för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Den skrivelse från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden ni nyss läste upp, fru talman, förvånade mig mycket.
I går fick jag själv en skrivelse från ordföranden, i vilken det som hade hänt i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden återspeglades på ett troget sätt. efter en diskussion hade man beslutat att inte rekommendera att parlamentet skulle notera detta utan ha frågan uppe till en senare debatt.
Den skrivelse ni har läst upp återspeglar de personliga motiveringar ordföranden, och kanske andra ledamöter, har åberopat, men de återspeglar inte åsikten i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Den Europeiska socialdemokratiska partiets gruppen ansåg att det enda parlamentet kan göra, med hänsyn till 1976 års akt, är det som Barón sade, det vill säga, att notera (prendre acte) den franska regeringens beslut, utan några andra villkor.
Möjligheten att avge ett yttrande togs upp och jag hävdade att detta skulle innebära en ny omröstning. Ingen omröstning genomfördes och därför återspeglar - jag upprepar detta - det som framförs i skrivelsen som ni har läst upp, Palacios personliga åsikter, men den återspeglar inte den ståndpunkt utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har.

Palacio Vallelersundi
Fru talman! För det första vill jag säga att vi alla är medvetna om att vi står inför en situation där vi måste navigera oss fram med endast ett fåtal konkreta referenser, och vi måste alltså hålla oss till en analogi, ett prejudikat, det sunda förnuftet och i allmänna ordalag, de allmänna rättsprinciperna. För i våra rättsliga bestämmelser, i arbetsordningen, finns inga tydlig anvisningar om hur vi skall agera i en situation som denna.
För det andra finns det här utan tvivel en förvirring som jag anser att det är lämpligt att peka på. Fru talman! Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden rådfrågades av talmannen i ett helt formellt beslut om en analys. Precis som vid andra tillfällen, och för att ta ett allmänt exempel, när utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden överväger om man skall föra talan i EG-domstolen står vi inför en rent teknisk granskning via ett internt organ i parlamentet, vilket gör en rekommendation till ordföranden, ett organ utanför parlamentet, som skall fatta beslutet.
Jag respekterar det Barón säger. Hans argument har övervägts och behandlats ingående i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Låt mig ta upp vad som sades i utskottet. För det första sade Barón att det inte fanns någon analogi till Tapies fall eftersom ovalbarheten i det fallet uppstått genom en konkurs och i det fallet härrörde det från ett personligt straff. Jag delar personligen inte denna åsikt, och jag anser att det, i enlighet med tillämpningsbar lagstiftning, finns grund för att inte dela den. Det handlar i båda fall om domar, båda två just i franska domstolar, och domarna handlar om ovalbarhet. Det finns ingen anledning att nu analysera skälet till domen. Domen finns. Domen om ovalbarhet är referensen.
Det andra argumentet om olikheter som Barón anför är att Le Pen inte har överklagat, vilket Tapie gjorde. Jag delar inte heller denna åsikt, vilket inte heller majoriteten i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden gjorde, eftersom Le Pen fortfarande har tid på sig för överklagande. Vi kan alltså inte gå emot något som den franska lagen ger honom rätt till: att överklaga inom en tidsgräns.
Låt mig nu dementera den bedömning om illasinnat uppsåt som framfördes av Medina. Jag vill svara på ett sansat sätt, även om jag anser att det är helt orättfärdigt och skulle förtjäna ett kraftfullare svar. Men i egenskap av ordförande skall jag säga att de två skrivelserna är skrivelser som kompletterar varandra. I den första skrivelsen skrev jag till er, fru talman, att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden hade fattat ett beslut om att för tillfället inte notera dekretet, med tanke på dess icke-definitiva karaktär, lagakraftvunnen men inte definitiv. I ett andra stycke skrev jag: "i morgon kommer vi att fortsätta att diskutera denna fråga".
Vad gäller den andra skrivelsen handlar den om det som hände under det andra mötet och alla ledamöter av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden vet att jag lade fram det på det sättet. Vi sade inte vid något tillfälle att det skulle leda till en omröstning, utan till en diskussion; att jag personligen, som föredragande, skulle föreslå ett sätt att genomföra diskussionen på. Det skulle alltså inte bli någon omröstning i frågan - vilket jag meddelade dagen innan. Omröstningen hade redan genomförts i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag har nu, fru talman, satt er in i vad denna debatt handlade om och varför den inte har fortsatt, och detta skedde framför allt för att Tapiefallet åberopades så starkt.
Vi kan givetvis rösta om vad vi vill i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, men då det inte har planerats och då det handlar om en fråga av denna betydelse och allvar som inte förekom på föredragningslistan, ansåg jag det inte rimligt att genomföra en omröstning om det skulle innebära att vi skulle följa en väg som alla talare - och detta är upptaget i protokollet -, av det ena eller andra skälet avvisade. Dessutom står det i protokollet att jag sade att det är sällan en utskottsordförande når sådan enhällighet kring ett förslag. Detta sagt för att dementera dessa påståenden.
Låt mig nu göra en reflektion om arbetsordningen.
Fru talman! Här åberopar man artikel 7.4. Detta stycke - om vi var tvungna att hålla oss till det, vilket jag inte tror, och jag skall förklara varför - innebär att parlament kan yttra sig på förslag. Fru talman! Här finns inget förslag till kammaren. Jag menar att om parlamentet skall kunna rösta uppriktigt i en så här känslig sak, om det skall rösta, måste ett reglementsenligt betänkande utarbetas så att alla kan rösta efter vad de anser vara lämpligt, inte för att de ryckts med av några pläderingar från det ena eller andra hållet, och också med hänsyn till att de flesta ledamöter faktiskt inte känner till frågan i grunden. Så om talmannen vill fortsätta på denna väg är det absolut nödvändigt med ett betänkande från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och det skulle vara regelvidrigt att inte göra så,...
(Utrop)
... om kammaren skall uttala sig om en fråga där det inte finns något skriftligt dokument eller någonting, och vilken kräver en rättslig diskussion på mycket hög nivå. Det är helt regelvidrigt, och går emot arbetsordningen som åberopas.
(Applåder)
... för, fru talman, i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden ansåg de flesta, utifrån rent juridiska aspekter, att vi inte kunde notera denna förlust av ledamotens rättigheter.
(Protester)
Fru talman! Enligt min åsikt är dessutom inte denna artikel tillämplig, och jag skall säga varför: parlamentet uppmanas här att göra en notering, det finns inget utrymme att göra en politisk bedömning, vilket är det som kännetecknar alla beslut i kammaren, utifrån en politisk vision. Det är en exklusivt rättslig analys.
Jag anser, fru talman, att det är talmannen som skall fatta detta beslut, och ni kan titta i arbetsordningen, som anger att man skall rådgöra med utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Man kan göra en analys - och jag är beredd att göra det, för det har jag gjort - av skälen till att man skall rådgöra med utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som ett internt rådgivande organ i detta fall.
(Protester)
Fru talman! Ni kan begära rådgivningar med varje internt organ och särskilt med...
(Talmannen avbröt talaren.)
... gruppernas talmanskonferens, men kammaren kan inte behandla detta förslag under dessa förutsättningar.
(Protester, talmannen avbröt talaren.)

Talmannen
Kära kolleger! Vi skall inte upprepa debatten som ägt rum i utskottet för rättsliga frågor. Det var emellertid fullständigt normalt att vi lyssnade till ordföranden för det rättsliga utskottet, som utfört ett mycket svårt och minutiöst arbete i en ytterst känslig fråga.
Jag tar ansvar för frågan. Det stämmer att jag enligt fördraget sannolikt helt enkelt kunnat notera ärendet. Men, och det tar jag på mitt ansvar, jag föredrog att tillämpa artikel 7. 4, i vår arbetsordning, dvs. få ett yttrande från utskottet för rättsliga frågor, eftersom jag ansåg att problemet var juridiskt mycket känsligt. Jag önskade därför att det skulle behandlas genom att vi avstod från varje politiskt beaktande och att fallet med den berörda kollegan skulle behandlas på samma sätt som vilken annan kollega som helst här i kammaren. Jag anser att det är på det sättet som vårt parlament alltid måste agera, dvs. med mycket stor stramhet.
(Applåder) I det aktuella fallet har vederbörande möjlighet att överklaga och detta överklagande kan kombineras med att beslutet inte omedelbart vinner laga kraft. Men i och med att Europaparlamentet noterar beslutet vinner det automatiskt laga kraft. Med andra ord är möjligheten till överklagande och uppskjutande av beslutets laga kraft då inte på ett fullständigt och oåterkalleligt sätt tillämpliga, för om överklagandet till äventyrs skulle lyckas, skulle man inte kunna säga till den nya kollegan: "Nu går ni och den kollega som lämnat kammaren återtar sin plats." Ni kan ju tänka er den situationen. Det innebär ändå ett mycket stort ansvar för talmannen, men även för kammaren.
Jag tillämpade därför artikel 7. 4, som tycktes mig väl lämpad för situationen och jag bad om ett yttrande från utskottet för rättsliga frågor. Jag tackar ännu en gång för de många timmar som dess ordförande och ledamöter ägnat åt frågan.
När jag nu erhållit detta yttrande skulle jag mycket väl kunna låta bli att följa det. Återigen, man kan protestera mot mitt beslut, men jag beslutar att följa detta yttrande. Barón Crespo gjorde därför rätt i att noggrant läsa den punkt jag tillämpar och erinra om att, jag citerar: "Talmannen skall hänvisa ärendet till behörigt utskott, och parlamentet kan yttra sig på förslag av detta utskott ". Det är just vad vår arbetsordning anger. När vi har lyssnat till kollegerna som uttryckt önskemål om att tala, samtidigt som jag ber er att inte upprepa debatten, skulle det vara normalt att rådfråga kammaren för att ta reda på om parlamentet önskar uttala sig om yttrandet från utskottet för rättsliga frågor, och i så fall kommer vi att rösta så småningom, kl. 12.00, under omröstningen.
Det är mitt förslag. Det finns ingen perfekt lösning och jag tror att vi alla måste försöka att agera så stringent och rättvist som möjligt.
Vi skall inte ägna hela förmiddagen åt detta. Jag ber er att fatta er kort och sedan skall vi fatta det beslut vi anser bäst. Det är kammaren som beslutar, eftersom det ändå är en mycket allvarlig fråga. Jag vill erinra om att det ju är parlamentet som noterar beslutet och inte dess talman.

Poettering
Fru talman! När nu en gruppordförande har talat, vilket givetvis är hans fulla rätt, vill jag i klartext redogöra för vår grupps hållning. Den person som det handlar om har politiska åsikter som jag till stor del avskyr. Men det finns en rättighet inom Europeiska unionen och en rättighet för alla ledamöter som jag alltid skulle försvara. Om det i en medlemsstat drivs ett rättegångsförfarande gentemot en ledamot så måste resultatet av detta rättegångsförfarande inväntas innan vi kan fatta ett slutgiltigt beslut här.
(Applåder)
Om informationen stämmer, kollega Hänsch - jag har inte haft möjlighet att tala med er om detta, men jag säger det just av stor respekt för vår förre talman Klaus Hänsch - så skall vår förre talman, i fallet Tapie, uttryckligen ha argumenterat som så att vi först måste avvakta domstolsförhandlingarna efter överklagandet innan vi kan komma fram till ett beslut här. Det som var riktigt då kan inte vara fel i dag. Låt oss respektera den enskildes rättigheter i parlamentet, var han än må stå politiskt. Detta kommer vår grupp alltid att kämpa för, även när medlemmarna tillhör andra grupper. Vi kommer att försvara dessa rättigheter på samma sätt eftersom det är våra gemensamma rättigheter. Om vi kränker dessa rättigheter, då är det slut med den Europeiska unionen. Låt oss därför respektera denna rättighet och försvara den åt alla.
(Applåder)

Hautala
Fru talman! Vår grupps företrädare i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har mycket noggrant satt sig in i den här frågan, och jag själv tillhör också dessa vår grupps företrädare i det här utskottet. Vi är fullt medvetna om hur politiskt känsligt det här fallet är. Men vi vill inte att den här frågan används mot oss i politiskt syfte. Vi har genom ett majoritetsbeslut i vår grupp kommit fram till att majoritetens ståndpunkt i utskottet för rättsliga frågor är motiverad. Men man måste göra klart att majoriteten av den franska delegationen i vår grupp, om man röstar i den här frågan vid plenarsammanträdet, huruvida ledamot Le Pen skall skiljas från sitt uppdrag, kommer att rösta för att han skiljs från sitt uppdrag.

Talmannen
Fru Hautala! Jag tror att vi måste vara mycket tydliga. Det handlar inte om att rösta om att upphäva immuniteten för någon. Vi befinner oss inom ramen för artikel 7.4 i arbetsordningen, en artikel som jag valde att hänvisa till för att be utskottet för rättsliga frågor om ett förslag till yttrande. Vi har fått detta förslag till yttrande och i samma artikel 7.4 står det: "och parlamentet kan yttra sig på förslag av detta utskott".
Jag har en begäran om att parlamentet skall yttra sig och ur min synvinkel måste jag, logiskt sett, eftersom jag hänvisar till denna artikel, inte låta yttrandet från utskottet för rättsliga frågor gå till omröstning, utan rösta för att ta reda på vilka som vill att vi skall rösta. Är det helt klart nu för alla?
(Pack avbröt) Just det, fru Pack, det handlar inte om att rösta i sakfrågan, utan att ta reda på om det är en fråga som rör föredragningslistan. Kammaren önskar att parlamentet kl.12.00 uttalar sig om yttrandet från det rättsliga utskottet eftersom vi då får se...
(Blandade reaktioner)Men brevet kommer att delas ut till er.

Wallis
Jag talar som samordnare för ELDR-gruppen i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Kammaren bör inse, av det faktum att denna fråga har behandlats av vårt utskott under en period av mycket långa och tröttsamma sammanträden, att man ansåg den vara en mycket komplicerad och svår fråga att lösa. Jag för min del skulle anse att det vore fel av denna kammare att försöka behandla denna fråga i all hast, vilket verkar vara det som herr Barón Crespo föreslår.
Detta är ett ärende som kräver absolut objektivitet och regelmässighet. Som jag förstår regeln i fråga som ni, fru talman, noggrant försöker förklara, finns det för närvarande ett yttrande hos er från utskottet för rättsliga frågor men det finns inget förslag som sådant. Regeln säger att parlamentet har rätt att yttra sig om ett förslag men det verkar som ni bara har ett yttrande, inte ett förslag. Om vi skall inta en ståndpunkt som ett helt parlament då bör vi ha någonting mer på vårt bord och avsevärt mycket mer tid och noggrant övervägande innan vi inleder en sådan brådskande omröstning om ett ärende som detta.
(Applåder)

Wurtz
Fru talman! Jag anser att frågan har hanterats mycket illa redan från början och jag beklagar det med tanke på den politiska effekt den kommer att få.
Jag tror att man kan föreställa sig den förvirring som rådde i utskottet för rättsliga frågor vid granskningen av frågan, när man ser att en person - som Hautala - trodde att hon skulle rösta om att häva den parlamentariska immuniteten. Men det handlar inte alls om det och det är i denna anda av förvirring i utskottet för rättsliga frågor som man, i stort sett, uppnådde lika många röster för och emot, därav detta förslag.
(Blandade reaktioner) Det var så det gick till. Jag instämmer fullständigt med Poettering när han säger att man måste respektera rätten: och fransk rätt är som den är. Det spelar ingen roll om man är för eller emot, den är som den är. I denna situation innebär fransk rätt att det åligger regeringen att ta sitt ansvar på grundval av en dom från en underrätt, dvs. att publicera dekretet om förverkande och vi har tyvärr inget annat val än att notera detta. Det kan vara bra eller dåligt, men så är det. Det ville jag precisera.

Garaud
Fru talman! Jag har ett förslag som rör förfaranden.
Jag tillåter mig att erinra Wurtz om att en underrätt inte avkunnar några domar. Det är högre domstolar som gör det. Han borde vidareutbilda sig litet i juridik.
För övrigt har utskottet för rättsliga frågor diskuterat formellt och och Wurtz var inte där. Jag tycker därför det är olämpligt att kritisera en förvirring som inte ägt rum. Det är en politisk förvirring, men det föreligger ingen rättslig förvirring.
Ståndpunkten i utskottet för rättsliga frågor är enkel. Beslutet är inte definitivt, man fattar inte ett beslut som inte är definitivt. Om talmannen vill planera att rådfråga kammaren skulle det åtminstone vara lämpligt, som ordföranden i utskottet sade, att denna rådfrågning gäller en exakt rapport.
Man kan inte diskutera formellt kl. 12.00 och sedan rösta kl. 12.00 om en text som är relativt komplicerad politiskt, på grund av en inkonsekvens i texterna i fransk straffrätt, som inte är lätt att få tillgång till för samtliga ledamöter i denna kammare, inbegripet fransmännen. Om ni måste besluta att en omröstning skall äga rum i parlamentet, kan den inte ske utan ett betänkande från utskottet.

Talmannen
Kära kolleger! Jag har mottagit ett mycket stort antal önskemål om att få tala. Jag tror absolut att vi måste finna den bästa lösningen.
För er information skulle jag ändå vilja läsa upp det brev som Klaus Hänsch sände till Hervé de Charrette, dåvarande utrikesminister i samband med Tapie-affären. Jag nöjer mig med att läsa det viktiga stycket: "Med tanke på att förverkandet av mandatet är oåterkalleligt förefaller det mig lämpligt att avvakta att regeringsrätten uttalat sig om detta överklagande. Regeringsrättens beslut om uppskov lär fattas inom kort". Som ni ser kan man inte bedriva polemik, men även jag noterade vad mina företrädare gjort vid liknande situationer eftersom rättspraxis, inom juridik, är en realitet.
Vi befinner oss nu i en svår situation. Det jag skulle vilja föreslå er är att vi beslutar om vi vill att utskottet för rättsliga frågor skall ge oss ett verkligt förslag, eftersom vissa av er tycks anse att brevet som Palacio skrev till mig inte är ett förslag enligt betydelsen i arbetsordningen. Personligen vill jag följa arbetsordningen, hålla mig strikt till den, där det står "parlamentet kan yttra sig på förslag av detta utskott ". Om parlamentet alltså vill att det skall finnas ett verkligt förslag, då kommer vi att be utskottet för rättsliga frågor att formulera detta förslag, som vi kommer att rösta om i lugn och ro, alltså inte kl. 12.00, utan kanske litet senare.
Jag tror att vi måste ta oss ur den här situationen. Jag skall därför omedelbart låta de två möjliga lösningarna gå till omröstning. Antingen håller vi oss till den nuvarande situationen, dvs. vi följer innehållet i brevet från Palacio och avvaktar resultatet av ett eventuellt överklagande till regeringsrätten från vår berörda kollega, för att ta hänsyn till om ledamoten skall skiljas från sitt uppdrag, eller också vill kammaren att utskottet för rättsliga frågor formulerar ett verkligt förslag, om vilket kammaren, i enlighet med artikel 7.4 i arbetsordningen, yttrar sig.

Poettering
Fru talman! Jag beklagar att jag måste begära ordet ännu en gång. Men vi kan inte rösta om någonting alls här i dag, för vi har tydliga, reglerade förfaranden att följa. När vi ger ett uppdrag till ett utskott, då måste vi ha ett underlag för detta uppdrag, dvs. vi behöver ett dokument som definierar uppdraget. Ett sådant dokument har vi inte. Därför vill jag absolut avråda från att nu genomföra en omröstning i denna fråga, i vilken form det vara må.
(Applåder)

Cohn-Bendit
Fru talman, kära kolleger! Jag skulle vilja lämna ett upprop till Barón Crespo och till Europeiska socialdemokratiska gruppen. Vi befinner oss i en återvändsgränd och jag tror att jag skulle vara den sista som inte förstod att ni vill att Le Pen skiljs från sitt uppdrag. Men det beror tyvärr inte på vår politiska lust, utan på rätten och det faktum att det för närvarande finns en rättslig situation som vänder sig emot det ni föreslår och som tvingar in oss i en återvändsgränd.
Fru talman har rätt. Antingen har vi ett rättsligt förslag från utskottet och vi röstar om detta betänkande, eller också har vi inget förslag och ni ber då att ett förslag skall utarbetas. Om ni vill ha en vägledande omröstning beror det bara på er, men det skulle vara klokt att avstå från det, eftersom jag tror att det föreligger en motsägelse. Jag är sällan överens med Garaud, men i den här frågan har hon rätt. Det motsägelsefulla består i inkonsekvensen i fransk rätt som innebär att ett beslut inte är definitivt, vare sig det är suspensivt eller ej. Förstå det, den som kan, men det åligger det franska parlamentet att reformera en sådan rätt.
För oss - på denna punkt, herr Wurtz, är jag inte överens med er -, är den franska staten, den italienska staten och den tyska staten alla suveräna stater. Europaparlamentet är också suveränt och kan uttala sig emot ett beslut från en stat. Det är min uppfattning om Europa. I den nuvarande situationen ber jag er bara förklara att vi väntar, och utöva press för att det skall bli ett beslut från regeringsrätten som anger om Le Pens begäran är suspensiv eller ej. Det kan ske mycket snabbt. Det skulle inte vara ett beslut i sakfrågan, även om den bara är juridisk, utan ett beslut om formen. Om regeringsrätten i dag beslutar att beslutet inte är suspensivt kan Europaparlamentet inom 48 timmar fatta det nödvändiga beslutet. Jag ber er därför att dra tillbaka er begäran om omröstning så att vi inte skall hamna i en fullständig återvändsgränd.
(Applåder)

Hänsch
Fru talman! Det första jag vill säga är följande: Jag finner det ovärdigt om Europaparlamentet kommer ihop sig eller upplöses på grund av denna fråga. I så fall bjuder vi allmänheten på ett skådespel som vi inte borde bjuda på.
(Applåder) Det andra är: Ni har på grundval av artikel 7.4 beslutat er för att höra utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Det är en rättighet som ni har. Vi har dock, om jag har förstått saken rätt, inget förslag från utskottet för rättsliga frågor som vi kunde lägga till grund för vår omröstning, utan ni har rådgjort med detta utskott. Detta innebär ett juridiskt problem som bara ni kan klara ut. Det är skillnaden mellan artikel 12 i akten om införandet av allmänna och direkta val som ingår i fördragen och artikel 7 .4 i vår arbetsordning. Där finns det en diskrepans.
Mitt råd är att vi reder ut denna diskrepans. Detta är er uppgift, fru talman. Vi har ingenting att rösta om innan ni har rett ut detta med utskottet för rättsliga frågor.
(Applåder)Därför är mitt råd till oss att vi inte genomför någon omröstning i dag utan att vi avvaktar och ser vilket beslut ni, fru talman, kommer att fatta.
(Applåder)

Barón Crespo
Jag gör Hänschs ord till mina.

Talmannen
Jag ser att Barón Crespo applåderar Klaus Hänsch. Jag antar därför att han instämmer med Cohn­Bendit och drar tillbaka sin begäran, då han anser att vi inte har något riktigt förslag från utskottet för rättsliga frågor. Jag tror faktiskt att det är den rätta lösningen för alla.

Likabehandling av enskilda oavsett ras eller etniskt ursprung
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0136/2000) av Buitenweg för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslag till rådets direktiv om genomförandet av principen om likabehandling av enskilda personer oavsett ras eller etniskt ursprung,
(KOM(1999) 566 - C5-0067/2000 - 1999/0253(CNS))

Oostlander
Fru talman! På föredragningslistan står ett ytterst viktigt betänkande av Buitenweg, med all respekt, men behandlingen av det går osedvanligt fort, i synnerhet som vi röstade om det i parlamentsutskottet så sent som den här veckan, och därefter var det en osedvanligt kort tid för att grundligt kunna arbeta med ändringsförslag inför plenum. Men till råga på eländet måste jag säga att för närvarande gäller artikel 115, där det står att förutom i de brådskande fall som avses i artiklarna 50 och 112, får en debatt eller omröstning om en text endast inledas om texten delats ut senast 24 timmar i förväg.
Det sistnämnda, fru talman, är tyvärr inte fallet. Vad gäller franskan har jag förstått att den ännu så sent som i morse inte var tillgänglig. Jag skulle vilja föreslå er att debatten och omröstningen om detta ytterst viktiga betänkande flyttas fram till nästa plenum.

Cox
Fru talman! Om en ordningsfråga. Jag vill ta upp tre korta punkter. Den första gäller den procedurfråga som herr Oostlander tog upp, nämligen att de olika kollegerna på grund av problematiken i den aktuella frågan ansåg att de skulle vilja få texten till betänkandet och alla dithörande ändringsförslag på sitt eget språk, vilket de har rätt till. Denna punkt framfördes tydligt vid talmanskonferensen förra veckan - vid mer än ett tillfälle har jag förstått. Själv var jag frånvarande, men jag har fått detta bekräftat.
Eftersom det tydligt getts signal om hur viktigt det var att få tillgång till dokumenten varför blev detta ärende i så fall inte prioriterat av sessionstjänsten, så att detta kunde undvikas? Det är min första punkt. Med anledning av ärendets betydelse bör presidiet, kammaren och talmanskonferensen ges en utförlig redogörelse av denna störning i systemet.
Min andra punkt är att Oostlander är i sin fulla rätt när han säger att det enligt artikel 115 kan ifrågasättas om en debatt eller omröstning skall fortsätta, eftersom texten inte fanns tillgänglig 24 timmar i förväg. Han har helt rätt att kräva att den regeln skall tillämpas, om han så vill.
Som jag förstår saken fanns slutligen alla texter och ändringsförslag tillgängliga på alla språk omkring klockan 15.00 på eftermiddagen i går. Jag skulle vilja få det bekräftat. Om det är sant, vill jag föreslå att vi ändrar vår dagordning för i dag och för att ta hänsyn till tidsfristen på 24 timmar vill jag be föredraganden, fru Buitenweg, att lägga fram sitt betänkande klockan 15.00, följt av en debatt, aktuella och brådskande frågor av större vikt och sedan omröstningen, vilket skulle vara helt i enlighet med tidsfristen på 24 timmar.
Det finns en punkt som för många av oss är den centrala frågan i detta betänkande. Vi har enligt fördragen nu befogenhet att införa ny lagstiftning mot diskriminering. Av alla områden som är politiskt känsliga i nutidens Europa bör den som gäller rasism och främlingsfientlighet ges högsta prioritet i denna kammare. Det portugisiska ordförandeskapet kommer att anordna ett möte i rådet (sociala frågor) som vi kan delta i om vi framför vår ståndpunkt. Jag uppmanar kammaren att på ett kreativt sätt utnyttja vår möjlighet att fastställa vår dagordning, att inse detta väsentliga politiska krav och att underlätta en debatt klockan 15.00. och en omröstning klockan 18.00. eller därefter i kväll.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr Cox.
Innan jag lämnar ordet till föredragande Buitenweg vill jag påpeka att betänkandet var tillgängligt i går eftermiddag på samtliga språk och att ändringsförslagen finns tillgängliga först nu. Vi håller oss definitivt inte inom tidsfristerna i artikel 115 i arbetsordningen, det är tydligt.

Buitenweg
. (NL) Fru talman! Jag är mycket glad över Cox förslag, och jag tror att det också är en ändamålsenlig kompromiss. Jag tycker att det är tråkigt att kristdemokraterna anför artikel 115, eftersom den sista versionen av texten, den franska texten, nämligen utkom i går kväll kl. 01.02. Det har nu gått ytterligare 23 1/2 timme. Kanske behöver de den där sista halvtimmen för sina överläggningar, men det verkar ändå som om detta är lite långsökt. Men jag anser att det är en bra kompromiss att inleda denna debatt i eftermiddag kl. 15.00, och då hoppas jag också att vi kan avsluta detta denna eftermiddag. Jag vill än en gång peka på att det verkligen är ytterst viktigt att vi slutför detta under denna session, eftersom vi annars helt och hållet förlorar det inflytande som vi fortfarande har möjlighet att utöva i rådet (sociala frågor) som hålls den 5 och 6 juni, och därigenom skulle även betänkandets betydelse undergrävas på ett allvarligt sätt.

Cohn-Bendit
Herr Poettering! Rättigheten i ett visst ärende är en tolkningsfråga. Jag anser att den hållning som intas av kollegan Cox, som tillsammans med er har uppnått den strategiska majoriteten och valt Fontaine, är en kompromiss som gör det möjligt för alla här att med högburet huvud gå till omröstning om ett betänkande om rasism. Österrike kan det råda delade meningar om, men i ett fall där det är viktigt att klargöra vilken inställning vi har till rasism i Europa får vi ju inte som tidigare förlora oss i en formell debatt, utan vi måste visa tydligt att vi är människor som kan tänka klart. Jag vädjar nu till er: Acceptera Cox kompromiss och låt oss ge oss in i denna debatt med huvudet högt. Jag ber, jag ber, jag ber!

Watson
 - (EN) Debatten om detta ärende i det utskott som jag har äran att vara ordförande i har varit ett utmärkt exempel på samarbete mellan olika utskott i parlamentet och även av samarbete mellan parlamentet, kommissionen och rådets ordförandeskap. När man röstade om det i utskottet i måndagskväll fanns texten och alla 200 ändringsförslag tillgängliga på alla språk. Jag skulle vilja upprepa herr Cox uppmaning och fråga om ni kommer att försäkra denna kammare om att det skall bli en utredning om varför den slutgiltiga texten inte fanns tillgänglig på franska förrän i går eftermiddag, mer än 40 timmar efter det att den hade antagits i utskottet.
(Applåder)
Faktum är att debatten om detta direktiv har varit exemplarisk - den har varit en heder för detta parlament och varje försök att försena debatten eller försena en omröstning skulle vara en simpel taktik för att få partipolitiska fördelar.
(Applåder)

Oostlander
Fru talman! För min grupps räkning vill jag ändå insistera på artikel 115, och det är mycket viktigt att ni låter undersöka på vilket sätt översättningarna finns till hands och när. Jag anser dock, för att tala i samma ordalag som Cox, att det är lite problematiskt om denna text av den anledningen kommer att diskuteras på fredag morgon, eftersom det ju kommer att leda till att ett antal personer råkar i samvetskonflikt.

Talmannen
Det är ett annat problem.
Herr Oostlander! Vi befinner oss helt klart inom ramen för artikel 115 i arbetsordningen och förslaget från Cox beaktar denna artikel. Han föreslår, om jag förstått rätt, och förslaget skulle accepteras av föredraganden, att vi genomför debatten i eftermiddag och att vi röstar i morgon, och då skulle tidsfristerna i artikel...
(Protester i kammaren) Herr Cox! Formulera om ert förslag, eftersom tidsfristerna i artikel 115 måste följas.

Cox
Fru talman! Det förslag som jag har lagt fram och jag vill upprepa är att vi bör överväga att hålla debatten klockan 15.00 följt av debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt, följt av omröstning om betänkandet, andra betänkanden som har debatterats färdigt samt aktuella och brådskande frågor denna eftermiddag.
(Applåder)

Talmannen
Vi är överens.
Jag tittar nu på om tidsfristerna skulle följas i det fallet. Det skulle de. Jag låter därför Cox förslag, som accepterats av föredraganden, gå till omröstning.

Barón Crespo
Fru talman! Min grupp lade i går fram ett yrkande om att alla förfarandefrågor angående detta betänkande skulle vara föremål för en omröstning med namnupprop. Jag ber er genomföra denna begäran.

Talmannen
En omröstning med namnupprop är fullständigt möjlig eftersom den kompromiss Cox föreslår respekterar arbetsordningen.
(Parlamentet gav sitt samtycke.) Debatten om Buitenwegs betänkande kommer att äga rum kl. 15.00.

Posselt
Herr talman! En konkret fråga bara: När börjar den aktuella och brådskande debatt som absolut och icke förhandlingsbart skulle hållas kl. 15.00-17.30? Det här är ju rena slarvet! När börjar den, vid vilket klockslag? Jag har rätt att få veta detta.

Talmannen
Ledamot Posselt, med hänsyn till den tid debatten om Buitenwegs betänkande kommer att ta, kommer debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt att börja omkring kl.16.30.

Kamp mot kvinnohandel
Sörensen
. (NL) Herr talman, kommissionär Diamantopoulou och kolleger! Jag vill först och främst tacka alla som har medverkat till detta betänkande, alla personer, men även kollegerna i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor och likaså tolkarna, för de har gjort en mycket stor insats. Detta betänkande är också en reaktion på kommissionens utomordentliga meddelande om vidare åtgärder i kampen mot kvinnohandel. Som förberedelse till betänkandet anordnade utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor en offentlig utfrågning med experter och i närvaro av ett offer som kom för att vittna. En delegation från detta utskott där även kommissionär Diamantopoulou ingick besökte ett mottagningscenter för offer för människohandel. Dessutom skickades en enkät till utrikesministrarna i medlemsstaterna och kandidatländerna om åtgärder mot kvinnohandel. Resultaten av denna enkät kommer att vidarebefordras till Europeiska kommissionen.
Betänkandet är i första hand inriktat på kampen mot kvinnohandel, men även mot handel med barn och män: mot människohandel i allmänhet. Det bedrivs handel med barn, men de används som vuxna. Det förekommer även människohandlare som bedriver handel med män, vilka blir sexuellt utnyttjade. Sexindustrin är för övrigt inte den enda marknaden för de människor som man bedriver handel med. I Belgien hamnar 40 procent av offren på arbetsmarknaden, inom textil, hotell- och restaurang, fruktplockning, bagerier, byggnad, som hushållspersonal, som au pair-flickor, där de måste arbeta som slavar under människoovärdiga förhållanden. Offer rekryteras också på äktenskapsmarknaden och i idrottsföreningar, fotbollsklubbar. Enligt uppskattningar från Förenta nationerna och Internationella organisationen för migration, IOM, faller fyra miljoner människor offer för människohandel per år, varav 500 000 kommer till Europa. Allt pekar på att antalet offer ökar och att tillströmningen från länderna i Central- och Östeuropa har ökat dramatiskt vid sidan av den befintliga strömmen från Afrika, Latinamerika, det karibiska området och Asien.
I en rapport från Förenta nationerna betonas kraftfullt att människohandel är en av de snabbast växande formerna av organiserad brottslighet. De enorma vinsterna och den relativa säkerheten för gärningsmännen som denna handel genererar gör att man inte är främmande för detta. Straffen för narkotikasmuggling är till exempel mycket högre än straffen för kvinnohandel. Offren är på grund av sin ofta illegala situation inte i stånd att göra sin stämma hörd. Med tanke på att det finns tydliga tecken på att dessa problem utvecklas inom ett område där internationella nätverk opererar är det viktigt att man tar itu med dessa problem och angriper dem på Europanivå. För att på ett adekvat sätt ta itu med människohandel behövs i första hand en tydligt specificerad definition av människohandel. Vidare måste man prioritera kampen mot de organiserade nätverk som inte bara sysslar med människohandel utan även med allehanda andra typer av brottsliga handlingar som till exempel handel med narkotika, vapen och liknande. Jag välkomnar därför de nya gemenskapsinitiativen beträffande penningtvätt, där även inkomster från kvinnohandeln spelar en viktig roll. På det europeiska planet har redan olika initiativ tagits. Medvetandegörandet har kommit i gång bra, aktiviteter från Interpols och Europols sida, initiativ i varje enskild medlemsstat, Habitat-projekt och så vidare. Men harmoniseringen av de olika nationella lagstiftningarna på detta område, vilket leder till divergerande metoder för upptäckt och åtal, måste behandlas med prioritet på Europanivå. Av en enkät som genomfördes inom ramen för detta betänkande framgår tydligt att det förekommer stora skillnader mellan medlemsstaterna och kandidatländerna sinsemellan. I vissa länder finns det en sträng lagstiftning om prostitution, men de har inte ens någon lagstiftning med avseende på människohandel över huvud taget.
Genom införandet av Stop-programmet har Europa på ett aktivt sätt dragit fördel av ämnets aktualitet och öppnat möjligheter till samarbete. Förra året antogs Daphne-programmet av rådet. Det är ett nytt politiskt instrument som är avsett att förebygga alla former av våld mot kvinnor och barn, såväl kroppsligt, sexuellt som psykiskt. Det är uppmuntrande att kommissionen under första halvåret i år ämnar lägga fram förslag för harmonisering av de straffrättsliga bestämmelserna i medlemsstaterna beträffande människohandel med tanke på sexuell exploatering och särskilt för att bevilja temporära uppehållstillstånd till offer som är beredda att medverka i den utredning som är nödvändig för en process mot handlarna.
När jag gick igenom ändringsförslagen fick jag ett intryck av att en del vill missbruka detta betänkande, som handlar om offer för människohandel, för att driva fram en diskussion om prostitution. Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor valde uttryckligen att tala om kvinnohandel inom ramen för detta betänkande, om påtvingad prostitution. En debatt om huruvida prostitution skall förbjudas eller legaliseras är visserligen angelägen, men kan inte föras här nu med tanke på offren för människohandel. Som jag sade är människohandel inte något problem som enbart beror på en efterfrågan på prostitution. Dessutom är det särskilt svårt för offren för kvinnohandel att återintegreras på den plats de kommer ifrån och till och med inom familjen. Om de som offer har arbetat inom prostitutionen stigmatiseras de som prostituerade för resten av livet. En gång hora, alltid hora.
De initiativ som tagits utgör ett första steg mot en lösning, men antalet offer fortsätter att stiga. Vi har således en hel del arbete framför oss. Vi har lagt fram förslag inom ramen för prevention, hjälp till offer och lagstiftning. Ett samhälle som konfronteras med ett sådant fenomen har en moralisk skuld gentemot offren och måste högprioritera kampen mot människohandel och stödet till offren.

Roure
Herr talman! Detta är ett mycket viktigt betänkande. Den tragedi som kvinnohandeln utgör, detta slaveri som överlevt, berör oss djupt. Vår prioritering måste vara att bistå och hjälpa offren. Vi måste kämpa för att undanröja alla länkar i kedjan: rekrytering, transport, utnyttjande, mellanhänder, kunder. Genom att i dag hålla denna debatt i Europaparlamentet bidrar vi till att hjälpa offren och bistå dem i att återupprätta sin värdighet och integritet.
Kvinnor eller barn behandlas som varor och döms till prostitution. Kvinnohandeln är en särskild verksamhet för den organiserade brottsligheten. För dem är människor bara varor som köps och säljs. Det är olyckan, fattigdomen och de bedrägliga löftena från kopplarna som drar till sig dessa unga kvinnor i våra länder. De lockas av löften om arbete och vissa ger sig till och med av i hopp om att gifta sig. De vet inte under vilka fruktansvärda förhållanden de kommer att utnyttjas, bli slagna, torteras eller hotas. Över hälften av offren är under 25 år. Ungefär 10 procent är mellan 15 och 18 år, och även om dessa mycket unga flickor förefaller tillmötesgående, för att de hotas eller är förälskade, kan man under inga omständigheter få oss att tro på fri prostitution när man ser dessa terroriserade kvinnor som säljs.
Därför kan vi inte heller använda uttrycket påtvingad prostitution i betänkandet. Det är i alla fall vad vi tycker. När det gäller kvinnohandel handlar det om sexuellt utnyttjande, ett fruktansvärt utnyttjande. Vi måste hjälpa dessa kvinnor att tala och avslöja sina levnadsvillkor. Vi måste därför ta emot dem och hjälpa dem. Kopplarna är mycket brutala och offren måste betala dryga skulder för att täcka kostnaden för sin resa och osäkra identitetshandlingar som de måste skaffa. När de opponerar sig mot trycket från människohandlarna och sutenörerna hotas de personligen eller genom sin familj. Handlarna tillhör en maffialiknande brottslig organisation och kontrollerar flera steg i det nät som offret tvingats in i. Situationen är olöslig för offren och den miljö de arbetar i gör att de ofta hamnar i vanmakt och missbruk. Vissa går så långt som till självmord.
Att bekämpa människohandeln är nödvändigt, men att förebygga den är ännu mer att föredra. Det är därför mycket viktigt att inrätta ett informationssystem, en förebyggande utbildning för ungdomar i de berörda länderna, men också för kunderna som ofta är vad man kallar goda familjefäder.
Vi får heller inte glömma att handeln sker av ekonomiska skäl. Orättvisor, beroendeförhållanden mellan privilegierade länder och mindre gynnade länder gör att det fortfarande är de svagaste, bl.a. kvinnorna, som betalar priset. Vi kräver en enhetlig europeisk politik och därför är detta betänkande så viktigt. Kvinnohandeln är ett brott och människohandel och sexuellt utnyttjande är ovärdigt mänskligheten.

Martens
Herr talman! Det har redan sagts. Vi kommer här in på ett viktigt ämne. Det berör människors värdighet. Som sagt, det handlar inte bara om kvinnohandel, även om det är meddelandets ämne, utan det är vidare än så: det är människohandel. Även män, flickor och pojkar är involverade i detta.
Det är ett växande problem även inom EU. Kvinnohandel förefaller vara ekonomiskt lukrativ. Det är inte bara kvinnor från asiatiska länder som är offer, utan det handlar alltmer om kvinnor från Central- och Östeuropa, varibland kvinnor från kandidatländer. Kvinnor lockas under falska förevändningar, genom till exempel annonser, om att bli hårfrisörska eller att arbeta i en bar eller som dansare eller via äktenskapsannonser. Kvinnor faller ofta lätt offer för detta på grund av att deras livssituation präglas av fattigdom.
Kvinnohandel har i ökande omfattning kopplingar till internationella kriminella organisationer. Det har redan gjorts mycket, men det återstår ännu mer att göra, i synnerhet där det handlar om att minska skillnaderna i lagstiftning i länderna till förmån för upptäckt och åtal och vad beträffar information till polis och rättsväsende.
Därför gläder jag mig över Europeiska kommissionens initiativ och de konkreta förslagen i betänkandet, till exempel i fråga om fortsatt samordning av lagstiftning varigenom upptäckt och åtal kan bli enklare och effektivare med avseende på samarbete och samordning, framför allt i fråga om utredning, framför allt i fråga om polisen, framför allt i fråga om rättsväsendet och även och i synnerhet med avseende på hjälp till och skydd av offren.
Jag hoppas att det ändringsförslag om de icke-statliga organisationerna som vår grupp lagt fram och som ändrats i samråd med De gröna kommer att kunna antas. När nya typer av nöd uppstår är det ofta människor eller grupper av människor som på grund av sin livsåskådning eller religiösa övertygelse känner sig kallade att göra något som erbjuder första hjälpen. Det är inte alltid som dessa grupper får det erkännande som de förtjänar. Ändringsförslaget innebär att även organisationer på filosofisk grund kan höra till icke-statliga organisationer.
Till sist, det är ett viktigt meddelande från kommissionen. Det är ett bra meddelande. Det är ett bra betänkande. Mina komplimanger till kollega Sörensen. Jag hoppas att medlemsstaterna kommer att gå till verket utan dröjsmål vid vidareutvecklandet av det.

Valenciano Martínez-Orozco
Herr talman! Den skamliga verkligheten är att vi i vårt framgångsrika och fria Europa tolererar en vinstbringande handel - handel med kvinnor - som döljer tortyr, omänsklig behandling och flagranta kränkningar av de grundläggande rättigheterna. Offren - de har berättat för oss - beskriver våldsamma pryglingar, våldtäkter, kidnappningar, mordhot och ibland mord. Det skandalösa är att vi inte bara tolererar det i Europa, utan att vi också bidrar till dess expansion. Varje gång en medborgare köper sexuella tjänster av en kvinna som är fångad i ett nätverk för kvinnohandel, så bidrar han till att göra de abnorma brottsorganisationerna rika, vars metoder är allt mer hänsynslösa.
Tyvärr går institutionernas sökande efter lösningar alltför långsamt. Problemet blir hela tiden större. Hur som helst måste vi erkänna att de förslag som lagts fram av Europeiska kommissionen i sin helhet är rimliga och vi hoppas att de blir användbara. Med tanke på den gränsöverskridande naturen i dessa brott är det emellertid nödvändigt med en harmoniserad definition av dem i alla medlemsstater vilket innefattar extraterritorialitet och allmän jurisdiktion.
Destinationsländerna måste bevilja offren tillfälligt uppehållstillstånd under tiden rättsprocessen varar, oavsett om de vill vittna eller ej. De extremt hårda villkor offren lever under, motiverar dessutom mer än väl att länderna, av humanitära skäl, beviljar dem permanent uppehållstillstånd.
Även förföljelse på grund av kön, och särskilt kvinnohandel, måste betraktas som tillräckliga skäl för att bevilja kvinnorna flyktingstatus. Om man verkligen vill hjälpa offren måste man garantera deras trygghet, liksom deras familjers, och ersätta dem genom beslagtagande av nätverkens vinster. Dessa offer borde dessutom få gratis skydd, medicinsk och psykologisk hjälp, sociala förmåner och stöd vid arbetssökning osv.
Alla dessa överväganden har praktiskt taget enhälligt antagits av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, men de är inte i sig själva tillräckliga. Kampen mot kvinnohandeln och invandringspolitiken måste bli en prioritering på Europeiska unionens och medlemsstaternas politiska dagordning. Invandringspolitiken som rör sig kring konsekvenserna och inte går ut på att undanröja orsakerna lyckas inte annat än stärka en fruktansvärd exploatering som närmar sig slaveriet. Misären, den sociala ojämlikheten och de väpnade konflikterna förklarar flyktingströmmarna. Så länge man inte hittar några helhetslösningar för utvecklingen, kommer det inte gå att hejda det stora antal människor som söker ett bättre liv och invandringstrycket kommer att vara okontrollerbart.
Därför analyserar vi, utvärderar och startar verkliga projekt inom utvecklings- och integrationspolitiken. Kampen mot människohandel är faktiskt, förutom ett av de nödvändiga kraven för att kunna skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, ett oundgängligt etiskt krav.

Van der Laan
Herr talman! Jag börjar med att framföra mina komplimanger till Sörensen. Hon är inte bara fackkunnig, utan hon är också synnerligen engagerad i ämnet. Det är en stor förtjänst att hon har lyckats att sätta detta viktiga ämne på den europeiska dagordningen.
Kvinnohandeln har varit förbisedd för länge. Problemet underskattas inom politiken. Något som väl illustrerar detta är att det nu är mer än tre år sedan som justitieministrarna förklarade att det är viktigt att utse en nationell rapportör beträffande kvinnohandel. I Nederländerna har det skett, delvis tack vare statssekreterare Verstands ansträngningar. Tyvärr finns det fortfarande ingen nationell rapportör i många medlemsstater, och detta måste nu verkligen skyndas på. Samtidigt är lagstiftningen otillräcklig och samarbetet är otillräckligt.
Detta betänkande erbjuder en mångfald idéer och även konkreta förslag, och därför får det i stor utsträckning den liberala gruppens stöd. Det finns dock två punkter som förefaller vara sympatiska, men som vi tyvärr inte kan bifalla. Den första handlar om automatisk flyktingstatus till offer för kvinnohandel. Vi anser att det är att gå ett steg för långt eftersom man skulle behöva omvända hela Genèvekonferensen för detta. Däremot anser vi det vara viktigt att uppehållstillstånd kan beviljas på humanitära grunder. Det förslaget kommer vi således att stödja.
Vi har en andra invändning mot den omvända bevisbördan. Vad man kräver här är inte mindre än att vi skall ge upp en viktig och grundläggande del av rättsskyddet, nämligen att man är oskyldig tills motsatsen är bevisad. Denna princip är viktig i en rättsstat. Idén kommer från förvaltningsrätten och syftar framför allt på diskriminering på arbetet. Om vi överför den principen till straffrätten är det ett mycket stort steg. Liberaler lägger särskilt stort värde vid rättsskydd. Vi är inte beredda att ta detta steg nu.
Slutligen, diskussionen om kvinnohandel och människohandel är viktig och angelägen. Därför är det fel att blanda in moraliska åsikter om prostitution, vilket somliga försöker. Om vi gör det, då kommer det att göra diskussionen oerhört mycket svårare och hindra effektiva åtgärder mot kvinnohandel. Det får inte ske.
Problemet är angeläget, och det behövs effektiva åtgärder. Det får inte stanna vid ord. Nu behöver vi verkligen handling.

Boumediene-Thiery
Herr talman, kära kolleger! Tillåt mig att tala för de grönas räkning, eftersom min kollega blev tvungen att följa med vår kollega som inte mådde bra.
Det är enligt min uppfattning lyckosamt att det är Sörensen som fått i uppdrag att granska betänkandet om kvinnohandeln. Det är få föredragande som har en sådan direkt kännedom om det behandlade ämnet. Sörensen intresserar sig sedan över tjugo år för kvinnohandeln och prostitutionsmiljön, och de förslag hon lämnar förtjänar därför vårt fulla förtroende. Jag instämmer reservationslöst i Sörensens betänkande och jag skulle vilja lämna några kommentarer om de debatter som ägt rum på temat i utskottet, men även i de olika medlemsländerna inför Förenta nationernas konferens om kvinnors situation i världen, som kommer att äga rum i New York i juni.
I denna debatt försöker många föreningar som snarare är abolitionister att klumpa ihop kvinnohandel, prostitution och koppleri. De underhåller på så sätt en viss sammanblandning och de motsätter sig varje form av debatt om dessa frågor och gömmer sig bakom moraliska beaktanden av typen "den mänskliga kroppens oförytterlighet" och "köpslående om kroppen". De attackerar den senaste rapporten från den internationella arbetsbyrån om kvinnohandel och prostitution, liksom Lin Lean Lims arbete som betonar att det krävs en stadga för att skydda de prostituerade, eller behandlar Europa som kopplare under förevändning att vissa länder försöker införa en lagstiftning som inte är abolitionistisk på detta område.
Kan man låta en sådan debatt äga rum bland föreningar där vissa, jag säger alltså vissa, efter att ha kämpat mot aborter, i dag vägrar att dela ut kondomer till de prostituerade eftersom man ser det som en uppmuntran till prostitution?
Från medlidande till stigmatisering, från offerstatus till förakt och uteslutning ur den offentliga debatten är det bara ett steg. Den enda lösningen för de prostituerade är därför att integreras i ett system av gemensam rätt, där de får vård, kan leva anständigt och försvara sig mot det våld de utsätts för av kopplare och kunder eller institutioner. Den enda lösningen är att erkänna dem som sådana och framför allt ge dem ordet. Erkännande av deras yrkesverksamhet, öppna sociala rättigheter, polisskydd mot varje form av våld, det är vad de begär. Låt oss lyssna på dem.
Vare sig den är abolitionistisk, som i Frankrike, förbudsivrande som i Sverige eller till och med ibland förordningsivrande, kan en lagstiftning som innebär att man inte erkänner en hel befolkning bara förstärka diskriminering av personer som tvingats immigrera. Men också av de frivilligt prostituerade, vare sig de är invandrare eller ej.
Lagens ineffektivitet förstärker vissa människors underkastelse i förhållande till kopplarna, gör det omöjligt att leva värdigt eller ta sig ur detta för andra och spräcker den sköra solidariteten och förstör självbilden ytterligare. Roure har rätt i analysen av problemet, men vi erkänner att olika lösningar måste granskas och olika förslag måste lämnas och beaktas. Kommissionen måste absolut granska alla former av gemensam lagstiftning om prostitutionen som ger de prostituerade en verklig stadga, för att skydda män och kvinnor mot koppleri, våld och utslagning.

Eriksson
Herr talman! Till att börja med vill jag tacka Sörensen för ett mycket bra, intressant och oerhört läsvärt betänkande. Vi är nästan hundraprocentigt överens i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. Vi lyfter inte bara fram polissamarbetet i detta betänkande, utan också vikten av sociala insatser på alla plan.
Det finns dock två saker som vi inte är helt överens om. Den ena gäller sexindustrins roll i frågan. Vi är alla, från höger till vänster, helt eniga om att det är fattigdomen som är den största orsaken till kvinnohandel och prostitution. Jag anser dock att sexindustrin, som nu dessutom börjar börsnotera delar av sin verksamhet, måste ifrågasättas och framöver också ställas till ansvar.
Den andra stridsfrågan är - som alltid vad gäller detta ämne - synen på prostitution. I betänkandet använder man nästan genomgående termen påtvingad prostitution. Men använder man ordet påtvingad prostitution förutsätts det att det skulle finnas en motsats, dvs. frivillig prostitution. Detta blir, i synnerhet när vi talar om kvinnohandel och slaveri, mycket märkligt.
GUE/NGL-gruppen har lagt fram några få ändringsförslag, bland annat på detta tema, som jag naturligtvis hoppas att vi får stöd för. Jag vill återigen tacka Sörensen och alla kollegor. Det lär väl dessvärre inte vara sista gången vi debatterar denna fråga, även om det hittills bara är den andra gången.

Thomas-Mauro
Herr talman! Kvinnohandeln är inte bara en kvinnofråga, utan ingår i det mycket större sammanhanget med internationell brottslighet och människohandel. Att i dag ta upp en sådan fråga skulle kunna verka otidsenligt. Men nej, slaveriet kommer att finnas under tjugohundratalet. Slaveriet är starkt och utvecklas på grund av dessa utslängda varelsers elände, som irrar runt i världen, mot sin vilja, och säljs någonstans i världen i dag, för att sedan köpas och också komma till oss. Inget stoppar dessa internationella kopplare som tvingar familjer att sälja sina barn, som lurar flickorna till Europa för att arbeta och prostituera sig.
Vid en konferens som arrangerades gemensamt av Förenta staterna och Filippinerna i mars togs också den mycket lukrativa aspekten av denna nya marknad upp. Människohandeln är, efter narkotika och vapen, den tredje största inkomstkällan för den organiserade brottsligheten.
Men människohandeln handlar framför allt om brott mot den mänskliga värdigheten och de mänskliga rättigheterna. Våra samhällen kräver rätt till lyckan, tabuernas fall, njutning och frihet. Det spelar ingen roll om människor, kvinnor och barn betalar priset för att stiga ned i helvetet. Prostitutionen är en form av slaveri som man skulle vilja göra exotisk och romantisk för att dölja hela tragedin och lumpenheten. Det är ett förnekande av friheten. Dessa brott syftar endast till njutning. De begås i den allmänna likgiltigheten i ett samhälle som accepterar detta som världens äldsta yrke, ihopblandat med pornografi, som är vardag på TV och på Internet där allt kan köpas, till och med flickor. Prostitution, handel med människor, sexturism och pedofili är områden som tas upp av media och sakta men säkert blir dessa tabubelagda frågor allt mindre tabubelagda. Som tur är! För denna resignation inför det som samhället bedömer som oundvikligt är inte godtagbar
I dag måste vi hjälpa dem vars kropp utnyttjas av kommersiella skäl, hos oss och i ursprungsländerna, genom att öka stödet till utveckling, utbildning och samarbete mellan stater. Europeiska unionen bör oroa sig och snarare än att läxa upp världens kvinnor under Peking +5-sessionen, borde vi sopa rent framför egen dörr. Människohandeln får en otrolig omfattning hos oss, eftersom efterfrågan finns och Europeiska unionen finns där som en fet konsument som föraktar misären bland vuxna eller barn som inte haft något val.
Jag skall avsluta med att citera formuleringen som var ledstjärna vid den konferens som arrangerades i Paris den 15 maj, under överinseende av Europaparlamentet: "En person som kränks av prostitutionen, ett fruktansvärt angrepp på de mänskliga rättigheterna".

Turco
Herr talman! Som företrädare för ledamöterna från Lista Bonino tackar jag föredraganden för hennes utmärkta betänkande om den laddade frågan om kvinnohandel. Vi är säkra på att parlamentet kommer att anta detta ytterligt väl avvägda betänkande med mycket stor majoritet. Det är vi säkra på eftersom ingen kan tolerera det våld som i dag utövas mot kvinnor som rövats bort eller genom svek och hot tvingas in på Europeiska unionens territorium, ofta för att tvångsprostitueras eller idka något annat slags tvångsarbete.
Vi känner alla till de fasansfulla historierna om prostituerade, ofta minderåriga, som rövats bort i sina ursprungsländer och - sägs det - förts in i unionen illegalt, som sedan har våldtagits, hotats med repressalier mot sina närmaste eller kanske dödats om de varit modiga nog att anmäla dem som utnyttjar dem. I betänkandet anges några möjliga lösningar som redan har tillämpats med framgång, såsom beviljandet av uppehållstillstånd, skydd och gratis hälsovård. Dessa åtgärder som redan har tillämpats med framgång i några länder måste utsträckas till att omfatta hela unionens territorium.
Jag skulle dock vilja fästa uppmärksamheten på en mycket viktig fråga: är det kanske inte det direkta och indirekta förbudet mot prostitution och de restriktiva invandringslagarna som ger upphov till människohandel och tvångsprostitution? Är det inte så att offren för den brottslighet som hänger samman med prostitutionen tvingas till denna verksamhet eftersom de är illegala invandrare, svaga människor som kommer i kläm mellan våldet från dem som utnyttjar dem och ordningsmaktens förtryck? Är det inte rent av så att det är förbudsmentaliteten i sig som gör den företeelse man vill åtgärda omöjlig att kontrollera, dramatisk och omänsklig? Och varför måste de människor som frivilligt vill prostituera sig trots att prostitutionen formellt är laglig i många medlemsstater drabbas av ett generellt förbud som slår mot med prostitutionen sammanhängande verksamhet och mot de escamotage som i praktiken kriminaliserar utövandet av frivillig prostitution? Och är det inte dessutom så att en legalisering av frivillig prostitution skulle göra det möjligt för även de utländska prostituerade att förbättra sin situation och komma ur de illegala förhållanden och det våld de upplever i dag?
Av detta skäl har vi lagt fram två ändringsförslag: i det första begär vi att en samhällsekonomisk kostnads-intäktsanalys genomförs av gällande och möjliga tillkommande lagar och politik. I det andra föreslår vi åtgärder för att skydda vuxna människor som utan direkt eller indirekt tvång prostituerar sig från att utnyttjas och utsättas för våld från kriminella personers sida för att ge en laglig ram åt utövandet av denna verksamhet.

Mathieu
Herr talman! Kära kolleger! Att ta upp ett problem innebär redan att man erkänner att det är allvarligt. 500 000 personer som är offer för människohandeln kommer varje år till Västeuropa. Vi måste snarast ge oss på kvinnohandeln, för när unionen aviserar sin övertygelse att kämpa mot tvättning av pengar, narkotikahandeln och den organiserade brottsligheten, glömmer vi att människohandeln är en av de stora sidorna av den organiserade brottsligheten.
Jag skulle vilja lyckönska Sörensen till hennes betänkande, som kommer strax före unionens utvidgning till länderna i Central- och Östeuropa, vilka ofta utpekats som ursprungs- eller transitländer när det gäller prostitution och modernt slaveri.
När det gäller metoden skulle jag vilja säga att kampen mot människohandeln inte nödvändigtvis bedrivs genom att fullständigt överföra förfarandet till gemenskapsnivå utan genom ett nära samarbete mellan stater och unionen, under Europols och Interpols ledning, vilka är mellanstatliga strukturer som visat sig effektiva på området.
Vår målsättning är att handeln med människor skall betraktas som ett brott som bestraffas hårt i alla medlemsstater och att nätens anstiftare straffas på ett föredömligt sätt.
I de olika lagstiftningarnas nuvarande form möts vi av en stor mångfald strafftraditioner i våra medlemsstater. Att formulera exakta anklagelser på gemenskapsnivå skulle alltså leda till en återvändsgränd. Vi borde snarare låta oss inspireras av metoden i Schmids betänkande om bedrägeri och förfalskning av betalningsmedel. Ministerrådet skulle då på förslag från kommissionen upprätta en lista över brottsliga handlingar som skall bekämpas, och ålägga medlemsstaterna att tolka dessa handlingar i brott utifrån respektive juridisk tradition.
Sammanfattningsvis är jag säker på att vi på detta sätt skulle vara mer effektiva i de åtgärder vi bedriver mot denna farsot. Vi skulle undvika blindskären med en harmonisering som skulle försena de åtgärder som måste vidtas nu.

Talmannen
Debatten om detta betänkande skulle fortsätta i eftermiddag, men exakta upplysningar om när debatten fortsätter och hur dagens sammanträde skall fortskrida kommer att lämnas senare.
Vi skall nu genomföra omröstningarna.

McMillan-Scott
Herr talman! Det skulle ha hållits en debatt om frågan fotbollsvåld. Händelserna i natt i Köpenhamn understryker hur viktigt det är att Europaparlamentet håller denna debatt, såsom man beslutade tidigare i veckan.
På grund av de naturliga svårigheterna med platserna för matcherna under Euro 2000 har hela gruppen PPE-DE beslutat att inte stödja denna resolution och att dra tillbaka den.
Å andra sidan har den brittiska delegationen som nu har 36 ledamöter åter lagt fram resolutionen i dess ursprungliga form. Herr talman, jag ber er fastslå att det nu är tillåtet att hålla denna debatt, vilket var kammarens önskan tidigare i veckan.

Talmannen
Debatten kommer att hållas såsom det har föreslagits. Den exakta tiden kommer att meddelas senare.

OMRÖSTNING
Purvis
Herr talman! Jag är mycket förvånad över omröstningsordningen här. Jag skulle vilja be er att vända på den så att kompromissresolutionen av fyra grupper, innefattande de två största grupperna, läggs först.

Talmannen
Herr Purvis, vi arbetar på det sättet att den först framlagda resolutionen behandlas först. När en kompromiss har uppnåtts och om den innehåller den första resolution behandlas den kompromissen först, oavsett hur många grupper som har arbetat med kompromissen.

Ahern
Herr talman! Resolutionen av Gruppen De gröna lades fram först. Det är helt riktigt att vi bör rösta om den texten först eftersom vi nådde en kompromiss med ett antal andra grupper. Ledamöterna i hela denna kammare har faktiskt stött den. Jag hoppas att de kommer att göra så under omröstningen - även vissa medlemmar i politiska grupper som inte har stött den kompromissen - eftersom situation vid Sellafield är allvarlig.

Talmannen
Låt oss inleda omröstningen och inte öppna debatten på nytt.
(Parlamentet förkastade det gemensamma resolutionsförslaget.)
Resolutionsförslag (B5-0414/2000) av Ahern m.fl. om säkerhetsproblem vid den brittiska kärnbränsleanläggningen Sellafield
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)
Gemensamt resolutionsförslag om förfalskning av data om MOX-bränslen vid Sellafield
(Parlamentet antog den gemensamma resolutionen.)
Betänkande (A5-0109/2000) av Randzio-Plath för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till kommissionens direktiv om ändring av direktiv 80/723/EEG om insyn i de finansiella förbindelserna mellan medlemsstater och offentliga företag (SEK(1999) 404 - C5-0102/2000 - 2000/2065(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Gemensamt resolutionsförslag Om fattiga länders utrikesskulder
(Parlamentet antog den gemensamma resolution)

Gemensamt resolutionsförslag om situationen i Zimbabwe
(Parlamentet antog den gemensamma resolutionen.)
Betänkande (A5-0094/2000) av Paasilinna för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om meddelandet från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om femte rapporten om genomförandet av EU:s lagstiftning på telekommunikationsområdet (KOM(1999) 537 - C5-0112/2000 - 2000/2072(COS))

Barón Crespo
Herr talman! Jag begärde ordet i samband med omröstningen om Zimbabwe, där vi helt mekaniskt röstade angående 12 ändringsförslag som lades fram av den så kallade Tekniska gruppen för oberoende ledamöter, och såg att vi inte i något fall röstade för deras ändringsförslag, vilka de systematiskt tvingade oss att rösta om. Jag säger detta angående Provanbetänkandet och om reformeringen av kammarens omröstningssystem. Jag tycker att detta förfarande är oacceptabelt.
(Applåder)

Flesch
Herr talman! Jag råkar ha intressen i en sektor som berörs av kommissionens meddelande som är föremål för detta betänkande. Jag kommer därför inte att delta i någon omröstning om det. Och, herr talman, jag borde göra samma uttalande beträffande följande betänkande, det från Alyssandrakis om radiospektrumpolitiken, om ni inte redan noterar mitt uttalande.

McMillan-Scott
Herr talman! Flesch tillkännager med rätta vad hon tar parti för i frågor som är av intresse för henne. Jag föreslår att en sådan förklaring inte behövs när man röstar. När ledamöter uttalar sig i en debatt, antingen det sker i utskotten eller i kammaren, bör de tillkännage vad de tar parti för, men det bör inte hindra dem att rösta i en fråga.

Talmannen
Jag vill inte få en debatt om detta. Jag vill inte gräva i ordningsreglerna. Vad jag själv minns är att man enligt reglerna bör göra det före omröstningar likaså.

Rovsing
Även jag har ett ekonomiskt intresse i telekommunikation och rymd så jag kommer inte att delta i omröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0122/2000) av Alyssandrakis för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén "Nästa steg i radiospektrumpolitiken - resultat från det offentliga samrådet om grönboken" (KOM(1999) 538 - C5-0113/2000 - 2000/2073(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0119/2000) av Alyssandrakis för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens arbetsdokument "Att stärka enhetligheten i den europeiska rymdpolitiken" (SEK(1999) 789 C5-0336/1999 - 1999/2213(COS))
Efter antagandet av två ändringsförslag:Ford, Glyn (PSE). (EN) Herr talman! Angående en ordningsfråga. Dessa två ändringsförslag är mycket lika dem som avslogs i utskottet. Kan vi vara säkra på att föredraganden lämnar sitt utskotts synpunkt och inte sin egen?

Talmannen
Jag tycker att det är en fråga som ni bör diskutera i ert utskott.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0131/2000) av Plooij-van Gorsel för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén "Mot ett europeiskt område för forskningsverksamhet" (KOM(2000) 6 - C5-0115/2000 - 2000/2075(COS))

Plooij-Van Gorsel
. (NL) Herr talman! Jag skulle vilja göra följande framställan till er. Det har lagts fram ett antal ändringsförslag som faktiskt har dubblerats i texten när omröstningen skedde i utskottet. Jag skulle med er hjälp vilja försöka få lite ordning på betänkandet och avlägsna ett antal saker som är dubblerade. Vidare har jag ett muntligt ändringsförslag till punkterna L, M, N, O som jag har delat ut till de olika samordnarna, och de kunde bifalla detta.

Talmannen
Detta är en städningspunkt. Finns det några invändningar mot det muntliga ändringsförslaget?
(Parlamentet godkände det muntliga ändringsförslaget.)

Barón Crespo
Herr talman! Under dessa omständigheter, ett initiativbetänkande med denna förvirring, föreslår jag att det hänvisas tillbaks till behörigt utskott som får göra ett bättre arbete.

Talmannen
Herr Barón Crespo, är detta en formell begäran för socialistgruppens räkning?

Hänsch
Herr talman! Detta är inget formellt förslag men en nödvändig anmärkning till det sätt som parlamentet arbetar på i viktiga frågor. Vi kan endast rösta om saker och ting som verkligen har slutförts i utskottet. Det är väl ändå inte möjligt att ställa till med sådant här i plenum!
(Applåder)

MacCormick
Herr talman! Med stor respekt för föredraganden hävdar hon något som inte alls framfördes i debatten i går kväll. Detta är ett betänkande som måste ha skapats i stor hast. Två utskott lämnade betydande bidrag till det. Det kan hända att det i slutändan kommer att finnas några överflödiga delar men olika åsikter förs fram. I går kväll framförde kommissionären inte att han fann något som var tvetydigt eller svårtolkat. Det är helt emot reglerna om vi gör något annat än röstar om var och en av punkterna på omröstningslistan.

Plooij-van Gorsel
Jag tackar alla för deras påpekanden, men jag är mest överens med Hänschs påpekande. Kanske borde vi någon gång se över hur saker och ting fungerar ibland i detta parlament. Det förefaller mig vara mycket tilltalande.

Talmannen
Jag vill inte starta en ny debatt. Presidiet håller på att granska arbetsmetoderna i parlamentet. Ni kommer alla inom kort att erhålla en kopia av Provans utmärkta debattdokument.

MacCormick
Herr talman! I punkt 13 som utarbetades av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden fastslås att utskottet för rättsliga frågor gick med på att begära två-årsrapportering (biennial), det vill säga att rapportera vartannat år. Medan däremot och kanske på grund av mitt konstiga uttal det återgavs som "halvår" (biannual), något som skulle innebära två rapporter per år och vara att överdriva! Jag ber därför om en muntlig ändring av detta till "två-årsrapportering".
(Parlamentet godkände det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0125/2000) av Smet och Gröner för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om uppföljningen till handlingsplanen från Peking (2000/2020(INI))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Talmannen. Jag förklarar härmed omröstningen avslutad.

Talmannen
Innan kammaren tar paus vill ni kanske höra förslaget om hur resten av dagens arbete skall organiseras. Vi föreslår en debatt kl. 15.00. om betänkandet av Buitenweg följt av debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt. Klockan 18.00. skall vi först rösta om betänkandet av Buitenweg och sedan om de brådskande resolutionerna och därefter genomförs alla andra omröstningar för frågor som har debatterats färdigt. Det skall bli dagordningen.

McKenna
Herr talman! Om en ordningsfråga. Två gånger denna vecka har vi befunnit oss i en situation då grupper har begärt namnupprop för den slutgiltiga omröstningen om ett betänkande och strax före den slutgiltiga omröstningen talar man om för kammaren att namnuppropet har dragits tillbaka. Vad gäller egentligen för om till exempel omröstning med namnupprop begärts, och andra grupper faktiskt inte begär detta, så förvägras oss möjligheten att genomföra en omröstning med namnupprop om det slutgiltiga betänkandet? Kan ni förklara vad som gäller?

Talmannen
Jag medger att det är otillfredsställande att grupper kan dra tillbaka en begäran när som helst. Allt jag kan föreslå är att ta till svångrem- och hängseltaktik. Om ni vill försäkra er om att det skall bli en muntlig omröstning begär det då, även för er egen grupp. Jag medger att detta inte är en riktigt tillfredsställande situation.

Schröder, Ilka
Jag tycker att det måste finnas utrymme för någon att säga något annat, jag skulle vilja att detta förslag får en omröstning med namnupprop. Denna chans måste finnas när en annan grupp drar tillbaka förslaget. Det var detta det handlade om!

Talmannen
Detta är ett ärende för utskottet för konstitutionella frågor. Enligt nuvarande regler finns det inget som kan hindra ledamöter från att dra tillbaka sin begäran om muntlig omröstning.

Theorin
Herr talman! Jag uppfattade inte vad som skulle ske med betänkandet av Sörensen. Kommer debatten att fortsätta efter debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt? Eller när har man tänkt sig att debatten skall äga rum? Enligt den information som jag fick tidigare skulle vi fortsätta debatten om betänkandet av Sörensen idag, efter omröstningen om aktuella och brådskande frågor av större vikt. Men ni sade inte så, och därför vill jag gärna ha det bekräftat.

Talmannen
Det är riktigt. Som vanligt efter omröstningarna kommer vi att fortsätta debatterna och de första två gäller Sörensen och Karamanou. Vi skall således fortsätta debatterna.

Van Dam
Herr talman! Det här gäller också ordningen i eftermiddag. Ni har angivit att vi skall börja med Buitenwegbetänkandet kl. 15.00 och att vi skall rösta kl. 18.00. Vi har hittat ett anonymt dokument på vårt bord där det står att omröstningen om Buitenwegbetänkandet skall äga rum kl. 18.00 och de resterande omröstningarna från och med nu. Punkt nummer två, om brådskande resolutioner där debatten är avslutad. Men även en tredje punkt brådskande resolutioner som inte har varit föremål för debatt på grund av tidsbrist. Jag skulle vilja att ni bekräftar om även den tredje punkten berörs, och jag skulle vilja framföra en protest mot detta, för det skulle innebära att omröstning om brådskande resolutioner måste ske utan debatt. Det förefaller mig vara oacceptabelt.

Talmannen
Det är korrekt och det är vad kammaren har kommit överens om, så det är vad vi kommer att göra.

Ford
Herr talman! Jag vill ta upp en liknande fråga, för jag är inte säker på vad kammaren har kommit överens om. Vi har enats om att rösta kl. 18.00. Vad vi skulle kunna göra är att förkorta talartiden för aktuella och brådskande frågor av större vikt så att vi får möjlighet till en debatt om var och en av dem. Det står faktiskt inte klart för kammaren att vi har kommit överens om att rösta om aktuella och brådskande frågor av större vikt som vi inte har lyckats debattera.

Talmannen
Herr Ford, det är inte en fråga för talmannen. Vad vi har beslutat är att tilldela den första timmen av det som vanligtvis skulle ha använts till debatten om aktuella och brådskande frågor till betänkandet av Buitenweg. Kammaren gjorde detta tidigare. Det var ett beslut för kammaren. Kammaren är enväldig i dessa frågor. Det är sedan upp till grupperna att besluta hur de fördelar talartiden för debatten om aktuella och brådskande frågor. Om vi har tillräckligt med tid kommer vi att genomföra alla debatter, annars kommer vi inte att göra det. Det kommer att bero på hur grupperna fördelar talartiden mellan de olika frågorna, och det är en fråga för grupperna inte för talmannen.

Ford, Glyn
Herr talman! Vi var överens om att genomföra debatten om Buitenwegbetänkandet, inte att vi skulle använda en timme för detta. Jag har exempelvis fått veta att jag skall tala efter cirka en timme av debatten, så jag förmodar att debatten om Buitenwegbetänkandet kommer att hålla på åtminstone en och en halv timme. Det var inte överenskommet att vi skulle minska debattiden, låt oss vara klara om det.

Talmannen
Ni har rätt. Jag sade en timme. Det var en felsägning. Jag tror att den är planerad pågå en och en halv timme. Det kommer återigen att bero på ledamöternas goda disciplin, något som denna kammare är känd för.

McCarthy
Herr talman! Angående en ordningsfråga. Jag hänvisar till synpunkterna i ett uttalande i morse av fru Fontaine avseende vissa logistikproblem i huset. Med tanke på insyn och för ledamöternas information behöver vi få veta hur stort problemet med legionärsjuka är. Kan ni upplysa oss om det? Vilka förfaranden har införts? Har luftkonditioneringen nu stängts av? Kan vi därför förmoda att en åtgärd vidtagits för att desinficera systemet?
Kan ni bekräfta detta och kan presidiet i parlamentet bekräfta att det inte finns några problem med asbest, något som givetvis skulle bryta mot vårt eget EG-direktiv som antogs för över tio år sedan.

Talmannen
Jag har personligen ingen möjlighet att besvara någon av era frågor. Jag har ingen information om detta ärende. Ni måste hänvisa frågan till ordföranden och till kvestorerna. Jag kommer naturligtvis att ta hänsyn till era frågor.
  
Röstförklaringar - Betänkande (A5-0121/2000) av Ferber

Meijer
Herr talman! Jag har inte kunnat bifalla Ferberbetänkandet. Från parlamentets synvinkel finns det alltid anledning att kräva mer pengar för vårt eget arbete. Men det är inte så att Europeiska unionen blir mer demokratiskt om Europaparlamentet får mer pengar. Den allmänna opinionen i Europa kräver återhållsamhet av oss. De medel som är tillgängliga måste användas till de behov som våra 375 miljoner invånare har och för att skydda deras miljö, inte till Europaparlamentet som institution.
Jag anser att vi skulle kunna spara in på många kostnader och överflödigt arbete genom att ersätta systemet med betänkanden och föredraganden med direkta reaktioner från grupperna på de framlagda förslagen på samma sätt som sker i de flesta nationella parlament.
Slutligen, jag vänder mig också mot att skattemedel skänks bort till politiska partiers europeiska samarbete och mot att vakanser för tolkar tillsätts på ett sådant sätt att det skapar en svag rättslig ställning för nykomlingar.

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade med nöje bifall till Ferbers betänkande om budgeten för 2001, men jag är inte så nöjd med att man i denna budget ger så litet utrymme, ger så litet pengar, investerar så litet av Europeiska unionens medel i stödåtgärder för äldre och pensionärer.
Jag säger inte att vi i vår budget borde ge äldre, pensionärer och deras problem lika stor andel som de utgör av vårt samhälle, vilket är cirka 32 procent numera. Jag säger alltså inte att vi borde avsätta 32 procent av vår budget för verksamhet riktad till de äldre, men åtminstone 3 procent eller till och med 0,3 procent skulle jag verkligen uppskatta.

Van Brempt
. (NL) Jag står helt och hållet bakom förslaget att reservera 35 tjänster i utvidgningsreserven för översättningssektorn, dock på villkor att alla kandidatländers språk är representerade här. Därför har jag röstat för ändringsförslag 2.
Det är väsentligt att Europaparlamentet förbereder sig väl inför den kommande utvidgningen till Central- och Östeuropa. Till detta hör i synnerhet att i god tid utbilda professionella, kvalitativt högtstående översättare och tolkar. Vid tidigare utvidgningar har det visat sig att det inte går att vänta med detta. Av tre skäl är flerspråkighet ett väsentligt krav för att Europaparlamentet skall fungera, i första hand med tanke på likställighetsprincipen. Alla ledamöter måste kunna utföra sitt arbete under likvärdiga förhållanden.
För det andra med tanke på Europaparlamentets demokratiska legitimitet. Europaparlamentet är folkets demokratiska representation.
För det tredje med tanke på duglighetskravet. Flerspråkighet ökar effektiviteten i det parlamentariska arbetet.
För att utforma detta konkret är det högst önskvärt med en debatt. I detta sammanhang hänvisar jag till slutrapporten från arbetsgruppen "flerspråkighet" underledning av Cot, där ett flertal konkreta alternativ föreslås. Under alla omständigheter står det klart att det inte går att skjuta upp den språkliga förberedelsen inför utvidgningen längre.

Kuntz
. (FR) I Ferbers betänkande som vi diskuterar i dag uttrycks oron för en stramare budgetpolitik för vår institution, något som vi välkomnar.
Den begränsade ökningen på ca 2,28 procent av parlamentets budget som föreslås för budgetåret 2001, eller ca 987,8 miljoner euro, förefaller oss godtagbar, särskilt som detta förslag innebär att hänsyn tas till en inflationsnivå på i storleksordning 2 procent, vilket verkar realistiskt.
Det belopp som föreslås motsvarar 20 procent av anslagen under rubrik 5 och ligger därmed under det tak som Europaparlamentet fastställt för år 2001.
Men med tanke på att det är nödvändigt att inse konsekvenserna, inbegripet de språkliga, av den framtida utvidgningen, förutsätter denna begränsade ökning av vår institutions budget mer än någonsin en rationell och ansvarig hantering av kammarens budget.
När det gäller personalpolitik är det också lämpligt att, såsom krävs i betänkandet, analysera de aktuella profilerna i institutionens personal, naturligtvis med tanke på parlamentets utveckling, för att på bästa sätt förbereda nödvändiga strukturanpassningar.
Beträffande kommentarerna från revisionsrätten om de politiska gruppernas utgifter tycks resolutionen gå i rätt riktning när den uppmanar parlamentets presidium och institutionens generalsekreterare att garantera total öppenhet när det gäller anslagens utnyttjande. Emellertid kan den franska delegationen i Gruppen Unionen för nationernas Europa inte instämma i idén om att i en separat budgetpost föra in anslag avsedda för de europeiska politiska partierna eftersom, det betvivlar vi inte ett ögonblick, det bara på sikt skulle syfta till att uppvärdera allianser, sammanslutningar och grupper av europeiska politiska partier som huvudsakligen är inriktade på federalism och antirasism.
På språkområdet - ett av de mest känsliga områdena av naturen, eftersom det gäller vår identitet, vår kultur och vår stolthet - känner vi alla mer eller mindre tydligt att vi kommit till en situation som inte kan fortsätta, särskilt inte med tanke på den kommande utvidgningen.
Vi måste därför fundera, agera klokt och försiktigt, men inte okänsligt, och utan att förlora tid. En av de vägar man kan gå skulle vara den som erkänner rätten för var och en av oss folkvalda, den obestridliga rätten att kunna uttrycka sig på sitt språk, som tolkas och översätts till ett av de mest använda språken, på grund av den demografiska och kulturella verkligheten, men också den ekonomiska som gäller i Europeiska unionen, nämligen franska, tyska och engelska. På så sätt skulle man kunna förena respekt för identiteter, nationer och kulturer i Europa med effektivitet till lägre kostnad i det dagliga arbetet vid de europeiska institutionerna.
Denna lösning skulle också ha fördelen att beakta de tre kulturella huvudgrenarna som är ursprunget till Europeiska unionen i dess nuvarande utformning. Jag talar om den latinska, anglosaxiska och germanska beståndsdelen. Denna lösning skulle också erbjuda den obestridliga fördelen att komma kandidatländerna i Europa till del, vars första utländska språk är antingen franska, tyska eller engelska. Om ett av dessa språk är viktigt framför allt i Europa, är de två andra viktiga på världsnivå.

Van Dam
. (NL) Demokrati kostar mycket pengar, det är oundvikligt. Vi röstar om en budget för parlamentet till ett belopp av nästan 1 miljard euro! Ett gigantiskt belopp, även om det håller sig inom de avtalade 20 procenten av de uppskattade kostnaderna för alla europeiska institutioner tillsammans. Vi är skyldiga Europas medborgare, skattebetalarna som måste stå för detta kapital, att hålla kostnaderna under kontroll.
När vi sedan under punkt 18 läser om de byggnader som parlamentet behöver, då kan vi konstatera ett avsevärt slöseri med gemenskapsmedel. För Europaparlamentet behöver över huvud taget inte denna byggnad som vi sammanträder i denna vecka! I Bryssel förfogar vi över alla byggnader som vi som parlament verkligen behöver. Det måste stå klart att vi inte har något behov av att köpa detta glaspalats, oavsett vilka villkor, som i sig är nödvändiga, det uppfyller. Fler än 400 ledamöter uttalade nyligen på nytt att vi själva vill bestämma var vi skall sammanträda. Vi kan knappast förebrå föredraganden att han förbigått detta i sitt betänkande, som helt klart förtjänar ett erkännande, till exempel för att han uppmanar rådet och Europaparlamentet att enas om ledamotsstadgan. Parlamentet borde skämmas djupt över att en sådan inte ens är i sikte, ett år efter valet.
Den budgetpost för europeiska partier som föreslagits av revisionsrätten får verkligen inte förverkligas! Sådana konstruktioner sopar den kulturella och politiska mångfalden under mattan och ökar avståndet till medborgaren.
Vad de många stölderna i byggnaderna beträffar är det oacceptabelt att dessa kan äga rum så gott som dagligen med en så omfattande säkerhetstjänst.
Genom vår röst emot denna budget vill vi signalera att det behövs en radikal förändring av de prioriteringar vi gör.

Thyssen
. (NL) Jag vill gratulera min kollega och gruppkamrat Ferber till hans betänkande, även om jag inte var överens på alla punkter och mot hans röstrekommendation röstat för ändringsförslag 2 och mot ändringsförslag 8 i hans resolutionsförslag. Jag har med full övertygelse röstat på det sättet eftersom jag anser att vi från Europaparlamentets sida inte får sända någon politisk signal om att föregripa ett politiskt beslut genom att följa generalsekreterarens förslag (och tillsätta 35 lediga platser inom översättningstjänsten) utan genom att inte göra detta.
Så länge reglerna i detta parlament beträffande språkanvändning inte är ändrade får kandidatländerna och vi själva utgå ifrån att språkbestämmelserna förblir som de är, det vill säga: för det första, att varje parlamentsledamot kan använda sitt eget språk vid officiella sammanträden.
För det andra att varje parlamentsledamot förfogar över dokument på sitt eget språk.
För det tredje att vi på detta sätt inte bara behandlar ledamöterna likvärdigt, utan i synnerhet även de medborgare som vi företräder.

Lulling
 - (DE) Jag har röstat för min kollega Ferbers betänkande om vår budget för 2001, men jag kan inte undvika att protestera på det häftigaste mot de sant utpressningsaktiga metoderna gentemot vissa kategorier av tjänstemän, i synnerhet bland de lägre för att dessa "under frivilligt tvång" skall låta sig flyttas från Luxemburg till Bryssel, allt detta under förevändning att de är på "en mission", alltså på tjänsteresa, antingen i Bryssel eller i Strasbourg mer än 50 arbetsdagar om året.
Europaparlamentet har nu en gång för alla tre tjänstgöringsorter: Bryssel, Luxemburg och Strasbourg. Detta beslutade stats- och regeringscheferna för åratal sedan på toppmötet i Edinburgh. Detta får vi leva med, likaså med de ekonomiska konsekvenserna som alls inte är så graverande, och som mer än nog uppväger följderna av en ohälsosam centralism i Bryssel, vilken tyvärr också bedrivs av en dryg tredjedel av nuvarande Europaledamöter.
Ett exempel på denna centralism upplever vi nu även från några gröna ledamöter som redan på fredagen under aprilsessionen i Strasbourg hindrade oss från att genomföra viktiga omröstningar eftersom man inte uppnådde beslutförhet genom en tredjedel närvarande ledamöter.
Jag har suttit i detta parlament sedan 1965, med ett avbrott mellan 1974 och 1989, och kan alltså blicka tillbaka på 20 års närvaro här då jag varje fredag har varit närvarande under plenarsammanträdet i Strasbourg. De genomskinliga argumenten från dem som vill reducera Europaparlamentarikernas 5-dagarsvecka i Strasbourg till fyra dagar, och som trogna sin salamitaktik helst inte vill dyka upp här på måndag heller, har helt klart som mål att för fem plenarsammanträdens skull om året sabotera sätet Strasbourg och därmed även flytta sätet för Europaparlamentets generalsekretariat från Luxemburg till Bryssel.
Vårt parlaments presidium skall nu ha fått ett diskussionsunderlag från en brittisk vice talman som vill förlägga hela tjänster och generaldirektorat från Luxemburg till Bryssel. I Luxemburg skall på sin höjd tekniska tjänsteställen som tryckeri och översättningstjänst bli kvar. Detta varken kan eller kommer att ske. Sådana överträdelser bryter helt klart mot både bokstav och andemening i stats- och regeringschefernas beslut i sätesfrågan, och detta måste sägas i klartext.
Jag varnar dem som bedriver denna salamitaktik gentemot Strasbourg och Luxemburg. Vi kommer att se till att förhindra era högst odemokratiska manövrer mot demokratiskt fattade beslut som rör sätesfrågan och Europaparlamentets möteskalender. För vi har rätten på vår sida.
Betänkande (A5-0134/2000) av Katiforis

Fatuzzo
Jag röstade visserligen för Katiforis betänkande om en generell inriktning för våra länders ekonomiska politik, på grund av dess viktiga innehåll, men jag gjorde det motvilligt. Varför gjorde jag det motvilligt? Därför att man i detta betänkande flera gånger säger att vi måste styra, reagera på det faktum att befolkningen blir allt äldre - de äldre blir allt fler till antalet och detta gör det svårt att upprätthålla pensionssystemen - att vi måste övervaka och uppmana medlemsstaterna att lägga ned allt mindre pengar på utbetalningar av pensioner till de äldre. Jag anser att det är fullkomligt oacceptabelt att man fortsätter att ge de äldre skulden för obalansen i de nationella budgetarna.

Raschhofer
Herr talman! Som föredraganden så riktigt nämner under punkt 2 i sitt betänkande så måste budgetkonsolideringen för tillfället ges högsta prioritet. Det är endast genom en konsekvent budgetdisciplin som medborgarnas, men framför allt finansmarknadernas, förtroende för euron kan stärkas. Allt detta med hänsyn till det faktum att euron i går rutschade ner i närheten av det historiska bottenrekordet från den 3 maj. I sitt betänkande lyckades föredraganden inte få med det stabiliseringsprogram som nu har presenterats av den österrikiska förbundsregeringen. Därför vill jag påpeka att den nya regeringen har beslutat sig för att klara av de problem som föregående regering lämnade efter sig. Den gamla socialdemokratiskt styrda regeringen lämnade säkerligen inget lätt arv efter sig. Men redan för år 2000 skall alla förpliktelser ur stabiliseringspakten ha uppfyllts fullt ut.

Alavanos
. (EL) Trots målet att öka produktionen, investeringarna och sysselsättningen i unionen, innehåller kommissionens allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik en serie negativa inslag: de fortsatta finanspolitiska begränsningarna, utöver förpliktelserna i stabilitetspakten; begränsningarna på löneområdet; skatteöversynen, som främjar de starka; den ytterligare uppluckringen av arbetsmarknaden; den centrala betydelsen som ges till konkurrenspolitiken, vilken pressar principerna för social rättvisa. Utskottet för ekonomi och valutafrågor har, trots den känslighet som visats av dess föredragande, vår kollega Katiforis, följt kommissionens linje, och jag röstade därför emot resolutionsförslaget. Unionen måste främja en politik som förenar den kvantitativa tillväxten med en minskning av arbetstiden, en ökning av produktiviteten, en social och tillväxtvänlig skattereform samt en modernisering, i stället för en utplåning, av den offentliga sektorn.

Bordes
. (FR) Katiforis betänkande är ett vulgärt försvarstal för de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken i medlemsstaterna. Av de 29 punkterna börjar 8 med ett godkännande och 4 med att man gratulerar sig själv.
Arbetarbefolkningen och den stora majoriteten av befolkningen i Europeiska unionens länder, har verkligen ingen anledning att glädjas. Vad tjänar den ekonomiska tillväxten till, som man skryter med i betänkandet om det är för att rekommendera - de anställda naturligtvis - "måttfullhet vid löneförhandlingar" eller för att förespegla att man måste "genomföra en omfattande översyn av pensionssystemen" med målsättningen att "se till att de är finansiellt sunda"? Det är ett sätt att erkänna att, i denna "tillväxt", som Katiforis uppmanar parlamentet att glädjas åt, finns det inte plats vare sig för anställda eller pensionärer.
Ännu en gång uppträder rådet och kommissionen som megafon för de stora arbetsgivarna och ber parlamentet om en garanti. Men vi för vår del har inte valts för att lyckönska regeringar som bistår de stora arbetsgivarna och de stora finanskoncernerna för att de skall kunna bli ännu rikare genom att öka orättvisorna, lämna 18 miljoner kvinnor och män utan arbete, göra flexibilitet och fattigdom allmän och brutalt förnedra massan av lönearbetare för att säkerställa fortsatt tillväxt för kapitalinkomsterna, inbegripet de mest parasitära och spekulativa formerna. Om det stämmer, som påstås i betänkandet, att tillväxten återvänt, är det desto mer upprörande att endast en liten minoritet i hela Europa får del av den. Vi röstade därför emot betänkandet.

Caudron
. (FR) Jag godkände i utskottet vår kollega Katiforis åtgärder och argument. Jag skulle ha gjort det i går, vid debatten i kammaren. Ett tekniskt problem hindrade mig och jag ber om ursäkt för det.
Liksom Katiforis gläds jag åt att tillväxten ökar igen i Europa. Men precis som han vet jag att det inte räcker för att återkomma till en situation med full sysselsättning utan voluntaristisk politik från unionens stater, och jag vill tillägga utan en minskning av arbetstiden.
Även jag säger också slutligen att sysselsättningen inte får vara resultatet av en oavbruten avreglering, en ökad privatisering och minskad social trygghet och skydd för löntagarna.
Jag är inte nöjd med allt det som röstades igenom i dag, , men jag instämde med föredraganden i den slutliga omröstningen.

Figueiredo
. (PT) I den ekonomiska översikten år 2000 är Europeiska kommissionen tydlig i sitt försvar för de neoliberala ståndpunkterna, man insisterar på stabilitetspakten och penningpolitiken, en forcerad avreglering av sektorerna för telekommunikation, energi, postväsende, transport och finansiella tjänster, en mera flexibel arbetsmarknad och den så kallade moderniseringen av det sociala trygghetssystemen. Trots att man hänvisar till behovet av en aktiv sysselsättningspolitik för att bekämpa arbetslösheten och på medellång sikt nå full sysselsättning så innebär detta att kommissionen står fast vid samma recept, ett recept som inte har medfört några som helst nettoförtjänster för sysselsättningen där den nuvarande arbetslöshetsnivån är högre än i början av årtiondet, vilket också kommissionen erkänner.
I Europaparlamentets betänkande kritiserar föredraganden de forcerade ambitionerna med konvergenskriterier och stabilitet, han menar att investeringarna måste utökas samtidigt som han accepterar en tillämpning av globala skatteåtgärder för att bekämpa den ekonomiska spekulationen, vilket är positivt. Likväl accepterar han en avreglering av transport- och energisektorerna, en mera flexibel arbetsmarknad samt den pågående budgetkonsolideringen, vilket gör att han klart och tydligt säger emot sig själv.
För att förbättra betänkandet innehållsmässigt presenterade vi olika förslag där vi i första hand försöker förstärka betydelsen av de små- och medelstora företagen och deras sammanslutningar, försvara arbete med rättigheter och förkortad arbetstid samt motivera stabilitetspakten och konsekvenserna med dess tillämpning. Med undantag för stödet för små och medelstora företag lyckades vi inte få förslagen godkända och därför röstar vi emot betänkandet.

Fruteau
. (FR) Till att börja med vill jag lyckönska föredraganden till ett utmärkt arbete. De stora riktlinjerna för den europeiska ekonomiska politiken som utvecklas i betänkandet förefaller gå i rätt riktning. Full sysselsättning och övergång till en ekonomi grundad på kunskap: det är vår gemensamma ambition för tjugohundratalets första decennium.
Med all aktning för de dystra själarna visar samtliga ekonomiska varningslampor grönt ljus. Vi måste därför vara smarta och förlänga den tillväxtfas som vi i dag har på europeisk nivå.
Framtidsutsikterna för åren 2000­2001 är uppmuntrande, med 3 procents tillväxt: 3 procent för att förstärka de sociala frågorna, åstadkomma större solidaritet, förbättra möjligheterna till likabehandling och, framför allt, för att den omfattande arbetslöshet vi har sedan alltför länge inte längre skall vara oundviklig. För det är definitivt den senaste frågan som orsakar mest problem.
Även om arbetslösheten redan successivt har minskat är den fortfarande på grundval av prognoserna för 2001, som anger en arbetslöshet på 8 procent av den aktiva befolkningen, på en oacceptabel nivå inom hela gemenskapen, och särskilt vid de yttersta gränserna; jag tänker då på unionens yttersta randområden. Såsom jag redan vid flera tillfällen sagt till er måste resultatet av tillväxten fördelas rättvist mellan alla medborgare i unionen: såväl på kontinenterna som bland öborna.
Det är till det priset som vi bygger ett Europa för det tjugonde århundradet, ett Europa med ett mänskligt ansikte där alla kan delta i den kollektiva utvecklingen på sitt sätt, med sina särskilda egenskaper, men genom att gå i samma riktning. Eftersom jag tror på detta slags Europa har jag röstat för Katiforis betänkande.

Krivine och Vachetta
. (FR) Katiforis betänkande är en osannolik redogörelse om det europeiska kapitalets undermedvetna. Det vilar på en fullständig brist på förståelse för orsakerna till det nuvarande uppsvinget: det är inte på något sätt ett resultat av den nyliberala politiken som främjar strama löner och en stark valuta. Den sysselsättning som nu skapas uppstår i en konjunktur som i stället kännetecknas av en ökning av de anställdas konsumtion och en svag euro, vilket gynnar exporten.
Trots denna praktiska dementi föreslår man i betänkandet att vi skall gå ytterligare ett steg mot social tillbakagång. Man föreslår en ökad flexibilitet för marknaderna, och börjar med arbetsmarknaden. Man kräver "stabila löner" och rekommenderar fackföreningarna "måttfullhet" i löneförhandlingarna.
För att inte betänkandet skall framstå som en direkt talesman för arbetsgivarna, föreslås ett slags sociala klausuler. Men inkonsekvensen lyser i ögonen: hur kan man exempelvis föreslå att reformera ("modernisera") den sociala tryggheten, vilket i praktiken innebär att ersätta solidariteten med finansiella produkter, och hänvisa till en "anda av social sammanhållning"? Hur kan man låsa lönerna "i en anda av rättvisa" när vinsterna samtidigt är oförskämt höga?
Det enda argument som återstår i betänkandet är att hänvisa till den nya tekniken, för att "verka modern". Men varför måste den automatiskt ifrågasätta den europeiska sociala modellen? Denna vulgära materialism, som man ibland tillskriver marxisterna, tillhör i dag en cynisk kapitalism vars enda projekt är att utvidga handelsvarornas herravälde på bekostnad av sociala behov. Vi röstade därför emot denna text som är både enfaldig och motbjudande.

Lang
. (FR) Katiforis framställning är betydligt bättre än betänkandets innehåll, där man varken hittar tonen eller grunden till den kritik som framförts mot kommissionens rekommendation.
Ledamöterna från Nationella fronten och jag själv röstade emot detta betänkande eftersom vi anser att samma gamla ineffektiva och till och med skadliga recept förespråkas: alltid mera marknad, som inte reglerar någonting, alltid mer ultraliberalism, framför allt i de offentliga tjänsterna som Bryssel skulle vilja skära ned, offrandet av den sociala tryggheten till förmån för de offentliga investeringarna för att respektera "budgetstabiliteten", alltid mer prisstabilitet, trots att inflationen hejdats redan för en herrans massa år sedan. Och för arbetarna försiktiga löneökningar, minskad arbetslöshetsersättning och en uppmjukad lagstiftning om anställningsskydd.
Två saker chockade oss dessutom särskilt. Den första är att kommissionen rekommenderar mitt land, Frankrike, som kvävs under tyngden av obligatoriska uttag, att inte utnyttja tillväxten för att sänka skatterna för att, jag citerar "undvika att via budgeten stimulera en redan livlig ekonomisk verksamhet". Man tror man drömmer! Sedan när tackar man nej till tillväxt i de föråldrade ekonomiska dogmernas namn?
Den andra är den praktiskt taget totala avsaknaden av hänvisning till euron: den berömda gemensamma valutan, som skulle ge oss en blomstrande morgondag och som hela världen, som törstar efter en konkurrent till dollarn, skulle kasta sig över. Den betraktas med måttligt intresse inte bara av investerarna, som investerar i dollar i Förenta staterna, utan också av centralbankerna. Ingen har längre förtroende för euron, som inte längre är en flytande valuta utan en rinnande valuta, och inte heller för de europeiska valutamyndigheterna. Wim Duisenberg är inte Allan Greenspan, ECB är inte FED, euron är inte dollarn. Europa har vare sig Amerikas sysselsättning eller tillväxt. Och det är inte genom att sätta plåster på era träben som ni kan ändra något i denna verklighet.
Betänkande (A5-0108/2000) av Pomès Ruiz

Fatuzzo
Herr talman! I Pomés Ruiz betänkande görs en bedömning av genomförandet av de program för stabilitet och konvergens som främst gäller den gemensamma europeiska valutan: euron. Jag har konstaterat att man i detta dokument fäster för stor vikt vid siffror, vid den ekonomiska delen av den monetära unionen. Det är sant, det är rätt: man talar om valuta, man talar om euro och man borde inte göra något annat än att titta på torra siffror. Jag tror däremot att man i våra åtgärder också måste ta hänsyn till känslan, det som gäller hur människan beter sig när hon utför sin verksamhet, vilket inte bara bör vara präglat av pengar.
Därför hoppas jag att man nästa gång man gör sådana bedömningar tar hänsyn till att vi inte bara skall se till siffror utan också till européernas känslor.

Figueiredo
. (PT) Pomés Ruizbetänkandet är fundamentalistiskt i sitt försvar av stabilitetspaktens principer, i synnerhet beträffande skattekonsolideringen för att säkerställa målet med stabila priser. Analysen av de nominella konvergenskriterierna är blind när det gäller konsekvenserna för en deflation i ekonomin, vilket kommer att bestraffa den offentliga investeringen, den ekonomiska tillväxten och den sysselsättningsskapande politiken.
Föredraganden går dock ännu längre, för övrigt i enlighet med Europeiska kommissionens rekommendationer. Han menar att det är nödvändigt att i tid förekomma de föreslagna målen i stabilitets- och konvergensprogrammen genom att tillvarata det "goda ekonomiska läget". Därför föreslår han att man forcerar skattekonsolideringen av strukturreformerna, privatiseringarna och "moderniseringen" av det sociala skyddet, rekommendationer som för övrigt redan getts av Europeiska kommissionen, särskilt för Portugal, med anledning av avregleringen av transport- och energisektorn och en flexiblare arbetsmarknad, vilket är oacceptabelt. Därför röstar vi emot betänkandet.
Betänkande (A5-0135/2000) av Goebbels

Fatuzzo
Herr talman! Jag har redan sagt, i mitt inlägg i debatten om beslutet att låta Grekland få tillträde till det gemensamma valutaområdet, att jag absolut är för att detta land omedelbart får komma in, eftersom det uppfyller alla krav som Europeiska unionens fördrag ställer. Särskilt är jag för - jag upprepar det - och alltså har jag röstat för det här beslutet - det faktum att man inte skall ställa ytterligare budgetkrav på Grekland eftersom detta tyvärr inte kan annat än drabba de äldre och pensionärerna, greker i det här fallet, som skulle falla offer för en åtstramning av landets budget. En åtstramning som enligt våra anvisningar skulle syfta till att ytterligare minska de negativa delarna i Maastrichtkriterierna, vilka landet ändå uppfyller enligt vad man har förklarat.

Alavanos
. (EL) Med Europaparlamentets lagstiftningsförslag godtas rätt och slätt förslaget från Europeiska unionens kommission, i vilket man begränsar sig till att konstatera att "Grekland uppfyller de nödvändiga villkoren för att införa den gemensamma valutan. Greklands undantag upphävs från och med den 1 januari 2000".
Formellt, eftersom Grekland uppfyller de finanspolitiska och monetära kraven för EMU. Mot den bakgrunden - och med hänsyn till mitt partis, Vänsterns och de framstegsvänligas förbunds, ståndpunkter för en grekisk anslutning till Ekonomiska och monetära unionen - har jag röstat för.
Personligen har jag emellertid starka invändningar och reservationer mot EMU-politiken, som binder medlemsländerna till en sträng finanspolitisk åtstramning, en ständigt ökande arbetslöshet, ökade sociala klyftor och en okontrollerad konkurrens, utan att kunna erbjuda en stark europeiska valuta som förmår utmana dollarn på internationell nivå.
Jag vill även uttrycka mitt fullständiga motstånd mot det sätt på vilket den grekiska regeringen har drivit på vår anslutning till EMU, genom att sträva efter en nominell i stället för en verklig konvergens, vilket har gjort Grekland till ett av de länder i unionen med högst arbetslöshetssiffror, och kontinuerligt sälja ut offentliga tillgångar för att täcka underskott i budgeten.
Tyvärr upphör inte denna politik i och med anslutningen till EMU, utan den stadfästs, konsolideras och permanentas. Vänstern och de framstegsvänliga krafterna i EMU:s medlemsländer måste fördjupa sitt samarbete för att på ett radikalt sätt reformera dess uppbyggnad, lyfta fram prioriterandet av sociala kriterier och främjandet av kampen mot arbetslösheten, främja en politik för en verklig konvergens samt få till stånd en hållbar och rättvis tillväxtpolitik.

Theonas
. (EL) Europaparlamentet ombeds i dag att yttra sig om införandet av den gemensamma valutan i Grekland, efter det att kommissionen och Europeiska centralbanken nu har gett grönt ljus.
Vi vill först av allt betona att det för oss inte handlar om en teknisk fråga, utan om en djupt politisk. I det att vi stöder oss på just ideologiska och politiska åsikter om EMU-projektet och den gemensamma valutan, kommer vi att rösta emot drakmans anslutning till euroområdet.
Ur teknisk synvinkel är det obestridligt att Grekland har uppfyllt de kriterier för inträde i EMU:s tredje etapp som föreskrivs i Maastrichtfördraget. Problemet är dock hur vi nådde hit och vad som kommer att hända framöver.
Uppfyllandet av de monetära konvergenskriterierna har krävt enorma uppoffringar av det grekiska folket, och det är resultatet av en hård åtstramningspolitik, vars grundläggande kännetecken var och är att minska de offentliga utgifterna, att bedriva en ytterst begränsande finanspolitik, att frysa lönerna, att begränsa arbetstagarnas skydd, att avreglera marknaderna och att främja privatiseringar. Tyvärr kommer denna politik, som har fört de breda folklagren i vårt land till förtvivlans rand, lett till en dramatisk ökning av arbetslösheten och till en allt snabbare minskning av landets jordbrukande befolkning och industri, inte bara inte att ändras i och med anslutningen till den gemensamma valutan, utan den kommer tvärtom att intensifieras. Det framgår av såväl de förpliktelser som föreskrivs i stabilitetspakten som av de stränga rekommendationer som åtföljer rapporterna från kommissionen och Europeiska centralbanken. I bägge kräv att åtstramningspolitiken fortsätter, att förhållandet mellan arbetsmarknadsparterna luckras upp i snabbare takt, att åtgärder som omkullkastar det offentliga trygghetssystemet främjas utan dröjsmål samt att privatiseringarna fortsätter och snabbas på.
Det är inte bara uppenbart att arbetstagarna inte har någonting att vinna på införandet av den gemensamma valutan, som sker under vilseledande festliga former, utan också att de tvärtom med stor sannolikhet kommer att få se en fortsättning på den meningslösa åtstramningspolitik som har bedrivits de senaste tio åren, nu med ännu strängare villkor och med ökad "hög övervakning" av EU. För övrigt har de personer som talar om behovet att säkerställa att kriterierna respekteras även i fortsättningen som mål just att göra det lättare att strama åt den förda politiken och att ge stöd åt de för folket ytterst negativa åtgärder som är på väg. För övrigt visar erfarenheterna från andra länder i euroområdet att åtgärder som omkullkastar de erövringar som gjorts de föregående decennierna följer den ena efter den andra, och den "amerikanska modellen" utgör plötsligt ett mönster för anpassningen av den berömda europeiska sociala modellen.
Vi ledamöterna här i Europaparlamentet från Greklands kommunistiska parti (KKE), som håller fast vid de ståndpunkter som vi intog redan vid undertecknandet av Maastrichtfördraget, som för övrigt bara KKE röstade emot när det skulle ratificeras i det grekiska parlamentet, kommer att rösta emot Greklands anslutning till euroområdet, då vi har arbetstagarnas och vårt lands intressen för ögonen. Samtidigt kommer vi, tillsammans med arbetstagarna, att fortsätta vår kamp mot denna politik, för att främja ett alternativt tillväxtförslag, som placerar människan och hennes behov i centrum och som är raka motsatsen till den bakåtsträvande politik som har en "monopolens demokrati" som mål.

Thyssen
. (NL) Jag har röstat för Goebbelsbetänkandet och således för Greklands anslutning till euroområdet.
Jag har med lika stor övertygelse röstat för ändringsförslagen till Pómes-Ruizbetänkandet. Dessa ändringsförslag understryker framför allt en känslig fråga som har gett upphov till en hel del debatt, inte bara under plenardebatten, utan även på sammanträdena i utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Det är många kolleger som har börjat hysa tvivel, framför allt i fråga om hållbarheten i medlemsstaternas konvergens- och stabilitetspolitik.
Vi har alla kunnat konstatera att vädjan till Grekland att bemöda sig om ytterligare ansträngningar för att minska skulden och för en hållbar stabilitet inte bara har samband med situationen för Grekland självt, utan också med missnöjet över det sätt på vilket även andra medlemsstater beter sig med ett mycket högt skuldförhållande och ett för litet utnyttjande av de ökade möjligheterna att minska skulden till följd av den ekonomiska tillväxten och den låga räntan.
Låt oss hoppas att denna underliggande kritik från parlamentets sida når ända fram till dem den är avsedd för: det är bland annat den belgiska regeringen, som redan har kommit med så många löften att till och med pressen börjar ställa frågor om i vilken omfattning det är möjligt att förverkliga denna utgiftsström.
Det är just för att de tvivel som kommer till uttryck i fråga om Greklands anslutning inte har så mycket med Grekland att göra utan i stället ger uttryck för en allmän kritik som jag anser att Grekland inte får bli offer för detta. Grekland är välkommet bland euroländerna, och alla euromedlemsstater måste respektera bokstaven och andan i tillväxt- och stabilitetspakten.
Resolutioner om Sellafield

Rübig
Herr talman! Omröstningen om Sellafield innebar ett nytt faktum för Europaparlamentet. Jag tror det är unikt att Europaparlamentet har uttalat sig för enhetliga säkerhetsstandarder vid kärnkraftverk. Jag håller det för absolut nödvändigt att rådet redan före de första anslutningarna fattar beslut om att säkerhetsstandarderna verkligen skall utarbetas och att dessa också träder i kraft.
Betänkande (A5-0109/2000) av Randzio-Plath

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Randzio-Plaths betänkande om snedvridning av konkurrensen som även gäller offentliga institutioner. Kommissionär Monti förklarade i sitt svar i slutet av debatten att stödet till de offentliga institutionerna inte skulle innebära en överkompensation till den offentliga sektorn. Då undrar jag: I Italien till exempel har vi privat och offentlig television. Den offentliga televisionen får åtskilliga medel, men detta är egentligen en överkompensation eftersom det inte är någon skillnad på den service de privata TV-bolagen och de offentliga ger. Detta är en snedvridning av konkurrensen.
Låt oss ta en annan sektor: offentliga pensionsförsäkringar och privata pensionsförsäkringar. De offentliga pensionsförsäkringarna får ett väldigt högt stöd men ger sämre service än de privata: detta är inte en sund konkurrens.

Bordes
. (FR) Betänkandet tar upp behovet av finansiell öppenhet mellan stater och företag. Men den enda öppenhet som är intressant gäller de offentliga företagen och endast frågan om huruvida statligt stöd inte riskerar att snedvrida konkurrensen mellan offentliga och privata företag.
Att ett företag fattar beslutet att slänga ut en del av sin arbetskraft, och därmed öka arbetslösheten, medan en liten del av dess vinst skulle kunna bidra till att behålla de avskaffade arbetstillfällena, intresserar inte Europeiska kommissionen alls. Inte heller de skador som jakten på maximal vinst orsakar på miljön, säkerheten och de anställdas arbetsvillkor.
Kommissionen är rent allmänt inte alls besvärad av det totala dunkel som omger de grundläggande valen i alla företag, hur de får sin vinst och hur de använder den, även om det sker på samhällets bekostnad.
Vi har röstat emot detta förslag till direktiv, och på nytt bekräftat att samhällets intressen kräver total öppenhet om samtliga företags, offentliga eller privata, drift och räkenskaper och avskaffande av affärshemligheten. Det första steget på området borde vara att avskaffa alla lagar om straff för ett företags anställda om de berättar för allmänheten och användarna allt vad de vet om hur deras företag fungerar.

Figueiredo
. (PT) Genom att argumentera att det är nödvändigt att identifiera och sätta stopp för beviljandet av subventioner som snedvrider konkurrensen samtidigt som öppenheten i relationerna mellan stat och offentliga myndigheter måste ökas, skapar kommissionen byråkratiska villkor och faktiska begränsningar som kan sätta kvaliteten i den offentliga servicen på spel. Genom att basera sig på nödvändigheten av att säkerställa konkurrensen mellan offentliga och privata sektorer har kommissionen faktiskt underskattat den roll offentliga myndigheter som utför offentliga tjänster spelar, och detta är inte godtagbart.
Europaparlamentets föredragande, som i den första versionen utvärderade den roll som "tjänster av allmänt ekonomiskt intresse" spelar, fick se sitt betänkande ändrat, i synnerhet beträffande den statliga radiosändningen. Vi menar att direktivet inte borde tillämpas på statliga radiostationer på grund av deras specifika karaktär, oförenlig med medlemsstaternas demokratiska, sociala och kulturella behov och de negativa konsekvenser detta skulle medföra för fullföljandet av deras uppgift i allmänhetens intresse. Därför lade vi fram detta förslag som tyvärr inte godkändes.
Resolution om fattiga länders skulder

Boudjenah
. (FR) Utvecklingsländernas utlandsskuld är en grundläggande fråga. De 50 fattigaste länderna betalar dubbelt så mycket för att återbetala skulden som de erhåller i stöd. UNCTAD:s rapport om Afrika söder om Sahara visar att de afrikanska länderna efter tio år inte har någon som helst nytta av planerna för strukturanpassning.
Men förslaget är mycket restriktivt och begränsas till de fattigaste och alltså mest skuldsatta länderna. I förslaget ställs alltför stora krav på de länder som berörs av en efterskänkning av skulden. Jag beklagar varje form av villkor, särskilt varje förbindelse mellan efterskänkning av skulden och tillämpning av strukturanpassningsåtgärder. Jag avstod därför från att rösta om resolutionen.
Jag är för min del positiv till en mycket omfattande lättnad av skulden för samtliga berörda länder, och till att skulden avskrivs för de fattigaste av dessa länder.

Morgantini
. (IT) Jag avstod från att rösta på den gemensamma resolutionen om de fattiga ländernas skuld eftersom jag tycker att den är svag och ambivalent gentemot de välkända ekonomiska mekanismer som försänker majoriteten av mänskligheten i den djupaste fattigdom.
I dag talar till och med de multilaterala organen - Världsbanken, IMF etcetera - om en reduktion av skulden eftersom de mekanismer som stryper ekonomierna inte ens följer en nyliberal logik längre.
Under G7-mötet i mitten av juni 1999 talade USA, Storbritannien och de andra länderna om en minskning av de fattiga ländernas skuld till som mest 90 procent. Om man tittar närmare på dessa förslag ser man att de inte är någon riktig lösning eftersom dessa åtgärder, om de vidtas, bara skulle gälla 8 eller maximalt 10 procent av den skuld de 41 involverade länderna har, som mest 1 procent av tredje världens totala skuld.
Men dessa åtgärder tillämpas i minsta möjliga utsträckning, med tragiska förbehåll, så att fordringsägarna är de som gynnas: lån till export, finansiella och gränsöverskridande organ.
Först och främst måste man erkänna att den tredje världens skuld inte är legitim. Följaktligen borde Europeiska unionen främja både bilaterala och multilaterala internationella insatser för att avskriva tredje världens skuld utan några förbehåll.
Medlemsländerna måste konkret avskriva de fattiga ländernas skulder och främja liknande åtgärder också inom de internationella organ där de är representerade.
Man måste förhindra att avskrivningarna bara görs i samarbetsbudgetarna, vilket ofta är fallet, eller att de knyts till några som helst krav på strukturomvandling.
Vi måste angripa själva de ekonomiska mekanismer som har orsakat denna skuld och den strukturomvandlingspolitik som fortsätter att späda på den och sprider armod i dessa länder.
Resolution om Zimbabwe

Cauquil
. (FR) Det ligger i sakens natur att extremhögern radar upp lumpna dumheter för att försvara rätten för "4 500 ägare av europeiskt ursprung" att monopolisera de bästa jordarna i Zimbabwe.
Men det sätt på vilket den gemensamma resolutionen tar upp "respekt för lagen" för att fördöma "de illegala ockupationerna" och det åtföljande våldet är rena hyckleriet.
Man skulle kunna tro litet mer på ärligheten hos resolutionens författare när de "beklagar morden, våldshandlingarna... i anslutning till ockupationen" om de åtminstone värdigades erinra om tidigare massakrer då en rad kolonisatörer tagit ifrån befolkningen i detta land dess jordar samt decennierna av kolonialvåld och sedan apartheid för att bevara situationen.
Mugabes regim är auktoritär och korrumperad. Men vare sig auktoriteten eller korruptionen störde dem som försvarade den rika minoriteten där borta eller den gamla kolonialmakten, så länge denna auktoritet utnyttjades för att försvara deras intressen och privilegier.
Vi har därför inte bara röstat emot denna resolution utan också fördömt cynismen och hyckleriet bland dem som försvarar de vita privilegierades intressen i Zimbabwe.
Det tillkommer detta lands fattiga befolkning att göra upp med Mugabe och hans regim, och absolut inte de politiska tjänarna till dem som redan blivit rikare av att skövla detta land.
Betänkande (A5-0094/2000) av Paasilinna

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Paasilinnas betänkande om reglering av telekommunikationerna, men inte heller i detta fall är jag helt nöjd. Dessa direktiv från Europeiska unionen som reglerar även telekommunikationerna brister fortfarande i engagemang när resultatet är att vi tyvärr ännu inte har en europeisk televisionsfrekvens, att vi ännu inte har ett europeiskt televisionsbolag, att vi ännu inte har en enkel europeisk radio. Mötena med vårt parlament sänds inte ut till någon del av Europa. Europeiska unionens direktiv om telekommunikationer borde gälla Europeiska unionen.

Caudron
. (FR) 1993 åtog sig Europeiska unionen och dess medlemsstater att avreglera sektorn för telekommunikationstjänster.
Detta åtagande ledde till att en rad direktiv antogs. Bakom reglerna fanns en politisk målsättning: säkerställa tillväxt, sysselsättning och konkurrenskraft och ge alla tillträde till informationssamhället och samtidigt säkerställa lämpligt rättsligt skydd.
Kommissionen hade en övervakande roll, som tog sig uttryck i en rad rapporter från och med maj 1997.
Det meddelande från kommissionen som vi i dag tar upp ingår i dessa åtgärder och den översikt som läggs fram för oss är minst sagt nyanserad.
Ungefär två år efter den fullständiga avregleringen kännetecknas marknaderna för telekommunikationstjänster i medlemsstaterna av en ökande tillväxt, ett stort antal nya aktörer och sjunkande avgifter. Allvarliga brister kvarstår emellertid.
Man kan exempelvis konstatera att en "digital spricka" uppstått på flera nivåer: mellan regionerna och mellan medborgarna. Skälet är naturligtvis kostnaden för att få tillgång till dessa nya tjänster. Men man kan inte tolerera att vissa medborgare utestängs från den nya tekniken och informationssamhället. Bibehållandet av samhällsomfattande tjänster skall vara en garanti för att samhället fortsätter att erbjuda dessa tjänster. Vi måste se till att de regler som förbereds, och som överlämnats till parlamentet, införlivar ett sådant synsätt.
Parlamentet strävar efter att sänka kostnaden för tillgång till Internet och göra det tillgängligt för alla medborgare, och parlamentet betonar därför i sitt betänkande att det är nödvändigt att öppna konkurrensen på lokal nivå. Denna bestämmelse måste bli föremål för fördjupade diskussioner med de nationella myndigheterna för att motsvara relevanta målsättningar.
Det handlar om stora ansträngningar beträffande harmonisering och förenkling av regler. Jag tänker exempelvis på reglerna om skydd av konsumenterna, reglerna som styr funktionen och rollen för myndigheterna för nationella regler (ARN) och systemen för beviljande av licenser.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga att processen med att avreglera telekommunikationerna inte är ett mål i sig utan syftar till att garantera en övergång till informationssamhället.
Vi har fortfarande en lång väg att gå utan att för den skull förlora ur sikte att den sysselsättning som skapas måste vara hållbar och av hög kvalitet.

Figueiredo
. (PT) Vi kan inte låta bli att kritisera avsikten med detta betänkande, i synnerhet avregleringen av telekommunikationssektorn, om man utgår från antagandet att en sådan process återverkar positivt på användarna av tjänsten och här räcker det att titta på erfarenheterna i Portugal.
Portugal Telecom, ett statligt företag där den offentliga investeringen uppgår till miljontals escudos privatiserades delvis, vilket fick till följd att priserna för de så kallade "bofasta användarna" (majoriteten av befolkningen) höjdes och i dag har man "de dyraste avgifterna i Europa". På arbetstagarnivå kunde man konstatera att tusentals arbetstillfällen försvann, arbetstempot ökade och i många fall började man använda sig av lågavlönade arbetstagare utan rättigheter. Logiken om maximal vinst, i en synnerligen lukrativ bransch, gav med andra ord upphov till påtryckningar för att dra ned på investeringarna vilket påverkade kvaliteten på den universella service som alla användare är garanterade.
Vi menar att detta inte är rätt väg att gå. Det måste finnas en statlig tjänst för den moderna telekommunikationen där framstegen i den tekniska och vetenskapliga utvecklingen införlivas. En statlig tjänst med rimliga kostnader, på jämlika villkor, där användarnas rättigheter garanteras, och som man ser som en balanserad utvecklingsfaktor. Liksom förbättrade anställningsvillkor för arbetstagarna inom sektorn.

Olsson
. Det är högst väsentligt att EU:s lagstiftning och tillhörande regler på telekommunikationsområdet uppdateras i takt med den explosionsartade utveckling som sker globalt vad gäller digital och mobil kommunikation. Det är också viktigt att detta sker inom ramen för den inre marknadens villkor, och i syfte att värna om en fri konkurrens. I detta sammanhang belyser betänkandet flera viktiga aspekter.
Vad betänkandet inte behandlar, och inte heller kommissionsrapporten tar hänsyn till, är de olika förutsättningar som råder i EU:s medlemsländer för att bygga ut och underhålla olika typer av nät. Vad gäller Sverige, som är glest befolkat och med betydande geografiska avstånd, finns det där ett förhållandevis större innehåll av public-service i telekommunikationernas investeringar och funktioner än på andra håll. Där blir konsekvenserna av ett fullständigt öppnande av nätmarknaderna på det sätt som redogörs för i betänkandet oklara vad gäller samhällets besluts- och investeringsmöjligheter, samt medborgarnas möjlighet att få tillgång till fungerande och jämbördiga kommunikationsnät. Därför avstod jag i omröstningen om detta betänkande.
Betänkande (A5-0122/2000) av Alyssandrakis

Fatuzzo
Herr talman! Detta är Alyssandrakis första betänkande - som jag röstade bifall till - och som gäller radiofrekvenser, vilka numera framför allt används för att förbättra den kommunikation som sker via de så kallade "nallarna". Det finns en brist även i detta direktiv eftersom man tar för liten hänsyn till anpassning, utbildning, fortbildning och äldres och pensionärers användande av dessa nya kommunikationssystem. Jag talar inte om äldre och pensionärer i allmänhet, utan just nu talar jag om min mamma. Min mamma bor i Rom och är visserligen 85 år gammal, men jag har fortfarande inte lyckats övertala henne om att ta emot en nalle i present av mig, för hon vet inte hur man använder den. Hon skulle ha stor nytta av en sådan och det skulle även vara intressant att ha en, men det har varit omöjligt att övertyga henne. Jag har erbjudit mig att lära henne men det vill hon inte. Detta innebär att de äldre inte är i stånd att dra nytta av framstegen.
Betänkande (A5-0119/2000) av Alyssandrakis

Fatuzzo
Herr talman! Vad gäller Alyssandrakis andra betänkande skall jag tala om min dotter. I morse när vi träffades - i går kväll sågs vi inte eftersom jag hade ett inlägg i denna kammare om det här betänkandet - sade hon: "Men pappa, är det sant att du vill bli astronaut och åka till månen? Det sade de i morse när jag kom hit." Jag var tvungen att svara: "Ja, det är sant", eftersom jag i går i mitt inlägg yrkade på - och jag upprepar det nu - att jag ville att den europeiska rymdforskningen skulle göra framsteg och att det, precis som i Förenta staterna var en astronaut, en politiker, som vid 69 års ålder - alltså som pensionär - åkte ut i rymden, även fanns en europeisk astronaut, även han politiker, som vid 69 års ålder - alltså om femton år - blev astronaut. Och alltså kandiderar jag till posten som Europeiska unionens förste astronaut.

Talmannen
Ni bör kanske ge rymdskeppet till er mor och telefonen till er dotter.

Raschhofer
Herr talman! Jag har röstat för betänkandet men vill föra följande för kännedom till protokollet: Samordnandet av de europeiska forskningsaktiviteterna får inte leda till att konkurrensen mellan de olika forskningsinriktningarna faller bort. Därför bör man alltid hålla ett öga på gränserna för det gemensamma som subsidiariteten har dragit upp. Normeringen av den immateriella äganderätten har redan hävdat sig vad gäller varumärkesrätt och upphovsrätt. Det nuvarande systemet med att söka patent förpliktar sökanden att söka patent separat i varje medlemsstat, vilket ovillkorligen leder till en oönskad uppstyckning av den europeiska marknaden. Därför är det en logisk följd att skapa ett gemenskapspatent. Avgörande för förverkligandet av detta äregiriga förehavande kommer att vara de nationella beslutsfattarnas framsynthet. Vid fördelningen av forskningsuppdrag måste konkurrenskraften inom hela Europeiska unionen övervägas.
Betänkande (A5-0131/2000) av Plooij-van Gorsel

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Plooij-van Gorsels betänkande om meddelandet "Mot ett europeiskt område för forskningsverksamhet", även om jag skulle ha uppskattat mycket om man äntligen hade beslutat sammanföra all den forskning som genomförs på olika myndighetsnivåer i Europa till ett enda projekt: borgmästaren lägger ned pengar på forskning, provinserna lägger ned pengar på forskning, regionerna lägger ned pengar på forskning, så också staterna och slutligen Europeiska unionen. Det borde vara ett enda kostnadsställe, Europeiska unionen, som använde alla dessa pengar.
Jag är också orolig eftersom jag skulle vilja att man bedrev mer forskning inom den vetenskapliga sektor som söker förlänga människans liv. Jag är orolig eftersom jag inte vill att staterna i sina budgetar och pensionskassorna på något sätt skall försöka fördröja denna forskning som är till men för dem, eftersom den skulle medföra högre kostnader för dem.

Alyssandrakis
. (EL) Trots att det finns vissa positiva inslag i Plooij Van Gorsels betänkande, genomsyras det av uppfattningen att forskningen måste stå till företagens tjänst och producera nya kunskaper på beställning, allra helst kunskaper som är möjliga att utnyttja kommersiellt, inom ramen för marknadens avreglering och konkurrensen.
Varje forskningspolitik som stöds på sådana uppfattningar och tjänar sådana syften kommer att förvränga forskningens karaktär, som process för att producera nya kunskaper, men också som produktiv kraft.
Vad forskningen framför allt behöver är en ökning av finansieringen, vilken är oacceptabelt låg i EU som helhet (1,8 procent av BNP, jämfört med 2,8 procent i USA och 2,9 procent i Japan), men som i länder som Grekland, som innehar sistaplatsen inom EU, ligger på den tragiskt låga nivån 0,5 procent. En ökning av finansieringen kommer att göra det möjligt att utveckla nya forskningsverksamheter och att utnyttja alla de arbetslösa unga forskare med hög specialiseringsgrad som det finns ett överflöd av, åtminstone i mitt land.
Finansieringen bör komma från offentliga aktörer, inom ramen för ett program för forskningsverksamhet som skall stärka såväl den grundläggande forskningen som tillämpningarna, vilka bör ha som slutmål att förbättra livskvaliteten för alla människor, inte att öka monopolvinsterna.
Det internationella samarbetet spelar en avgörande roll i forskningsprocessen, och dess vidare utveckling, såväl mellan EU:s medlemsstater som med andra länder, är önskvärd och välkommen. Att man låser fast EU-ländernas totala forskningssträvanden i storkapitalets tjänst, med det enda syftet att öka dess vinster, är icke önskvärt, och det försämrar mänsklighetens framtidsutsikter.
Av dessa anledningar röstar vi ledamöter här i Europaparlamentet från Greklands kommunistiska parti (KKE) mot Plooij Van Gorsels betänkande.

Figueiredo
. (PT) Det är värt att notera att Europeiska unionens globala forskningsansatser de sista tio åren har minskat i förhållande till BNP, trots de europeiska institutionernas alla intentioner för den nya ekonomin när det gäller övergången till en digital ekonomi baserad på kunskap och driven av nya tillgångar och tjänster. EU lägger i snitt 1,8 procent av BNP till forskning medan Amerikas förenta stater använder 2,8 procent och Japan 2,9 procent.
Enligt Europeiska kommissionens uttalande ökar skillnaden i de totala anslagen för statlig och privat forskning mellan USA och EU kontinuerligt, från 12 miljoner euro 1992 till nästan 60 miljoner euro 1998. När det gäller anställning går 2,5 forskare per tusen arbetstagare i Europa, vilket skall jämföras med 6,7 per tusen i USA och 6 per tusen i Japan. Samtidigt vet man att forskning och teknik bidrar med mellan 25 och 50 procent till den ekonomiska tillväxten och att det är en avgörande faktor för de europeiska medborgarnas konkurrenskraft, sysselsättning och livskvalitet.
Hur kan därför de femton medlemsstaternas stats- och regeringschefer satsa på ett nytt strategiskt mål för nästkommande tioårsperiod, att göra det europeiska ekonomiska området till världens mest konkurrenskraftiga baserat på kunskap och där man är i stånd att garantera en hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och med större social sammanhållning utan att signifikativt ändra forskningspolitiken, i synnerhet när det gäller forskningsanslagen? Det är genom offentliga investeringar och garantier för arbetstagarnas rättigheter, och inte genom att insistera på en avreglering av bassektorerna och den grundläggande offentliga servicen eller en mera flexibel arbetsmarknad, som man kan nå starkare utveckling.
Betänkande (A(-0125/2000) av Smet/Gröner

Ferrer
. (ES) Erkännandet av kvinnornas rättigheter som en ingående och odelbar del av de allmänna mänskliga rättigheterna kräver att åtgärder för uppföljning vidtas, vilka gör det möjligt att förverkliga detta erkännande i konkret handling. Det kräver också en utvärdering efteråt, framför allt för att korrigera kursen om resultatet inte blivit tillräckligt effektivt. Därför är Smet-Gröners betänkande en möjlighet och ett lyckat resultat, liksom de förslag som har formulerats, varför jag har röstat för.
Jag anser att kravet på specifika förebyggande och hälsofrämjande åtgärder för kvinnor är särskilt viktiga, också för att garantera hennes rätt till mödravård, då man med denna rätt avser, inte en rätt till abort utan till att skydda den gravidas och den oföddas hälsa. När det gäller att främja lika rättigheter i samarbets- och utvecklingspolitiken vill jag precisera att ansträngningarna inom detta område, enligt min åsikt, borde koncentreras särskilt på att ge flickor tillgång till grundskola, varför det samtidigt är nödvändigt att se till att den är gratis.
Jag måste dock beklaga att det ändringsförslag jag ingav för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater inte gick igenom. För om vi skall undvika ungdomsgraviditeter krävs det framför allt att ungdomarna uppfostras i de värden som härrör från människans mycket betydelsefulla sinnen och lära dem att använda sin frihet på ett ansvarsfullt sätt.

Figueiredo
 - (PT) Vi röstade för betänkandet eftersom man där har tagit upp de viktigaste aspekterna av den analys vi gjorde om uppföljningen av deklarationen och plattformen från Pekingåtgärden.
Vi menar också att revisionsprocessen år 2000 inte på något sätt bör leda till någon omförhandling av våra åtaganden från Peking. De tolv kritiska sektorerna är alla viktiga och vi måste ta itu med dem eftersom könsdiskriminering finns inom alla områden och bristande framsteg inom en sektor oundvikligen återverkar på andra.
Vi tycker också att det är viktigt att man inom fem år genomför en ny konferens för att utvärdera de framsteg som nåtts för kvinnor när det gäller jämställdhet, utveckling och fred.
Vi menar att det är absolut grundläggande att rådet, kommissionen och medlemsstaterna gör allt för att bekämpa kvinnovåldet, såväl i hemmet som på arbetsplatsen, generellt i samhället och vid väpnade konflikter.

Montfort
. (FR) Gröners och Smets betänkande gör det möjligt för mig att återkomma till ett diskutabelt åtgärdsprogram. Utöver den malthusianska ideologi som det täcker, utnyttjar Pekingprogrammet vägar för genomförande som vi inte kan instämma i.
FN vill redan härska över världen genom att införa en enhetlig syn, grundad på den västliga modellen, i jordens alla regioner, oavsett deras existerande kultur och lagstiftning. För att kringgå reglerna och deras mellanstatliga utformning, vilket alltså innebär att de måste godkännas av staterna, vänder sig FN till icke statliga organisationer som FN finansierar, och som kan genomföra FN:s program överallt och med mycket mindre krav. Vidare utnyttjar FN när det gäller tveksamma länder utpressning om statligt stöd för att exempelvis uppnå att åtgärder för födelsekontroll tillämpas.
Även om det är grundläggande att kvinnans särskilda roll erkänns i alla samhällen är det inte mindre nödvändigt att det sker med hänsyn till lokala traditioner och regler som respekteras av alla, och som på intet sätt skadar respekten för kvinnors värdighet. Ett sådant synsätt är en förutsättning för att de berörda befolkningarna bättre skall förstå de internationella texter som gäller alla.
Vi har också diskuterat och röstat om Sörensens betänkande där handeln med kvinnor tas upp. Dessa två debatter borde få oss att tänka efter när det gäller den verkliga omfattningen och ändamålet med dessa stora internationella program. Även om de har lyckats i sin strävan efter att ytterligare försvaga demografin i västvärlden har de logiskt sett inte löst den mer brådskande frågan om skydd av kvinnor som verkligen befinner sig i svårigheter.
Ännu en gång har ideologi och egoism för ett fåtal vunnit över omsorgen om den allmänna egendomen, det är dödskulturen som överträffat försvaret av livet.

Perry
. (EN) De brittiska konservativa ledamöterna beslöt att lägga ner vår röst om detta betänkande.
Detta skall inte alls tolkas som om vi inte är emot diskriminering. Vi är emot diskriminering, vi tror på likabehandling av kvinnor och män.
Vi anser dock inte att ett införande av lagenliga kvoter är ett sätt att uppnå likabehandling. Helt det motsatta. Vi anser att kvoter i sig själva institutionaliserar diskriminering.
Vi anser att kvinnor i hela världen och särskilt här i Europa ger ett värdefullt och positivt bidrag till den demokratiska processen. Vi är övertygade om att den rollen kommer att utvecklas fullt ut och effektivt utan "radikala" eller "artificiella" åtgärder".
Angående frågan om att göra preventivmedel bredare tillgängliga röstade vi emot ändringsförslaget då vi anser att detta är frågor som gäller personlig moral och samvete och inte en fråga för Europeiska unionen att ta politisk ställning till.
Av dessa skäl röstade vi emot vissa ändringsförslag och lade ner vår röst i den slutgiltiga omröstningen.

Scallon
. (EN) Enligt Världshälsorganisationen ingår i definitionen av termen "reproduktiv hälsa" termen "födelsekontroll" som innebär att man "avbryter oönskad graviditet", det vill säga begäran om abort. Med hänsyn till subsidiaritet bör punkter och dithörande ändringsförslag som gäller reproduktiv hälsa inte införas i en EP-handling, om termen inte klart och säkert definierats. Det finns en global allmänt godtagen terminologi, "Primary Health Care", som definierades vid WHO-konferensen i Alma Ata år 1978 och som handlar om kvinnor och mödrars hälsa utan att nämna termen begäran om abort.
Dessutom gör språkvalet i punkt 18 meningen oklar och öppen för tolkning; förhindrande av "girl pregnancies" ger en olycklig dubbel betydelse om att man speciellt strävar efter att förhindra graviditeter där fostret är en flicka. Sådana tvetydigheter bör inte tillåtas i en rapport som utformats som anvisningar för förhandlingsgruppen i New York under resten av Peking +5 sessionen.
Vad gäller punkt 26, där det fastslås att "respekten för kvinnors rättigheter skall vara ett av huvudvillkoren för att bevilja stöd och noga kontrolleras i alla externa förbindelser och samarbeten" får Europeiska unionen vad gäller fördelning av stöd inte förbinda några detaljerade anvisningar till dessa eller ställa villkor för mottagande av stöd bland kvinnor, med hänsyn till att kvinnor är ytterst sårbara när man använder tvång och tvingande metoder för att de skall få sina grundläggande mänskliga rättigheter som husrum, livsmedel, utbildning och hälsovård. Europeiska unionen måste vara ytterst noga med att nuvarande definitioner överensstämmer med Allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter, eftersom kvinnor inte är en minoritetsgrupp.

Thomas-Mauro
. (FR) UEN-gruppen har valt att rösta emot betänkandet från Gröner/Smet av flera skäl. Ett av dem är ideologin som motiverar Peking +5.
Vi vill inte förkasta innehållet i betänkandet i sin helhet, men vi säger nej till den ideologiska bild av kvinnan som man vill påtvinga världen.
Den bild av kvinnan som vi förkastar omfattar empiriska förutsättningar: till att börja med är vi inte överens om principen med kvinnan som fredsfaktor, denna bild av duvan som flyter ihop med bilden av kvinnan och blir till en enda. Mannen skulle då vara en lurvig och krigisk varelse som är orsaken till all oordning i världen.
Dessutom kan man inte anse att kvinnan av naturen kan vara en faktor för ekonomisk utveckling. Hon kan naturligtvis bidra till den och det måste hon få möjlighet till. Men vi anser att inom ramen för denna debatt är det absolut utbildningen som måste prioriteras.
Vi kan inte heller acceptera den uppdelning av de mänskliga rättigheterna som återfinns i betänkandet.
UEN-gruppen som fäster stor vikt vid den fullständiga europeiska traditionen med mänskliga rättigheter, kan inte acceptera en uppdelning av dessa rättigheter när de bara representerar specifika behov som måste få anpassade svar.
Man kan verkligen inte bygga ett internationellt tvingande instrument på felaktiga förutsättningar.

Vachetta
. (FR) I betänkandet om uppföljningen av handlingsplanen från Peking noteras att kvinnornas situation, även om den förbättrats, fortfarande är mycket ojämlik. I termer av arbete förefaller det viktigt att göra mer än att "utvärdera deltidsarbetens och atypiska arbetens konsekvenser för (...) den ökade fattigdomen bland kvinnor". Kvinnorna har helt enkelt ofta inte möjlighet att välja ett heltidsarbete med rimlig lön. Men
85 procent av dem skulle vilja arbete heltid.
Konsekvenserna av detta påtvingade deltidsarbete är naturligtvis en källa till fattigdom. Därför motsätter vi oss detta. Skillnaderna i lön för män och kvinnor, i storleksordningen 30 procent, kvarstår. I denna fråga borde man i betänkandet ha föreslagit tvingande åtgärder för att undanröja denna situation. Det skulle kräva politisk vilja. Över tusen kvinnoorganisationer i 140 länder arrangerar i år en marsch över hela världen för att bekämpa fortsatt våld och till förmån för jämlikheten. Det är vår skyldighet att stödja dem.
Vi för vår del har röstat till förmån för detta betänkande trots dess begränsningar och vi kommer att demonstrera i Paris den 17 juni med alla dem som kämpar för kvinnors jämlikhet och rättigheter.

Talmannen
Det avslutar röstförklaringarna.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.48. och återupptogs kl. 15.00.)

Likabehandling av enskilda oavsett ras eller etniskt ursprung
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0136/2000) av Buitenweg för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslag till rådets direktiv om genomförandet av principen om likabehandling av enskilda oavsett ras eller etniskt ursprung (KOM(1999) 566 - C5-0067/2000 - 1999/0253(CNS)).

Buitenweg
. (NL) Herr talman! Förra veckan var det femtio år sedan Robert Schuman med sitt tal lade grunden till Europeiska kol- och stålgemenskapen. Sedan dess är det inte längre kol och stål som är de viktigaste huvudbeståndsdelarna i integrationsprocessen. Det gångna halvåret har visat att värden har kommit att stå alltmer i centrum i debatten: Europa som värdegemenskap.
I samband med bråket om utdelandet av den franska översättningen, tidsfristen för ändringsförslagen och de interna reglerna för verksamheten finns det en risk för att vikten av det direktiv som vi talar om i dag förbises, medan det möjligen är just innehållet som är förklaringen till varför det blir så hårda strider. För några månader sedan, då innehållet ännu inte låg fast, kom alla partier överens om att behandla detta direktiv via ett brådskande förfarande. I rådet härskar en politisk energi under det portugisiska ordförandeskapet, vilket inte bara jag utan också mina kolleger har velat dra nytta av.
Tekniska problem ansågs då vara underordnade politisk vilja, och det gäller fortfarande för en stor del av mina kolleger. Vid sidan av föredragandena av yttranden vill jag också nämna ett antal personer vid namn och tacka dem för deras ytterst konstruktiva bidrag till betänkandet. Richard Howitt, föredragande för utskottet för sociala frågor, Anne Van Lancker, Joke Swiebel, Sarah Ludford och Arie Oostlander.
Nu över till kommissionens förslag. Det omfattar ett bra minimum av skydd mot rasism genom sanktionerna och de oberoende organ som vi fäster ytterst stort värde vid. Kommissionären har beaktat att diskriminering kan ta sig uttryck inom ett brett fält. Direktivet omfattar såväl direkt som indirekt diskriminering och även termen "ofreda".
I mitt betänkande finns också en plädering för att ta med uppvigling till diskriminering. Det kan vara tal om detta om till exempel en arbetsgivare ber en headhunting agency att göra ett urval på oegentliga grunder. Jag hoppas att kommissionen kan överta detta tillägg.
Parlamentet har också uppmärksamt sett över de områden där detta direktiv är tillämpligt. Jag har förstått att det höjs röster i rådet för att undanta asyl- och migrationspolitiken, liksom även tillhandahållande av visering, från detta förbud mot diskriminering. Jag hoppas att jag har misstagit mig fullständigt. För även om en åtskillnad på grundval av nationalitet kan vara fullständigt begriplig skulle det naturligtvis vara helt fel att väga in någons hudfärg vid en viseringsansökan eller att behandla en anhållan om asyl från en svart person på ett annat sätt än om den kommit från en vit. Asyl- och migrationspolitiken faller för närvarande inom första pelaren, och det skulle således inte vara möjligt att rättfärdiga ett explicit undantag för detta område.
Ett omdebatterat ämne här i parlamentet är bevisbördan. Numera har varje medlemsstat den form där såväl svaranden som käranden har en roll att uppfylla. För när det handlar om likabehandling av män och kvinnor har denna överföring av bevisbörda nämligen redan ägt rum. I denna procedur måste käranden framlägga fakta varigenom direkt eller indirekt diskriminering kan förmodas, fakta, och därefter skall svaranden vederlägga dessa fakta. Detta system fungerar bra och har inte förorsakat några större problem. Kanske kan motståndarna under debattens gång förklara för mig varför man trots det då måste komma tillbaka till detta, och i synnerhet också varför diskriminering på grundval av ras i jämförelse med könsdiskriminering åtnjuter mindre skydd.
Samtidigt erkänner jag också att det inte heller är nödvändigt med mer skydd. Jag hoppas därför också att parlamentet i sin vishet kommer att acceptera att ligga så nära kommissionens ursprungliga text som möjligt i morgon.
Lagstadgade åtgärder mot rasism är tyvärr nödvändiga. Det ger offer skydd och rätt till skadestånd. Men det är också viktigt för attitydbildningen. Det tydliggör att Europa inte accepterar rasism. Det är detta budskap som parlamentet måste föra ut. Alla annorlunda, alla lika.

Ribeiro e Castro
Herr talman! För att gå er till mötes kommer jag att fatta mig mycket kort. Det rör sig om en ordningsfråga, å min grupps vägnar vill jag visa vårt ogillande över omnämnandet i Richard Howitts förarbeten av det danska folkpartiet som ett rasistiskt och högerextremistiskt parti. Jag vill å min kollega Mogens Camres vägnar bestämt ta avstånd från en sådan beteckning och i särskilt hög grad protestera mot den missuppfattning som återspeglas i texten. Man nämner nämligen ledaren för ett neonazistiskt parti i Danmark, vilket inte har något att göra med det danska folkpartiet. Jag vill också här i kammaren klargöra att dessa orättvisa och överdrivna anklagelser redan har prövats av rättvisan i Danmark 1999 varvid anstiftaren dömdes. Domstolen fann det bevisat att anklagelserna var orättvisa och dömde belackaren. Jag beklagar att dessa smädelser har nått parlamentet, en kopia av domstolens dom kommer att inlämnas till parlamentets administrativa ledning. Jag uppmanar presidiet att vidarebefordra den till vår kollega Richard Howitt och till andra intresserade kollegor.
Jag vill påpeka att ledarna för det danska folkpartiet var med i motståndsrörelsen under den nazistiska invasionen, vilket andra politiska ledare i Danmark inte var.

Talmannen
Herr kollega! Jag noterar vad ni har sagt. Jag tillåter mig att påpeka att det inte direkt hörde till arbetsplanen, men jag noterar saken.

Howitt
Herr talman! Som medföredragande för detta Europas allra första rasdirektiv är jag och mitt parti stolta att få medverka till en lagstiftning som fastställer allmänna normer för skydd av offer för rasdiskriminering på hela vår kontinent. Detta kommer att sända en tydlig signal till den rasistiska extremhögern att de har ingen del i det moderna Europa och den avslutar kapitlet om rasism, antisemitism och främlingsfientlighet som tragiskt har plågat vår historia under det århundrade som just avslutats.
Rasism är inte en åsikt - det är ett brott. Den 24 år gamla och svarta vårdarbetaren som antändes i en rasistisk attack i England, de 5 nynazisterna som dömdes för att ha slagit ned två vietnamesiska personer i Tyskland, de franska myndigheter som Amnesty International anger för tortyr av en marockansk-holländsk medborgare. Allt detta som hände i Europa i veckan är bara de mest synliga exemplen på rasdiskriminering, något som är daglig erfarenhet för europeiska svarta och etniska minoriteter i våra företag, samhällen och på våra gator. Exempelvis bevittnade gruppen från Watford i min valkrets som jag träffade förra veckan rasistiska hotelser vid en gränsövergång, vilket tyvärr händer alltför ofta för att ens rapporteras.
Låt mig vara tydlig - i dag tar Europaparlamentet till protokollet vår övertygelse om att denna lagstiftning konkret skall ta itu med sådan rasism. Överföringen av bevisbördan för att den diskriminerande personen innehar all information kommer att garantera större rättvisa med avseende på det sätt som klagomål prövas. Definitionen av indirekt diskriminering kommer att möjliggöra hemlig talan som har mer genomslagskraft, mer försåtlig att bestrida och kommer att göra det möjligt för helt oberoende organ med tillräckliga medel att göra sitt jobb så att våra ord blir verklighet.
Kommissionen för rasjämlikhet från Förenade kungariket är just ett exempel i Europa, och jag är glad över att några av de bästa lärdomarna från Förenade kungarikets Race Relations Act tillsammans med bästa metoder från andra medlemsstater i dag överförs till europeisk lag.
Europaparlamentet bör vara medveten om att de viktiga delar som jag har skisserat är väsentliga för lagstiftningen och att Buitenweg och jag själv har nått en klar överenskommelse med det portugisiska ordförandeskapet om att i utbyte mot vårt samarbete för att påskynda parlamentets godkännande skall dessa viktiga delar utgöra en minimidel i det slutgiltigt överenskomna direktivet.
Låt mig ta upp de särskilda förbättringar som vi föreslår och som vi förväntar oss skall godkännas: Uppmuntran eller påtryckning till diskriminering är förbjudet lika väl som själva diskrimineringen; grupper liksom enskilda skall kunna väcka åtal, bland annat rättslig status för frivilliga organisationer att driva medborgardialog, ett partnerskap för att genomföra direktivet första gången; att lagens hela utrymme praktiskt tillämpas på alla offentliga myndigheter; att medling erbjuds för att lösa tvister utan att inverka på rätten att väcka talan vid domstol; att den nya lagens effekt prövas under en till två år, inte fem, efter det att den har genomförts.
Vidare ber jag kommissionären att i sitt svar specifikt ta upp våra ytterligare krav om tillämpning av direktivets principer på EU:s egna politikområden och program. För det andra att ge offentliga myndigheter rätt att kräva att företag kan uppvisa att de beaktar icke-diskriminering när de tilldelar kontrakt. För det tredje, betydelsen av statistisk övervakning om vi verkligen skall kunna bekämpa diskriminering.
Slutligen gratulerar jag verkligen Kathalijne Buitenweg för hennes arbete och tackar henne för hennes samarbete med att lägga fram detta inför parlamentet. Ledamöterna bör alla uttrycka sin erkänsla för den kampanj som drivs av den antirasistiska rörelsen i hela Europa. Nationella grupper som "UK Race" och "Europe Network" i mitt land, "European Network against Racism" och i synnerhet gruppen "Starting Line" har arbetat i 20 år för att få denna lagstiftning och för dem innebär i dag endast början .
(Applåder)

McCarthy
Herr talman! Jag vill ge min röst till de ledamöter som kräver en skyndsam behandling av denna lagstiftning i parlamentet. Detta är ett parlament med en imponerande meritlista. Sedan 1980-talet har vi vidtagit åtgärder och initiativ för att bekämpa rasism, främlingsfientlighet och diskriminering. Vi har nu genom betänkandet av Buitenweg en unik möjlighet att samla dessa ansträngningar i ett lagstiftningspaket och en handlingsplan.
Jag vill tacka föredraganden för att hon införlivat ändringsförslagen från utskottet för rättsliga frågor så att förslaget utvidgas till att omfatta institutionell rasism. Även vi anser att vi måste få ett förbud mot uppmuntran till rasism. Grupper och antirasistiska organisationer i min region i nordvästra England väntar otåligt på denna lagstiftning. För några av dem, offer för rasism, kan åtgärder inte vidtas tillräckligt snabbt och jag är rädd för att PPE-gruppens vädjan om respekt för den parlamentariska processen är att tala för döva öron hos min regions organisationer.
Rasismen håller på att öka på nytt. Vi har alla våra lokala exempel. I Liverpool till exempel attackerades en asiatisk manusförfattare och hans bil tvingades av vägen och lokala ligister försökte sedan nagla fast honom vid en staketpåle. Denna attack var så brutal att polisen i Merseyside krävde en brådskande presskonferens. Den judiska församlingen i norra Manchester är ständigt offer för trakasserier och rasism, deras ägodelar fördärvade och de är själva utsatta för rasistiska hotelser och kränkningar. Detta måste få ett slut. Därför är det av största betydelse att Europa gör ett kraftfullt uttalande om rasism och diskriminering, uppbackat av lagstiftningsåtgärder för att förbjuda detta och att utvidga den rättsliga gottgörelsen genom att överföra bevisbördan från offret till rasisten och att samarbetande grupper och organisationer drar rasdiskrimineringsmål inför rätta runt hela Europa.
Genom att rösta igenom detta betänkande och dess rekommendationer kan detta parlament ge en stark signal om att det är berett att ta i med hårdhandskarna mot rasism och i fråga om rasistiska grunder och gärningsmän. De partier som strävar efter att legitimera och främja rasism och diskriminering via valurnan, och vi har exempel i många länder, bör beakta detta direktiv och införliva rekommendationerna och dess laga kraft i sina egna grundlagar.
(Applåder)

McAvan
Först och främst vill jag gratulera kommissionen till denna text. Det är en bra text. Många av de grundprinciper vi ville se finns i den. Jag gratulerar även det portugisiska ordförandeskapet för att de har drivit igenom detta och med sitt politiska inflytande sett till att vi upphöjer den till lag därför att, som fru McCarthy just har sagt, kan människor som är offer för rasism inte vänta till dess att alla förfaranden är klara. De vill få denna lagstiftning snabbt och de vill få den nu. Därför är det viktigt att vi röstar denna eftermiddag.
Det är en viktig lagstiftning. Med hänsyn till vad som hände i Österrike blir den ännu viktigare. Det finns några saker som skulle förhöja och förstärka texten. Jag skulle vilja påpeka två saker: Ändringsförslag 29 där man försöker se till att det inte finns några gömställen för rasism, inga gömställen bakom hänsyn till religion, hänsyn till tro och hänsyn till nationalitet. Vi måste försäkra oss om att de inte bara är täckmantlar för rasism.
Det andra ändringsförslaget, som är viktigt, är ändringen om uppmuntran till rasdiskriminering som är lika viktig som själva rasistgärningen och jag hoppas att kommissionen skall godkänna det förslaget. Mitt eget utskott, utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi ansåg det speciellt viktigt att vi försäkrar oss om att ansökningsländerna är medvetna om lagstiftningen och har möjlighet att genomföra den så snart som möjligt. Jag hoppas att kommissionen i det åtgärdsprogram som föreslås åtfölja detta paket kommer att se till att det gör att vi får många projekt från de ansökningsländerna.
Detta direktiv kommer att ge direkt effekt på många av mina väljares liv i Yorkshire, människor från etniska minoriteter och många tusen människor i hela Europa. Det är mycket viktigt att vi får igenom det i dag. Jag hoppas att vi i slutet på eftermiddagen inte får några fler knep, inga fler förseningar, och vi kommer att se till att vi genomför omröstningen klockan 18.00. så att vi kan få det klart innan det portugisiska ordförandeskapet avslutas.

Oostlander
Herr talman! Jag skulle först och främst vilja gratulera föredragande Buitenweg helhjärtat för det faktum att hon faktiskt lyckades att få upp hela betänkandet till diskussion och omröstning i dag. Det är punkt ett.
När jag läser betänkandet och hör diskussionerna om det får jag en stark déjà vu-känsla. För en 15-20 år sedan samarbetade jag i Nederländerna med den kristdemokratiska ministern Jeltien Kraaieveld som också ägnade sig åt denna antidiskrimineringslagstiftning och den gången handlade det om området diskriminering i fråga om kön. Alla punkter som kom fram den gången, tvekan och konflikter, kommer nu återigen fram. Tvekan finns framför allt när det handlar om vad det är vi skall behandla i just det här betänkandet. Den gången insåg vi också att det är bättre att ta upp olika typer av diskriminering en i sänder och inte försöka klämma in allt i en enda lag, inte ens i ett enda direktiv. Jag har också låtit mig övertygas av föredraganden att det är bättre att lämna religion därhän eftersom den ju förtjänar att behandlas separat.
Jag skulle vilja dela ut ett skönhetspris om vi dessutom skulle kunna dra in ändringsförslag 15 och 29, där religion kommer fram på ett negativt sätt. Då behövs inte heller mitt ändringsförslag 63, där religion förekommer på ett positivt sätt, och därigenom har vi helt och hållet återställt jämvikten och har således också fått ett fläckfritt betänkande.
Herr talman! Jag anser att det är viktigt att frågan om fördelningen av bevisbördan, felaktigt kallat omvänd bevisbörda, också tas upp i detta sammanhang. På den tiden i Nederländerna hade vi också hårda strider om huruvida det var nödvändigt och om huruvida det var möjligt. Vi kom till den slutsatsen att det var nödvändigt och att det också bör sammankopplas med inrättandet av ett oberoende råd eller en oberoende kommitté för likabehandling, en av mina bästa före detta medarbetare är för närvarande också ledamot av denna, som då skulle kunna undersöka i vilken mån en viss klagan bör tas på allvar, och om så är fallet, då går vi vidare med detta till domstolen och stöder eventuellt käranden. Då måste den som blir åtalad tydliggöra att vi har fel. Det är en typ av fördelning av bevisbördan som inte bara fungerar för ögonblicket i de flesta medlemsstater när det handlar om man och kvinna och som måste införas för alla år 2001, utan den finns också redan i lagstiftning om miljön exempelvis. Även på det området finns redan, vilket en expert berättade för mig nyligen, en omvänd bevisbörda om så är nödvändigt. För här handlar det om fenomen som är ytterst svåra att bevisa, och på det gamla sättet kan en berörd part försöka att gömma sig bakom detta, vilket ofta lyckas även om det är fullständigt orättfärdigt. Jag tror att det är bra att lagen vad det beträffar också får genomgå en utveckling.
Fördelningen av bevisbördan är en viktig punkt som sammanhänger med kommittén, och därför är jag som talesman för den del av min grupp som helhjärtat välkomnar detta för det som står härom i betänkandet.
Det är naturligtvis så att vissa arbetsgivare eller personer som har en stark ställning, som tidigare innehade en stark ställning enligt de tidigare rättskipningsformerna, eller som tillhörde majoriteter alltid har invändningar mot antidiskriminering. Den skadar deras ställning. Som kristdemokrat anser jag att vi måste stå på samma sida som de som är mest utsatta, den svagaste samhällsgruppen, och därför anser jag att detta är en positiv utveckling.
Jag anser också att det är ett utmärkt tillmötesgående från föredragandens sida när hon säger: jag är eventuellt beredd att dra tillbaka skärpningen på den punkten, som i själva verket inte är juridiskt nödvändig. Jag tolkar det som en viktig gest, även gentemot Europeiska folkpartiet, och uppskattar det verkligen.
Vad de andra punkterna i betänkandet beträffar måste jag säga att karaktären hos ett direktiv innefattar att man inte behöver vara alltför detaljerad. Ett direktiv måste passas in i den nationella lagstiftningen. Naturligtvis skulle man kunna säga: tänk dig att en medlemsstatsregering någonstans plötsligt har blivit galen; då måste man ju mycket noggrant skriva upp allt det som måste ske. Jag antar, herr talman, att med stöd av subsidiaritetens principer kommer denna form av galenskap hos medlemsstaterna inte att uppstå och att dessa på ett ordentligt och anständigt och förnuftigt sätt kommer att inarbeta detta direktiv i en nationell lagstiftning så att målsättningen också uppnås. Det är ju det som kännetecknar direktivet. Det innebär vad vår grupp beträffar, och då talar jag för hela gruppens räkning, att ett antal punkter inte behöver vara med, vilket föredraganden egentligen redan har nämnt implicit; låt oss rensa ut detta så att det inte står kvar i direktivet.
Vi behöver här inte heller omnämna vissa byråkratiska former om hur det nu exakt skall gå till. Det röstar vi därför inte heller för, eller snarare sagt: det röstar vi emot. Men det skadar inte betänkandets kärna, herr talman. Det är det som det i själva verket handlar om.
Naturligtvis finns det ett antal punkter som vi vill ha med. Det gäller till exempel tillgången till förtroliga uppgifter, om det till exempel är nödvändigt att undersöka om det inte ändå förekommer systematisk diskriminering i smyg inom en företagsadministration. Som talesman för en del av min grupp anser jag att det också är mycket viktigt att det finns en tydlig punkt om val av arbetstagare med. Naturligtvis får det inte heller där förekomma diskriminering på grundval av ras eller etnisk härkomst. Det krävs en samhällelig dialog och en social dialog där detta tas upp. Det kommer således helt enkelt subsidiaritetsidén till godo, för när det handlar om antidiskriminering måste det börja från grunden. Den samhälleliga dialogen gör sig således ytterst starkt gällande just där.
Herr talman! Denna fråga väcker oro hos mig eftersom diskriminering, i synnerhet på grundval av etnisk och rasmässig bakgrund, berör Europeiska unionens och den europeiska integrationens kärna. Det är detta det handlar om. Vi är här tillsammans, människor från olika folk och med olika bakgrund och vi samarbetar. Det gjorde en gång i tiden Europeiska unionens grundläggare, och det måste vi nu överföra till sådan lagstiftning som föreligger här i dag. Som nederländare måste jag säga att man också blir känslig för diskrimineringsfrågan med tanke på hela historien med de nederländsktalande, ofta trosfränder, som upprätthöll apartheidregimen i Sydafrika. Det gjorde oss extra vaksamma, och jag tror att vi utifrån detta måste ta till oss den varning som vi har fått av den historiska inlärningsprocessen. Jag är mycket glad över att detta ämne nu aktualiseras på ett ordentligt sätt.

Van Lancker
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Jag tillhör en grupp som med mycket stor övertygelse har arbetat tillsammans med de två föredragandena, Kathelijne Buitenweg och Richard Howitt, för att genom parlamentet kunna presentera det parlamentariska yttrandet om detta kommissionsförslag under denna vecka, och jag vill framföra ett uttryckligt och hjärtligt tack till föredragandena för den mycket konstruktiva anda som vi har kunnat arbeta under. Socialdemokraterna i parlamentet kommer att fortsätta att kämpa för att behålla detta på vår dagordning, och jag är glad över att vi allesammans har lyckats tack vare ett hyfsat kompromissförslag från liberalerna. Med mycket sympati och med stor respekt för det arbete som Arie Oostlander och ett antal kolleger i PPE-DE-gruppen har lagt ned för att också övertyga den gruppen kan jag ändå inte låta bli att säga att de ständiga sabotageförsöken och det procedurmässiga tricksandet som vi har varit med om här denna vecka för mig är ett bevis på att det finns en hård kärna av konservativa inom PPE-DE-gruppen som inte vill någonting annat än att rasera detta betänkande och samtidigt även rasera direktivet. Men jag gläder mig åt att vi har lyckats att förhindra detta.
Det portugisiska ordförandeskapet, det vet vi alla, är fast beslutet att föra denna debatt i rådet i hamn. De kommer inte att få det lätt. Majoriteten av kollegerna vet mycket väl varför detta direktiv är viktigt. För det är genom att snabbt och kraftfullt förverkliga principen om icke-diskriminering i fördraget som Europa vill ge en otvetydig signal, såväl till medborgarna i våra egna länder som till medborgarna i kandidatländerna. Det gäller att visa att Europa menar allvar med kampen för lika villkor oavsett människors ras eller etniska ursprung, och också eftersom man vet att diskriminering fortfarande växter och frodas i våra länder på ett sådant sätt att det fortfarande finns rasism och extrem nationalism som för övrigt sticker upp sitt huvud på ett mer kraftfullt sätt än tidigare, och eftersom rasistiska politiska partier vinner fördelar på idéer om "det egna folket först". Jag vet, fru kommissionär, att det inte heller är någon enkel debatt i rådet. Just därför är det viktigt att Europaparlamentet stärker kommissionens ställning och rentav stöder den, eftersom vi inom kort behöver ett bra och effektivt direktiv som bekämpar varje form av diskriminering på grundval av ras och etniskt ursprung.
Jag skulle avslutningsvis vilja anföra ytterligare några innehållsmässiga prioriteringar för min grupp. För det första, det är mycket viktigt att icke-diskrimineringsdirektivet får en bred och effektiv verkan. Därför är vi klart för att utvidga direktivet till grupper av människor som diskrimineras, även till sådana områden som bostäder, utbildning, samhällsservicens funktion, polisens attityd. Vi gläder oss också åt den lösning som vi till sist hittade för diskriminering på grundval av religion som inte får bli något förtäckt skäl till att ändå börja diskriminera på grundval av etniskt ursprung.
För det andra, detta direktivs styrka står och faller för oss med dess verkställighet, med kontrollen av diskriminering, med effektiviteten hos de åtgärder som vidtas mot diskriminering, vilket är anledningen till att vi lägger vikt vid möjligheten att organisera kollektiva aktioner för att skriva in sanktioner i direktivet. Med all respekt och sympati, kollega Oostlander, men när ni hänvisar till städaktionen, då märker jag att just en av de viktiga delarna i vår förstärkning lyfts ut. Då tänker jag: nej, detta går verkligen alldeles för långt. Min grupp stöder för övrigt också förstärkningen av och stödet till driften av de oberoende organ som skall svara för kontrollen. Jag är övertygad om att centret för lika villkor i mitt eget land kommer att stärkas i sitt arbete genom detta direktiv.
Slutligen en sista fundering om den delade bevisbördan eftersom jag inte förstår mig på det motstånd som förekommer hos vissa personer. Det måste väl ändå stå klart för var och en att det är omöjligt för en immigrant som blir diskriminerad att bevisa att han blir diskriminerad på arbetet eller av fastighetsägare om man inte åtminstone också kräver av den anklagade att denne skall bevisa att de sakförhållanden som käranden anför är ogrundade. Det vet vi kvinnor. Därför har vi kämpat så länge för ett direktiv som delar denna bevisbörda och vi, män och kvinnor från den socialdemokratiska gruppen, vi kräver ingenting annat än att immigranter skall behandlas på samma sätt som kvinnorna. Därför kommer vi också att stödja kommissionens förslag och inte tillåta något som helst ändringsförslag på det området.

Välkomsthälsning
Talmannen
Jag hör precis att en delegation från stadsfullmäktige i den bayerska delstatshuvudstaden München befinner sig på åhörarläktaren. Jag hälsar kollegerna från den kommunala församlingen hjärtligt välkomna. Det gläder mig att ni visar ett sådant intresse för vårt arbete!

Likabehandling av enskilda oavsett ras eller etniskt ursprung (fortsättning)
Ludford
Jag är glad över att ha haft möjlighet att arbeta tillsammans med fru Buitenweg. Hon har gjort ett utmärkt och omfattande arbete och tagit fram en avvägd text som på ett bra sätt förstärker kommissionens position. Detta förslag till direktiv är en milstolpe för Europa. Det är rätt att Europa skall lagstifta för att garantera den grundläggande rättigheten till värdighet, oberoende av etnisk tillhörighet och att man inte diskrimineras. Det är också rätt tid för Europa att lagstifta nu med den alarmerande ökningen av ultrahögern och rasistiskt våld.
Jag vill ta upp några aspekter på texten. Först och främst har det mycket viktiga införandet av indirekt och institutionell rasism och ändringsförslag förstärkt den aspekten. För det andra, det speciella införandet av bostad, hälsa och andra offentliga myndighetsfunktioner, däribland polisbevakning. Detta är inte inblandning i nationella ansvarsområden utan en försäkran om att ett icke tillhandahållande av dessa tjänster är en europeisk angelägenhet.
Den tredje gäller införandet genom ändringsförslagen 15 och 29 av dold rasdiskriminering. Min grupp är inte positiv till införandet av religion eller tro inom ramen för detta direktiv eftersom det kräver mycket mer funderingar. Vi anser dock att ojämlik behandling måste stoppas om den enbart påstås vara grundat på religion eller nationalitet men i själva verket är ren rasdiskriminering.
För det fjärde, införandet, som redan har nämnts, av uppmuntran eller påtryckning till diskriminering - det är mycket viktigt. För det femte, rollen för Europeiska unionens övervakningscentrum att hjälpa kommissionen att övervaka genomförandet av detta direktiv - och jag hoppas att kommissionen skall välkomna det. För det sjätte, även om min grupp förstår tanken bakom ändringsförslag 38 gör det faktum att den innefattar privata klubbar och föreningar den ganska problematisk. För att ge er ett exempel: Jag företräder London och det kunde ställa till problem för människor från Västindien när de samlas för att tala om det gamla livet i Västindien på 1950-talet om vita personer utestängdes. Jag anser att ändringsförslag 38 inte är bra formulerat.
Till sist, om ändringen av bevisbördan och jag lånar herr Oostlanders uttryck här för han har helt rätt att hänföra till det som "delning" eller en "fördelning" av bevisbördan. Jag är lite ledsen över att socialistgruppen insisterar på att kalla det för en bevisbörda eftersom det är lite missvisande. Det avser de begränsade omständigheterna för jämställdhetslagen som är en civilrättslig lag eller en förvaltningslag. Min grupp medger att eftersom arbetsgivarsidan har den mesta informationen skall den bevisa att det inte har skett ett brott mot jämställdheten när kärandesidan har ett -bevis att stödja sig på .
Till slut, det kommer att bli mer hetta än upplysning från vissa talare i dag och jag är rädd för att jag kanske här innefattar Helmer, vilkens kommentarer jag fick ett smakprov på i går kväll på väg tillbaka från den underbara sparrismiddagen.
(Applåder)

Boumediene-Thiery
Herr talman, kära kolleger! Tre år efter Amsterdamfördraget och införandet av den berömda artikel 13, som fick så mycket bläck att flyta, föreslår rådet två direktiv som syftar till att genomföra principerna i detta fördrag.
Vi kan bara glädjas åt rådets strävan efter att lyckas, särskilt i en tid när vissa partier inom den traditionella högern inte längre tvekar att träffa överenskommelser med extremhögern- det var fallet i går, i Frankrike, det är fallet i dag i Österrike, och det kommer kanske att ske i Italien i morgon.
Att fastställa en europeisk minimiram för att bekämpa diskriminering är ett brådskande behov. Direktivet om kampen mot diskriminering på grund av ras eller av etniska skäl går i denna riktning genom att bl.a. föreslå omvänd bevisbörda, successivt införande av positiv diskriminering - effektivare än bara teoretisk jämlikhet - samt erkännande av indirekt diskriminering. Alla dessa aspekter vittnar om en verklig vilja att gå framåt.
Vissa brister måste emellertid påpekas. Vår föredragande tog upp några. Exempelvis frågan om kostnadsfria förfaranden för kärande och den nödvändiga utvidgningen av möjligheten att föra talan inför rätta för grupper eller sammanslutningar. Men det finns två andra brister som jag skulle vilja ta upp. Den första är av allmänt slag. Hur kommer det sig att rådet nöjt sig med att behandla etnisk och rasmässig diskriminering utan att försöka skapa en allmän lagstiftningsram för all slags diskriminering? Att peka ut en typ av diskriminering bland andra låter oss förstå att viss diskriminering är mindre klandervärd än annan. Det är oacceptabelt.
Ett andra direktiv, om diskriminering på arbetet, skall snart granskas. Rådet måste alltså skynda sig att lämna ett förslag till direktiv och där införliva alla former av diskriminering. Det är ett absolut krav, för de mest utslagna är de som drabbas av flera slags diskriminering. Att skydda dem mot en enda typ av diskriminering hjälper dem bara delvis.
Den andra bristen är att diskriminering av religiös art har uteslutits i direktivet. Personligen tycker jag det är mycket beklagligt att religiös diskriminering inte behandlats samtidigt som rasmässig eller etnisk diskriminering, eftersom de olika typerna av diskriminering enligt min mening är mycket förbundna med varandra. Hur kan man exempelvis definiera den judiska identiteten? Hatet mot judarna som fortfarande är utpräglat i många länder handlar det inte lika mycket om antisemitism, alltså etniskt ursprung, som religiösa aspekter? Diskrimineringen av nordafrikanska gemenskaper i Europa är också dubbel. Man kan till och med säga att rädslan för islam fungerar som katalysator för en rasism mot dessa grupper. Att då begränsa direktivet till rasmässig och etnisk diskriminering riskerar att lämna dörren öppen för tvetydiga tolkningar som domarna skulle få svårt att göra sig av med.
Avslutningsvis förefaller det mig grundläggande att rådet antar ett integrerat synsätt när det gäller de rättsliga verktyg som bör inrättas för att överföra denna artikel 13 till vardagen. Att splittra kampen mot diskriminering i flera texter förefaller mig farligt för den totala sammanhållningen av bestämmelserna mot diskriminering och försvagar dem dessutom.

Posselt
Herr talman! Jag vill tacka för att ni hälsade kommunalpolitikerna välkomna, vilka har till uppgift att göra verklighet av det som beslutas här. Men först måste vi göra vårt arbete. Jag vill påpeka att alla språkversioner av de ändringsförslag som Ludford har nämnt fortfarande inte förelåg i förmiddags. Jag ber er låta sessionstjänsten före omröstningen redogöra för om inte 24-timmarsfristen inträder här och vi tvingas skjuta upp detta till i morgon. Nu vill jag inte göra detta till föremål för diskussion, men jag ber er att reda ut detta definitivt eftersom det har rått stor förvirring här i dag.

Talmannen
Herr Posselt! Vi är vana vid att det råder stor förvirring här i kammaren. Men jag skall låta undersöka detta.

Krivine
Herr talman! Resolutionen är positiv och vi kommer att rösta för den, men den blir bara trovärdig om medlemsstaterna börjar med att sopa rent framför egen dörr. Vilken trovärdighet gör Belgien gällande när landet griper och massivt utvisar asylsökande zigenare till Slovakien och Bulgarien, trots parlamentets rekommendationer och en uttrycklig vädjan från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna? Vilken trovärdighet visar medlemsstaterna på när de i den statliga och kommunala tjänsten framtvingar diskriminering vid rekrytering utanför gemenskapen och därmed dömer de invandrare de utnyttjar till evig fattigdom?
Vilken trovärdighet visar Frankrike på när ett förslag till grundlag, som förespråkar rösträtt för invandrare från länder utanför unionen i de lokala valen, och som röstades igenom i kammaren den 3 maj, i dag är blockerat av fientlighet från senaten, presidenten och regeringens bristande vilja? Hur kan man utge sig för att skydda dem man vägrar medborgarskap mot diskriminering?
Det är bara genom att sätta stopp för regeringarnas dubbla budskap som vi effektivt kan bekämpa diskrimineringen. Texten är redan ett steg på vägen, men den måste preciseras.

Ribeiro e Castro
Herr talman, ärade kolleger! Det hade varit önskvärt om Europaparlamentet, på uppmaning av det portugisiska ordförandeskapet, hade kunnat ge ett positivt, klargörande och avgörande besked när det gäller rådets direktiv. Tyvärr kan vi inte vara helt säkra på att detta kommer att ske. På några punkter förbättras referenstexten av förslaget. Bortsett från vissa detaljer, personligen tänker jag på åtalsrättigheterna för gruppen, rättsstöd och andra rättigheter som redan finns med i portugisiska lagar och förordningar. I grund och botten riskerar vi dock att omintetgöra de förslag som vi debatterar. Det verkar som om föredraganden och andra som identifierar sig med dem vill gå längre och i sin iver att gå längre kan de allvarligt förstöra allt. Det är tre punkter som i första hand oroar oss: den inte klargjorda frågan om omvänd bevisbörda samt frågorna om nationalitet och religion. Frågan om omvänd bevisbörda är i sig tillräckligt känsloladdad. Det finns dock områden där man klart kan rättfärdiga det, men det är oförsvarligt att man i stället för den klassiska principen om in dubio pro reo inför en regel om in dubio pro auctore, i synnerhet när man inte klargör om denna omvända regel är tillämplig på straffrättsliga fall - och vi vet att det finns fall som kan falla under straffrätten. Detta skulle innebära en grundläggande kränkning av vår juridiska civilisation, av grundläggande processuella garantier som är så gamla att de uttrycks på latin, med andra ord från den romerska rätten.
För det andra nationaliteten. Vi portugiser har kanske historiens mest utblandade blod och ett väldigt blandat etniskt ursprung. Jag själv och de vänner jag umgås med har ingen aning om vårt etniska register. Vi skulle vara en gåta för såväl nazistforskare som för de etniska uppföljningstabeller som i ett annat betänkande för några veckor sedan tilltalade Baronessan Ludford så mycket. Vi vet vad rasism är, det betyder inget för oss även om det måste bekämpas, i synnerhet det rasistiska våldet. Det är dock viktigt att inte förväxla frågorna. På ett annat plan är frågan om folkgrupp en sak och frågan om nationalitet en annan. Om en svart diskrimineras av en vit eller vice versa, till exempel om en vit portugis diskrimineras till förmån för en svart portugis eller en svart portugis till förmån för en vit portugis så är det ett klart fall av rättsvidrig rasism som måste bekämpas. När en tjänst skall tillsättas är såväl den asiatiska som svarta eller vita portugisen lämplig, såvida man inte tillämpar det på en asiatisk, svart eller vit zimbabwier, och då handlar det inte om rasism, det handlar om medborgarskap och det kan vara en berättigad fråga. Det är detta som är problemet och i många förslag har man förväxlat begreppen, vilket kan få förskräckliga konsekvenser, i synnerhet inom den offentliga förvaltningen och till och med på områden som man inte förutsett. Ett annat viktigt ämne är religionen. Vi vill klargöra att religionsfrihet är en grundläggande frihet som varken kan sättas ur spel eller riskeras, vilket är vad som har hänt i vissa av de förslag som håller på att utvärderas.

Turco
Herr talman! Först och främst tackar vi föredraganden för att hon har lyckats förbättra kommissionens förslag. Men vi tycker att kommissionär Diamantopoulou skall ha ett särskilt tack, eftersom hon har insett vikten av att artikel 13 har införts i fördragen och har lyckats överföra en abstrakt regel till ett direktivpaket.
Europa blir för var dag allt mer en kontinent som härbärgerar medborgare i tredje land, vilket Förenta nationernas rapporter om befolkningsutvecklingen i Europa visar, men som framför allt behöver deras insatser, deras kultur, deras förmåga och deras initiativ. I ett sådant sammanhang måste unionen åter slå fast demokratins grundprinciper och garantera alla medborgare och alla invånare samma rättigheter och samma skyldigheter.
Med denna utgångspunkt är vi skeptiska till både betänkandet och direktivet på tre punkter: vi instämmer inte i, utan är starka motståndare till principen om omvänd bevisbörda, vilken strider mot juridikens grundprinciper. Vi anser inte att ändamålen helgar medlen utan att de medel som används förebådar ändamålen.
Vi instämmer inte heller i att man i medlemsstaterna skall inrätta oberoende organ med uppgift att övervaka diskriminering till följd av ras och etniskt ursprung. Detta eftersom vi generellt sett saknar förtroende för institutioner som i strid med den demokratiska principen om maktdelning lägger sig i andra institutioners verksamhet, vilket resulterar i att balansen mellan den lagstiftande, verkställande och dömande makten rubbas eller att de inte finner någon specifik funktion att fylla eftersom detta arbete redan sköts av andra institutioner.
Slutligen instämmer vi inte i vad som har sagts om positiv särbehandling. Vi är motståndare till positiv särbehandling i allmänhet när den påbjuds av staten, eftersom vi anser att man skall bedöma efter förtjänst i stället för att kvotera. Till syvende och sist innebär den kvotering som syftar till att bekämpa diskriminering att individerna diskrimineras.
Med dessa meningsskiljaktigheter kommer ledamöterna från Lista Bonino att stödja betänkandet och direktivet, och hoppas att Europaparlamentet och kommissionen vill tänka över saken och göra lämpliga ändringar på de punkter som vi just har tagit upp.

Blokland
Herr talman! Det är med blandade känslor som jag kommer med ett bidrag till denna debatt. Det sätt på vilket behandlingen av detta betänkande har framtvingats i strid mot det sedvanliga förfaringssättet har mycket med detta att göra.
Naturligtvis skriver jag under på vikten av likabehandling för personer oavsett ras och etniskt ursprung. Men just för att det är ett så viktigt ämne hade det varit bra om parlamentet och framför allt det portugisiska ordförandeskapet hade reserverat mer tid till detta. Det kostade mycket blod, svett och tårar i Nederländerna på den tiden för att få igenom den allmänna lagen om likabehandling. Sådana erfarenheter, som säkert finns i fler medlemsstater, borde åtminstone uppmana till försiktighet och goda förberedelser vid hanteringen av detta förslag på vägen till ett direktiv. Det måste få ta den tid som behövs, inte i första hand för att genomförandet av det nuvarande förslaget har en hel del konsekvenser för den befintliga lagstiftningen och de befintliga systemen i de olika medlemsstaterna. Tänk bara på ändringen av bevisbördan.
Parlamentets ändringar för ytterligare ett steg längre än kommissionens förslag. Kommissionen hävdar att subsidiaritetsprincipen kommer att upprätthållas. Men jag betvivlar det. Direktivet borde ha en kompletterande effekt i samband med den politiska signal som det sänder. Men den typen av signaler sänds minst lika starkt från sedan länge befintlig nationell lagstiftning som står mycket närmare medborgaren och genom det allmänt kända Europakonventionen om mänskliga rättigheter (ECHR). I synnerhet med tanke på de långtgående konsekvenser som denna lagstiftning kan ha för medlemsstaternas lagstiftning och rättssystem och det intrång den kommer att göra på medlemsstaternas suveränitet hade det varit önskvärt med en djupgående diskussion om den.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! Bestört som jag är över 14 medlemsstaters förhastade fördömande av Österrike vill jag uttryckligen välkomna kommissionens förslag. Tillämpningen av principen om likabehandling av enskilda oavsett ras eller etniskt ursprung är en självklarhet. Diskriminering på dessa grunder får inte ha någon plats i ett modernt samhälle. Men även i en så oomstridd fråga kan man skjuta över målet. Den omvända bevisbörda som kommissionen har föreslagit skulle innebära en orimlig belastning framför allt för de små och medelstora företagen som hädanefter måste föra protokoll över varje anställningsintervju för att ha bevis att komma med när det gäller. En sådan bestämmelse skapar ingen förståelse för diskrimineringsoffren. I själva verket är den till förfång för saken. Precisionen i den konsekvensbedömning som bifogas kommissionsförslaget framgår enbart ur användningen av ordet "tydligen. "Tydligen", heter det nämligen där, "medför redan befintliga bestämmelser av detta slag inga större problem."

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Jag tror att det är viktigt att även damerna och herrarna ledamöter känner till den bearbetning som kommissionen har gjort av parlamentets förslag, med avseende på godtagandet av ändringsförslagen, för att diskussionen skall bli enklare.
Som ni känner till, lade jag i egenskap av behörig kommissionär för några månader sedan fram ett paket mot diskriminering, vilket bestod av två direktiv och ett program. Vi diskuterar i dag det ena av dessa två direktiv, och tillåt mig, damer och herrar ledamöter, att säga att det är möjligt tack vare det enastående samarbetet och det mycket effektiva arbetet av de två parlamentsutskotten, vars ansträngningar, tror jag, har överträffat alla förväntningar. Det rör sig om ett ytterst komplicerat direktiv med många konsekvenser, med nationella särdrag och med olika åsikter, med olika bidrag från alla de utskott som deltagit, som har resulterat i ett betänkande, och det i en anda av stort samförstånd. Jag skulle vilja ge mina komplimanger till Buitenweg och till Howitt, och till alla dem som har deltagit i samarbetet, liksom också till det portugisiska ordförandeskapet.
Jag tror att detta sammanträde är historiskt av två anledningar: för det första på grund av att kravet på en rättsakt av detta slag har legat på bordet i över 20 år. Samhällsgrupper, politiska partier, parlament, ledamöter i Europaparlamentet och internationella konferenser har föreslagit och insisterat på att den stora frågan om rasism och de organiserade samhällenas uppträdande skall ges en rättslig ram. Efter 20 år händer det verkligen någonting. Vi diskuterar detta direktiv.
Den andra är att dagens arbete, på grund av politiska tillfälligheter, på grund av de politiska problem som har funnits inom unionen under de senaste månaderna och som gäller fall av rasism på politisk nivå och på samhällsnivå, är det första som inte blir föremål för ord, resolutioner och allmänna politiska formuleringar utan som i stället leder till att en konkret politik förverkligas. Europeiska kommissionen har, efter ert utskotts betänkande, arbetat snabbt, i samarbete med alla de inblandade avdelningarna, och jag måste tala om för er att mer än hälften av ändringsförslagen kan godtas, antingen med avseende på andemeningen eller med avseende på delar av deras formuleringar. Och jag bör betona att de ändringsförslag som inte kan godtas, inte kan godtas av i huvudsak administrativa och juridiska skäl eller på grund av att vi har bedömt att de ändå aldrig skulle godkännas av rådet, mot bakgrund av våra erfarenheter och vårt samarbete under denna tid. Som ni känner till, är vår grund artikel 13; det är en snäv artikel, men det är inom dess ramar vi kan röra oss.
Jag skulle vilja kommentera vissa ändringsförslag. Jag bör säga att vi instämmer i de ändringsförslag som gäller införlivandet av könsaspekten (ändringsförslagen 7 och 59), de om tillämpningsområde i materiellt hänseende och avseende personkrets (ändringsförslagen 5, 30, 31, 34, 36 och 37) samt det om positiv särbehandling (ändringsförslag 40). Vi instämmer dessutom i idén om medlingsförfaranden, som tas upp i ändringsförslag 42, dialogen med de icke-statliga organisationerna (ändringsförslagen 21, 50 och 51) och dessutom i de ändringsförslag som hänvisar till tidigare åtgärder av Europaparlamentet och rådet (ändringsförslagen 3, 4, 8, 9 och 12). Jag instämmer även i ert förslag om att tydligare lyfta fram det europeiska övervakningsorganets roll - ett element som vi kommer att inbegripa i ändringsförslag 59 - även om jag måste betona, på grundval av kommissionens erfarenheter, att vi anser att medlemsstaternas inlämnande av rapporter, vartannat år, är ett ytterst krävande arbete, som inte kommer att göra det möjligt för oss att på ett riktigt sätt bedöma effekterna av den politik som utvecklas. Ni föreslår dessutom att definitionen av begreppet indirekt diskriminering skall ändras, någonting som på nytt betonades av en av talarna. Jag instämmer i punkterna i ändringsförslaget, men jag bör betona att vi kommer att använda dem på ett sådant sätt att de bidrar till att definitionens formulering hamnar så nära EG-domstolens formulering av begreppet i O' Flynn-målet som möjligt.
Jag skulle vilja ta upp det förtydligande av artikeln om utjämningen av bevisbördan som föreslås med ändringsförslag 43, även om det, vilket har framgått av diskussionen, men även i rådet, kommer att vara stora problem förenade med dess antagande. Jag skulle emellertid vilja betona - eftersom kommissionen instämmer i detta synsätt - att en liknande diskussion ägde rum för ett antal år sedan, men då om skillnad i behandling mellan könen. Även då fanns det en stor oro för följderna, både i domstolarna, där det fanns en rädsla att ett stort antal ärenden skulle samla sig, men även i företagen. Efter många års tillämpning måste vi säga att dessa farhågor inte har besannats, och att det inte har förekommit några problem. Jag tror följaktligen att vi kan använda den erfarenheten och våga oss på detta synsätt.
Jag skulle vilja hålla med om - och jag välkomnar att ni insisterar - att direktivet bör gälla för alla personer som är bosatta i medlemsstaterna och inte bara för gemenskapsmedborgarna. Jag instämmer dessutom i förslaget om att klargöra att direktivet skall gälla för fysiska och juridiska personer, men jag bör betona att era hänvisningar till informella grupper av personer inte kan beaktas, då detta begrepp inte är juridiskt erkänt. I sak är begreppets innebörd begripligt, men eftersom begreppet inte är erkänt inom juridiken, skulle det skapa många problem.
Jag vill dessutom ta upp en fråga som tycks sysselsätta kammaren i särskilt hög grad, nämligen uppdelningen av ras och etniskt ursprung, å ena sidan, och religion, å den andra. Under förslagets utarbetande diskuterades i kommissionen väldigt mycket frågan huruvida ett förbud mot diskriminering på grund av religion borde inbegripas i direktivet i fråga. Vi förstår argumentet att det många gånger är svårt att göra denna åtskillnad på ett tydligt sätt. Och det gäller ofta i arbetsmiljön, främst eftersom det finns problem när det gäller möjligheter till bön, beviljande av tillstånd för religiösa yttringar och särskilda behov med avseende på kosthållning på arbetsplatserna. Av den anledningen finns det i det andra direktivet, som handlar om sysselsättningsfrågor, diskriminering i arbetsfrågor, ett mycket tydligt omnämnande av diskriminering på grund av religion. Men vi kan ana hur svår och sammansatt frågan kommer att bli, om vi har ett omfattande förbud mot diskriminering på grund av religion, till exempel inom utbildningen. Och hur svårt det skulle vara att förhandla om direktivet med medlemsstaterna, i vilka det finns diametralt motsatta synsätt. Vi välkomnar emellertid det synsätt som ni har följt, det vill säga att i ändringsförslagen 15 och 29 påpeka att det finns personer som kan komma att försöka tolka diskriminering på grund av etniskt ursprung som skillnad i behandling på grund av religion, och jag håller med om att direktivet måste förstärkas på denna punkt och att medlemsstaterna dessutom på ett tydligt sätt måste fästa de rättsliga myndigheternas och andra behöriga myndigheters uppmärksamhet på denna fara, när det gäller att bemöta frågan om rätten till rättslig prövning vid diskriminering.
Jag skall också säga ett par ord om de oberoende organen: Jag kan instämma i några av de idéer som ni framför om deras roll och, framför allt, om nödvändigheten av att de är oberoende, men jag bör säga att vi inte i detalj kan gå in på deras organisation och funktion; det är en fråga för medlemsstaterna själva.
Det antal ändringsförslag som vi verkligen har godtagit är mycket stort, och jag tror att vi kan enas om att vi måste undersöka frågan om hur dessa idéer skall införlivas i ett ändrat förslag, vilket måste ske på ett sådant sätt att texten struktur och balans bibehålls och att det finns hopp om att förslaget godkänns av rådet, för jag tror att den gyllene balansen, för oss alla, ligger mellan det önskade och det möjliga.
Jag skall mycket kortfattat ta upp de viktigaste av de ändringsförslag som inte kan godtas. Det första gäller era förbehåll med avseende på borttagandet från förslaget av en detaljerad hänvisning till vissa tjänsteorgan, som polismyndigheter eller rättsliga myndigheter. Som föredraganden mycket riktigt betonade, är direktivet bara tillämpligt på områden där gemenskapen har behörighet. Det är inte fallet vid rättsligt samarbete i brottmål och vid polisiärt samarbete, vilka bägge faller inom Fördraget om Europeiska unionens tillämpningsområde. Vi instämmer följaktligen i hänvisningen i ändringsförslag 37 till offentliga organ i allmänhet; jag kan dock inte samtycka till en konkret hänvisning till polismyndigheter och civilrättsliga myndigheter.
En kommentar om den enorma frågan om de särskilda problem som finns inom invandrings- och asylpolitiken: kommissionen föredrar att följa en progressiv strategi, på grund av frågans stora komplexitet, och den kommer under utarbetandet av konkreta lagstiftningsinstrument för mottagningspolitiken, på dessa två områden, asyl och invandring, att bedöma situationen och undersöka i vilken utsträckning inbegripandet av en ad hoc-bestämmelse mot diskriminering skulle utgöra ett lämpligt svar. Det finns även andra element, som de offentliga upphandlingarna, där ramen hindrar att sådana kriterier smyger in, frågan om statistiska uppgifter, där jag har förståelse för och understryker er oro för brist på statistiska uppgifter, och jag måste säga att ett av de grundläggande målen för handlingsprogrammet hör samman med upprättandet av statistiska databaser på europeisk nivå, och jag vill avslutningsvis betona vår skyldighet, som europeiska institutioner, att själva tillämpa det som vi föreslår för medlemsstaterna. I den reform som vi just nu genomför inom kommissionen har detta direktiv beaktats i sin helhet.
Herr talman! Jag vill tacka er särskilt för er förståelse och för att jag har fått dra över tiden, men det var nödvändigt att jag tog upp en rad särskilt komplicerade ändringsförslag och artiklar, för att kammaren så bra som möjligt skall förstå de punkter som kan godtas, vilka är många, som ni förmodligen har konstaterat.
Damer och herrar ledamöter! Jag tror att vi med en gemensam politisk vilja och med ett fortsatt utmärkt samarbete kan förverkliga en liten vision, som är en skyldighet för Europa i rasismfrågan.
(Applåder)

Martens
Herr talman! Jag anser att det är ett ytterst viktigt betänkande som är aktuellt, och jag tackar kommissionären för hennes kommentar till ändringsförslagen. Världssamfundet sätter mycket stort värde på kampen mot rasism, och den står också högt på medlemsstaternas dagordning, men det återstår också mycket att göra i fråga om försvaret av de mänskliga rättigheterna och kampen mot rasism, främlingsfientlighet och intolerans.
Det blir också alltmer tydligt att samarbetet inom EU är oumbärligt. I synnerhet på en öppen marknad med fri rörlighet för varor, personer och tjänster är det mycket viktigt med fortsatt samordning med avseende på tillämpningsområdet, innehållet och möjligheterna till upprätthållande.
Jag vill gärna komplimentera för Buitenweg till hennes betänkande. Det är ett osedvanligt bra betänkande. Det handlar om likabehandling av personer oavsett ras och etniskt ursprung i allmänhet. Men jag vill ändå peka på att kvinnor drabbas oproportionerligt av diskriminering. Inom gruppen kvinnor handlar det framför allt om kvinnor och flickor som genom sin ras och genom sitt etniska ursprung ofta diskrimineras dubbelt.
Jag har ytterligare fyra punkter, herr talman. Det vore bra om organisationer eller andra juridiska personer som har kampen mot diskriminering som målsättning skulle få rätt att inleda en process för att befrämja efterlevnaden eller tillämpningen av detta direktiv liksom att bistå offren under processen. Jag anser också att det är värt att rekommendera att det i var och en av medlemsstaterna finns något som vi i Nederländerna har, såsom ett oberoende organ för att bedöma klagomålen. Hos oss heter det kommittén för likabehandling, och den fungerar osedvanligt bra och effektivt, en oberoende institution.
Jag gläder mig åt ändringsförslaget av min kollega från PPE-DE-gruppen, Smet, som förespråkar att direktivet också skall avse val till exempelvis arbetstagarrepresentation i företagsråden. Jag anser att det är en vinst.
Slutligen vill jag också kort uppehålla mig vid problemet delning av bevisbördan. Det har redan nämnts tidigare. I folkmun heter det omvänd bevisbörda vid möjlig diskriminering. Det är redan i funktion i fråga om kvinnor. Samma system föreslås nu också i fråga om detta direktiv.
För den faktiska kampen mot diskriminering är det oerhört viktigt att detta träder i kraft. Jag skulle nästan vilja säga oumbärligt. Som kommissionären redan sagt, i praktiken har det hittills aldrig lett till svårigheter på andra områden. Då finns det desto större anledning att acceptera detta här och se till att det genomförs snabbt.
(Applåder)

Karamanou
Herr talman, fru kommissionär! Detta mycket viktiga "historiska direktiv", som ni kallade det, och Europaparlamentets tillhörande förslag kommer utan tvekan vid rätt tidpunkt. Det var verkligen på tiden! Bekämpningen av diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung, eller religiös övertygelse, har i dag på den europeiska kontinenten fått en brådskande karaktär. Uppvaknandet av en intolerant mentalitet av medeltidstyp, bildandet av partier som grundar sig på en rasistisk uppfattning och utbredningen av våldet vittnar om att respekten för det annorlunda, som utgör ett kännemärke för de utvecklade samhällena, ännu inte är total.
Det är uppenbart att den ideologiska och politiska kampen i det 21:a århundradet kommer att stå mellan den moderna kosmopolitiska uppfattning som godtar den kulturella mångfalden och den fundamentalism som bemöter det annorlunda med rädsla och fientlighet och som främjar rasism och främlingshat. Av den anledningen är det nödvändigt att rusta Europeiska unionen juridiskt och att snabba på processen med att fullborda det gemensamma området med frihet, säkerhet och rättvisa för alla människor som bor i Europeiska unionen.
Vi hoppas att medlemsstaterna, när rådet har antagit direktivet, snabbt kommer att prioritera, för det första, det rättsliga samarbetet och harmoniseringen av straffrätten; för det andra, utbildningen av statliga organ och arbetsgivarna, med avseende på direktivets tillämpning för alla fysiska och juridiska personer; för det tredje, genomförandet av stadgan för europeiska politiska partier från 1997 om skydd av de grundläggande rättigheterna och bekämpning av alla former av rasrelaterat våld; för det fjärde, rätten till kollektiv talan för enskilda som drabbats av diskriminering; för det femte, säkerställandet av minoriteters tillträde till yrkesutbildning, sysselsättning, hälsovård, social trygghet och pensionsförsäkringssystem, liksom även deras deltagande i den ekonomiska och sociala politiken och i det kulturella livet.
Vi måste också lägga till medvetandegörandet av medborgarna, med avseende på direkt och indirekt diskriminering, övervakningen av gemenskapslagstiftningens genomförande och utformningen av vår invandringspolitik, med de principer som styr detta mycket viktiga direktiv som grund.

Lynne
Detta är det första direktiv som vi debatterar enligt artikel 13 och det är en mycket bra start på vår kamp mot all diskriminering inom hela EU. Parlamentets ledamöter och frivilligorganisationer arbetade mycket hårt för att få artikel 13 införd i fördraget. Jag ser fram emot ytterligare direktiv, kanske ett som startar med handikapp.
Från början var jag emot att rasism skulle behandlas separat. Jag skulle önskat att det behandlades i samband med direktivet om sysselsättning och åtgärdsprogrammet. Jag övertygades om att det var ett brådskande ärende på grund av den nuvarande ökande rasismen i hela EU. Flera ledamöter har tagit upp enskilda fall i dag.
Jag hoppas att det portugisiska ordförandeskapet kan arbeta mycket hårt för att driva igenom detta och se till att vi får denna lagstiftning om rasism. Vi är tvungna att föra ut budskapet att vi är emot rasism och främlingsfientlighet i hela EU. Av det skälet är jag glad att vi skall genomföra omröstningen i dag.
Jag vill gärna speciellt ta upp några av ändringsförslagen. Jag är mycket väl medveten om att vissa europeiska jargonger utestänger människor. Det är skälet till att jag ville att ändringsförslag 48 om enkelt språk skulle införas. Ändringsförslag 43: Man har redan talat om bevisbördan. Detta leder fram till en delad bevisbörda. Målsägaren måste tillhandahålla fakta och det har redan framförts att jämlikhet mellan kvinnor och män innefattar detta i den europeiska lagstiftningen liksom ändringsförslag 51. Jag är glad över att man skall samråda med välgörenhetsorganisationer och frivilligorganisationer. De är på frontlinjen. De vet vad de talar om.
Till sist vill jag gratulera fru Buitenweg och herr Howitt i utskottet för sysselsättning och socialfrågor för att ha arbetat så nära tillsammans för att kunna lägga fram ett utmärkt betänkande.

Ceyhun
Herr talman! Sedan Amsterdamfördraget och det inrikespolitiska toppmötet i Tammerfors har Europa ofta varit i gungning. Detta är ett glädjande steg. Programmet mot diskriminering, två förslag till direktiv från kommissionen, öppnandet av Övervakningscentrum för kontroll av rasism och främlingsfientlighet och slutligen genomförandet av artikel 13 ger definitivt nya impulser. En dylik icke-diskrimineringsklausul rymdes tidigare inte i fördragen. De europeiska organen kan nu på basis av artikel 13 vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa vissa former av diskriminering.
Nu har även Europaparlamentet gett sitt bidrag. Min kollega Buitenweg har under tidspress lagt fram ett betänkande om detta diskrimineringspaket som rönt stor uppmärksamhet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och som vi nu skall rösta om.
Sammantaget gör hennes i runda tal 55 ändringsförslag att kommissionens förslag blir mycket konkretare. Hon har nått långt. Liggande förslag är den första tillämpningen av artikel 13. Den rör likabehandling oavsett hudfärg eller etniskt ursprung. Det är inte bara livets viktigaste områden såsom tillgång till sysselsättning och likabehandling på arbetsplatsen, utbildning, socialt skydd och social trygghet som tas upp. Kommissionen försöker också knyta an till erfarenheterna från medlemsstaterna. Bestämmelsen om den omvända bevisbördan kommer att göra direktivet till ett viktigt instrument. Nu måste svaranden på ett trovärdigt sätt bevisa att diskriminering inte förekommer.
Även tillämpningsområdet utvidgas. Skyddet mot diskriminering expanderar till att omfatta även sammanslutningar och grupper av personer. Den stora majoriteten av utskottet har hörsammat föredraganden. Omröstningen i dag är en logisk fortsättning på detta beslut.
Jag vill uttryckligen tacka min kollega för hennes framstående arbete och utgår från att vi kommer att godkänna betänkandet med stor majoritet i dag, även om den ansvariga kommissionären i dag har tillkännagivit att hon inte kan godta hälften av ändringsförslagen. Ändå kommer det att tas ett mycket viktigt steg och visas på nya vägar här i dag.

Sylla
Herr talman! Också jag vill lyckönska vår kollega Buitenweg, för hennes utmärkta arbete. Jag anser att om vi i dag vidtar konkreta åtgärder mot diskrimineringen innebär det att vi vågar möta den framväxande delen av rasismen, den lömska rasism som försåtligt smyger sig in mitt i våra länder. Dessa dagliga trakasserier och förödmjukelser kan få allvarliga konsekvenser och i vilket fall som helst ifrågasätta logiken i integrationen.
Hur kan man låta bli att ännu en gång inför er, herr talman, fru kommissionär, ta upp exemplet med den unge Strasbourg-bo som för två månader sedan satte dit ett företag här i staden genom att skicka två liktydiga CV, med undantag för att det ena hade ett franskt namn och det andra ett utländskt? Det var naturligtvis så att författaren till denna CV kallades till intervju med sitt franskklingande namn men fick ingen kallelse till intervju med det utländska namnet.
Hur kan man i dag låta bli att tala om dessa ungdomar som vägras tillträde till diskotek för att de är mörkhyade och hur kan man sedan låta bli att förstå att de drar sig tillbaka till sina bostadsområden, sina kvarter, där de till slut hamnar i gäng med socialt utslagna eller etniska grupper, för att åtminstone kunna roa sig sinsemellan? Denna diskriminering, förstår ni, främjar en försämrad identitet och förstärker deras marginalisering ytterligare.
Att sedan tala med dessa ungdomar - och det är då det blir komplicerat - om medborgaranda och medborgarskap betraktas som en oförskämdhet, för de anser att diskrimineringen påverkar alla områden och alla stadier i deras liv. Det är deras småsyskon som inte får skriva in sig i skolorna, det är dem man vägrar ge praktik, det är deras familj som inte får tillgång till någon bostad eller hälsovård. Det var alltså, och är fortfarande, mycket viktigt att erbjuda offren en rättslig ram som skyddar dem.
Antagandet av betänkandet och genomförandet av direktivet innebär en stark politisk handling. Unionen skulle på detta sätt kunna visa att den bryr sig om de miljontals personer som lever inom unionen och att den agerar konkret för att minska de rasistiska spänningarna, men att unionen också erkänner mångfalden bland dess invånare som utgör dess identitet: det var ett politiskt svar på den rasistiska och fascistoida extremhögerns återuppståndelse i Europa.
Vid ett tillfälle när vissa med rätta tvivlar på unionen skulle den därför också kunna visa att den inte bara är en koalition som försvarar ekonomiska intressen för rika länder, utan att den bygger på värderingar som frihet, tolerans och solidaritet. Av alla dessa anledningar bör vi rösta för detta betänkande.
Kära kolleger! Vi vet att betänkandet och direktivet har sina begränsningar, och att de inte kommer att lösa alla problem. De flesta länder har redan lagstiftning mot rasism och diskriminering, i vissa fall även i grundlagarna. Men diskrimineringen fortsätter. Det som ofta saknas, det måste erkännas, är en verklig politisk vilja att verkligen tillämpa texterna.
I Frankrike förekom under förra året bara 14 anmälningar och domar för diskriminerande handlingar. Ingen låter sig luras av det låga antalet anmälningar, särskilt inte organisationerna för försvar av de mänskliga rättigheterna som överhopas av tusentals anmälningar. I de flesta fall lämnas anmälningarna utan åtgärd av polisen. De handläggs inte av åklagarna, som anser att det finns viktigare saker att behandla. Men jag tror att det inte finns något viktigare än att förbättra ödet och det dagliga livet för människorna. Att utvidga sammanslutningarnas befogenheter, såsom med rätta förespråkas i Buitenwegs betänkande, är bra, men staterna får inte lämna över sitt ansvar till sammanslutningarna. Lika rättigheter är faktiskt staternas ansvar.
I dag går sammanslutningarna i spetsen för kampen mot diskriminering. Ofta måste de ta emot anmälningarna, hitta en advokat, hitta lämplig juridisk hjälp och ibland jaga ut stämningsmän för att själva konstatera diskrimineringen. I betänkandet från Buitenweg förespråkas att sammanslutningarna skall ges ekonomiska medel, men jag har svårt att tro att staterna kommer att göra det, då samtidigt de ekonomiska kriterierna i stabilitetspakten tvingar staterna att minska sin budget.
Jag skulle inte heller vilja att man tar utbetalning av litet understöd till dessa sammanslutningar som förevändning för att motivera en minskning av antalet tjänstemän inom polisen eller rättsväsendet som måste utbildas i dag.
Ett annat problem kvarstår och det blir min sista punkt: den differentierade tillämpningen av nationalitetskoden. Ett barn som föds av utländska föräldrar i dag i ett land inom Europeiska unionen står inför två situationer. Om barnet är fött i Frankrike och åtnjuter nationalitetskoden kan det utnyttja cirkulärets skydd om det vägras tillträde till ett arbete på grund av diskriminering. Ett stort antal barn i andra eller tredje generationen som föds i ett land som Tyskland eller Österrike, där bördsrätten gäller, kommer att för evigt betraktas som utlänningar och får inte rätt till något som helst rättsligt skydd. Jag vet att det inte var ämnet i betänkandet från Buitenweg, men jag ville ta upp det eftersom jag tycker det är mycket beklagligt att en identisk situation kan behandlas så olika inom unionen.
Parlamentet och kommissionen borde vända sig till rådet i denna fråga för att hela lagstiftningen skall bli mer enhetlig. Jag gratulerar i vilket fall som helst Buitenweg, och jag applåderar ivrigt betänkandet.
(Applåder)

Thorning-Schmidt
Det som föregående talare sade blev inte rätt tolkat, för det gick för fort, och därför ber jag att talarna i fortsättningen talar på ett sätt som gör att tolkarna hinner med.

Talmannen
Ja, jag bad Sylla att tala långsammare. Men det står honom fritt att ta emot eller avvisa mitt förslag. Ni har dock rätt, konsekvenserna blir att det som han säger inte hörs på de andra språken.

Callanan
Herr talman! Under medeltiden slog grupper av råskinn och huliganer ner på äldre kvinnor och anklagade dem för trolldom. De slängde dem i bydammen. Om de stackars själarna drunknade visade de sig vara oskyldiga; om de överlevde bevisade detta deras skuld och de brändes på bål. I båda fallen är resultatet detsamma.
Vi hade ett liknande exempel i Kina på 1900-talet under kulturrevolutionen. Röda armén anklagade intellektuella för liberalt tänkande. Om de erkände var de skyldiga - men naturligtvis rehabiliteringsbara - men om de nekade till anklagelsen dömdes de av sina egna munnar eftersom de inte insåg sin skuld. I båda dessa fall kan vi se faran med att lägga bevisbördan på den anklagade. Våra rättssystem har alltid med rätta lagt bevisbördan på anklagaren, inte på den anklagade och där har man alltid utgått ifrån att en person är oskyldig ända till den befinns skyldig.
Nu i 2000-talets Europa föreslår vi att överge denna grundläggande rättsprincip och i stället anamma inställningen hos medeltida häxjägare och hos den kinesiska röda armén. Vi föreslår att lägga bevisbördan på svarandesidan och vi har även ändringsförslag som innebär att principen om hellre fria än fälla ännu mer skall gälla den som anklagar och inte den anklagade.
Sedan finns frågan om uppsåtliga beskyllningar - där vi tyvärr har fått en stor ökning - som inneburit stora utgifter och varit till stor skada för arbetsgivare. Mitt eget parti anklagades av en massa vänsteranhängare för rasism för att det sade sin mening om asylsökande i Förenade kungariket.
(Häcklande)
Även om en arbetsgivare lyckas förse sig med ett framgångsrikt försvar mot dessa obefogade processer kommer tidsförlusten och besväret med en process i en rätt eller domstol att bli en enorm belastning. Med hänsyn till partiskheten i denna lagstiftning till förmån för anklagaren och det rådande klimatet för politisk korrekthet som vi verkar vara besatta av kommer även många oskyldiga arbetsgivare ofta att förlora sina processer och dra på sig skadestånd liksom domstolskostnader och tidsförlust.
Denna lagstiftning, måste jag tyvärr säga, är att inbjuda bråkmakare och förorättade personer att inge grundlösa och oskäliga klagomål eller möjligtvis att till och med använda hot om klagomål för att tillskansa sig ekonomisk ersättning.
(Häcklande)
Det finns naturligtvis en annan fara som är att arbetsgivare, medvetna om risken för klagomål från de arbetssökande av en etnisk minoritet som inte varit framgångsrika, kanske till och med undviker att alls föra upp dessa sökande på kandidatlistan, vilket skulle vara en förskräcklig katastrof och helt emot tanken bakom lagstiftningen. Som så ofta i denna kammare har vi misslyckats med att tänka igenom de eventuella, oavsiktliga konsekvenserna.
Denna lagstiftning är onödig på europeisk nivå. De flesta medlemsstater har redan vidtagit sina egna åtgärder mot diskriminering, anpassade till sin egen kultur och sina egna förhållanden.
Jag är stolt att kunna säga att jag är emot diskriminering och rasism i all dess form men denna ogrundade och obefogade lagstiftning kommer att ge Europa ytterligare dåligt rykte bland många av mina väljare. Jag är glad över att resten av min delegation tillsammans med mig kommer att rösta emot den.

Ford
Herr talman! Jag vill säga tre saker. Först vill jag gratulera föredraganden, författarna och kommissionen - i synnerhet kommissionär Diamantopoulou - för direktivet och det betänkande vi har framför oss.
Det har dröjt länge. Jag var ordförande i Europaparlamentets undersökningskommitté om ökad rasism och fascism i Europa år 1986, när vår föredragande, herr Evregenis, föreslog en sådan lagstiftning. Jag var själv föredragande för undersökningskommittén om rasism och främlingsfientlighet år 1990 som upprepade den begäran.
Jag förmodar att det var värt att vänta på. Vi har här en lagstiftning som kommer att ge en reell effekt på livsvillkoren för 12 till 14 miljoner medborgare från tredje land bosatta i Europeiska unionen och för de 4 miljoner svarta européerna.
För det andra och utan att dra bort en enda bit av mitt stöd för betänkandet och direktivet som helhet måste rådet lösa ett antal utestående frågor: Om representativa åtgärder, om definitionen av indirekt diskriminering och, som den föregående talaren nämnde, om bevisbördan.
Den sista av dessa måste kunna tillämpas för annars kommer vi att göra den föregående talaren glad! Den bästa grunden är den nuvarande lagstiftningen om bevisbördan, som nu bekräftats genom 25 års rättsfall, och där antalen inte finns tillgängliga skall synpunkter från sakkunniga räcka.
För det tredje och slutligen vill jag varna mina kolleger i PPE-gruppen. Många av dem - jag tror den stora majoriteten - har verkligen varit bekymrade över att parlamentets förfaranden inte har gett dem tillräcklig tid till att granska de närmare detaljerna. Men några har uppenbarligen mörkare motiv. Med Haider och Le Pen lurande i bakgrunden, med Vlaams Blok och Movimento Sociale Fiamma Tricolore som främjar rasism and främlingsfientlighet bör PPE-gruppen i sin helhet inte bli förvånad om folk drar slutsatsen att deras fortsatta rättstekniska invändningar är detsamma som ett illa dolt försök att stoppa dessa förslag som majoriteten i Europa välkomnar så mycket. Som man bäddar f rå man ligga.

Thors
Herr talman! The Economist säger att vi behöver 13,5 miljoner invandrare fram till år 2015 för att klara av allt som skall göras i Europa. International Herald Tribune säger att vi inte kommer att lyckas med den invandringen och värvningen. På andra kontinenter vet man hur rasismen växer i Europa, och därför väljer man andra kontinenter, dvs. Amerika, i stället för Europa, just på grund av rasismen.
Vi är vana att uttala oss mot rasismen, eftersom vi vill bekämpa intolerans och främlingsfientlighet. Kanske måste vi också för vår egen framtids skull bekämpa den. De som säger sig tala för företagsamhet och för småföretagsamhet talar mot bättre vetande när de inte stöder detta förslag till direktiv.
Jag stöder de flesta av ändringsförslagen, men på en punkt är jag orolig. Det gäller ändringsförslag 29, i vilket man föreslår att etniskt ursprung, som manifesterar sig som skillnad i behandling på grund av religion, övertygelse eller nationalitet, skall betraktas som diskriminering. Jag är rädd för att detta går emot sitt syfte. I den rikssvenska lagen om åtgärder mot etnisk diskriminering säger man uttryckligen att med etnisk tillhörighet avses i denna lag att någon tillhör en grupp av personer som har samma ras, hudfärg, nationellt eller etnisk ursprung, eller trosbekännelse. Det som vi avser vara en utvidgning riskerar i själva verket att bli en inskränkning. Den allmänna tolkningen är faktiskt att etnisk tillhörighet omfattar nationalitet. Därför kommer jag inte att rösta för detta ändringsförslag. Det motsäger det jag anser vara riktigt.

Lambert
Jag vill tacka fru Buitenweg och herr Howitt för det arbete de har lagt ner, som har varit både ett personligt och ett politiskt åtagande. Som andra sagt, detta är ett direktiv i vilket man strävar efter den typ av Europa som vi vill skapa. Det har en direkt betydelse, för en gångs skull, för livsvillkoren för många människor som bor i Europeiska unionen. För min valkrets i London, där en stor del av befolkningen kommer från etniska minoritetsgrupper och där det finns ett ökande antal barn från blandrasförhållanden är detta ett ytterst viktigt direktiv. Det är desto mer viktigt för de områden där människor felaktigt anser att det inte behövs någon lagstiftning mot rasism eller diskriminering eftersom det inte finns några icke vita människor synliga, men de kommer fortfarande att rösta för partier som står för en politik som är rasistisk eller mot asylsökning för att de är rädda för det okända och det annorlunda.
Jag välkomnar direktivet. Jag är glad att rådet känner att det brådskar. Jag förmodar att detta kommer att återspeglas i deras vilja att ta till sig vad parlamentet säger. Vi måste tillstå att vi i denna kammare regelbundet uppmanar andra länder och regeringar att erkänna etniska minoriteters rättigheter och att föra en politik för allmängiltiga mänskliga rättigheter. Vi måste kräva de högsta normerna av oss själva.
Det kommer inte att bli lätt att genomföra detta direktiv och jag avser inte omröstningarna. Det kräver av oss att vi ifrågasätter alla våra institutioners verksamheter, däribland långvariga och väl respekterade sådana samt våra egna arbetsmetoder. Det kommer inte att bli lätt eller smärtfritt. I Förenade kungariket börjar vi gradvis medge den institutionella rasism som vi tillämpar och vi börjar granska våra institutioners viktigaste värderingar. Det kan inte genomföras, om de enskilda människorna inom dem inte granskar sina egna åsikter och handlingar. Det är därför som ändringsförslagen om utbildning, kontroll och genomförande är så viktiga i detta direktiv.
(Applåder)

Rübig
Ärade herr talman, mina damer och herrar! Europa har blivit starkt; vi har under de senaste femtio åren lärt oss att bygga broar. Vi har ansträngt oss mycket intensivt för den sociala dialogen: att tala med varandra, att ta itu med problem, att förstå varandra. Det sociala partnerskapet är en idealmodell där man nämligen ställer partnern i centrum, går varandra till mötes och hjälper varandra. Även integrationen bör vara en angelägenhet för oss alla, den goda grannsämjan. Vi bör bemöda oss om att ge impulser och att vara en förebild. Jag tror att det är en högst väsentlig egenskap i vår mänskliga gemenskap, detta att vara en förebild.
Just i egenskap av österrikare kan jag säga att vi under de senaste årtiondena med en befolkning på 7 miljoner har tagit emot en miljon flyktingar. Vi är därmed det land i Europa som har tagit emot flest flyktingar räknat per invånare. Vi har varit en räddningsflotte i Europa, och det är vi fortfarande. Vi värjer oss mot höger- och vänsterextremism och våld.
Österrike har världens strängaste förbudslagar mot fascism, mot nationalsocialism. Vi har lärt av historien, och vi förstår att värja oss.
Nu handlar det om diskriminering. Här talar jag framför allt för de små och medelstora företagen. Vi bör se till att vi inte riskerar företagens arbetstid och framgångar genom att de blott och bart blir sysselsatta med att fylla i statistik. Under besöken på företagen får jag ofta uppleva klagomål över all byråkrati och alla formaliteter. Att fylla i statistiska formulär är naturligtvis ett mycket ineffektivt arbete. Om det då dessutom kommer inspektörer så binds tiden upp, och jag tror faktiskt att den övervägande delen av företagen uppför sig ordentligt och anständigt och att förhållandet mellan löntagare och arbetsgivare i regel är mycket bra.
Därför tror jag också att avsättningen genom offentlig upphandling kan bli provocerande. Här kommer jag åter in på det väsentliga i yttrandet: den omvända bevisbördan kommer att få konsekvenser om den kommer till stånd. För den kommer att inbjuda till missbruk. Det kommer att bli nödvändigt att värja sig emot detta. Det kommer att bli nödvändigt att säkra bevisen ännu mer. Begränsning av riskerna, dvs. övervakningsmetoder, videoupptagning, ljudinspelningar; var och en kommer att försöka gardera sig så bra som möjligt för att i händelse av kritik ha tillräckliga bevis att komma med inför domstol. Här ser jag en stor fara. Den måste vi slå tillbaka!

Moraes
Herr talman! Nivån på denna lagstiftnings verkningsgrad och betydelse gör att vi, fastän mitt i ett omfattande reformarbete om rasrelaterad lagstiftning i mitt eget land, är i ett läge där ytterligare förbättringar kan göras. Jag hade tänkt göra ett inlägg av det vanliga slaget men efter att ha lyssnat på några av svaren från olika håll i kammaren vill jag ändra vad jag tänkte säga, vilket jag gör mer av sorg än vrede.
Denna kammare bör inse och ändra sin ton beträffande vad den uppfattar som artikel 13. Av alla talare framförde fru Diamantopoulou den mycket lämpliga åsikten att ord kan vara billiga, när det gäller antirasism. Att inta en attityd är lätt. Motivationer är många och varierande. Min vän Sylla och jag är bekymrade över två viktiga saker. En är att vi skapar en nivåuppdelad spelplan genom artikel 13. Bevisbördan, förmågan hos organisationer att föra processer för enskilda människor som har blivit trakasserade eller diskriminerade - alla dessa lagar är inte till fördel för de allra flesta i samhället. De skapar möjligheter för människor med talang och förmåga att använda sina talanger och förmågor för att berika det vi har i Europa, för att skapa välfärd, för att skapa kultur och mångfald i Europa inte för att små och medelstora företag eller någon annan skall lida skada.
Vi måste börja tala positivt om dessa förslag huvudsakligen för att kommissionen och det portugisiska ordförandeskapet, många som har utarbetat detta betänkande, många av mina kolleger som har arbetat hårt med sina yttranden har reagerat på samma sätt som vi för att vi förstår att denna lagstiftning inte handlar om offer utan den handlar om att berika EU-länderna. Många av dessa EU-länder som finns företrädda i denna kammare väljer och vrakar inte vilken raslagstiftning de skall ha - de har ingen, många av dem. Vi har en del - vi kan förbättra vår. Det finns nu en möjlighet, en symbolisk möjlighet och en viktig praktisk möjlighet för denna kammare att fälla ett historiskt utslag, att rösta i sin helhet under ett ordförandeskap som har hjälpt oss lägga fram en lag som jag anser skall berika denna kammare och som vi med tiden skall vara mycket stolta över.
(Applåder)

Thorning-Schmidt
Herr talman! Det var svårt att hänga med föregående talare, som talade från hjärtat. Det gör även jag, för jag gläds över att kommissionen har varit så snabb att ta fram detta förslag och utveckla artikel 13. Jag vill även gratulera föredraganden till en fin insats. Jag förespråkar naturligtvis att vi så snart som möjligt ser till att detta direktiv genomförs i medlemsländerna. Jag vill i synnerhet poängtera fyra omständigheter som jag betraktar som särskilt intressanta i direktivet. För det första att vi har fått ett brett tillämpningsområde, för det andra att det omfattar både direkt och indirekt diskriminering, däribland trakasserier. Samtidigt föreslår man en delad bevisbörda. Vi har fått se att det är en enorm fördel i samband med könsdiskriminering, och därför är det bra att det införs även på detta område. Slutligen är det också en fördel att det talas om ett minimidirektiv, så att medlemsländerna har möjlighet att sträcka sig ännu längre, om de anser att det behövs. Men tyvärr finns det i förslaget ett grundläggande fel. Det handlar nämligen uteslutande om sådan diskriminering som förekommer på grund av ras eller etniskt ursprung och omfattar inte de andra diskrimineringsgrunderna i artikel 13. Därigenom har kommissionen skapat en hierarki av diskrimineringsgrunder och jag anser att det är ett tillvägagångssätt som är helt i strid mot ordalydelsen, innebörden och andemeningen i artikel 13. Det skulle vara intressant om kommissionen ville förklara för oss vilka skäl som ligger till grund för denna diskrimineringshierarki.

Cashman
Herr talman! Jag vill tacka fru Buitenweg och herr Howitt för deras utmärkta arbete och kommissionen för dess arbete. Det är viktigt att vi drar fördel av den möjlighet som ges i kommissionens förslag om hela artikel 13. Tiden är rätt att göra så. Under senare år har vi i hela Europa bevittnat en stadig ökning av rasistiska brott, våld och diskriminering och det gör mig ont att behöva säga "politisk retorik" som utnyttjar rasdiskriminering.
Jag får en förstärkt känsla av att det brådskar allteftersom vi planerar och inleder utvidgningen. Därför är denna debatt så viktig för den rör den centrala frågan om hur vi definierar Europa och oss själva som européer. Vi är mer än ett handelsblock. Vi är en grupp av nationer med en rad värderingar som bas - en rad ideal som måste införlivas och förstärkas i allt som vi gör.
Jag hoppas att detta synsätt skall tas upp när vi granskar situationen som rör alla minoriteter. Priset om vi inte gör det är ett Europa som inte alls når upp till sina inneboende möjligheter. Därför är detta direktiv och artikel 13 paketet, som helhet, så betydelsefulla. De visar att medlemsstaterna, parlamentet och kommissionen menar allvar med att på lång sikt utrota diskriminering och rasism. Det är inte perfekt. Det uppfyller inte alla mina ambitioner, men det utgör en start på en kamp mot rasism i Europa, i våra länder, våra regioner och mer viktigt i våra samhällen.
En dag hoppas jag att jag står i denna kammare och diskuterar direktiv som skall syfta till att utrota diskriminering som speciellt gäller exempelvis handikapp, ålder och sexuell läggning. Dessa aktuella åtgärder måste applåderas men det är fortfarande en lång väg att gå.
Till sist, anblicken av en vit, brittisk, medelklass toryman som undervisar om diskriminering och följderna av diskriminering skulle vara skrattretande om det inte vore så fördömande och beklagligt. (Applåder) Till sist, diskriminering dödar och plågar själarna hos dem som utövar den och dem som uppmuntrar den.

Swiebel
Herr talman! Vår föredragande, Buitenweg, förtjänar en stor fjäder i hatten för sitt utmärkta betänkande och för det skickliga sätt på vilket hon har lett överläggningarna och förhandlingarna. Vi måste därför anta detta betänkande i ilfart.
Detta direktiv utgör en del av ett större paket på grundval av artikel 13 i EG-fördraget. Det handlar då inte bara om, vilket även andra har sagt, kampen mot diskriminering på grundval av ras och etniskt ursprung, utan också på andra grunder.
Jag kan förstå varför kommissionen har valt att ta upp kampen mot rasdiskriminering i ett separat förslag till direktiv. Jag förstår också varför vi nu skall behandla detta dokument här i en fart, och förhoppningsvis kommer vi att anta det om en stund.
Jag har avsevärt mindre förståelse att uppbringa för det faktum att detta förslag till direktiv mot rasdiskriminering är tillämpligt på ett bredare samhälleligt område och omfattar innehållsligt starkare rättsgarantier och kontrollmekanismer än det andra förslaget till direktiv som fortfarande ligger på hyllan och som syftar till att ta upp kampen mot andra former av diskriminering.
I kombination med tidsskillnaden i behandling medför denna innehållsliga skillnad en risk för att det uppstår en hierarki av olika diskrimineringsformer. Det skulle vara ett felaktigt politiskt budskap som i synnerhet skulle ha en ofördelaktig inverkan på kampen mot diskriminering på sådana grunder som ålder, handikapp och sexuell läggning. Dessa så kallade nyare ämnen förtjänar just mer uppmärksamhet i stället för mindre. Jag skulle därför gärna se att kommissionen och rådet utlovar att de skulle vilja eliminera denna form av diskriminering mellan diskrimineringsgrunder.
Jag har ännu mindre förståelse att uppbringa för det faktum att diskriminering på grundval av kön lämnas utan avseende i hela det paket som kommissionen presenterade i november, som om kampen mot detta helt och hållet skulle vara förträffligt reglerad. Kanske till och med i onödan, vilket inte är fallet. Den befintliga europeiska lagstiftningen beträffande likabehandling av män och kvinnor syftar enbart på området arbete och har dessutom ett antal luckor som det är nödvändigt att reparera, framför allt när vi jämför den med det direktiv som vi diskuterar i dag med avseende på rasdiskriminering. Tiden räcker inte till för att lyfta fram allt detta, men jag har inte fått något intryck av att problemet skulle vara en bristande insikt om detta hos kommissionen.
Jag hoppas därför att kommissionären vill utlova att hon skyndsamt kommer att ta itu med denna exercis och snabbt lägger fram förslag för oss varigenom likabehandling på grundval av kön inom och utom arbete, framför allt utom arbete, kommer i linje med det direktiv som vi diskuterar här i dag och förhoppningsvis kommer att anta.

Tannock
Herr talman! Vi är alla emot diskriminering och våld i all form. Jag tror dock inte att en utvidgning av EU:s åtaganden till detta område varken är nödvändig eller till nytta för dess sak. Nya lagar skall inte förändra hjärta och sinne hos Europas folk. Vad vi behöver är utbildning, tid och att bygga upp förtroende i en anda av samarbete mellan de olika etniska samhällena. Vi har i vår egen grupp två etniska medlemmar av den konservativa delegation som är ytterst aktiva och stolta över att vara brittiska konservativa, trots vad de andra grupperna sade tidigare, och de kommer att rösta mot dessa åtgärder.
Ändringen av bevisbördan, såsom det krävs i detta direktivförslag, är både skrämmande och drastiskt. I Förenade kungariket planerar redan herr Straw att man vid våldtäktsfall skall anse den anklagade mannen skyldig till dess att han bevisats vara oskyldig genom vittnesmålet av en person - kvinnan i fråga. Det är ett mycket farligt prejudikat och mot all form av normal rättvisa.
Naturligtvis fördömer vi alla våldsamma rasistbrott och attacker. Jag var inte närvarande, men jag tror att flera anklagelser gjordes och fall nämndes tidigare av andra grupper under debatten. Straffrätt måste förbli medlemsstaternas företrädesrätt. I motsats till tidigare talare som har tagit upp sådana fall är jag emot varje urholkning av den nationella suveräniteten på området straffrätt. Detta måste fortfarande vara en företrädesrätt för medlemsstaterna som skall behålla kontrollen över sina egna rättssystem . EU har ingen som helst behörighet på detta område.
Ju mer ordet "rasist" används desto mer kommer det att bli meningslöst, mindre värdeladdat och nonchalerat av den stora allmänheten. Jag uppmanar alla som har något förstånd att motsätta sig dessa åtgärder.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum omedelbart efter debatten om aktuella och brådskande frågor.

DEBATT OM AKTUELLA OCH BRÅDSKANDE FRÅGOR
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Sierra Leone
Talmannen
Första punkten på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B5-0432/2000 av Van den Bos, Malmström och Thors för ELDR-gruppen,
B 5-0444/2000 av Maes, Lucas, Rod, Schörling och Boumédienne-Thiery för Verts/ALE-gruppen,
B5-0448/2000 av Sauquillo Pérez del Arco och Schori för PSE-gruppen,
B5-0456/2000 av Van Hecke, Ferrer, Schwaiger och Maij-Weggen för PPE-DE-gruppen,
B5-0465/2000 av Morgantini, Sjöstedt, Brie och Manisco för GUE/NGL-gruppen
om situationen i Sierra Leone.

Van den Bos
Herr talman! Låt oss vara ärliga och inte hyckla. Europeiska unionen, Förenta staterna, Förenta nationerna hyser stark oro över utvecklingen i Sierra Leone. Vi är inte beredda till några uppoffringar. Somaliasyndromet har förlamat Förenta staterna. Unionen gömmer sig bakom ryggen på Washington. Vi européer har rentav överlåtit initiativet till amerikanerna, vilka skickar Jesse Jackson som sedan får operera i Freetown som en elefant i porslinsskåpet.
Förenta nationernas ingripande har återigen lett till ett fiasko. Det var enbart genom Förenade kungarikets försorg som rebellerna kunde hejdas och deras ledare Sankoh arresteras. Detta öppnar möjligheter till ett mycket bättre fredsavtal än det löjliga som bokstavligen skjutits i småbitar. Dessutom måste det nu införas en vattentät bojkott av diamanterna.
Det är verkligen hyckleri att klaga över massakrer och lemlästningar när vi själva tillåter att diamantindustrin tjänar guld på blodsdiamanter. Låt oss i varje fall vara litet ärligare själva när det handlar om Afrika.

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman! Brottet mot Loméavtalet om fred, från RUF-gerillans sida i Sierra Leone är inte bara ett mänskligt drama för civilbefolkningen, särskilt för barnen, utan också ett politiskt drama för hela det internationella samfundet.
Strafflösheten för Sierra Leones rebeller och de svaga fredsstyrkorna, som inte ens kan lämna landet av politiska och humanitära skäl och inte heller konfronteras med de väpnade rebellerna på rimliga villkor, utgör ett hot för alla framtida fredsuppdrag i FN:s regi. Samtidigt innebär detta det tredje fiaskot, efter Somalia och Angola, för FN-soldaterna i Afrika.
Afrika, där de grymmaste konflikter äger rum, är också ett glömt territorium när det kommer till fredsansträngningar. FN-uppdragets mandat i Sierra Leone är ur alla synvinklar otillräckligt för att kunna uppfylla sina mål. Den förstärkning som har begärts av FN:s generalsekreterare är avhängigt av ett beslut i säkerhetsrådet, samma säkerhetsråd som anslog medel till FN-soldater i Östtimor och Bosnien, men som är mycket mer motvilligt att nu göra det samma i Sierra Leone.
USA och Storbritannien har inte skickat några förstärkningar till FN:s uppdrag annat än för att trygga evakueringen. Den enda lösningen på FN-uppdragets svårigheter för att uppfylla fredsavtalet är att överlåta de politiska förhandlingarna på ledarna i Liberia och Libyen, vars väg mot freden är mycket tvivelaktig och även oroande.
Den befriade gisslan och gripandet av Sankoh i går sätter inte stopp för konflikten, utan kan till och med bli föremål för ännu större oro.
Bara ett beslutsamt och tydligt agerande från hela det internationella samfundet kan stoppa den: vapenembargo; kontroll av diamanthandeln; en snabb insats av en interventionsstyrka under FN:s mandat; och domar mot dem som gjort sig skyldiga till brott mot mänskligheten, till våldsamma attacker mot civilbefolkningen, den internationella freden och säkerheten samt mot FN-styrkorna.
Därför bör Europeiska unionen, inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, stödja denna typ av åtgärder.

Van Hecke, Johan
Herr talman! Under debatten om Sierra Leone i december varnade jag här tillsammans med några andra kolleger för de risker som sammanhänger med Loméfredsavtalet. Det är ett avtal som inte bara låter ledaren för en av världens grymmaste terrororganisationer gå ostraffad utan som till på köpet belönar honom med posten som vicepresident och rättigheten till diamantgruvorna. Men inte ens det var uppenbarligen tillräckligt för rebelledaren Sankoh. Han gjorde den utlovade avrustningen till en fars. Mördandet, lemlästandet, bortrövandet och våldtäkterna fortsatte som vanligt. Hans strategi liknar starkt den som utövas av hans andlige fader Charles Taylor i det närbelägna Libyen, att genom terror tvinga befolkningen att rösta för honom vid det kommande presidentvalet och grunda en ny maffiastat i Afrikas diamantcentrum.
FN:s fredsbevarande styrka, som framför allt består av illa utbildade trupper från tredje världen, löper risken att vara på väg mot ett likadant misslyckande som tidigare i Somalia, Rwanda och Srebrenica. Sierra Leone tydliggör återigen att det finns akut behov av en permanent internationell fredsbevarande styrka som är välutbildad och välutrustad och som leds av elitbefälhavare från världens bästa arméer. Det är hoppingivande att rebelledaren arresterades i går och att 200 FN-soldater frisläppts de senaste dagarna. Vapenembargot måste i vilket fall som helst kontrolleras bättre, och de som bryter mot det måste dömas. Men det måste framför allt införas ett embargo även för de diamanter som smugglas ut ur landet illegalt, uppskattat till 60 miljoner dollar per år, som för rebellerna utgör insatsen för kriget. Jag kommer i mitt eget land, Belgien, att plädera för en bannlysning av dessa ädelstenar som är fläckade av blodet från tusentals oskyldiga civila.

Markov
Herr talman! Vi är chockade över den aktuella situationen i Sierra Leone. Det finns en farlig tendens till att de beväpnade tvisterna trappas upp, i synnerhet som Storbritannien nu har blivit militärt aktiv utanför folkrätten och FN. Vi kräver ett slut på den militära upptrappningen och kräver ett omedelbart återupptagande av förhandlingar. Härvidlag är det varken lämpligt eller till hjälp med ensidig skuldgivning. RUF utmärker sig genom extrem brutalitet, men låt oss inte ignorera att även regeringen och de med regeringen förbundna miliserna i varje avseende kan mäta sig med dem.
Vi kräver att man äntligen angriper orsakerna till konflikten, dvs. ett slut på vapenhandeln, slut på RUF:s handel med diamanter via Liberia och Burkina Faso, slut på den statliga inblandningen som under humanitetens täckmantel vill driva igenom nationella intressen i Sierra Leone. Jag har känslan av att Storbritannien ekonomiskt sett agerar neokolonialistiskt och för tillfället beter sig politiskt och militärt som en kolonialmakt. Att dras in i ett krig är mycket enkelt, men att kliva ur den militära interventionens logik när stämningen eskalerar är näst intill omöjligt. Att låta internationella trupper gemensamt med regeringsmiliserna med militära medel tvinga RUF till fred kommer inte att leda till fred. Tvärtom, det medför risken av en inte längre kontrollerbar upptrappning. Det här måste äntligen få handla om att undanröja orsakerna och att finna en politisk lösning. Det vill säga, vi behöver en nedtrappning i Freetown och ingen upptrappning.

Ferrer
Herr talman! Inför de hot som återigen riktas mot befolkningen i Sierra Leone, med RUF:s terror och barbari i färsk åminnelse, kan vi inte begränsa oss till att fördöma de händelser som på nytt blossar upp. Låt oss komma ihåg att det i den gemensamma utrikespolitiken är ett fredsbevarande projekt med respekt för de mänskliga rättigheterna, principer som i dag är väldigt svaga i Sierra Leone. Därför måste detta parlament skynda på medlemsstaterna att stödja FN:s generalsekreterares uppmaning att snabbt skicka en interventionsstyrka, som kan återupprätta stabiliteten i Sierra Leone, och på detta sätt försöka undvika den överhängande faran för ett nytt inbördeskrig i dag.
Men vårt åtagande får inte begränsas till denna insats. Vi måste också driva på för att strafflösheten skall upphöra, genom vilken folkmord och krigsbrott har kunnat bedrivas, och att de ansvariga förs till domstol för att kunna dömas. Den cancer som ligger bakom instabiliteten i landet måste också ryckas upp med rötterna. Därför måste parlamentet uppmana OAU, Europeiska unionen, kommissionen och Sierra Leones regering att vidta och främja alla nödvändiga åtgärder för att stoppa diamanthandeln och kontrollen av landets rika naturtillgångar från de som tack vare dessa upphöjer sig till krigsherrar.
Vi högtidlighåller nu det 50:e året efter Schumanförklaringen. Det bästa sätt vi kan hedra de som med denna förklaring sådde de frön som har gett så mycket frukt i form av fred och välfärd, är att ta itu med situationen i detta så svårt plågade land, och på ett avgörande sätt hjälpa Sierra Leones befolkning att återfå fred, och med freden en full respekt för de mänskliga rättigheterna och möjligheten till en ekonomisk utveckling som gör det möjligt att komma ur fattigdomen och till slut kunna leva under värdiga förhållanden.

Van den Berg
Herr talman! Det splittrade samhället i Sierra Leone, barnsoldaterna, sammandrabbningarna mellan krigsherrarna gör det oerhört svårt att göra något effektivt. Vi står här med en moralisk indignation och samtidigt en stor känsla av vanmakt. På det politiska planet i Europa är Chris Patten och Solana två individer som för oss från Europeiska unionens sida är personer som vi, när det handlar om säkerhetskonflikter i utlandet, kan vädja till för att de skall använda sin politiska uppfinningsrikedom för att både stödja länderna i regionen som intervenerar och FN. Med tanke på allt som sagts om diamanter och om att stoppa annat som sörjer för finansieringen av det lokala kriget, det som sagts om nödvändigheten av att intervenera, är det ändå beroende av om det i slutändan blir en politisk uppgörelse. Eftersom Solana ibland beger sig till Filippinerna och Patten är aktiv på Balkan, så skulle jag som talesman för oss alla vilja be båda om att tillsammans ännu en gång använda sin energi, koncentrerad på politiskt stöd, för att de lokala krafterna där skall kunna nå fram till ett aktivt slutavtal.

Thors
Herr talman, herr kommissionär! Varje kvinna, eller man, som någon gång under de senaste månaderna har köpt diamanter måste ha känt sig oroliga för att de kommer från Sierra Leone eller från Angola, och undrat om de därmed har finansierat stympning av barn, neddrogning av barnsoldater eller stött bortrövandet av dem från Unicef:s rehabiliteringsläger.
Vi kan fördöma och vi kan kräva, men vad vi behöver och vad vi kan göra som parlament är att komma med nya idéer. Vi behöver, som det sades tidigare, en långtidsstrategi för Afrika, men också en Schumanplan för en gemensam förvaltning av de av Afrikas resurser som det krigas om, t.ex. i Sierra Leone eller i Kongo, så att kampen inte leder till konflikter med i grunden odemokratiska krigsherrar.
Vad har vi nu att lära oss, femtio år efter den 9 maj 1950, femtio år efter Schumanplanen? Vi behöver motsvarande för Afrikas resurser, liksom vi behöver en anti-diamantrörelse. Jag känner att det mänskligt sett är mycket viktigare än alla anti-pälsrörelser.

Titley
Herr talman! Vi får inte glömma att RUF är en våldsam och brutal grupp. Vi bör gratulera den brittiska regeringen för dess effektiva insats som fredsbevarande styrka. Detta är precis den snabba insats vi begär i Europeiska unionen. Jag finner i synnerhet herr Markovs kommentarer något underliga eftersom vi hela tiden behöver snabbinsatsstyrkor för att bibehålla fred och förhindra humanitära katastrofer - exakt det som har hänt här.
Vi inser också klart att ett fredsbevarande endast kan lyckas genom effektiva maktmedel. Det är en lärdom vi måste inse, om vi skall sätta upp en snabbinsatsstyrka inom Europeiska unionen.
Den andra saken vi borde ta lärdom av är att Loméfredsavtalet tvingades på utifrån av utomstående och var helt ogenomförbart. Vi måste använda den lärdomen när vi försöker upprätta fredsavtal i framtiden.

Rod
Herr talman! Den tragedi som ett afrikanskt land upplever ställer ännu en gång parlamentet inför fasan med en daglig konflikt, ett inbördeskrig. Man kan redan höra de goda själarna som framhäver dålig ledning, som tar upp etniska skäl, eller som pekar ut de elaka som bör undanröjas. Och liksom i Kongo-Brazzaville, Angola eller Nigeria med oljan, liksom i Kongo-Kinshasa, Tchad eller Niger med gruvfyndigheterna, liksom i Kongo-Kinshasa, igen, eller Angola, Liberia, Sierra Leone, är orsakerna ekonomiska och kampen för att kontrollera områden med diamanter, grunden och skälet till att denna konflikt fortsätter.
Ja, vi gör rätt i fördöma RUF, den enade revolutionära fronten, för att de ensidigt återupptagit fiendskapen och engagerat tusentals barnsoldater i hemskheterna. Men armén i Sierra Leone och dess folkmilis står de utanför denna kritik? Ja, vi gör rätt i att fördöma RUF:s utnyttjande av diamanter för krigsändamål. Men vilka är de ekonomiska intressena bakom regeringen? Ja, vi gör rätt i att fördöma Liberia och Burkina Faso för deras delaktighet i vapenhandeln och återvinningen av diamanter. Men vem säljer vapnen till dessa länder och vem köper diamanterna?
Vi gör rätt i att påtvinga dem FN:s fredsstyrka och sträva efter att desarmera kämparna, men om vi fortsätter att låta gruvföretagen eller oljeföretagen plundra dessa länder och betala rövarbanden som kontrollerar dessa resurser utan en verklig fördelning av rikedomarna i dessa länder, liksom i andra afrikanska länder, kommer vårt ingripande att ännu en gång vara förgäves, eftersom det inte angriper de verkliga orsakerna.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att säga att kommissionen gläder sig väldigt mycket över tillfångatagandet tidigt på morgonen den 17 maj av rebelledaren Foday Sankoh. Såvitt vi vet arresterades han av polisen i Sierra Leone och hålls kvar i regeringens förvar.
Jag är övertygad om att vi alla hoppas att Sankoh nu kommer att påskynda frisläppandet av den kvarvarande gisslan. Det finns uppenbarligen omkring 360 i den. Efter vad vi hört har det redan påbörjats men det är långt kvar.
Likaledes får man hoppas att Sankoh nu kommer att fullgöra sina åtaganden från förra juli då han undertecknade Loméfredsavtalet och att en länge väntad fred och stabilitet skall återvända till Sierra Leone.
Kommissionen har noga och med mycket stor oro följt de senaste händelserna i Sierra Leone som har stoppat genomförandet av Loméfredsavtalet och ifrågasatt åtagandet från RUF att återställa fred och stabilitet i Sierra Leone. Det om något är en underdrift.
Europeiska unionen har gjort två uttalanden där RUF:s kränkning av fredsavtalet och bortförande av FN:s fredsbevarande personal fördöms. I de båda uttalandena uppmanas RUF att strikt hålla sig till sina åtaganden enligt Loméavtalet och i synnerhet till avväpningsprocessen.
Vi är fortfarande övertygade om att Loméavtalet fortfarande erbjuder de bästa chanserna för en varaktig fred i Sierra Leone. Vi kommer att fortsätta att stödja den legitima regeringens försök att återställa fred och stabilitet i landet och att genomföra program för ekonomisk och social återhämtning.
Det stöd som Förenade kungariket nyligen gav till den FN:s fredsbevarande styrka UNAMSIL är välkommet - ärade ledamoten Titley klargjorde saken bra - liksom frisläppandet förra helgen av 139 av de 486 gisslan, efter ingripandet av president Taylor i Liberia.
Kommissionen känner till rapporterna om grannländernas inblandning, i synnerhet Burkina Faso och Liberia, i diamantsmugglingen och stöd till rebellerna i Sierra Leone. Kommissionen tillsammans med medlemsstaterna granskar för närvarande konfliktens regionala dimension i syfte att utforma ett lämpligt svar.
Kommissionen understryker den roll som Ecowas skall spela för att förebygga konflikter. Kommissionen finansierar med hjälp av Europeiska utvecklingsfondens regionala fonder Ecowas konfliktförebyggande mekanism, vilket skulle kunna utgöra en lämplig kanal för dialog om denna fråga.
Vad gäller humanitär hjälp fortsätter vi via ECHO att finansiera program för att stödja tvångsfördrivna grupper och flyktingsamhällen via internationella frivilligorganisationer. Sedan början av 1999 har ECHO anslagit cirka 14 miljoner euro i stöd som skall täcka medicinsk hjälp, medicinsk behandling av undernärda, vatten, hälsovård och psykosocialt stöd till barn med krigsupplevelser. Dessutom har dessa medel använts till att hjälpa amputerade personer - de allt för många människorna med amputerade delar i landet.
Denna månad kommer kommissionen att sträva efter att få godkänt ett nytt stödprogram på 12 miljoner till Sierra Leone, i huvudsak för flyktingar och tvångsfördrivna inom landet. Detta program kommer att inriktas på att stödja först och främst flyktingar i grannländerna Guinea och Liberia, för det andra till tvångsfördrivna befolkningar inom landet och för det tredje till kvinnor och barn som drabbats av kriget och naturligtvis personer som amputerats. Före detta barnsoldater kommer på nytt att få psykosocialt stöd.
För min del var det mest intressanta resultatet av denna debatt inte bara den uttalade oron över situationen i Sierra Leone - man kunde förvänta det - utan antalet ärade ledamöter som mycket tydligt och kraftfullt uttryckte sin åsikt om diamanthandeln. Jag säger med en viss känsla att jag hoppas verkligen att medlemsstaterna skall ta intryck av det som har sagts i denna kammare.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.00.

Sri Lanka
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0433/2000 av Van den Bos för ELDR-gruppen,
B5-0449/2000 av Titley och Sakellariou för PSE-gruppen,
B5-0457/2000 av Van Orden och Deva för PPE-DE-gruppen,
B5-0466/2000 av Frahm, Morgantini och Manisco för GUE/NGL-gruppen,
B5-0474/2000 av Lambert, McKenna och Lagendijk för Verts/ALE-gruppen
om Sri Lanka.

Foster
Herr talman! Den resolution som mina kolleger, Van Orden och Deva, tog initiativet till gäller en mycket aktuell och brådskande fråga även om detta är första tillfället då parlamentet har ägnat tid åt den tragiska konflikten i Sri Lanka som har pågått i över 17 år.
Med resolutionen sänder man en kraftig signal. Striderna måste stoppas. Parterna måste förhandla och nå en rimlig lösning som kommer att hålla. I detta hänseende kan det endast vara till hjälp för världssamfundet, antingen det är FN, brittiska samväldet eller Europeiska unionen, att bibehålla ett starkt och aktuellt intresse i utvecklingen.
Detta legitima intresse bör inte störa det arbete som redan har gjorts av de indiska och norska regeringarna vilkas företrädare nu har varit engagerade under rätt lång tid med den svåra och känsliga uppgiften att som mellanhänder nå fram till förhandlingar. Jag vet att trots de hemska grymheter som har begåtts mot civilbefolkningen och mot medlemmar av de successiva regeringarna är Sri Lankas regering på högsta nivå beredvillig att inleda förhandlingar och ställer inga villkor. Vi måste alla inse att den allt överskuggande vikten av att upprätthålla Sri Lankas territoriella integritet. Förutom det finns det många politiska alternativ som kan vara fruktbara.
Världssamfundet, däribland EU, bör vara berett att tillhandahålla omfattande materiellt stöd i sinom tid oberoende av vilken lösning man kommer fram till och att hjälpa till med den ekonomiska och sociala återuppbyggnaden av landet efter så många år av konflikter.
Framför allt är parlamentets resolution entydig i dess fördömande av terrorism. Detta är ett gissel som påverkar oss alla. Det finns ingen ursäkt för det godtyckliga mördande och lemlästning som de så kallade tamilska tigrarna utför mot barn och vanliga civila i sin dagliga syssla, och mot demokratiskt valda politiker. Detta är en attack på civilsamhället och de demokratiska institutionerna som vi alla värderar så högt.
Oundvikligen är de människor som mest drabbas och är mest hjälplösa i dessa situationer medborgarna i det land som är måltavlan och som försöker leva nya liv i Europa. Dessa människor är mycket sårbara när det gäller hot och skrämsel från organisationer som agerar för terrorister som de tamilska tigrarna. Det finns naturligtvis många andra terroristgrupper vilkas verksamhet stöttas på liknande sätt. De undviker skickligt att bryta mot värdlandets lagar och kan på så sätt ostraffat fortsätta med sina vidriga aktiviteter. Denna situation måste förändras.
Jag rekommenderar resolutionen om Sri Lanka till denna kammare.

Lambert
Frågan om tamilernas plats i Sri Lanka är ett mångårigt problem som funnits alltsedan år 1948 då landet blev självständigt. Vi har haft överenskommelser sedan dess att bevilja självstyre till den nordöstra tamilska regionen, vilka har upphävts av regeringen.
I denna konflikt har alltför många människor dött. Det har funnits en ökande lista över våld och brott mot mänskliga rättigheter på båda sidor - av de tamilska tigrarna och tyvärr av regeringens säkerhetsstyrkor. Detta har noga dokumenterats av organisationer som Amnesty och USA:s utrikesdepartement i dess "Country Report 1999". Unga tamilska män i synnerhet kan finna sig vara utsatta för starkt tvång från de tamilska tigrarna och hård utfrågning av säkerhetstjänsten.
Det är tydligt att tusentals människor har blivit tvångsförflyttade inom Sri Lanka. Tusentals fler har sökt asyl och hela befolkningen lever i fruktan för våld. Vi kan inte säga hur förhållandena är just nu, eftersom det råder en fullständig mediemörkläggning som en del av en rad nya restriktiva lagar som infördes i maj. Resolution är tydlig. Dessa lagar måste hävas före valen i augusti.
Något måste förändras. Vi måste göra vad vi kan för att arbeta för en fredlig och hållbar lösning av konflikten. Det är uppenbart att världssamfundet inte längre är berett att anse interna, väpnade strider som ett problem enbart för den berörda staten och att långsiktiga politiska satsningar och förhandlingar är nödvändiga, snarare än vapenförsäljning. Nordirland är ett tydligt exempel på svårigheterna med en sådan process men även på möjligheterna. Denna resolution är viktig genom sitt krav på omedelbart upphörande av fientligheter och att inga förhandsvillkor har ställts är en välkommen gest.
Situation skulle också hjälpas upp genom avtal mellan de politiska partierna själva i Sri Lanka och vi välkomnar ansträngningarna av den norska och andra regeringar och anser att samväldet skulle kunna spela en värdefull roll i denna situation.

Heaton-Harris
Herr talman! Detta är en historisk dag och en historisk debatt eftersom Europaparlamentet för första gången och efter 17 års krig i Sri Lanka verkligen debatterar hur man skall få fred på denna krigshärjade ö.
När Sri Lanka 1948 blev självständigt var det ett av de mest blomstrande länderna i Sydasien. År 1952 sade Lee Kuan Yew, den nyvalde premiärministern i Singapore, "min ambition är att få Singapore att likna Sri Lanka i fråga om välstånd, utbildning och levnadsstandard". Fyrtioåtta år senare har denna vackra ö krossats av en terroristgrupp som anses som den mest mäktiga terroristorganisationen i världen.
Det finns fyra miljoner tamiler i Sri Lanka och det finns 15 miljoner singaleser. En miljon tamiler lever i norra delen och de andra tre miljonerna lever i fred tillsammans med singaleserna. De innehar höga ämbeten i Colombo, den nuvarande utrikesministern är tamil, landets ledande affärsmän är tamiler och så är domare, doktorer, advokater och kabinettsministrar - listan är inte slut. Detta meningslösa krig fortsätter också för ett enda syfte hos en terroristledare att nå sitt mål. I resolutionen anges hur många människor han har dödat. LTTE måste stoppas. Jag uppmanar medlemsstaterna att fördöma denna terroristorganisation och att hjälpa till att skapa fred och stabilitet i Sri Lanka samt att kraftfullt stödja det initiativ som just nu vidtas av de norska och indiska regeringarna.

Speroni
Herr talman! Än en gång står vi inför en konflikt där två parter står på rakt motsatta sidor. Det är sant att det är första gången vi tar upp detta, men liknande fall ser vi omkring oss varje dag.
Det är klart att förhoppningen är fred, förhoppningen är att dessa problem skall kunna lösas med förhandlingar och inte med vapen. Likväl får man inte glömma att den grundläggande principen om folkens självbestämmande alltför ofta negligeras, offras för en annan, lika giltig med motstridig princip, nämligen den om statsterritoriets okränkbarhet. Och här måste man välja den ena eller den andra lösningen. Jag skall inte säga vilken som är bäst, men man måste ha modet att ta itu med problemet i alla dess aspekter.
En kollega nämnde staten Singapore. På den tiden var Singapore en del av Malaysia, men i dag är det en egen stat. Det har varit en oproblematisk separation och i dag tillhör Singapore inte längre Malaysia utan är en självständig stat med eget territorium i alla avseenden, och detta har åstadkommits utan trauman, utan mord, utan tortyr och utan våld. Däremot har vi, inom samma geografiska område, åsett en annan konflikt, konflikten om Östtimor, och detta parlament har mycket för sent uttalat sig för att den östra delen av ön Timor skall bli självständig.
Ibland har jag svårt att förstå att samma människor, det vill säga samma parlamentsledamöter, intar olika ståndpunkter i situationer som om de inte är exakt lika åtminstone är likartade. Ön Timor har delats i två delar, det finns två separata enheter till följd av en demokratiskt genomförd folkomröstning, även om förutsättningarna för den inte var optimala. Befolkningen har bestämt vilken framtid den vill ha och har, om än via sorger, konflikter och så vidare, lyckats uppnå det den ville.
Jag undrar varför detta parlament inte önskar att man också i Sri Lanka skall genomföra en folkomröstning i ljuset av vad som har hänt i Östtimor och sedan respektera resultatet av denna.

Evans, Robert J
Herr talman! Jag ger inte vika för någon vad gäller min önskan om fred på Siri Lanka och i mitt fördömande av allt våld. Jag vill dock säga till fru Foster och herr Heaton-Harris att de behöver kontrollera sina historier och källor för det krävs att båda sidor i en konflikt förbundit sig, om en hållbar lösning skall kunna uppnås.
Jag känner till Sri Lanka, jag har varit där. Jag kan ge er exempel på vad jag har sett. Jag har sett tamilska män trakasseras på gatan av regeringstrupper. Jag vet att tamilska personer behöver dokument på 11 sidor bara för att resa från Batticaloa i öster till huvudstaden Colombo. Liksom alla här i detta parlament och alla europeiska journalister har jag inte kunna resa till Jaffna på senare tid och inte heller har jag sett någon TV-sändning om striden vid Elefantpasset. Jag har sett striderna i Sierra Leone, Tjetjenien, Kosovo men inget från Sri Lanka därför att regeringen i Sri Lanka tillåter inte pressbevakning. Det går längre tillbaka än förra maj.
Detta är en regering vars försvarsbudget stigit med 11 procent på ett år och som en dag måste svara på anklagelser om medverkan i mordet på ledande tamilska personer och andra kränkningar av mänskliga rättigheter. Låt oss få fred för alla i Sri Lanka, grundat på medborgerliga rättigheter, mänsklighet och där statliga medel används till att bygga samhällen inte för att förstöra dem.

Patten
. (EN) Herr talman! Kommissionen är lika bekymrad som de ärade ledamöterna om det tragiska och dramatiska inbördeskriget som har hållit på under de senaste 17 åren, ett inbördeskrig som allvarligt påverkar hela befolkningen på Sri Lanka. Det är lämpligt att påminna om att över 60 000 människor har dödats under denna konflikt - människor från båda etniska grupperna.
Vi uppskattar de ansträngningar som görs i Sri Lanka för att nå en fredlig lösning på konflikten men vi upprepar också, liksom jag är övertygad om att alla de ärade ledamöterna skulle, vår oro för att man inte följer de grundläggande bestämmelserna i internationell humanitär lagstiftning.
Kommissionen delar Europaparlamentets oro över den senaste utvecklingen i och runt Jaffna. Den 15 maj utfärdade presidenten en deklaration om Sri Lanka. I denna uppmanades båda parter för det första att inställa fientligheterna och börja förhandla; för det andra att säkerställa säkerheten för civilbefolkningen och för det tredje att samarbeta med den norska regeringen i dess strävan att underlätta en förhandlingslösning på konflikten.
Jag vill i förbigående säga att jag vill framföra min uppskattning av den roll som den norska regeringen spelar, vilken regelbundet genom sitt uppträdande på den internationella scenen påminner oss om vad vi alla förlorar på grund av det norska folkets beslut i folkomröstningen.
I uttalandet från ordförandeskapet uppmanades också med rätta regeringen att så snart som möjligt häva de restriktioner för medborgerliga rättigheter och pressfrihet som hade införts enligt undantagsbestämmelserna.
När det gäller vårt stöd till återanpassning i den norra och östra delen av ön måste en genomförbar politisk lösning sökas och mått och steg för fred etablerat innan vi kan överväga en större roll i denna process. Det är tämligen klart och förståeligt.
Hjälp till flyktingar och tvångsfördrivna inom landet kommer naturligtvis fortsätta att tillhandahållas via UNHCR och frivilligorganisationer.
Europeiska kommission kommer att fortsätta att stå för humanitär katastrofhjälp till befolkningsgrupper som drabbats av konflikten. Genom vår delegation i Colombo följer vi noga situationens effekt på civilbefolkningen och vi står i ständig kontakt med Internationella rödakorskommittén, FN:s flyktingkommissariat och de viktigaste frivilligorganisationerna.
Jag besökte senast Sri Lanka i slutet av 1980-talet. Jag flög in till Jaffna - jag tror jag var den förste ministern från någonstans att göra detta - i bakdelen av en indisk stridshelikopter. Tyvärr fortsätter våldet 12, 13 år senare. Det har varit en fruktansvärd tragik för en av de vackraste länderna i världen med några av de mest begåvade människorna. Vi påminns om Sri Lankas möjligheter, som vi hörde om tidigare, genom de ibland pålitliga orden från minister Lee Kuan Yew. Det är en påminnelse om vad man har missat i Sri Lanka till följd av detta våld.
Vi hoppas alla att det slutar mycket snart. Om vi kan bidra till det arbete som görs av de norska och indiska regeringarna för att medverka till att föra parterna närmare varandra står vi gärna till tjänst.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.00.

Mänskliga rättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
Filippinerna
B5-0434/2000 av Haarder för ELDR-gruppen,
B5-0442/2000 av Collins och Ribeiro e Castro för UEN-gruppen,
B5-0454/2000 av Schori, Sakellariou och Linkhor för PSE-gruppen,
B5-0458/2000 av Posselt för PPE­DE-gruppen,
B5-0467/2000 av Krivine, Seppänen, Vinci och Cossutta för GUE/NGL-gruppen,
B5-0473/2000 av Isler-Béguin, Kreissl-Dörfler, Wuori och McKenna för Verts/ALE-gruppen
om Filippinerna
Ekvatorialguinea
B5-0435/2000 av Gasòliba i Böhm och Sánchez García för ELDR-gruppen,
B5-0455/2000 av Martínez Martínez, Sauquillo Pérez del Arco och Menéndez del Valle för PSE-gruppen,
B5-0459/2000 av Ferrer för PPE­DE-gruppen,
B5-0468/2000 av Marset Campos och Cossutta för GUE/NGL-gruppen,
om Ekvatorialguinea
Iran (presskod)
B5-0436/2000 av Malmström och Ries för ELDR-gruppen,
B5-0440/2000 av Belder och Van Dam för EDD-gruppen,
B5-0447/2000 av Rühle, Boumédienne-Thiery och Cohn-Bendit för Verts/ALE-gruppen,
B5-0450/2000 av Schori och Sakellariou för PSE-gruppen,
B5-0460/2000 av Posselt för PPE-DE-gruppen,
B5-0469/2000 av Boudjenah och Morgantini för GUE/NGL-gruppen,
om Iran
Burma
B5-0437/2000 av Van den Bos för ELDR-gruppen,
B5-0446/2000 av McKenna för Verts/ALE-gruppen,
B5-0451/2000 av Schori, Sakellariou och Veltroni för PSE-gruppen,
B5-461/2000 av Maij-Weggen för PPE­DE-gruppen,
B5-470/2000 av Vinci för GUE/NGL-gruppen,
om Burma
Fotboll: "Euro 2000" och förhindrande av huliganism - B5-462/2000 av Stockton, Heaton-Harris och Perry för PPE­DE-gruppen
om rätt till säkerhet vid Euro 2000
Filippinerna

Thors
Herr talman, ärade kommissionär! Krisen på Filippinerna som vi talar om är tragisk. Jag representerar ett av de länder som har medborgare som gisslan där. Vi vädjar till Europeiska kommissionen att dess representanter även fortsättningsvis aktivt skall vädja till president Estrada att avhålla sig från våldsangrepp som skulle kunna äventyra gisslans liv. Jag hoppas också innerligt att all medicinsk hjälp kan komma gisslan till godo, exempelvis att Médecins Sans Frontières skulle kunna tillåtas inträde, så att vi på så sätt skulle kunna säkra livet på de personer som nu är gisslan.
I alla tragiska händelser finns det ändå något som man kan lära sig. Jag tror också att det finländska folket har lärt sig att grunden till denna konflikt är samhälleliga orättvisor, och att vi långt från varandra berörs av just samhälleliga orättvisor och kränkningar av mänskliga rättigheter.

Posselt
Herr talman, herr kommissionär! Som européer måste vi vara försiktiga när vi gör upp med sådana separatistiska rörelser som vi nu talar om. Många av de gränser som vi har att göra med i dessa stora öriken - Filippinerna, Indonesien, Malaysia - är faktiskt koloniala gränser som vi har dragit på konstlad väg efter våra politiska och ekonomiska intressen och rivit ner den skapelse som vuxit fram ur historien. På så sätt är vi skuld till väldigt många konflikter i regionen. Detta betyder inte att vi som européer inte skulle ha som uppgift att se till att denna skapelse inte faller samman, med alla risker som det innebär. Vi bör inte i alltför stor utsträckning sätta oss på våra höga hästar. Vi måste inse att vi bär ett väsentligt medansvar till denna utveckling.
Icke desto mindre är det givetvis vår uppgift att stifta fred och stabilitet här och framför allt att ingripa mot de brottslingar som under politiska förevändningar har fört bort och misshandlar oskyldiga turister, medborgare av Europeiska unionen, under de mest grymma omständigheter. Det finns ingen aldrig så god politisk anledning att skända människor på ett sådant sätt som man gör där. Därför vädjar vi till dessa förbrytare att omedelbart släppa medborgarna i Europeiska unionen och hela gisslan fri, och vi ger vårt fulla stöd till Solana och alla andra som försöker ge sitt bidrag för att få ett slut på gisslandramat. Dessutom borde vi se detta gisslandrama som en uppmaning till oss att inte längre vända bort blicken eller att bara följa våra ekonomiska intressen när det gäller denna del av världen, utan att ge vårt bidrag för att skapa stabila och fredliga förhållanden där, eftersom det finns konflikthärdar och blödande sår som vi själva ofta har orsakat dessa regioner under historiens gång.

Isler Béguin
Herr talman, kära kolleger! Våra tankar går till gisslan och våra landsmän som bara var intresserade av att upptäcka andra folk och som fortfarande hålls som gisslan av den väpnade gruppen Abu Sayyaf om vilken man har svårt att veta om den har sina rötter i den omfattande kriminaliteten eller om den uppstått på grund av politiska krav. I dag är det ön Jolo som står i centrum för detta fruktansvärda gisslandrama.
På dessa öar, som kännetecknas av ett tropiskt överflöd och en namnlös fattigdom, är kulspruteeld i samhällen, kidnappning, krav på lösen samt tortyr vardagsmat. Denna kidnappning samt det stora antalet brott mot de mänskliga rättigheterna visar till vilken grad dessa väpnade oppositionsstyrkor har sjunkit ned i brottsligheten.
Vi kan inte tolerera dessa oupphörliga brott mot de mänskliga rättigheterna, och vi beklagar också de misslyckade fredsförhandlingarna med den filippinska regeringen. Vi vet också att våldet kommer av fattigdomen.
Vi stöder därför starkt uppropet från ärkebiskopen i Manilla till president Estrada, för att sociala och ekonomiska reformer skall genomföras. Utan en politisk vilja att lyckas, måste man vara medveten om att våldet kommer att fortsätta.
Ekvatorialguinea

Gasòliba i Böhm
Herr talman, ärade ledamöter! Vi diskuterar i detta fall en av de frågor som vid tidigare tillfällen har fått den största uppmärksamhet från parlamentets sida. När det gäller Ekvatorialguinea, ett av de många afrikanska länder som har gjort en mycket dålig övergång från kolonialtiden, där tidigare koloniala förbindelser å ena sidan, och strävan efter utökat inflytande från andra medlemsstater i unionen å den andra, har förhindrat ett nödvändigt och rättmätigt stöd i tillämpningen av ett verkligt demokratiskt system.
År 1999 genomfördes allmänna val till Ekvatorialguineas parlament, där de internationella observatörerna konstaterade att de mänskliga rättigheterna, de demokratiska garantierna och informationsöppenheten kränktes. Vi kan nu åter komma att konfronteras med samma situation i det förestående valet den 28 maj, varför vi i denna resolution kräver ett adekvat agerande från Europeiska unionens sida för att garantera att valen denna gång genomförs på ett demokratiskt sätt.

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman! Skälen till denna resolution har redan förklarats: i Ekvatorialguinea råder en extremt allvarlig politisk och social situation.
För det första har man inte tagit några steg mot att upprätta en rättsstat grundad på en demokrati med flerpartisystem och med full respekt för de mänskliga rättigheterna. För det andra lever befolkningen fortfarande under hårda villkor och fattigdom. Regeringen med president Teodoro Obiang har inte uppfyllt några av de demokratiseringslöften som har getts till det internationella samfundet. Oppositionspartiernas ledare och aktiva medlemmar är utsatta för en ständig förföljelse, och en del av dem anhålls godtyckligt och torteras ibland. De har naturligtvis inte någon tillgång till massmedia och valen genomförs med valfusk, där öppenhet och ärlighet inte existerar.
Inför kommunalvalen den 28 maj finns indicier som oroar oss, för i dag finns inga garantier om demokratisering för att kunna hålla dessa val. Vi är därför angelägna och kräver att utvecklingen noggrant skall följas.
Guinea sjunker alltmer ner i underutvecklingen. Paradoxalt nog är landets oljeinkomster allt större, men de når inte alls befolkningen, utan bara den ledande klassen.
Inför denna situation kräver vi, i enlighet med den resolution vi har ingivit, att Ekvatorialguineas regering verkligen inleder en övergång till demokrati, vars första steg enligt vår mening kan vara dessa fria kommunalval. Unionen måste trycka på i denna riktning, utan att minska på vaksamheten eller lita på fler falska löften från president Obiang.
Om därför kommunalvalen hålls under nuvarande villkor, utan någon typ av garantier, bör inte samarbetet med Guinea fortsätta på något sätt, annat än på det humanitära planet givetvis. Lomékonventionen tvingar unionen och medlemsstaterna i sin artikel 5 att kräva demokrati och mänskliga rättigheter i Ekvatorialguinea. Därför menar vi att kammaren måste fortsätta i denna riktning.

Ferrer
Herr talman! President Obiangs utlysning av kommunalval borde betyda ett steg framåt mot demokratisering av landet och detta borde vi alltså bedöma positivt.
I ännu högre grad om vi betänker att Guineas president var en av undertecknarna av Kairoförklaringen och den åtföljande handlingsplanen, där man erkänner behovet att befästa de demokratiska principerna, grundade på rätten för alla medborgare att fritt välja sina politiska ledare i fria val och därmed också behovet att garantera öppna och fria val, och att vidta nödvändiga åtgärder för en god övervakning av dem.
Men erfarenheter från tidigare val, där man har kunnat påvisa allvarliga oegentligheter och en total brist på öppenhet, liksom de bristande demokratiska garantier som fortfarande råder i Guinea, kräver inte enbart att vi följer utvecklingen av det kommande valet, utan också att vi med all kraft kräver att Guineas regering och president Obiang vidtar de åtgärder som krävs för att garantera att dessa val genomförs på ett rent sätt.
Vi måste speciellt vaka över att processen är öppen för alla politiska krafter - vilket innebär en frigivning av de politiska fångarna - och att oppositionen får full rätt att utöva sina demokratiska friheter. Vi måste också kräva en närvaro av observatörer som i full frihet kan följa valets utveckling och kontrollera att de demokratiska principerna respekteras.
Dessa val kan innebära att Guinea får möjlighet att börja sin vandring mot demokratin. De kan också innebära ett närmande till Europeiska unionen på nytt, och att landet får det stöd som Europeiska unionen är beredd att ge om demokratin respekteras.
Därför är vi, som parlament, skyldiga att utöva påtryckningar på president Obiang och kräva att dessa val hålls och att de genomförs i enlighet med demokratiska principer. För bara så kan vi återge befolkningen i Guinea sin fulla frihet.
(Applåder)

Marset Campos
Herr talman! Vi varken kan eller får missa den chans vi nu har för att uppmuntra en demokratisk utveckling för befolkningen i Ekvatorialguinea, och framför allt för dess ungdom, eftersom ett misslyckande för demokratin i en miljö med växande fattigdom och klyftor, som motpol får en våldsspiral och förtryck, vilket i sin tur leder till en militär konflikt som ofta uppmuntras utifrån.
Europeiska unionen måste på alla sätt kräva att Ekvatorialguineas regering friger alla politiska fångar och sätter stopp för de tvångsmedel som används mot de demokratiska krafterna, för att på så sätt garantera att de kommande kommunalvalen ger Guineas befolkning förhoppningar och blir en inledning av fruktbara förbindelser mellan Guinea och Europeiska unionen.
Iran (presskod)

Ludford, baronessan
Kampen i Iran för reform och frihet är av stor betydelse. Det har funnits betydande skäl till optimism genom valet av president Khatami och de överväldigande rösterna för de reformvänliga kandidaterna vid valen i februari, men som man kan konstatera vid bevakningen av mänskliga rättigheter är kampen för att kontrollera pressen på många sätt en kamp för att kontrollera den framtida inriktningen för den islamiska republiken som helhet.
Just den stora framgången för den reformvänliga dagordningen tycks ha utlöst en häftig motreaktion från de konservativa, reaktionära krafterna och ett försök att straffa den majoritet som röstade för en reform i februari. De gör den oberoende pressen till måltavla då den är en betydande kanal för reformvänliga. Dessa försök kan säkerligen inte lyckas i ett längre perspektiv eftersom den unga befolkningen är otåliga efter förändring som visar att islam och garantier för rättigheter och frihet är helt förenliga.
Vi måste göra allt vad vi kan för att uppmuntra och stödja reformarbetet, däribland och särskilt grundläggande rättsliga garantier för åsiktsfrihet i enlighet med kravet i Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter som Iran har undertecknat.
Under tiden uppmanar vi Iran att upphöra att förfölja och åtala journalister och författare för åsikter som inte utgör hot för den allmänna ordningen eller den nationella säkerheten utan endast ligger i de konservativas eget intresse.

Van Dam
Herr talman! Bahar eller vår. Det är namnet på en ny oberoende tidning i Islamiska republiken Iran. Vi kan inte annat än hoppas att denna dagstidning utkommer fortfarande. Namnet Bahar uttrycker ett tydligt politiskt program, ett omisskännligt stöd till president Khatamis reformpolitik. Denna kurs går möjligen att träffande sammanfatta som en strävan mot ett civilt samhälle.
Iranska konservativa kretsar betraktade denna linje som ett målmedvetet försök att sekularisera den egna staten. Det var inte helt fel. Dessa fanatiska försvarare av ett politiskt status quo inom Islamiska republiken är alltmer missnöjda över att ha tvingats på defensiven sedan president Khatami tillträdde 1998. Ett pinsamt nederlag i parlamentsvalet för några få månader sedan understryker detta faktum.
För att vända de politiska strömningarna skyr hårdingarna i Teheran inga medel. Tänk på serien av makabra mord på oberoende präster för något halvår sedan. Tänk också på det hänsynslösa undertryckandet av studentprotesten förra året. I förbigående försökte anhängarna till revolutionsledaren Khameini systematiskt tysta den oberoende respektive kritiska pressen genom utgivningsförbud. Motgången vid parlamentsvalet tog de ultrakonservativa mycket hårt. Det var anledningen till deras rasande reaktion förra månaden: stängningen av alla reformvänliga dagstidningar så när som på bara ett par tre stycken.
Den gemensamma resolution som ligger framför oss tar de journalister som är förföljda eller tvingade till arbetslöshet i försvar. De sistnämnda visste och vet att de har stöd av den övervägande majoriteten av befolkningen. Varför? Eftersom de hade modet att offentligt vända sig mot den långtgående samhälleliga ofrihet som upprätthålls genom ohöljda terroristmetoder från statsapparatens sida. Genom denna resolution önskar Europaparlamentet intala persiska redaktörer mod i deras kamp för pressfrihet och driva bort rädslan vid skrivbordet.

Rühle
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka för möjligheten att i dag ännu en gång kunna tala om Iran. Reformprocessen i Iran är hotad. Innan det nyvalda reformparlamentet kan sammanträda spetsas maktkampen i Iran till på ett hotfullt sätt. Vi är bestörta över den manipulativa rapporteringen om Heinrich Böll-stiftelsens konferens i Berlin, och vi är ytterligt bekymrade över arresteringarna av journalister och kritiska intellektuella till följd av denna konferens.
Dessutom är vi smärtsamt överraskade över förbudet mot samtliga reformvänliga tidskrifter som ges ut i Iran. Vi vädjar till de iranska myndigheterna om att omedelbart frige de arresterade konferensdeltagarna och journalisterna, att upphäva alla häktningsorder som getts i detta sammanhang, att återigen tillåta de förbjudna tidningarna och tidskrifterna och inte minst att respektera den iranska befolkningens politiska vilja som på ett imponerande sätt tog sig uttryck i valresultaten. Vi ber rådet och medlemsstaterna liksom kommissionen att bearbeta Iran med dessa krav och att lägga respekten för de mänskliga rättigheterna till grund för det fortsatta samarbetet med Iran.

Posselt
Herr talman! För närvarande upplever vi en enorm aktivitet mot pressfriheten. Förra veckan ockuperade Putins trupper i Ryssland det största oppositionsförlaget. I går skedde detsamma i Belgrad med den oberoende radiosändaren Belgrad. I Iran får vi uppleva att tidningar förbjuds, tidningar som inte gör något annat än att ge röst åt krafter och människor som var mycket framgångsrika vid de senaste valen, som har förkroppsligat och förkroppsligar en förhoppning om pluralism i Iran. Därför kan jag helt och håller ansluta mig innehållsmässigt till Rühle. Vi måste utnyttja den nuvarande fasen för att massivt stödja de demokratiska krafterna i Iran och reformkrafterna! För vad vi nu upplever är en situation av uppbrott och bakslag samtidigt. Då gäller det verkligen att vi nu inte lämnar dessa krafter ensamma och i den isolering som är regimens mål. Därför var det också så förödande att det tog denna vändning under konferensen i Berlin som regimen ju har tagit som förevändning för att vidta åtgärder mot de oppositionella i Iran.
Jag anser att en dialog med Iran faktiskt är den enda möjligheten för att kunna påverka utvecklingen där. Vi får inte lämna oppositionen i sticket med åtgärder som förstärker isoleringen, utan vi måste genom intensiv kontakt med regeringen men också genom intensiv kontakt med oppositionen och genom en massiv inverkan från rådet, Europaparlamentet och kommissionen insistera på att det sätts stopp för att den redan så svaga men hoppfulla demokratiseringsprocessen i Iran återigen stryps helt och hållet!
Burma

Maaten
Herr talman! Det är en otrevlig situation, denna tioårsdag av valet av NLD i Burma. Otrevlig på grund av den burmesiska juntans framgångar i fråga om internationellt erkännande. Jag syftar då naturligtvis på anslutningen till Asean. Det kan mycket väl vara så att de andra Asean-medlemsstaterna har beslutat sig för detta med diverse anständiga avsikter och i förhoppning om att detta kommer att vara en pådrivande faktor för demokratiseringen i Burma. Vi måste dock konstatera att det inte har fungerat så, det har inte lyckats och det har kanske haft motsatt verkan att döma av de flin som syntes på de burmesiska makthavarnas ansikten när de var värdar för Asean-mötet för ekonomiministrar tidigare denna månad.
Förhållandet mellan Europeiska unionen och Asean får vad oss beträffar inte bli något offer för problemen i Burma. Denna relation är alldeles för viktig för detta. Det innebär emellertid att vi ständigt måste ta tillfället i akt att ta upp situationen i Burma i våra kontakter med Asean.
Vi måste samtidigt konstatera att våra egna sanktioner inte heller har fungerat så bra. Det skulle kanske vara bra att överväga om vi skulle kunna vidta så kallade intelligenta sanktioner mot Burma, för då måste sanktionerna vara inriktade på ett enda mål: återställande av demokratin i Burma.

McKenna
I går bevittnade vi arresteringen av 95 medlemmar av NLD och situation i Burma har blivit ohållbar. En av de viktigaste faktorerna vi måste granska närmare är rollen för några europeiska multinationella oljebolag, i synnerhet det fransk-belgiska bolaget Total Fina. Vi måste också kritisera den franska regeringen för det faktum att de stöder detta. Till och med den brittiska regeringen är mer modern i dess politik i denna fråga. Den brittiska regeringen har i själva verket uppmanat Premier Oil att dra sig ur Burma.
Den franska regeringen borde följa den brittiska regeringens exempel. Det är oacceptabelt att europeiska multinationella bolag investerar och stöttar ett system där omfattande, grova brott mot mänskliga rättigheter sker. När det gäller sanktioner måste vi följa uppmaningen att vi bör införa ekonomiska sanktioner mot SPDC och att vi borde avbryta alla förbindelser mellan Europa och Burma om handel, investeringar och i synnerhet turism. Det är inte godtagbart att vi investerar i turism under förhållanden där grova brott mot mänskliga rättigheter sker och där folkets liv och frihet i stort sett har förvägrats dem.

Maij-Weggen
Herr talman! Det är nu tio år sedan ett politiskt drama ägde rum i Burma. Efter en period av osäkerhet och strid hölls öppna och rättvisa val år 1990 och Aung San Suu Kyi valdes till president med mycket stor majoritet. I parlamentsvalet vann NLD majoriteten av mandaten i parlamentet.
Kort därpå tog militären makten på nytt. Aung San Suu Kyi fängslades. Parlamentet upplöstes och många parlamentsledamöter mördades, fängslades eller fördrevs ur landet. Sedan dess är Burma scenen för ett förtryck utan motstycke. Tusentals människor har omkommit, hundratusentals människor har flytt landet och lever i läger i Thailand, i Malaysia och Indien. Inom själva landet har befolkningsgrupper flyttats för att splittra minoriteterna. Det förekommer tvångsarbete. Den här veckan rapporterade Financial Times dessutom att Burma har fler barnsoldater än något annat land i världen.
Burma kan jämföras med Sydafrika och Chile på 80-talet. Vad är det vi kräver av kommissionen och rådet? Vi kräver i första hand att man inte accepterar att militärregimen i Burma företräder det burmesiska folket på toppmötet Europa-Asien. Vi kräver dessutom att hårdare åtgärder vidtas mot Burma på det ekonomiska området. Vi förespråkar att alla EU-medlemsstater ställer sig bakom ekonomisk isolering och ett absolut investeringsstopp, vilket Förenta staterna redan har föreslagit ett flertal gånger.
Dessutom borde unionens medborgare avrådas av sina regeringar från att åka på semester till Burma. Många av dessa nya etablissemang har byggts genom tvångsarbete. Det är kärnan i vårt yrkande.
Burma får inte behandlas bättre av världssamfundet än Sydafrika och Chile på 80-talet. Om vi gör det, då mäter vi med olika mått. Aung San Suu Kyi måste äntligen få ett verkningsfullt svar på sitt passiva motstånd. Vad har hon annars för nytta av ett Nobelpris och Sacharovpriset om hon inte får verkligt stöd som leder till att hon själv och hennes land befrias ur sin penibla belägenhet?
Fotboll: "Euro 2000" och förhindrande av huliganism

Heaton-Harris
Herr talman! Jag måste hävda ett personligt intresse eftersom jag är fotbollsdomare i klass 1 och mycket aktiv med det och har hållit på med fotboll på många nivåer under 18 år. I denna resolution bedömer man skydds- och säkerhetsarrangemangen inför Euro 2000 så att vanliga fotbollsälskande anhängare från hela Europa kan komma till, titta på och resa hem från fotbollsspelen denna sommar utan rädsla eller oro för sin säkerhet. Ett ganska adekvat krav med tanke på de nyligen inträffade händelserna i Köpenhamn.
De flesta ledamöter kommer inte att anse detta som ett omtvistat förslag. Jag har dock hört att det finns några frågor om lämpligheten med stadion Charleroi och möjligheten där att genomföra spelet mellan England och Tyskland den 17 juni under säkra former. Jag kommer att ta itu med dessa frågor nu eftersom jag tror att det är detta som ni vill få höra.
Jag tackar BBC:s program Watchdog för att den gett mig närmare information om slutsatserna av en mycket berömd brittisk fotbollsstadionexpert, doktor Jim Dickey. Han upptäckte bara efter en snabb undersökning av den tillfälliga byggnationen ovanför den norra läktaren i Charleroi, att det var för många stolar på raderna, läktaren var för brant, säkerhetsbarriärerna var för låga, utgångarna från läktaren var för trånga och trapporna på baksidan av läktaren var för breda. Denna läktare, liksom alla övriga kommer att vara helt fulla den 17 juni. Under tiden och några kilometrar längre bort på gatan kommer Kung Baudouin stadion, Belgiens nationalstadion, och förmodligen nu en av de säkraste stadion i hela Europa att vara tom samma dag.
Jag förstår den lokala stoltheten hos många ledamöter från Belgien och jag betvivlar inte att organisatörerna av Euro 2000 spenderar mycket tid med att granska skydds- och säkerhetsaspekterna för tävlingen. Men sunt förnuft måste verkligen segra och denna speciella situation i den nuvarande arenan borde aktivt undersökas på nytt.
Jag hoppas verkligen att ledamöterna skall stödja detta förslag för detta är något som vi faktiskt kan förändra till det bättre. Varför inte undersöka ett arrangemang i förväg så att man inte behöver oroas över följderna av några våldsamma människors dåliga uppträdande efter en sådan fotbollsmatch.

Perry
Herr talman! Jag hoppas att det blir en härlig fotbollsmatch den 17 juni mellan England och Tyskland. De flesta ser fram emot en bra match och hoppas att den kommer att vara säker. Men olyckligtvis är det inte allas åsikt. Den tyska insatsstyrkan mot huliganer har sagt att det är ganska troligt att det kommer att finnas huliganer där. Jag kan inte säga någonting om tyska huliganer, men jag kan berätta om engelska fotbollshuliganer - jag kan inte kalla dem "supportrar" och till och med ordet "huligan" är inte tillräckligt starkt för dem. Det finns en grupp människor som helt definitivt planerar att vara där. Om ni tvivlar på mig behöver ni bara se på tidningsbilderna av de problem som uppstod i Köpenhamn i går kväll.
Förutom de problem som min kollega hänvisade till som kan inträffa inne i Charleroistadion finns det ett allvarligt problem som med det som kan ske på gatorna runt den stadion. Chefen för det belgiska polisförbundet säger att han är oroad. Vi säger nu till de belgiska myndigheterna och de europeiska fotbollsförbunden att de bör titta på möjligheter till en säkrare plats som finns tillgänglig någon annanstans i Belgien, och stadion i Bryssel har nämnts.

Dehousse
Herr talman, kära kolleger! Det ligger definitivt något uppiggande i att efter raden av elände i världen, ta upp andra problem, fast vid närmare eftertanke återkommer man till bilder som är svåra att stå ut med.
Jag tror ändå inte att det förslag som överlämnats till oss behandlar problemet på ett korrekt sätt. När jag läser punkt 2 i resolutionen där man "uttrycker sin oro inför att stadion i Charleroi, som skall hysa flera möten, bl.a. matchen mellan England och Tyskland, inte uppfyller de belgiska säkerhetsnormerna på området", tar resolutionen upp något som inte finns.
Det stämmer inte av flera skäl. För det första för att arrangörerna av vilket möte som helst i Belgien och initiativtagarna till vilken stadion som helst enligt offentlig rätt måste träffa en överenskommelse med den kommun där stadion är belägen, och denna överenskommelse är borgmästarens personliga ansvar.
Vår ärade kollega talade om regional stolthet. Belgarna vet vad de på gott och ont har att tacka begreppet regional stolthet för och följaktligen kräver utnyttjandet av en stadion inte bara borgmästarens namnteckning utan också inrikesministerns. Det är därför fullständigt felaktigt att tala om regionala övertramp. Alla vet dessutom, eller bör veta, att det inte är Charleroi-borna som valt detta möte mer än någon annan.
Inom ramen för Eurofoot har utöver dessa krav tillkommit ett extra krav: stadion måste godkännas av Europeiska unionen, UEFA. Och UEFA har, när det gäller alla arenor som byggts om för att kunna ta emot tillräckligt många åskådare, inte bara lämnat tillstånd in fine till förfarandet utan också knutits till den praktiska organisationen av översynen av dessa arenor. Jag vet en hel del om det eftersom jag i egenskap av borgmästare i staden Liège arbetat med att förbereda en arena av samma typ.
Sammanfattningsvis beklagar jag att behöva säga att våra kolleger stöder sig på felaktiga premisser och att de därmed bara kan komma till felaktiga slutsatser. Det är jag inte ensam om att anse - min kollega Desama skulle ha sagt samma sak om han hade kunnat få ordet; det gäller även vår holländska kollega van den Berg, som bett mig påpeka att han för sin del utöver ett belgiskt ansvar i detta fall såg ett mycket starkt samarbete...
...ett mycket nära samarbete med de holländska regeringen och det inleddes från första början och vi utvidgade detta samarbete till Frankrike på grund av lärdomarna från Världscupen och en massa andra värdländer, 14 stycken tror jag, däribland Förenade kungariket naturligtvis eftersom vi ville få kontakt med de länder som kanske skulle skicka lag till Belgien.
Herr talman, jag skall avsluta genom att säga att den tredje och sista punkten är att jag anser att parlamentet borde bestämma sig och inte befatta sig med att ta chanser. Är det i morgon eller nästa vecka som vi skall ta itu med frågan om tågen som lämnar Paddingtonstationen?

Ducarme
Herr talman! Jag anser att texten har ett antal fördelar. Den gör det möjligt för oss att påminna om att vi alla vill fördöma huliganismen, och att vi alla naturligtvis så långt det är möjligt, vill bekämpa detta fenomen.
Jag skulle ändå även vilja erinra om att sedan två år, såväl i Nederländerna som Belgien, förbereder idrottsvärlden, de politiska myndigheterna, men även polismyndigheterna på ett professionellt sätt Euro 2000 och även i materiella termer har kolossala investeringar gjorts.
Finns det trots detta fortfarande en risk? Ja, men det kommer alltid att finnas en risk. Om ni befinner er i ett sådant här sammanhang, kan ni aldrig säga att inget kommer att hända. Men sportsligt sett skulle jag ändå vilja säga till vår brittiska kollega att det inte motiverar att man i första hand utnyttjar ett evenemang av den här typen med en viss form av demagogi och att man till och med erbjuder sig att sprida falsk information i officiella dokument från Europaparlamentet.
Punkt 2 är som Dehousse angav felaktig. De belgiska myndigheterna har givit tillstånd till arenan i Charleroi. Punkt 3, där det står att Roi Baudouin-stadion eventuellt skulle vara aktuell i Bryssel, är felaktig. Ingen myndighet, ingen ansvarig har gått i den riktningen. Jag tror därför att vi måste komma fram till en rättvis anledning och absolut inte sprida sådana här texter.
Vår kollega tog slutligen upp en uppgift och angav att han var mycket glad över den publicitet BBC hade givit honom. Jag nämnde några uttalanden från BBC av någon som inte är fotbollsdomare som ni, men som är tränare för Förenade Kungarikets lag. Vad sade Keegan, och jag skall sluta här, herr talman, vid sitt besök i Charleroi? Att arenan passar för en match på hög nivå. Han tycker till och med att arenan är i högsta grad lik ett stort antal arenor som vi känner till dem i England.
Låt oss därför vara litet sportsliga! Om ni är domare, herr Heaton-Harris, har ni en åsikt, men jag föredrar åsikten från Kevin Keegan, som förefaller mig mer kvalificerad. Lämna därför walk-over och tag tillbaka ert förslag.

Wyn
Herr talman! Jag tvivlar inte på att vi alla vill se huliganismen inom fotbollen utrotad på europeisk nivå och globalt. Vi måste emellertid vara försiktiga, så att vi inte gör det på ett sätt som skulle inskränka nöjet för de verkliga supportrarna.
Frågan måste därför diskuteras på en europeisk nivå och vi bör akta oss för att bli indragna i lokala diskussioner om kapacitet och säkerhet i speciella stadion, var de än är.
Vi måste fråga oss själva varför åtgärder som vidtagits tidigare gång på gång misslyckats med att skapa en trevlig fotbollsatmosfär för alla. Jag välkomnar den dialog som inletts nu mellan kommissionen och sport- och fotbollsklubbar om hur förhållandena skall kunna förbättras. De personer som sköter spelen är de som genom en konstruktiv dialog till slut kommer att kunna hitta svaret på plågan från huliganism, och det måste sägas, rasism som påverkar denna mest populära sporten av alla.

Sylla
Herr talman! Jag tror ändå att vi måste ta dessa frågor om huliganism på allvar. Vi vet nu att tiotals miljoner människor är passionerat intresserade av denna sport och efter VM i fotboll, som Frankrike vann, otåligt väntar på Euro 2000. Jag tror att fotbollen blivit en sport för massan, en folksport, och att det definitivt handlar om säkerhet för våra barn, våra små bröder och ungdomar som besöker arenorna.
Jag tror därför att man faktiskt inte bara kan nöja sig med att säga: "det finns risker och det kommer alltid att finnas risker". Jag anser att man ändå måste försöka att på bästa sätt motarbeta huliganismen. Det säger jag för jag anser att man inte kan låta bilden av de riktiga supportrarna fördunklas av vad några våldsamma extremister gör, som utnyttjar stora folksamlingar som förevändning för att hänge sig åt oacceptabla handlingar.
Man gör rätt i att i resolutionen påpeka att vi måste vidta lämpliga säkerhetsåtgärder. Vid senaste fotbolls-VM, det minns ni, begick huliganer mycket allvarliga våldshandlingar, och angrep bl.a. en polisman som länge låg i koma och i dag är förlamad för resten av livet. Jag tror därför att allt detta inte bara är något ödesbestämt, utan att vi måste finna medel för att exempelvis bestraffa huliganerna i de länder i Europeiska unionen där de begår sina illdåd.
I det hänseendet tycker jag att ett exempel nyligen i Frankrike är mycket viktigt. Sedan flera år har franska huliganer med nazistideologi lagt beslag på en supporterläktare i Parc des Princes i Paris. De utnyttjade matcher för att ge utlopp för sitt hat, slänga ur sig nazistiska slogans och förfölja svarta och araber när de kom ut från klubben. Paris-St-Germain lät dem hållas och förbjöd till slut alla mörkhyade personer tillträde till läktaren i fråga, under förevändningen att det var av säkerhetsskäl. Efter klagomål från den franska organisationen SOS racisme, och inför hotet om att dömas, förband sig klubben att sluta med detta och inte längre tolerera huliganer på arenan, genom att noga kontrollera ingångarna. Paris-St-Germain visar numera före varje match, ända till säsongens slut, en antirasistisk musikvideo som hyllar värderingar som vänskap, broderskap och nöjet med sport.
Det visar att man kan göra något, det visar att detta inte är något ödesbestämt och när man vet hur fotbollen blivit, med tiotusentals ungdomar på dessa arenor, tror jag verkligen att vi måste vara uppmärksamma och inte ta för lätt på dessa frågor.

Thyssen
Herr talman! PPE-DE stöder inte de brittiska kollegernas resolution och har tillkännagivit att den inom kort kommer att dras tillbaka. Anledningen är inte att vi inte skulle vilja fördöma det ökande våldet i samband med fotbollsmatcher. Nej, det är för att resolutionen är redigerad som den är, är för inskränkt och för mager och därför inte hör hemma i denna kammare.
Kolleger! Det är inte vår uppgift att politiskt lägga oss i en viss match på en viss plats och börja göra tekniska uttalanden om hur lämplig en viss fotbollsstadion är för en viss Euro 2000-match. Det vore bättre att peka på, och det vill jag härmed göra för många PPE-DE-kollegers räkning, för det första att säkerhet är någonting väsentligt som kräver stor omsorg, och många ansträngningar har också gjorts i detta syfte med anledning av Euro 2000. För det andra, att alla som ansvarar för säkerheten under Euro 2000 uppmanas att i hög grad arbeta preventivt. För det tredje, att vi stimulerar polismyndigheterna i alla deltagande länder att undanröja sådana hinder som skulle motverka ett djupgående samarbete. För det fjärde, att lansera en vädjan om fair play för alla inblandade, såväl organisatörerna som spelarna och supportrarna.
Det är synd att denna resolution gav anledning till en match Belgien-England, först inom PPE-DE och sedan också i denna kammare. Jag hoppas emellertid att denna match får ett sportsligt förlopp, och jag hoppas att belgarna inte bara kommer att vinna här utan också ett antal matcher under Euro 2000.

Beysen
Herr talman! Läktarvåld är ingen marginell företeelse utan utgör en tydlig subkultur. Det är inte heller så lätt att få en subkultur under kontroll. Zero tolerance erbjuder enligt min åsikt den enda lösningen, vilket innebär ett systematiskt agerande mot varje överträdelse, och varje ingrepp skall också sanktioneras på ett effektivt sätt. Innehållet i den föreliggande resolutionen förbigår, metvetet eller omedvetet, orsakerna till läktarvåldet. För initiativtagarna handlar det uppenbarligen mer om att klandra organisationen för Euro 2000. Detta spel vill liberalerna inte vara med och spela. Vi har noterat de oerhörda ansträngningar som de organiserande ländernas regeringar har vidtagit för att Euro 2000 skall kunna avlöpa under så goda omständigheter som möjligt.
Inför Euro 2000 vill vi bara uppmana alla som bär ansvaret att iaktta största möjliga påpasslighet för att uppnå det uppställda målet, nämligen att göra Euro 2000 till en fest för hundratusentals åskådare och miljontals tittare. En fest som skall bidra till att föra ut en positiv europeisk framtoning.

Maaten
Herr talman! Vi kan inte stödja den framlagda resolutionen. Jag var för att diskutera ämnet läktarvåld, men denna resolution kan när allt kommer omkring inte beskrivas som någonting annat än en fläck på föredragningslistan. Det passar sig inte för detta parlament att diskutera säkerheten under en viss Euro 2000-match under tryck från något som, enligt vad jag antar, är en del av den brittiska allmänna opinionen. Det är också en förolämpning av i detta fall de belgiska organisatörerna av denna match och de berörda internationella myndigheterna. Det är synd, för vi diskuterar kampen mot läktarvåldet, och om det finns mycket att säga. Där lär vi oss också hela tiden sådana viktiga läxor som: på vilket sätt skall vi nu verkligen bistå fans? På vilket sätt kan vi ge klubbledningar och organisatörer av matcher bättre utbildning? Och även den så kallade second opinion som nu tillämpas, varvid en grupp utanför organisationen analyserar åtgärderna och föreslår förbättringar, förtjänar att uppmärksammas.
Herr talman! Huliganer har varit alldeles för framgångsrika då det gäller att förstöra nöjet för verkliga fans. Under Euro 2000 kommer de inte att lyckas med det, för det blir en fotbollsfest för alla.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag skall börja med Filippinerna och sluta, sådan är Europaparlamentets bredd och omfattning, med fotboll.
Kommissionen delar de ärade ledamöternas oro för gisslans hälsa och säkerhet i Jolo och Basilan. Vi fördömer kraftigt sådana terroristaktioner. Vi var naturligtvis helt överens med beslutet att sända EU:s höge representant, Javier Solana, till Filippinerna. Herr Solana var utsänd för att personligen till den filippinska regeringen överlämna Europeiska unionens meddelande om gisslans säkerhet. Han fick garantier från den filippinska regeringen om att militära styrkor inte skulle användas för att befria dem.
Vi följer händelserna på Mindanao och på de angränsande öarna noga. Vi är bekymrade över det ökande politiska våldet efter det att fredsförhandlingarna mellan Filippinernas regering och olika beväpnade grupper inställdes. Vi anser att endast ett återupptagande av fredsförhandlingarna snarast möjligt, såsom krävts av ledarna för civila och religiösa grupper, skapar möjlighet till en hållbar förbättring av situationen i Mindanao.
Jag vill tillägga en sista punkt om de 21 i gisslan - sju av dem är medborgare i Europeiska unionen. Naturligtvis hoppas vi alla att de snarast skall släppas. Våra tankar är jag säker på går till deras familjer. Jag hoppas också att vi inom kort kommer att få nyheter om att de journalister som reste för att bevaka händelsen och som därefter saknas är välbehållna. Jag hoppas att man snart får reda på var de befinner sig .
Vi går nu till Ekvatorialguinea. Vi har noga följt situationen för de mänskliga rättigheterna där under flera år. Vi delar Europaparlamentets oro över de lokala valen där. Denna oro avspeglades i ordförandens uttalande i början av maj. Vid ett nyligen genomfört besök av en delegation från kommissionen togs de frågor som parlamentet undersöker upp direkt med presidenten.
En officiell begäran om en valövervakningsdelegation sändes den 2 maj från regeringen i Ekvatorialguinea till kommissionär Nielson. Kommissionen håller för närvarande på att sända ett svar med närmare orsaker till avslaget till president Obiang. Begäran från regeringen i Guinea-Bissau mottogs mycket sent och i enlighet med våra riktlinjer bör valövervakningsdelegationer förberedas tidigt i valprocessen, så att vi kan säkerställa att processen är korrekt och rättvis. Det är av betydelse att oppositionspartierna i Ekvatorialguinea har bestridit vallistorna och redan har beslutat att bojkotta valresultatet.
Vi anser därför att i detta skede skulle närvaron av internationella observatörer inte bara misslyckas med att förbättra kvaliteten och insynen i de lokala valen utan att det också är en mycket verklig risk för att denna delegation kan användas felaktigt av de lokala myndigheterna som ett sätt att legitimera en otillfredsställande process. Vi avser dock att engagera oss och främja demokratiseringsprocessen i Ekvatorialguinea.
Angående Iran delar kommissionen helt parlamentets oro över bristen på yttrandefrihet där. I den vittomspännande dialogen mellan Europeiska unionen och Iran tar kommissionen regelbundet upp frågor som gäller de mänskliga rättigheterna, däribland pressfrihet. De iranska myndigheterna är väl medvetna om den betydelse vi fäster vid dessa frågor. Helt klart är det nuvarande läget mycket ömtåligt: reformmotståndarna har använt sig av sin kontroll över domstolarna och säkerhetsstyrkorna till att skrämma intellektuella och att förbjuda reformvänliga tidningar. Den aktuella rättegången med de 13 judarna anklagade för spioneri är också mycket oroande. De reformvänliga har hållit sig lugna, och så bör vi göra i hopp om att sammankallandet av parlamentet inom kort kommer att hjälpa till att förbättra situation.
Jag fortsätter med Burma. Vi beklagar djupt de fortsatta brotten mot de mänskliga rättigheterna av den burmesiska militärregimen. Framför allt beklagar vi det fortsatta dödandet utan rättegångar, det brett förekommande påbudet om tvångsarbete och tvångsförflyttning av lokalbefolkning, liksom förtrycket mot politiska motståndare och förhindrandet av lagliga politiska partier att få verka fritt. Detta gäller också den restriktiva rörelsefriheten för Aung San Suu Kyi och andra medlemmar av National League for Democracy samt den rutinmässiga tillämpningen av godtyckliga arrester. Vi har kraftfullt stött EU:s gemensamma ståndpunkt om Burma och beslutet från rådet (allmänna frågor) i april 2000 att förstärka den gemensamma ståndpunkten.
Vi använder varje tillfälle för att övertala våra asiatiska partner att uppmana - det som kallas med en anstrykning av George Orwell - "State Peace and Development Council" att inleda en konkret dialog med de demokratiskt valda företrädarna och de etniska minoriteterna i syfte att nå en ömsesidig, överenskommen och intern lösning på Burmas problem och respekten för internationella normer för mänskliga rättigheter där.
Slutligen om fotbollshuliganism: Ansvaret för att garantera tillräckligt skydd för åskådare och spelare under Euro 2000 matcherna faller på de nationella myndigheterna och de berörda fotbollsförbunden. Jag vill bara ta upp två ytterligare punkter. För det första, vi vill att parlamentet erinrar sig att rådet (rättsliga och inrikes frågor) i juni uppmanade medlemsstaterna att öka samarbetet för att förhindra och ha kontroll över våld och oroligheter i samband med internationella fotbollsmatcher. Samtidigt togs en handbok fram med exempel på arbetsmetoder för polisstyrkor.
Vidare finansieras genom gemenskapens program för polis- och tullsamarbete ett projekt som tagits fram av polismyndigheterna i Nederländerna och Belgien och där polisstyrkor från andra medlemsstater deltar. Projektets syfte är att dra lärdom från planeringen av Euro 2000 för att förbättra, om så är nödvändigt, organiseringen av liknande arrangemang i framtiden.
Jag vill bara tillägga en sak. Jag hoppas verkligen att Euro 2000 blir en stor succé. Jag hoppas emellertid med samma iver att matcherna under Euro 2000 blir avsevärt mycket bättre än den jag såg på TV i går kväll.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.00.

Sturdy
Herr talman! Angående en ordningsfråga. Jag skall bli mycket kort, men jag vill ta upp en fråga som de flesta ledamöterna känner starkt för. Vid flera tillfällen denna vecka har det i ledamöternas bar funnits besökare som inte tillhör parlamentet, helt enkelt allmänhet. Jag vet att flera ledamöter under veckan inte kunnat få någon mat. Kan vi få något klargörande från kvestorerna, så att vi kan ha en bar för ledamöterna? Vi har en bar för ledamöter i Bryssel. Jag har inget emot att man tar med sig en eller två personer ur personalen eller vem det än är till baren men att ta dit besöksgrupper med 20 eller mer deltagare är fel. Jag hoppas att vi kan få något klarläggande.

Talmannen
Tack herr Sturdy. Vi kommer att hänvisa den frågan till kvestorskollegiet, såsom ni begärde.

Theorin
Herr talman! Jag förstår att vi kommer att få rösta om de två sista resolutionerna om Guatemala och om icke-spridningsavtalet utan debatt. Jag kommer inte att invända mot det, men jag vill notera det ovanliga i att parlamentet kan använda en halvtimmes diskussion om fotbollshuliganism - jag är ändå en stor fotbollsälskare - men inte har en minut över för att diskutera den största huliganismen som vi har, nämligen kärnvapen i världen!
(Applåder)

Talmannen
Ni har framfört er synpunkt med fog. Beslutet fattades i morse att vi skulle rösta kl. 18.00 och att aktuella och brådskande frågor som inte behandlats skulle gå till omröstning, även om de inte hunnits debatteras. Punkten fotbollshuliganism var uppförd under punkterna om mänskliga rättigheter. Den debatten har avslutats. Vi har således avslutat hela den avdelningen.
Jag vill inte ha en massa debatter. Vi måste hinna med många omröstningar i kväll.

Liese
Herr talman! Det är naturligtvis klart att ni nu vill undvika en lång debatt, men jag tycker inte att det stod klart vid beslutet i morse att de brådskande frågorna helt enkelt skulle falla bort. I så fall kanske en del kolleger också skulle ha fattat ett annat beslut. Jag tycker att det inte under några omständigheter får accepteras här i parlamentet att frågor som sedan början av veckan står på föredragningslistan helt enkelt faller bort. Vi skulle tala om Guatemala. Vi har haft ledamöter från Guatemala här hela veckan, och vi försöker förklara för dem att de måste bli bättre på demokrati och på att respektera de mänskliga rättigheterna. Om vi då inte ens tar upp frågan till diskussion så är detta ingen god förebild!
(Applåder)

Talmannen
Jag vill bara påminna er om artikel 50.6: "Talmannen och ordförandena i de politiska grupperna kan besluta att låta ett resolutionsförslag gå till omröstning utan debatt." Det var den regel enligt vilken detta förfarande har införts. Jag håller med er om att det inte bör bli ett precedensfall. Låt oss nu gå vidare till omröstningen.

Posselt
Herr talman! Jag vill säga något om omröstningen, nämligen att det vore möjligt försöka agera emot omröstningen, både på grund av det faktum att 24-timmarsregeln inte har hållits och möjligtvis även frågan om beslutförhet. Detta vill jag inte göra, men jag vill be fru Buitenweg och hennes vänner att i sin tur utfärda moratorium i morgon och ställa in sina sabotageaktioner här i kammaren!
(Applåder)

Ribeiro e Castro
Herr talman! Mitt anförande är i själva verket en bön till administrationen, precis på samma sätt som min kollega. Jag beklagar att ledamot Buitenweg har ägnat sig åt sabotage. Jag vill bestämt ta avstånd från Buitenwegs, Van Lanckers och Howitts upprepade påståenden där man anklagar andra för sabotage när det i själva verket är ledamot Buitenweg som har lett sabotagedåden i kammaren.

Watson
Herr talman! Angående en ordningsfråga. Jag skulle vilja föreslå att vi genomför omröstningen genast. Vi höll debatten i morse, vi fattade vårt beslut, låt oss bara få det undanstökat.
(Applåder)

OMRÖSTNING
Meijer
Herr talman! Människor är olika. Däremot är de likvärdiga. Enligt vår uppfattning måste vi utgå från solidaritet, mänsklig värdighet och likvärdighet i det mänskliga samhället. Alla människor har rätt till detta.
Tyvärr finns det en lång tradition av ojämlik behandling, vilket i första hand utövas av människor som har makt att låta andra hamna i en beroendeställning. De kan behandla dem som är beroende av dem ojämlikt genom att belöna eller straffa dem för sådana särdrag som de själva inte kan utöva något som helst inflytande över. Det har inte bara utövats av slavägare eller koloniala militärer, utan även av arbetsgivare och politiskt ansvariga. Det uppstår också diskriminering om människors grundläggande behov i onödan inte blir fullt tillgodosedda. Om var och en måste kämpa för att få en arbetsplats, en utbildningsplats eller en bostad framkallas en intressestrid mellan grupper. Människor börjar tänka att om de andra inte fanns, då hade vi mer. Utifrån en rasistisk uppfattning handlar det rätt och slätt om vem som skall få förfoga över dessa begränsade förmåner och vem som inte skall få det. Var och en som tillhör en annan grupp kan ses som en oönskad konkurrent på arbetsmarknaden eller bostadsmarknaden.
I Västeuropa ser vi hos arbetsgivare och polis fortfarande fördomar och tendenser till ojämlik behandling. Dessutom finns det grupper som vill dra politisk nytta av knappheten och av kortsiktiga känslor för att hetsa grupper av människor mot varandra. Att arbetarnas och jordbrukarnas språk hädanefter fungerar som officiellt språk och undervisningsspråk i de nya stater som under de senaste åren bildats i Östeuropa hör till en nödvändig demokratisering, men det får inte gå hand i hand med diskriminering och rentav bortjagande av minoriteter som lever inom den statens territorium. Alla människor har rätt till skydd mot diskrimineringens politiska och ekonomiska profitörer. Rösträtt för nykomlingar, en god behandling av politiska flyktingar, likabehandling av alla invånare i Europeiska unionen oavsett deras nationalitet och omvänd bevisbörda vid rättsärenden är oumbärliga medel för detta. Gruppen Europeiska enade vänstern väljer att stärka diskrimineringsoffrens ställning maximalt och är motståndare till alla försök att försvaga detta skydd.

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för förslaget till direktiv mot diskriminering på grund av ras och etniskt ursprung. Det gjorde jag mycket gärna och särskilt som representant för Pensionärspartiet är jag glad över att med min röst ha bidragit till att detta direktiv antogs. De äldre och pensionärerna har upplevt andra världskriget, de vet vad rasistiskt beteende är. De hoppades att man aldrig mer skulle behöva ta upp denna fråga igen, rent av lagstifta för att man måste förhindra att rasismen och den etniska diskrimineringen fortgår. Jag hoppas att denna lag snart kommer att bli onödig eftersom det skulle innebära att det inte längre finns någon diskriminering på grund av ras och etniskt ursprung: att den liksom alla lagar mot diskriminering blir onödig. Eftersom det tyvärr inte är så gör Europa rätt i att så tydligt och offentligt ge uttryck för sin ståndpunkt.

Berthu
. (FR) Kommissionens förslag till direktiv för att på europeisk nivå genomföra principen om likabehandling av enskilda personer oavsett ras eller etniskt ursprung, och i ännu högre grad Buitenwegs betänkande från Europaparlamentet, visar tydligt att det bästa är fiende till det goda.
Förslaget föreföll ändå till att börja med välment. Det handlade om att inom Europeiska unionen förbättra skyddet för personer som faller offer för rasism. Men i verkligheten är den text som lagts fram för oss så styrd av jakten på diskriminering att man i den fullständigt tappar de grundläggande principerna för rättsstaten ur sikte och till och med, och det är en brist, principen om likabehandling av enskilda personer. Utan att för den skull naturligtvis, som alltid, glömma bort att förslaget till direktiv föraktar all respekt för subsidiariteten och den nödvändiga bedömningsmarginalen för medlemsstaterna.
Särskilt i kapitlet om rättsstaten läser man förvånat i kommissionens text att om det i en given situation uppstår ett enkelt antagande om diskriminering åligger det den svarande att bevisa att det inte förekommit något brott mot likabehandling (artikel 8). På så vis kränks den traditionella principen i vår rätt enligt vilken det är den anklagande parten som skall komma med bevis om den anklagades skuld, och inte den anklagade som skall bevisa sin oskuld. Effekten av en sådan bestämmelse skulle vara desto mer fördärvlig som den förmodade diskrimineringen skulle kunna vara en "indirekt diskriminering", enligt artikel 2b, "när en bestämmelse, ett kriterium eller ett förfaringssätt på ett objektivt sätt kan åstadkomma en negativ effekt för en person eller grupp av personer av en ras eller ett givet etniskt ursprung".
Men denna envisa antidiskriminering finner mycket snart sina gränser, fortfarande i kommissionens text, så snart det handlar om att vidta särskilda åtgärder för att kompensera nackdelar som en etnisk grupp, som antas vara missgynnad, upplever(artikel 5). Man ser här den berömda amerikanska politiken med "positiv diskriminering " skisseras upp, som i dag för övrigt kritiseras mycket i Förenta staterna.
Och ändå handlar det här bara om kommissionens text, som är den mest måttfulla. Betänkandet från Europaparlamentet överdriver för sin del på alla områden.
Några inom kommissionen förefaller ändå ha vissa tvivel, eftersom de gjort sig besväret att till förslaget till direktiv lägga till ett förklarande blad om dess eventuella inverkan på företagen. Detta ovanliga förfarande visar tydligt att frågan inte är tydlig. I detta blad bekräftar kommissionen helt enkelt att "direktivet kommer att förstärka de europeiska företagens konkurrenskraft genom att se till att de förfogar över större kompetens och mer resurser än för närvarande, och att denna kompetens kommer att utnyttjas utan åtskillnad på grund av ras eller etniskt ursprung".
Tyvärr förefaller detta påstående, som bara syftar till att ge författarna gott samvete, fullständigt felaktigt. Det är självklart att företagsledarna riskerar att trakasseras, bl.a. när det gäller anställningar, av personer vars ansökan förkastats. Man kan emellertid inte förneka att den nuvarande invandringen i de europeiska länderna huvudsakligen består av icke kvalificerad arbetskraft, från länder där erfarenheten från arbete inom företag på det sätt vi tillämpar den här är särskilt låg. Inför hotet om denna nya lagstiftning, och för att få vara ifred, kan arbetsgivaren tvingas att anställa folk på ett ogrundat sätt, vilket kommer att vara till nackdel för konkurrenskraften i hans företag.
Av samtliga dessa anledningar avvisar vi betänkandet från Buitenweg och vi hoppas att rådet, som skall besluta enhälligt genom tillämpning av artikel 13 i EG-fördraget, i sin tur förkastar detta förslag från kommissionen.

Dehousse
. (FR) Jag skulle ha röstat för resolutionen med tanke på de positiva punkter den innehåller och det hopp som vissa av dessa punkter med rätta kan leda till.
Två inlägg från Désir belyste emellertid att texterna, åtminstone i den franska versionen, innehöll bestämmelser som fullständigt stred mot principerna för internationell rätt, särskilt mot Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna.
Därför avstod jag från att rösta om lagstiftningsresolutionen.

Désir och Sylla
. (FR) Vi röstade för betänkandet från Buitenweg som på en rad punkter stöder och förbättrar förslaget till rådets direktiv om genomförandet av principen om likabehandling av enskilda personer oavsett ras eller etniskt ursprung.
Såsom vi fick möjlighet att säga i samband med omröstningen om ändringsförslag 39 vill vi ändå erinra om att vi inte alls instämmer i skrivningen av artikel 4 i förslaget som, genom att fastställa att "särbehandling som grundas på en egenskap som har avseende på ras eller etniskt ursprung inte skall utgöra diskriminering, om denna egenskap utgör en väsentlig yrkesmerit på grund av den berörda yrkesverksamhetens art eller på grund av det sammanhang i vilket yrkesverksamheten utövas", står i fullständig motsats till bestämmelserna i internationella och europeiska avtal om mänskliga rättigheter och undanröjande av varje form av social diskriminering som Europeiska unionen och medlemsstaterna åtagit sig genom att ratificera dem, samt till lagar och grundlagar i flera av Europeiska unionens medlemsstater.
Denna artikel kan inte överföras till fransk rätt exempelvis, då författningsrådet med rätta tvingats motsätta sig det. Om denna artikel bibehålls i den definitiva versionen av direktivet, skulle den för första gången utgöra en rättslig grund för diskriminering som grundas på "ett kännetecken knutet till rasen eller det etniska ursprunget i arbetsrätten". Det var viktigt för oss att vår röst åtföljs av detta förbehåll som även är tillämpligt på utnyttjandet, åtminstone i den franska versionen, av ordet "ras" på ett fullständigt olämpligt sätt i flera artiklar.
Artikel 2, exempelvis, där det använts som en beskrivande beståndsdel för "en grupp av personer", och inte som en beståndsdel som kännetecknar en oacceptabel diskriminering, vilket innebär att man betraktar detta begrepp som välgrundat och som om det verkligen och på ett tillfredsställande sätt kan användas för att beskriva en person eller en grupp. Kampen mot rasismen, när den förstås rätt, bygger just på att man vägrar att använda begreppet ras, att man kritiserar, vägrar att stänga in män eller kvinnor i denna kategori, eller att dela upp mänskligheten enligt detta s.k. begrepp.

Gill
. (EN) Jag röstar för rasdirektivet av följande skäl.
Som en brittisk, asiatisk kvinna har jag direkt upplevt de skadliga effekter som rasism kan skapa för människor och samhällen. Även om det har skett enorma framsteg under de senaste åren i kampen mot rasism i all dess former, fortsätter den att plåga människors liv. Exempelvis i min egen region, västra Midland, har vi nyligen haft några oroande fall av rasistiskt våld. Attacken på den vite partnern till den svarta friidrottaren av världsklass Ashia Hansen är ett beklämmande exempel.
Detta betänkande är ett verkligt genombrott att vända bevisbördan i civila rasdiskrimineringsmål. Så snart som sakförhållandena fastslagits faller det på dem som anklagats för rasism att bevisa sin oskuld.
Jag välkomnar särskilt de bestämmelser som införts i direktivet som gör det möjligt för enskilda att öppna en civilprocess om de diskrimineras på grund av ras. Jag gläder mig också över att man i lagstiftningen tar hänsyn till begreppet "indirekt diskriminering", där uppenbarligen obestämda regler kan ge en motsatt effekt för en person eller en grupp eller en grupp av särskild ras eller etniskt ursprung.
Högerextremismen ökar inte bara i Österrike utan i hela Europa. Genom detta direktiv skapas något av den mest effektiva lagstiftningen mot rasism som Europa någonsin haft och den mest effektiva lagstiftning om rasförhållanden som skall påverka min egen medlemsstat sedan 1976 års Race Relations Act.
Minoritetsgrupper måste ges ett större stöd i Europa. EU måste intressera sig mer för deras problem och förhoppningar. Vi måste skapa kontakt mellan EU:s institutioner och alla unionens samhällen. Europa måste omfatta alla och inte utesluta någon. Vi måste ta itu med rasismen varhelst och närhelst den sker. Rasdirektivet är ett ställningstagande mot rasism och ett stort steg fram mot dess utrotning.

Lund och Thorning-Schmidt
. (DA) De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för betänkandet av Kathalijne Maria Buitenweg om rådets direktiv om genomförande av principen om likabehandling av enskilda personer oavsett ras eller etniskt ursprung. Det är med stor glädje vi har gjort detta, eftersom det innebär att Europaparlamentet fyller sin uppgift beträffande utvecklingen av artikel 13 i Amsterdamfördraget.
Europaparlamentet skall enligt artikel 13 i fördraget endast höras i frågan. Därför var det för oss när vi röstade viktigt att parlamentets utlåtande - både på de enskilda punkterna och i sin helhet - har en mycket bred politisk uppbackning. Vi har däremot inte kunnat rösta för de ändringsförslag som direkt angår förhållanden som omfattas av medlemsstaternas straffrätt. Det fortsätter att vara en nationell angelägenhet.
Vi har i samband med debatten om betänkandet påtalat att direktivet endast handlar om diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung. Men hur är det med de övriga skyddsgrunder som räknas upp i fördragets artikel 13? Vi är oroliga för att EU genom att basera direktivet enbart på dessa två grunder i praktiken kommer att skapa en hierarki av tänkbara orsaker till diskriminering. Därför vill vi i synnerhet lyfta fram ändringsförslag 6 om en ny lydelse som är helt avgörande för oss.

Martin, David W
. (EN) Mot bakgrund av de oroande bevisen på att rasismen håller på att öka välkomnar jag varmt detta betänkande som syftar till att säkerställa likabehandling inom sysselsättningssektorn och den sociala sektorn mellan personer av alla etniska bakgrunder.
Föredraganden strävar efter att fastställa en gemensam lägsta skyddsnivå, inbegripet den omvända bevisbördan, i civila rasdiskrimineringsmål och att ge enskilda rätt att vidta rättsliga åtgärder om de trakasseras eller diskrimineras på grund av ras.
Det portugisiska ordförandeskapet måste gratuleras för deras beredvillighet att föra upp detta ärende på rådets dagordning.

Ries
Kampen mot diskrimineringen är en kamp som förväxlas med vår kammares historia sedan 1979: två undersökningskommittéer om rasism har redan inrättats och parlamentet var också 1986 upphovet till ett gemensamt interinstitutionellt uttalande.
Sådana initiativ räcker inte längre. Vi måste gå längre, vi måste lagstifta.
Betänkandet från Buitenweg kommer i rättan tid, när rasism och antisemitism i Europa fortfarande är ett oroande problem. Måste vi här påminna om vår vaksamhet mot vissa partier vid makten i dag?
Tillsammans med mina kolleger Deprez och De Clercq hade jag lämnat in ett ändringsförslag om direktivets titel. Den ursprungliga texten på franska från kommissionen lydde "utan åtskillnad av ras eller etniskt ursprung". Begreppet ursprung är grundläggande eftersom en eventuell diskriminering kan gälla inte bara en persons nuvarande status utan också hans ursprung och härstamning.
Vi hade velat föra in samma nyans och samma precision när det gäller frågan om ras och alltså tala om rasursprung. Detta ändringsförslag röstades igenom i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, men jag kan i dag konstatera att det helt enkelt försvunnit från texten som lagts fram för er. Vi vill ha en försäkran om att detta problem kommer att lösas korrekt.
Beträffande frågan om huruvida religionen uteslutits från detta direktiv, av juridiska skäl, anser jag det för övrigt lika grundläggande att erinra om att vi på intet sätt får glömma former av diskriminering som bygger på religiös övertygelse, och att parlamentet i den andan också måste granska en annan text från kommissionen.
Sammanfattningsvis har betänkandet från Buitenweg inspirerats av en voluntaristisk och framstegsvänlig åtgärd som jag gett mitt stöd till. För risken att den nyfascistiska och rasistiska hydran skall återuppstå gör att vi mer än någonsin måste vara mycket vaksamma.
Vårt parlament måste i denna fråga gå i spetsen för kampen.

Talmannen
Jag förklarar omröstningen avslutad.

Kamp mot kvinnohandel (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den fortsatta debatten om kvinnohandel.

Avilés Perea
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill i första hand gratulera föredraganden till det magnifika arbete hon har utfört angående ett mycket allvarligt problem.
Kvinnohandeln är något som verkligen har en stor utbredning, speciellt i Europeiska unionens gränsstater, där maffiaorganisationer skapas för att lura kvinnor med löften om anställningar och ett bättre liv, vilket i slutändan leder till prostitution och i många fall till en situation som vi klart kan beteckna som slaveri.
Det handlar om ett fenomen som är förbundet med det aktuella samhället, där invandringen börjar innebära ett allvarligt problem, eftersom det finns stora rörelser av människor som söker det välfärdssamhälle majoriteten av oss befinner oss i, eller praktiskt taget alla länder i Europeiska unionen. Denna situation kräver en rad nya åtgärder, främst vård av offren och jakt på de människor som bedriver handel med kvinnor och barn för sexuell exploatering - för det är inte enbart ett problem för kvinnor utan också för barn.
Bland de åtgärder som föreslås i detta betänkande finns främst stöd till offren och kravet på att medlemsstaterna skall ändra sin lagstiftning för att underlätta för ett snabbt och samordnat agerande mellan de olika länderna för att lösa detta mycket stora problem.
Den hjälp offren behöver är inte enbart materiell utan också rättslig, för det brukar handla om människor utan dokumentation, utan möjligheter, vilka befinner sig i en skräcksituation och som behöver en hjälp som samtidigt skyddar deras identitet och garanterar att de inte får ännu allvarligare problem om de återvänder till sitt ursprungsland. Europeiska unionens olika länder måste harmonisera sin lagstiftning i denna riktning och skaffa fram tillräckligt med medel för att hjälpa offren.
Den sexuella handeln är något som breder ut sig på ett alarmerande sätt. Där är både kvinnor och barn indragna. Jag tycker att även pressen borde hjälpa till i denna process. För i allt högre grad upptäcks annonser i pressen - ibland i mycket seriösa tidningar - bakom vilka döljs kvinnohandel och exploatering.
Men det är inte bara med rättslig hjälp eller genom att skydda offren som vi kan ta itu med problemet, utan också genom informationskampanjer, framför allt i ursprungsländerna, så att dessa kvinnor skall få reda på vad de i verkligheten utsätter sig för, eftersom de flesta av dem luras och inte känner till vilket helvete de sedan kommer att hamna i.

Theorin
Herr talman! En halv miljon kvinnor luras eller tvinga årligen in i liv som sexslavar. Denna kraftigt ökande handel är mer lönsam är narkotikasmuggling och styrs allt oftare av en organiserad kvinnohandelsmaffia. Trots denna bistra verklighet, är straffen för kvinnohandel försvinnande låga jämfört med straffen för grov narkotikasmuggling. De är kanske två års fängelse i jämförelse med tio till femton år för grovt narkotikabrott. Få gärningsmän ställs inför rätta, ännu färre döms.
EU har hittills utgjort ett exempel på att ord inte alltid blir verklighet. Trots flera uttalanden från EU om den fruktansvärda kvinnohandeln, finns det fortfarande inte någon fullständig databas med information om offer, handelsvägar, lagstiftning eller åtgärder.
Europeiska kvinnolobbyn rapporterar att endast 0,036 procent av EU:s budget för år 2000 är avsedd för jämställdhetsfrågor, och endast en bråkdel av denna bråkdel går till åtgärder mot kvinnohandel. Ett växande antal kvinnor smugglas in från kandidatländerna. Trots detta har EU inte ställt krav på dessa länder att förebygga och införa åtgärder mot kvinnohandel, liknande de krav som ställs om ekonomiska och miljömässiga mål för kandidatländerna. Genom att existerande lagar inte efterlevs och nya lagar som kommer åt maffian inte skapas, tillåter Europas regeringar indirekt denna efterfrågestyrda handel att öka. Bristen på lagstiftning gäller inte bara åtgärder mot maffian, utan även frånvaron av lagar som skyddar offer.
Alla utom två medlemsländer skickar tillbaka offer för kvinnohandel till deras ursprungsländer, trots att deras liv kan vara i fara. Vi röstar i dag, eller förhoppningsvis i morgon, om ett försök att vända retorik och vackra ord till konkreta åtgärder. Kvinnoutskottet kräver att medlemsstaterna skall förse kvinnor som vittnar med skydd och flyktingstatus. Vi kräver hårda och avskräckande straff för kvinnohandel, nationella rapportörer för kvinnohandel som kan informera regeringen om utvecklingen i det egna landet samt i andra länder. Vi kräver åtgärder mot den ökande försäljningen av kvinnor på Internet, utbildning av nationell polis och ambassadtjänstemän samt utökade resurser till frivilligorganisationerna som hjälper offer.
Före utgången av detta år har medlemsländernas regeringar förmodligen beslutat om ett nytt fördrag. Vi förutsätter att det i detta fördrag kommer att finnas en tydlig rättslig grund för att bekämpa alla former av våld mot kvinnor, där kvinnohandel självklart skall ingå, och att vi skapar en gemensam europeisk politik för att bekämpa människohandel. Därmed inbegrips frågan om invandring och asyl, i synnerhet frågan om rätt till asyl på grund av könsbetingat förtryck och könsbetingad förföljelse.
I USA och Ryssland avskaffades slaveriet på 1860-talet, medan vi tvingas konstatera att slaveriet ökar, trots att vi nu har gått in i 2000-talet. Detta nya slaveri drabbar främst kvinnor och flickor, men oavsett vilka som blir förslavade är blotta förekomsten ett av mänsklighetens största fattigdomsbevis.
Många stöder nu kravet på att stoppa kvinnoslavhandeln, men fler behövs - fler män, fler regeringar och fler konkreta handlingar!

Paulsen
Herr talman! Det är ganska otroligt att stå här i denna sal - jag kan väl inte kalla det för församling just nu - och inse att vi faktiskt har en pågående slavhandel även i Europeiska unionen - här, där vi berömmer oss själva för att skapa fred, frihet, demokrati och mänskliga rättigheter. Det är allvarligt att vi har denna typ av handel, eftersom det ofta inte ens handlar om vuxna kvinnor, utan det handlar om näst intill barn och mycket, mycket unga människor. Denna handel är mycket nära sammankopplad med knark och penningtvätt; förmodligen är det olika typer av maffior som styr den.
Detta betänkande är mycket bra. Liksom föregående talare, vill jag understryka att det är nödvändigt att vi får en handling, att polissamarbetet utvecklas och att informationen ökas. Jag är ofta skeptisk till de mycket höga krav, t.ex. miljökrav, som ställs på kandidatländerna. Samtidigt tycker jag att kravet på information till ländernas egna medborgare och specialinriktad information till de unga kvinnorna vore ett rimligt krav. Det kräver nämligen inte stora resurser och är fullt möjligt att genomföra. Jag kan därför bara vädja till alla att rösta för betänkandet och åka hem och bearbeta även egna regeringar, organisationer och medier.

Blokland
Herr talman! Det är bättre att förebygga än att bota. Det förefaller vara ett omöjligt uppdrag i fallet med kvinnohandel. Inom Europeiska unionens territorium och i synnerhet även i de central- och östeuropeiska länderna rör det sig om en florerande kommersiell exploatering av kvinnor. Det framgår av föredragandens betänkande att de hittills vidtagna åtgärderna inte har varit av någon större betydelse.
Om vi verkligen vill förebygga kvinnohandel, då måste vi övergå till ett annat tillvägagångssätt. Genom att anpassa immigrations- och asylpolitiken och legalisera prostitution kan vi inte sätta stopp för denna handel. Och även om jag generellt är förespråkare för goda arbetsförhållanden så kan inte heller sådana förhindra kvinnohandeln.
Så länge det för övrigt finns efterfrågan på prostituerade finns det alltid kvinnor att hitta som lockas av förespeglade bättre framtidsutsikter och som därigenom, ofta utan att veta om det, erbjuder sig som handelsvara. Det är inte bara samvetslösa kriminella organisationer som medverkar till detta slavarbete för dessa chanslösa kvinnor, utan även rika kunder och mindre rika kunder. Denna klyfta mellan fattig och rik kan vi inte överbrygga med ett par initiativ organiserade på gemenskapsnivå.
Vid sidan av en generös utvecklingspolitik för att förbättra levnadsvillkoren för kvinnorna i deras egna länder är det nödvändigt att ta itu med normlösheten i vårt samhälle. Genom att införa stränga straff för kriminella organisationer som ägnar sig åt människohandel understryker vi att vi fördömer sådana förfaringssätt. Det är bara på det sättet som man effektivt kan få bukt med kvinnohandeln.
Jag tackar föredraganden för hennes mycket värdefulla betänkande.

Van Lancker
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! År 1996 gavs vad man skulle kunna kalla det politiska klartecknet för en europeisk aktion mot kvinnohandel, och det gläder mig att få påminna er om att den dåvarande belgiska regeringen spelade en mycket viktig roll i det klartecknet. Men jag tror att vi måste ställa oss frågan om Europa efter fyra års arbete är tillräckligt utrustat för att också bekämpa denna kvinnohandel effektivt. Jag menar att man kan utgå ifrån att kollega Sörensens betänkande på ett övertydligt sätt visar att så inte är fallet. Vi stöder kollega Sörensens betänkande till 100 procent, och jag skulle vilja gratulera henne till hennes utmärkta arbete. Jag skulle framför allt på nytt vilja lägga tonvikten vid bristen på en samstämmig rättslig ram för tillvägagångssättet i fråga om kvinnohandel i de resolutioner som vi kommer att godkänna i morgon, en fråga som den belgiska regeringen betonade mycket starkt vid den tiden. Jag tror att var och en av oss nu med tiden har förstått att en samstämmig aktion i fråga om människohandel först och främst förutsätter att man har en tydlig definition av kvinnohandel, en definition som verkligen inte är begränsad till enbart påtvingad prostitution, även om det är mycket viktigt, utan täcker alla former av kvinnohandel. Dessutom skall det vara en definition som kopplas till avskräckande påföljder som har att göra med människohandel.
Jag tror att vi lugnt kan säga att de nationella lagarna och metoderna för upptäckt och straffrättsliga påföljder i fråga om kvinnohandel måste harmoniseras och att det är viktigt att polismyndigheterna börjar samarbeta bättre.
En andra punkt som är väsentlig för oss i detta betänkande, och den har vi ju nu betonat sedan en tid tillbaka, är att vi måste fortsätta att ivra för att skydda kvinnor som har fallit offer för sådana former av handel. Det förekommer fortfarande alldeles för ofta i många länder att dessa kvinnor skuldbeläggs när det egentligen är de som är offren. Det vi förespråkar är ett legalt uppehållstillstånd för dessa kvinnor så att de kan få skydd.
För det tredje, jag tror att det står klart att vi aldrig kommer att nå vårt mål utan en sådan rättslig ram. Jag skulle för övrigt vilja gratulera kommissionär Vitorino redan här för hans föresats att presentera ett rambeslut för rådet redan i år, varigenom en del av dessa problempunkter och denna problematik skulle kunna regleras.
Patsy Sörensen, vår föredragande, känner till det område som hon skrivit sitt betänkande om innan och utan. Jag skulle därför också vilja be kommissionären, nu när han är närvarande, att när han utarbetar sin framtida politik beträffande människohandel så skall han naturligtvis tala med polismyndigheter, naturligtvis med statliga myndigheter, men var snäll och ägna också en hel del uppmärksamhet åt fältarbetare, åt socialarbetare på området. För det är egentligen deras sakkunskap som kan bidra till att vår aktion med avseende på kvinnohandel blir samstämmig och global.

Di Lello Finuoli
Herr talman! Jag tackar fru Sörensen för ett betänkande som är fullt av förslag och för den kraft med vilken hon betonar att handel med kvinnor och barn är ett brott mot de mänskliga rättigheterna. Kroppen, personen är ingen handelsvara. Även om många kvinnor väljer att prostituera sig för att göra lätta förtjänster vill jag inte skilja på prostitution och tvångsprostitution: prostitution är utnyttjande.
Jag skulle vilja understryka tre saker: först och främst människohandel och immigration. En politik som stänger gränserna driver immigranterna in i kriminalitetens famn för att de skall få visa eller ta sig in illegalt. Medlemsstaterna måste bedriva en mer solidarisk och ansvarstagande politik. Punkt två: offrens rättigheter. Det har föreslagits att Europeiska unionen skulle ge offren tillfälliga uppehållstillstånd på villkor att de vittnar mot dem som bedriver människohandel, men än så länge är det bara Italien som utfärdar tillstånd utan krav på vittnesmål.
Jag skall avsluta med frågan om kunderna. Kommissionär Vitorino har flera gånger deklarerat att man måste ta hänsyn till efterfrågan på denna marknad, det vill säga kunderna. Men vilka är kunderna? De kan vara våra fäder, våra söner, de kan vara vi själva. Det är vår plikt att bidra till en radikal förändring av mentaliteten och kulturen i våra samhällen. Detta innebär att stödja kvinnopolitik.

Ghilardotti
Herr talman! Att tala om människohandel med kvinnor innebär att vara medveten om det faktum att vi talar om ett slags slaveri, ett nytt slags slaveri, där majoriteten av offren är kvinnor som utsätts för en handel som styrs av den organiserade brottsligheten.
Människohandeln försörjer olika marknader: marknaden för transplantationsorgan, marknaden för nyfödda åt dem som inte har barn, marknaden för arbetskraft till låg kostnad. Likväl utgör kvinnorna en majoritet bland brottsoffren, och största delen av dem utsätts för en handel som syftar till sexuellt utnyttjande. Kvinnornas fattigdom och utslagning i hemländerna, de höga vinster handlarna är tillförsäkrade och de små risker dessa löper, liksom den höga efterfrågan i Europa på kvinnor för prostitution och andra former av sexuellt utnyttjande är skälen till denna ökande handel.
Vid Europeiska rådets möte i Tammerfors nyligen fick Europeiska unionen i uppdrag att bekämpa illegal invandring och bland annat dem som drar vinning av handeln med mänskliga varelser. Sörensens betänkande går ett steg längre och ger kampen mot detta brott absolut prioritet. Det uppskattas att 500 000 kvinnor om året utsätts för denna handel, varav majoriteten är illegala invandrare, men handelns illegala natur gör att problemets verkliga omfattning är okänd. Tack vare hjälp från icke-statliga organisationer med att ta reda på orsaker till, uppläggning och konsekvenser av handel med kvinnor som syftar till sexuellt utnyttjande, liksom det stöd dessa ger offren har en större medvetenhet om dessa frågor uppnåtts.
Programmen Stop och Daphne innebär redan de viktiga insatser från Europeiska unionens sida, men man måste gå längre. I Sörensens utmärkta betänkande, där man understryker sambanden mellan människohandel och invandrings- och asylpolitik, begär man framför allt att regeringskonferensen skall gå vidare med att göra den europeiska politiken på detta område till en heltäckande gemenskapspolitik. Då blir det nödvändigt att, som man begär i betänkandet, fastställa en rättslig ram på europeisk nivå och effektiva förebyggande och beskyddande åtgärder och insatser för offren. Å andra sidan måste medlemsstaterna och kandidatländerna själva ingripa inom lagstiftning, administration och polisväsende för att bekämpa detta brott och samtidigt utveckla det internationella samarbetet med Europol och Interpol för att bekämpa den organiserade brottsligheten.
På nationell nivå måste man bevilja flyktingstatus och uppehållstillstånd till offren för människohandeln. Några länder - Italien och Belgien - har redan infört denna lagstiftning med stöd av icke-statliga organisationer. Dessutom måste man dra igång en informationskampanj i ursprungsländerna, liksom insatser för att medvetandegöra den allmänna opinionen i medlemsstaterna, särskilt männen.

Karamanou
Herr talman! De miljontals offren för de internationella kvinnohandlarnas kriminella verksamhet runt om i världen och den skrämmande utbredningen för deras nätverk i Europeiska unionen, gör det till en angelägen och brådskande fråga att vidta åtgärder för att angripa denna moderna hydra. I dag är unionen och medlemsstaterna helt oförmögna att ingripa effektivt och bryta upp de grupper som verkar nästan ostört bredvid oss, i vårt grannskap. Allmänheten i Aten chockerades nyligen då det avslöjades att en albansk invandrare, som utgav sig för att vara läkare, i sin lägenhet, i ett mycket lugnt område i Aten, under nio månaders tid hade hållit instängd och prostituerat en trettonårig flicka, som de respektabla kunderna sedan hade utnyttjat, 50 - 60 per dag.
Av den anledningen anser jag, personligen, att alla strategier för bekämpning av kvinnohandel och sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn måste vara inriktade på stränga straff, såväl för dem som tjänar pengar på människohandeln som för dem som utnyttjar de prostituerade, vilket är fallet med lagstiftningen i Sverige och Kanada. Det verkar som om kvinnohandelns ökade omfattning sammanfaller med den senaste tidens stora befolkningsrörelser och den svåra ekonomiska situationen för stora samhällsgrupper. I Le Monde publicerades nyligen chockerande uppgifter om den verksamhet som bedrivs av kvinnohandlarna, vilka, i det att de utnyttjar situationen i Kosovo och samarbetar med internationella kretsar som ägnar sig åt smuggling av invandrare, sexuellt utnyttjar omkring 300 000 kvinnor i Frankrike, Tyskland och Belgien, kvinnor som huvudsakligen kommer från Kosovo, men även från Moldova, Rumänien och Bosnien.
Kvinnorna lever i uppsamlingsläger, under rena slavförhållanden, och de misshandlas innan de tvingas in i prostitutionen. Det som äger rum utgör en skam för Europa i det 21:a århundradet, och det avslöjar bristen på politisk vilja och engagemang att prioritera frågan. Kommissionens meddelande är tillfredsställande, och Sörensens betänkande är utmärkt, men det räcker inte med goda föresatser för att bemöta den internationella organiserade brottsligheten. Det krävs initiativ på många fronter, lagstiftningsåtgärder och administrativa åtgärder, harmonisering av juridiska bestämmelser och åtalsförfaranden, stränga straff, skydd av offren samt samarbete mellan polismyndigheter och rättsliga myndigheter. Det krävs även en förstärkning av Europol, med ekonomiska medel och levande material, så att organisationen kan genomföra gemensamma projekt avseende förebyggande åtgärder och åtal med alla medlemsstaterna, och det krävs, naturligtvis, en förstärkning av de icke-statliga organisationerna. Det krävs, med andra ord, att vi genomför allt det som föreskrivs i Amsterdamfördraget och slutsatserna från Tammerfors; frågor som, enligt vad det verkar, herr talman, har gått i stå.

Vitorino
. (EN) Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Kommission välkomnar möjligheten att få delta i denna debatt om hur vi kan gå vidare med våra gemensamma insatser för att bekämpa handeln med kvinnor för sexuellt utnyttjande efter kommissionens andra meddelande i december 1998. Jag tar detta tillfälle att betyga min aktning för min föregångare, fru Gradin, som författade det meddelandet. Jag vill också gratulera den ärade ledamoten, fru Sörensen. Hennes betänkande är ett mycket värdefullt bidrag till vårt fortsatta arbete.
Innan jag här går in på mer konkreta punkter vill jag fastslå att kommissionen helt förbundit sig att fortsätta föra upp kampen mot denna förnedrande form av brott mot mänskliga rättigheter och mänsklig värdighet högt på den politiska dagordningen. Vi har bevisat detta genom de förslag som vi lade fram till Europeiska rådet i Tammerfors förra oktober.
Såsom flera ledamöter redan har understrukit krävs ytterligare uppmuntran till förebyggande och tvingande åtgärder liksom åtgärder för att stödja offren tillsammans med internationellt samarbete.
Jag konstaterade att den resolution som ni skall rösta om i morgon och det betänkande som vi diskuterar i dag innehåller ett stort antal frågor till kommissionen. Jag skall därför försöka ta upp några av dessa viktiga frågor.
Jag önskar först av allt ta upp frågan om en förbättring av den nuvarande strafflagstiftningen i medlemsstaterna vad gäller kriminalisering av dem som bedriver människohandel för sexuellt utnyttjande. Som en startpunkt i detta har vi här instrumentet från februari 1997, men det har blivit helt uppenbart att det har sina brister. Som jag förstår det kommer kommissionen under utfrågningen i augusti att i slutet av detta halvår lägga fram ett paket med förslag som rör handel med och sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn . Enligt min uppfattning har vi en fast grund för detta i Amsterdamfördraget, handlingsplanen i Wien 1998 och slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors. Vi behöver därför inte vänta på en fördragsändring: Vi har en klar rättslig grund för att lösa denna fråga om att göra kvinnohandel till ett lagbrott.
Van Lancker sade, förslaget bygger ett rambeslut av rådet om att i synnerhet se hur man kan se till att alla medlemsstater har överensstämmande definitioner, lagbrottsbestämmelser och straffpåföljder. Dessutom behöver vi när vi utarbetar förslaget överväga övergripande domstolsfrågor som till exempel definition av jurisdiktion, utlämningsregler och beslagtagande av intäkter från brottslig verksamhet.
En viktig aspekt för framtiden är att när detta förslag slutligen antas kommer det att utgöra en del av gemenskapens regelverk. Detta innebär att kandidatländerna kommer att behöva acceptera det i samband med utvidgningen. Ett annat viktigt element för att få bättre möjlighet att döma personer som bedriver handel med människor är, som jag redan har nämnt till parlamentet, att bevilja tillfälliga uppehållstillstånd till de offer i denna handel som är beredda att vittna. Detta var ett av kommissionens förslag i det andra meddelandet. Det förslagspaket som jag nämnde tidigare kommer därför att kompletteras litet senare i år med ett direktivförslag som kommer att gälla frågan om tillfälliga uppehållstillstånd för att skapa skydd för olika offer för människohandeln, inklusive offer för handel med människor för sexuellt utnyttjande. Detta element måste dock anses som ett komplement av stor vikt till den första gruppen av initiativ. I själva verket finns det verkliga svårigheter med att få de skyldiga till handeln dömda.
Utan ett samarbete från offren kan vi aldrig vara säkra på att de som tjänar på denna handel ställs inför rätta och vederbörligen döms som skyldiga. Det är ytterst viktigt att förena dessa två typer av åtgärder: Kriminalisering av handeln och samtidigt ha en aktiv politik för att öka offrens samarbetsvilja med polisen och med domstolarna för att fälla dem som är ansvariga för en sådan förnedrande verksamhet.
När vi talar om en betydande utveckling på området kvinnohandel på europeisk nivå, måste vi också granska de olika aktiviteter som stöds och har stötts av Stop-programmet. Tidigare och framtida projekt inom ramen för Stop-programmet omfattar flera punkter som belyses i Sörensens betänkande. Jag vill i synnerhet nämna två prioriterade åtgärder som fastlagts för detta år, nämligen, stöd till offer och förebyggande åtgärder. Genom att tillämpa en sektorsöverskridande metod kommer detta att involvera frivilligorganisationer liksom organ med ansvar för lag och ordning och jag anser att man behöver främja en närmare dialog mellan de frivilligorganisationer som agerar på detta område och de organ som ansvarar för lag och ordning.
Eftersom Stop-programmet nu löper under sitt sista budgetår och har gett ett värdefullt bidrag till kampen mot människohandeln på europeisk nivå, kommer kommissionen att lägga fram ett förslag om att programmet förlängs för en andra femårsperiod med början år 2001. Förslaget kommer naturligtvis att byggas på gjorda erfarenheter från det första programmet. Vi avser också att erbjuda möjlighet att driva fleråriga projekt som skulle öka programmets verkan.
Ett ord måste också sägas om genomförandet av det nya Daphne-programmet efter initiativet till Daphne som antogs år 1997. Dess verksamhet gäller som ni vet att förhindra och bekämpa all form av våld mot kvinnor och barn. Detta innefattar handel med kvinnor och sexuellt utnyttjande av kvinnor. Programmet ger oss möjlighet att förutom Stop-programmet hjälpa offer för människohandel och sexuellt utnyttjande genom ett ekonomiskt bidrag på 20 miljoner euro under perioden 2000-2003. Dessutom har man inriktat sig och behöver inrikta sig på att utveckla vårt samarbete genom särskilda projekt med kandidatländerna, något som flera parlamentsledamöter har nämnt. Vi delar med dessa kandidatländer ett allvarligt, gemensamt problem, eftersom det finns en klar tendens som visar att de centraleuropeiska och östeuropeiska länderna är de största ursprungsregionerna för både offer för handeln och förövare. Kommissionen har därför inbjudit kandidatländerna att delta i Daphne-programmet och kommer att göra samma sak i fråga om Stop-programmet.
Som avslutning har kommissionen också mobiliserat andra finansieringskällor för att främja både stödet till lokala frivilligorganisationer i kandidatländerna och till förebyggande kampanjer i ursprungsländer. Inom ramen för den nya transatlantiska dagordningen och i samarbete med USA:s regering har kommissionen till exempel genomfört olika informationskampanjer i Polen, Ukraina, Ungern och Bulgarien för att öka medvetenheten hos befolkningen och de offentliga myndigheterna i dessa länder.
Inför framtiden undersöker vi möjligheterna till nya kampanjer inriktade på nya områden och nya länder. Detta är en fråga som kommer att spela en stor roll i stabilitetspakten för Balkan.
Sist men inte minst vill jag klart understryka hur viktigt det är att unionen är engagerad i bredare former av internationellt samarbete. Kommissionen deltar nu aktivt i arbetet med att lägga fram förslag till Förenta nationernas protokoll om människohandel som bilaga till förslaget till konvention om gränsöverskridande organiserad brottslighet och jag hoppas uppriktigt att Förenta nationernas medlemmar kommer att anta denna nya konvention i höst.
Som avslutning vill jag fästa er uppmärksamhet på en punkt som vi måste komma ihåg när vi bekämpar kvinnohandeln på europeisk nivå. Det är att även om Europeiska unionen kan och måste spela en aktiv roll i kampen mot människohandeln har medlemsstaterna det primära ansvaret. Detta innebär att vi måste vara försiktiga när vi talar om åtgärder som automatisk icke-kriminalisering av offer för människohandel, möjlighet för frivilligorganisationer att inleda domstolsprocesser för offrens räkning och utredningsmetoder i brottsärenden. Med andra ord måste vi ha klart för oss vilka syften som kan uppnås bättre på europeisk nivå med hänsyn tagen till den aktuella nivån på gränssamarbetet mellan medlemsstaterna.
De ärade ledamöterna har en möjlighet att anta vad jag anser vara ett bra utfört arbete som inte bara bekräftar en samstämmig och sektorsövergripande europeisk politik om människohandel utan som också tillför nya impulser till fler åtgärder, vilket otvivelaktigt behövs på europeisk nivå.
Jag tackar fru Sörensen för hennes kunskap, hennes sakkännedom och hennes bidrag till denna gemensamma kamp.
(Applåder)

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Återtagande av tredje lands medborgare
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0110/2000) av Karamanou för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Finlands initiativ inför antagandet av rådets förordning om att fastställa medlemsstaternas skyldigheter sinsemellan när det gäller återtagandet av tredje lands medborgare (12488/1999 - C5-0319/1999 - 1999/0823(CNS))

Karamanou
. (EL) Herr talman! Mitt betänkande handlar om det förslag till förordning som har lagts fram av det finländska ordförandeskapet i syfte att reglera medlemsstaternas skyldigheter sinsemellan när det gäller återtagande av tredje lands medborgare inom Europeiska unionen. Jag tycker att det är mycket tråkigt att behöva säga, å utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågors vägnar, att förslaget till förordning inte har ägnats den uppmärksamhet, den granskning och de noggranna förberedelser som krävs vid hanteringen av en känslig och komplicerad fråga. Resultatet av de bristfälliga förberedelserna har varit att både Europeiska kommissionen och rådet, liksom Europaparlamentets behöriga utskott, det vill säga utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, men även de icke-statliga organisationerna, som det finländska ordförandeskapet inte tycks ha rådfrågat över huvud taget, antingen har formulerat allvarliga förbehåll, ställt sig avvisande till eller visat bristande intresse för detta förslag till direktiv.
I slutsatserna från Tammerfors påvisas behovet av ett övergripande synsätt på invandringsfenomenet, som utan tvekan hänger samman med en lång serie politiska frågor som förblir obesvarade. Det hänger samman med respekten för de mänskliga rättigheterna, liksom också med de ekonomiska, sociala, politiska och kulturella förhållandena i ursprungsländerna. När det gäller frågan om återtagande, har medlemsländerna redan erfarenheter, från ett avtal inom ramen för det europeiska politiska samarbetet och Schengen. Det rör sig om en känslig fråga, som kräver ett samarbete som sträcker sig över pelarna.
Vad beträffar innehållet i det finländska initiativet, åtföljs inte det förslagna utkastet av en motivering. Initiativet uppvisar inte någon strategisk vision. Med utkastet eftersträvar man att införa ett Dublinsystem, för de olagliga invandrarna, enligt exemplet med konventionen om asylsökande, vars genomförande, som vi känner till, har visat sig vara mycket problematiskt och ineffektivt. I förslaget till förordning prioriteras frågan om återsändande av utlänningar som olagligt befinner sig på medlemsstaternas territorium genom ett system med obligatoriskt återtagande mellan medlemsstaterna. Med förordningen siktar man på att fastställa vilken stat som är förpliktigad att ta tillbaka medborgaren från tredje land i enlighet med avtalet. I utkastet till förordning utesluts inte möjligheten för en medlemsstat att sända tillbaka en utlänning som inte uppfyller villkoren för inresa eller vistelse i ett medlemsland, till ursprungslandet eller till annat tredje land,. Denna bestämmelse förefaller legitimera strängare beslut, som skulle kunna fattas av medlemsstaterna utanför den föreslagna förordningen .
Andra punkter som kritiseras är det faktum att alla former av solidaritet mellan medlemsstaterna avvisas, i synnerhet när det gäller olaglig passering av gränser och ansvar för Europeiska unionens yttre gränser. Förslaget kan utgöra en mekanism för indirekta påtryckningar för att befästa Europeiska unionens gränser.
Dessutom saknas varje uns av medkänsla för den personliga situationen för de personer som under lång tid kan ha levt i en medlemsstat innan de betecknas som "olagliga". Dessutom utesluts de asylsökandes rättigheter att stanna från de rättigheter som föreskrivs i förordningen, vilket följaktligen leder till nya möjligheter att undergräva deras skydd. Förordningen gör det möjligt att begära att återtagande skall ske till en annan medlemsstat, inom sex månader, räknat från den tidpunkt då myndigheterna i den medlemsstat som inger begäran anser att medborgaren från tredje land skulle kunna vara - inte "är" - olaglig. Förslaget tillåter alltså bevis på inresa till en medlemsstats territorium på presumtiva grunder. Det sätt på vilket de uppgifter som behövs för att identifiera de personer som skall återtas fastställs lämnar dörren öppen för alla typer av missbruk.
Det grundläggande problemet förefaller dock vara bristen på en strategi och en europeisk politik för invandringen. Jag tror, herr talman, att vi snabbt måste utarbeta rättsliga instrument, direktiv, för invandringen, i stället för att begränsa oss till kontrollåtgärder och polisiära åtgärder som inte är underställda demokratisk kontroll. Vi måste snabbt genomföra slutsatserna från Tammerfors och utarbeta en gemensam europeisk invandrings- och asylpolitik, med europeiska humanistiska värderingar och respekt för de grundläggande mänskliga rättigheterna som grund.
Avslutningsvis uppmanar vi Europeiska kommissionen att ta de lagstiftningsinitiativ som är nödvändiga med avseende på alla frågor som rör invandringen och, naturligtvis, för att fastställa de ömsesidiga skyldigheterna mellan medlemsstaterna. Då vi känner till ert personliga engagemang, herr kommissionär, liksom de svårigheter som ni stöter på i rådet, vill vi säga att ni kommer att ha vårt odelade stöd i alla initiativ som ni vidtar i den riktningen.

Echerer
Herr talman, kära kolleger! Inledningsvis vill jag tacka kollegan Karamanou för det okomplicerade och mycket goda samarbetet. Jag vet att vi alla var tvungna att arbeta mycket snabbt med denna text, och på grund av nationella förpliktelser stod hon under dubbel belastning vid denna tidpunkt. Hon har redan nämnt väldigt många punkter. Jag skulle bara vilja slå fast att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden var enigt om innehållet och överens även med utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor; det är enbart en formell petitess som skiljer oss åt.
På utskottets för rättsliga frågor vägnar föreslår vi likaledes att det finländska initiativet dras tillbaka. Det var säkert välment, men faktiskt inte genomtänkt. På den juridiska sidan har det också väckt fler frågor än det har gett förklaringar. Tillåt mig att lägga till ett par viktiga synpunkter. Ett sådant initiativ får inte leda till att människor på vårt territorium helt enkelt fraktas hit och dit. Vidare är det, vilket Karamanou redan har sagt, ett ytterst osolidariskt program medlemsstaterna emellan.
Rörande avtalen om återtagande skulle jag vilja tillägga så mycket som så: dessa bör inte användas som en utpressningsmöjlighet mot länder som är mottagare av utvecklingsbistånd genom att de beviljas utvecklingsbistånd och pengar respektive samarbete endast om även de undertecknar dessa avtal om återtagande. Detta gränsar till utpressning.
Last but not least skulle jag vilja nämna att även detta problem, nämligen återtagandet av människor som uppehåller sig illegalt på vårt territorium, endast kan lösas med gemensamma krafter genom att vi även bekämpar orsakerna och äntligen också möter problematiken med integreringen och asylen gemensamt.

Palacio Vallelersundi
Herr talman! Låt mig börja med att betona det arbete som såväl föredraganden som föredragande av yttrandet, Echerer, i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har utfört. Jag har haft möjlighet att arbeta med föredraganden i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och för mig var det en ära att leda det utskott där Echerers utmärkta mening kom fram.
Herr talman! Vi behandlar en situation som är ett verkligt problem: det successiva upphörandet av inre gränser gör att inte bara de medborgare från tredje land som befinner sig i en legal situation rör sig fritt mellan medlemsstaterna, utan också de som inte gör det. Detta är ett problem som vi - låt oss vara realister - måste ta itu med, vilket de två föredragandena har betonat, på ett fullständigt sätt, och jag skulle vilja säga på ett brådskande sätt.
Mitt omdöme om initiativet från Finland är mycket mindre kritiskt än deras. Jag anser att vi skall betona att Finlands initiativ innebar ett mycket viktigt steg framåt från att det lades på bordet, för det gjorde att rådet ingrep i en högaktuell fråga. Det vill säga, det finländska initiativet spelade en mycket viktig roll när det kom, och vi kan säga att det har dött genom sin egen framgång. Den diskussion det finländska initiativet gav upphov till gör att dess förslag inte längre har någon funktion eftersom de redan är helt uppfyllda. Det vi nu behöver är inte ett provokativt initiativ som kommer med pekfingrar där det finns ett problem och skapar debatt, utan - på ett sansat sätt men omedelbart - tar itu med lösningen på detta problem.
Härifrån håller jag med om mycket av den kritik som har framförts. Jag håller dessutom med om en kritik jag anser finns implicit, men som inte har formulerats. Vi som lagstiftande institution kan inte ändra i alla texter, det finns texter som inte går att ändra och sådana man måste förändra helt. Detta är vad vi har gjort med det finländska initiativet, åtminstone från PPE-gruppens sida. Vi välkomnar betydelsen av det finländska initiativet, men säger att med detta initiativ kan vi inte på allvar utveckla det ansvar medborgarna har gett oss. Varför? På grund av de skäl som har angetts, och som jag inte kan göra annat än upprepa: i detta initiativ tar man hänsyn till en aspekt, den mest repressiva, men det är bara en aspekt på problemet. Det vi nu behöver, med tanke på vad som har skett efter Tammerfors, är en mer allmän vision. Föredraganden har givetvis alldeles rätt när hon betonar att man här inte tar hänsyn till förfarandefrågor, grundläggande garantier för förfarandet, och inte heller förutser man det nödvändiga skyddet för de grundläggande rättigheterna för dem som är i indragna i dessa förfaranden.
Slutligen har man inte tagit upp - och jag anser att det är viktigt att göra detta - att det vi gör på detta område måste stämma överens med principerna om tredjelandsmedborgares inresa i medlemsstaterna. Alla dessa typer av bilaterala avtal som måste finnas håller på att förhandlas.
I PPE:s namn har vi lämnat in två ändringsförslag, vilka jag hoppas att kammaren - genom att ta till sig vad de två föregående talarna sade - stöder i morgondagens omröstning, och därmed ger en politisk signal och begär att kommissionen så tidigt och så fullständigt och sammanhängande som möjligt skall presentera en text för oss.

Berger
Herr talman! Inledningsvis vill jag gratulera de båda föredragandena till deras betänkande respektive yttrande. På min grupps vägnar vill jag också säga att vi helt och fullt stöder förslaget till återtagande i detta initiativ. Detta beslut har vi inte kommit fram till därför att vi ville göra det lätt för oss och slippa komma med ändringsförslag, utan - detta framgår ju också av de omfångsrika och övertygande motiveringarna - därför att det helt enkelt är för många principiella förutsättningar som saknas. Vilka det är som saknas här har vi såväl hört i debatten som sett i betänkandena.
Dessa brister ger oss dock inte bara rekommendationen att förkasta detta konkreta initiativ, utan frågan inställer sig också hur meningsfull medlemsstaternas initiativrätt är på dessa behörighetsområden.
De förslag som på grund av denna initiativrätt har lagts fram för rådfrågning till parlamentet har på det hela taget inte varit särskilt övertygande. Detta gäller även ett österrikiskt förslag, av såväl innehållsliga som tekniska skäl. Gemensamt för dessa var att de inte bands samman genom ett i sig samstämmigt koncept vad gäller ordningsföljden för olika åtgärder. Gemensamt för initiativen är också att de antingen står i strid med redan befintliga rättsliga instrument eller också duplicerar dessa. Fördelen med kommissionens enda initiativrätt ligger säkert i att ett systematiskt tillvägagångssätt garanteras samt att det garanterar tekniskt och rättsligt mer precisa och icke motsägelsefulla förslag, framför allt under kommissionär Vitorinos ansvar.
Svagheterna i medlemsstaternas initiativrätt blir även synliga genom att de för det mesta inte tas emot med särskilt stor entusiasm ens i kretsen av de andra medlemsstaterna. Detta gäller även liggande initiativ som det portugisiska ordförandeskapet inte längre prioriterar. Som parlament har vi därför större anledning än någonsin att vara skeptiska inför denna medlemsstatliga initiativrätt, inte enbart därför att den snedvrider balansen mellan institutionerna, utan därför att utövandet av densamma hittills inte har kunnat övertyga riktigt.
Jag vill ta upp ett annat problem som hör ihop med detta och som kanske är värt ett gemensamt initiativ för medlemsstaterna. Hela tiden får man höra från de tjänstemän som är aktiva längs Schengenområdets yttre gränser att de uppehållsrubriceringar som presenteras för medborgare av tredje land och som utfärdas av våra medlemsstater fortfarande är ytterst olika och ofta svåra att identifiera som sådana. Detta verkar inte stå i överensstämmelse med de gemensamma åtgärderna för en enhetlig utformning av uppehållsrubricering. Här borde medlemsstaterna ta initiativ och agera på ett EU-överensstämmande sätt inom sitt förvaltningsområde!

Thors
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill säga att jag talar lika mycket som finländare som i egenskap av representant för ELDR-gruppen. Jag tackar föredraganden och föredraganden av yttrandet för deras franka, direkta och uppriktiga skrivningar om Finlands initiativ.
I betänkandet står det att initiativet måste betecknas som ofullgånget, att det saknar motiveringsdel, att det har förberetts utan rådfrågning av organisationer som ECRE eller UNHCR, att det inte heller klargörs hur principerna för återtagande mellan medlemsstaterna förhåller sig till principerna för återtagande genom tredje land. Vidare står det att det saknar strategisk vision, vilket även föredraganden sade. Ingen skillnad görs mellan dem som inte uppfyller - eller inte längre uppfyller - villkoren för att vistas här. Det påminner alltför mycket om Österrikes initiativ den berömda första dagen på Österrikes ordförandeskap.
Det saknas dessutom garantier för förfaranden, vilket inte förvånar mig. För mindre än två månader sedan föreslog nämligen samma inrikesministerium som står bakom detta initiativ en ändring av den finländska utlänningslagen med en snabb avvisning. Mitt parti, Svenska folkpartiet, röstade mot detta initiativ, egentligen med samma motivering som Finlands grundlagsutskott hade när det ansåg att samma förslag var grundlagsvidrigt, eftersom ingen hade rätt att höras vid en snabb avvisning.
Det klokaste är alltså att Finland följer parlamentets förslag och tar tillbaka förslaget såsom juridiska utskottet och även medborgarrättsutskottet föreslår. Jag vill säga att bara två ledamöter av alla medlemmarna i utskotten stödde detta initiativ. Jag beklagar att rådets och parlamentets tid har använts på detta sätt. Jag tycker, liksom Berger sade, att man kunde ha använt den för annat, t.ex. rent administrativa förfaranden. Man kunde även ha funderat över kvinnor som asylsökande, eftersom vi skall se på den stora helheten av Tammerforsbeslutet i syfte att förbättra asylprocessen. Jag vill betona att jag talar som finländare och som representant för ELDR-gruppen.

Berthu
Herr talman! I betänkandet från Karamanou som vi i dag granskar krävs att Europaparlamentet skall yttra sig negativt om det finländska förslaget att inom Europeiska unionen inrätta ett slags system för att återföra illegala invandrare till den ansvariga staten. Enligt detta initiativ skulle den medlemsstat som på sitt territorium griper illegala invandrare kunna återföra dem till den medlemsstat via vilken de kom in, i avvaktan på att denna stat återför dem till det tredje land de ursprungligen kom ifrån.
Denna idé förefaller mig intressant av tre skäl. För det första är det en lösning på ett verkligt problem som orsakas av att man tagit bort de inre gränserna i Europa och den fyller därför rättsligt tomrum för att återföra de illegala invandrarna, ett system grundat på Schengenregelverket och kopierat från Dublinkonventionen från 1990 om asylsökande.
För det andra tvingas medlemsstaten som visat prov på slarv när det gäller kontroll vid gränserna att återta de illegala invandrarna som från detta land lyckats ta sig in i de närliggande länderna.
För det tredje visar idén på nyttan - oavsett vad tidigare talare sagt - av staternas initiativrätt, som Amsterdamfördraget provisoriskt bevarat i ärenden knutna till invandring och personers rörlighet. På dessa områden är det viktigt att de nationella regeringarna, som står närmare folken än kommissionen, behåller fullständig förslagsrätt och naturligtvis beslutsrätt.
Men utskottet för de medborgerliga fri- och rättigheterna förkastar fullständigt detta finländska förslag, och visar prov på viss överdrift, det måste jag säga, herr talman. Utskottet tar juridiska ofullkomligheter som förevändning för att säga nej till allt i klump, trots att det mycket väl, i en mer positiv anda, själv hade kunnat föreslå ändringar. Men detta initiativ passar inte federalisterna som skulle föredra ett mindre mellanstatligt förfarande, mer gemenskapsmässigt, dvs. som ger kommissionen och Europaparlamentet större makt. Det passar inte heller påtryckningsgrupperna som är för invandring och som nätt och jämt döljer sig i motiveringen, där det är fråga om invandringens positiva tillskott och vägran att acceptera ett initiativ som till att börja med antas vara repressivt.
Dessa skäl strider självfallet fullständigt mot våra.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Kommission vill gratulera föredraganden till hennes betänkande. Eftersom vi helt är överens om hennes analys och slutsats och delar uppfattningen att det inte kan antas i sin nuvarande form skall jag bli mycket kortfattad.
I fru Karamanous betänkande framgår klart att frågan om reglerna för återtagande mellan Europeiska unionens medlemsstater, även om det är en mycket teknisk och specifik fråga, berör några mycket känsliga politiska frågor som helt enkelt behöver mer grundliga överväganden och förberedelser innan det behandlas på nytt av unionen. Jag
medger att detta initiativ har fått rådet att inse att det är nödvändigt att lägga fram förslag om en konsekvent och
fast princip för immigrationspolitiken. Det var därför jag för parlamentet fastslog kommissionens avsikt att i höst lägga fram ett meddelande om immigrationspolitik till rådet och parlamentet bara för att ge oss en bredare lägesbeskrivning där dessa delfrågor och sektoriella frågor till fulla och på lämpligt sätt kan integreras.
Jag kan försäkra er att kommission anser att vi inte skall starta med denna fråga om återtagande. Vi anser att även om frågor om återtagande utan tvivel är relevanta bör de huvudsakligen behandlas inom ramen för de återtagningsavtal som unionen nu förhandlar om med tredje land. Likväl och för ögonblicket är det bättre att se hela bilden innan vi börjar diskutera små detaljer. Kommissionen kan därför dela föredragandens inställning, och tydligen en stor majoritet av parlamentet, i den meningen att detta initiativ, som det är utformat, - och jag dömer inte avsikten bakom det - är oacceptabelt.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.50.)

