Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Miller
Herr ordförande! Jag tänker tala om gårdagens protokoll och om något som inte kommit med i det. I går tog jag upp två saker. Det ena handlade om framgångarna i Euro 2000. Det andra var huruvida Helmer stämde in i mina gratulationer till hennes majestät Elizabeth II för införandet av euron i Förenade kungariket. Jag kan inte hitta det i protokollet. Skulle ni kunna ändra det är ni snäll?
  

Haarder
Herr talman! Vi var ett mycket stort antal ledamöter, som inte kunde vara närvarande i går, därför att flygförbindelserna inte fungerade. Jag kan upplysa om att 25 nordiska ledamöter och tolkar kom fram till Strasbourg mellan 10 och 20 timmar för sent. Jag hoppas att ni vill vidarebefordra detta till vår franska ordförande och tala om för henne att det är nästan outhärdligt, och att det är en ständig belastning att vi skall mötas här i Strasbourg. Och jag vill gärna be ordföranden att ta kontakt med Air France, som nu övertar det flygbolag som i går ställde in sin flygning till Strasbourg. Jag vill be henne uppmana Air France att behålla flygförbindelsen och se till att flygen går i tid, så at vi kan undgå dessa ständiga problem i samband med våra möten. Det bästa vore naturligtvis, att vi inte alls behövde ta oss till Strasbourg, med det är en helt annan sak, herr talman.

Talmannen
Herr Haarder! Jag noterar naturligtvis era kommentarer. Jag tror att i de flesta av era ärenden har ni också sett att en undersökning snabbt utförs av den franska regeringen. Där ber man er just att ange vilka svårigheter ni har att ta er till Strasbourg med flyg.
Jag vet att ett stort antal kolleger hade problem i går, men jag vill betona att när jag är talman är jag inte fransman utan europé.

Matikainen-Kallström
Herr talman! Jag fortsätter med det ärende som behandlades nyss, på grund av flygtrafiken har många inte haft möjlighet att komma hit i tid. Själv var jag nog i tid, men jag hittade inte ens en lista som jag kunde underteckna, så jag hoppas att detta förs till dagens protokoll.

Frahm
Herr talman! Jag var med på den omtalade flygningen i går. Jag var på resa till Strasbourg i 12 timmar. Dessutom hade jag också problem med att över huvud taget få plats på ett flyg till Strasbourg. Det är ganska oacceptabelt att man som parlamentariker skall behöva använda den tid man borde använda antingen för att bedriva politiskt arbete eller för att träffa sina väljare där hemma till att spekulera om, hur man skall bära sig åt för att komma fram till sin arbetsplats, men också till att ta reda på hur man skall övernatta. Om man inte har sådan tur att man vinner i lotteriet här i Strasbourg och får ett fast hotellrum, så skall man också från gång till gång fundera över hur man skall sova, hur man skall bära sig åt för att komma in på sitt hotell i staden osv. Vi måste få något slags ordnade förhållanden, om det här parlamentet skall fortsätta. Jag vänder mig till er som fransman - även om jag väl vet att er nationalitet inte spelar någon roll för ert uppdrag som talman - för EU har ju franskt ordförandeskap nu, och så vitt jag vet, är det i franskt intresse att parlamentet stannar kvar i Strasbourg. Jag vill gärna be om att den franske presidenten underrättas om de omöjliga arbetsvillkor vi utsätts för, därför att parlamentet sammanträder i Strasbourg.

Blak
Herr talman! Jag vill bara säga att jag efter 11 års ledamotskap känner till det franska flygbolaget, så jag har valt ett annat, och jag kom fram i tid.

Seppänen
Herr talman! Jag förstår våra danska kolleger i denna fråga om flygförbindelserna. Gårdagen var verkligen katastrofal, men jag påpekar samtidigt att då danskarnas problem började hade jag redan varit fem timmar på väg mot Strasbourg. Jag kommer från en europeisk huvudstad till Strasbourg - via en annan europeisk huvudstad enligt kortaste möjliga rutt. Resan tog fjorton timmar från huvudstaden till Strasbourg. Jag har i alla parlamentets omröstningar röstat för Strasbourg och också för fredag. Men så här kan det inte fortsätta. Så småningom börjar jag böja mig för uppfattningen att vi måste sammanträda i Bryssel, dit resan inte tar fjorton timmar.

Talmannen
Kära kolleger! Era kommentarer är fullständigt berättigade. De kommer att överlämnas till berörda enheter.
Jag ser att en lista med begäran om ordet samlas på mitt bord. Jag hoppas att det inte bara gäller problemen med flyg till Strasbourg, eftersom vi har mycket annat att göra denna förmiddag.
  

Evans, Robert
Herr ordförande! Detta har inget att göra med flygplan, även om jag skulle kunna tala om flyget om ni så önskade.
Jag skulle dels vilja tala om en ordningsfråga och dels om gårdagens protokoll. Som ni minns så tog de tretton första punkterna på gårdagens protokollet nära nog en timme att gå igenom. Sedan hade vi äran att höra Portugals premiärminister tala. Just när premiärministern skulle tala ställde sig nästan halva kammaren upp och gick ut. Detta kanske berodde på att de hade andra möten, eller vad det nu var, men det är oerhört oartigt att gå ut när premiärministern talar. Jag skulle vilja be er att säga till de politiska grupperna och parlamentet att de borde försöka se till att när statsöverhuvuden eller premiärministrar talar i detta parlament så skall inga andra möten hållas, som ger folk ett tillfälle att gå ut.
(Applåder)

Talmannen
Era kommentarer kommer att överlämnas till de ansvariga för de politiska grupperna och vi får inom några minuter möjlighet att se om budskapet nått fram.
  

Plooij-Van Gorsel
Herr talman! Jag skulle gärna kort vilja påpeka något för er angående förfarandet vid mottagandet av besökare i Bryssel. Jag kan berätta för er att i dag, när vi får besök i Bryssel, så släpps besökarna först in, sedan måste de identifiera sig, och därefter tvingas de lämna ifrån sig sina pass till säkerhetstjänsten. Jag tycker att detta är ett märkligt förfarande. Varför måste någon som kommer till oss på besök, en av våra medborgare, lämna ifrån sig sitt pass? Passen kastas därefter i en låda, och när man sedan vill lämna parlamentet får man stå och vänta i en kvart på att få tillbaka sitt pass. Jag skulle vilja fråga er vad som är skälet till detta? Om någon har identifierat sig så måste ju det vara tillräckligt. Då behöver man väl inte avkräva denna person sitt pass eller körkort. Jag skulle vilja be er, herr talman, att helt enkelt se till så att mottagandet av besökare i Bryssel sker så som det gjorde tidigare: Först identifierar man personen, sedan tillverkar man en namnbricka och därefter släpps besökaren in.

Talmannen
Kära kollega! Det enklaste när det gäller det problem ni tar upp är att vända sig direkt till kvestorkollegiet. Jag skall naturligtvis se till det.
  

Katiforis
Herr talman! Jag skulle också helt kort vilja rikta kammarens uppmärksamhet mot den utveckling som just nu pågår på Cypern. Det pågår en förflyttning av turkiska posteringar inom den neutrala zonen, vilket hindrar FN-styrkornas rörlighet och har lett till att en grekisk by har isolerats. Turkiet är ett kandidatland, och det borde genom turkcyprioterna visa större beredvillighet att uppfylla de förpliktelser som det åtog sig i Helsingfors. Denna situation kan utvecklas på ett farligt sätt, och jag skulle i den här frågan vilja ha stöd från kammaren och dessutom speciellt från den brittiska regeringen, som har speciella förpliktelser på Cypern.

Yannakou-Koutsikou
I precis samma fråga: ni känner till att det förestår en tredje förhandlingsrunda mellan de båda befolkningsgrupperna. Trots att den grekcypriotiska parten inte har för avsikt att utebli från den tredje förhandlingsrundan, tränger den turkcypriotiska parten in i den neutrala zonen och ställer till problem för Förenta nationerna. Jag skulle vilja be Europaparlamentet att genom sin talman sända en skrivelse om detta till Förenta Nationernas generalsekreterare Kofi Annan och att även rikta uppmärksamheten mot Turkiet, ett kandidatland som i själva verket underblåser och uppmuntrar den turkcypriotiska parten att vidta konkreta aktioner eller tolererar dessa aktioner.
Turkiets närmande till Europa kan inte fortsätta, om landet uppträder på ett sådant sätt, och detta budskap måste Europaparlamentet framföra.

Alysandrakis
Herr talman! Även jag vill tala om samma ämne för att fördöma den provocerande aktion som ockupationstrupperna på Cypern har företagit. Det är tydligt att Turkiet har blivit fräckare på grund av Europeiska unionens Turkietpolitik, en politik som faktiskt innebär att man belönar Turkiets provokativa agerande. Verheugens uttalanden nyligen om de cypriotiska truppernas roll och G7-ländernas sätt att hantera Cypernproblemet leder till större fräckhet från Turkiets sida, och vi har verkligen anledning att vara ytterst oroliga för Cyperns framtid under dessa omständigheter.

Korakas
Herr talman! I den här frågan skulle jag helt enkelt vilja informera er om att de turkiska trupperna har avancerat 300 meter in i den gröna zonen bredvid den engelska basen på Cypern och att de gjort detta med engelsmännens goda minne. Vad vår kollega Alyssandrakis sade är sant, dvs. att detta är ett resultat av den allt större fräckhet som Denktash och den turkiska regimen visar som en följd av en rad omständigheter, t.ex. slutsatserna från Helsingforsmötet, som i själva verket innebär ett erkännande av invasionen och ockupationen av 38 procent av Cypern, eftersom man säger att en lösning av Cypernfrågan är en förutsättning för Cyperns inträde i Europeiska unionen, uttalandet av G7-länderna, som frångår FN:s rambeslut för en lösning av Cypernfrågan - och inom G7 finns också några av Europeiska unionens medlemsländer ­, liksom även Verheugens uttalanden, som i själva verket innebär ett erkännande av ockupationen, av delningen av Cypern, eftersom Verheugen sagt att det inte finns något problem och att den fria delen av Cypern skall bli medlem i Europeiska unionen.
Frågan, herr talman, är: vad gör Europaparlamentet för att de turkiska trupperna omedelbart skall dras tillbaka från de 300 meter de har intagit och utsträckt sin ockupation till och, slutligen, vad gör Europaparlamentet för att Cypern skall befrias från ockupationstrupperna?

Camre
Herr talman! Jag har begärt ordet i frågan om situationen på Cypern, för jag tycker inte att det bara skall vara våra grekiska kolleger som skall rikta uppmärksamheten mot det problem som nu har funnits sedan 1974. Det är oacceptabelt att ett land som vill bli medlem och med vilket man har fört förhandlingar om kandidatstatus nu i 27 år har kunnat ockupera 40 procent av Cypern. Jag anser att det är av avgörande betydelse att parlamentet ger uttryck för sin inställning till detta problem, och att vi klargör för Turkiet att de fortsatta övergreppen - i den aktuella situationen är det fråga om ett överskridande av den gröna linjen - leder till att man upphör med varje slags förhandlingar om detta lands inträde i unionen.

Talmannen
Tack, kära kollega! Om ni tillåter en kommentar vill jag säga att som sammanträdets talman kan man varje gång konstatera att när protokollet justeras finns det kolleger som vill inleda en politiskt debatt. Och när den politiska debatten sedan inleds, lämnar kollegerna kammaren. Jag tror att vi en dag måste fundera över hur vi genomför debatterna här i kammaren.
(Protokollet justerades.)

Ansvarsfrihet 1998
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om
betänkande (A5-0190/2000) av Stauner för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av Europeiska gemenskapens allmänna budget för budgetåret 1998 (SEK(1999) 412 - C5-0006/1999 - 1999/2050(DEC))
betänkande (A5-0167/2000) av Rühle för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen avseende den finansiella förvaltningen av de sjätte, sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonderna för budgetåret 1998 (KOM(1999) 227 - C5-0003/1999 - 1999/2004(DEC))
betänkande (A5-0189/2000) av Kuhne för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet avseende genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1998 (Avsnitt I - Europaparlamentet/Bilaga: Ombudsmannen (SEK(1999) 414 - C5-0008/1999 - 1999/2051(DEC)).

Stauner
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Den 6 juli kommer vi i plenum att fatta beslut om beviljandet av ansvarsfrihet för kommissionen för allmänna budgeten för budgetåret 1998. Nu när det har gått nästan ett år sedan Prodis nya kommission tillträdde och som bestämt hävdade att den inte skulle tolerera någon form av bedrägeri i hanteringen av de europeiska skattebetalarnas pengar har beviljandet av ansvarsfrihet särskild betydelse.
Den nya kommissionen kan nu för första gången visa om den har tagit den nya starten på allvar. Parlamentet sköt den 13 april 2000 upp beviljandet av ansvarsfrihet för budgetåret 1998. Samtidigt ställde parlamentet 17 villkor som kommissionen skulle uppfylla fram till den 15 maj. Dessa villkor motsvarade i huvudsak kraven i revisionsrättens rapport, till exempel skyldigheten att göra allt för att åstadkomma en positiv revisionsförklaring.
Revisionsrätten vägrade med avseende på 1998 för femte gången i rad att garantera att kommissionen hade varit noggrann och sparsam i sin hantering av de finansiella medlen. Dessutom krävdes åtgärder i form av en granskning och sanktionering av de tre påtagliga bedrägerifallen Fléchard, ECHO och MED. Att kommissionen dröjde så med att tillhandahålla handlingar och information var också något som kritiserades, liksom bristen på insyn och oberoende vid det disciplinära förfarandet. Eftersom kommissionen inom de angivna tidsramarna har uppfyllt åtminstone vissa av kraven och ny personal har tillsatts i samband med bytet av kommissionens generalsekreterare, har jag i mitt uppföljningsbetänkande föreslagit att ansvarsfrihet skall beviljas, men samtidigt ålagt kommissionen att till unionens kassa dra in beloppen från fallen Fléchard och ECHO som uppgår till sammanlagt cirka 17 miljoner ecu.
Fléchard-fallet bör dessutom hållas öppet, eftersom situationen kom att ändras i slutet av maj, framför allt i och med revisionsrättens yttrande. Den 27 juni 2000 röstade en majoritet i budgetkontrollutskottet nej till begäran om att återkräva pengarna. Om ingen förändring sker på den punkten i plenum, något som jag ber att ni stöder, går unionens kassa miste om dessa belopp.
Jag anser att dessa konstateranden bör räcka för att kommissionen på eget initiativ skall agera för att återkräva pengarna. Dessutom lär det vara enkelt i Fléchard-fallet, eftersom företaget i fråga tydligen fortfarande är en bra handelspartner till kommissionen. Den kommissionär som är budgetansvarig meddelade den 15 juni att ytterligare tre avtal hade ingåtts med Fléchard fram till 1996. Min vidare fråga angående omfattningen av det gemenskapsstöd som måste ha utbetalats till företaget Fléchard för export till tredje land har fortfarande inte besvarats av den budgetansvarige kommissionären.
Därför ställer jag frågan än en gång, fru kommissionär: Är det sant att företaget Fléchard år 1996 erhöll cirka 29 miljoner, 1997 cirka 105 miljoner och 1998 72 miljoner franska franc enbart i exportbidrag? Hur kommer det sig att ni inte har lämnat den informationen till oss tidigare? Är det brist på samarbetsvilja eller blir ni inte själv informerad av era egna medarbetare? I morse läste jag själv i Frankfurter Allgemeine Zeitung att ni har skrivit ett brev till den tidigare budgetansvarige kommissionären Schmidhuber beträffande Fléchard-fallet. Jag är övertygad om att ni snart kommer att få svar.
Men fru Schreyer, jag skulle gärna vilja ha besked från er och inte från massmedia om när ni kommer att besvara mina frågor. När kommer vi att få de sifferuppgifter av er som ni redan för över en månad sedan lovade budgetkontrollutskottet? Håller ni fortfarande fast vid ert uttalande att det på den tiden saknades belägg för komplikationer med företaget Fléchard, trots att kommissionär Schmidhuber den gången kastade ut frågan? Har ni någon gång ställt frågan till er kollega, kommissionär Lamy, hur det kom sig att ingen företrädare för kommissionär Schmidhuber var inbjuden till hans kabinett och sammanträdet den 7 januari 1994? Jag har ställt den frågan skriftligt till Lamy men inte fått något svar.
Fru Schreyer, jag förväntar mig att ni besvarar mina frågor på samma sätt som frågorna från kollegan Morgan till exempel som, vilket jag nu har sett, besvarades utförligt av er den 23 juni, eller är det så att ni tillämpar olika kriterier när ni besvarar breven från ledamöterna?
Att ligga lågt och bagatellisera det hela tror jag inte är en bra strategi. Cui bono? har inte bara den europeiska medborgaren anledning att fråga. Vi förväntar oss att ni är konsekvent i den beviljade ändringen av det disciplinära förfarandet och omdanandet av den interna ekonomistyrningen. Det får inte bli så att ekonomistyrningen i själva verket avskaffas genom en decentralisering.
Här föreslås att kommissionen beviljas ansvarsfrihet för budgetåret 1998. Jag ser detta beviljande som förknippat med ett stort ansvar från kommissionens sida. Jag kan endast hoppas att ni uppskattar detta nya bevis på förtroende från parlamentets sida och uppmanar er att göra det!
(Applåder)

Rühle
. (DE) Herr talman, kära kolleger! Jag rekommenderar i dag att ni beviljar kommissionen ansvarsfrihet avseende den finansiella förvaltningen av de sjätte, sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonderna för budgetåret 1998. Det har spekulerats mycket i förväg om detta beviljande. Jag vill än en gång tydligt poängtera att det för min del och säkert för den överväldigande majoriteten av budgetkontrollutskottet aldrig har varit fråga om en kraftmätning med kommissionen eller om ett försök att försvaga kommissionen.
Vi har hela tiden accepterat att den nuvarande kommissionen endast i begränsad omfattning kan göras ansvarig för misstagen i det förgångna. När allt kommer omkring påbörjade den nuvarande kommissionen sitt arbete sommaren 1999 och det vi granskar nu är budgetåret 1998. Å andra sidan får detta beviljande av ansvarsfrihet helt och hållet betraktas som ett prov på kommissionens reformvilja och reformmöjligheter. Kommissionen måste även få möjlighet att bevisa för allmänheten att den är i stånd att ta itu med en dålig förvaltning och åtgärda denna inom en viss tid.
Detta har vårt förslag om ett uppskjutande bidragit till samt vår begäran om en handlingsplan i april i år. Vi väntade på tydliga signaler om en förändring i form av ett större ansvarstagande och en bättre förvaltning, för EU:s bistånd till tredje land är mycket viktigt. Cirka 55 procent av det bistånd som beviljas ges till det området. Jag kan i dag göra en bedömning av handlingsplanen och får lov att säga att denna liksom samarbetet med kommissionen sedan i april i år har påskyndat de redan påbörjade reformerna inom kommissionen.
Vi möter beträffande utvecklingsfonderna en stark samarbetsvilja hos kommissionen och kommissionens tjänstemän, och vi kan därför särskilt uppmana plenum att bevilja ansvarsfrihet i dag, eftersom vi anser att skäliga konsekvenser har dragits av misstagen i det förgångna. Jag vill ändå poängtera en gång till att det var riktigt att begära och besluta om ett uppskjutande.
Även kommissionärer har nu offentligt medgett att stora problem uppstod på det området. Den 15 maj i år sade till exempel kommissionär Nielsen till Financial Times, att kommissionsapparaten inte var uppbyggd för att lämna bistånd. Den utvecklades för att producera direktiv och förordningar, föra kommersiella förhandlingar och underlätta de politiska förbindelserna mellan medlemsstaterna. Som biståndsgivare fungerar den ej.
Kommissionär Patten meddelade plenum den 16 maj 2000 att det fanns över 21 miljarder euro i utestående åtaganden. Det innebär att det finns en enorm lucka mellan betalningsbemyndiganden och åtagandebemyndiganden. Det är en pinsamt hög siffra. Kommissionen vill delegera mer ansvar till delegationerna och, där så är möjligt, till de nationella myndigheterna på området så att förvaltningen förbättras.
Jag vill än en gång poängtera att jag anser att vår handlingsplan är mycket lämplig på detta område, att handlingsplanen innebär att vi - parlamentet och kommissionen - tillsammans kan ta ett större ansvar på området och se till att förvaltningen förbättras. Men parlamentet måste även åta sig att agera mer ansvarsfullt i budgetöverläggningarna i framtiden, det vill säga göra en bättre planering på dessa områden redan från början och inte bara betrakta antagandet av budgeten och en senare kontroll av budgetåret som sitt ansvar.
Nu måste vi snarare inleda en övervakningsprocess på alla områden som gör att det inte uppstår sådana problem som under budgetåret 1998. Vi räknar med att ha skapat goda förutsättningar för detta.
Därför vill jag än en gång poängtera att vi i fortsättningen förväntar oss en rapportering från kommissionen i budgetkontrollutskottet varje halvår - det har vi redan blivit lovade - och att vi till följd av ett nära samarbete kan uppnå ett förenklat förfarande även för budgetåret 1999, och säkert också för budgetåret 2000, och inte längre behöver använda uppskjutandet som ett påtryckningsmedel. Ändå vill jag poängtera för hela budgetkontrollutskottet att uppskjutandet var ett viktigt led för att gemensamt kunna överta ansvaret för budgeten och gemensamt klargöra att vi vill stärka de europeiska institutionerna, att vi vill klargöra för skattebetalarna att pengarna på europeisk nivå används på rätt sätt, att vi är ansvarsfulla i hanteringen av betalningarna, att vi på ett ansvarsfullt sätt övertar kontrollen av kommissionen.
Men, och nu har jag kommit till slutet, jag vill än en gång klargöra, och det har jag redan börjat göra, att diskussionerna om budgetkontrollen och budgeten måste leda till ett stärkande av de europeiska institutionerna och inte till ett ömsesidigt försvagande. Därför anser jag att budgetkontrollutskottet i fortsättningen måste koncentrera sig på de viktigaste riktlinjerna och inte fördjupa sig så mycket i detaljer. Jag tror att vi kan samarbeta väl med kommissionen på den punkten.
(Applåder)

Kuhne
Herr talman! I stället för att bevilja kommissionen ansvarsfrihet i april sköt vi inte bara den gången upp beviljandet i parlamentet utan fastslog även exakta och i vissa fall tidsbestämda villkor avseende de uppenbara bristerna. Vad gäller detta betänkande var det endast punkt 33 i resolutionsförslaget i april som skulle åtgärdas och som vi begärde ytterligare information om. Jag vill tydligt påpeka att jag som föredragande och försvarare av ett seriöst förfarande om beviljande av ansvarsfrihet är emot att betänkandena i denna fråga utnyttjas till att få ytterligare önskningar uppfyllda, som om det skulle gälla ett fallskärmsavtal. Det är ett halvår kvar till jul. Därför bör vi koncentrera oss på det som verkligen är nödvändigt. Båda texterna - texten från den 13 april och den föreliggande texten - måste läsas tillsammans som ett bidrag till en reform av parlamentet.
Vilka var de allvarligaste bristerna? För det första: ett oacceptabelt stort antal underhandsavtal eller så kallade "förfaranden på fri hand", som utgör en risk för förvaltningskulturen, eftersom ingen tar reda på om vissa saker går att köpa till ett bättre pris. Vi kan konstatera att åtgärder har vidtagits som förhoppningsvis innebär att situationen snart förändras.
För det andra: ett oacceptabelt stort antal förluster i samband med inventeringen. Tack och lov har inte alla saker blivit stulna, men de är på grund av ett ålderdomligt inventeringssystem spårlöst försvunna. Ett nytt elektroniskt inventeringssystem har tagits i bruk. Vi kommer i framtida förfaranden för beviljande av ansvarsfrihet fråga hur detta inventeringssystem fungerar i praktiken.
För det tredje: Befordran skedde tidigare utifrån icke lagenliga kriterier. På den punkten har presidiet vidtagit åtgärder som gör att sådant kan undvikas i framtiden. Även här får vi se hur det nya förfarandet fungerar i praktiken.
Jag kan konstatera att parlamentets generalsekreterare precis som i april har lämnat alla de begärda uppgifterna. Därför förespråkar jag, precis som i april, att ansvarsfrihet beviljas. En stor majoritet av budgetkontrollutskottet ställer sig bakom detta.
Punkt 33 i beslutet i april angående parlamentets beviljande av ansvarsfrihet sammankopplades med revisionsrättens rapport om de politiska gruppernas ekonomi, även om alla visste att grupperna själva bär ansvaret för hanteringen av de offentliga medlen. Javisst, det rör sig om offentliga medel, och därför måste också räkenskap avläggas. Trots att man kan ha förståelse för revisionsrättens ståndpunkt, som endast behandlar parlamentet som en institution och därför inte namnger de enskilda grupperna i samband med vissa brister, anser jag att vi måste diskutera detta med revisionsrätten för att finna en annan lösning framöver. Som medlem av min politiska grupp vill jag inte ställas till svars för andra gruppers hantering av offentliga medel. Jag tror att samma sak gäller mina kolleger i de andra politiska grupperna. Därför anser jag att vi måste diskutera detta med revisionsrätten, så att en mer verklighetstrogen rapportering äger rum i framtiden.
I det sammanhanget förvånades jag över att det fanns missförhållanden som de politiska grupperna inte längre får sopa under mattan, för annars kommer vi alla att betraktas som den ena kråkan som inte hackar ut ögonen på den andra. Jag anser att det skulle vara fel att försöka skjuta upp det hela och säga, låt oss avvakta ett år, tills det hela löser sig automatiskt. Frågan skulle då hinna ifatt oss snabbare än vi tror.
Jag finner det anmärkningsvärt att vissa grupper inte väntade med att till presidiet ge sitt samtycke av tillkännagivandet av rapporterna från de oberoende revisorerna. Det fanns naturligtvis inga föreskrifter beträffande detta. Det är sant, men samtycket gavs. Desto mer iögonenfallande var det att en grupp med egna, det vill säga unionens medel, i enlighet med luxemburgisk rätt finansierade en stiftelse med ett aktiekapital på 10,3 miljoner euro. Den luxemburgiska rätten är inte särskilt genomblickbar. Jag anser att vi har all anledning att förvänta oss att sådant stoppas. Det var särskilt pikant att det rörde sig om en grupp som i april, enligt den i Tyskland kända principen om ett så brutalt uppklarande som möjligt, drev frågan om ett uppskjutande av parlamentets beviljande av ansvarsfrihet. Jag är säker på att de endast gjorde det för att vi alla skulle engagera oss starkt i dessa frågor.

Schreyer
. (DE) Herr talman, ärade ledamöter! Vi debatterar i dag för andra gången beviljandet av ansvarsfrihet för kommissionen för budgetåret 1998. Den 13 april fattade parlamentet ett majoritetsbeslut om att skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet och begära in ytterligare rapporter och information från kommissionen. Kommissionen har givetvis hörsammat parlamentet önskemål och överlämnade den 11 maj bland annat följande: Styrekonomens rapport om ändringarna i samband med ex ante-kontrollen, en rapport om undersökningskommitténs slutsatser beträffande tullsystemet, en rapport och en sammanställning i samband med avtalen om forskarbesök vetenskapliga besökare, en rapport om det disciplinära förfarandets siffror och resultat sedan år 1998 i samband med finansiella oegentligheter.
Kommissionen har meddelat att den har vidtagit särskilda åtgärder, bland annat med hjälp av OLAF och att den har upprättat särskilda bindande handlingsplaner och tagit de första stegen, till exempel för ett förverkligande av Europeiska utvecklingsfonden. Revisionsrätten hade visserligen gett kommissionen en om än begränsad revisionsförklaring för detta förverkligande. Budgetkontrollutskottet och i synnerhet föredragande Rühle var inte nöjda med detta utan efterfrågade och uppmanade till en ytterligare förbättring av resultaten. Jag kan utan förbehåll säga att handlingsplanen som upprättades inte bara på uppmaning av parlamentet utan också i samarbete med parlamentet är till för att öka biståndets genomblickbarhet och effektivitet. Jag vill i synnerhet tacka dem som har ägnat sig just åt den frågan för samarbetet och bekräfta löftet om att kommissionen varje halvår kommer att rapportera om handlingsplanens förverkligande.
Europeiska revisionsrätten gav i sin rapport om genomförandet av budgeten för budgetåret 1998 en revisionsförklaring till kommissionen för intäktssidan av budgeten, även för hanteringen av åtagandebemyndigandet, däremot inte för genomförandet av betalningarna ur budgeten. Antalet begångna fel vid budgetens genomförande är för högt. Kommissionen och i synnerhet den budgetansvarige kommissionären delar revisionsrättens och parlamentets ståndpunkt fullt ut.
Därför har kommissionen redan vidtagit respektive antagit en rad åtgärder för att förbättra budgetens genomförande och minska antalet fel, undvika fel. Det kräver å ena sidan ett förebyggande. Ett sådant förebyggande av fel - för att bara nämna ett exempel - är åtgärden att minska antalet anbudsinfordringar och tillbudsförfaranden för biståndet - oavsett om det gäller Phare, Meda eller andra program - från inte mindre än 80 olika förfaranden till 40. En felminskning förutsätter också en bättre kontroll. En sådan gynnas till stor del av kommissionens förvaltningsreform. I framtiden kommer de enskilda förvaltningar som rent konkret utbetalar europapolitiska medel, ha tillgång till mer personal för kontroll och även kunna pröva kontrollsystemen i medlemsstaterna bättre.
En felminskning innebär även att räkna med effektiva sanktionsåtgärder, finansiella återkrav och, så länge det sker medvetna brott mot personalrätten, motsvarande disciplinära förfaranden. Här kan jag än en gång påpeka att min kollega Kinnock kommer att lägga fram ett förslag om en reform av det disciplinära förfarandet innan sommaruppehållet.
I den rapport som föreligger kritiseras den nuvarande finanskontrollen, medan ex ante-kontrollen inte har tillbakavisat någon betalningsanmodan. Det är dock ingen indikator på huruvida finanskontrollen fungerar eller ej. Jag vill åter påpeka att även revisionsrätten har sagt att de fel som uppdagas inte kan konstateras ex ante, och kommissionen drar därför följande slutsats: Vi måste stärka området för ex post-kontroll avsevärt - även genom att inrätta en oberoende fristående revisionstjänst.
Till kommissionens prioriteringar hör inte bara en förbättring av den finansiella förvaltningen, undvikandet av fel, undvikandet av förseningar exempelvis och en förbättring av effektiviteten i satsningen med mindre medel, utan i synnerhet även bedrägeribekämpningen.
Det gäller framtiden och det gäller det förgångna. Jag upprepar: Kommissionen har inget att dölja och jag vill därför gå in på den fråga som ställdes om Fléchard-fallet. Kommissionsavdelningarnas beslut år 1994, det vill säga för sex år sedan, har åter prövats av revisionsrätten. Kommissionen eftersträvar att kommissionens rapporter och svar, där händelserna framställs i kronologisk ordning, inte skall hemlighållas, inte skall vara konfidentiella, utan göras tillgängliga för allmänheten och nu ligger de ute på nätet.
I debatten mellan revisionsrätten och kommissionen råder fortfarande oenighet i frågan om kommissionen har en rättighet eller till och med en skyldighet att tillämpa proportionalitetsprincipen i fastställandet av finansiella sanktioner. Den nuvarande kommissionen är av den åsikten att det finns en sådan rättighet. Medan revisionsrätten är av den uppfattningen att endast domstolarna får tillämpa proportionalitetsprincipen, anser vi att det är en generell förvaltningsprincip. Det ansåg även den tidigare kommissionen, och jag vill i Fléchard-fallet citera Schmidhuber, som den gången var ansvarig kommissionär för budget och finanskontroll. Han skriver: "Detta utesluter inte heller enligt revisorn att en förmedlingslösning kan uppnås beträffande proportionalitetsprincipen." Här överensstämmer således åsikterna och kommissionen har samtidigt fastslagit att det hade varit önskvärt att man den gången hade företagit noggrannare undersökningar av hur det kom sig att det exporterade smöret inte anlände till sin destination i Ryssland utan kom att säljas i Polen. Angående frågan om återkrav vill jag än en gång hänvisa till följande: En process öppnades vid Irish High Court och en förlikning ingicks, en förlikning som vunnit laga kraft, inför Irish High Court och det är givetvis en åtgärd som är bindande även för den nuvarande kommissionen.
I den aktuella bedrägeribekämpningen och uppklarandet av fall från tidigare år måste kommissionen värna om rättsstatliga principer och bestämmelser. Det gäller även informationsfrågor. När OLAF i ett förmedlingsförfarande, som även äger rum på statlig nivå, ombeds att på en viss tidpunkt lämna ut information på grund av sekretessen i samband med undersökningen, är det för OLAF en bindande rättslig princip. Det gäller såväl för OLAF:s direktör som för kommissionen. Jag vill i det här sammanhanget än en gång påpeka att OLAF är oberoende på förmedlingsområdet, och just parlamentet insisterade på detta när den rättsliga principen fastställdes. Det innebär att OLAF också är oberoende vad rapporteringen beträffar och att frågan återstår om information från OLAF får lämnas ut av direktören som är helt ansvarig för sitt område.
Vad gäller frågan om ytterligare avtal har funnits med företaget Fléchard har jag informerat utskottet att kommissionen för sin del kan säga att det på anbudsförfarandets område har funnits ytterligare avtal, och beträffande frågan om exportavtal har ingåtts eller om export har bedrivits på nationell nivå vill jag påpeka att informationen om betalningar till enskilda mottagare inom jordbrukssektorn endast finns tillgänglig i medlemsstaterna. Det följer av det faktum att betalningsorten är ansvarig för utbetalningarna. Kommissionen kan sedan i enlighet med en förordning begära tillgång till uppgifterna, och kommissionen kan själv undersöka vilka mottagare som har erhållit vilka betalningar.
Jag vill dock även påpeka att förordning nr 2390/1999 innebär att kommissionen garanterar sekretess och säkerhet för de elektroniska uppgifter som medlemsstaterna förmedlar. Kommissionen är redo att, när utskottet beslutar det, be medlemsstaterna om det svar, om det tillstånd som krävs för att vidarebefordra uppgifterna.
Jag vill också påpeka att principerna om vidarebefordran av information även ryms i avtalet mellan parlamentet och kommissionen om informationsförmedling. Detta avtal bör utgöra en tydlig grund för det viktiga område som förbindelserna mellan parlamentet och kommissionen är och därmed också en god grund för förfarandet för beviljandet av ansvarsfrihet. Jag vill tacka ledamöterna i budgetkontrollutskottet som i stor utsträckning har bidragit inte bara till rapporten, utan även till resultaten, bedömningarna, iakttagelserna och i synnerhet till många förslag på förbättringar och uppmaningar. Kommissionen kommer att förverkliga de konkreta åtgärderna i den framlagda handlingsplanen, de många stegen i kommissionens reform med inriktning på en oberoende revisionstjänst med ett konsekvent förverkligande av revisionsrekommendationen. Den kommer konsekvent att förverkliga reformen av det disciplinära förfarandet, uppbyggnaden av OLAF i operativ bemärkelse och på personalområdet, strategin för bedrägeribekämpning med hjälp av en omfattande lagstiftning och ett stringent och förstärkt samarbete med medlemsstaterna och andra stater, med den tydliga målsättningen att i samarbete med Europaparlamentet i första hand samt med de övriga europeiska institutionerna återställa medborgarnas förtroende för en god hantering av de europeiska medlem.

Poettering
Herr talman! Jag vill uttala mig i anledning av det - i mitt tycke - skandalösa anförandet vad vissa kommentarer beträffar som hölls av Kuhne. Han har som föredragande i Europaparlamentet dragit nytta av sitt bidrag i polemiskt syfte. Eftersom jag inte vill gå in i någon polemik, vill jag inte heller påminna Kuhne om att hans europeiska parti har betalat många medarbetare via den egna gruppen. Jag vill inte gå in närmare på det, men det är något han borde ha nämnt.
Anledningen till att jag har begärt ordet är följande: Herr talman, jag uppmanar er och ber er att genom Europaparlamentets presidium klargöra huruvida Europaparlamentets föredragande har rätt att låta en personlig polemik påverka föredragningen. Jag betraktar det som oansvarigt, och om vi vill hålla en viss gemensam stil här och undanröja missförstånd som även finns inom våra grupper, och det är något jag starkt förespråkar, då krävs det stil och samarbetsvilja och inte en sådan polemik som Kuhne just har bedrivit! Jag ber er se till att parlamentets presidium tar upp den frågan.
(Applåder från höger)

Talmannen
Jag förstår er oro, herr Poettering, men jag vill inte inleda någon polemik och jag hoppas att ert uttalande inte skall leda till någon heller.

Morgan
Herr talman! Beträffande en ordningsfråga så skulle jag vilja påpeka att det var PPE-DE som insisterade på att vi skulle undersöka hela frågan om finansieringen av politiska partier i detta betänkande. Det var PPE-DE och det var ni, herr Elles, som insisterade på detta. Vi har svarat på den begäran. Ni insisterade, vi svarar bara.

Thielemans
från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. (FR) Herr talman! Jag skall försöka att göra mitt bästa under de två minuter som jag beviljats.
Jag skulle för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik till att börja med vilja konstatera att det betänkande som vi skall yttra oss om genomgått en avsevärd förändring. Jag erinrar om att den grundläggande ståndpunkten för utskottet för utrikesfrågor var att man definitivt måste titta framåt, skaffa medel för en möjlig politik och, i vilket fall som helst, också ge oss i parlamentet verkliga medel för att kontrollera det som skulle göras i kommissionens namn, särskilt när det gäller utgifter, något som vi också diskuterat.
Vi har konstaterat att Prodis uttalande är mycket positivt i det hänseendet: han aviserade att samarbetet med parlamentet skulle bli ett nytt samarbete. Vi har med tiden konstaterat att detta samarbete faktiskt äger rum: ett stort antal kommissionärer har utan svårighet kommit till våra utskott för att besvara frågor, särskilt till utskottet för utrikesfrågor.
Vi tycker också att det verkar lite plumpt om ett utskott påstår att den nuvarande kommissionen kan ha ansvar för den föregående kommissionens attityder. Det är däremot uppenbart att vi också fortsättningsvis kräver att de nuvarande kommissionärerna visar prov på största möjliga öppenhet gentemot parlamentet. Jag tror att det är grundläggande, och jag tror för övrigt också att det sker.
Jag skulle slutligen vilja säga att inom ramen för denna kommission anser vi att parlamentet beslutsamt måste ta kontroll över den organisation som kallas OLAF, eftersom det är en av de grundläggande möjligheter som vi kommer att kunna utveckla för framtiden.
Oavsett hur det är med den saken, herr talman, anser jag att det som måste komma ut av vårt arbete - och det är också den åsikt som en stor del av mina kolleger har, även från andra politiska läger - är att hädanefter skall vi dels göra så mycket som möjligt för att kontrollera vad som händer, dels bestämt kräva att kommissionen är öppen mot oss.

Van den Berg
Herr talman! Jag skulle gärna vilja göra ett påpekande som talesman för utskottet för utveckling och samarbete, samt ytterligare ett allmänt påpekande på den socialistiska gruppens vägnar.
Vad gäller budgeten för utvecklingsfrågor har vi haft ett mycket gott samarbete med vår kollega Rühle. Från början arbetade budgetkontrollutskottet och utskottet för utveckling och samarbete var för sig och utifrån olika infallsvinklar. I en senare fas gick vi samman, och tillsammans med kommissionen har vi kunnat bringa en viss ordning i arbetet via handlingsplanen. Bakom detta döljer sig naturligtvis en särdeles allvarlig situation, som inte bara kan skyllas på en enda person. Det är i själva verket så att budgeten för utvecklingsfonden och utvecklingsområdet i övrigt, saknar tydliga målsättningar och den erbjuder inga möjligheter att sätta in tillräckligt med personal inom avgörande områden där det krävs arbete, där det föreligger enorma eftersläpningar och där kontrollverksamheten snarare handlar om signaturer och rädsla än om ett verkligt resultat, om prestationskrav och handling.
Jag tror att vi står inför en kulturell revolution som kommer att innebära en förändring. Vad gäller budgeten för år 2001 betyder detta att det för varje belopp uppställs tydliga målsättningar inom ramen för utbildning och hälsovård, att det finns tillräckligt med personal, att man kan kontrollera beloppen, och att man verkligen lyckas med att göra detta. Detta kräver således delegering och ansvarstagande, kort sagt, en modern, effektiv budget kopplad till en modern förståelse av hur man för budgetpolitik inom utvecklingsområdet.
Så ser jag på handlingsplanen. Så ser jag på vår gemensamma åtgärd. Jag ser det som något gemensamt med kommissionen. Jag finner det även otroligt skönt att vi nu så att säga kan avsluta denna period av rädsla och signaturer. Jag vet hur många motiverade tjänstemän det finns hos kommissionen som nu får en chans att verkligen åstadkomma något inom detta område, nämligen att hjälpa människor som lever under svåra omständigheter - en av fem saknar ännu tillgång till rent dricksvatten eller grundläggande utbildning - till ett drägligt liv. Vi i Europa vill med hjälp av pengar spela en betydelsefull roll när det gäller dessa frågor. Nåväl, det kräver av oss att vi verkligen lyckas få till stånd en förändring under de kommande månaderna.
Detta leder mig in på den mer allmänna kommentaren. Alla de diskussioner som vi skall föra här i dag kommer att leda till att vi tar ett steg i riktning mot ansvarsfrihet för 1998. För den socialistiska gruppen är detta också ett steg bort från rädsla, och mot ett gemensamt ansvarstagande av oss i kommissionen och Europaparlamentet. Vad beträffar det gemensamma ansvaret är Kinnock-reformerna eller de allmänna interna reformerna av avgörande betydelse. För om vi inte lyckas med att konstruera ett nytt system för ekonomistyrning och verksamhetsbaserad budgetering, och om vi inte lyckas att åter sätta in tillräckligt med personal inom de områden där vi behöver mer folk, så kommer vi bara att producera mer papper, och flytta mer papper, med fler kontroller, utan att i slutändan uppnå några resultat. Och det är det som de europeiska medborgarna i slutändan begär av er som kommission och oss som parlament. Det skulle vara hemskt värdefullt för mig om vi inför nästa budget, 2001, här så att säga kunde nedteckna de goda avsikter som finns inför år 2001. Jag önskar kommissionen på förhand lycka till med detta.

Morgan
Herr talman! Jag kommer att begränsa mig till frågan om ansvarsfrihet för kommissionen för budgetåret 1998, vilken har fått en högst politisk och splittrande karaktär redan från första början i våra diskussioner.
Jag känner att vi har gått igenom flera ronder i en boxningsmatch, men till slut förordade utskottet, inklusive föredraganden, att ansvarsfrihet skulle beviljas. Snarare än att hålla sig till det hysteriska, panikartade betänkande som föredraganden framlade, som om sanningen skall sägas var föga originellt, saknade inriktning och förslag för hur man skall fortsätta arbetet konstruktivt, så beslutade utskottet i mars att skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet och ställa upp sjutton klara villkor som vi förväntade oss att kommissionen skulle skriva under på inom ett par månader. Till vår stora glädje insåg föredraganden det felaktiga i sitt agerande och stödde vår uppfattning. Den första ronden gick till oss, anti-PPE-DE-alliansen.
Föredraganden försökte då med en krokig vänster genom sin rubrikfriande motivering. Hon förlorade. Rond två gick till anti-PPE-DE-alliansen. Kommissionen svarade konstruktivt på de flesta punkter som vi ställde upp i mars. Det andra betänkandet från Stauner hade samma hysteriska ton som i den första ronden, men den här gången var vi beredda. Rond tre till anti-PPE-DE-alliansen. Vi trodde att striden var över, men nej, det blev ännu mer med den nya motiveringen. Vi har ännu inte sett resultatet av den striden, men vi är säkra på att den slutliga knock-out-ronden kommer och vi kan med tillförsikt förutse vad som kommer att hända på torsdag.
Den enda verkliga frågan som återstår är varför hennes namn fortfarande står på betänkandet. Sanningen är att vi vet att kommissionen har en lång väg att gå innan den kan rycka upp sig. Revisionsrätten gjorde helt rätt när den inte gav klartecken till kommissionens utgifter 1998, men nu är vi villiga att hellre fria än fälla kommissionen. Vi anser att detta är ett verkligt försök till reform och kommissionen behöver en viss tid på sig att genomföra nödvändiga förändringar. Vi kommer att hålla ett öga på situationen och se till att kommissionen håller vad den lovat. Till exempel är löftet att minska antalet felaktigheter ett stort löfte, men det kommer inte att infrias om vi inte har det engagemang och de resurser som behövs.
Kommissionär! Kan ni garantera oss att vi i synnerhet på de områden som innebär stora risker, som jordbruket, strukturfonderna och forskningen, får se mer kontroller i stället för färre, som 1998? Kommer vi att få se betydligt mer resurser till revisionen inom generaldirektoraten i samarbete med den interna revisionstjänsten? Kan ni ge oss siffrorna är ni snäll?
Ni vet, kommissionär, att ett område där vi var missnöjda med ert svar var reaktionen på lärdomarna från Fléchard. Till skillnad från Stauner har vi fått veta av revisionsrätten att vi inte kan få pengarna tillbaka. Skulle ni kunna åta er att samarbeta med vår interna undersökningskommitté fullt ut och ge oss den information vi kräver?
Till slut hoppas jag att vi i vårt utskott kommer att kunna sluta med att bekämpa varandra och börja bekämpa bedrägerier i stället.

van Hulten
Herr talman! Beträffande en ordningsfråga så skulle jag vilja fråga er om det är brukligt att när en talesman för en politisk grupp inte lyckas infinna sig till en debatt så kan han komma in i debatten senare. Jag tycker nog att om en talesman inte kan göra sig besväret att vara här under hela debatten och infinna sig i tid för sin egen talartid så borde han inte få tala överhuvudtaget.

Talmannen
Det är upp till ordförandeskapet, kära kollega. Jag anser att Pomés Ruiz kom några tiotals sekunder för sent. På grund av hissarna här i Strasbourg är det ibland svårt att komma i tid. Om ni inte misstycker ger jag honom alltså ordet genast.

Pomés Ruiz
Herr talman! Jag tackar så mycket för er artighet, och tackar också för min kollegas vänlighet och förståelse.
Jag skulle vilja börja med, inte med det viktigaste betänkandet utan genom att svara på några anspelningar av Kuhne som jag verkligen anser olyckliga.
Just nu saknar de politiska grupperna - det känner ni till - en verklig reglering. Min politiska grupp, liksom praktiskt taget alla grupper, uppfyller de gällande bestämmelserna.
Ni har i er politiska grupp ert sätt att organisera finansieringen. Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har femton kontor i detta parlament och en mängd tjänstemän som betalas av skattebetalarna och ägnas uteslutande åt sådana uppgifter som hör till ett politiskt parti.
Andra politiska grupper föredrar att ha sina kontor utanför parlamentet, med sina egna tjänstemän, och anta former för finansiering som är helt legala.
Vid en tidpunkt då vi alltså kräver en stadga för partierna - eftersom Europa inte bara behöver europeiska parlamentariska grupper, utan också europeiska politiska partier -, vid en tidpunkt då det finns en slags harmoni mellan alla grupper, anser jag att anspelningarna i betänkandet - som ordföranden för vår grupp, Poettering, så väl uttryckte det - är något märkliga.
Herr Kuhne, ni vet att det inte är så. Vad som saknas är bestämmelser. Min politiska grupp, liksom alla grupper, kommer att uppfylla reglerna och informera om dem när det är dags att göra det. Men eftersom denna frihet har funnits har varje grupp skött sin finansiering som den själv har ansett lämpligt.
Jag vill framhäva min kollega Stauners arbete, i sitt mycket viktiga betänkande, men jag skulle kort vilja påpeka att vi inte försöker försvaga den nya kommissionen, till vilken vi sätter så stora förhoppningar, liksom till kommissionär Schreyer, som ansvarar för budgeten och kontrollen.
Vi behandlar ett budgetår från den förra kommissionen, och vi har bett den nuvarande kommissionen att på ett smidigt sätt sköta de uppgifter som hänger kvar sedan den förra kommissionen. Beviset på att vi i huvudsak är nöjda med dess arbete är att vi kommer att föreslå ett godkännande, givetvis med vissa anmärkningar, av räkenskaperna för budgetåret 1998.
Vi anser att kommissionen utnyttjar tiden. Det är klart att de i början behöver mer tid, men vi hoppas att de blir snabbare i att fatta framtida beslut. Vi hoppas också att det interinstitutionella avtal vi äntligen har uppnått, kan förbättra våra förbindelser för att ömsesidigt stödja varandra och för att snabbare bygga Europa.
Vi tycker också att det ingår i en administrativ reformprocess som - enligt min och andra ledamöters mening - saknar större ambitioner: det saknas beslut, och det finns saker som inte är medtagna. Det är inte dess direkta ansvar men ni känner redan till vår åsikt att man förlorar mycket pengar på en passiv attityd, på tjänstemännens bristande motivation, på det bristande ansvarsåtagandet, eftersom man är alltför upphängd vid att kontrollera fel eller att arbeta med själva lanseringen.
Avslutningsvis vill jag säga att vi är överens om att godkänna de räkenskaper som de tre betänkandena handlar om.
(Applåder)

Mulder
Herr talman! Jag tror att kommissionär Schreyer redan under det första året då hon framträdde i parlamentet insåg att det här är ett parlament att ta hänsyn till. Jag kan försäkra henne att så även kommer att vara fallet under de kommande fyra, fem åren. Jag kan bara säga att hon hittills har visat sig vara en värdig motståndare i alla diskussioner.
Beträffande betänkandet från Stauner om den resolution som åtföljer ansvarsfriheten vill jag säga det följande: Det viktigaste i resolutionen är enligt den liberala gruppens uppfattning att det hittills ännu inte har varit möjligt att avge en positiv förklaring om tillförlitlighet. Det relativa antalet fel är fortfarande för högt, och jag tror att vi tydligt måste stå fast vid den punkt som finns upptagen i resolutionen: kommissionen måste ha som mål att det skall föreligga en positiv förklaring om tillförlitlighet år 2003. Det behövs tydliga måldatum, och det skulle vara lämpligt om kommissionen både internt och externt kunde precisera för vilka budgetkategorier man vill sänka antalet fel i den mån det är möjligt.
Så till en annan viktig fråga: på sista tiden har vi märkt att det plötsligt försvinner arkiv överallt i Europa, inte endast hos Europeiska kommissionen själv. Vi har hört att kommissionen i slutet av året skall inrätta ett arkiveringssystem med vars hjälp man kan undvika att misstag som har begåtts tidigare upprepas, och här tänker vi framför allt på smörexporten till Sovjetunionen.
När det gäller själva smörexporten så har kommissionären redan berört detta i sitt svar på de första anförandena. Det finns en tydlig meningsskiljaktighet mellan Europeiska kommissionen och Europeiska revisionsrätten. Europeiska revisionsrätten är inte ensam om att hysa en annan uppfattning än kommissionen, även den senaste rapporten från oberoende expertkommittén visar att kommissionen saknade de befogenheter att bestämma om proportionalitet och retroaktivitet med mera, som kommissionen hävdar att den hade, eller åtminstone hade i viss mån. Det är parlamentets uppgift att undersöka detta, och det kommer vi också att göra. Vi väntar oss ett konstruktivt samarbete med kommissionen i samband med detta arbete.
Kuhne har redan tagit upp de viktiga punkterna i sitt betänkande: en neutral personalpolitik grundad på meriter i Europaparlamentet, öppna anbudsinfordringar och en bättre inventarieförvaltning.
Vad beträffar betänkandet från Rühle så kan vi fullständigt ansluta oss till det hon säger angående behovet av en bättre samordning mellan medlemsstaterna och Europeiska kommissionen. Det är medlemsstaterna som betalar för Europeiska utvecklingsfonden. Om medlemsstaterna röstar för en viss politik som kommissionen föreslår i utvecklingskommittén så synes det endast logiskt att de, om de är för denna politik, även för samma politik när det gäller deras egna bilaterala medel.

Staes
Herr talman! Ärade kolleger! Jag anser att frågan om ansvarsfrihet för 1998 var en fängslande exercis, både vad gäller parlamentets budget och kommissionens budget.
I april visade vi vilken makt plenarförsamlingen besitter. I strid med yttrandet från budgetkontrollutskottet beslöt vi att inte bevilja ansvarsfrihet från Europaparlamentets sida, och vi formulerade fem konkreta uppmaningar till parlamentets generalsekreterare. Genom detta visade vi att vi kan vara lika stränga mot vår egen institution som mot andra institutioner, i detta fall kommissionen.
Jag vill här personligen och konkret tacka generalsekreterare Priestley och dennes medarbetare för hans smidiga och kraftfulla sätt att följa våra uppmaningar samt ändå tillhandahålla oss den nödvändiga informationen.
Jag anser att frågan om ansvarsfrihet för 1998 var en fängslande exercis, och även en nyttig sådan. Jag anser att vi nu med full sinnesro och med beaktande av kommentarerna i resolutionerna från Stauner, Kuhne och Rühle kan bevilja denna ansvarsfrihet. Men jag är ändå lite bekymrad, för det hänger ett damoklessvärd över vårt huvud. Det damoklessvärdet är ramavtalet mellan Europeiska kommissionen och parlamentet, som blir föremål för omröstning i morgon. Jag inbjuder uttryckligen alla kolleger, även de kolleger som nu följer denna debatt från sina rum, att läsa igenom detta ramavtal och observera hur parlamentet vingklipps i samband med beviljande av ansvarsfrihet. Läs gärna punkt 17. Punkt 17 strider mot artikel 276 i Fördraget om Europeiska unionen. Läs gärna bilaga 3. Bilaga 3 vingklipper den enskilde parlamentsledamoten, och vingklipper föredragandena. Gå emot etablissemanget inom parlamentet, gå även emot etablissemanget inom er egen grupp, och förkasta detta ramavtal i morgon!

Seppänen
Herr talman! När man diskuterar ansvarsfrihet är diskussionsandan mellan de stora grupperna inte god. Jag vill stödja fru Stauner trots att socialdemokraterna kritiserar henne. Grunden till denna kritik kan ligga däri att den nuvarande kommissionären Lamy fungerade som kabinettschef under det så kallade Flechard-fallet då Delors var kommissionens ordförande. Man kan under inga omständigheter godkänna att vissa dokument som skulle belysa användandet av medel försvinner. Jag vill också stödja föredraganden Kuhne i hans beräkningar, vilka i sin tur medlemmarna av Europeiska folkpartiet kritiserar. Jag anser att föredraganden i parlamentet skall tala om och skriva vad han/hon anser om användningen av parlamentets medel. Då kan ingen grupps intressen utgöra något hinder. Vår grupp omfattar konklusionen att ansvarsfriheterna kan beviljas denna gång.

Camre
Herr talman! UEN-gruppen kan inte rekommendera att man beviljar ansvarsfrihet för genomförandet av unionens allmänna budget för 1998, och inte heller för parlamentets budget, men däremot kan vi bevilja Europeiska utvecklingsfonden ansvarsfrihet. Det är sant att det som hände 1998 inte är den nuvarande kommissionens ansvar, men jag anser att det har funnits en bristande vilja att utkräva ansvar för fel som begåtts i det förflutna. Beträffande den allmänna budgeten vill jag bara framhålla två allvarliga saker, Fléchard-fallet och problemen kring ECHO:s humanitära bistånd, men jag vill också framhålla att hela budgethanteringen präglas av bristande precision. Det är det som vi normalt ser som förekomsten av outnyttjade anslag. Budgetarbete är inte bara att sätta upp några siffror. Det är i lika hög grad en fråga om att dimensionera sin administrations- och produktionsapparat på ett sådant sätt att de i budgeten uppställda målen nås. Fléchard-fallet är liksom ECHO-ärendet exempel på ett oansvarigt sätt att handskas med de europeiska skattebetalarnas pengar. Det har inte skett under denna kommissions ämbetsperiod, men i båda fallen ser vi kommissionens bristande vilja att ställa de högt uppsatta tjänstemännen till ansvar. Kommissionen vet att det ligger kriminella handlingar bakom dessa ärenden. Kommissionen vet att vissa illegala krafter har riktat anonyma hot mot våra kolleger, Stauner och Blak, och det borde få kommissionen att inse att det krävs långt större kraft, om man skall ingripa mot de interna krafter som bär ett ansvar för att de europeiska skattebetalarnas pengar kan försvinna i fickorna på kriminella kretsar.
Nu har vi ju uppenbarligen två företrädare för kommissionen, den ena är kommissionären Schreyer som den officiella, och den andra är fru Morgan som den inofficiella, och just fru Morgans uttalande här visar väl varför detta parlament inte är i stånd till att röja upp i förvaltningen mera effektivt. I det danska parlamentet har vi ett talesätt om finansutskottet. Vi frågar: "Vet du vad en katt är?", och svaret är: "En katt, det är en tiger som har suttit i förhandlingar med finansutskottet". Så är det inte här, hit kan fru Schreyer alltid lugnt komma, för parlamentets budgetkontrollutskott kröker inte ett hår på hennes huvud. I fråga om genomförandet av parlamentets budget för 1998 måste jag påpeka att det är samma problem som på andra håll i unionen, nämligen en alltför släpphänt inställning till det sätt på vilket pengarna används. Om Spinelli-byggnaden vill jag framhålla att den förvärvades alltför dyrt och på ett ovanligt och föga öppet sätt. Herr talman, jag vill gärna tillfoga att detta inte är en kritik som jag riktar mot generalsekreteraren, för det tror jag inte att det finns någon grund för, utan det är en kritik som skall riktas mot själva systemet, för det är inte tillräckligt bra.

Dell'Alba
Herr talman, kära kolleger! Jag skulle först av allt vilja tacka Kuhne och Rühle för deras betänkanden, och särskilt betänkandet från Kuhne tycker jag är balanserat. Vi tog frågan om ansvarsfrihet på största allvar och jag tackar även administrationen och generalsekreteraren för deras samarbete i frågan. Jag tror att det var bra att se tydligare, fördjupa sig och lösa vissa kvarvarande problem med ett motiverat uppskjutande, vilket gör det möjligt för parlamentet att bevilja ansvarsfrihet för administrationen och Europaparlamentets talman med full kännedom om sakfrågan.
Det är faktiskt till talmannen som denna ansvarsfrihet vänder sig, även om det är administrationen som diskuteras. Jag gläds åt att parlamentet beviljats ansvarsfrihet. Jag tycker att vi har gjort ett bra arbete. Gruppernas finanser kommer också att bli mer öppna, mer anpassade till det arbete vi skall utföra, om vi vill fortsätta på vägen mot att finansiera politiska partier. Det var bra att göra det, det har gjorts, och det är Kuhne som bör få äran för det. Jag tror att hans betänkande kan röstas igenom utan problem på eftermiddagen.
Jag kan inte säga detsamma om Stauners betänkande. Jag tror att man är inne på fel spår om man vill utnyttja rollen som föredragande för personlig vinning, och man lurar både parlamentet och sig själv. Denna övning har varit bedrövlig. Ända till slutet har man försökt ändra förfarandet. Detta betänkande har röstats igenom med över 60 procent ändringsförslag. Herr talman! Det är mycket ovanligt att ett betänkande är så tillrört efter en omröstning i utskottet. Det är verkligen ett bevis på att en föredragande bör vara konsekvent med uppfattningarna i sitt utskott. Om föredraganden inte gör sig till tolk för de uppfattningar som uttryckts av utskottet kommer ändringsförslagen att motverka betänkandet. En föredragandes roll är att vara talesman för ett utskott i parlamentet. Jag anser att när 60 procent av ändringsförslagen antas blir situationen absurd och ger uttryck för missnöje. Man kan inte envisas med att utnyttja motiveringen. Man kan inte, som Stauner gör, i motiveringen godkänna sådant som inte accepterats av majoriteten i utskottet.
Saken är viktig. Detta parlament har vare sig majoritet eller minoritet. Vi räknar därför med lite parlamentarisk fair-play. Om det finns en majoritet är det normalt att denna majoritet märks i alla aspekter av ett betänkande och man kan då inte utnyttja orden eller förfarandena.
Vissa bilder som TV visar från Tyskland på mycket kända personer får mig för övrigt att säga att man först måste sopa rent framför egen dörr, innan man moraliserar för parlamentet och Europa. Man måste se till att inte blanda ihop privata och offentliga affärer. Det är därför vi beviljar ansvarsfrihet. Vi kommer att stödja detta betänkande som föredraganden uppenbarligen inte tycker om. Herr talman! Ni kan vara säker på att TDI-gruppen kommer att rösta för ansvarsfrihet, åtminstone den radikala del av gruppen som jag företräder här.

Bonde
Herr talman! Det är bra betänkanden vi behandlar i dag, men jag kan alltså ändå inte rösta för ansvarsfrihet, så länge vi inte har några garantier för att de som skall kontrollera räkenskaperna får all nödvändig information. Ombudsmannen har inte rätt att få allt, Revisionsrätten har klagat över att den inte kan få allt, i parlamentets budgetkontrollutskott är det ett stående ämne på dagordningen, och vår ordförande, fru Theato, har riktat hård kritik mot det nya utkastet till ramavtal mellan parlamentet och kommissionen. Ramavtalet kommer heller inte att ge oss de handlingar vi ber om. Låt oss förkasta det i morgon. Min personliga erfarenhet av kommissionen är att man bara pratar om annat, när jag ber om information som borde vara tillgänglig. De som röstar ja vet inte hur många kommittéer och kommittémöten de godkänner. De vet inte heller om det finns behörighetsproblem för några av deltagarna. Ja, i regel känner vi inte till dem alla, alla dem som ägnar sig åt det fortlöpande lagstiftningsarbetet och administreringen av de nu 800 miljarder som används. Vi vet inte heller hur mycket som betalas ut till t.ex. Danisco. Så länge kommissionen inte kommer fram med de upplysningar som revisionsrätten och de folkvalda ber om, kan man räkna med att min grupp kommer att rösta nej i frågan om beviljande av ansvarsfrihet.

Ilgenfritz
Herr talman! De europeiska organen måste vara medvetna om sitt ansvar och sin skyldighet att garantera de europeiska medborgarna en effektiv och sparsam förvaltning. Tyvärr är fallet precis som tidigare det motsatta - tänk på Fléchard-fallet och ECHO:s förvaltning. Kommissionen vägrar fortfarande att lämna ut information till parlamentet om dessa oegentligheter, och vi kan definitivt inte finna oss i det och får inte bli förvånade om de europeiska medborgarna precis som tidigare tappar förtroendet för dessa förvaltningssystem. Vi obundna ledamöter kommer därför inte att godkänna betänkandet om den allmänna budgeten. Det bör uppfattas som en tydlig signal om att vi arbetar för ett upprättande av effektiva och sparsamma förvaltningssystem i Europa.

Elles
Herr talman! Detta är slutet på två betydelsefulla år för Europeiska unionen, vilka började med frågan om ansvarsfrihet för 1996 och parlamentets vägran att bevilja en sådan. Jag skulle vilja gratulera Stauner för det mod hon har visat genom att driva igenom sitt betänkande i parlamentet - även om inte mycket av det är i sin ursprungliga form. I denna debatt behöver vi förena ansvarsfriheten för 1998 med ramavtalet som vi kommer att rösta om i morgon. Förhoppningsvis kommer vi att få se tecken på ett mer demokratiskt Europa som ett resultat av dessa senaste månader.
För det första har parlamentets roll i beviljandet av ansvarsfrihet visat sig vara av extremt stor vikt. Genom sin frånvaro i dag visar rådet sin brist på intresse för det sätt på vilket vi som parlament har utnyttjat våra befogenheter för att frambringa ett politiskt Europa. Utan ansvarsfrihetsförfarandet för 1996 hade vi inte haft någon rapport från de vises kommitté, kommissionen skulle inte ha avgått och det hade inte varit någon brådska att reformera kommissionen.
Men inte alla i denna kammare har varit hjältar. Vi har ofta upptäckt att vi är splittrade längs med nationsgränser, inom länder, inom delegationer, ofta med mycket bestämda åsikter. Det var den socialdemokratiska ledaren, Green, som tog priset när hon röstade för att ge kommissionen sitt förtroende i ett misstroendevotum, vilket hon faktiskt fick. Morgan bygger nu vidare på detta speciella arv genom att kräva en avpolitisering av ansvarsfrihetsförfarandet. Ett eller två av hennes ändringsförslag, som att ta bort punkt 47 och 48 i betänkandet om ansvarsfriheten, visar faktiskt i dag att många av dessa ändringsförslag ser ut att härröra mer från kommissionen än ligga i parlamentets intresse.
Men varthän går vi nu? Kontroller är nödvändiga för att se till att det vi vunnit som parlament vidmakthålls. Prodi behöver få stöd i sina reformer av kommissionen. Sist men inte minst är vår viktigaste roll att se till att vi får mer ansvarsskyldighet och mer demokrati och att detta inte är början på slutet, utan slutet på början för parlamentets rättigheter inom de europeiska institutionerna.

Bösch
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tillbakavisa det Poettering sade beträffande vår kollega Kuhne. Herr Poettering, förslaget till betänkande från Kuhne har antagits av en stor majoritet i budgetkontrollutskottet. Det ligger i budgetkontrollens natur att det alltid är någon som känner sig trampad på tårna. I det här fallet, herr Poettering, är det ni! En annan gång är det våra franska kolleger eller kolleger från ett annat område. Herr Poettering, här föreligger ett missförstånd vad budgetkontrollen beträffar, inte bara i kommissionen utan även i parlamentet.
(Invändningar från Poettering) Var snäll och avbryt mig inte, herr Poettering, för det ni säger kan inte tolkas. Ni talar utan mikrofon.
Det är ett av de problem vi har här, och jag vill tillägga att även Dell'Albas utfall mot Stauner är förkastligt. Här har ett seriöst arbete uträttats som givetvis kan vara personligt färgat och påverkat av den egna kulturella bakgrunden, men jag tillbakavisar bestämt och med bestörtning sådana kränkningar av föredragandens integritet. Det är inte så märkligt, när två medlemmar i talmanskonferensen är kritiska till budgetkontrollutskottets kontroll och befogenheter.
Jag ansluter mig här till det som kollegan Staes sade: Det som föreskrivs i ramavtalet om överföring av handlingar är ett krav och måste uppfattas och tillbakavisas som ett sådant av varje mogen parlamentsledamot!
(Applåder)
Jag tycker inte om era kommentarer, fru Schreyer, på den punkten, där ni åter har lagt fram den nya kommissionens samtliga reformplaner, och jag kan påminna om vad er ordförande Prodi sade här angående tillgången till handlingar via parlamentet, nämligen insyn och fri tillgång. I dag för vi hemliga förhandlingar om oräkneliga ärenden och jag undrar hur vi slutligen skall kunna uppnå våra rättigheter som parlamentariker i egenskap av europeiska skattebetalare!
(Applåder)

Theato
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill till att börja beklaga den ton som har använts här, trots att det rör sig om ett anspråksfullt och mycket detaljerat arbete. Jag kommer inte att sänka mig till den nivå som vissa har valt.
I april sköt parlamentet upp beviljandet av ansvarsfrihet för budgetåret 1998, men absolut inte för att provocera fram en kraftmätning med kommissionen eller på grund av en vägran att bevilja ansvarsfrihet. Det fanns fortfarande ett behov av uppklarande som krävde tid och ansträngningar, och min strävan som ordförande i budgetkontrollutskottet har hela tiden varit att beviljandet av ansvarsfrihet skall fullföras innan sommaruppehållet.
Så som framgår av de framlagda betänkandena har de senaste veckorna använts till att besvara frågor - om än inte alla -, så att vi, även om det inte är med enhällighet, kan ge den rekommendation om beviljande av ansvarsfrihet som saknas. Jag välkomnar varmt det faktum att kommissionen vill eftersträva en minskning av felen i budgetförvaltningen, så att den inom kort kan ges en bättre revisionsförklaring. Beträffande de tidigare fallen med eventuella bedrägerier tycker jag mig kunna spåra en viss öppenhet. Vi har aldrig ställt den nya kommissionen som sådan till svars för dessa fall, men vill ändå genom en granskning försäkra oss om att lärdom har dragits så att inte dessa fall en vacker dag hinner ifatt oss.
I samband med detta vill jag ställa en fråga till er, fru Schreyer: Hur blir det med framläggandet av lagstiftningsförslagen om omfattande rättsliga ramar till skydd för unionens ekonomiska intressen? Vi kom mot bakgrund av mitt betänkande i januari överens om att sådana skulle läggas fram före den 30 juni. I dag är det den 4 juli.
Inför det åstundade beviljandet av ansvarsfrihet är det en sak som alla inblandade bör ha klart för sig: Här rör det sig inte bara om en förklaring om att inga betänkligheter föreligger. I fortsättningen krävs en ökad samarbetsvilja från institutionernas sida för att punktligt och utan krångel tillhandahålla den information till budgetkontrollutskottet som det behöver i sitt arbete. Om vi ökar förtroendet, minskar byråkratin och öppet utövar demokrati, och då menar jag i många olika avseenden, då tror jag att vi någon gång kommer att kunna bevilja ansvarsfriheten punktligt i april månad igen!

Blak
Herr talman! Den nya kommissionen skall bedömas utifrån sitt mod och sin vilja att reformera och röja upp i de gamla ärendena. Att vi nu beviljar ansvarsfrihet för 1998 är i själva verket ett förtroendevotum. Vi ger kommissionen en chans att bevisa att den skiljer sig från den gamla kommissionen. Och så vill jag gärna ta tillfället i akt och uppmana till vapenvila här i parlamentet. Låt oss förena alla de krafter som går in för att kommissionen skall utveckla sig till en modern, öppen och effektiv institution. Det europeiska projektet kan bara lyckas, om vi visar nolltolerans mot bedrägerier, nepotism och korruption. Annars får vi aldrig befolkningen med oss. Låt oss arbeta tvärs över parti- och nationsgränser. En konstruktiv kritik av kommissionen får inte drunkna i intern parlamentstaktik. Det är flera av oss som anser att vi bara skall glömma det gamla och så koncentrera oss på att få en ändring av de stora linjerna, men det håller jag inte med om. Vi är tvungna att röja upp i de gamla ärendena, annars blir det aldrig bättre. Jag tycker inte att vi har fått tillräckligt många medgivanden från kommissionen i fråga om de gamla ärendena. Det gäller både Fléchard-fallet och ECHO-ärendet, och jag kan försäkra kommissionen om att ärendena inte är begravna, bara för att vi nu beviljar ansvarsfrihet för 1998. Vi glömmer dem inte förrän de avslutas på ett ordentligt och värdigt sätt. Däremot är jag mycket nöjd med de nya initiativ kommissionen har tagit för att röja upp i utvecklingsbiståndet, men det har också varit välbehövligt. Både Patten och Nielsen har uttalat sig mycket kritiskt om förvaltningen av utvecklingsbiståndet. Patten har kallat det pinsamt för EU och kommissionen och kallat det för den sämsta formen för förmedling av utvecklingshjälp., Nielsen har nöjt sig med att kalla det "a pizza service without delivery". Jag är också mycket nöjd med att Nielsen har satt i gång en stor undersökning om huruvida delegationerna lever upp till sitt ansvar i högriskländerna. Han har dessutom lovat att man skall vidta disciplinära åtgärder, om så inte är fallet, och jag är mycket glad över den utveckling som har skett, men tro inte att vi glömmer er. Och till sist vill jag säga att jag tycker det var ett oförskämt angrepp herr Dell'Alba gjorde på fru Stauner.

Jean-Pierre
Herr talman! Några ord först om kvaliteten i det arbete som utförts av föredragande Stauner. Hon har kritiserats, bl.a. i budgetkontrollutskottet, och ändå har hon utfört ett anmärkningsvärt bra arbete och det vill jag säga i dag.
Några ord också om inläggen från våra socialistiska kolleger. Jag vill inte späda på polemiken, men jag tror uppriktigt att när det gäller utnyttjande av medel kan inte de europeiska socialisterna lära oss något.
Några ord också om betänkandet från Rühle. Vi blev alla extremt chockade över såväl den massiva förskingring av medel som skett på bekostnad av europeiska utvecklingsmedel som över kommissionens attityd, som avsiktligt dolt detta agerande för revisionsrätten, för f.d. UCLAF och för Europaparlamentet. Trots dessa ovanligt skandalösa förhållanden har vi emellertid antagit en positiv åtgärd och tillsammans med de nya kommissionärerna försökt tillföra konkreta och bärkraftiga lösningar på ett grundläggande problem.
Målsättningen för unionens avtal med en rad länder i tredje världen är att göra det möjligt för dem att få en hållbar och rättvis utveckling. Men då måste också de medel som avsatts för dem komma fram till destinationen. Men, och det vet vi sedan länge, korruption och bedrägeri berövar hela regioner en stor del av dessa belopp. Låt mig bara ta ett exempel, nämligen medicinskt stöd som beviljats Elfenbenskusten, bl.a. för att bekämpa aids: ungefär 38 procent av stödet förskingrades, vilket motsvarar nära 30 miljoner euro!
Betänkandet från Rühle utgör alltså den absolut sista varningen till de enheter som förvaltar de europeiska utvecklingsfonderna. Dessa måste före oktober månad reformeras i grunden, för att motsvara förväntningarna från parlamentet, från alla medborgare i unionen och framför allt befolkningen i berörda länder som fortfarande har ett mycket stort behov av europeiskt stöd. Vi kommer därför att ta upp frågan igen i oktober.

van Hulten
Herr talman! Skulle jag bara få påminna Poettering och hans vänner inom PPE-DE-gruppen om att när revisionsrätten utarbetade sin rapport om finansieringen av de politiska partierna så var det hans grupp som kritiserades och det var de socialdemokratiska och liberala grupperna som fick ett prickfritt hälsointyg. Kanske beror det på att PPE-DE-gruppen inte är en grupp, att de brittiska konservativa har fått sköta sitt eget fögderi och att de har hand om sina egna räkenskaper. Det är de som borde se över sitt hus.
Vi var tvungna att hindra Stauner från att tala för snabbt i början på debatten. Detta ger en ganska träffande bild av det arbete hon uträttade i utskottet. Hon rusade förbi utskottet utan att vi andra insåg vad som höll på att ske. Hon anklagade och fällde kommissionen för att inte dela hennes besynnerliga åsikter om ekonomisk förvaltning och kontroll. Inte ens revisionsrätten håller med henne. Budgetkontrollutskottets uppgift är inte att hänga ut kommissionen för allmän beskådan under hela parlamentets livstid, utan att se till att de europeiska medborgarna betjänas av ett styre som sköter sina angelägenheter skickligt och effektivt. Som tur var delades den uppfattningen av majoriteten i utskottet.
Ett av de katastrofala följderna av hela detta dödläge är det förslag som vi skall ta ställning till i morgon om ett ramavtal om förbindelserna mellan Europaparlamentet och kommissionen. Detta avtal kommer att begränsa de enskilda parlamentsledamöternas och föredragandes rätt att begära information från kommissionen. Det är ett kortsiktigt förslag och om vi inte kan skjuta upp debatten till september så kommer vi att rösta emot det.
Till slut skulle jag vilja säga att nu när vi skall lyssna till Chirac och det han har att säga om det franska ordförandeskapet, så hoppas jag att han också kommer att lyssna på vad detta parlament har att säga och i synnerhet till parlamentets uppfattning att det själv skall kunna bestämma var det sammanträder, när det vill sammanträda och att medlemsstaternas regeringar inte skall påtvinga det sina åsikter om detta.

Langenhagen
Herr talman! Jag fick på den tiden, när det gällde galna ko-sjukan ge mitt erkännande till föredraganden som slagit in på en ensam väg. Det dröjde länge innan ansvaret inte bara gjorde sig gällande utan även kom att utövas. Det är ett bevis på dagens normer och lagar. Ett sådant erkännande vill jag även ge vår föredragande Gabriele Stauner. Hon har med sitt civilkurage och skärpta juridiska sinnelag koncentrerat sig på sakinnehållet, bidragit till ett uppklarande av de fel som begåtts och gett oss alla - och då menar jag alla inblandade EU-institutioner - tid till eftertanke och lyckats få upp ögonen på dem som hittills vägrat se.
Personalen omplacerades, många dittills osynliga dörrar öppnades. Även jag har deltagit i många samtal på forskningsområdet. Stormen lade sig så sakteliga. Till en början närmade vi oss varandra försiktigt och var på vår vakt, därefter blev vi mer konstruktiva. Detta borde vi också förmedla till massmedia och till allmänheten, för alla sitter vi när allt kommer omkring i samma båt. Därför tackar jag alla samtalspartner i kommissionen, revisionsrätten och Europaparlamentet. Visserligen blev jag först besviken, för vissa av mina ändringsförslag förlorade med rösterna 10-10. Men resultatet blev ändå positivt. Alla bör nu vara medvetna om vad det är som gäller i framtiden. Det handlar om EU:s trovärdighet och inom mitt forskningsområde om nödvändigheten av att betrakta forskningen som något värdefullt och ett starkt europeiskt mervärde som skall behandlas varsamt i framtiden så att vi slutligen med tillförsikt kan bevilja kommissionen ansvarsfrihet. Men vi glömmer inte så snart!

Ferreira
Herr talman, kära kolleger, mina damer och herrar företrädare för kommissionen! Inläggen från vissa av mina kolleger har redan till stor del bidragit till att uttrycka missnöjet med betänkandet om ansvarsfrihet. Det är med samma inriktning som jag vänder mig till er.
Det första betänkandet från Stauner om ansvarsfrihet för 1998 gav upphov till många frågor och mycket kritik. Kritik som bl.a. tog sig uttryck i att vi röstade igenom ett ändringsförslag där man konstaterar att det fanns en förskjutning mellan kompromissresolutionen och motiveringen. Vid upprättandet av det andra betänkandet förefaller det mig som om föredraganden inte tagit hänsyn till den omfattande känslan av missnöje bland kollegerna. Ännu en gång måste den metod som används av Stauner kritiseras. Hon har fortsatt att hela tiden kräva mer information från kommissionen långt utöver rekommendationerna som antogs den 13 april i år. Och i dag fortsätter hon att ställa frågor på vilka uttryckliga svar redan lämnats. Denna attityd har fått de flesta ledamöterna i budgetkontrollutskottet att radikalt ändra förslaget till betänkande. Det är därför som den text som vi skall rösta om under denna sammanträdesperiod skiljer sig från det ursprungliga förslaget.
Om texten i dag gör det möjligt för oss att få en mer global bild av kommissionens genomförande av budget 1998, är det till priset av en politisk kamp där känslan av frustration har dominerat. Vi kan bara beklaga denna föga konstruktiva attityd från föredraganden såväl i utskottet som gentemot Europeiska kommissionen. Vi kan bara konstatera samma politiska urspårning som vissa av oss redan fördömde vid det första betänkandet om ansvarsfriheten 1998.
Vår målsättning måste vara att arbeta i gott samförstånd med kommissionen för våra landsmäns intressen, för att genomföra vår politik och se till att betänkandet om ansvarsfrihet verkligen blir en utvärdering av hur Europeiska unionens budget genomförts, såväl kvantitativt som kvalitativt.
(Applåder)

Heaton-Harris
Herr talman! Jag skulle också vilja gratulera föredragandena och folket i Wales faktiskt, då jag inte hade en aning om att de var så bekymrade om kommissionens välgång att de valt någon för att kommissionens åsikter i parlamentet skulle företrädas snarare än sina egna!
För att rätta till något som Morgan sade tidigare så skulle jag också vilja säga att jag är mycket lyckligt lottad i denna debatt eftersom vårt parti förklarade i vårt manifest - vilket bidrog till att många av oss på denna sida valdes in - att vi inte skall bevilja någon av EU:s redovisningar ansvarsfrihet förrän kommissionens reformprocess har genomförts framgångsrikt.
Jag kan därför inte följa exemplet från vår utmärkta föredragande, som rekommenderar att kommissionen beviljas ansvarsfrihet, av de skäl jag redan uppgivit och då många utanför dessa lokaler har undrat vad som verkligen har förbättrats mellan 1996 och 1998. Många anser att sakernas tillstånd inom kommissionen har förvärrats snarare än förbättrats. Jag gick med i budgetkontrollutskottet för bara ett par månader sedan och för mig har mötena, betänkandena och rapporterna de senaste två månaderna förmodligen gett upphov till fler frågor än de besvarat.
Avslutningsvis skulle jag vilja ställa två frågor. Kan kommissionen för det första klargöra huruvida Fléchard är släkt med Delors eller medlemmar i hans kansli? Kan han för det andra klargöra huruvida någon ur hans eller kommissionär Kinnocks kansli har bearbetat ledamöter i Europaparlamentet till stöd för den socialdemokratiska gruppens och i synnerhet Morgans ändringsförslag till Stauners betänkande? Om de har gjort det, har de då inte missbrukat sin ställning?
(Applåder från höger)

McCartin
Herr talman! Jag vill tacka fru Stauner, min kollega och en god vän, för hennes betänkande. Ibland glömmer vi bort att vi behandlar frågan om ansvarsfrihet för 1998. Jag har läst revisionsrättens rapport noggrant för det året, i synnerhet det som handlar om jordbruket och strukturfonderna. Då jag har mycket erfarenhet i parlamentet och av europeiska angelägenheter har jag dragit slutsatsen att det har skett kontinuerliga förbättringar och att 1998 är ett av de år man gjort bäst ifrån sig.
De svårigheter som förekommit - ett möjligt fel på 4 procent på jordbruksområdet och litet mer på strukturfondsområdet - beror inte på att Europeiska kommissionen skulle ha misslyckats med fördela medlen på ett rättvist sätt, utan på misslyckandet - och det var ett litet misslyckande - med att kontrollera medlemsstaterna och de europeiska regeringarna och med att se till att medlemsstaterna och deras förvaltningar gör sitt jobb på det sätt det skulle ha gjorts.
Det är min första poäng. Min andra poäng har att göra med Fléchard. Jag tycker inte att det är rimligt att man talar om för Europas folk att den europeiska budgeten gick miste om 14 miljoner euro på grund av detta fall. Att säga så är att använda sig av ett slags bokföringsjargong som gör det omöjligt för den vanlige europeiska medborgaren att förstå frågan i sin helhet. Sanningen är att i Fléchard-fallet misstänktes Fléchard för bedrägeri och den irländska regeringen bötfällde och bestraffade dem till ett belopp av 17 miljoner euro. Fléchard drog den irländska regeringen inför domstol och lyckades få ett domstolsföreläggande som förhindrade den irländska regeringen från att få de 17 miljonerna euro. Europeiska kommissionen ingrep då och föreslog en uppgörelse.
Det sämsta man kan säga om den uppgörelsen är att den gjordes på en rättslig grund som inte gällde när brottet begicks, utan gällde när fallet fortfarande var öppet. Jag tycker nog att likställandet av detta med en förlust på 14 miljoner euro är en grov överdrift.
Slutligen är den lärdom vi borde dra av detta att i framtiden måste vi i parlamentet samarbeta med Europeiska kommissionen för att se till att de nationella regeringarna inte, vilket tidigare skett, blandar sig deras angelägenheter och att när kommissionen ställer de nationella regeringarna till svars så kan den förlita sig på vårt stöd.

Stauner
. (DE) Herr talman! Jag tillbakavisar å det bestämdaste Dell'Albas anklagelser om att jag skulle ha utnyttjat min ställning som föredragande för beviljandet av ansvarsfrihet för budgetåret 1998 i personliga syften - jag upprepar i personliga syften - och att jag som tysk eller vi tyskar, om jag uppfattade tolken rätt, gör bäst i att sopa rent framför egen dörr! Det är mer än en personlig förolämpning och sådana verbala utfall hör inte hemma i vårt parlament. Jag ber att ni på lämpligt sätt ser till att även Dell'Alba begagnar sig av demokratiska umgängesformer, även om han - det får jag lov att medge - tycks ha svårt för det!
(Applåder)

Uttalande av rådets tjänstgörande ordförande - Franska ordförandeskapets handlingsprogram
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande av rådets tjänstgörande ordförande om det franska ordförandeskapets handlingsprogram. Jag har det mycket stora nöjet att genast lämna ordet till president Jacques Chirac.
(Livliga applåder)

Chirac
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag tackar för att ni tar emot mig i dag. Sedan den första juli är Frankrike ordförande för Europeiska rådet och jag får själv vid två tillfällen ansvaret att vara ordförande för arbetet i Europeiska rådet. Jag ville därför komma till kammaren för att lägga fram det franska ordförandeskapets prioriteringar.
I vintras, när jag var inbjuden för att tillsammans med er inviga den nya kammaren, åtog jag mig att se till att kammaren skulle bli fullständigt delaktig i ordförandeskapets arbete. Det förefaller mig naturligt och nödvändigt att diskutera och resonera inom unionen, i nära samarbete med dem som företräder medborgarna, som valts av européerna och som har till uppgift att göra sin röst hörd i debatten om Europas framtid.
Det franska ordförandeskapet, i form av bl.a. utrikesminister Hubert Védrine och ministern med ansvar för Europafrågor, Pierre Moscovici, avser att föra en öppen och kontinuerlig dialog med kammaren. Européerna efterfrågar större öppenhet när det gäller hur de europeiska institutionerna fungerar. Den tid är förbi när beslut kunde fattas i hemlighet i kanslierna. Numera skall diskussionerna i unionen föras i fullt dagsljus och naturligtvis här i Europaparlamentet.
Vi arbetar även hand i hand med Europeiska kommissionen. I dag vill jag säga att jag har förtroende för och stöder Romano Prodi, kommissionärerna och kommissionens alla medarbetare. De tillträdde sitt ämbete under ovanliga förhållanden och de har lyckats inleda en omfattande reform som med tiden kommer att bära frukt.
Fru talman, mina damer och herrar! För nästan precis femtio år sedan inledde "Schumanförklaringen" den europeiska integrationen och satte till att börja med igång med att försona Tyskland och Frankrike. I dag vill jag hylla minnet av en av dessa stora och entusiastiska européer som banat väg för Europa, nämligen Pierre Pflimlin. Han vigde sitt liv åt Frankrike, naturligtvis, och åt Europa, en generös och djärv idé om Europa. Hans engagemang bekräftade ni här i kammaren genom att göra honom till talman. Det är en stor och fin personlighet inom vårt gemensamma äventyr som nu lämnat oss.
Mina damer och herrar! Ett halvsekel av europeisk integration gav upphov till en i högsta grad originell union, byggd på en strävan hos alla nationer den består av. Och i dag känner vi tydligt att vi går in i en ny fas av historien för denna europeiska integration som gav oss fred, ekonomisk framgång och sociala framsteg.
Det vackra och nödvändiga projektet med utvidgningen kommer att förändra unionen, dess sätt att fungera och kanske till och med dess natur, när den fördjupar sin politiska dimension.
Vartefter unionens olika verksamhetsområden utvidgas kräver också medborgarna med rätta att unionen skall vara mer demokratisk, öppen och effektiv och att den bättre skall respektera subsidiaritetsprincipen.
Debatten om Europas framtid har därför inletts på nytt och det finns verkligen anledning att glädjas åt det, eftersom det är så viktigt att i avgörande perioder se lite längre än till omedelbart utbyte och direkta orosmoment, att ta ut kursen helt enkelt.
Jag hade tillfälle att uttala mig i frågan förra veckan. Mina kommentarer syftade till att belysa framtiden och säga vad som kunde och borde vara morgondagens Europa. Det gick naturligtvis bortom unionens franska ordförandeskap. Men en sak är klar, och det betonade jag i Berlin: en framgångsrik institutionell reform är ett villkor för alla unionens senare framsteg. Om inte regeringskonferensen lyckas är det meningslöst att fundera över de kommande stegen.
(Applåder) De franska myndigheterna är medvetna om det ansvar som åligger dem och tar sig an detta ordförandeskap med ambitionen att göra framsteg och lyckas med alla frågor som är ett åtagande för framtiden. De gör det genom att försöka bevara och berika det som ger vårt projekt mening: försvara grundläggande värderingar och respektera nationella och kulturella identiteter, sträva efter att oavbrutet förena ekonomisk prestanda och sociala framsteg och uppfylla medborgarnas mest konkreta förväntningar samt bekräfta Europa som huvudaktör på den internationella scenen.
Så här avser Frankrike att agera, som en fortsättning på det utmärkta arbete som utförts av det portugisiska ordförandeskapet och i nära samarbete med Sverige, som tar över efter oss den 1 januari nästa år.
Inför detta halvår har vi alltså fastställt fyra målsättningar: för det första att förbereda unionen för utvidgningen, för det andra att i högre grad ställa Europa till tjänst för tillväxten, sysselsättningen och de sociala framstegen, för det tredje att föra unionen närmare medborgarna, för att våra gemensamma projekt också skall upplevas i hjärtat, och för det fjärde att bekräfta Europas plats i världen.
Ordförandeskapets första inriktning är alltså att förbereda framtiden med ett utvidgat Europa. Reformen av de europeiska institutionerna är som jag sade en av de allra första insatserna för vårt ordförandeskap. Vi skall inte begå misstaget att underskatta betydelsen av de frågor som finns på dess dagordning. Kommissionens sammansättning, röstviktningen och utvidgningen till kvalificerad majoritet är av avgörande betydelse för ett utvidgat Europa. Om vi inte lyckas lösa dessa frågor kommer unionen att förlamas inom mycket kort tid och jag är övertygad om att alla medlemsstater är medvetna om det och kommer att sträva efter att finna lösningar.
Det franska ordförandeskapet är också beslutsamt att uppnå framsteg i frågan om förstärkt samarbete, som tillkom på dagordningen för regeringskonferensen vid Europeiska rådet i Feira. Målsättningen är inte att befästa splittringen mellan européer, utan tvärtom att göra en utvidgad union mer flexibel, vilket underlättar för dem som så önskar att gå snabbare fram på den gemensamma vägen.
Ni kan vara säkra på att vi gör allt för att lyckas med denna förhandling, som Europaparlamentet naturligtvis även fortsättningsvis kommer att vara mycket nära knutet till. Europeiska rådet i Biarritz, som äger rum två månader före Europeiska rådet i Nice, blir ett informellt toppmöte, som i huvudsak ägnas åt den institutionella reformen. Det bör ge den skjuts som krävs för att ett avtal skall kunna slutas i december och för att det skall bli i nivå med vad som står på spel. För varken ni eller vi kommer att nöja oss med ett bagatellavtal.
(Applåder)Reformen av institutionerna kommer att öppna vägen för unionens utvidgning. Som ni vet är jag en hängiven anhängare till detta. Utvidgningen fullbordar freden och demokratin på vår kontinent och leder till en stärkt union. Det franska ordförandeskapet är också fast beslutet att se till att det görs framsteg med alla kandidatländer i anslutningsförhandlingarna, på grundval av deras egna meriter och med tillämpning av principen om särskiljande. Vår målsättning är att vid Europeiska rådet i Nice uppnå en så fullständig bild som möjligt av förhandlingsläget, för att effektivt kunna inrikta arbetet för kommande ordförandeskap och staka ut vägen som leder till medlemskap. Dialogen med kandidatländerna kommer för övrigt att fördjupas på det bilaterala planet och även inom ramen för den europeiska konferens som jag kommer att organisera med stats- och regeringscheferna före Europeiska rådet.
Det franska ordförandeskapets andra inriktning är ett Europa till tjänst för tillväxt, sysselsättning och sociala framsteg. Euron innebär att vi väljer tillväxt och sysselsättning. Den är en framgång. Vi ser redan de positiva effekterna av den i alla unionens länder. Men en gemensam penningpolitik måste absolut åtföljas av en stor social ambition och en bättre samordning av vår ekonomiska politik. Sedan många år talar Frankrike för att sysselsättningen skall stå i centrum för unionens åtgärder och bli en central målsättning för dess politik.
Många framsteg har gjorts tack vare de tidigare ordförandeskapen, bl.a. i Amsterdam, Luxemburg, Cardiff och Köln.
Europeiska rådet i Lissabon i mars förra året innebar ett avgörande steg: vi bekräftade då vår strategiska målsättning att på nytt kunna skapa full sysselsättning och verksamhet för alla, genom att öka européernas sysselsättningsgrad till 70 procent av den arbetsföra befolkningen, och vi har som referens fastställt en årlig tillväxt på i medeltal 3 procent. Det franska ordförandeskapets åtgärder blir en förlängning av Europeiska rådet i Lissabon.
Jag ville träffa Europafacket under det franska ordförandeskapets första dag. Som ni vet är det mycket viktigt för mig att bekräfta en europeisk social modell, grundad på social dialog, på en social trygghet som är anpassad till vår tids krav och till statens roll som garant för den sociala sammanhållningen. Stadgan om de grundläggande rättigheterna bör stärka denna modell.
Vår prioritet blir alltså att anta en "europeisk social agenda". Den ekonomiska tillväxten och moderniseringen av våra samhällen blir bara betydelsefulla om de resulterar i en snabb minskning av arbetslösheten som fortfarande är mycket högre än i Förenta staterna eller Japan, trots de goda resultat som noterats överallt i Europa under de senaste åren.
Europa i folkens tjänst, det är också strävan efter en ökad satsning på social rättvisa, bättre skydd av barnen och större åtaganden när det gäller kampen mot varje form av utslagning, bl.a. med tanke på de nya utmaningarna med kunskapsekonomin.
Den sociala agendan kommer att göra det möjligt att, på grundval av det meddelande som kommissionen just lagt fram, fastställa ett femårigt arbetsprogram tillsammans med alla berörda parter: medlemsstater, Europaparlamentet, kommissionen och arbetsmarknadens parter. Inom så viktiga områden som social trygghet, arbetstagarnas deltagande i företagets beslut, kombinationen av familjeliv och yrkesverksamhet samt livslångt lärande, vill vi ha ett ambitiöst innehåll. Det är till att börja med på detta sätt, genom att konkret göra framsteg med projekten, stärkta av vår politiska vilja, som vi kommer att kunna stödja vår europeiska sociala modell.
Vi måste samtidigt förstärka samordningen och samstämmigheten i vår ekonomiska politik. Det krävs för att stärka euron och för att den nuvarande europeiska tillväxten skall bli långsiktig. I dag föreslår det franska ordförandeskapet förbättringar för att euro 11, som bör bli euro 12, skall fungera bättre, genom att göra arbetet mer synligt och mer auktoritärt, förstärka samordningen av vår budgetpolitik via effektivare förfaranden för granskning inom gemenskapen, utveckla harmoniseringen av vår skattepolitik till följd av Europeiska rådet i Feira och slutligen aktivt förbereda våra folk på eurons snara införande. Det är grundläggande att medborgarna godkänner euron. Allt måste göras för att lyckas med denna avgörande etapp, såväl på praktisk som mänsklig nivå.
Avslutningsvis måste Europa placeras längst fram i informationssamhället, bygga upp tillväxten i unionen genom att ta tillvara vårt utbildningsverktyg - ett av världens bästa - vår fantastiska vetenskapliga och intellektuella potential och vår industri, som är en av världens bästa.
Frankrike kommer att försöka ge de beslut som fattades under det portugisiska ordförandeskapet den vidd som krävs: stöd till innovativa företag, tack vare ny utveckling av riskkapital, inrättande av ett gemenskapspatent, utarbetande av en europeisk översikt för innovation, inrättande av ett mycket aktivt nätverk för vetenskapsmännen och utveckling av ett europeiskt innehåll samt kamp mot cyberbrottslighet. Vi måste också se till att fördelarna med den nya tekniken blir tillgängliga för alla, vi måste undvika att ett digitalt gap uppstår, genom att bl.a. verka för att alla europeiska skolor blir anslutna till Internet före slutet av år 2001, så som vi har beslutat.
Vi kommer också att vara mycket uppmärksamma på att stärka Europas plats inom den mycket strategiska sektor som utgörs av biotekniken, och samtidigt naturligtvis se till att etiska regler följs, vilka bör tillämpas på alla åtgärder inom vetenskap, innovation och industri, när det gäller levande materia.
Tillväxt och solidaritet måste komma unionens alla regioner tillgodo och särskilt öregionerna, där vi måste hjälpa dem att överbrygga svårigheterna. Ordförandeskapet kommer också att se till att förbindelserna med regionerna i gemenskapens yttersta randområden förstärks och fördjupas. Vi måste nu tillämpa de nya bestämmelserna i Amsterdamfördraget så att Azorerna, Madeira, Kanarieöarna och de franska utomeuropeiska departementen får åtnjuta rättigheter, fördelar och särskild gemenskapspolitik med tanke på de särskilda förhållanden och krav som råder där.
Den tredje inriktningen för det franska ordförandeskapet blir att föra Europa närmare medborgarna. Det är numera en berättigad uppgift för samtliga ordförandeskap i ledningen för unionen. Europa förefaller fortfarande alltför avlägset för många av våra landsmän, som har svårt att bedöma vad Europa tillför dem i deras dagliga liv. Det är på tiden att Europa bättre tar hand om de frågor som mest intresserar medborgarna: låt oss skapa ett människornas Europa.
Antagandet av en stadga om grundläggande rättigheter i unionen, som håller på att utarbetas med aktivt deltagande av ledamöter i er kammare, kommer att göra det möjligt att i en och samma text bekräfta värderingar, principer och rättigheter som ligger till grund för vår union: medborgerliga och politiska rättigheter liksom ekonomiska och sociala rättigheter. Det är grundläggande att det konvent som utarbetar förslaget till text har avslutat sitt arbete i god tid för att stadgan skall kunna träda i kraft före årets slut.
Vi skall också se till att det görs framsteg för människornas Europa, genom att bygga ett Europa av rörlighet och kunskap och för ungdomarna. Samtidigt som vi respekterar medlemsstaternas kompetens när det gäller utbildning måste vi beslutsamt främja utbyte, särskilt mellan universiteten.
Inför Europeiska rådet i Nice kommer det franska ordförandeskapet att försöka uppskatta vilka hinder som finns för forskares, studenters och lärares rörlighet och försöka finna medel för att överbrygga dem. Vi måste vara ambitiösa och rikta in oss på en avsevärd ökning av utbytet inom unionen. Vad det handlar om är synergi mellan europeiska laboratorier och företag, förstärkningen av forsknings- och innovationscentrum, och de är många och viktiga i Europa. Det är också en viss bild av dialogen mellan kulturer och den kulturella mångfalden. Det är slutligen det europeiska medborgarskapet, känslan av att tillhöra samma politiska och mänskliga helhet.
Rent konkret kommer det franska ordförandeskapet att se till att initiativ som kan förbättra européernas dagliga liv gör framsteg. Till att börja med när det gäller folkhälsa och konsumentskydd. Traumat efter galna ko-sjukan och andra hot av samma omfattning tvingar oss att inrätta en oberoende europeisk livsmedelsmyndighet. Jag vet att jag i det sammanhanget kan räkna med kammarens stöd. Vi måste också få försiktighetsprincipen erkänd både på europeisk och internationell nivå, och göra framsteg när det gäller märkning och spårbarhet av genetiskt modifierade organismer.
Vi får aldrig glömma att jordbruket är det första av våra gemensamma politikområden. Det franska ordförandeskapet kommer att vara mycket uppmärksamt på detta vid WTO, inom ramen för förhandlingarna inför utvidgningen och när det gäller att beakta de svårigheter som vissa branscher möter, exempelvis produktion av fläsk, frukt, grönsaker eller bananer.
På miljöområdet kommer betoningen till att börja med att ligga på säkerhet vid sjötransporter - transport av farliga ämnen eller transport av oljeprodukter. Miljökatastrofen med Erikas förlisning är desto mer oacceptabel då den beror på människans slarv. De franska myndigheterna är beslutna att, på grundval av sina och kommissionens förslag, både de som redan lagts fram och de som kommer att läggas fram, och med stöd av Europaparlamentet, åstadkomma konkreta framsteg under de närmaste månaderna för att bespara våra kuster från ytterligare katastrofer.
Därutöver kommer Europa att fortsätta att gå i spetsen för att bevara vår miljö. Vi skall alltid integrera den ännu bättre i vår politik. Vi känner till vissa av de faror som internationaliseringen av ekonomin medför i detta hänseende. De kan kanske på ett oåterkalleligt sätt äventyra levnadsvillkoren för kommande generationer. Därför kommer det franska ordförandeskapet att vid konferensen i Haag i november om utsläpp av växthusgaser och klimatförändringar försöka uppnå ett så bra avtal som möjligt, och vi vill också se till att protokollet från Kyoto genomförs.
(Applåder)När det gäller rättsliga och inrikes frågor kommer det franska ordförandeskapet att ambitiöst följa upp de beslut som fattades i Tammerfors i oktober 1999. Framsteg måste göras för att inrätta en europeisk politik för invandring och asyl på mycket konkreta punkter: utfärdande av långfristiga uppehållstillstånd, harmonisering av villkoren för mottagande, kamp mot illegal invandring och tillhörande verksamhet. Tragedin i Dover finns i allas våra tankar. I enlighet med slutsatserna från Europeiska rådet i Feira kommer ordförandeskapet att förbereda exakta åtgärder när det gäller sanktioner mot de ansvariga för handeln.
Betoningen kommer också att ligga på kampen mot narkotika och ekonomisk brottslighet, vilka ofta går hand i hand. Europa måste särskilt bidra till att anta åtgärder som gör det möjligt att effektivt bekämpa tvättning av kapital, genom att stödja de åtgärder som genomförs inom ramen för G7 - och jag får tillfälle att betona denna punkt - vid toppmötet i Okinawa, i Japan.
Vi är också beslutna att gå framåt när det gäller att inrätta ett europeiskt rättsligt område, grundat på ömsesidigt erkännande av domar och rättsliga beslut. Tillåt mig säga några ord om sporten, för att avsluta detta kapitel om medborgarnas Europa. Nu när Euro 2000 just avslutats, som gav upphov till så mycket nöje och så många känslor för européerna,
(Applåder)måste vi se till att Europeiska unionen bättre beaktar sportens särdrag och sociala funktion. Här finns ett verkligt problem som måste granskas och lösas. Det franska ordförandeskapet skall ägna sig åt det.
(Applåder)Fjärde och sista inriktningen för vårt ordförandeskap: ett starkt Europa på den internationella scenen. När det gäller gemensam utrikes- och säkerhetspolitik ligger det ordförandeskapet varmt om hjärtat att bekräfta den europeiska identiteten, med stöd av den höge representanten och kommissionen. En av de prioriterade satsningarna blir att konsolidera försvarets och säkerhetens Europa som de senaste månaderna gjort spektakulära framsteg. Vi måste konkretisera och utveckla dessa erfarenheter.
På det operativa området kommer det att handla om att hålla konferensen om utnyttjande av kapacitet, för att de målsättningar som fastställdes i Helsingfors skall bli trovärdiga. Vi hoppas även att de tillfälliga instanserna, som finns i Bryssel sedan den 1 mars, bidrar till att vi kan övergå till den definitiva fasen. Kommittén för politik och säkerhet, avsedd att ersätta den politiska kommittén, måste successivt bli drivkraften för GUSP, till stöd för och med hjälp av Javier Solana. Vapenindustrin måste slutligen, genom tillnärmning och program för samarbete, bekräfta de politiska ambitionerna för försvarets Europa. De senaste månaderna har varit mycket positiva i det hänseendet, när det gäller helikoptrar, missiler och det framtida transportplanet.
Inom alla dessa områden kommer det franska ordförandeskapet inte att spara några ansträngningar för att Europa skall få tillräckligt med medel för sin utrikespolitik, i en anda av vänskap och samarbete, naturligtvis, med sina allierade.
På det geografiska planet, utöver de belopp som planerats med de största partnerna, nämligen Förenta staterna och Kanada, Ryssland och Ukraina, finns tre stora prioriteringar när det gäller GUSP:
Balkan, där den stabiliseringsprocess som inletts bör fortsätta, både på militär och ekonomisk nivå. Unionen måste ge länderna i regionen ett tydligt europeiskt perspektiv för att uppmuntra dem till reform och samarbete på regional nivå. Det är innehållet i det toppmöte som Europeiska rådet i Feira föreslog skall hållas mellan Europeiska unionen och länderna på västra Balkan,
Medelhavsområdet, med ministermötet Barcelona IV och, om omständigheterna tillåter, det första toppmötet mellan Europa och Medelhavsområdet i Marseille.
(FR) Det blir då möjligt att ge Barcelonaprocessen nya impulser tack vare antagandet av en freds- och stabilitetsstadga och förstärkningen av de ekonomiska och kulturella förbindelserna mellan de två kusterna vid vårt gemensamma hav, vidare Asien med det tredje toppmötet i ASEM och de bilaterala toppmötena som kommer att samla Europa och Kina respektive Europa och Japan. Även där vill det franska ordförandeskapet verkligen betona de förbindelser det anser grundläggande för att bygga morgondagens balanserade värld med många centrum.
Det franska ordförandeskapet kommer också att försöka att effektivt genomföra det nya avtalet mellan unionen och länderna i Afrika, Västindien och Stilla havsområdet. Europa skall vara starkt och öppet mot världen. Det måste därför spela sin roll på ett enhetligt och solidariskt sätt för att en ny global och rättvis förhandlingsrunda skall kunna starta inom ramen för Världshandelsorganisationen.
Som ni ser, fru talman, mina damer och herrar, är det program som Frankrike fastställt för sitt ordförandeskap i unionen ambitiöst och konkret. Det handlar till att börja med om att se till att unionens institutioner fungerar på ett tillfredsställande sätt, även om unionen snart kommer att byta utseende. I morgon kommer antalet medlemsstater att ha mer än fördubblats och vi måste finna de förfaranden som gör det möjligt att fatta beslut och göra framsteg i Europa samtidigt som vi blir mer effektiva och motiverade. Och det är just vad det handlar om. Vår union kommer att bevara sin dynamik och sin styrka om den uppskattas av dem som unionen tjänar, dvs. européerna själva.
Dessa frågor intresserar även kammaren. Genom att arbeta hand i hand om alla frågor, i förtroende, kommer vi att tillsammans kunna förmå Europa att ta avgörande steg mot framtiden. Och jag är övertygad om att om sex månader, när jag kommer tillbaka hit för att sammanfatta ordförandeskapet, kommer inte Europa att vara riktigt sig likt. Vi kommer att ha förstärkt det och samtidigt gjort det mer välkomnande, både för nuvarande och framtida medlemmar.
(Applåder)

Prodi
. (IT) Fru talman, herr president, ärade parlamentsledamöter! Det är en stor ära för mig att stå här framför er, i inledningen av det nya ordförandeskapet. Det är alltid ett högtidligt ögonblick när facklan lämnas vidare på vår väg mot EU:s mål, och det gäller i än högre grad i dag i detta tredje millennium.
Under de första månaderna i år, vid de Europeiska råden i Lissabon och Feira, tog Europa faktiskt stora steg på vägen mot en nytändning av ekonomin. Dessutom har vi gjort stora framsteg när det gäller den unika utvidgningen av unionen - en utvidgning som ni, fru talman, har kallat ett "vackert och nödvändigt projekt" - och när det gäller förstärkningen av EU:s institutioner inför en sådan utvidgning. Samtidigt som jag hälsar unionens nästa ordförandeskap, herr talman, skulle jag vilja kommentera ett par frågor som ni tog upp i ert anförande.
Först av allt vill jag uttrycka mitt ovillkorliga stöd för ansträngningarna att föra den europeiska sociala agendan framåt. I februari, när jag beskrev kommissionens strategiska mål för perioden 2000-2005, sade jag att ett av huvudmålen blir att omdefiniera Europas ekonomiska och sociala prioriteringar. Knappt fem månader senare är det verkligen uppmuntrande att kunna konstatera de framsteg som redan gjorts när det gäller att förverkliga de ekonomiska delarna av dessa prioriteringar. De sociala aspekterna när det gäller Europas utveckling är medaljens baksida, och där kommer vi att koncentrera våra ansträngningar under det kommande halvåret.
Framför allt borde ordförandeskapet ta upp en serie viktiga frågor där kommissionen redan har lagt fram sina förslag. För bara några dagar sedan antog i själva verket kommissionen en agenda för socialpolitiken, där vi anger vad som måste göras under de kommande två eller tre åren för att slutsatserna från de europeiska råden i Lissabon och Feira skall kunna omsättas i konkreta åtgärder. Enligt min mening har vi i det dokumentet hittat en god balans mellan de politiska riktlinjer man kom överens om i Lissabon och Feira, å ena sidan, och de skyldigheter och maktbefogenheter som fördragen ger oss, å den andra: vår agenda borde med andra ord kunna få ett enhälligt stöd vid rådet i Nice.
Det är mycket viktigt att unionen inte leder till ojämlikheter i samhället, desto mera som det i dag finns de rätta ekonomiska förutsättningarna för att minska dessa ojämlikheter. Kommissionen ställer sig med andra ord bakom ordförandeskapet när man lägger tyngdpunkten vid dessa problem.
Direktivet mot rasism godkändes nyligen på rekordtid - knappt sex månader - och nu förväntar vi oss att ordförandeskapet på samma sätt skall ta upp övriga aspekter i detta mycket viktiga åtgärdspaket mot diskriminering. Alla program mot diskriminering borde framför allt garantera lika rättigheter för män och kvinnor, och dessutom måste vi göra allt som står i vår makt för att få ett slut på den avskyvärda form av slaveri som handeln med kvinnor och barn för sexuella syften innebär.
En form av ojämlikhet som fortfarande finns i det europeiska samhället gäller möjligheterna till utbildning. I Lissabon antogs en handlingsplan som nu skall omsättas i praktisk handling, och jag vet att ordförandeskapet kommer att vidta energiska åtgärder för att se till att alla våra ungdomar skaffar sig den kompetens som krävs för att få tillträde till en ekonomi som bygger på kunskaper. Det är dessutom vår plikt att utveckla dessa kunskaper och ge impulser, både kvalitativa och kvantitativa, till rörlighet bland studenter, lärare och forskare på det sätt som äntligen föreslagits i Feira. Det gläder mig att man tagit upp den här frågan, som är en fråga av grundläggande betydelse, och som ännu inte har utretts i grunden i alla sina konsekvenser.
En annan källa till ojämlikhet är den fattigdomsfälla som alltför många europeiska medborgare har hamnat i. I Lissabon godkände europeiska rådet löftet från medlemsstaterna att göra kraftfulla ansträngningar för att utrota fattigdomen och dessutom samarbetar en arbetsgrupp på hög nivå om sociala skyddssystem med kommissionen i denna ambitiösa strategi. Det är verkligen en skandal att det fortfarande i våra samhällen finns fickor av verkligt elände; vid rådet i Nice måste vi försöka hitta en gemensam hållning inför den sociala utstötningen och på det området har kommissionen redan lagt fram förslag.
Inom området livsmedelssäkerhet gav Europeiska rådet i Feira dessutom kommissionens förslag sitt kraftfulla stöd och man noterade löftena från medlemsstaterna att göra framsteg när det gäller att inrätta en oberoende myndighet för livsmedelssäkerhet, så snart Europaparlamentet har sitt betänkande klart. Jag räknar med att det betänkandet borde kunna vara färdigt senast under den första sammanträdesperioden i oktober. När vårt förslag väl har lagts fram hoppas jag att planeringen när det gäller att utforma myndigheten snabbt förs framåt under det franska ordförandeskapet. Det är vår plikt inför medborgarna, som inte kommer att tolerera några dröjsmål när det gäller livsmedelssäkerheten, men dessutom måste vi hitta gemensamma utgångspunkter för att kunna bibehålla vår inre marknad. De problem som nyligen visat sig har fungerat som lektioner och jag tror att alla nu är redo att ta sitt ansvar.
Den europeiska allmänna opinionen är starkt oroad när det gäller miljöfrågorna och jag känner att jag står nära det franska ordförandeskapet och de ord som yttrats i syfte att göra skyddet och förbättringarna av miljön till en av våra främsta prioriteringar. I november, vid det sjätte sammanträdet med FN:s världskonferens om klimatförändringar som äger rum i Haag, måste vi fatta viktiga beslut i denna fråga. I samband med den konferensen - en av de viktigaste efter Kyoto - måste Europeiska unionen bekräfta sin ledande ställning: vi måste hålla de löften som gavs i Kyoto och fortsätta utöva påtryckningar på våra partner så att de gör detsamma.
Effekterna av vår transport- och energipolitik när det gäller miljön och framför allt när det gäller klimatförändringarna kommer att vara en av huvudpunkterna i två dokument som kommissionen har för avsikt att lägga fram inför rådet och parlamentet nästa höst. Det första dokumentet kommer att vara en grönbok om den gemensamma transportpolitiken och det andra ett strategidokument om olika energikällor och säkerheten när det gäller energisystemen. Dessa frågor väcker märkbar oro bland de europeiska medborgarna som, framför allt i dagens läge, förväntar sig ett kraftfullt ingripande.
Medborgarna är extremt oroade över de katastrofer som orsakats av oljeföroreningarna längs deras kuster och, som ni sade, herr president, om vi vill undvika att dessa katastrofer upprepas, så måste rådet och Europaparlamentet agera snabbt och anta ett åtgärdspaket när det gäller säkerheten till sjöss, vilket vi redan har föreslagit.
En annan viktig källa till oro för medborgarna är användningen av genetiskt modifierade organismer och bioteknik. Vi måste garantera ett tillräckligt skydd för människors hälsa och för miljön, samtidigt som vi gör det möjligt för samhället att dra fördel av de framsteg som gjorts inom den moderna biotekniken. Man borde med andra ord snabbt anta den nya ramlagstiftning om medvetet införande av genetiskt modifierade organismer. Denna serie av föreskrifter förstärker och förbättrar de som redan finns, och det är viktigt att hitta ett balanserat svar som den allmänna opinionen och marknaden kan lita på.
Vi har med andra ord ett ambitiöst gemensamt program inför nästa halvårsperiod och jag har ett intryck av att alla de olika handlingslinjerna bör kunna samverka till att ge ett levande hopp om en bättre livskvalitet. I hela Europa, på alla nivåer i samhället, kräver medborgarna en bättre social kvalitet, en bättre etisk kvalitet och en bättre miljökvalitet, och vi bör lyssna på de kraven.
Det är därför jag avslutningsvis skulle vilja understryka behovet av konstruktiva relationer med våra nya grannar. En av de viktigaste utmaningar som Europeiska unionen står inför är behovet av stabila förhållanden på vår kontinent och främjandet av stabilitet i regionerna längs våra gränser måste helt klart utgöra den centrala delen av en sådan strategi.
Vi instämmer därför helt i förslaget att anordna ett politiskt toppmöte mellan Europeiska unionen och de länder på Balkan som kommit längst i sin demokratiska utveckling. Kommissionen har redan inlett arbetet på att lägga grunden för detta toppmöte om Balkan och vi hoppas kunna samarbeta intimt med det franska ordförandeskapet när det gäller detaljförberedelserna.
Jag hade nyligen anledning att fundera på det löpande samarbetet mellan de olika europeiska institutionerna, en fråga som blir allt viktigare. Sedan Amsterdamfördraget trädde i kraft har vårt system för lagstiftning fungerat allt effektivare inom ramen för det nya medbeslutandeförfarandet. Det förfarandet gäller en allt vidare krets av lagar och förordningar, men trots detta har de tillfällen när vi har varit tvungna att tillgripa förlikning blivit allt färre.
Av en undersökning som genomfördes nyligen framgår att mer än hälften av de lagförslag som lagts fram under det senaste året, eller något mer, antogs efter andra behandlingen och för nästan en femtedel räckte det med en enda behandling. Detta innebär att lagstiftningsprocessen håller på att mogna och att det blir allt vanligare med enhällighet. Detta konstaterande är enligt mitt förmenande uppmuntrande, med tanke på att kommissionen under regeringskonferensen rekommenderade en utökning av medbeslutandeförfarandet och för möjligheten att använda omröstningar med kvalificerad majoritet. På så sätt växer ytterligare den europeiska lagstiftningsprocessens demokratiska legitimitet, något som är viktigt för unionens politiska hälsa.
Herr president! Jag gläder mig åt ert åtagande att framgångsrikt slutföra förhandlingarna under regeringskonferensen, dvs. den nödvändiga reformeringen av våra institutioner. Det är ett löfte som ger en klar och tydlig signal till våra förhandlingspartner i kandidatländerna. I Biarritz och i Nice kommer EU att behöva all sin kompetens och ett betydande mått av ansvarskänsla från alla parter. Vi vet alla hur viktigt det är att våra institutioner förstärks och att vi får dem att fungera effektivare: detta är den grundläggande förutsättningen för utvidgningen.
Vi kommer att få flera tillfällen att mera i detalj diskutera denna fråga. I dag vill jag bara understryka en aspekt som eventuellt glömts bort, och som utgör kärnan i det som vi vill uppnå i Nice och därefter: en union som består av 27-28 stater behöver starkare institutioner, inte svagare; vi behöver ett starkare demokratisk engagemang, inte ett svagare, ett rättssystem som är stabilare, inte otydligare.
I det sammanhanget skulle det med andra ord vara en illusion att tro att "Monnets metod" skulle vara något som hör det förflutna till, något som det skulle vara bättre att ersätta med tillfälliga lösningar. Europaparlamentet, rådet, kommissionen, domstolen är våra institutioner och det är de som ger garantierna, systemet av vikter och motvikter, utan vilka man inte kan bygga något som är varaktigt. Med tanke på deras avgörande betydelse måste vi arbeta på att förbättra dem. Detta är den uppgift vi alla står inför i Nice. Det står med andra ord klart att nästa sexmånadersperiod blir krävande och jag är övertygad om att när Frankrike lämnar över stafettpinnen till Sverige så kommer vi att ha gjort mycket viktiga framsteg i arbetet på att konstruera det Europa som våra medborgare vill ha och förväntar sig.
(Applåder)

Poettering
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater välkomnar varmt att ni, president Chirac, har talat här i Europaparlamentet i dag när det franska ordförandeskapet inleds. Det är ju ingen självklarhet att rådsordföranden kommer i början av ordförandeskapet. Vi ser det som ett tecken på ert personliga engagemang i enandet av Europa.
Vi är också tacksamma för att det i den franska författningen fastslås att det är den franska republikens president som har ansvar för Europapolitiken, och vi vet att Europapolitiken nu har hamnat i goda händer. Vi hyser förtroende för er. Vi önskar er all framgång i ert ordförandeskap. Vi önskar er personlig framgång och vi vet att när ni är framgångsrik är det en framgång för oss alla, en framgång för det europeiska enandet.
Ni höll ett viktigt tal inför den tyska förbundsdagen i Berlin, ni har hållit ett viktigt tal här, och ni har därmed inlett debatten om den europeiska framtiden. Debatten om den europeiska framtiden och debatten om regeringskonferensen hör samman. Vi måste ställa oss frågan: Vilket är det Europa vi vill ha, vilken metod gäller? Ni påminner på ett berömvärt sätt om Pierre Pflimlin och Robert Schuman. Vi är stolta över att de båda var kristdemokrater.
Förra fredagen fick vi ta farväl av Pierre Pflimlin i katedralen i Strasbourg. Ni lät framföra ett budskap genom senatens ordförande Poncelet. Alla som i likhet med vår ordförande var närvarande blev djupt rörda. Bredvid Pierre Pflimlins kista stod den europeiska flaggan och som avslutning på begravningsgudstjänsten, som inte var någon sorgegudstjänst utan en gudstjänst full av hopp, full av tillförsikt, spelades den europeiska hymnen som även framfördes av en kör. Om det hade varit möjligt för 100 år sedan - redan år 1900 - tänk då vilket lidande, vilket elände som vår europeiska kontinent skulle ha besparats!
(Applåder)
Därför är den europeiska politiken om ett enande i grund och botten en fredspolitik. En stor majoritet av oss i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater - naturligtvis finns det även andra åsikter - vill ha ett gemensamt Europa. Vi vill ha starka europeiska institutioner. Vi vill ha ett starkt Europaparlament som är likställt med rådet i alla frågor som rör den europeiska lagstiftningen. Vi vill uppnå detta under ert ordförandeskap och med ert stöd, herr president. Ni var ju själv ledamot i Europaparlamentet efter de första Europavalen. Det minns vi väl, på den tiden var vi kolleger om man får lov att säga så. Vi har sedan gått skilda vägar, men vi betraktar er som tidigare ledamot av Europaparlamentet som en bundsförvant, något som innebär att vi i alla frågor som rör lagstiftningen blir likställda med rådet.
(Applåder)
Vi vill dessutom ha en stark kommission. Just de senaste månaderna har kommissionen - och det tackar jag kommissionsordförande Romano Prodi för - visat sig vara fördragens väktare. Vi vill också att Europeiska kommissionen skall vara den europeiska verkställande makten. Jag är tacksam över att vi i denna institutionella fråga är helt överens med kommissionen och även med den framstående franska ledamot som ansvarar för dessa frågor, nämligen Michel Barnier.
Herr rådsordförande! Jag blev glad när ni sade att tiden är över då besluten fattades bakom lyckta dörrar, för nu måste de vara genomblickbara. Jag har en känsla av att det finns en europeisk institution som skulle kunna vara mer genomblickbar i sina beslut, och det är rådet, och jag ber att vi än en gång funderar över hur insynen där kan ökas!
(Applåder)
Sedan är det domstolen. Låt oss stärka den, så att domstolen kan döma, för Europeiska unionens största bedrift är att vi i dag kan lösa de konflikter och skilda intressen som givetvis förekommer med rättsliga medel. Denna europeiska union är en rättsgemenskap och det är vår största tillgång! Därför måste vi också förse domstolen med de resurser som krävs.
Ni tog i ert tal i Berlin upp det stora projektet med en författning. En stor majoritet av vår grupp har anammat den tanken. Vi måste då besvara följande frågor: Vad gör våra nationer, vad gör våra regioner, vad gör de lokala myndigheterna? Allt detta inom ramen för subsidiariteten, som ni talade om. Men det avgörande är att vi har enhetliga institutionella ramar, och det får inte finnas några parallella strukturer till Europeiska unionen. Inte bara för att medborgarna inte skulle förstå varför, utan även för att det i ett sådant fall skulle saknas riktiga rättsliga grunder, och därför är vi inte positiva till tanken på att ständigt inrätta nya sekretariat, utan Europeiska unionen måste klara det med hjälp av sina starka institutioner och med den europeiska rätten som underlag!
(Applåder)
Herr talman, det avgörande är naturligtvis att majoritetsbesluten i rådet blir det grundläggande beslutssystemet. Det räcker inte med att enbart utvidga majoritetsbeslutet. Majoritetsbesluten måste bli det grundläggande beslutssystemet i rådet. Vad kommissionen beträffar - jag har just fått syn på vår uppskattade kollega Jacques Santer - kommer Luxemburg aldrig att avstå från en ledamot i kommissionen och när alla medlemsstater är företrädda i kommissionen, tror jag att även de mindre länderna går med på en ny viktning av rösterna i rådet.
Och så några tankar kring de nationella parlamentens och Europaparlamentets uppgifter: Europaparlamentet ansvarar tillsammans med rådet för lagstiftningen, och jag tycker inte om den tyska utrikesministerns idé, trots att han brukar lägga fram bra förslag, att endast nationella ledamöter skall ingå i Europaparlamentet. Det är ett förlegat synsätt och vi är klart emot en sådan idé!
(Applåder)
De nationella parlamentens uppgift är att utöva en mer effektiv kontroll av den egna regeringen som medlem i rådet, och jag anser att de nationella parlamenten och Europaparlamentet bör samarbeta väl i det avseendet. Vi hyser stor tillförsikt inför det franska ordförandeskapet, president Chirac, och det gäller även er personligen. Ni vann Europamästerskapen i fotboll och det gratulerar vi till! Det är ett gott tecken för ordförandeskapet. Jag hoppas att Europa kommer att få lika stor framgång som Frankrikes landslag i Europamästerskapen! Jag önskar er all framgång. När ni är framgångsrik innebär det framgång för oss alla.
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Till att börja med vill jag för det europeiska socialdemokratiska partiets grupp hälsa det franska ordförandeskapet välkommet. Det är en lycklig tillfällighet att det vid ett avgörande tillfälle i vår historia är en av de grundande staterna, fäderneslandet för Jean Monnet, Robert Schuman och Pierre Pflimlin, som är ordförande för unionens framtid. Och jag skall redan nu önska, och inte bara önska utan även säga, att vi behöver framgång, stor framgång med det franska ordförandeskapet, dess president och dess regering.
President Chirac presenterade fyra stora inriktningar för sitt ordförandeskap. Till att börja med instämmer vi i det franska ordförandeskapets uppfattning att den institutionella reformen är grundläggande för alla framtida framsteg inom unionen och framför allt för de vackra projekten med utvidgning och de åtaganden vi har.
Vi behöver, om jag får säga det på engelska, ett "nice treaty in Nice", och jag räknar med er. Men det är just därför det är så viktigt att vi kan införliva stadgan med de grundläggande rättigheterna i fördraget,
(Livliga applåder) eftersom det faktiskt handlar om att bekräfta våra gemensamma värderingar, och i det sammanhanget vill jag välkomna det franska ordförandeskapets strävan, eftersom vi inte får glömma att ni försvarat dessa värderingar i ert land och i Europa, och vi anser att om vi vill lösa de nuvarande problemen genom att se framåt - och jag tänker på fallet med Österrike - är det grundläggande att vi i fördraget kan införliva såväl denna bekräftelse på en värdegemenskap som metoderna för att försvara den.
(Applåder)
Det finns en annan intressant aspekt på president Chiracs tal: han kritiserade beslut som fattats i hemlighet i kanslierna. Det skulle vara bra om detta tillämpades även på regeringskonferensen. Jag noterade med tillfredsställelse att presidenten i sitt tal inför förbundsdagen försvarade konventets metoder, där ledamöter i Europaparlamentet, ledamöter i nationella parlament samt företrädare för regeringar och kommissionen arbetar tillsammans. Varför inte utvidga denna metod för konstitutionell reform, som ni så gärna vill ha? För att bygga på det vi redan har och inte bygga luftslott! Varför? Därför att om vi skall utarbeta en konstitution måste vi göra det utifrån vår institutionella triangel. Vi måste förstärka både kommissionen och parlamenten, rådet och EG-domstolen.
(Applåder)
Det finns en grundläggande fråga - det talades om förstärkt samarbete i Santa Maria da Feira - men det förstärka samarbetet är nära förbundet med regeln om majoritet i rådet och med medbeslutandet i parlamentet. Det är samma paket och det är det vi seriöst måste arbeta med.
För det andra talade ni också om att försvara den europeiska sociala modellen, ni övertog slutsatserna från toppmötet i Lissabon - som vi tror går i rätt riktning - nämligen i riktning mot att försvara triangeln "sysselsättning, social sammanhållning, konkurrenskraft" och jag tillåter mig, herr ordförande, att också lägga till två grundläggande frågor till denna agenda. Den ena är framtiden för den offentliga servicen, europeiska samhällsomfattande tjänster,
(Applåder)
och den andra är deras koppling till den ekonomiska och sociala sammanhållningen, för att inte öka den ekonomiska och sociala klyfta som redan kan finnas. Vi tror att detta måste ingå i paketet. Vi välkomnar kommissionens initiativ, via Diamantopoulou, och vi hoppas att vi kan göra framsteg, på ett sätt som också är i direkt anslutning till förstärkningen av vår ekonomiska och monetära kapacitet.
Vi har lyckligtvis redan uppnått ett euroområde med tolv medlemmar och det borde snart bli femton, men vi måste försvara och förstärka euron. Det är en absolut prioritet!
Den tredje punkten gällde ett Europa närmare medborgarna. I det sammanhanget, när det gäller miljön, konsumentskyddet och livsmedelssäkerheten är vi fullständigt överens. Det är just detta Europa närmare medborgarna som vi bett denna kommission om innan vi röstade om att inrätta den. Vi tror att det är ett stort projekt att närma oss medborgarna.
Det finns också en fråga som är mycket känslig i sammanhanget, det är sporten, som ni nämnde som en av era prioriteringar. Jag vill inte bara lyckönska er, utan också säga att sammansättningen av det franska landslaget säkerligen redan är ett nytt sätt att se på morgondagens mångkulturella Europa med många folkslag
(Livliga applåder)
och vi tror att man måste kämpa för att undanröja denna dunkla kapitalism som svärtar ned sporten, och för att främja sporten och de europeiska ungdomarna.
Avslutningsvis, fru talman, utrikespolitiken. Jag ber ordförandeskapet att inte spela herre, för att vi skall betala åtaganden som inte motsvarar våra ambitioner. Om vi vill bedriva utrikespolitik måste det ske på ett ansvarsfullt sätt genom att vi håller vårt ord. På så sätt kan vi överbrygga en konflikt mellan parlamentet och rådet, som annars kan förhindra utvecklingen av denna dimension som är så grundläggande för Europa.
(Livliga applåder)

Cox
Fru ordförande! Jag vill för min grupps räkning framföra vår varmaste välkomsthälsning till Chirac både i hans egenskap av rådets ordförande och för att han kommer hit som Frankrikes president för att understryka den vikt Frankrike och han personligen tillmäter detta ordförandeskaps arbete.
I söndags blev Frankrike Europamästare tack vare "de blå". Jag hoppas att Frankrike under ert ordförandeskap ännu en gång blir mästare i Europa!
(EN) Jag har med stort intresse lyssnat till ert tal i dag och till det tal ni höll förra veckan i Berlin. Båda ger viktiga bidrag till den europeiska debatten. Morgondagens Europa är av stor betydelse för oss alla. Mycket i den europeiska debatten har inte avgjorts än. Vilket är Europas territorium; vad är dess funktion, identitet och värderingar? Ni har gjort Europa en stor tjänst genom att inleda en sådan debatt.
Lusten att spekulera om morgondagens Europa får inte hindra oss från att agera i dagens Europa. När vi överväger en utvidgning så har de femton medlemsstaterna i Europa stora uppgifter framför sig, vilket ni påpekade i morse. Vi får inte underskatta betydelsen av "de överblivna från Amsterdam" när vi förbereder oss på denna utvidgning.
Ni har talat om att komma överens om mer än bara minsta gemensamma nämnare. Vi håller verkligen med om det. Min grupp fäster, precis som ni har gjort i dag, stor vikt vid stadgan om de grundläggande rättigheterna som en del av det paket vi överväger i Nice.
I likhet med er, herr president, anser vi att Europa måste byggas på frihetens, värdighetens, toleransens, demokratins och rättigheternas värderingar. Vi respekterar Europeiska kommissionens roll i att skapa balans i vår debatt och mellan våra respektive intressen. Vi sätter värde på den tillgång våra medborgare har till demokratiska kontroller och balanser - genom denna kammare och annorstädes - i utformningen av den europeiska lagstiftningen. Vi sätter värde på öppenhet och att man arbetar på sina meriter i offentlighetens ljus, inte bakom lyckta dörrar. Vi sätter värde på våra medborgares rätt att vända sig till EG-domstolen när de anser sig vara utsatta för en oförrätt. Inget av detta är kännetecknande för mellanstatlighet. Vi måste vara försiktiga för att driva i den riktningen. Min grupp anser att ett starkt Europa behöver europeiska institutioner med en nyckelroll för Europeiska kommissionen.
Jag håller med er om att vi måste ha en konstitution för Europa. Vi kan inleda en debatt om detta, men detta är helt klart en för komplex fråga för att kunna lösas inom de närmaste sex månaderna. Jag vill ge uttryck för en förhoppning: att denna debatt inte blir ett tredje lås på dörren till utvidgningen. I Helsingfors uppställdes två test: först måste vi reformera oss själva i Nice; för det andra måste kandidatländerna acceptera gemenskapens regelverk. Vi får inte sätta ett tredje lås på dörren genom att säga att vi måste ha en konstitution innan de kan gå med. Det är vår historiska uppgift att skapa en framgångsrik utvidgning. Jag vet från era uttalanden att ni håller med om detta. Det är viktigt att ge en sådan försäkran.
Jag anser att Frankrike, återigen, har ett tillfälle att kämpa för Europas sak. Vi önskar er och er regering alla tänkbara framgångar under de kommande sex månaderna.

Lannoye
Fru talman, herr ordförande! Ert land har efter att ha tagit det fotbollistiska ledarskapet i Europa fått till uppgift att sköta ledarskapet i Europeiska unionen vid ett avgörande tillfälle för dess historia. Jag vet att ett ordförandeskap ingår i institutionernas kontinuerliga funktion, men det finns situationer då man måste ange nödvändiga nya inriktningar. Jag tror att vi under de närmaste sex månaderna kommer att ställas inför sådana situationer. Ert tal i Berlin, då ni förespråkade att en process för en europeisk konstitution skulle inledas, är liksom ett antal av de förslag ni lämnat i dag en positiv signal inför framtiden.
Jag skulle för min del vilja ta upp tre saker som står på spel och som enligt min mening borde vara viktiga frågeställningar under ert ordförandeskap. Jag skall börja med det som oroar oss alla först och främst, nämligen den institutionella reformen, som absolut krävs inför utvidgningen. Denna reform måste vara ambitiös. Vi kan inte nöja oss med tekniska ändringar som gör det möjligt för den europeiska maskinen att fungera. Det betyder i klartext att de tre punkter som återstår från Amsterdam inte på något sätt utgör en tillräcklig dagordning.
Svaret som består i att betona mekanismen för förstärkt samarbete är inte heller tillräcklig, och jag skall förklara det, om man vill undanröja det omfattande demokratiska underskott som kännetecknar unionens nuvarande sätt att fungera. Det utökade samarbetet har en stor fördel: det gör det möjligt att undvika blockeringar. Men det är också en källa till stora risker om man inte är försiktig: Europaparlamentet och kommissionen sätts ur spel, ett mellanstatligt synsätt återkommer med kraft, där man sedan flera år sett bristerna och, det måste man säga, den föga demokratiska karaktären.
(Applåder)
Det får inte heller bli så att de ambitiösa och nödvändiga projekten med en europeisk konstitution och en stadga med de grundläggande rättigheterna, där den ena skjuts på framtiden med en obestämd tidsfrist, och den andra stängs in i en icke tvingande stadga, används för att dölja svagheten i de kommande månadernas insikter. Herr ordförande! Ni har sagt att det handlar om att på nytt bekräfta de värderingar som enar oss och skydda entusiasmen hos Europeiska unionens grundare, vilka hade freden och stabiliteten i Europa som mål.
Fred och stabilitet har vi förvisso uppnått i Europeiska unionen, men vi får inte dölja ansiktet. En internationalisering av de viktigaste frågorna har skett de senaste åren. Obalansen mellan nord och syd har förvärrats, vilket alla internationella rapporter också bekräftar. Fattigdomen i världen minskar inte, tvärtom. Nya konflikter uppstår överallt i världen, liksom den ekologiska oordningen, särskilt klimatförändringarna, vars effekter märks just där befolkningen har det som sämst.
Med tanke på händelser som inte kan kontrolleras är dess effekter oroande för framtiden, och toppmötet i Haag måste leda till en förändring i det hänseendet. Europeiska unionen måste visa sig offensiv. Jag hörde att ni var anhängare till det, under Frankrikes ledning. Men det är här som vi ställs inför våra motsättningar. Jag tror inte att man kan vilja ha fred och en hållbar utveckling och samtidigt aktivt delta i ett ekonomiskt och handelsmässigt krig i världen, inbegripet att frånta handeln de vapen den vill ha för att förebygga konflikter. Vårt sätt att utvecklas ifrågasätts. Vi måste på nytt tänka över våra ekonomiska val med vetskap om att i dag stjäl industriländerna rikedomen från framtiden, i stället för att dela med sig av den rikedom som finns.
I det hänseendet, och det är enligt min uppfattning den tredje utmaningen under de kommande månaderna som jag snabbt vill ta upp, måste vi på ett grundläggande sätt se över rollen för Världshandelsorganisationen, som i dag är skadlig, som uppför sig som en handelsorganisation för världen. Herr ordförande! Ert land hör till de europeiska länder som varit mest kritiska i detta hänseende. Det är också i Frankrike som den allmänna kritiken varit livligast mot diktaturen inom frihandeln. Vi förväntar oss konkreta förslag från er för att WTO på nytt skall kunna fungera normalt, genom att reglera handelsutbytet, i en värld där mänskliga och sociala rättigheter, hälsa och miljöns kvalitet har företräde. Det är till det priset som Europeiska unionen får ett gott anseende, inte bara inom unionen utan i hela världen.
(Applåder)

Wurtz
Fru talman, herr president! Det franska ordförandeskapet för Europeiska unionen inleds medan debatten om meningen och framtiden för den europeiska integrationen fortsätter att öka i omfattning.
Jag tror inte att jag överdriver när jag talar om förtroendekris mellan många medborgare och de europeiska institutionerna, åtminstone obehag och sökande efter en ny europeisk identitet. Den europeiska idén är tilldragande, medan Europas verklighet gör oss perplex eller stöter bort oss. Här har vi ett problem. I det sammanhanget är lösenordet från de stora samlingarna av typen Seattle, Washington, Genève eller Millau: "världen är inte en handelsvara", "politiken erkänner sin maktlöshet inför internationaliseringen", "det är vi som bestämmer" det synliga uttrycket för oro och krav som är mycket mer utbredda och som direkt oroar det Europa som håller på att byggas.
För att kunna hoppas på att motsvara dessa förväntningar borde enligt min grupp det franska ordförandeskapet anstränga sig för att ge tydliga signaler i tre riktningar, vilka för närvarande är intimt sammanbundna.
För det första borde man uttrycka strävan efter att Europa frigör sig från den nyliberala modellen som styr den nuvarande internationaliseringen, för det andra borde man bevisa sin beslutsamhet att främja återgången till den politiska viljan, det politiska valet, det politiska ansvaret inför marknadernas makt, megasamhällen och lobbying, för det tredje borde man uppmuntra att arbetsmarknadens parter i våra olika länder samt de framväxande europeiska medborgarrörelserna effektivt deltar i processen med att utarbeta den europeiska politiken.
Det franska ordförandeskapets målsättningar som ni just presenterat, herr president, är de av ett sådant slag att de öppnar sådana framtidsutsikter? Det skulle vara förenklat, för att inte säga lite nedslående, att bara svara "nej", men det skulle inte vara ärligt av mig att kategoriskt säga "ja", även om jag inte är från Normandie. Reformen av institutionerna är absolut nödvändig, men nyckelfrågan om medborgarnas deltagande i arbetet med den europeiska integrationen finns inte på dagordningen för regeringskonferensen.
Den sociala agendan utgör en fantastisk utmaning som vi för vår del bestämt vill bidra till att anta. Ni uttalade i det sammanhanget ord som vi också kan instämma i: sysselsättningen som central målsättning för unionens politik, kampen mot varje form av utslagning, livslångt lärande samt arbetstagarnas delaktighet i företagets beslut.
Nu återstår det att fastställa målsättningarna i siffror och tidsfrister som kan kontrolleras, att planera för lämplig finansiering och konkretisera arbetstagarnas rätt att delta i företagets förvaltning. Det återstår också, herr president, att precisera typen av verksamhet för allt det vi erbjuder oss att återerövra och vad vi avser med social trygghet som anpassats till vår tids krav.
Ni betonar att det är genom vår politiska vilja som vi kommer att stärka vår europeiska sociala modell. Det kommer nog att krävas politisk vilja för att den sociala politiken inte längre skall underordnas stabilitetspakten och Europeiska centralbankens nuvarande uppdrag. Det kommer att krävas politisk vilja för att tvinga fram ett avtal med femton parter mot social och skattemässig dumpning eller för att bromsa upp tendensen med en obegränsad avreglering av den offentliga servicen. Det krävs politisk vilja för att begränsa kommissionens oinskränkta makt när det gäller konkurrenspolitik. Det är enligt min mening på alla dessa nivåer, och även flera andra, som vi måste agera för att främja en solidarisk utvecklingsmodell och ett socialt Europa.
Ni insisterade med rätta på männens och kvinnornas Europa. Vi instämmer i idén med att främja utbyte, även i förslaget till ett europeiskt kontor för livsmedelskontroll, förstärkningen av säkerheten när det gäller sjötransporter, betoningen på kampen för att skydda vår miljö, den upprepade viljan att underställa sporten kommersiella kriterier och slutligen införlivandet av ekonomiska och sociala rättigheter i stadgan om de grundläggande rättigheterna, vilken vi hoppas skall fungera som utgångspunkt för framtida kamper, och som en erkänd referens i en värdegemenskap som omfattar hela kontinenten.
Vi känner däremot inte igen oss - men det är ingen överraskning för någon - i allt det som liknar en framtidsutsikt där Europa är en fästning. Vi vill ha ett Europa stängt för smugglare men öppet för människor. Vi tycker heller inte om den ökande militarismen i unionen som tenderar att skjuta de verkliga initiativen inom utrikespolitik i bakgrunden. Och med en lyckad utvidgning är det i våra ögon en annan slags signal, än den från den amerikanska supermakten på den internationella scenen och inom de beslutande institutionerna, som är viktigast för civilisationen och något som européerna i dag måste ta sig an.
Vi gläds i detta sammanhang åt framtidsutsikten med ett toppmöte mellan Europa och Medelhavsområdet och hoppas att det skall ingå i en sådan åtgärd. Rent allmänt ringer rapporter som upprättats av de internationella organisationerna i varningsklockan om tillståndet i världen: den oacceptabla tragedin med aids i Afrika, den fruktansvärda sammanfattningen från Genève om tillämpningen av de åtaganden som gjordes för fem år sedan i Köpenhamn för att minska fattigdomen, den kontinuerliga skulden och samtidigt den explosionsartade utvecklingen av ekonomin, långt ifrån den verkliga ekonomin, långt ifrån människorna.
Inom alla dessa områden väntar man på Europa och det är denna sista punkt som jag avslutningsvis skulle vilja fråga er om, om ni tillåter herr president. Det finns en åtgärd som, när den kommer från er, med säkerhet skulle utgöra en av de starka signaler jag tog upp i början av mitt inlägg, och som i våra ögon skulle verka i de tre riktningar som ordförandeskapet förväntas arbeta: jag talar om en åtgärd av typen Tobin eller annat, om beskattning av spekulativa kapitalrörelser. Som ni sade inför förbundsdagen finns det tillfällen då man måste våga ta risker och lämna den upptrampade stigen. Fortsättningen på det stora gemenskapsäventyret äger rum till det priset.
(Applåder)

Pasqua
Fru talman, herr president! Beviset på att pudding finns, säger våra engelska vänner, är att man äter den. Det är just receptet för den osannolika Europeiska unionen som för varje dag blir alltmer närvarande i de europeiska folkens dagliga liv. Under sex månader kommer alltså chefen att vara fransk, vilket inom alla andra områden skulle garantera oss det bästa, såsom vi nyss sett. Tyvärr finns det två som tycks ha svårigheter med att komma överens om menyn som serveras i Nice. Gud vare tack, den lokala gastronomin som jag väl känner till gör det möjligt att ta sig ur denna olägenhet: Det är ett fattigt kök som ger det bästa av sig själv med mycket få ingredienser.
För att vara lite mer seriös, kära kolleger, så liknar regeringskonferensen en omöjlighet och det av en enkel anledning som alla är överens om att dölja. Det handlar inte om att lösa några detaljer utan att välja en ny beslutsprocess inom en rad institutioner som styr 80 procent av européernas liv och som redan, vare sig man vill det eller ej, praktiskt taget är federal. Vad som står på spel för vart och ett av våra länder, och till att börja med de minst befolkade, är frågan om att finnas kvar eller försvinna från gemenskapsnivån, att överge eller bibehålla sin möjlighet att säga "nej", godkännandet eller vägran att placeras under någon annans ansvar. Kommissionen i Bryssel är sedan början, och ministerrådet sedan Amsterdamfördraget tog ifrån det initiativet, federala institutioner precis som parlamentet, precis som Centralbanken och EG-domstolen för övrigt.
Om förslagen från det franska ordförandeskapet, bl.a. en allmän omröstning med kvalificerad majoritet, skulle bekräftas i Nice har vi definitivt gjort det möjligt för detta federala Europa att fungera i en sluten värld, skyddat mot alla nationella demokratier som bara träffas för det kvartalsvisa fotot av Europeiska rådet.
Efter den monetära makten och den rättsliga makten är det hela den verkställande och lagstiftande makten som man vill frånta staterna. Dessa svårigheter förklarar sannolikt varför höga representanter som övergav torkan i de siffror som påtvingades av regeringskonferensen, till följd av den tyska utrikesministern, ville ge sig in på fria siffror, med de för- och nackdelar det leder till, och där de ena enligt min mening snart vinner över de andra. För Europeiska unionen är vad man på franska kallar något där man får förlita sig på sin egen förmåga: England ser en marknad, Frankrike en politik, Italien en tro och Tyskland ett hopp och en framtid. Vart och ett av våra länder projicerar sitt eget recept för storhet för Europa som inte är detsamma som grannens. Det är redan tillräckligt svårt att utforma en gemensam valuta på denna grund, då kan ni tänka er en konstitution!
De suveräna staterna sluter avtal sinsemellan genom fördrag och inte inom en och samma konstitution. Det enda kända undantaget från denna regel var den mycket kortlivade sammanslutningen av oberoende stater som man oundvikligen kommer att tänka på i samband med konceptet med en federation av nationsstater. En konstitution är vare sig en nomenklatur eller en katalog eller en förteckning. En konstitution grundar en ny rättsordning, och är den högsta lagen som styr över alla andra.
Antagandet av en europeisk konstitution skulle ipso facto göra alla övriga nationella konstitutioner ogiltiga och de skulle bara bli en förordning inom medlemsstaterna.
(Blandade reaktioner)
Sanningen, fru talman, herr tjänstgörande ordförande för Europeiska unionen, är att detta Europa är och förblir dömt till en flykt framåt så länge det envisas med att anse sig stå över de nationer den består av, och därmed förr eller senare avsedd att ersätta dem. Det är inte heller så mycket antagandet av förslaget som ifrågasätts utan dess föråldrade karaktär. Ert Europa suddas för varje dag ut allt mer inför en internationalisering av finansen, vars gravitationscentrum ligger i Förenta staterna. Det är nu via Europa, via kommissionen, via detta parlament som de mest omtvistade reglerna för denna internationalisering påtvingas våra landsmän. Det är här som man överger chokladen men legaliserar genetiskt modifierade organismer. Det är här som man...
(Då talaren hade överskridit sin talartid avbröt talmannen honom.)

de Gaulle
Herr ordförande! Det fanns en tid då ni själv, herr Chirac, protesterade mot utlänningens parti. Vilken kontrast mellan Cochin och talet i Reichstag, där ni lät ett utländskt parlament först få del av era federalistiska funderingar, genom att stödja idén med en europeisk konstitution! Är det ni som har ändrat er eller ligger det i luften? Måste man vara modern för att få stöd från några rättänkande tidningar? Eller är det så, precis som med Amsterdamfördraget, att det är en tillfällets nödvändighet? Var det nödvändigt - det var redan föga gaullistiskt 1974 - att bli centerpartist under Mitterrand, då det stöd ni fick från vänster mer än väl kompenserades av det som ni förlorade till höger?
Ni förespråkade "ja" i Maastricht eftersom presidentvalet 1995 närmade sig. Ni skulle med bara en handrörelse ha kunna skjuta upp den gemensamma valutan, den s.k. gemensamma valutan, på obestämd tid men ni föredrog att sänka Frankrike till en medelmåttig nivå, till ett landstings nivå, men inte en statsmans nivå.
Eftersom Mitterrand fick sitt fördrag ville ni ha ert i Amsterdam. Eftersom Amsterdamfördraget var otillräckligt strävar ni efter ytterligare ett. I Nice, sägs det. Ni liknar faktiskt en politiker från tredje republiken, eftersom ni hela tiden underskattar Frankrikes möjligheter och överskattar era rivalers. Ni såg inte att i atomens och elektronikens tidsålder var effektiviteten inte så vanlig, och för att behålla sin ställning i Frankrike måste man fortsätta på den väg som bereddes av general de Gaulle.
(Blandade reaktioner) Att överallt försvara - men naturligtvis är ni gaullister där borta, det säger sig självt - överallt och alltid försvara Frankrikes enda intresse, att så lite som möjligt vara bunden av internationella åtaganden, såsom Europa, Nato, FN, G7 -8 -9, inte kriga mot andra, inte ratificera fördrag innan andra gjort det själva. Hur kan ni påstå att det överstatliga Europa ökar Frankrikes betydelse när landet har 11 procent av rösterna i de europeiska organisationerna, en andel som inte ens motsvarar dess ekonomiska betydelse och ännu mindre dess ställning inom spjutspetstekniken?
Genom att inleda förenklade förfaranden för utökat samarbete har ni föreslagit våra europeiska partner ett direktorat med två parter och inte längre med tre. Jag hoppas att de som utesluts opponerar sig mot detta försök som endast - i verkligheten - gynnar Tyskland. Eller hur, herr Cohn-Bendit?
Att reducera Frankrike genom att tillåta att viktiga beslut fattas utan dess samtycke och till och med via detta utökade samarbete, de europeiska fördragen kanske ändå kan ändras...
(Talmannen avbröt talaren.)

Saint-Josse
Fru talman, herr president! Frankrike är under sex månader ordförande för Europeiska unionen. Även om det förefaller nödvändigt och motiverat att försöka reformera institutionerna och ge dem en ny impuls, eftersom systemet är så fördärvat och lider brist på demokrati, får vi ändå inte glömma vad som är viktigast, nämligen välbefinnande, respekt och utveckling för folken som utgör de europeiska nationerna.
Jag tillhör gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa. Namnet i sig utgör ett program vars viktigaste målsättning är att garantera att man på bästa sätt beaktar varje lands identitet och önskemål, i enlighet med subsidiaritetsprincipen.
Efter krisen i Santers kommission - som fick institutionerna att vackla - varför i herrans namn har man lagt rapporten från expertkommittén på hyllan, den som visade på de allvarliga bristerna inom institutionerna? Vi måste ta lärdom av det förgångna för att förbereda framtiden och ännu en gång undvika att öka kommissionens makt, en teknokratisk struktur som fungerar utan öppenhet och utan demokrati. Måste vi inte ifrågasätta den politiska betydelse den beviljat sig?
Vi kan inte nöja oss med ett Europa som antar allt fler avhumaniserade texter som ligger alltför långt ifrån behoven hos folken, som ofta är offer för dem i det dagliga livet. Och detta särskilt som det oklara i dessa texter ofta gör att EG-domstolen får sista ordet och genom sin tolkningsmakt blir en verklig lagstiftande makt, utan att ha någon politisk kontroll. Vi säger därför nej till en regering av tjänstemän liksom till en regering av domare.
Regeringskonferensen skall därför inte vara instrumentet för en reform som kommer att göra morgondagens Europa till ett teknokratiskt monster som alltmer bortser från folkens berättigade oro och åsikterna från de nationella parlamenten, som företräder dem.
Vi kan inte acceptera att denna reform ger vissa stater rätt och makt att ålägga dem som inte önskar det tvingande texter. Den reform av institutionerna man lovar oss kväver nationerna, särskilt de minsta. Man skapar nya system för funktion och omröstning som ger makt och herravälde åt dem som vissa kallar pionjärstater. Det är oacceptabelt. Man måste respektera olikheterna och låta dem komma till uttryck, eftersom det är där som Europas verkliga rikedom finns.
Medan den europeiska integrationen skulle eftersträva en samordning av medlemsstaternas politik har målsättningen med integrationen i stället lett till en likriktning som inte kan tolereras. Denna påtvingade likriktning leder till en enhetlig modell och går stick i stäv med vad vi försöker försvara varje dag, nämligen olikheterna.
Hur skall vi kunna utge oss för att försvara allas strävan efter ett bättre liv, när man för varje dag alltmer ifrågasätter våra kulturer och traditioner? Bakom de institutionella debatterna är faktiskt vissa frågor särskilt viktiga, såsom sysselsättningen, hälsan, livsmedelssäkerheten och försvaret av landsbygdens produktion.
Vi har också hela debatten om en rättvis utveckling av territorierna och respekten för dem som bor där, liksom framtiden för offentlig service och statens monopol. Vi anser att den offentliga servicen enligt franskt koncept, som är särskilt strukturerande när det gäller regionalpolitik och social sammanhållning, såsom tjänster inom post, järnväg, energi, etc, måste försvaras mot kommissionens ståndpunkt.
Är man antieuropeisk bara för att man hävdar sina nationella intressen? Är man antieuropeisk när man begär att direktiv som "Fåglar", "Bostäder", "Utomhusmarknader" eller "Bioteknik" skall ändras? Inför anslutningen behöver vi en diskussion om gemenskapens regelverk, som vissa av princip skulle vilja se som "orubbligt", på bekostnad av demokratin och subsidiariteten.
Avslutningsvis hoppas vi, herr president, att ni på nytt kommer att vilja ge ordet till de folkvalda och till de olika folken för att undvika en ny spricka när det gäller landsbygden och territorierna. För att Frankrike skall kunna tala med en röst måste folket vara dess stämband: de "blåa" bevisade det. Det var en härlig seger, herr president, men mästerskapet hade inte varit möjligt utan nationernas Europa!

Chirac
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag har med stort intresse lyssnat till företrädarna från de olika grupperna och jag är glad över att kunna framföra några kommentarer till deras inlägg.
Jag skulle till att börja med vilja tacka kommissionens ordförande Romano Prodi, som mycket tydligt redogjort för situationen så här i början av det franska ordförandeskapet. Jag gläds åt hans intentioner som han framförde för kommissionens räkning, och som till mycket stor del överensstämmer med det franska ordförandeskapets. Vi fick redan i går tillfälle att konstatera detta, eftersom vi enligt gängse bruk i går genomförde ett arbetsmöte där regeringen, samtliga kommissionärer, kommissionens ordförande, premiärministern och jag själv deltog, och där vi kunde konstatera att det finns en synergi mellan de frågor vi vill ta upp och våra ambitioner. Prodi talade särskilt om medbeslutandet och gladdes åt att detta förfarande sakta men säkert blir vanligare. Han hoppades att regeringskonferensen skulle främja ett utökat medbeslutande. Det är som ni vet ordförandeskapets målsättning i samband med att omröstningen med kvalificerad majoritet utvidgas.
(Applåder)
Ordförande Poettering gjorde ett briljant och varmt inlägg som jag särskilt tackar honom för, och som jag fäste stor vikt vid, och han tog upp ett antal frågor. Herr Poettering! Ordförandeskapet kan redan nu svara er på frågan om större öppenhet från rådets sida. Det aviserades bl.a. att den franske utrikesministern och ministern med ansvar för Europafrågor efter varje möte i rådet (utrikesministrarna) skulle informera Europaparlamentet och föra en nödvändig dialog med parlamentet. Det är ett steg i den riktning ni föreslog och jag hoppas att det kommer att bidra till att förbättra förhållandet mellan våra två stora institutioner och även naturligtvis belysa utvecklingen av de frågor som behandlas.
Vi instämmer också i er strävan efter starka institutioner, vilket ni betonade. Jag sade det i går i Paris i samband med mötet med kommissionen. Jag sade det till Prodi. Det är ett villkor för att vårt arbete skall bli effektivt och även för att fullständigt bekräfta Europeiska unionens roll på den internationella scenen. Som ett svar på den oro ni uttryckte i ert inlägg vill jag tillägga att jag fullständigt instämmer i den idé ni framförde om att det krävs en enhetlig institutionell ram och absolut inga parallella ramar. Det säger sig självt. Allt som kan bidra till nya impulser för den europeiska integrationen måste göras, både inom institutionerna och med respekt för gemenskapens regelverk. Allt detta är en självklarhet för det franska ordförandeskapet. Jag noterade er önskan att EG-domstolen skulle få de medel som krävs.
Ordförande Barón Crespo, som uppenbarligen känner till subtiliteterna i det engelska språket lika bra som i det franska, tog upp ett antal frågor som står i centrum för ordförandeskapet. När det gäller den europeiska sociala modellen är en av de viktigaste målsättningarna för det franska ordförandeskapet att i Nice uppnå ett avtal om den sociala agendan. Vi kommer att göra allt som står i vår makt för att uppnå denna målsättning.
När det gäller offentlig service, ett ämne som för övrigt togs upp av ett antal talare, där Saint-Josse var den sista, skulle jag vilja säga att det franska ordförandeskapet är mycket uppmärksamt på den punkten. Vi är fullständigt medvetna om behovet av att modernisera och anpassa den offentliga servicen. Men vi vet också att det rör sig om en avgörande punkt när det gäller lika rättigheter och möjligheter för alla medborgare i ett land, och att dessa lika möjligheter och rättigheter inte kan begränsas till lönsamhetskriterier, eller huvudsakligen lönsamhet, vilket oundvikligen skulle leda till att de som befinner sig där servicen inte är lönsam skulle bli utan, medan de som bor i bl.a. de stora städerna skulle erbjudas tjänsterna under ekonomiskt mer gynnsamma förhållanden.
(Applåder)
Det är naturligtvis inte Frankrikes ambition. Jag har under lång tid företrätt en fransk valkrets som är extremt fattig och landsbygdsmässig, och jag kan säga er att jag anser och har alltid ansett att den när det gäller den viktigaste offentliga servicen, det som gäller livet i nationen, har samma rättigheter - och för övrigt samma skyldigheter som uttrycks genom beskattningen - som vilket kvarter i Paris som helst. Vi skall därför vara mycket uppmärksamma på att man inte blandar ihop modernisering av den offentliga servicen, vilket är en nödvändighet, med lönsamhet i den offentliga servicen, vilket skulle vara ett stort misstag.
(Applåder)
Ordförande Barón Crespo tog upp många andra frågor, bl.a. förstärkt samarbete, utveckling av den sociala modellen och utvidgningen. Han tog även upp stadgan om de grundläggande rättigheterna. Det är en fråga som vi också fäster mycket stor vikt vid. Vi hoppas att konventionen, som kammaren i högsta grad är delaktig i, kan ge oss slutsatserna snabbt, dvs. om möjligt före Biarritz, så att vi kan diskutera detta där. Det innebär också att denna stadga måste omfatta alla värderingar, alla principer och rättigheter, som våra övertygelser och samhällen bygger på, vilket innefattar inte bara medborgerliga och politiska rättigheter utan även ekonomiska och sociala.
(Applåder)
Frankrike fäster mycket stor betydelse vid att de ekonomiska och sociala rättigheterna tydligt uttrycks i denna stadga. Det är för övrigt det viktigaste kravet från Europafacket. Ett krav som enligt min uppfattning är legitimt och berättigat. Om vi vill ha en europeisk social modell måste den bygga på tydliga principer som måste uttryckas. Och det sker bäst genom stadgan.
En fråga som tagits upp av flera talare, nämligen införlivandet av stadgan i fördraget, är något som vi fortfarande måste diskutera. Slutsatserna från konventet är ännu inte kända, så låt oss invänta dem när det gäller denna punkt. I det nuvarande läget är de olika parternas uppfattning relativt motsägelsefulla och har i vilket fall som helst inte uttryckts bestämt. Det krävs lite tid innan vi kan uttala oss om denna punkt. Jag är inte helt säker på att vi lyckas lösa den i Nice. Men om det är möjligt är det desto bättre. I vilket fall som helst är det Frankrikes ambition att vi i Nice skall kunna välkomna stadgan i den omfattning och med den ambition som jag nyss nämnde.
Ordförande Cox erinrade liksom Poettering om betydelsen av starka institutioner. Mitt svar blir detsamma. Jag tror att det är mycket viktigt med starka institutioner, dvs. institutioner som förfogar över den makt som krävs för att ta sitt ansvar, men som inte heller blockerar frågorna. Men det är uppenbart att vi i dag befinner oss i en situation där den framtida utvidgningen skulle kunna leda till att frågor blockeras, om vi inte vidtar de åtgärder som krävs för att Europa skall kunna överbrygga den tröghet som kommer att öka med utvidgningen.
Det är för övrigt anledningen till att vi fäster så stor betydelse dels vid problemet med röstviktning, dels vid problemet med utökat samarbete. Det senare, det vill jag upprepa, får på intet sätt skapa ett Europa för dem som ligger före och ett annat för dem som ligger efter, utan endast ge de impulser som krävs för att Europa skall kunna fungera ordentligt, och också göra det möjligt för dem som vill gå lite fortare fram inom vissa områden att göra det, vilket naturligtvis kommer att resultera i att de drar de andra med sig. Det är en mycket viktig medföljandefaktor som är en del av institutionernas styrka.
Ordförande Cox! Ni behöver inte oroa er ett dugg när det gäller frågan om utvidgningen som tagits upp av andra talare, och som på ett mycket bestämt sätt togs upp av ordförande Prodi. Det är för att vi skulle vilja att utvidgningen sker så snart som möjligt som vi absolut vill lyckas med den institutionella reformen, dvs. regeringskonferensen och Nicefördraget som är förbundna med varandra. En så snar utvidgning som möjligt är naturligtvis inte detsamma som ett politiskt beslut. Utvidgningen är inte ett politiskt beslut. Den är en gemensam politisk strävan efter att kunna tillämpa samma spelregler i morgondagens Europa. Det förutsätter naturligtvis att Europeiska unionen vill ha en utvidgning: den viljan finns tydligt och ingen ifrågasätter den egentligen. Men det förutsätter också en vilja från kandidatländernas sida att genomföra de reformer som krävs för att kunna bli medlem i unionen, i annat fall skulle unionen rubbas och de stater som skulle bli medlemmar utan att ha genomfört de nödvändiga reformerna för att anpassa sig till gemenskapens spelregler skulle ställas inför stora sociala, ekonomiska och politiska svårigheter.
I den andan är vi fast beslutna, herr ordförande, att se till att de förhandlingar som inletts också fortsätter och fördjupas med varje kandidatland. Vi skall så snabbt och bra som möjligt utföra vårt arbete på området i den anda, det upprepar jag, som ordförande Prodi nyss erinrade om, dvs. strävan efter att utvidga unionen så snart som möjligt.
Det finns ingen anledning till tvekan i det hänseendet. Den europeiska integrationens uppgift var att upprätta och förankra freden efter alla onödiga krig mellan broderfolk. Upprätta freden och därmed demokratin, eftersom de går hand i hand. Denna fred och demokrati kan inte inrättas på en liten bit av Europa, det måste ske i hela Europa. Man kan sedan diskutera Europas gränser, det är ett annat problem, men den måste inrättas i hela Europa.
Utvidgningen är alltså inte bara ett moraliskt krav med hänseende på kandidatländerna, utan den är även av grundläggande intresse för Europa om man vill att Europa i morgon skall finnas och bygga på principerna om fred, demokrati och mänskliga rättigheter och friheter.
(Applåder)
Lannoye tog särskilt upp problemet med utökat samarbete. Jag har just svarat när det gäller den frågan. Han tog också upp situationen i världen i dag på ett sätt som, det måste jag erkänna, berörde mig och som jag instämmer i. Det stämmer att vi befinner oss i en värld där gapet mellan fattiga och rika ökar. Rapporten från UNDP för 1999, dvs. inte den rapport som lades fram i år utan förra året, gav ett exempel som utan att vara signifikativt ändå är slående, när man skrev att de tre största privata förmögenheterna i världen i dag motsvarar hela bruttonationalprodukten i alla de minst utvecklade länderna, vilka omfattar 600 miljoner människor. Och man ser att detta fenomen utvecklas, att den utslagning det leder till ökar, och det är en av de stora farorna i världen i dag.
Såsom Lannoye sade pågår en stor debatt om internationaliseringen. Jag skall naturligtvis inte nu gå in på det centrala i denna debatt, även om Europa inte kan stå utanför den och ordförandeskapet, liksom kommissionen och parlamentet, oundvikligen är förbundet med den. Internationaliseringen är självfallet ofrånkomlig och oundviklig och den är till stor del resultatet av teknikens och teknologins utveckling. Den innebär också ett antal fördelar eftersom den underlättar handeln, och i dag är det handeln som skapar störst rikedom. Den har alltså mycket positiva beståndsdelar. Det vore absurt att påstå något annat.
Den innehåller emellertid även faror, stora faror, bl.a. inom tre områden. Till att börja med har vi den fara vi just tagit upp, nämligen utslagningen av dem som inte kan gå lika fort fram som de andra. Det stämmer när det gäller medborgarna i ett och samma land och vi ser i dag att utslagningen ökar, trots stark tillväxt och minskad arbetslöshet. Det stämmer också när det gäller nationerna, där vi ser hur de rika nationerna blir ännu rikare och de fattiga tyvärr blir allt fattigare, vilket också Lannoye erinrade om nyss.
(Applåder)
Det är ett avsteg från världssamhället som vi måste vara mycket uppmärksamma på och som vi naturligtvis inte kan acceptera. Frågan kommer för övrigt att tas upp inom kort i G7, G8, men det är en fråga som berör alla och särskilt Europa.
Den andra risken med internationaliseringen, som också tagits upp, är den om det seriösa ifrågasättandet av världens ekosystem. Om man eftersträvar maximal vinst, vilket jag i och för sig kan förstå eftersom vinsten i sig leder till framgång, men om man eftersträvar maximal vinst, utan seriösa gränser, som är internationellt erkända och fastställda för att undvika överdrifter, kan man tänka sig att det kommer ett tillfälle när skadorna på naturen blir sådana att den inte längre kan förnyas. Det är inte självklart men problemet finns och vi måste därför ta det på allvar.
(Applåder)
Typexemplet har tagits upp av flera talare, nämligen konferensen om utsläpp av växthusgaser som skall äga rum i höst i Haag. Om, vilket är troligt och till och med mycket troligt, de vetenskapliga resultaten kan bekräfta att dessa utsläpp innebär ytterst allvarliga faror för vår ekologiska balans, och alltså allvarligt skadar det vi skall ge i arv till våra efterkommande, finns det anledning att så noggrant som möjligt sträva efter att kontrollera dem. Men i sakernas nuvarande tillstånd leder inte internationaliseringen i den riktningen, utan snarare i motsatt riktning.
Den sista nackdelen, den sista risken med internationaliseringen, är allt det som gäller den stora brottsligheten. I och med utvecklingen av internationaliseringen, avancerad teknik och Internet ser man tydligt att cyberbrottsligheten tenderar att avsevärt öka inom alla områden: narkotika, terrorism, ja all slags brottslighet.
Det finns alltså faror med internationaliseringen, men vad betyder det? Det betyder att vi inte skall motarbeta internationaliseringen för den kommer ändå att äga rum, att vi måste göra det bästa av den och att det bästa finns där, men att vi måste kontrollera den, göra den mänsklig, och alltså vara medvetna om de faror den innebär. Det är det starka budskap som alla de stora institutionerna, bl.a. Europeiska unionen och de institutioner som företräder unionen, måste föra fram i hela världen.
(Applåder)
Detta svar vänder sig även till Wurtz som också tog upp dessa problem, liksom andra naturligtvis, och särskilt de som gäller människornas Europa. Jag delar självfallet hans uppfattning att detta Europa framför allt måste vara ett medborgarnas Europa. Vi måste bemöta den oro som gäller det dagliga livet. Vi gör det inte tillräckligt, det är ett faktum, även om enligt min uppfattning avsevärda framsteg har gjorts på området de senaste åren. De sociala debatter som sedan tre eller fyra år äger rum inom unionen skulle inte ha kunnat äga rum för sju eller åtta eller tio år sedan. Man skulle inte ens ha tänkt tanken. Vi har alltså ändå gjort framsteg.
Jag har sagt vad jag tycker om internationaliseringen. Men, herr ordförande, jag tror inte att ett fästnings-Europa är en ambition eller ens en verklighet. Europa är per definition öppet. Europas uppgift är att stå för ett antal värderingar, en kultur, en identitet som jag skulle vilja påstå är en sammanfattning av varje nations kultur och identitet, och det är därför så viktigt att behålla denna kulturella mångfald och möjligheten för varje nation som ingår i Europa att behålla sin kultur, sin identitet och sitt språk. Utifrån detta är unionen, enligt det gamla talesättet att enighet ger styrka, den enda möjligheten att i framtiden bevara dess kulturer, dess identiteter inför den värld med många centrum som utvecklas i dag och som man ser överallt. I morgon kommer vi att ha ett ofantligt Kina, ett ofantligt Indien, och ett mycket stort Sydostasien. Vi får ett organiserat Sydamerika, för att inte tala om Nordamerika. Det är uppenbart att om vi stannar här, mer eller mindre uppdelade, kommer vi inte längre att finnas till, vi kommer helt enkelt att försvinna. Det är endast genom att vara enade och förbli oss själva som vi kan existera, och det är i det sammanhanget som vi inte skall vara en fästning utan i stället tillsammans samla vår energi och våra ansträngningar.
Wurtz tog slutligen upp den berömda Tobinskatten. Jag skulle bara vilja säga till honom att reformen av det internationella valutasystemet står på dagordningen, det vet han, och det är självklart att vi skall bekämpa finansmarknadernas instabilitet. Det är självklart, och det är för min del mycket viktigt. Det är en av de frågor vi också kommer att ta upp vid G7-mötet i Okinawa. I den andan erkänner jag gärna att vi på nära håll måste studera alla villkor, oavsett vilka de är, som kan bidra till målsättningen med stabilitet och rättvisa samtidigt, vilken den är, men naturligtvis utan förstahandsantaganden och utan att vara orealistiska.
Jag är sedan lång tid mycket uppmärksam på kommentarerna från Charles Pasqua, på det gastronomiska planet, men även på andra, och jag lyssnade därför till honom med stort intresse - det betvivlar han inte - även om jag inte helt känner igen det Europa som vi bygger tillsammans i hans inlägg och i hans beskrivning. Vi tittar uppenbarligen inte på det med samma glasögon,
(Skratt och applåder)
och han uttalade vid flera tillfällen i sitt inlägg ordet "federal" eller "federation". Det är en gammal typisk fransk polemik som för övrigt kommer av det faktum att den betydelse vi ger detta ord på franska skiljer sig från den som andra språk ger till samma ord, särskilt på tyska. Och denna tolkning har lett till missförstånd, vilka urartat till polemik, naturligtvis.
Vi har båda, Charles Pasqua och jag, tjänat en man som vi hade stor respekt för, nämligen president Georges Pompidou. Han hade för vana att säga, för han tyckte inte om onödig polemik, att "Federation eller konfederation, en federation, det är egentligen en konfederation som lyckats".
(Skratt) Det var naturligtvis lite provokativt, men det fanns också lite klokhet från Cantal, dvs. från Auvergne, i botten på detta uttalande. Jag ber vänligen Charles Pasqua att fundera över det.
(Skratt och applåder)
De Gaulle förstår antagligen att jag inte instämmer i hans sätt att se på saken. Jag hörde också honom, men jag tillåter mig att säga att det finns en enda rätt som jag inte tillerkänner honom och det är rätten att tala i general de Gaulles namn.
(Applåder)
Eftersom Saint-Josse var sist och eftersom jag redan tagit upp ett antal frågor som redan behandlats, skall jag bara ta upp ett eller två av de argument han framförde.
För det första den kulturella mångfalden och genomförandet av subsidiaritetsprincipen. Jag instämmer förbehållslöst i detta behov och dess anda. Det stämmer att vi berikas av vår kulturella mångfald och att subsidiaritetsprincipen är en oavvislig nödvändighet. Man måste fatta beslut på rätt beslutsnivå. Vi skall inte gå tillbaka till det förgångna, eller till några exempel som skulle vara alltför enkla att utveckla, men för att subsidiaritetsprincipen verkligen skall kunna tillämpas krävs det naturligtvis spelregler. Jag tänker på ett beslut som fattats av kommissionen och sedan kritiserats, bl.a. på grund av att subsidiaritetsprincipen inte respekterades. Men jag noterar också att ursprungligen var det regeringarna som bad kommissionen att fatta detta beslut.
(Applåder)Här finns alltså en tvetydighet, och ju fler vi blir desto nödvändigare blir det att subsidiaritetsprincipen tillämpas strikt, vilket självfallet betyder att det finns en spelregel som är gemensam och som förhindrar varje tvetydighet. Jag har upprepat det, jag sade det i Berlin i ett annat sammanhang och i ett annat perspektiv, vi måste verkligen veta exakt vem som gör vad, annars kommer det inte att fungera, och det såg vi i det exempel jag nyss tog upp.
(Applåder)Vi måste förbereda oss för att tydligt säga vad Europa gör, vad respektive nation gör som ingår i Europa och vad ett antal administrativa nivåer i nationerna gör, som finns och deltar i den politiska och mänskliga verkligheten i dessa stater. Jag tänker exempelvis på de tyska delstaterna, men det finns naturligtvis en rad andra exempel.
Fru talman, mina damer och herrar! Det har glatt mig mycket att få ge några kommentarer till de mycket intressanta inlägg jag lyssnat till i er kammare och jag tackar er för ert mottagande.
(Livliga applåder)

Talmannen
Jag tackar president Jacques Chirac för de mycket innehållsrika svar han haft vänligheten att ge till ordförandena för de politiska grupperna i vårt parlament.
Vi skall fortsätta vår debatt. Presidenten måste lämna oss eftersom familjen till den gisslan som tagits i Jolo, Sonia Wendling, har bett att få träffa president Jacques Chirac, i hans egenskap av rådets tjänstgörande ordförande, för att se hur den stackars gisslan skall kunna släppas fri så snart som möjligt.
Herr Hager! Jag är övertygad om att ni delar dessa familjers ångest.

Hager
Fru talman! Jag delar inte alls er uppfattning. Jag beklagar verkligen att rådets tjänstgörande ordförande lämnar parlamentet just precis innan företrädaren för den sista gruppen ledamöter skall tala och därigenom visar sitt ointresse. Det är upp till ledamoten att gissa om det är en protest mot de Grupplösa eller mot den första österrikiska företrädare som träder fram i dag. Jag befarar att rådets tjänstgörande ordförande, som i dag har uttalat sig mot ett uteslutande, i och med sitt agerande har gjort ett sådant uteslutande själv. Jag avstår därför från mitt yttrande om det franska ordförandeskapets program, eftersom det inte tycks finnas något intresse för det, och jag beklagar att en sådan signal ges i början av rådets ordförandeskap. Trots detta är jag optimistisk och hoppas att även detta ordförandeskap i framtiden blir medveten om sin neutrala position och att tingen slutligen återgår till sin normala ordning även inom gruppen.

Sudre
Fru talman, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Det är för mig en ära att i egenskap av ordförande för den franska delegationen inom PPE-DE-gruppen ta till orda i dag när det franska ordförandeskapet lagt fram sina prioriteringar.
Genom sitt tal i förra veckan i Berlins Reichstag, vilket av alla bedömdes som historiskt, öppnade rådets tjänstgörande ordförande nya framtidsutsikter för det franska ordförandeskapet och, förhoppningsvis, för de ordförandeskap som kommer att efterträda honom.
Han ställde inte bara de verkliga frågorna: varför bygga ett Europa? Med vem? Och hur? Han kom även med svar som är avgörande för unionens framtid när vi nu står inför en utvidgning utan motstycke.
Till dem som föredrar att koncentrera sig enbart på den kortsiktiga reformen, som förvisso är nödvändig, som väntar på det franska ordförandeskapet och som måste lyckas med det kommande fördraget i Nice i december, vill jag svara att dessa avgörande reformer bara kan bli framgångsrika om de inte enbart inspireras av vår kontinents moderna historia utan även av en ambitiös och realistisk bild av det som skall vara morgondagens Europa, nämligen ett starkt, demokratiskt och fritt Europa som väger tungt i världens ögon.
Alla vet att för att möta de avsevärda utmaningar som Europa i dag står inför måste vi tillsammans och tydligt kunna fastställa vilka planer vi har för Europa. Vi bör vara tacksamma mot rådets tjänstgörande ordförande för att han haft både modet och djärvheten att uppmana våra samarbetspartner till diskussioner och föreslå riktlinjer för dessa.
Våra landsmän förväntar sig ett Europa som äntligen vill se över hur det fungerar, i riktning mot större tydlighet, större öppenhet och ökad effektivitet.
Reformen av kommissionen och rådet måste motsvara dessa krav. Vi bör komma ihåg att även om uppgiften inte är lätt är Frankrike och dess samarbetspartner skyldiga att uppnå resultat. Vi måste nå ett avtal och ett bra avtal.
I stället för att försvåra för oss upplyser dagens debatt oss om riktningen för de åtgärder som skall bedrivas under de kommande månaderna och åren, och jag skulle vilja sammanfatta det så här: närhet till medborgarna, till alla medborgare utan undantag, vare sig de befinner sig nära eller långt ifrån beslutens centrum, modernisering av ekonomin och ett socialt Europa, effektivitet och tydlig närvaro i världen. Jag har fullt förtroende för rådets tjänstgörande ordförande Jacques Chirac och hans förmåga att med våra samarbetspartner i unionen anta dessa historiska utmaningar.
(Applåder)

Le Pen
Herr talman! Jag hänvisar till arbetsordningen och artikel 120, som för övrigt uttryckligen återfinns på sidan 25 i vår föredragningslista för i dag.
Där står att rådet hade en talartid om 30 minuter. President Chirac talade i en timme och en kvart. Tanken var att parlamentsledamöterna skulle få tala. Men talmannen tystade inte dem som avbröt de Gaulle. Hon avbröt däremot hans inlägg efter exakt 3 minuter, trots att hon beviljat övriga talare en extra minut och slutligen inte låtit talaren från de Grupplösa tala. Talaren för de Grupplösa hade rätt att tala före repliken från rådets tjänstgörande ordförande. Talmannen har inte uppfyllt sina skyldigheter beträffande objektivitet när det gäller att leda debatten här i kammaren.

Berès
Herr talman, herr minister, kära kolleger! Att ta ut kursen bortom det franska ordförandeskapet, det är vi alla överens om, men det tvingar oss att ta upp frågor som uppstår, vare sig regeringskonferensen blir en framgång eller ej. Denna kurs kan inte bara vara en institutionell konstruktion, något som vi vet att fransmännen har en uttalad smak för. Den måste också besvara frågan: vad vill vi göra tillsammans? Är vi beredda att ta alla konsekvenser av det stora steget framåt som inletts av företrädarna till den franske presidenten? Jag tänker särskilt på införandet av euron.
De frågor vi också måste besvara är de som våra landsmän ställer. De vill att Europa skall fungera bättre. Redan i dag, oavsett vilka fördelarna är med att tala om framtidsutsikter, måste vi möta dessa förhoppningar från de män och kvinnor som Europa består av. För detta kommer det att krävas att alla ansvariga för det franska verkställandet utnyttjas för att det franska ordförandeskapet skall bli en framgång. Det förefaller mig som om de åtgärder som inletts av Lionel Jospins regering, i Frankrike och i Europa, ger rådets tjänstgörande ordförande alla möjligheter att lyckas med målsättningen.
Vi måste också lyckas med agendan, och det innebär till att börja med att lyckas med regeringskonferensen. Grundläggande politiska frågor måste lösas. Men om vi vill att unionen skall ha behörighet att besluta måste vi till att börja med göra framsteg när det gäller kvalificerad majoritet. Parlamentet har också begärt att det utökade samarbetet skall föras upp på dagordningen för denna regeringskonferens. Det gläder oss att det varit möjligt. Vi vill att vetorätten skall avskaffas och lämna plats åt det utökade samarbetet, men vi vill inte att det bakom större flexibilitet skall uppstå större mellanstatlighet. Jag vill också säga till det franska ordförandeskapet att de kan lita på parlamentets stöd när det gäller att hellre avstå från ett fördrag än att uppnå ett dåligt fördrag i Nice.
Bortom regeringskonferensen förväntar vi oss också en översyn av arbetsmetoderna och organisationen vid unionens institutioner. Vi tänker självfallet på den pågående reformen inom kommissionen men även, och kanske först av allt, inom rådet.
Det franska ordförandeskapet har satt tillväxten till tjänst för sysselsättningen som målsättning. Det är en förnyad målsättning där vi anser att ett fördjupat arbete inom euro 11, som snart blir euro 12, är en grundläggande målsättning. Vi gläder oss åt att Frankrikes president engagerat sig till förmån för större tydlighet och auktoritet inom denna instans, vilket vi tror är bra.
När det gäller den sociala agendan gläder det oss också att framtidsutsikten med full sysselsättning numera gäller hela Europeiska unionen. Vi gläds för övrigt åt åtagandet från Lionel Jospins regering att se till att ett antal direktiv genomförs. Jag tänker till att börja med på direktivet om information och rådfrågning av arbetstagarna, men jag tänker även på det om arbetstider för mobila arbetstagare.
Frankrikes president talade om ett Europa för män och kvinnor, och den ökade betydelse vi bör fästa vid våra landsmäns oro. I det hänseendet är det arbete som inletts inom konventet för att utarbeta en stadga fullständigt grundläggande. Ledamöterna i konventet kommer att vid Europeiska rådet i Biarritz kunna lägga fram en fullständig text som även bör innehålla ekonomiska och sociala rättigheter. Men Europeiska rådet bör också förvänta sig att parlamentet återigen begär att det planerade införlivandet av stadgan i fördraget noteras. Det är en grundläggande punkt för oss. Vad tjänar det till att erkänna rättigheter om de inte kan avgöras?
När det gäller synsättet med ett mer medborgerligt Europa skall jag inte på nytt ta upp det franska ordförandeskapets hela program. Jag vill bara säga två ord. Ett om direktivet "tvättning av pengar" som, tror jag, motsvarar framsteg som våra landsmän väntar på. De förstår inte att vi är tveksamma på detta område. När det gäller att ömsesidigt erkänna domar ställs vi hela tiden inför situationer där våra dubbla jurisdiktioner leder våra landsmän till allvarliga personliga återvändsgränder. Vi måste göra framsteg här.
Herr talman! Några ord för att avsluta och säga att det förefaller oss som om det franska ordförandeskapet också bör omvandla lärdomarna från Amsterdamfördraget, när det gäller tjänster i allmänhetens intresse. Dessa tjänster i allmänhetens intresse är ett bidrag till den sociala och territoriella sammanhållningen i unionen, såsom den införts i Amsterdamfördraget. I det sammanhanget har vi också en annan prövning vi måste klara av, nämligen postdirektivet. Dessa tjänster är också en del av den moderna världen när man talar om Internet för alla. Vi hoppas att det franska ordförandeskapet kan föreslå oss ett ramdirektiv på området.
(Applåder)

Watson
Herr talman! Det program som Frankrikes president just lagt fram för oss är både ambitiöst och realistiskt. Jag skulle emellertid ha önskat ett tydligare engagemang när det gäller de grundläggande rättigheterna som finns på unionens agenda i dubbel bemärkelse.
För det första måste dessa rättigheter ta form i den kommande stadgan om de grundläggande rättigheterna. Men i sitt inlägg nämnde inte presidenten granskningen av denna stadga som en av huvudpunkterna vid Europeiska rådet i Biarritz.
I sitt svar till de första talarna sade han visserligen att ett förslag till stadga skulle kunna behandlas i Biarritz, men med ett innehåll som han mycket väl vet skulle vara nästan omöjligt att införliva i fördragen i samband med Europeiska rådet i Nice. Har Frankrike, som sedan tvåhundra år är de mänskliga rättigheternas fädernesland, inte större målsättningar än så? Det skulle vara en stor besvikelse.
För det andra är redan de grundläggande rättigheterna, sedan Amsterdam, basen för vår union och borde utgöra ett kontinuerligt riktmärke för medlemsstaternas verksamhet. Inrättandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa är det vanskligaste företag som väntar oss, bl.a. på grund av att enhälligheten fortfarande är regel. Det är ett bra diskussionstema för det utökade samarbete som presidenten nyligen hänvisade till.
Presidenten var den första att erinra om skyldigheten i artikel 6 i fördraget i samband med Haideraffären. Genom sitt ställningstagande satte han ribban mycket högt, inte bara för den österrikiska regeringen utan även indirekt för alla andra regeringar.
De åtgärder som det franska ordförandeskapet redan aviserat inom rättsliga och inrikes frågor förefaller vara i nivå med utmaningen. Det är emellertid bara förslag. Tillåt mig därför att till det franska ordförandeskapet framföra den inbjudan som grekerna framförde till den mest lovande idrottsmannen: hic rhodus, hic salta.

Cohn-Bendit
Herr talman, herr minister! Så här i det familjära slutet av sammanträdet skulle jag vilja delge er några kommentarer. Uppenbarligen är Europa en sjöjungfru som tvingar hela världen till politisk promiskuitet. Jag vet inte, efter att ha lyssnat till kommentarerna från president Chirac, i vilket parti han kommer att avsluta sin karriär. Men utvecklingen är fantastisk och det stämmer att det tog oss tjugoett år att övertyga president Chirac om att Europa är något annat än vad han trodde när han talade i Cochin. Jag skulle vilja säga att jag fortfarande är övertygad om att det kommer att vara lättare och gå snabbare att övertyga premiärminister Jospin om att äntligen fullständigt ta hand om Europafrågan.
Han försvarar den inte alltid: man kan väl få göra små kommentarer utan att man hetsar upp sig!
Jag ville bara säga att jag är övertygad om att i dag räcker det inte med att upprepa och åter upprepa saker och ting. President Chirac sade många saker som jag kan instämma i. Ambitioner, javisst, men vi måste få se dessa ambitioner också!
Vad jag exempelvis beklagar är att han inte återkom till det han sade i Berlin: vilken är agendan för konstitutionen? I Berlin sade han: utvidgning och konstitution, samtidigt. Jag skulle ha önskat att han sagt samma sak här inför parlamentet: utvidgning och konstitution, samtidigt. Dvs. att 2003-2004-2005 åstadkomma både en konstitution och utvidgningen.
För det andra: när man talar om konstitution måste man vara försiktig så man inte blir alltför naiv. Vem gör vad? Det låter bra, men är abstrakt. För Europa består av delade befogenheter, och alltmer delade befogenheter: med andra ord borde konstitutionen säga oss vem som gör vad, hur, tillsammans med vem. Det är det som är problemet! Om det var lika enkelt att bedriva politisk kirurgi skulle vi gå snabbare framåt.
Jag blir ändå sorgsen - Paul Lannoye sade det - när jag hör talas om utrikespolitik, när jag hör att man säger att man satsar på rustning och försvar och man inte säger ett ord om att förebygga konflikter. Europas roll är också att utarbeta en annan utrikespolitik som just bygger på förebyggande av konflikter, på det faktum att vi behöver allt mindre vapen. Jag säger inte att vi inte behöver vapen. Jag är inte naiv, men jag vill inte att bilden av den europeiska utrikespolitiken bara skall handla om starka flygplan och soldater som skall skickas till Bosnien eller till Kosovo, utan också om förmågan att förhindra att det blir en konflikt i Bosnien eller i Kosovo.
I det sammanhanget vill jag säga att president Chirac gör framsteg i rätt riktning och jag tror att premiärminister Jospin snabbt kan komma ifatt honom genom att vara bestämt och mer tydligt pro-europeisk.

Krivine
Herr talman, herr minister! Det ena ordförandeskapet jagar bort det andra, men när man lyssnar till Chirac märker man att det fortfarande är samma tal och samma fromma förhoppningar när det gäller utslagningen. Man måste ändå konstatera att situationen för femtio miljoner fattiga eller femton miljoner arbetslösa fortfarande är oförändrad i Europa, oavsett ordförandeskap.
Europa är en demokratisk konkurs, där institutionernas funktion ligger fullständigt utanför medborgarnas oro och kontroll. Europa är en maskin för att avreglera offentlig service, på bekostnad av befolkningens grundläggande behov. Europa är en fästning som främjar hemlig handel med nya slavar, vilket katastrofen i Dover visade.
Demonstrationerna i Seattle, Genève eller Millau visar emellertid att ett annat Europa, en annan internationalisering, är möjlig. Låt oss, för att uppnå ett demokratiskt Europa därför börja med att spränga Schengenfästningen och acceptera att alla kvinnor och män skall vara lika fria att röra sig som kapitalet, och låt oss också legalisera dem som saknar identitetshandlingar. Låt oss, för att uppnå ett socialt Europa, förbjuda alla avskedanden i företag som går med vinst. Låt oss, avslutningsvis, för att uppnå ett Europa av rättvisa och solidaritet, börja med att inte bara diskutera utan även införa en Tobinskatt, vars belopp skulle göra det möjligt att garantera ett minimum för överlevnad för de miljarder barn och vuxna som är fullständigt utblottade. För folken är dessa krav viktigare än den, förvisso nödvändiga, debatten om röstviktning eller vetorätt.

Dell'Alba
Herr talman, herr minister! Jag talar för de italienska radikala i TDI-gruppen som, vilket alla vet, är europeiska federalister. Ur den synvinkeln kommer vi att vara mer än uppmärksamma på de institutionella åtgärder som kommer att inledas för varje form av framsteg i riktning mot ett utökat samarbete, som tydligt och bestämt är en del av gemenskapen.
Men jag skall utnyttja min talartid till att erinra er om att denna kammare, herr minister, har bett regeringskonferensen att den äntligen skall ge Europaparlamentet rätten att besluta om sitt säte. Det är en grundläggande rättighet och trehundra parlamentsledamöter har för övrigt på ett mycket tydligt sätt uttryckt sitt missnöje mot skyldigheten att resa till Strasbourg tolv gånger per år.
Jag hoppas att det franska ordförandeskapet kommer att ta vederbörlig hänsyn till frågan, som är mycket viktig för oss. Att vi övergivit fredagen är ingen tillfällighet, herr minister. Det är ett uttryck för det allmänna missnöjet hos många kolleger här i parlamentet när det gäller de svårigheter de har att ta sig till Strasbourg och arbeta på ett godtagbart sätt under dessa förhållanden.

Sichrovsky
Ärade talman! Med tanke på dagens manipulering av talarlistan som innebär att min kollega Hager har sorterats bort vill jag bara säga en sak: Om den österrikiske domaren Benko i matchen mellan Frankrike och Portugal skulle ha brutit mot reglerna på samma sätt som talmannen i dag, skulle Frankrike aldrig ha gått till final. Det är det humoristiska sättet att se på saken. Det mindre humoristiska i dagens konflikt är att det sitter flera hundra ledamöter här och stillatigande accepterar detta!

Bayrou
Herr talman! Vi gläds åt att lyssna till rådets tjänstgörande ordförande, president Jacques Chirac, vid ett tillfälle när vi tydligt känner att den europeiska krisen är djup och vi vill veta hur långt vi kommit.
Jag skulle vilja ta upp de tre beståndsdelar som enligt min uppfattning utgör dagens europeiska kris. Den första är ett djupt ifrågasättande av alla institutionella aktörer som utgör Europa, den andra består i avståndet och en mycket stor brist på förståelse bland medborgarna när det gäller den europeiska makten, och den tredje, som är nyckeln till de två andra, är en brist på framtidsutsikter. Under lång tid visste vi i Europa vart vi var på väg, men det vet vi inte längre. Av den anledningen mottog många av oss positivt det tal som Frankrikes president höll i Reichstag, och särskilt hans val att i Reichstag ta upp den europeiska konstitutionen som nyckeln till all framtida utveckling av unionen.
I dag valde han att inte upprepa detta. Många av oss beklagar det, för presidentens uttalande att kommentarerna i Reichstag låg utanför det franska ordförandeskapet för unionen innebär för oss en skillnad i perspektiv. Vi har i stället känslan av att det är just under dessa sex månader av franskt ordförandeskap för unionen som frågan om perspektiv befinner sig, frågan om Europas arkitektur, frågan om den framtida europeiska konstitutionen. Det är inte en andrahandsfråga eller ett tillbehör eller en fråga som skall behandlas senare, nej, det är prioriterade frågor som står i centrum för den diskussion vi skall ha. Om vi inte kan besvara frågan om perspektiven kan vi heller inte besvara de tekniska frågor som uppstår. Det skulle för oss innebära att vi missat ett tillfälle. Jag säger det i en mening: arbetet med konstitutionen och därmed de europeiska framtidsutsikterna måste tydligt inledas under det franska ordförandeskapet. Det måste inledas i Nice.

Hänsch
Herr talman, kära kolleger! Den franske presidenten har i dag lagt fram ett omfattande program för det franska ordförandeskapet, och det är uteslutet att jag på fyra minuter skulle kunna ta upp en bråkdel av alla punkter. Låt mig ändå få säga att jag kan skönja framsteg i tre avseenden som innebär att det franska ordförandeskapet kommer att bli en framgång. Det första är synliggörandet av Euro 11 eller det framtida Euro 12. Här rör det sig om en politisk flankering av vår gemensamma valuta, och jag stöder uttryckligen det franska ordförandeskapets önskan att synliggöra denna politiska flankering av euron genom att bevara Europeiska centralbankens oberoende fullt ut. Det bidrar även till en stabilisering av den gemensamma valutan genom en samordning av budgetpolitiken och en ökad harmonisering av skattepolitiken.
Låt mig få tillägga en sak. Om vi lyckas uppnå en sådan förstärkt Euro-grupp skulle det vara ett aktuellt och ett av de viktigaste exemplen på ett förstärkt samarbete inom ramen för fördraget. Så långt är allt väl! Men då skulle jag också vilja att Frankrike verkligen utgjorde en pionjärgrupp och inte bara ingick i denna utan även i eftertruppen på områden där det rör sig om tillämpningen av direktivet om den inre marknaden. Där finns det nämligen åtskilligt att ta igen, just när det gäller tillämpningen av den gemensamt antagna rätten i Frankrike. Där ingår Frankrike tillsammans med Grekland, Portugal och Luxemburg i eftertruppen och inte i förtruppen. Jag önskar att det vore annorlunda.
Den andra punkten är det förstärkta samarbetet kring uppbyggnaden av en europeisk union för säkerhet och försvar. Jag håller helt mer er när ni säger att Europeiska unionen måste förfoga över alla medel och instrument för att kunna bedriva en verklig gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som gör namnet rättvisa, och det innebär också att stärka den militära kapaciteten och det innebär att införa de politiska och militära strukturer som vi behöver för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Den tredje aspekten är givetvis att alla femton i Nice enas om en reform av institutionerna och beslutsgången i Europeiska unionen. På den punkten vill jag kommentera ytterligare två saker som är viktiga. Målet som vi inte får avvika från måste vara att värna om institutionernas enhet. Europeiska unionen behöver inga nya institutioner, utan institutioner som fungerar bättre, som på ett mer effektivt sätt kan fatta beslut än de nuvarande. Det är det ena. Det andra är: Det är visserligen sant att vi i Europaparlamentet skulle vilja ha en mer omfattande dagordning, men viktigare än en omfattande dagordning är de faktiska framstegen i de frågor som nu finns med på dagordningen. Där är den framtida storleken på kommissionen av stor betydelse, men det är inte själva kärnfrågan. Den nya röstviktningen i rådet är också viktig för en ny balans mellan stor och liten, norr och söder, fattig och rik i unionen, men inte heller det är det avgörande. Själva kärnfrågan är utvidgandet av majoritetsbesluten. Där önskar jag, när Tyskland och Frankrike väl närmar sig varandra, - något jag givetvis välkomnar -, att Frankrike och Tyskland i frågan om en utvidgning av majoritetsbesluten i rådet skulle slå sig samman och statuera exempel, så att det inte fortsätter att vara som nu, att det bara finns två områden där de femton har kunnat enats.
Herr rådsordförande, majoritetsbeslut i rådet innebär även medbeslutande för Europaparlamentet. Där måste det finnas ett osvikligt samband mellan utvidgningen av majoritetsbesluten och erkännandet av Europaparlamentets medbeslutande på hela lagstiftningsområdet i Europeiska unionen!

Thors
Herr talman! Herr president! Det franska ordförandeskapets program är intressant och på inget sätt intetsägande. Det finns mycket man kan instämma i. Jag undrar dock om det är i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen att tala om bostäder, vård och sport. Skall EU verkligen ägna sig åt sådana frågor?
Det är viktigt med värdegemenskap, men det råder delade meningar om hur den skall uppnås. Vi är många som är besvikna över premiärminister Jospins yttrande om att det inte kommer att ske någon förändring under det franska ordförandeskapet vad gäller de 14 ländernas bojkott av Österrike.
De senaste veckornas intensiva diskussion om visionerna för Europas framtid är stimulerande, men de väcker oro i ansökarländerna. Var står EU egentligen? Detta hänvisade också Cox till.
De oklara signalerna ger utrymme för nationalistiska populister, som vill hindra ett medlemskap, i ansökarländerna. Var det en tillfällighet att man i Feira inte uttalade att vi år 2002 skall vara klara inför utvidgningen?
Innebär det franska ordförandeskapets linje om en ny regeringskonferens 2003/2004 ett stöd för förbundskansler Schröders förslag om en ny konferens om arbetsfördelning? Även i detta fall är signalerna oklara, vilket är oroväckande för ansökarländerna.
Jag vill avslutningsvis peka på ett soloagerande som är bekymmersamt. Varför stoppade Frankrike Slovakiens medlemskap i OECD med hänvisning till EU-direktivet om TV-frågor? Var det riktigt att göra detta ensamt utan att kontrollera de andra medlemsländernas uppfattning? Vad fanns det för grund? Detta har också skapat oro i ansökarländerna när det gäller hur vi förhåller oss till deras lagstiftning och till deras rättmätiga intresse av att vara med i det ekonomiskt viktiga OECD-samarbetet.

Isler Béguin
Herr talman, herr minister, kära kolleger! Det franska ordförandeskapets båt är fullastad och vi hoppas särskilt att den, med svaren från Chirac, anlöper rätt hamn i Nice om sex månader.
Nice är en gammal fenicisk koloni som hette Nicaia, vilket betyder seger. Det är just en seger som vi bestämt förväntar oss av det franska ordförandeskapet, såväl för unionens medborgare som för dem som skall bli medlemmar.
Vi har med tillfredsställelse noterat viljan, ambitionen och klarsyntheten när det framför allt gäller motsatsförhållandena inom vissa av våra europeiska politikområden. Jordens förhöjda temperatur är ett av dem. Det hänger som ett Damoklessvärd inte bara över unionen utan över hela jorden. Att integrera denna grundläggande uppgift i alla europeiska politikområden är den politiska utmaning vi måste anta. Jag är inte övertygad om att vi är på väg i den riktningen, trots alla vackra ord som uttalades i förmiddags.

Madelin
Herr talman! Den historiska utmaningen för det franska ordförandeskapet, för i mina ögon är det en historisk utmaning, är till att börja med och framför allt att äntligen öppna vägen mot att bygga ett Europa för alla européer. Vi har inbjudit de nya demokratierna i öst att bli medlemmar efter den kommunistiska prövningen, och det gjorde vi rätt i, men vi gjorde det samtidigt som vi mycket väl visste att vi inte skulle lyckas med att få det stora Europa att komma in i det lilla Europas institutioner. Och sedan dess sölar vi, vi kommer med undanflykter när det gäller reformen av dessa institutioner.
Tio år efter Berlinmurens fall, ett år efter beslutet i Helsingfors om utvidgningen, är den nya regeringskonferensen under det franska ordförandeskapet för mig den förväntade startsignalen för ett Europa för alla européer, för Europa ändrar inte bara storlek utan även innehåll. När vi tänker oss ett komplett Europa måste vi också tvinga oss att säga vad Europa är, det består av gränser - och det är för övrigt problemet med Turkiet som, i mina ögon, snarare borde associeras än integreras - vilka är dess värderingar och projekt? Det innebär också att tänka sig Europa på ett annat sätt, annat än en utvidgad nationsstat, med en superregering, en superordförande, ett superparlament, en superadministration och till och med en superskatt. Det är i mina ögon att snarare tänka sig Europa som ett område för verklig federalism, som skyddar folkens och nationernas mångfald, och som har en tydlig konstitution som begränsar och avgränsar Europas makt, och strikt tillämpar subsidiaritetsprincipen.
I dag har det franska ordförandeskapet en skyldighet att lyckas. Och det är precis som Frankrikes president säger: Om inte regeringskonferensen blir en framgång är det ingen idé att tänka på de följande stegen. Att se över beslutsmekanismerna för att undvika förlamning, se över hur rådet och kommissionen fungerar, allt detta står på dagordningen och jag tror att projekten för i morgon och övermorgon inte får dölja kraven i dag. En lyckad regeringskonferens blir den bästa grunden för det stora projektet med morgondagens stora Europa.

Veltroni
Herr talman, ärade kolleger! Det ordförandeskap som Frankrike har övertagit kommer att innebära en utmaning. Det portugisiska ordförandeskapet skall ha beröm för att ha utfört ett gott arbete, för att i toppmötet i Lissabon ha uppnått viktiga och nyskapande resultat som nu snabbt måste förverkligas av unionens medlemsstater.
Men regeringskonferensens arbete går inte framåt. Det krävs en starkare politisk vilja, det krävs en omedelbar höjning av den politiska nivån i förhandlingarna för att reformera unionen, och i det avseendet är det viktigt att debatten om unionens framtida utformning kommer igång på nytt efter de positionsbestämningar som gjordes av minister Joshka Fischer. Den första uppgiften måste bli att i Nice definiera ett antal prioriteringar, prioriteringar som president Chirac nämnde i sin inledning: ett fördjupat samarbete, införandet av majoritetsomröstning som regel, godkännandet av en stadga om mänskliga rättigheter med ett kraftfullt innehåll och som införs i fördragen, för att på så vis utgöra ett viktigt steg mot utarbetandet av en europeisk konstitution.
Detta är beslut som är av avgörande betydelse när det gäller att reformera unionen; utan dessa åtgärder kommer diskussionen om unionens utformning att bli rent akademisk och det är tydligt att Europa, efter den gemensamma valutan och Centralbanken, har behov av en ny politisk enighet och - vilket redan sagts - nya impulser för att få fart på den ekonomiska tillväxten och den sociala sammanhållningen. Detta är frågor som ordförande Prodi tog upp.
När det gäller dessa frågor tror jag vi kan garantera det franska ordförandeskapet ett maximalt stöd för att det skall lyckas under den kommande sexmånadersperioden, i vetskap om att det finns allvarliga politiska meningsskiljaktigheter mellan länderna som måste överbryggas, meningsskiljaktigheter där det gäller att inta en tydlig hållning. Enligt vårt förmenande går det en klar skiljelinje mellan dem som i samband med utvidgningen vill se en politisk utspädning av unionen och de som i stället anser att utvidgningen kräver mer politisk integration och tydliga och väl definierade tidsplaner.
Vi anser att en andra skiljelinje gäller unionens institutionella form efter utvidgningen och att därmed valet som måste göras står mellan en utveckling av de övernationella komponenterna, med en förstärkning av kommissionens och parlamentets roll, och en förstärkning av de mellanstatliga inslagen. Vi vill tillåta de länder som så önskar att, inom en gemensam ram, förstärka sitt samarbete på ett antal områden: den monetära och ekonomiska unionen, som till stor del fortfarande inte är komplett; den inre säkerheten; försvar och utrikespolitik, som tillsammans bildar en öppen och dynamisk utgångspunkt för en mer avancerad integration.
När det gäller den ekonomiska politiken stöder vi inrättandet av en Euro 12, för vi anser att detta är nödvändigt även för Centralbanken, efter eurons tillkomst. Vi anser det vara av avgörande betydelse att vi bevarar de grundläggande målen för den europeiska sociala modellen - naturligtvis anpassade efter kravet på differentiering på grund av den nya ekonomin - och att man förverkligar en flexibilitet med egna regler, i nya former, jämfört med de regler som för närvarande styr arbetsmarknaden. Vi tror på en växande synergi mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten, men vi är motståndare till blandformer som ifrågasätter det grundläggande faktum att Europaparlamentet är överstatlighetens parlamentariska organ, tillsatt i direkta allmänna val.
Låt mig slutligen göra en sista anmärkning som avser Europeiska unionens roll i de internationella institutionerna. President Chirac höll i Bundestag ett starkt Europainriktat anförande i syfte att på nytt få fart på Europeiska unionens utveckling och ge den med en konstitution som underställs de europeiska medborgarna i direkt val. Detta är förslag som vi instämmer i. President Chirac bekräftade också det franska stödet för Tysklands krav på en plats som permanent medlem i FN:s säkerhetsråd, vilket bekräftar viljan att förstärka den fransk-tyska axeln inom ramen för en rent mellanstatlig vision av Europeiska unionens framtida utformning.
Vi anser sedan länge att det är nödvändigt att revidera säkerhetsrådets sammansättning, men vi stöder i första hand att man tar med företrädare för de stora kontinenterna som Afrika, Sydamerika och Europa. När det gäller Europa anser vi, eftersom vi anser att här måste den mellanstatliga, den överstatliga och den parlamentariska aspekten hitta en balans, att det bör vara Europeiska unionen som sådan som skall vara företrädd i säkerhetsrådet.

Tajani
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herrar ministrar! De uppmaningar, förslag och projekt som beskrivits under de här veckorna av Fischer, av Bayrou, av Monti, av Védrine och därefter av president Chirac i Berlin och dagens inlägg av president Chirac i denna kammare, visar att vi just nu, oavsett svårigheter och skillnader, bevittnar en ny fas i det europeiska uppbyggnadsarbetet. De önskade positiva resultaten från regeringskonferensen borde leda oss till en nödvändig reformering av institutionerna inför utvidgningen.
I det sammanhanget måste rådet, kommissionen och Europaparlamentet spela lika viktiga och framträdande roller, men även när det gäller konkret samarbete. Det är medborgarna som begär detta, de verkliga huvudrollsinnehavarna i dagens Europa, men framför allt i morgondagen, ett utvidgat och integrerat Europa som är i stånd att möta globaliseringens utmaning, och när det gäller konkurrensen med morgondagens USA och Kina räcker det inte med de framgångar som nåtts i och med eurons födelse. Vi måste göra framsteg även när det gäller den gemensamma utrikes- och försvarspolitiken, bland annat för att ge vår valuta större styrka; vi måste också göra framsteg när det gäller att försvara de grundläggande värden som vår union vilar på, och detta måste fördraget om mänskliga grundläggande fri- och rättigheter visa.
Vi övertygade Europavänner som tror på en social marknadsekonomi har en skyldighet att bekämpa arbetslöshetens gissel, och för att uppnå detta mål måste Europa främja de små och medelstora företagen, handelns utveckling, jordbruket, turismen och hantverket, men även, inom ramen för subsidiaritetsprincipen, sänka skattetrycket.
Men, som president Chirac underströk, vi måste under alla omständigheter utbilda våra ungdomar, förbereda dem på globaliseringens utmaningar, inte bara ur yrkesmässig och kulturell synpunkt, utan fostra ungdomar som även är övertygade när det gäller värderingar, och här kan kampen mot droger och utvecklingen av idrottens sociala funktioner spela en icke underordnad roll. Men de viktigaste resultaten, herr talman och ärade kolleger, byggs upp gradvis, som en mosaik som formas genom att den ena biten läggs till den andra.
Men kan vi vara säkra på att detta ordförandeskap, just för att det innehas av Frankrike, en av unionens grundare, kommer att uppnå de resultat man ställt upp? Från delegationen från Forza Italia inom PPE-DE kommer det franska ordförandeskapet att få ett kraftfullt politiskt och parlamentariskt stöd, i övertygelsen om att Italien av i dag och det av i morgon kommer att spela en huvudroll när det gäller att bygga upp Europa, något som vi alla tror starkt på.

Corbett
Herr talman! Vilken förändring jämfört med president Chiracs tal för några år sedan! En president som ändå har en mycket "euroskeptisk" bakgrund, om uttrycket tillåts, som i dag håller ett mycket europeiskt tal, som applåderas både av högern och vänstern här i parlamentet. Jag måste, tror jag, lyckönska den socialistiska regeringen till att den lyckats övertala Frankrikes president.
(Applåder)
Presidenten hade förtjänsten att ta upp ord som ibland splittrar oss. Jag tänker på ordet federalism och han sade ju att allt beror på vad man vill säga. Och det är just problemet med flera ord som används i vår debatt för närvarande. Europeiska unionen har alltid haft federalistiska drag: omröstning med kvalificerad majoritet i stället för enhällighet för att fatta beslut inom rådet, ett parlament som väljs genom direkta val, en verkställande kommission som är oberoende av regeringen, en gemenskapsrätt som har företräde framför den nationella rätten, är alla frågor som bland andra ger den federala drag. Europa är däremot långtifrån en centraliserad federation, vilket många andra federationer i världen är. Det är en decentraliserad federation där medlemsstaterna spelar en mycket viktig roll när det gäller beslutsfattande och där de har kontroll över fördragen.
Det är hela denna tvetydighet som gör att vi kanske inte skall splittra oss i frågor om terminologi, teologi, utan ena oss om exakta förändringar som vi behöver göra i systemet. Detsamma gäller ordet "konstitution", som kan erinra om mycket olika saker. Tillåt mig i min egenskap av britt, ett land där vi inte ens har en skriftlig eller kodifierad konstitution, att ställa följande fråga: vad är en konstitution? Det beror på vad man menar. Folk lägger in olika saker i begreppet och även där riskerar vi att splittra oss när det gäller vokabulär och teologi, om jag så får säga, i stället för att enas om innehållet.
På sätt och vis har vi redan en konstitution: nämligen fördragen. Fördragen fastställer trots allt unionens befogenhetsområden, makten för dess institutioner och förfarandena för att anta lagstiftning eller budget. De utgör på sätt och vis alltså en "konstitution". Pasqua definierade konstitutionen som grunden till en ny rättsordning. Och är det inte just vad vi gjort i Europa?
I stället för att splittras om filosofin vad en konstitution är bör vi titta på hur vår nuvarande konstitution behöver förbättras. För det första bör den vara tydligare och lättare att använda för konsumenterna som utgörs av våra medborgare. Europauniversitetet i Florens har lagt fram ett vackert förslag, utan att ens ändra innehållet, och av våra fördrag gjort något betydligt kortare, tydligare och lättare att använda.
Vi måste också titta på vilka förändringar vi skall göra i konstitutionen. Och i det sammanhanget bör vi framför allt göra det som president Chirac betonade: se till att en union med nära 30 medlemmar inte riskerar att blockeras. Det handlar inte så mycket om att skapa en hård kärna. Det finns ingen hård kärna, det finns olika områden eller olika stater som ibland släpar efter, ibland tillfälligt. Det handlar alltså inte om att skapa en enda hård kärna, utan framför allt att skapa en situation där vår konstitution förhindrar blockering. Det handlar alltså om att förstärka omröstningen med kvalificerad majoritet, att utvidga den så mycket som möjligt och, där det inte är möjligt, återkomma till frågan om ett utökat samarbete.
Det var de två viktigaste frågorna för regeringskonferensen. Koncentrera er på dessa och, framför allt, gör det före utvidgningen. Gör det alltså i Nice och inte efteråt.

Gil-Robles Gil-Delgado
Herr talman! Mina lyckönskningar till det franska ordförandeskapet för Europeiska unionen och dess ambitiösa upplägg på alla områden och för förslaget om att inte avsluta regeringskonferensen med ett minsta möjliga avtal, utan med resultat som verkligen gör utvidgningen möjlig. På grund av bristande tid skall jag bara ta upp tre punkter.
För det första angående det förstärkta samarbetet eller integrationen. Detta är bara användbart, herr talman, om det uppfyller fyra villkor: för det första, att det vidgar gemenskapsdimensionen och inte regeringsdimensionen i unionen; mer integration, inte mer samarbete För det andra, att det använder de befintliga institutionerna, inte ersätter dem med nya organ. För det tredje, att det undviker ett samarbete eller en integration med olika komposition, detta skulle vara ett Europa à la carte, det vill säga, ett Europa som inte skulle gå att regera. Och för det fjärde, att även undvika att man får styrelser eller slutna block vilket skulle splittra unionen. Det vill säga, vi vill ha en förstärkt integration som är öppen för alla nuvarande och framtida medlemmar i unionen.
Den andra punkten jag vill ta upp är funktionen hos Euro 12, en funktion som måste förbättras, men inte genom att öka det nuvarande demokratiska underskottet. Det är alltså nödvändigt att kommissionen får en verklig förslagsrätt, och inte bara rekommendationsrätt, och att parlamentet har ett seriöst deltagande, som inleds med rådgörande, men som sedan blir till medbeslutande.
Som tredje punkt, herr talman, hör jag också till dem som anser att det är nödvändigt med en författning för unionen. Och jag frågar, varför inte från och med nu ta ett första steg genom att godkänna det grundfördrag som har förberetts i Florens på initiativ av kommissionen? Det innebär ingen förändring men samtidigt innebär det något mycket viktigt: att medborgarna äntligen kan förstå vilket system de lyder under. Det skulle åtminstone vara ett steg framåt för den tydlighet vi alla vill ha men som vi aldrig lyckas få se, åtminstone när det gäller en fråga vi aldrig får glömma, herr talman, fördelningen av befogenheter i unionen. Vi lämnar den hela tiden till morgondagen. Kommer inte detta att skada ratificeringsprocessen i vissa länder? Jag lämnar frågan öppen.
Jag skall avsluta. Det är väldigt bra med ambitioner, men vi vill se handling. Vi hoppas äntligen få se detta under det franska ordförandeskapet.

Maij-Weggen
Herr talman! Nu när vi faktiskt tar sats inför Nicefördraget och har fått läsa några värdefulla tal av Joschka Fischer och president Chirac, så är det kanske en kreativ idé att unna Tyskland och Frankrike att tillsammans inneha ordförandeskapet under ett år. Men på ett villkor: Då måste ni se till att det sker ett genombrott i det europeiska samarbetet som överensstämmer med alla de vackra uttalanden som vi har fått ta del av.
Detta är inte bara menat som en bra inledning, för det jag framför allt vill säga är att axeln Frankrike-Tyskland inte endast skall syssla med att utveckla framtidsfilosofier, utan även måste lösa dagens och morgondagens institutionella problem.
I Nice måste det i vilket fall som helst fattas beslut om beslutsfattandet. Enligt vår uppfattning måste alla beslut om europeisk lagstiftning, såvida den inte kränker medlemsstaternas grundlagar, fattas med kvalificerad majoritet i kombination med medbeslutande av parlamentet.
Det måste även fattas beslut om röstviktningen, och här anser vi att det är antalet invånare i de olika medlemsstaterna som skall vara avgörande, precis som här i parlamentet. Det måste fattas beslut om antalet kommissionärer - vi vill se en kommissionär per medlemsstat - och om antalet Europaparlamentariker. I den senare frågan har vi länge sagt att räcker gott och väl med 700. Det måste fattas beslut om EG-domstolen och om stadgan om de grundläggande rättigheterna. Jag är således fullständigt ense med min kollega Gil-Robles om att detta måste skrivas in i fördragen, och om att samarbetet måste förstärkas.
Vad beträffar det senare, så är det absolut nödvändigt att göra något åt unionens struktur. Det har både Joschka Fischer och president Chirac rätt i. Jag är ingen motståndare till en federal struktur av Europeiska unionen. Man kan även kalla det för en konfederation, som president Chirac sade i dag. Det är hög tid att vi får en europeisk grundlag, enligt samma systematik som den man nyligen använde sig av på universitetet i Florens.
Det är hög tid att Prodi får den makt och de rättigheter som en europeisk regering faktiskt borde ha. Det är också på tiden att vi får ett tvåkammarsystem, men inte såsom Joschka Fischer föreslår, med ett Europaparlament som detta och ett andra parlament med representanter från medlemsstaternas parlament. Det skulle vara mycket bättre att bygga om EU:s ministerråd till ett slags förbundsråd. Det intressanta är att Chirac även använde denna term då han svarade på frågor. Är inte detta det mest naturliga sättet att ge Europa ett tvåkammarsystem, med ett parlament och en senat? Gör om Europeiska rådet till en senat!
Slutligen måste en sådan grundlag innehålla mycket klara och precisa bestämmelser om vilka frågor som hör hemma på Europanivå och vad som skall behandlas på nationell nivå. För mig får man gärna begränsa det europeiska området litet, och utöka de europeiska medlemsstaternas befogenheter en aning - så länge det bara är klart vad som är europeiskt och vad som är nationellt, och så länge vi bara lyckas ta oss ur den diffusa mellanstatliga och gemenskapsgrundade struktur som vi nu omges av. Det skulle vara bra om man i Nice bestämde sig för att komma med ett sådant projekt inom två till tre år.
Jag hoppas att Joschka Fischers och Chiracs ord inte bli hängande i luften, utan att de en dag blir till verklighet. De båda politikerna har stannat kvar, och jag skulle gärna vilja höra deras reaktioner - det går även bra under lunchtid.

Fiori
Herr talman, herr minister! Det franska ordförandeskapet har föresatt sig att genomföra en modig, ambitiös och briljant dagordning, även med tanke på de svårigheter som vi för närvarande genomgår. Det som vi uppfattade som viktigt i president Chiracs anförande är den gemensamma känslan. Vi tror att ett Europa som bygger sin framtid långsiktigt, med kontinuitet och ansvarskänsla, är den bästa garanten för grundarnas planer, för de planerna förverkligas även tack vare det arbete som utförts under de femtio år som arbetet har pågått, och det förverkligas på en konkret och solid bas.
Det verkar riktigt att dela upp det komplexa institutionella problemet i sina beståndsdelar: vi måste under regeringskonferensen avsluta de tre frågor som blev kvar från Amsterdam och frågan om det fördjupade samarbetet. Endast detta kan leda till en seriös debatt om Europeiska unionens framtid, en diskussion för att förena Europas ekonomiska utveckling med en förstärkning av den europeiska sociala modellen och med kampen mot social utslagning och den nya fattigdomen, för att ytterligare närma unionen till medborgarna, för att intensifiera förhandlingarna om utvidgningen, för att ytterligare förstärka Europeiska unionens roll i världen.
I det sammanhanget anser vi även en förstärkning av Europeiska kommissionen vara av grundläggande betydelse, kommissionen som är ett övernationellt och oberoende organ, en konkretisering av det specifika i den europeiska institutionella konstruktionen. Utvidgningen innebär fullföljandet av ett politiskt projekt som föddes för femtio år sedan ur freden mellan länderna i Västeuropa. Detta historiska tillfälle får inte ytterligare fjärmas genom att man ersätter Berlinmuren med en ny mur, den som utgörs av partsintressen, egoism och byråkrati. Men, som det franska ordförandeskapet mycket riktigt underströk, utvidgningen får inte heller försvaga unionen i dess handlande.
Chiracs tankar om Europeiska unionens framtid är lugnande, även därför att han talade om en ny fas efter regeringskonferensen när det gäller frågor som en förstärkning av beslutens demokratiska legitimitet, av säkerhet och försvar, förstärkning av de europeiska institutionernas specifika roll, en tydlig definition av kompetensområden och en utökning av subsidiariteten, frågor som vi inte kan undvika att ta ställning till under den närmaste framtiden. Den kontroversiella frågan om det fördjupade samarbetet har debatterats ingående, det som tidigare kallades "ett Europa i två hastigheter", och som vi i dag kallar "den hårda kärnan". Det finns de som i detta ser en möjlighet, och andra som ser detta som ett hot, men alla är övertygade om att denna form inte borde vara ett instrument för uppdelning, utan mer en utgångspunkt för att tillsammans nå de nya gränser som den nuvarande europeiska modellen inte lyckas nå, men som den i framtiden borde göra det möjligt att uppnå.
Våra franska vänner skall veta att Italien, som alltid legat i frontlinjen när det gäller det europeiska projektet, ett projekt som vi snart hoppas skall uppnå en lång period av politisk stabilitet, kommer att vara allt mer engagerat i handling, med konkreta åtgärder, vid sidan av de länder som verkligen önskar förstärka unionens grundvalar för att möjliggöra att vi når de viktigaste och mest ambitiösa samarbetsmålen.

Moscovici
. (FR) Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skall undvika att bli långrandig för att inte ytterligare försena lunchen för de ledamöter som fortfarande är närvarande.
Jag vill till att börja med uttrycka min mycket stora glädje över att vara här bland er, för att få tala för den franska regeringens räkning, efter att mellan 1994 och 1997 ha varit ledamot av Europaparlamentet som på den tiden inte sammanträdde i denna fantastiska kammare. Jag skulle vilja tacka det stora antalet talare för deras kommentarer, vilka alla är mycket användbara, och särskilt dem som uttryckt sig på franska, trots att det inte är deras modersmål. Jag vill också särskilt notera de uppmuntrande påpekandena till regeringen från Pervenche Berès och Klaus Hänsch, men även den uttryckliga ambitionen från vissa, såsom Watson, och även lugna Daniel Cohn-Bendit om den vision som finns i denna regering och som kanske faktiskt bidragit till vissa ståndpunkter.
Ordförandeskapet utövas mot bakgrund av en omfattande och dubbel rörelse. Å ena sidan håller vi på att förbereda ett utvidgat Europa, ett enat morgondagens Europa, och såsom Alain Madelin sade kan det leda till att karaktären ändras, till och med mer än själva förändringen i storlek. Och sedan måste vi föra detta Europa närmare medborgarna och se till att det bättre motsvarar deras förhoppningar. Vi ser tydligt att det i denna stora debatt finns två tidsperspektiv. Det finns ett kortsiktigt tidsperspektiv för detta ordförandeskap som befinner sig i en brytningspunkt som sannolikt är avgörande, och sedan har vi det mer långsiktiga perspektivet där vi vet att mer omfattande perspektiv kommer att dras upp, och där framtidens Europa verkligen kommer att ta form. Och jag talar nu om ett Europa med 30 medlemmar.
I motsats till François Bayrou tror jag inte att det är rättvist, relevant eller lämpligt att i dag rasera dessa två tidsperspektiv och föra upp dem under det franska ordförandeskapet, för då skulle vi riskera att göra resultatet från regeringskonferensen mer komplicerat eller göra resultatet minimalt och se till att det inte skulle finnas med som ett tillägg. Låt oss i stället koncentrera oss på det som väntar oss. Låt oss se till att vi lyckas med regeringskonferensen på ett ambitiöst sätt. Vi kommer då att ha byggt grunden, som vi sedan kan utgå ifrån när det gäller den europeiska integrationen.
Vad skall vi då göra inom regeringskonferensen? Vår ståndpunkt är enkel. Vi anser att vi måste lyckas med regeringskonferensen, att den absolut måste bli en framgång, men inte till vilket pris som helst. Vi har skyldigheter när det gäller medel, men inte när det gäller resultat. Och såsom Enrique Barón Crespo nyss sade vill vi ha ett "nice treaty" i Nice, dvs. ett bra fördrag och inte vilket fördrag som helst. Det stämmer, vilket Richard Corbett också betonade, att de viktigaste punkterna är att utvidga omröstningen till kvalificerad majoritet, vilket i allmänhet åtföljs av medbeslutande i Europaparlamentet, och utöka samarbetet, just för att de är en bro mellan den första och den andra fasen, mellan nutid och framtid, för att de förbättrar Europeiska unionens funktion och för att de gör det möjligt att tänka på morgondagens Europa.
Men för det franska ordförandeskapet hänger samtidigt allt ihop. Vi gläder oss åt att det nu efter Europeiska rådet i Feira finns fyra frågeställningar och vi måste träffa en avgörande överenskommelse om alla frågorna, dvs. för var och en av de fyra frågorna, och inte bara koncentrera oss på den ena eller andra. Därför kommer vi att byta arbetsmetod. Vi avser att ge oss i kast med detta, trots att det år svårt, och samtidigt naturligtvis tacka det portugisiska ordförandeskapet som berett vägen. Vi skall göra det beslutsamt, bl.a. genom att gå via ett mer politiskt skede, mer ambitiöst kanske, av förhandlingar. Och där har faktiskt Klaus Hänsch rätt i att det återfunna fransk-tyska paret, den fransk-tyska ambitionen som fått nya krafter, kommer att vara till mycket stor nytta.
När det gäller stadgan vill jag hylla det arbete som utförts av ordförande Herzog och den mycket originella form som konventionen är, som sammanför ledamöter från nationella parlament, Europaparlamentet, företrädare för medlemsstaterna och självfallet en företrädare för kommissionen. Jag vill försäkra Europaparlamentet om att det är en av våra prioriteringar och att vi faktiskt hoppas att konventet kommer att kunna bedriva sitt arbete på ett sådant sätt att man verkligen kan diskutera den vid Europeiska rådet i Biarritz, med strävan, såsom Frankrikes president sade, att gå så långt det är möjligt när det gäller innehållet.
Jag är inte omedveten om Europaparlamentets önskemål, som i stort sett är enhälliga, när det gäller stadgan. Vi får se vilka val vi måste göra, men det franska ordförandeskapets inställning är att främja innehållet, eftersom en text ändå, hur den än utformas, blir en inspirationskälla för alla institutioner inom Europeiska unionen.
Bortom dessa frågor uppstår frågan om en konstitution för Europeiska unionen. Det första problem som uppstår är det om dagordningen i detta sammanhang. Jag tror det är svårt att fatta beslut på detta stadium. Jag skulle vilja säga att det viktiga är att fortsätta diskussionen genom att på bästa sätt försöka fastställa dess konturer, och samtidigt fundera över den bästa metoden för att fortsätta detta utbyte av idéer, och jag tror faktiskt även här, liksom Richard Corbett, att vi måste vara medvetna om att termen "konstitution", om den tolkar viljan att påskynda den europeiska integrationen, en europeisk ambition, denna term definitivt kommer att leda till en debatt, eftersom den kan ge upphov till, eller tillföras, matas med eller befolkas, av innehåll som kanske är lite olika.
Flera ledamöter i Europaparlamentet har föreslagit att man skulle börja genom att använda arbetet från institutet i Florens, vilket verkar intressant så långt jag sett, åtminstone i den preliminära fasen, men jag vill säga att det måste granskas på ett fördjupat sätt.
Kommissionen skall inom kort yttra sig om detta arbete, jag tror att det är nästa vecka, herr ordförande. Medlemsstaterna måste också de analysera dokumentet, som definitivt leder till många frågor. Dokumentet tillför beståndsdelar och samtidigt kvarstår frågan om det verkligen underlättar situationen. Det är en viktig fråga som man inte kan behandla lättsinnigt, och det kommer inte heller det franska ordförandeskapet att göra.
Jag skall avslutningsvis nöja mig med två kommentarer om frågor som tagits upp av två ledamöter i Europaparlamentet, bl.a. Isler-Béguin, som nämnde miljöproblemen. Man får inte underskatta vårt engagemang till förmån för striktare åtgärder inom unionen när det gäller miljöfrågorna och vår vilja att följa upp toppmötet i Kyoto. Jag vill också säga att när det gäller att beakta miljödimensionen inom alla politiska områden kommer det franska ordförandeskapet att ta hela sitt ansvar under detta halvår, i samarbete med det svenska ordförandeskapet som skall ta över, så att det hela tiden finns en kontinuitet.
Avslutningsvis, och jag skall sluta här, några ord om Strasbourg, vilket inte är förvånande i det här sammanhanget eller för att komma från mig, bl.a. som svar till parlamentsledamoten dell'Alba.
Vi har noterat omröstningen i Europaparlamentet om att avskaffa sammanträdena fredag förmiddag. Jag säger det mycket tydligt, vi har noterat det och beklagar det, och hoppas att det inte handlar om ett försök till att nagga Strasbourg i kanten eller att återuppväcka frågan om parlamentets säte. Frankrike, det säger jag klart och tydligt - här blir jag på nytt för några sekunder en viktig nationell delegation i rådet - skulle inte kunna godta detta. Jag tror att vi absolut måste sluta upp med att hela tiden ta upp debatten om Strasbourg.
I det sammanhanget är fördragen, bl.a. Amsterdamfördraget, mycket tydliga. Vi skall i stället koncentrera oss på de praktiska aspekterna, de materiella aspekterna. Jag är fullständigt medveten om de svårigheter som vissa ledamöter i Europaparlamentet faktiskt har, och de franska myndigheterna, det vill jag säga, är mycket bekymrade. Vi strävar efter att förbättra flygförbindelserna. Vi har via ordförandeskapet lämnat ett frågeformulär till parlamentets ledamöter, för att få kännedom om exakta och individuella behov. Vi hoppas att många kommer att svara. Vi avser också att inrätta en gränsöverskridande plattform som samordnar närliggande flygplatser och som gör det möjligt att ta sig till Strasbourg både per flyg och bil.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter, herr kommissionsordförande! Det var de kommentarer, förvisso inte uttömmande, jag ville göra efter denna debatt som jag tyckte var av mycket hög kvalitet och mycket uppmuntrande för vårt ordförandeskap.
(Applåder)

Talmannen
Då jag vet att båda två har åtskilliga brådskande saker att göra skulle jag vilja framföra mitt särskilda tack till Moscovici och ordförande Prodi för att de stannade hos oss till slutet på debatten. Tack så mycket.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.00 och återupptogs kl. 15.00.)

Delegationen för unionens observatörer till valen i Zimbabwe
Talmannen
Ärade damer och herrar! Jag ber om ursäkt och förståelse för att vi börjar ett par minuter för sent. Det uppstod ett viktigt trepartssamtal som rådets företrädare minister Moscovici blev tvungen att delta i, så på grund av det fick vi invänta honom. Han har ingen möjlighet att finna sig tillrätta så snabbt, utan vi fortsätter med nästa punkt på föredragningslistan som är uttalandena av rådet och kommissionen om delegationen för unionens observatörer till valen i Zimbabwe.

Moscovici
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter, herrar kommissionärer, mina damer och herrar! Jag ber om ursäkt för att jag är sen, men det beror inte på några kulinariska utsvävningar utan helt enkelt på att Frankrikes president Jacques Chirac satt med oss. Fontaine följde honom tillbaka vilket gjorde att den nödvändiga trepartsdiskussion vi hade med kommissionsordförande Prodi försenades några minuter.
Zimbabwe genomgår en allvarlig ekonomisk, social och politisk kris. Trots vissa angrepp på de mänskliga rättigheterna, som fördömts av det internationella samfundet, har landet ändå i huvudsak förblivit en rättsstat, bl.a. tack vare det civila samhällets dynamik och det oberoende rättsväsendet. De senaste tre åren har en svängning i den yttre konjunkturen försvagat ekonomin som visserligen är strukturerad, men också blir allt äldre. Auktoritära avsteg och en överdrivet liberal ekonomisk förvaltning har sedan försämrat bilden av landet, undergrävt förtroendet för långivarna och ökat folkets kritik.
Missnöjet uttrycktes vid folkomröstningen om konstitutionen i februari, då presidentpartiet upplevde sitt första valmisslyckande sedan landet blev fritt 1980. I valet till nationalförsamlingen var det alltså mycket som stod på spel för makten. För att förhindra att oppositionen skulle ha framgång tog man risken att underblåsa spänningarna, genom en hård valkampanj och genom att göra den orättvisa fördelningen av jordbruksmark till den mobiliserande frågan på landsbygden och bland veteranerna från frihetskriget. Regeringschefen hade i sammanhanget låtit en omfattande ockupation av ägor utvecklas och fastställde den rättsliga ramen för de framtida exproprieringarna. Dessa avsteg, som jag just tagit upp, orsakade 33 personers död, förvärrade den ekonomiska krisen och förvanskade valkampen, vilket bidrog till att skapa en verklig risk för instabilitet i södra Afrika.
I Europeiska unionens ögon var det emellertid viktigt att valet ägde rum och att resultatet skulle bli trovärdigt och godtagbart. Unionen bad därför om tillstånd från Zimbabwes myndigheter för att vara på plats så tidigt som möjligt i valprocessen, ett stort uppdrag med nära 200 observatörer, för att på så sätt visa det intresse som unionen hyser för att demokratin i landet skall förstärkas. Ingen betvivlar att denna närvaro bidragit till att lugna ned spänningarna och till att återupprätta ett klimat som är så välvilligt inställt som möjligt till att val med allmän rösträtt fritt får hållas i denna känsliga situation.
Jag vill här hylla Pierre Schori som ledde uppdraget, liksom det utmärkta arbete som hans arbetsgrupp utfört. Även om våra observatörer kunde notera att graden av våld, oegentligheter och hot under perioden som föregick valet inte gjorde att åsikter fritt och ärligt kunde uttryckas vid de femte parlamentsvalen i Zimbabwes historia, betonade de också att valet var välorganiserat, hade högt deltagande - jag tror att det var det högsta sedan landet blev fritt - och att det förlöpte lugnt. Granskningen och räknandet av valsedlar har inte heller givit upphov till någon diskussion.
Tillåt mig därför att å Europeiska unionens vägnar lyckönska befolkningen i Zimbabwe, som genom att till stor del delta i denna rådfrågning, visat prov på beslutsamhet att ta hand om sin framtid på ett fredligt och demokratiskt sätt. Jag noterar även med tillfredsställelse att alla närvarande partier fullständigt accepterat valresultatet. Det faktum att en betydande oppositionskraft kommit in i parlamentet - den är i stort sett i majoritet när det gäller de platser som omfattades av valet - förebådar konstruktiva debatter. Ingen betvivlar att Zimbabwe i och med detta val vänder ett blad i sin unga historia.
Naturligtvis återstår de grundläggande problemen, och de är omfattande. Det är anledningen till att Europeiska unionen uppmanar alla politiska krafter i Zimbabwe att samla sig och inleda en dialog för att bestämt föra in landet på vägen mot en sanering. Unionen hoppas att den nya regeringen, tillsammans med stödet från den nya nationella representationen, vidtar trovärdiga åtgärder för att få ordning på ekonomin, vilket i sin tur kan återupprätta förtroendet för lokala aktörer och långivare.
Sedan tjugo år framstår Europeiska unionen som den största utvecklingspartnern till Zimbabwe, som är ett vänland och ett partnerland inom Lomékonventionen. Unionen vill fortsätta på den vägen, med fortsatt respekt för de mänskliga rättigheterna, de demokratiska rättigheterna och rättens företräde. Unionen vill gärna fortsätta att agera till förmån för de befolkningar som mest berörs av krisen och är fullständigt beredd att på nytt bidra till jordbruksreformen, för att den skall genomföras på ett organiserat, öppet och rationellt sätt, i syfte att minska fattigdomen. Europeiska unionen vill tro på framtiden för ett demokratiskt och blomstrande Zimbabwe, som en faktor för stabilitet och harmonisk utveckling i det södra Afrika.

Patten
. (EN) Herr talman! Först och främst vill jag säga att det vid detta tillfälle hade varit ett nöje att tala efter Schori som helt klart gjort en lysande insats - vilket ordföranden sade - i Zimbabwe. Jag tror att alla vi som vill Zimbabwe väl skulle vilja gratulera honom och alla de som var med i EU:s observatörsgrupp. De har alla gjort ett storartat arbete. De lyckades helt klart uppnå sina målsättningar under mycket svåra omständigheter och de har fullgjort sitt mandat på ett extremt effektivt sätt.
Att mobilisera ett fullständigt och erfaret lag på fältet på mindre än fyra veckor efter det att Europeiska unionens utrikesministrar fattat ett informellt beslut är ett erkännande av de enorma bemödandena från alla berörda parter. Detta och professionalismen i valövervakningsuppdraget gjorde det möjligt för dem att övervinna många politiska hinder. Det gjorde operationen till en referenspunkt för valövervakning i länder som befinner sig i kris.
Det är allmänt erkänt att Europeiska unionens delegation bidrog till att minska förekomsten av våld och jag tror också att man erkänner att den hjälpte till att bygga upp självförtroendet för det civila samhället under valet. Återigen vill jag betona att Schoris goda anseende och den roll han spelade var nyckelfaktorer för delegationens framgångar enligt vår mening.
Jag anser att delegationen utgjorde den mest trovärdiga observatörsrösten under denna kritiska tid i Zimbabwe. Detta avspeglades i omfattande täckning i pressen under hela tiden, både lokalt och internationellt. Då Europeiska unionens delegation dessutom var den största observatörsdelegationen som sändes till landet och fungerade i hela nationen gjorde den betydande bidrag till den övergripande valövervakningsinsatsen i Zimbabwe.
Vi har naturligtvis haft möjlighet att bekanta oss med rapportens huvuddrag, men vi ser fram emot ett tillfälle att studera den i detalj. Jag vet att den första delen av rapporten följer den interimsrapport som den ärade ledamoten utarbetat och att det är en redogörelse av det våld och hotelser som tråkigt nog utmärkte valkampanjens första skede. Vi vet från det han sade att rapporten analyserar valprocessen och hur röstningen sköttes och jag tror - även om jag inte vill ta orden ur munnen på honom - att röstningen i det stora hela verkar ha skötts på ett tämligen tillfredsställande sätt.
Slutligen och allra viktigast, och det är detta vi ser fram emot att höra från den ärade ledamoten, så koncentrerar sig rapporten på följderna för Zimbabwes framtid. Den ärade ledamoten gör rätt i att rekommendera att Europeiska unionen under de kommande veckorna skall följa händelseutvecklingen i Zimbabwe mycket noggrant och ge hjälp och stöd då det är på sin plats för oss att göra det. Vi skulle sannerligen vilja stödja detta, och min kollega kommissionär Nielson och jag kommer absolut att intensifiera våra ansträngningar för att stärka kommunikationsvägarna, både de formella och informella, med president Mugabe och hans regering, för att underlätta övergången till en fungerade flerpartidemokrati.
Den ärade ledamoten har talat om hur viktigt det är att myndigheterna åtalar de som har varit inblandade i politiskt våld eller som är skyldiga till andra kränkningar av de mänskliga rättigheterna; han har också betonat vikten av att domstolarna avgör varje bestridande av valresultaten. Det är mycket viktigt att regeringen respekterar deras beslut. Detta är två kolossalt viktiga poänger och berör naturligtvis centralt frågan om hela den demokratiska processens trovärdighet.
Zimbabwe befinner sig vid ett vägskäl helt enkelt. Resultatet av valet till den lagstiftande församlingen kan utgöra början på en omvandling av landets politiska kultur, övergången till ett flerpartisystem i vilket parlamentet ersätter politbyrån i det härskande partiet ZANU-PF som den viktigaste politiskt ledande institutionen. President Mugabes valstrategi, som koncentrerade sig på en jordreform och stöd till krigsveteranerna, misslyckades med att ta itu med landets ekonomiska tillstånd och detta avspeglades helt klart i rösterna som hans parti fick.
Zimbabwes nya regering och alla de som vill att landet skall höja sig över de allvarliga svårigheter det nu lider av, vare sig de har att göra med den ekonomiska situationen, frågan om jordreform eller hiv-epidemins fruktansvärda gissel, måste nu ta itu med utmaningarna, effektivt, kollektivt och konstruktivt.
Vi har ett betydande inflytande som en av de viktigaste biståndsgivarna. Detta inflytande måste användas för att uppmuntra regeringen att ta positiva steg för att återupprätta rättssamhället och ett gott styre som ett första steg mot en mer allmän återhämtning och jag vet att det är något som min kollega kommissionär Nielson kommer att tala om efter mig. Men jag skulle än en gång vilja framföra mina personliga gratulationer till den ärade ledamoten för ett mycket svårt jobb som han har gjort extremt bra.

Talmannen
Tack så mycket kommissionär Patten!
Ni har redan antytt att två kommissionärer i dag kommer att ta ställning till problemet. Därför ser jag fram emot kommissionär Nielsens yttrande.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att stämma in i gratulationerna till EU:s delegation för valövervakning. De klarade att göra ett utmärkt arbete under mycket svåra omständigheter.
Resultaten i detta val ger EU ett nytt tillfälle att se över vårt samarbete med Zimbabwe. Enligt beskickningschefernas rapport finns det utrymme för en positiv utveckling i Zimbabwe på de politiska, ekonomiska och sociala områdena. Möjligheterna för EU att bistå i den utvecklingen får inte uteslutas, som de säger.
ZANU-PF kommer att tvingas utveckla en ny och mer passande politik, så att de kan ta kontakt med det internationella samfundet för att få medel att stabilisera ekonomin och återställa tillväxten, men ZANU-PF:s legitimitet står på spel på grund av den grad hotelser och felaktigheter i valen hjälpte den att vinna och då MDC, även om man räknar bort dessa faktorers inverkan, vann 58 platser, nästan lika många som ZANU, med sina 61+1. Rörelsen för demokratisk förändring kommer inte att vilja dela ansvaret för den kris landet genomlider eller de smärtsamma åtgärder som kommer att vara nödvändiga för en ekonomisk återhämtning.
Zimbabwes åttonde nationellt vägledande EUF-program på 110 miljoner euro har en direkt inriktning på fattigdomsbekämpning. Dess viktigaste samarbetsområden är jordbruk, hälsa och utbildning. Kommissionens inställning har hittills varit att det bistånd som inriktats på att skydda grundläggande socialt arbete och stärka det civila samhället skall bibehållas även under krisperioder. Totalt 19 miljoner euro skall frigöras för ett program med mikroprojekt, vilket i det politiska samförståndets intresse skjutits upp till efter valen. Det kan nu sättas igång.
Kommissionen har bibehållit sitt stöd till en jordreform genom detta mikroprojektsprogram, vilket faktiskt är till för fattigdomsbekämpning för lagligt förvärvad mark i omlokaliseringsprogrammen. I april frös emellertid kommissionen 2 miljoner euro för tekniskt och politiskt stöd till jordreformen. Till dess att regeringens jordreformspolitik hade klargjorts verkade det inte finnas någon större mening med att fortsätta en teknisk och ganska akademisk diskussion om jordreformens principer. Förhoppningsvis kommer detta att förändras.
Kommissionen och andra biståndsgivare är beredda att stödja processen, förutsatt att det sker inom ramarna för lagenlighet, öppenhet och fattigdomsbekämpning, i enligt med överenskommelserna på landdonationskonferensen 1998.
Kommissionen förbereder ett tvärsektoriellt program för att ta itu med hiv/aids-epidemin i Zimbabwe, vilket är en utvecklingskris i sig och en viktig anledning till fattigdom nu och i framtiden. Detta program kommer att finansieras ur de 33 miljonerna euro i den åttonde europeiska utvecklingsfondens andra grupp. Jag kommer att fatta ett beslut om detta under de kommande månaderna beroende på utvecklingen i Zimbabwe. Hur som helst fortsätter Europeiska kommissionen att stödja program för fattigdomsbekämpning. Om regeringen tar till vara möjligheterna med detta nya val, så kommer EU:s bistånd att bli mer betydande i framtiden.
Som beskickningscheferna i Harare påpekade är det för tidigt att dra förhastade slutsatser ur valet och dess konsekvenser. Jag delar uppfattningen att EU:s och Zimbabwes utvecklingssamarbete kommer att bero på verkliga framsteg på demokratiseringens, rättssamhällets, de mänskliga rättigheternas och de ekonomiska reformernas områden.
Till sist vill jag betona att det finns utrymme för ett ökat samarbete med Zimbabwe, men detta kommer helt klart att bero på hur situationen utvecklas där.

Schori
Herr talman och kommissionärer! Jag kommer att tala engelska, inte av motvilja mot två språk som jag tycker mycket om - franska och svenska - utan för att det var delegationens arbetsspråk. Tack så mycket för era vänliga ord.
Det är mig ett nöje att göra den första presentationen av den slutgiltiga rapporten från EU:s valobservatörsdelegation här i Europaparlamentet, en institution som har lärt mig så mycket och som det har varit ett nöje att arbeta i.
"Detta var inget perfekt val", sade oppositionsledaren Morgan Tsvangirai torrt. Enligt de 190 valobservatörernas uppfattning, med erfarenhet från i genomsnitt sju observatörsdelegationer, så var perioden före valet verkligen en av de värsta de någonsin varit med om, medan själva valdagarna, röstningen, valen och rösträkningen hörde till de bästa de hade upplevt.
Vad skall man tro om en sådan schizofren bild, när å ena sidan politiskt motiverat våld och hotelser kostat mer än 30 människoliv, med ännu fler hotade, förföljda, våldtagna och torterade, och när å andra sidan väljarna sluter upp i rekordantal och ger oppositionspartiet nästan hälften av rösterna? Under hela vårt uppdrag vägrade jag att använda uttrycket "fria och rättvisa val", eftersom det inte var tillämpligt. Det var ett alldeles för grovt uttryck i en sådan komplex process som den vi bevittnade i Zimbabwe.
Vår delegation betonade därför från början att vi inte bara var där för valprocessen, utan att vår slutgiltiga rapport också skulle fästa stor vikt vid fasen efter valet. I denna fas är president Mugabes roll och ansvar, vars mandat varar i ytterligare två år, av avgörande betydelse. Jag har understrukit detta i samtal med honom så väl som i mina offentliga uttalanden i Zimbabwe, och jag har sagt att efter revolutionen kommer nationsbygget, efter val kommer försoning.
Vi hoppades därför att trots den utbredda vålds- och hotelsekampanjen, för vilken det regerande ZANU-PF hade det absolut största ansvaret, så skulle folket med hjälp av en stark närvaro av internationella och nationella övervakare kunna avge sina röster i en relativt fri, rättvis och fredlig omgivning på valdagen. På så sätt skulle tiden efter valet bli livsviktig, liksom presidentens och ZANU-ledarnas roll, och de skulle förhoppningsvis kunna bidra till ett klimat av försoning och lugn.
I viss utsträckning visade sig vår strategi vara riktig. Folk röstade faktiskt i stort antal. Våld och hotelser verkade inte skrämma iväg dem från vallokalerna. Många visade öppet sin sympati med oppositionspartierna. Det var inte så att vi tog parti, vi hade vår professionella uppförandekod och upprätthöll strikt neutralitet, men vi ville att folket skulle känna att deras röst var hemlig, att presidenten och bonden är jämlikar på valdagen och att demokratiska val är folkmakt.
Det förekom mycket våld och terror i upptakten till valen och vi fördömer det. Men jag vill också betona att det förekom ännu mer icke-våld, vilket tog formen av miljontals människor som ville utöva sin demokratiska rätt att rösta. Det viktigaste oppositionspartiet har godtagit valresultatet, även om man bestrider resultaten i 20 valkretsar.
Jag tycker att Zimbabwes folk, som kräver fred och lag och ordning, framsteg och ett anständigt liv, förtjänar en bättre behandling.
Låt mig nu sammanfatta våra slutsatser och rekommendationer i fyra punkter:
Det är absolut nödvändigt att regeringen agerar snabbt för att återupprätta rättssamhället och tillåter polisen och åklagarmyndigheterna att vidta åtgärder mot dem som har varit inblandade i eller uppmuntrat politiskt våld eller andra kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
En ny självständig valorganisation som står över partipolitiska intressen och som har tillräckliga mänskliga och finansiella resurser för att kunna fungera effektivt behövs. Regeringen måste också låta domstolarna avgöra utgången av varje bestridande av valresultaten i vissa valkretsar och måste respektera dess beslut.
Europeiska unionen måste sträva efter att internationella observatörer placeras ut i god tid inför presidentvalet som enligt planerna skall ske under år 2002.
Europeiska unionen måste göra en särskild ansträngning under de kommande veckorna och månaderna för att närmare övervaka händelseutvecklingen i Zimbabwe ge bistånd och stöd där detta är nödvändigt. Det gläder mig att höra att både ordförandeskapet och kommissionen också har intagit denna hållning.
Med den avsikten kommer vår centrala valenhet i Harare att vara kvar en tid, i likhet med 25 EU-observatörer som placeras ut i landet. Till detta kommer 14 beskickningschefer som kommer att vara i högsta larmberedskap. Låt mig utnyttja detta tillfälle att framföra min hyllning till valenheten, till EU-observatörerna, inklusive vänner från Norge och Kenya som sammansmälte med vår delegation, så väl som fem ledamöter från Europaparlamentet. Kommissionen svarade på ett snabbt och lovvärt sätt på rådets beslut och det kontinuerliga samarbetet och dialogen genom hela processen har varit ovärderlig.
Låt mig sluta med att säga att EU-delegationen hade en hög profil, vilket togs så väl emot bland folk i allmänhet att det skulle kunna bli föremål för avund från många medlemsstater, inklusive min, herr Patten. Delegationen kan också ses som en effektiv konfliktförebyggande uppgift. Den var snabbt på plats och i stort antal och spred lugn och fred; den var funktionsduglig på nolltid, med en god täckning nationellt och med en hållbar strategi också för fasen efter konflikten.
Vår delegation var en förpliktigande handling gentemot Afrikas folk och demokratin över hela världen. Jag ser delegationen till Zimbabwe som en naturlig konsekvens av vårt stöd till kampen för afrikansk självständighet och av vår önskan att bygga ett starkt partnerskap med ett fredligt och demokratiskt Zimbabwe.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket herr Schori, också för att ni tillsammans med fem kolleger gjorde ett representativt besök från Europaparlamentet i Zimbabwe i en svår situation!

Gahler
Herr talman, kära kolleger! Den politiska arenan i Zimbabwe präglas sedan februari av illegala farmockupationer, ignorerande av domar, skrämsel av och våld mot oppositionspartier, deras kandidater och anhängare och inte minst försök att inverka negativt på de nationella och internationella valobservatörernas arbete. Vi vet också vem som huvudsakligen ligger bakom dessa våldsdåd - partiledningen i regeringspartiet ZANU-PF.
Jag skall uttrycka mig tydligare än så. Det är president Mugabe som delvis i strid mot råden från de egna ministrarna godkänner farmockupationerna, hindrar verkställandet av domar och försvarar ett ignorerande av lag och rätt. Jag är medveten om att ett sådant uttalande är ett tecken på dilemmat med att en person som i stor utsträckning är den som orsakar problemet också är den som åtminstone under en tid måste ta ansvar för att problemet till viss del löses, i synnerhet med tanke på behovet av nationell försoning. För det vi som observatörer har fått uppleva och blivit informerade om direkt från källan är uppskakande. Inte nog med att oppositionens kandidater i vissa delar av landet inte kunde besöka sin valkrets på grund av rädsla för sitt liv, utan stora delar av landsbygdens befolkning terroriserades systematiskt i byar och på de kommersiella farmerna.
Dessutom utnyttjade regeringen på ett skamlöst sätt sitt monopol över tv och radio i egna syften. Oppositionens media nådde endast ut till stadsbefolkningen. Val som äger rum under sådana omständigheter kan inte betecknas som fria och rättvisa. Desto större anledning har jag att beklaga att vissa afrikanska observatörer uppenbarligen har dragit de motsatta slutsatserna. Därmed gör de demokratin, och framför allt människorna i Afrika, en riktig björntjänst. Alla som trots de hemska förhållandena kämpar för sina demokratiska rättigheter förtjänar respekt och erkännande, i synnerhet de nationella observatörerna och de flera tusen valarbetare som under korrekta former och med stort engagemang har skött det tekniska genomförandet av valen.
Jag vill särskilt poängtera det professionella sätt på vilket vår kollega Pierre Schori ledde vår engagerade grupp - delegationen för unionens observatörer - på uppdrag av rådet. Omutlig och exakt i sin analys har han gjort en bedömning som vi som Europaparlamentets observatörer delar fullt ut. Närvaron av unionens observatörer ledde till en märkbar minskning av våldet och hoten. Ett tack och ett erkännande till alla deltagare! Pierre Schori och hans grupp har gjort en stor insats för demokratin i Zimbabwe.
Efter valen kan inte allting fortsätta som tidigare. Spänningen ökar märkbart på landsbygden igen, bland annat för att presidenten inte har uttalat sig, och detta ger anledning till oro. Ännu fler farmer har ockuperats sedan valen. Enstaka våldsdåd mot oppositionens anhängare har rapporterats. Vi kräver att alla de som har gjort sig skyldiga till våldsdåd mot medborgarna bestraffas, att laglösheten vid genomförandet av den nödvändiga markreformen upphör, att domarna beträffande farmockupationerna respekteras. Målsättningen med en landreform måste vara att de som verkligen behöver det blir nyttjanderättshavare av reformen. Vår dialog med regering, opposition och de krafter som är viktiga i samhället fortsätter att vara viktig, för att Zimbabwe i fortsättningen skall kunna bidra till stabiliteten i södra Afrika.

Menéndez del Valle
Valet i Zimbabwe har på en och samma gång inneburit en vinst och ett nederlag för Mugabe. Nederlaget består i att Zimbabwe för första gången under sin korta tid som självständig stat, har fått ett flerpartisystem, vilket Mugabe tydligt motsätter sig.
Förutom att tolerera och till och med uppmuntra, som vi vet, till ett klimat av hot och våld, har Mugabe gjort betydande felberäkningar. Å ena sidan har han undervärderat Europeiska unionens allvar, beredskap och kapacitet när det gäller Zimbabwe. Men han har också misstagit sig om de faktorer som gäller i sitt eget land. Jag undrar om detta beror på övermodet hos en före detta, om än då respekterad, afrikansk "freedom fighter", eller på okunnigheten om den sociologiska och politiska utvecklingen i sitt land. Det är troligen en kombination av de båda faktorerna.
Mugabe införde i detta val vanor och metoder som hör mer till ett frihetskrig, och behandlade ibland sin politiske motståndare som en kolonial ockupationsmakt som det är nödvändigt att driva ut. Men han förstod inte heller att medelklassens besvärliga situation innebär en faktor som för första gången skulle komma att få tyngd i dessa annorlunda val.
Denna relativa konsolidering av en ny röst i staden, i kombination med manipuleringen av den formella demokratin och kränkningar av de mänskliga rättigheterna lyckades inte hindra medborgarna att massivt rösta emot honom och detta var vad som skedde.
Landet och dess befolkning kommer att vinna i helhet om den nuvarande regeringen och den begynnande oppositionen visar tillräcklig politisk insikt och förnuft så att de generöst och försiktigt tar itu med övergången från de gamla politiska mönstren till andra moderna. På detta område har också oppositionen en roll att spela.
Efter kritiken och fördömandet måste vi de närmaste veckorna vara uppmärksamma på varje tecken till försoning och ett kritiskt erkännande av misstag.
Detta skulle, herr talman och kära kolleger, underlätta för Zimbabwes framtid, dess samhälle och den nya politiska kultur som fötts ur dessa val. Och vi måste beslutsamt stödja denna framtid.

Parish
Herr talman! Det faktum att EU:s observatörsdelegation har hälsats med mycket bifall internationellt är en avspegling av att Schori har gjort ett utmärkt jobb med att höja profilen på det vi gör där. Jag vill framföra min hyllning till honom.
I Zimbabwe råder det inget tvivel om att det har varit ett fall av "makt korrumperar, absolut makt korrumperar absolut". Mugabe har mycket att stå till svars för. Om man kan säga att resultatet har en positiv sida, så är det att det inte längre finns någon absolut makt.
Mycket av det våld som förekom före valet kan spåras direkt tillbaka till ZANU-PF och president Mugabe själv. De så kallade krigsveteranerna - som måste ha varit mycket unga när självständighetskriget utkämpades - har fått betalt för att befinna sig på dessa jordbruk. Detta är ett mycket allvarligt problem som kan spåras tillbaka direkt till ledningen.
Det är också problematiskt att poströsterna, som hade sänts direkt till armén i Kongo i torsdags, kom tillbaka som av ett mirakel och uppgick i vederbörlig ordning i många marginella valkretsar. Hotelser om våld mot MDC:s anhängare har fortsatt efter valen. Ärkebiskopen i Bulawayo har hotats. Allt detta måste stoppas. Vi kan omöjligen stödja en regim som fortsätter med dessa hotelser.
Det faktum att president Mugabe vill kväva de inre investeringarna genom att nationalisera jordbruken, och hotar med att göra samma sak med gruvorna, kommer inte att göra något för att lösa den ekonomiska situationen i Zimbabwe. Det Zimbabwe behöver är mycket mer inre investeringar från utlandet. Det kommer inte att ske under den nuvarande regimen.
I och med MDC:s uppkomst finns det nu ett stort och fantastiskt tillfälle i Zimbabwe för alla raser att arbeta tillsammans. Det finns stort hopp inför framtiden, men vi måste se till att vi håller uppe trycket på Zimbabwe och i synnerhet Mugabe. Vi måste vidta direkta åtgärder mot de tillgångar som president Mugabe har utanför Zimbabwe. Vi måste föra diskussionen direkt till den man som skapade problemen.

Maes
Herr talman! Min talartid är alltför begränsad för att beskriva Zimbabwes öde: ett land där situationen under så många år faktiskt har varit hoppingivande, men som under de senaste åren har sjunkit ned till en nivå av allvarlig underutveckling, trots att Zimbabwes invånare är ett välutbildat folk. Troligen är det en av de saker som vi måste gottskriva den politik som Mugabes regering förde under sina första år. Befolkningen vet vad det handlar om, trots att man har hindrat oppositionen från att delta i valpropagandan på ett normalt sätt, åtminstone vad beträffar de officiella medierna. Jag känner tämligen väl till Zimbabwe, jag har under flera år i rad besökt landet och följt utvecklingen där, men ändå chockades jag av den stora mängden hot som förekom inför valet, och jag fruktar att hotelserna skulle kunna fortsätta även efter valet. Jag anser sålunda att vi måste agera inom ramen för vårt internationella ansvar, och att vi måste se till att vi även efter valet behåller det goda inflytande som vi hade före valet. Detta måste ske genom hårda, men konkreta förhandlingar om de reformer som planeras i Zimbabwe. På landsbygden råder ett skräckens styre, och detta kan naturligtvis inte fortgå, för det är en kränkning av både den vita och den svarta befolkningens livskvalitet. Jag vill ändå understryka detta, för även dessa människor sugs in i en malström av händelser som de inte kan påverka.
Jag hoppas att man kan fortsätta dialogen såväl med regeringen och med oppositionen, som med de icke politiskt aktiva medborgarna.

Junker
Herr talman, kära kolleger! På grund av den korta talartiden skall jag inte upprepa något av det som redan har sagts. Jag ansluter mig dock helt till de föregående talare och Maij-Weggen. Jag vill lägga ännu ett tack till det motiverade tack som riktades till Schori, nämligen till ambassaderna för våra medlemsländer som hjälpte oss genom att ackreditera oss, för omständigheterna var ju något kaotiska. Det var även tack vare dem som vi kunde verka på platsen.
En sak bör poängteras i samband med bedömningen av situationen i Zimbabwe. Farmockupationerna har inget att göra med markfrågan eller med rasfrågan. Det handlar inte om annat än en hänsynslös maktvinning. Det är inte utan att det är lite tragiskt, för president Mugabe och hans parti gjorde en gång i tiden mycket för landet. Tanken med terrorn från de så kallade krigsveteranerna är att avleda uppmärksamheten från underlåtenheten från landets politiska ledning som har störtat Zimbabwe in i en djup kris. Landet har drivits till botten, turismen har stoppats, investerarna har dragit sig tillbaka, valutabristen och oljekrisen innebär en ytterligare skärpning av krisen. Tobakstillverkningen och turismen har varit de främsta inkomstkällorna och båda har drabbats av kännbara förluster. Detta kan inte kompenseras från den ena dagen till den andra. Här efterfrågas stöd från Europeiska unionen.
Förutsättningarna är på det hela taget goda i Zimbabwe, tack vare en jämförelsevis hög utbildningsnivå hos befolkningen, ett omutligt utövande av domstolens behörighet och en förhållandevis god infrastruktur. Men det talas redan om nya farmockupationer och våldsamma övergrepp. Det måste tydligt klargöras för president Mugabe att våldet och terrorn måste upphöra, att det inte kan vara en förutsättning för att åter skapa fred i landet. Den politiska oppositionen måste bevisa att den är politiskt handlingskraftig. Den kunde, trots terrorn och tack vare att observationen möjliggjordes, slutligen fritt framföra sina åsikter på valdagen. Det innebar att oppositionen fick ett åtagande som den nu måste uppfylla. Vi måste bidra till att rättsstatligheten därigenom återställs.

Korhola
Herr talman! Den politiska påtryckningen före valen och president Mugabes direkta uppmuntran till våld gjorde att vi nu inte talar om fria och ärliga val, trots att vi var uppriktigt gripna då vi under själva valdagarna såg den uppenbara viljan att genomföra ett korrekt val. Det vittnar om att Zimbabwes folk har en äkta vilja att bygga upp ett demokratiskt medborgarsamhälle.
Händelserna i Zimbabwe tvingar oss ändå att fundera på förhållandet mellan demokrati och värderingar och detta torde vara rätt forum för denna fråga, eftersom vi talar om EU som en värdegemenskap. Samtidigt erkänner vi uppriktigt att EU inte kan flänga runt i världen och utöva patriarkaliskt förmyndarskap eller ge råd uppifrån, det är fråga om dialog. Detta påvisades också på ett beundransvärt sätt av Pierre Schori som ledde EU:s valöversyn.
I Zimbabwe har det inträffat något sådant som borde få varje politiker att fundera över hur vi kan förhindra maktens förgörande verkan - också i våra egna kretsar. Varför tillåter nu folkets forne hjälte, fadersgestalten i självständighetskampen, användandet av våld bara för att stärka sin egen makt? Och vad har hänt med den människas själ och moral som mitt under valet täcks deklarera att valresultatet må bli vad det blir, regeringen sitter kvar?
Filosofen och teologen Niebuhr sade på sin tid att "människans sinne för rättvisa gör demokratin möjlig, men hennes böjelse åt det motsatta hållet gör demokratin nödvändig". Med andra ord: människans godhet gör demokratin möjlig, ondskan å andra sidan nödvändig. Jag tycker att detta är av de mest realistiska meningar som någonsin uttalats om demokratin. Det betyder att för att blomstra kräver demokratin en inbyggd kritiskhet, förmåga att underkasta sig kritik. Inom fostran betyder det att vi är villiga att, i demokratins namn, uppmuntra människor till kritiskt medborgarskap. Det förutsätter i sin tur öppenhet i beslutsfattande och informationsspridning. Endast så kan demokratin bevara sin självkorrigerande karaktär.
I Zimbabwe insåg jag påtagligt också det, att utan att erkänna människovärdet kan man inte heller tala om mänskliga rättigheter. De blir bara tomt prat om de inte innehåller en kärna som förbinder sig vid individens unika värde och okränkbarhet. Jag uttrycker samtidigt min djupa högaktning för de över trettio brottsoffer som fick möta döden efter att ha uttryckt sin vilja att kämpa för ett fritt medborgarsamhälle.

Moscovici
. (FR) Herr talman, herrar kommissionärer, herrar parlamentsledamöter! Detta val är definitivt en viktig milstolpe för det inhemska politiska livet i Zimbabwe. Det innebär också en mycket positiv signal för unionens samarbete med detta land. Mycket kommer fortsättningsvis att bli möjligt, åtminstone enklare, mellan oss. Rapporten från den resa som leddes av Pierre Schori, där jag återigen, tillsammans med kommissionärerna Patten och Nielsen, betonar det strama arbetet, gör det möjligt att göra en mycket tydlig och opartisk analys av hur parlamentsvalet genomförts.
Valsituationen var mycket spänd, för att inte säga våldsam. Jag är övertygad om att unionen gjorde fullständigt rätt i att sända iväg denna grupp i mycket god tid, för att bidra till att lugna kampanjen. Gruppens bidrag är i det hänseendet, liksom i många andra, fullständigt oomtvistligt. Den måste fortsätta sitt arbete på plats, såsom Pierre Schori önskade.
Rådets ordförandeskap gläds åt att valet i stort sett fungerat så bra, även om förhållandena ibland kan göra oss lite förbryllade och slutsatserna från gruppens resa är i det hänseendet mycket upplysande.
Det är nu dags att gå vidare tillsammans med Zimbabwe. Rådets ordförandeskap stöder fullständigt kommissionens analys att det är nödvändigt att ge Zimbabwe vårt stöd. Många vägar har öppnats och de förtjänar att vi är aktiva och utan förbehåll. Det handlar om att förstärka demokratin, minska fattigdomen och bekämpa aids. Europas stöd måste absolut direkt gälla de ekonomiska och sociala svårigheter som folket i Zimbabwe upplever. Gemenskapens medel måste nu frigöras, vilket också kommissionär Nielsen nämnde.
Zimbabwes regim måste, å sin sida, gå framåt och bekräfta sina åtaganden när det gäller jordreformen, respekten för rättsliga beslut och den ekonomiska öppenheten. Jag är övertygad om att denna process skall göra det möjligt att stabilisera landet och även leda till demokrati i den regionala integrationen. Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Ni kan därför vara övertygade om att rådets ordförandeskap kommer att engagera sig i detta lika beslutsamt som Europaparlamentet och kommissionen.

Talmannen
Tack så mycket herr minister!
Jag kan meddela att jag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen har erhållit fem resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Människohandel
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om människohandel. Minister Queyranne kommer att uttala sig för rådet och har också anlänt hit exakt på sekunden. M. le ministre, vous avez la chance de pouvoir commencer votre discours tout de suite! (Herr minister, ni kan påbörja ert tal genast!)

Queyranne
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Ministerrådet skakades djupt av katastrofen i Dover och det faktum att 58 kinesiska medborgare avlidit under dramatiska förhållanden.
Händelsen är ett uttryck för det allt allvarligare invandringstryck på Västeuropa, som vi upplever sedan en tid. Att tydligt förstärka den europeiska solidariteten är ett nödvändigt svar på en mycket oroande situation för vår kontinent. Man måste till att börja med kraftfullt konstatera att förekomsten av organiserad verksamhet, liksom en ökning av det föraktfulla, men tyvärr lönsamma, yrket som människosmugglare spelar en avgörande roll när det gäller illegal invandring, såväl för ökningen av själva flödet som för hur flyktingarna transporteras, vilket katastrofen i Dover är ett extremt exempel på.
Vi vet att majoriteten illegal invandring kommer till Östeuropa, tack vare människosmugglare, bl.a. personer från avlägsna platser som Kina. Denna punkt bör betonas som svar till dem som säger att det är kontrollen av invandringen som leder till illegal invandring. Den ökade illegala invandringen är i stället ett resultat av den ökande illegala verksamheten. Det är uppenbart att denna verksamhet gynnas av brister i lagstiftning eller operativa åtgärder i immigrationsstaterna och av allt det som gör det möjligt för de illegala invandrarna att komma in i landet och stanna kvar genom att bryta mot lagen.
Men det är inte allt: bakom människosmugglarna finns allt oftare maffian. De ansvariga inom polisen har identifierat en rysk maffia som utnyttjar människor från Sri Lanka och Kina, en turkisk maffia som tar hand om kurder, afghaner och iranier. Vi vet också att illegala invandrare från Balkan tas om hand av en albansk maffia. Koncentrationen i Calais, som är platsen för överresa till England, av ett stort antal illegala invandrare - över 10 000 har stoppats sedan augusti 1999 - har visat hur aktiva människosmugglarna är: 400 har arresterats sedan augusti 1999.
Vi bör heller inte längre dölja det faktum att den illegala invandringen blivit föremål för en verklig människohandel, som är en del av brottsligheten och till och med den stora organiserade brottsligheten. Handeln med illegal invandring är lättare, mer lönsam, mindre riskfylld än viss annan handel, exempelvis narkotikahandeln, och blir en stor utmaning för det polisiära och rättsliga samarbetet. Människohandel som syftar till sexuellt utnyttjande är en av de mest motbjudande aspekterna av denna handel. På den här organisationsnivån handlar det inte längre bara om att bekämpa den illegala invandringen utan att faktiskt bekämpa brottsligheten. De verkligt skyldiga är de som organiserar den illegala invandringen, och i deras händer är de som vill invandra bara brickor i ett spel som kan utvecklas till en tragedi.
Det är alltså mot dessa människohandlare som vi i allra första hand måste kämpa. Den illegala invandringen eller människohandeln är en ny form av slaveri som våra demokratiska samhällen inte kan tolerera. Vi vet vad det kostar exempelvis en kinesisk medborgare att utnyttja en människohandlares tjänster: i storleksordningen 10 000 till 20 000 euro och år av svartarbete för att återbetala skulden, och samtidigt berövas han alla rättigheter, allt skydd, och lever ofta under fruktansvärda villkor och konstant hot.
Demagogin som består i att kräva att arbetsinvandringen på nytt massivt skall tillåtas eller att alla invandrare automatiskt skall få uppehållstillstånd bara föder denna dröm om Europa och bidrar till att varje år kasta hundratusentals personer i klorna på den illegala invandringsverksamheten.
Europeiska unionen får därför inte missta sig, och den har inte för avsikt att ta miste på målet genom att koncentrera de repressiva åtgärderna till dem som organiserar denna människohandel, en handel som numera hör till de fegaste och mest motbjudande av alla.
Rådet är fast beslutet att göra allt för att bekämpa denna motbjudande handel. Det europeiska samarbetet måste bygga på de medel som staterna förfogar över. Det är tydligt att dessa har beslutat att skaffa sig medel för att bekämpa denna farsot. Frankrike har sedan 1995 ett centralt kontor för bekämpning av illegal invandring och illegalt arbete, som avsevärt utvecklat sina åtgärder för att bryta ned denna verksamhet de senaste två åren. Organisationen har lyckats krossa och stoppa ett femtontal organisationer varje år.
Inför verkligheten med människohandeln och handeln knuten till den illegala invandringen vill därför det franska ordförandeskapet arbeta för en europeisk solidaritet, som bygger på slutsatserna från toppmötet i Tammerfors och på följande principer: gemensam utveckling, integrering av invandrare, kamp mot illegal invandring och en gemensam politik för Asien.
Den första punkten gäller alltså beaktandet av situationen i ursprungslandet. Hur kan man avråda människor från att lämna sitt land för att komma till Europa under vilka villkor som helst, och ofta lägga sitt öde i händerna på slaveriorganisationer? Rådet måste bygga sin verksamhet på de riktlinjer som antogs i Tammerfors, jag citerar: "Europeiska unionen behöver ett globalt synsätt på invandringen som tar upp de politiska aspekterna på de mänskliga rättigheterna och utvecklingsfrågorna i ursprungs- och transitländerna samt ursprungs- och transitregionerna".
Det finns en rad förklaringar till migrationen: demografiska skillnader mellan nord och syd, skillnader i inkomst och rikedom mellan de rikaste och fattigaste blir allt större, vissa politiska situationer är instabila, bilden som invandrarna gör sig av sin framtid i Europa är ofta felaktig. Den illegala invandringen och människohandeln är ändå inget ödesbestämt. De kan bekämpas med hjälp av en stark politisk vilja. I en mycket stormig värld går kontrollen av immigrationsströmmen via en politik till förmån för gemensam utveckling och stabilisering av immigrationens ursprungsland. Den gemensamma utvecklingen är just avsedd att knyta samman de olika politikområdena för utveckling i dessa länder, så att invandringsströmmen kan kontrolleras.
Frankrike kommer att försöka att ge nya impulser till dessa åtgärder med gemensam utveckling, genom att tillhandahålla sin erfarenhet på området. Ett avtal har redan undertecknats med Senegal och andra är under förhandling med Mali och Marocko.
Två frågor uppstår: hur kan man främja lokala projekt, bl.a. genom stöd till utbildning och etablering för utlänningar som vill återvända till sitt ursprungsland för att bidra till den ekonomiska utvecklingen, och hur kan denna lokala utveckling bidra till att kontrollera strömmen genom att stabilisera befolkningarna? En diskussion om dessa två frågor skulle göra det möjligt att berika det framtida arbetet inom högnivågruppen för asyl och invandring, som i dag försöker genomföra konkreta åtgärder i fem handlingsplaner vilka bl.a. gäller Marocko och Sri Lanka. Genomförandet av denna prioritering resulterar i att ett seminarium kommer att arrangeras den 6 och 7 juli i Paris, där experter och flera personer med ministers rang kommer att delta. Målsättningen är att förbereda texten om inriktningen för arbetet inom Europeiska unionen, på grundval av några pilotexperiment som bedrivits med länder som samarbetat på området och som har stabila statsstrukturer, och jag tänker särskilt på Marocko.
Den andra stora prioriteringen för Europeiska unionen, som uttrycktes i Tammerfors, är integrationen av illegala invandrare. Punkten är viktig med tanke på kampen mot människohandeln som lever av vissa utlänningars undanskymda ställning och utslagning i Europeiska unionen. Integrationen går via en bestämd politik till förmån för lika ekonomiska och sociala rättigheter och en lika bestämd kamp mot varje form av diskriminering, bl.a. när det gäller sysselsättning.
Det franska ordförandeskapet planerar att arrangera ett seminarium i oktober om denna fråga och tanken är att för rådet lägga fram ett förslag till text om harmonisering av långfristiga uppehållstillstånd som är ett grundläggande instrument när det gäller integrationen. Medborgarskap i medlemsstaterna utgör också en grundläggande aspekt för integrationen av utlänningar i Europa, men vi vet att i den här frågan behåller varje land sina egna regler.
Den viktiga punkten från Tammerfors är kampen mot den verksamhet jag nyss tog upp, alltså människohandeln, och denna aspekt står naturligtvis i centrum för det franska ordförandeskapet. Europeiska rådet i Tammerfors betonade denna prioritering, jag citerar: "Europeiska rådet betonar att det är nödvändigt att i alla steg garantera en mer effektiv hantering av migrationsströmmen. Rådet är beslutsamt att bekämpa den illegala invandringen vid källan, bl.a. genom att angripa dem som sysslar med människohandel. Vi kräver att det skall finnas ett mer nära samarbete mellan kontrollenheterna vid medlemsstaternas gränser".
Till följd av händelserna i Dover framförde Europeiska rådet i Feira ett nytt upprop om en snabb åtgärd från Europeiska unionen. Rådet, jag citerar det, "fördömde de brottsliga handlingar som begås av dem som utnyttjar människohandeln och uttryckte Europeiska unionens beslutsamhet att intensifiera samarbetet för att motarbeta denna gränsöverskridande brottslighet som orsakat så många andra dödsfall i Europa". Rådet framförde ett upprop till det kommande franska ordförandeskapet och kommissionen om att slutsatserna från Tammerfors på detta område skulle genomföras snarast möjligt.
Det franska ordförandeskapet har redan föreslagit fyra initiativ till rådet. Till att börja med ett förslag till direktiv om att införa sanktioner mot transportörer av passagerare utan tillstånd. Detta förslag är en förlängning av bestämmelserna i tillämpningskonventionen till Schengenavtalet och har som målsättning att ge unionen ett gemensamt instrument när det gäller sanktioner. Det bekräftar på nytt skyldigheten för transportörerna att vidta alla åtgärder för att de personer de transporterar verkligen skall ha resedokument och i förekommande fall nödvändiga visum, samt skyldigheten att vidarebefordra eller ansvara för vidarebefordran av utlänningar som inte släpps in av ovannämnda skäl. Det innebär också sanktioner mot dem som transporterat passagerare som inte har de dokument och den visering som krävs. I den föreslagna texten föreskrivs en minimisanktion om 2 000 euro.
Ett annat förslag till rambeslut syftar till att höja det straffrättsliga beivrandet av hjälp till invandring eller olaglig vistelse. Även här, i förlängningen av bestämmelserna i tillämpningskonventionen till Schengenavtalet, som innehåller skyldighet för de stater som undertecknat avtalet att föreskriva sanktioner mot varje form av hjälp till invandring eller olaglig vistelse, har Frankrike lagt fram ett förslag till rambeslut vars målsättning är att sträva efter harmonisering av den nationella lagstiftningen när det gäller att definiera brotten. Det är alltså en viktig text på vägen mot att förstärka repressionen av människohandeln.
Jag kommer nu till det tredje initiativet. Det franska ordförandeskapet har också lagt fram ett förslag till direktiv om samarbete när det gäller utvisning. Målsättningen är att underlätta för en medlemsstat att utvisa en utlänning som vistas i landet illegalt, när denna åtgärd vidtas av varje annan stat som stoppat utlänningen på sitt territorium.
Det fjärde initiativet slutligen: förbättrad europeisk solidaritet när det gäller kontroll av migrationsströmmarna och kontrollen vid de yttre gränserna är en av Europeiska rådets prioriteringar. Frankrike har som ordförandeland lagt fram nya förslag på området, bl.a. en handlingsplan som skall börja diskuteras inom de europeiska instanserna. Det är för det första brådskande att förstärka det polisiära samarbetet när det gäller utbyte av information om den illegala invandringen och om verksamheten kring den. Att centralisera och samla dessa uppgifter samt analysera och utnyttja dem bör vara en del av den existerande arbetsgruppens arbete. Det är särskilt viktigt, vilket också betonas i slutsatserna från Feira, att utveckla Europols roll när det gäller repressionen av människohandeln. Det franska ordförandeskapet avser därför att utan dröjsmål be Europol lägga fram en sammanfattning av de åtgärder som vidtagits på området.
Den andra målsättningen inom polisiärt samarbete är att förstärka systemet för tidig varning, som måste bli tillräckligt effektivt så att medlemsstaterna kan informeras och reagera i tid inför händelser i anslutning till illegal invandring. Systemet innebär bl.a. att kontaktpunkter mellan medlemsländer skall inrättas. Det åligger rådets ordförandeskap att organisera det samråd som krävs för att åtgärder som är anpassade till situationen skall kunna genomföras.
En förstärkning av denna samordning innebär också att ett nät av kontaktpersoner inrättas i immigrationens ursprungsland för att förbättra kunskapen om situationen och kontrollera invandringen vid källan, bl.a. genom att kontrollera resedokument vid ombordstigning på flygplatserna.
Samtliga dessa förslag som är avsedda att förstärka kampen mot den illegala invandringen blir föremål för ett seminarium om verksamheten som skall hållas i Paris den 20 och 21 juli, alltså om några dagar. Seminariet kommer att samla representanter på hög nivå i medlemsstaterna, länderna i Central- och Östeuropa, Förenta staterna, Australien, Kanada och Mexiko. Flera ministrar från medlemsstaterna, direktörer från olika enheter och gränspoliser i medlemsstaterna kommer också att delta i seminariet.
Jag vill även betona att en av de viktigaste punkterna i Tammerfors är principen om harmonisering av medlemsstaternas asylrätt. Det är också ett viktigt instrument i kampen mot den illegala invandringen. Vi kan konstatera att asylansökningarna ökar starkt i de flesta av Europeiska unionens länder. Ökningen återspeglar också ökningen av den illegala invandringen eftersom 80 till 90 procent av asylansökningarna avslås av de olika länder där de lämnats in.
Asylrätten utnyttjas flitigt av människohandelsorganisationerna som ett rättsligt instrument för att få de illegala invandrarna att komma in och stanna. Svårigheten med vår uppgift ligger därför i att förena denna grundläggande asylrätt, som erkänns av internationella konventioner, med kampen mot bedrägeriet. Även här hänvisar jag till toppmötet i Tammerfors där Europeiska rådet på nytt bekräftade betydelsen av att unionen och medlemsstaterna absolut respekterar asylrätten. Detta system, säger man i slutsatserna från toppmötet, borde på kort sikt innehålla en tydlig och operativ metod för att fastställa vilken stat som är ansvarig för att granska en asylansökan, gemensamma, rättvisa och effektiva normer för asylförfaranden samt gemensamma minimivillkor för att ta emot asylsökande.
Det är alltså till att börja med grundläggande att gå vidare med arbetet som syftar till att göra Dublinkonventionen mer funktionell, när det gäller att fastställa vilken stat som är ansvarig för att granska en asylansökan. Frankrike följer på nära håll det pågående arbetet i kommissionen. Ett stort steg framåt kommer att tas om man uppnår att den stat som ursprungligen släppt in en utlänning i Europeiska unionen faktiskt ensam blir ansvarig för att granska denna persons asylansökan. Det snara införandet av Eurodac-systemet som gör det möjligt att centralt samla fingeravtryck från asylsökande kommer att bidra till kampen mot bedrägeriet med flera ansökningar.
Vi måste också snabbt uppnå målsättningen med ett asylförfarande som är rättvist och effektivt i Europa. Vi måste därför snarast harmonisera villkoren för att ta emot asylsökande, för att begränsa den interna strömmen till Europeiska unionens territorium, och därmed eftersträva en mer harmonisk fördelning mellan medlemsstaterna. Det är anledningen till att det franska ordförandeskapet lagt fram en text med riktlinjer avsedd att underlätta arbetet i kommissionen och utarbetandet av den framtida stadgan för direktiv.
Vi skulle vilja uppnå de första slutsatserna vid rådet i december, så att vi kan bidra till att förbereda kommissionens förslag till direktiv, som planeras till början av år 2001. Rådet är därför fast beslutet att genom alla nödvändiga medel bekämpa människohandeln, i enlighet med slutsatserna från Tammerfors och Feira. Rådets analys är att frågan om vägar och medel för att illegalt ta sig in i ett land inte längre är en fråga som enbart faller under problemet med invandring, utan också en fråga som även berör kampen mot den organiserade brottsligheten. Det är i det perspektivet man måste arbeta och det franska ordförandeskapet vill dra nytta av alla medel - nationella, gemenskapsrelaterade, mellanstatliga - för att lyckas.

Vitorino
. (FR) Herr talman! Till att börja med skulle jag vilja betona att kommissionen instämmer i de känslor som framkallats av tragedin i Dover, så som ordförande Prodi uttryckte det vid Europeiska rådet i Feira och som jag själv haft tillfälle att uttrycka det för kommissionens räkning.
Vi anser att dessa händelser på ett mycket dramatiskt sätt illustrerar behovet av en gemensam politik på invandringsområdet. Kommissionen gläds därför åt uppmaningen från stats- och regeringscheferna i Feira om att påskynda förfarandet. Kommissionen åtar sig för sin del bestämt att bidra till detta vid det franska ordförandeskapets sida.
Kommissionen erinrar om att ramen för en sådan politik utarbetades av Europeiska rådet i Tammerfors och att exakta tidsfrister ställts upp för dess genomförande, såväl i Amsterdamfördraget som av Europeiska rådet självt.
För att en sådan politik skall få hållbar effekt måste den ingå i det globala synsätt som fastställdes i Tammerfors, vilket innefattar såväl en mer effektiv hantering av migrationsströmmarna som utveckling av ett partnerskap med ursprungs- och transitländerna, inrättande av ett gemensamt asylsystem och försäkran om en rättvis behandling för medborgare från tredje land som helt lagligt befinner sig på medlemsstaternas territorium.
Det är inom denna globala ram som satsningen måste göras för att kontrollera dessa särskilt motbjudande former av brottslighet som utgörs av handel och utnyttjande av människor. Det är dessa som ligger till grund för tragedin i Dover, men även för alla dessa anonyma tragedier som varje dag utspelas utan att vi får veta det eftersom pressen inte rapporterar om dem. Tyvärr så finns de.
Kommissionen vill särskilt erinra om att rådet har mycket kort tid på sig för att anta nödvändiga lagstiftningsbestämmelser för att kunna bestraffa dem som drar nytta av verksamheten med människohandel. En tidsfrist har fastställts, den gäller fram till slutet av detta år för ett formellt antagande av lagstiftningsinstrument som gör det möjligt att straffa de ansvariga för denna handel.
Kommissionen bekräftar sin vilja att samarbeta med rådet för att denna tidsfrist verkligen skall respekteras. Kommissionen noterar det faktum att det franska ordförandeskapet håller på att lägga fram ett första försök, ett rambeslut som syftar till att förstärka kampen mot dem som hjälper invandrare att illegalt komma in eller uppehålla sig i ett land. Vi välkomnar detta svar från det franska ordförandeskapet, och vi kommer att noggrant granska texten för att se i vilken utsträckning den kan omfatta de målsättningar som kommissionen ställt upp för sig, inom ramen för ett förslag som kommissionen själv aviserat.
Två aspekter borde få särskild uppmärksamhet i detta sammanhang: arbetsgivarnas ansvar och konsekvenserna av att utnyttja illegal arbetskraft. Det handlar inte bara om att kontrollera vägarna in i Europeiska unionen, utan även om att kontrollera det som händer i våra medlemsstater, särskilt när det gäller den illegala arbetsmarknaden.
Människohandeln måste också särskilt bestraffas när det handlar om handel med kvinnor och barn i syfte att utnyttja dem sexuellt, vilket utgör en särskild aspekt på människohandeln i allmänhet.
Kommissionen erinrar om att skyddet av offren och respekt för deras rättigheter måste vara en kontinuerlig viktig punkt när det gäller lagstiftningen. Det finns offer som betalar med sitt liv, men det finns andra som blir slavar.
I det hänseendet avser kommissionen att lägga fram ett förslag om att utfärda kortfristiga uppehållstillstånd för offer som accepterar att samarbeta med de polisiära och rättsliga myndigheterna i kampen mot människohandeln. Offrens vittnesmål är grundläggande för att den polisiära och rättsliga jakten skall ge effektiva resultat. Men för att kunna räkna med offrens vittnesmål måste man också garantera dem ett minimum av personlig säkerhet.
Kommissionen uppmanar även medlemsstaterna att förstärka sitt samarbete inom ramen för Europol, för att denna organisation fullständigt skall kunna utnyttja alla sina resurser i kampen mot den organiserade brottsligheten på området. Vi betonar i det hänseendet betydelsen av den konferens som skall organiseras av det franska ordförandeskapet den 20 och 21 juli i Paris och som ministern just talat om.
Vi bör också utveckla och förstärka Schengenregelverket såsom det införlivats i Amsterdamfördraget. I det hänseendet bör vi prioritera möjligheter att kontrollera att rättigheter som redan finns när det gäller utfärdande av visering och kontroll av de yttre gränserna tillämpas korrekt, genom att utnyttja mekanismer för övervakning och kontroll som finns för detta ändamål.
Vi måste också eftersträva att gällande bestämmelser tillämpas, i förekommande fall genom att göra nödvändiga förändringar i Schengenregelverket. Vi bör på alla sätt försöka underlätta det administrativa samarbetet, i likhet med Odysseusprogrammet där en tredjedel av programmen för år 2000 redan bidrar till kampen mot den illegala invandringen.
Kommissionen instämmer också i det franska ordförandeskapets strävan efter att bestämmelserna om ansvar för transportörer skall ses över och anpassas i första hand. Kommissionen noterar ordförandeskapets avisering om ett initiativ i det hänseendet. Enligt vår mening borde initiativet ingå i utvecklingen av Schengenregelverket, och på lämpligt sätt behandla de olika möjligheter som kan utnyttjas i nära samarbete med operatörerna, för utan detta samarbete blir det svårt att effektivt bekämpa människohandeln.
Inom ramen för samarbetet med ursprungs- och transitländerna och ursprungs- och transitregionerna i allmänhet måste vi fästa särskild betydelse vid både kampen mot fattigdomen och respekten för de mänskliga rättigheterna. Mer exakta åtgärder kan inledas när det gäller utvecklingen av informationskampanjer om verkliga möjligheter till laglig invandring, och förebyggande av varje form av handel eller förstärkning av myndigheternas möjligheter i ursprungs- och transitländerna att själva effektivt bekämpa denna form av brottslighet. Vi måste tänka oss möjligheten att öka anslagen för detta i det preliminära förslaget till budget för år 2001.
Former för förstärkt samarbete skulle också kunna tänkas för kandidatländerna, bl.a. när det gäller utbildning och utrustning, samt i fråga om utbyte av information om den brottsliga verksamheten. Vi tror det är viktigt att i det sammanhanget så snabbt som möjligt utveckla samarbetsavtalen mellan Europol och polismyndigheterna i kandidatländerna.
Att sluta och effektivt genomföra gemenskapsavtal om återförande kommer också att bidra till att göra erbjudandena mindre attraktiva från de människohandlare som påstår sig kunna garantera att deras offer får tillträde till det land de önskar. Rent allmänt är det nödvändigt att ta upp politiken om utvisning till hemlandet i sin helhet, inbegripet stöd till dem som återvänder frivilligt, så att samordning och effektivitet kan garanteras, samtidigt som berörda personers rättigheter kan respekteras.
Det är nödvändigt att snabbt göra framsteg för att inrätta ett gemensamt europeiskt asylsystem, grundat på absolut respekt för asylrätten, liksom principen om icke-avvisning, och som syftar till att i enlighet med rättvisa och effektiva förfaranden erbjuda lämplig status för alla människor som behöver skydd.
De förslag som kommissionen redan lämnat om Europeiska flyktingfonden och tillfälligt skydd, samt lanseringen av processen med att se över Dublinkonventionen, bör snabbt följas av andra initiativ om förfaranden och villkor för att ta emot asylsökande. Kommissionen är i färd med att utvärdera betänkandet från Europaparlamentet om meddelandet beträffande ett gemensamt förfarande för att före årets slut lägga fram ett lagstiftningsförslag om ett gemensamt asylförfarande i Europa. På samma sätt välkomnar vi det franska initiativet att lägga fram en text med riktlinjer om villkoren för att ta emot asylsökande.
Hela åtgärden syftar, vilket man också sade i Tammerfors, till att på medellång sikt uppnå en gemensam definition av begreppet flyktingar och dessutom andra former av extra skydd. Alla hållbara lösningar går enligt kommissionens uppfattning via ett successivt införande av en verklig immigrationspolitik som, genom att ingå i framtidsutsikterna för unionens sociala, ekonomiska och demografiska utveckling, garanterar att invandrare tas emot inom en organiserad och tydlig ram, och att de harmoniskt integreras i mottagningsorganisationerna.
Kommissionen förbereder ett meddelande i ärendet till hösten, liksom lagstiftningsförslag som, genom att de är en uppföljning av dem om återförening av familjer som just nu granskas av rådet, borde fastställa villkoren och möjligheterna för tillträde, framför allt när det gäller sysselsättning och studier.
Vi erkänner alla betydelsen av denna debatt och vi utbyter åsikter under inflytande av de känslor som upprörts av tragedin i Dover. Det är frestande att säga att lösningen ligger i att förstärka de repressiva åtgärderna. Inte heller jag har, som ni sett, övergivit idén om att förstärka de repressiva åtgärderna. Men man måste framför allt förstå att på medellång sikt kommer denna kamp att vara framgångsrik genom att vi på europeisk nivå utformar en proaktiv immigrationspolitik, som stöds av tydliga kriterier och delas av alla medlemsstater. Det måste vara en rättvis politik både när det gäller "integration av invandrare" och "effektiv bekämpning av den organiserade brottsligheten som utnyttjar offren från människohandeln". Vi får aldrig förlora ur sikte det balanserade synsättet på de två avsnitten av den europeiska gemensamma politiken i detta hänseende.
(Applåder)

Van Hecke, Johan
Herr talman! Det är tragiskt att det skulle behöva krävas ytterligare 58 offer innan problemet med människohandel verkligen hamnade på den internationella politiska dagordningen. Den dramatiska händelsen i Dover har än en gång gjort oss medvetna om människohandlarnas skoningslösa metoder samt om oförmågan, eller oviljan, hos Europeiska unionen att bekämpa denna fruktansvärda form av utnyttjande.
Förra veckan skrev The Economist att människohandeln har utvecklats till en större business än narkotikahandeln. De som sysslar med organiserad brottslighet har upptäckt att denna handel inte bara är lönsammare, utan även mindre riskfylld. Varje år smugglas ungefär en halv miljon människor in i Europeiska unionen. Bara i Dovers hamn tas hundratals illegala invandrare fast varje dag. Med människohandeln ökar även det ekonomiska och sexuella utnyttjandet. Människohandlarna kräver astronomiska summor för att smuggla sina kunder till Västeuropa. Vid ankomsten tas deras handlingar ofta ifrån dem, vilket gör att de är fullständigt utlämnade till de kriminella sammanslutningarna. Unga flickor utsätts regelbundet för våldtäkt under resan, och tvingas senare till prostitution eller tvingas ut på den illegala arbetsmarknaden. Det är inte ovanligt med trakasserier och våld gentemot offer som inte betalar tillbaka sina skulder.
Människohandlarna går tydligt alltmer professionellt till väga. De förfogar över en bättre infrastruktur och bättre kommunikations- och kontrollmöjligheter än polisen och andra rättsliga myndigheter i ursprungs- och transitländerna. Internationaliseringen av den organiserade brottsligheten står i skarp kontrast till EU-medlemsstaternas oförmåga att samordna sina åtgärder för att bekämpa människohandeln. Alla är överens om att problemet är för stort för att kunna åtgärdas med hjälp av de enskilda ländernas kontroll-, hjälp- och repatrieringsmöjligheter, och att det behövs en gemensam ansträngning. Men trots alla goda intentioner förblir det europeiska samarbetet enormt bristfälligt. Vi klarar helt enkelt inte av att höja oss över de nationalistiska reflexerna när det handlar om polis och rättssystem. Den organiserade brottsligheten utnyttjar detta vakuum. När Europeiska unionen utvidgas ännu mer, kommer problemet bara att växa. De nya länderna är på grund av sina geografiska lägen särskilt känsliga för människohandel. Dessutom är deras polis och rättsliga myndigheter ännu mer bristfälligt uppbyggda än vad som är fallet i de nuvarande medlemsstaterna. I vår resolution förespråkar vi i alla fall att man skall tillämpa solidaritetsprincipen, och vi presenterar även ett antal mycket konkreta förslag till långtgående samarbete i kampen mot människohandeln. Om vi vill undvika tragedier som den i Dover i framtiden, så får vi sluta att försumma utbyggnaden av den tredje pelaren, och vi känner oss hoppfulla efter anförandet av president Chirac och minister Queyrannes redogörelse.

Terrón i Cusí
Herr talman! Jag vill också börja detta anförande med att uttrycka mina djupaste känslor inför katastrofen i Dover. Dessa känslor är dock inte något nytt.
Jag bor i ett av Europas områden dit det varje dag, varje vecka, kommer döda kroppar av invandrare från norra och södra Afrika och som inte blir nyhetsstoff, eftersom de inte dör på ett massivt sätt utan kommer en och en hela tiden.
Jag är därför säker på att Europeiska unionen, som kommissionär Vitorino sade, är i behov av en gemensam politik som gör det möjligt att hantera den legala ankomsten av invandrare på ett rimligt sätt - med tanke på vår ekonomiska, sociala och demografiska situation -, så att de kan undvika självsvåldighet och framför allt att använda sig av lagliga vägar i stället för att gå till människohandlarna.
Jag tycker att vi har ansvaret att fastställa en rättslig ram som gör det detta möjligt. Vi har också ansvaret - och jag vill understryka detta här - att tillämpa de lagar som redan finns i Europeiska unionen och som reglerar vår arbetsmarknad. Det är förkastligt att det finns människor som importerar arbetskraft och använder den helt ostraffat. Därför behöver vi inte utveckla vår invandrarlagstiftning, vi behöver bara använda oss av den vi redan har för att reglera arbetsmarknaden och straffa de arbetsgivare som använder svart arbetskraft.
I oktober är det ett år sedan avtalen antogs i Tammerfors. Jag hoppas att kommissionen gör allt det kommissionären har pratat om och att rådet är med på detta. Detta parlament kommer i så fall att stå på samma sida.

Wiebenga
Herr talman! Det är sorgligt att behöva konstatera, men det kommer ännu att bli många Dover-tragedier. För inte så länge sedan talade vi här om människosmugglingen vid Gibraltar sund. Nyss hänvisade man till detta. Dessförinnan diskuterade vi en båt med kurder som hade strandat utanför Italiens sydkust. Varje gång, och även denna gång, uppstod panik hos myndigheterna. Nu har det alltså verkligen blivit dags för politikerna att göra något åt detta. För sanningen är att varje gång annonserar man åtgärder, men nu måste vi börja handla, för vi vet att människosmugglingen bara fortsätter.
Vad skall vi då göra? Minister Queyranne och kommissionär Vitorino har besvarat den frågan. Vi måste angripa orsakerna, vi måste inrätta en gemensam immigrations- och asylpolitik, vi måste bekämpa den gränsöverskridande brottsligheten, och man måste äntligen upprätta en gränsbevakning vid Europeiska unionens yttre gränser.
Men jag vill peka på något annat. Regeringsledarna själva kan, under ledning av president Chirac som var här i förmiddags, genast dra sitt strå till stacken genom att i Nice upphäva vetorätten inom det europeiska rättsliga samarbetet. På så sätt kan de, och senare rådet (rättsliga och inrikes frågor), äntligen införa en europeisk immigrationslagstiftning med förstärkt majoritet, såsom parlamentet har begärt under många år.
När det gäller brottsbekämpning får det inte bara vara Europol som arbetar med bekämpningen av människosmuggling. Vi måste harmonisera kriminaliseringen av detta brott på Europanivå. Människosmuggling är ett typiskt exempel på gränsöverskridande brottslighet, och det försvårar åtalsmöjligheterna avsevärt vilket gör det nödvändigt att upprätta en europeisk åklagarmyndighet.
Herr talman! Nu har det pratats tillräckligt. Nu måste vi skrida till handling!

Lambert
Herr talman! Jag är överens med alla dem som talat om tragedin i Dover och de unga liv som ändades där, men jag vill också tillägga att jag känner avsmak för den attityd många har: "tja, vad tror ni, om man tar sådana risker får man vara beredd på att man kan dö". Det är en grym och dömande attityd som framkommit i mycket av pressen och det hjälper oss inte att hitta någon lösning.
Om regeringarna menar allvar med att bekämpa människosmugglingen, så finns det tre områden de borde fundera kring. Hur kan människor komma in i Europeiska unionen legalt, i synnerhet de som kommer från tredje land med erfarenheter av fattigdom eller förtryck? För det andra, hur skall vi vinna förtroende från dem som skulle kunna ge oss bevis mot människosmugglarorganisationerna? Jag välkomnar det vi hört om detta denna eftermiddag. För det tredje, hur Europeiska unionens och medlemsstaternas politik bidrar till att skapa flyktingar. Vi borde inte fokusera så mycket på en avskräckande politik vid våra gränser. Vi bör se hur vi bidrar till incitamenten att ge sig av.
Vi bör undersöka vilka konsekvenser vår politik har på till exempel handeln, dess regler och villkor och vilka vi handlar med, hur de EU-baserade företagen beter sig och deras verksamhet i länder som Nigeria, medlemsstaternas vapenförsäljning till repressiva regimer. Om vi eftersträvar en verklig gemensam utveckling, så skulle detta vara ett viktigt steg framåt och jag välkomnar det. Jag anser att vi borde undersöka hur vår politik med öppna marknader och stängda gränser medverkar till de marknadskrafter som driver på ökningen i människosmuggling.

Boudjenah
Herr talman! 58 kinesiska invandrare som kommit ända till Dover med hopp om ett bättre liv dog alltså under fruktansvärda förhållanden mitt bland tomatlådorna. Precis som ni blev jag djupt tagen av händelsen. Brottet sker dagligen vid Europeiska unionens gränser. Låt oss inte glömma Yagine och Fodé, dessa två unga guineaner som ville se Bryssel förra sommaren. Bara sedan början av detta år har tiotals ungdomar från Maghrebländerna drunknat när de försökt ta sig till den spanska kusten. Fjorton kurder kvävdes i lastrummet till en färja i brand i Patras. Tiotals albaner och tunisier omkommer innan de når Italien. Bokslutet är fruktansvärt. Det borde vara oacceptabelt för en europeisk union som är stolt över att vara grundad på försvaret av de mänskliga rättigheterna.
Hur skall vi då stoppa detta? Det är just den fråga som uppstår. Debatten som inleddes genom katastrofen i Dover fokuserade på handeln med människor och repression av maffian som organiserar illegal verksamhet. Människosmugglarnas industri är verkligen blomstrande. Vi känner sedan lång tid till brottsliga nätverk, såsom de kinesiska triaderna som gör stora vinster genom att transportera människor mot påstådda paradis.
Vi måste alltså straffa maffiaverksamheten hårt, men också dem som utnyttjar illegal arbetskraft. För det finns ingen immigrationsverksamhet utan ekonomisk verksamhet. I Frankrike tvingas därför kineser utan ID-handlingar att arbeta i åratal i konfektionsfabriker för att betala sin resa. Dessa moderna slavar tillhandahåller billig arbetskraft för hela ekonomiska sektorer. Chefer utlokaliserar verksamheten inom själva det europeiska territoriet.
Trossatsen om den avreglerade internationaliseringen förhärligar fri rörlighet av varor och kapital, men försöker stoppa fri rörlighet för människor. Emigrationen är, vare sig den motiveras av politiskt förtryck eller fattigdom, bara en återspegling av jordens obalans, ett symtom på en klyfta mellan nord och syd som blir vidöppen, och sporren till emigration är desto starkare som bilderna av en blomstrande västvärld invaderar TV-skärmarna i tredje världen.
Den fria rörligheten som Europa inrättat är en grundläggande rättighet, men den är förbehållen Europas medborgare. De som kommer från ett land utanför unionen har upplevt hur deras förflyttning kantats av fallgropar, med Schengenbestämmelserna och hägringen med nollinvandring. Allt detta bidrar bara till att öka formerna av illegal invandring.
Ett europeiskt strikt repressivt svar på frågan om immigrationen skulle säkerligen förstärka det befästa Europa, men skulle samtidigt bortse från det viktigaste, nämligen gemensamma ansträngningar och uppdelningar på världsnivå. Ett seminarium, herr minister, varför inte? Ja, till en gemensam invandringspolitik som inte begränsas till kontroller vid gränserna och kontroller av misstänkta invandrare på europeiskt territorium. Ja, till en gemensam immigrationspolitik grundad på principen om fri rörlighet, förbättrad rätt...
(Talmannen avbröt talaren.)

Berthu
Den fruktansvärda död som drabbade 58 kinesiska illegala invandrare, vilka upptäcktes av de brittiska tulltjänstemännen i Dover, visar till att börja med hur kraftigt migrationstrycket är på länderna i Europa. Dessa människor kom ändå från Kina, dvs. från andra sidan jorden, från ett land som inte har något att göra med Europa och vars problem med fattigdom vi på intet sätt kan lösa.
I ett så groteskt fall som detta är den första möjliga lösningen, på vår nivå, kampen mot den illegala invandringen och bl.a. mot de maffialiknande organisationer som bedriver denna nya människohandel. Men vi blir lite rädda när vi hör kommissionär Vitorino säga, den 20 juni, apropå katastrofen i Dover, att allt detta bevisade bl.a. behovet av "en verklig politik för tillträde och integration som definitivt bryter med dagdrömmen om nollinvandring".
De som nämner dagdrömmen med nollinvandring gör det alltför ofta, tyvärr, för att i förväg försöka ursäkta en släpphänt politik. Vi vill inte gå i den fällan. Vi kräver i stället i första hand att denna immigration stoppas, inte bara genom en gemensam utvecklingspolitik och kampen mot maffian, utan även genom att kontrollerna vid de yttre gränserna förstärks och genom att de inre gränserna återupprättas, vilka omedvetet förstörts av de europeiska besluten de senaste åren.
Vid de inre gränserna kommer man sannolikt inte att upprätta några fasta kontroller, i traditionell form. Vi måste i stället vända oss mot en mer flexibel struktur, som arrangeras kring gemensamma polisstationer, i närheten av gränserna. Men i vilket fall som helst krävs kontroller, annars är vi på väg mot att successivt förstöra våra samhällen vilket, uppriktigt sagt, alltför väl sammanfaller med internationaliseringens målsättningar och skulle passa Europas fiender utmärkt.

Cappato
Herr talman! I Dovers hamn kontrolleras mindre än 5 procent av de lastbilar som kommer och som transiteras, och mindre än de 5 procenten undersöks. Vad kan vi alltså göra? Måste vi förstärka kontrollerna, utöka polisens närvaro, multiplicera med tjugo för att få garantier att kontrollen blir effektiv? Och svaren från rådet blir alltid desamma, alltid dessa: Europol, Eurodac, polisiärt samarbete.
Som företrädare för rådet, herr minister, sade ni att det handlar om två olika saker: invandringspolitiken är en sak och kampen mot brottsligheten och den illegala invandringen är något annat. Detta får inte vara sant, det är inte sant, och det verkar som om även inläggen i detta parlament visar att det inte är sant. Detta parlament förbereder sig på att rösta om ett kompromissförslag - och jag hoppas det blir godkänt - en text som lyfter fram det direkta sambandet mellan begränsningar när det gäller invandringen och den profit som den organiserade brottsligheten kan göra på denna trafik, för detta ligger faktiskt i själva förbudstankens mekanik: om det inte finns en politik för att integrera den legala invandringen, när det krävs flera månader för att få ett arbetstillstånd, när rapporterna från FN i stället säger oss att våra samhällen, våra länder i Europa skulle behöva hundratusentals legala invandrare varje år, som i stället inte får komma in, inte bara i de högst kvalificerade sektorerna inom den nya tekniken, utan också när det gäller manuellt arbete, restauranger och tjänster, när man tror sig kunna förbjuda och förhindra allt, så leder denna lagstiftning i själva verket i stället till vi dränks i en flod av illegal invandring, brottslig eftersom den är förbjuden.
När det gäller denna fråga tror jag att parlamentet kommer att visa styrkan att uttrycka en åsikt som strider mot den som ni, herr minister, gav uttryck för i denna kammare.

Hernández Mollar
Herr talman! Vi har ett problem: vi hänger inte med händelserna. I dag står vi här med 58 döda i Dover. Liksom min kollega Anna Terrón kommer jag från ett land, Spanien, där vi tyvärr får bevittna hundratals döda och försvunna i Gibraltarsundet och de andalusiska kusterna. Det finns utbrott av våld och främlingsfientlighet i varje del av Europeiska unionen och medan vi här talar om ett nytt globaliserat ekonomiskt samhälle och ett nytt informationssamhälle, märker vi inte att även den organiserade brottsligheten, människohandeln, det sexuella utnyttjandet och droghandeln har globaliserats. Allt detta hör samman. Det vill säga, vi talar om en ny typ av brottslighet och människoslaveri som påminner om perioden i USA innan slaveriets upphävande.
Maffian för hit kineser, marockaner, ryssar, sydamerikaner, de tvingar dem eller ger dem råd. Detta är ett ansvar för vissa mycket viktiga internationella organisationer och de ropar efter internationellt samarbete mot dessa skamliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna, ett internationellt samarbete mellan polis och domare på europeisk nivå med polis och domare i de länder som ger upphov till invandrarströmmarna, vilka också är ansvariga för problemet. Och om dessa inte har administrativa, rättsliga eller polisiära strukturer måste vi samarbeta med dem för att bygga upp sådana. Här kan de handlingsplaner som rådets företrädare tog upp spela en mycket viktig roll, och vi hoppas att vi öppnare än hittills kan debattera detta i parlamentet.
Vi måste sluta prata - vilket också har sagts -, för med ord löser vi inte problemet. Vi måste ge nödvändiga medel till Europol för att uppnå ett effektivt arbete, till handlingsplanerna så att de kan genomföras, till flyktingfonden och våra gränser så ordentliga kontroller kan genomföras, för tyvärr går det inte att göra någonting utan ekonomiska medel. Resten är bara prat och demagogi.

Evans, Robert
Herr talman! Tragedin i Dover är en av de mest förskräckliga händelser någon här kan erinra sig. En tragedi för de inblandade, en tragedi för deras familjer och vänner, men också en tragedi för Europa och de europeiska idealen.
Som europeiska parlamentariker måste vi göra allt som står i vår makt för att förhindra att detta upprepas. Denna förskräckliga händelse hade kunnat undvikas. Cappato talade alldeles nyss om kontrollerna i Dover. Men myndigheterna i Zeebrugge visste att lastbilen i fråga var misstänkt. De hade aldrig hört talas om företaget bakom lastbilen och chauffören betalade i kontanter för färjan. Därför varnade de hamnmyndigheterna i Dover. Om de hade kontrollerat fordonet i Belgien skulle många av dessa liv säkert kunnat räddas.
Jag tackar ministern för hans äkta och ärliga uttalande. Han talade om de verkliga syndarna, organisatörerna. Och han har naturligtvis rätt i att vi måste bekämpa den organiserade brottsligheten och den globala människosmugglingen, men att peka ut syndarna är bara en del av kampen. Vi måste göra mer för att stödja de länder från vilka dessa människor kommer och förbättra villkoren där. Kan vi här i Strasbourg ens tänka oss den misär och den desperation som drev dessa kineser att tillbringa flera månader på resa i lönndom halvvägs över världen? Och deras framtidsutsikter? Antagligen att arbeta i kinesiska restauranger för att tillfredsställa västerlänningars längtan efter kinesisk mat. Men för att göra detta dog de en tragisk och desperat död eftersom vi som européer misslyckats med att skapa gemensamma och fungerande förfaranden för asyl och invandring och det måste vi alla ta på vårt samvete.

Ducarme
Herr talman! Den mänskliga katastrofen och fakta är kända. Såsom Boudjenah sade var de välkända före katastrofen i Dover. Den politiska viljan uttrycks för att ange att det är på tiden att på ett mycket tydligt sätt övergå till den normativa lagstiftande handlingen som identifierar, fastställer och straffar.
Herr minister, herr kommissionär! Ni har verkligen gjort mig besviken. Ni instämmer inte ens i den linje som valdes vid Europeiska rådet i Tammerfors. I slutsatserna från Tammerfors finns en tydlig begäran om att kommissionen skall lägga fram en rapport om genomförandet av slutsatserna från arbetsgruppen "Asyl och migration" för Europeiska rådet i december 2000. Det innebär att ni redan inom sex månader bör lämna en rapport om vad ni åstadkommit. Men när jag lyssnar till ert tal har jag intrycket av att vara inbjuden inte till ett sammanträde i parlamentet utan till en elegant och korrekt konferens. Jag skulle önska att kommissionen gick längre, att den hade modet att för en gångs skull lägga fram förslag och att den är i nivå med vad ministerrådet kräver.
Herr minister! Om det franska ordförandeskapet nöjer sig med att sammanfatta vid nästa toppmöte, utan att verkligen vilja analysera rapporten från kommissionen, och säga oss om kommissionen respekterar sitt avtal beträffande Eurodac, och om det franska ordförandeskapet inte har möjlighet att lämna en exakt tidsplan för de lagstiftningsförfaranden som skall genomföras på europeisk nivå och överföras till de olika medlemsstaterna, är vi på väg mot ett misslyckande, ett misslyckande som kommer att leda till samma typ av debatt som i dag, efter nya dödsfall. Alla kommer att beklaga det och Europa kommer inte att ha gjort några framsteg.
Det jag verkligen ber om är att kommissionen skall visa sig vara uppgiften vuxen, och att den i linje med vad president Chirac och minister Queyranne sade, blir tillräckligt kritiserad, att det arbete man bett kommissionen utföra är tillräckligt exakt för att politikerna, ministrarna och rådet äntligen skall kunna fatta beslut.

Sörensen
Herr talman! Jag skulle vilja säga som så, att alla här har en massa känslor, men fenomenet har under de senaste fem åren hunnit skörda 2 000 människoliv. Vad jag nu ser är att Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa, International Organization for Migration, Europarådet, kommissionen och parlamentet alla har bra förslag. Vi pratar och pratar, vi skriver texter, vi framställer texter och vi kan vara väldigt depressiva, väldigt pessimistiska, men det är faktiskt första gången som samtal förs på internationell nivå och som man gör något åt detta problem.
Jag är alltid lite hoppfull, men jag är dock mycket realistisk när det gäller två saker. Jag är realistisk i den meningen att jag inser att praktiken är något annat än teorin. Till exempel måste man veta att när vi repatrierar människor, exempelvis illegala invandrare från Tyskland till Polen, så finns det vissa polacker som inom två timmar har försetts med en tågbiljett av sin illegala arbetsgivare för att komma tillbaka. De kommer tillbaka eftersom det är där deras arbete finns, eftersom de har sina jobb och eftersom det finns pengar för dem att tjäna i landet.
Jag är också realistisk när det gäller offren. Glöm för allt i världen inte bort offren. Det betyder hjälpinsatser och ett dokument som ger dem rätten att kunna röra sig fritt. Och kineser vågar prata. Det har jag erfarenhet av. Här finns kinesiska flickor, och kvinnor pratar ännu mer än män, för jag har känslan av att kvinnor är mindre rädda än män när det gäller sådant här. Jag känner kinesiska flickor som har fått sina ansikten uppskurna med kniv. De är märkta för all framtid. Om de återvänder, om de repatrieras till sitt ursprungsland, så står de där med sina jack i ansiktet. De kan inte återvända. Inse att vi måste kunna repatriera människor på frivillig basis, men jag tror inte på den frivilligheten. Jag tror att det är för svårt för vissa människor.
Det finns de som är mycket hoppfulla och som vill återvända, men tänk även på den andra aspekten av offrens situation. I Storbritannien till exempel, i Dover och i Förenade kungariket i allmänhet, finns det inga flyktingförläggningar som tar emot offer för människohandel, det finns inte ens någon lämplig lagstiftning på området. Europa bär således ansvaret för sin egen lagstiftning och för vad man själv kan göra - och vi kan göra detta. Vi befinner oss i en privilegierad position. Tänk på länderna på Balkan, Ukraina, Litauen och alla andra länder som varken har pengar eller resurser och där de icke-statliga organisationerna är indragna i en ojämn maktkamp.
Och sedan är det upp till polisen och polismyndigheterna att fatta beslut. Var snälla och ge dem resurser. Polisen utkämpar ett ojämnt krig.

Morgantini
Herr talman! Det finnas dödsfall som tynger våra hjärtan och samveten som kvarnstenar, döda som kräver en europeisk politik som är generös, som utgörs av rättigheter och skyldigheter för invandrarna, en politik som säger: hos oss är ingen främling, ingen är olaglig.
Från år 1993 har det krävts 2063 offer, män, kvinnor och barn, döda för att de sökte ett liv: dessa de nya jordens fördömda, kvävda i containrar, dränkta i våra hav, döda för egen hand i våra flyktingläger; ansvaret åvilar människosmugglarna, numera ett internationellt nät som gör det nödvändigt för unionen att ta till alla metoder och alla former av samarbete länderna emellan för att förstöra de kriminella nätverken; ansvaret ligger på en politik som reagerar på de migrerande befolkningarnas behov genom att stänga gränserna; en kris- och säkerhetspolitik som skapar rädslan för en invasion. Men invandringen från regioner nära eller långt borta är en integrerad del av den europeiska historien. Den illegala trafiken kan stoppas genom att man bekämpar orsakerna till klyftorna mellan rika länder och fattiga, genom att man tillämpar en samarbets- och utvecklingspolitik som gör det möjligt för alla att leva som världsmedborgare.

Pirker
Herr talman! Det är inte bara dramatiskt att sådana händelser som i Dover äger rum, det är ännu mer dramatiskt att vi nästan bara hör talas om händelser av en viss storleksordning. Sådana dramatiska händelser sker dagligen och drabbar hundratals människor vid gränsen. Det som däremot inte sker är att vi agerar. Här diskuterar vi, vi har diskuterat i flera månader; vi försöker att skissa på olika lösningar, men det finns, om ni tillåter, ännu inget åtgärdspaket som verkligen råder bot på detta. Jag blir lika glad varje gång rådets ordförandeskapet lägger fram nya förslag och även den här gången har det kommit förslag som är välkomna.
Däremot vore det önskvärt att dessa förslag var sammanlänkade och grep in i varandra. Vi får ta del av en mängd enskilda åtgärder, där åtgärd nummer två ofta sätts in före åtgärd nummer ett, i stället för tvärtom. Det handlar om att stämma av och samordna åtgärderna bättre. Det är skälet till begäran om att dessa äntligen skall förverkligas.
Det är några viktiga punkter som jag kort vill ta upp, till exempel samarbetet med ursprungsländerna, handlingsplanens genomförande, fördragens slutliga tillämpning, skärpta straff för kundvärvare, det vill säga en skärpning av Europol, skapandet av gemensamma regler för invandring och asyl samt bekämpandet av missbruk. Där vill jag ställa en fråga: Vi diskuterar Eurodac varje gång ett nytt ordförandeskap inleds, och varje gång får vi veta att Eurodac snart kommer att förverkligas. Nu har det gått flera år och Eurodac har fortfarande inte förverkligats. Jag skulle uppskatta om ni verkligen lyckades skapa Eurodac. Min fråga till er, herr minister, lyder: Kommer ni att förverkliga detta och kommer ni att ta efter parlamentet och låta kommissionen behålla sin behörighet för förverkligandet, eller kommer fler diskussioner att föras i fel riktning?
Låt mig få ställa ytterligare en fråga. Ni nämnde ett seminarium den 20 och 21 och det är mycket välkommet. Kommer parlamentarikerna att bjudas in på det vis som Portugal så föredömligt gjorde, som lät oss delta med företrädare på dessa konferenser? Efter Jospins anförande måste jag som österrikare få fråga er om även österrikare är inbjudna till konferensen.

Watson
Herr talman! Jag vill tacka ordföranden och kommissionären för deras uttalanden och instämma med dem som gett uttryck för den chock och avsky de känner inför denna tragiska förlust av människoliv i Dover.
Det utskott som jag har äran att leda har upprepade gånger klargjort sin uppfattning att vi behöver en europeisk invandringspolitik. Denna tragedi som drabbat dem som är så desperata att nå våra stränder - och det är naturligtvis ingen isolerad händelse - framhäver starkt frånvaron av en invandringspolitik. Vi vet att antalet människor som vi komma till vår kontinent faktiskt inte ökar över tid. Det är helt enkelt så att de lagliga vägarna är stängda, så den privata sektorn har gått in för att utnyttja de illegala vägarna.
Förra årets toppmöte i Tammerfors gav kommissionen ett mandat att röra sig mot en gemensam politik och jag förstod från mitt möte med Chevènement, ordförande för ministerrådet för rättsliga och inrikes frågor, att det franska ordförandeskapet kommer att starta initiativ för att ta itu med de inblandade, att ta itu med dem som transporterar dessa offer. Europaparlamentet ser fram emot att rådfrågas beträffande dessa initiativ.
Men detta räcker inte. Hur lång tid skall det ta innan regeringarna inser att de står med byxorna nere i denna fråga? Hur lång tid skall det ta innan de inser att brottslingarna ligger långt före dem och att de måste utveckla samarbetsmetoder för polisen för att få slut på denna ondskefulla människosmuggling? Jag är till och med frestad att föreslå att de skall få använda saker som Echelon-systemet för att börja bekämpa dessa människosmugglare, men det kan vara ganska provokativt med tanke på omröstningen på torsdag.
Faktum är att vi borde vara stolta över att vi har skapat ett samhälle som är så attraktivt att människor vill komma hit och förenas med oss, men vi borde kanske också skämmas över att vår politik för utvecklingsbistånd inte varit mer framgångsrik i att minska de pådrivande faktorerna i några av ursprungsländerna. Fram till dess att vi lyckas - och jag erkänner arbetet som gjorts av flera av arbetsgrupperna på hög nivå - med att minska dessa pådrivande faktorer, så borde vi kanske öppna våra dörrar en smula. Det kanske ligger i vårt eget intresse till och med, då det föryngrar vår åldrande befolkning och berikar vår kultur.
Det gläder mig att höra att Canada hör till de länder som bjudits att delta i ordförandeskapets seminarium. Vi kanske borde följa Canadas exempel. Den liberala regeringens förslag där är att stänga bakdörren för illegal invandring, men samtidigt öppna ytterdörren för legal invandring.

Queyranne
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag tror att den här debatten gjort det möjligt att se att det fanns stor enighet om riktlinjerna från toppmötet i Tammerfors, och särskilt om triptyken, där de första beståndsdelarna består i förbindelserna med ursprungslandet, åtgärder inom gemensam utveckling, som vi måste förstärka därför att immigrationen uppmuntras av obalansen och befolkningens önskemål att komma till de rikaste länderna, när de är utan sysselsättning och framtid.
Den andra punkten är integrationen av utlänningar som har uppehållstillstånd och ur den synvinkeln tror jag inte att det finns någon politik för nollinvandring i Europa. Det verkar orealistiskt. Vi måste göra det möjligt för utlänningar, som vistas hos oss under lagliga förhållanden och respekterar våra länders lagar, att leva utan diskriminering och integreras.
Den tredje punkten slutligen är att vi måste bekämpa den illegala invandringen, den olagliga invandringen, och särskilt den organiserade. Jag instämmer med många av dem som uttalat sig i dag, Cappato exempelvis: denna verksamhet faller definitivt under den organiserade brottsligheten. Vi måste därför bemöta dessa internationella organisationer, mäktiga maffiaorganisationer, som just syftar till att utnyttja kryphålen i lagen, samarbetssvårigheterna och den mycket stora efterfrågan från de berörda länderna.
Inom ramen för vårt ordförandeskap kan vi berika förslagen i denna debatt. Jag tänker bl.a. på förslaget från kommissionär Vitorino som syftar till avtal om utvisning med ursprungsländerna, exempelvis med Kina, för att uppnå en specifik kritik mot människohandeln som syftar till sexuellt utnyttjande. Jag anser också att vi tillsammans måste utarbeta konkreta åtgärder, vi måste ha en tidplan för att genomföra dem, vilket ni också krävt, inbegripet tillämpningsförordningen för Eurodac, som bör komma före årets slut, eftersom Pirker nu ställde frågan.
Vi måste särskilt utnyttja detta halvår för att klargöra riktlinjerna, framför allt när det gäller den långsiktiga invandringspolitiken i Europa. Vi har planerat ett informellt råd (rättsliga och inrikes frågor), som kommer att äga rum i Marseille i slutet av månaden och vi har i det sammanhanget fört upp frågan på dagordningen. Ordföranden för ert utskott, Watson, skulle för övrigt delta i denna debatt i slutet av månaden. Jag vill också säga att parlamentsledamöterna är välkomna till de olika konferenser som kommer att äga rum inom denna ram.
Herr talman! Efter denna debatt är det min övertygelse att vi bara kan bekämpa den illegala invandringen i två riktningar, och särskilt dess former av utnyttjande, som alla fördömt i anslutning till katastrofen i Dover, men även andra händelser, bl.a. vid Gibraltarsundet och på flera av våra länders kuster. Den ena riktningen består i att harmonisera lagstiftningen och den andra i att förstärka samarbetet. En harmonisering av lagstiftningen krävs för vi kan inte längre använda de olikheter som finns när det gäller asylrätten och repressionen mellan länderna och därmed spela på den fria rörligheten för att försöka bedra den europeiska vaksamheten, utan också förstärka samarbetet, eftersom vi har att göra med starka organisationer som vi måste bemöta.
Enligt min uppfattning är det Europas roll via arbetet i rådet och kommissionen liksom i parlamentet, som kan tillföra dessa diskussioner något, att på så sätt bekräfta vår uppfattning, som är en balanserad, mänsklig uppfattning om invandringen och därmed garantera vad som är de mänskliga rättigheterna inför den ökande organiserade brottsligheten och människohandeln.

Vitorino
. (FR) Jag skulle till att börja med vilja uttrycka kommissionens ståndpunkt när det gäller programmet från Tammerfors. Jag vill betona att kommissionen redan, efter Tammerfors, lämnat in ett betydande antal lagstiftningsinstrument, för att de skall kunna diskuteras i rådet och antas inom den tid som avses i scoreboard. Det handlar inte bara om regleringsinstrumentet Eurodac, utan även om förslaget till beslut om Europeiska flyktingfonden, direktivet om tillfälligt skydd, översynen av Dublinkonventionen, där det fastställs vilken stat som är ansvarig för att bedöma asylansökningarna, men även resultaten från samrådet om normer för gemensamma förfaranden när det gäller asylfrågor.
Jag tror att man till och med skulle kunna lägga till att kommissionen, när det gäller den illegala invandringen, lagt fram ett förslag till direktiv om återförening av familjer. Vi gjorde det under de sex månader som följde på Tammerfors och respekterade därmed den kalender som antagits i den scoreboard som kommissionen lagt fram för rådet. Kommissionen är inte försenad och debatten är en komplex debatt, men en debatt som pågår i parlamentet och rådet.
Det är anledningen till att jag tror att jag förstår varför Ducarme säger att han är besviken. Vi är alla besvikna, verkligheten gör oss besvikna, men jag måste säga - och jag vill betona det - att kommissionen lagt fram de förslag som planerats inom den utsatta tiden. Ni sade att mitt tal motsade tidsfristen i slutet av detta år, för att Europeiska rådet i Nice skulle kunna utvärdera asyl- och immigrationspolitiken. På den punkten föreslår jag att ni mer i detalj skall kontrollera vilka tidsfrister det är vi talar om.
Det man tänkt göra i Nice är en första utvärdering av arbetet i högnivågruppen "asyl/immigration". Det är ingen utvärdering av politiken för asyl och immigration. Det är handlingsplaner för högnivågruppen "asyl/immigration" och jag måste säga att kommissionen i dag är mer optimistisk än vad den var för tre månader sedan, eftersom vi lyckats få till stånd ett avtal mellan kommissionen och medlemsstaterna om åtgärderna, inför medbeslutandet, som det skulle åligga kommissionen att tillämpa inom ramen för flera av gemenskapens politikområden (politiken för mänskliga rättigheter, den ekonomiska politiken, politiken för utvecklingsstöd) och om de åtgärder som medlemsstaterna bör anta, tillsammans med de fem länderna i handlingsplanen.
Tidsfristen i december 2000 som jag talade om är en annan tidsfrist! Det är inte europeiska rådet i Nice, det är en tidsfrist som fastställdes i Tammerfors för godkännande av ett lagstiftningsinstrument om gemensamma definitioner, gemensamt fördömande och gemensamma straff mot människohandeln, och särskilt handeln med kvinnor och barn som syftar till sexuellt utnyttjande. Kommissionen kan lugna er: såväl det franska ordförandeskapet - och ministern sade just att det franska ordförandeskapet lagt fram ett förslag till lagstiftningsinstrument, till rambeslut, för att fördöma handeln, för att kritisera människosmugglarnas verksamhet - som kommissionen själv kan respektera denna tidsfrist och lägga fram ett rambeslut om att kritisera människohandeln. Jag tror därför att man håller på att lägga fram initiativ och jag räknar med både rådets och parlamentets stöd för att vi skall kunna avsluta dessa lagstiftningsförfaranden inom utsatt tid.
Jag skulle bara vilja lägga till två kompletterande kommentarer. Den första vänder sig till Berthu, som tyvärr inte längre är här, och innebär att när jag talade om spöket med nollinvandring, var det för att argumentet med nollinvandring ibland används som ett retoriskt grepp och det skulle för övrigt vara ganska intressant att konstatera att några av de ansvariga som använder nollinvandringen som ett retoriskt instrument är de som huvudsakligen är ansvariga för den släpphänta politiken när det gäller invandringen och integrationen av invandrare i de mottagande samhällena. När man kritiserar spöket eller retoriken med nollinvandring är det för att säga att det finns ett alternativ, och alternativet är att ha en proaktiv invandringspolitik som sätter integrationen av legala invandrare i det mottagande samhället i första rummet, och tydliggör de kriterier och principer som gäller för en samordnad invandringspolitik på europeisk nivå. Det är det som är alternativet och jag är ledsen att säga det - men jag instämmer inte i idén att alternativet är att återinföra kontroller vid de inre gränserna, via gemensamma polisstationer som inte skulle finnas vid gränsen utan trettio kilometer därifrån.
Min andra kommentar är att jag gläds åt att vi i denna debatt uppnått en mycket stor enighet kring prioriteringen av kampen mot den organiserade brottsligheten, och jag har en önskan, nämligen att denna enighet också bibehålls när parlamentet så småningom, under inverkan av det franska ordförandeskapet och med stöd från kommissionen och inom ramen för tidsfristerna från Tammerfors, får de instrument som krävs för att kämpa mot tvättning av pengar. För det är kampen mot penningtvätt som är kampen, med hjälp av ett effektivt instrument mot organiserad brottslighet. Då handlar det inte längre om retorik utan om en kamp på den mark där kampen måste vinnas.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär António Vitorino.
Jag har mottagit sju resolutionsförslag, ingivna i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Ansvarsfrihet 1998 (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den fortsatta gemensamma debatten om beviljande av ansvarsfrihet för 1998.
Ärade ledamöter! Som ni bör komma ihåg avslutades inte den gemensamma debatten om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen i förmiddags då slutanförandet från kommissionär Schreyer saknades. Hon är nu närvarande här. Det är alltså med stort nöje jag ger er fru kommissionär Schreyer ordet, med vilket vi avslutar den gemensamma debatten om frågan om beviljande av ansvarsfrihet.

Schreyer
Herr talman! Jag tackar för att ni överlämnade ordet till mig igen, eftersom sammanträdet avslutades just när president Chirac kom, om än försenad, men flygförbindelsen mellan Paris och Strasbourg fungerade ju ändå när allt kom omkring.
Jag vill besvara några av de frågor som har ställts till mig under debatten. Det var bland annat en fråga om budgetkontrollens omstrukturering som löd: Hur kommer den att gå till? Jag kan för kommissionens räkning åter säga att det kommer att ske genom inrättandet av en intern revisionstjänst och samtidigt en oberoende och fristående myndighet; vi kommer givetvis under en övergångsperiod upprätthålla den preliminära kontrollen i dess centraliserade form, närmare bestämt efter en risk management, det vill säga efter en bedömning av de risker som föreligger på de olika områdena.
Det andra är frågorna beträffande återkraven, rent konkret i Fléchard-fallet. Morgan frågade mig om kommissionen är beredd att besvara ytterligare frågor kring detta. Naturligtvis är kommissionen beredd att göra det, och jag är övertygad om, fru ordförande i budgetkontrollutskottet, att vi kommer att finna ett sätt att bedriva ett informationsutbyte utan att det uppstår några motsättningar och meningsskiljaktigheter.
En annan fråga som har tagits upp avser sökandet efter sammanträdesprotokollet från 1994. Jag kan tala om för frågeställaren att OLAF håller på med en ny sökning efter protokollet som inte är avslutad ännu, men kommissionen, och det är viktigt anser jag, har tagit konsekvenserna och låtit hela arkiveringssystemet bli föremål för en reform.
Fru Theato, ni ställde följande fråga till mig: Hur blir det med framläggandet av omfattande rättsliga ramar för en explicit bedrägeribekämpning, inte bara en förbättring av den finansiella förvaltningen utan en explicit bedrägeribekämpning? Kommissionen antog förra veckan ett strategiskt dokument om ett omfattande försök till bedrägeribekämpning, som vi säkerligen snart kommer att kunna diskutera i budgetkontrollutskottet, med fyra olika huvudåtgärder, för det första åtgärden i form av en omfattande lagstiftning för bedrägeribekämpning som även inbegriper förebyggande av bedrägeri, för det andra ett utökat samarbete med medlemsstaterna, kandidatländerna, tredje land, sedan som en tredje åtgärd det interinstitutionella samarbetet för bekämpning och undvikande av bedrägeri inom tjänsten. För det fjärde förbättringen av den straffrättsliga dimensionen, de straffrättsliga slutsatserna. Dessutom kan jag meddela att kommissionen redan denna månad med all sannolikhet kommer att anta ett förslag till regeringskonferensen om att komplettera de europeiska fördragen så att inrättandet av ett ämbete för en europeisk allmän åklagare blir möjligt.
Detta är ett krav som budgetkontrollutskottet just har riktat till parlamentet, kommissionen och givetvis även till rådet. Vi vet att det förslaget är omdebatterat i rådet och inte har väckt något större bifall. Om inte detta förslag antas kan det vara värt att fundera över om den konvention som fortfarande inte har ratificerats bör omvandlas till ett annat regelverk, det vill säga till ett direktiv.
Jag vill som företrädare för kommissionen åter tacka för förmiddagens debatt och även för det rannsakande samarbetet och kan än en gång försäkra er om att kommissionen kommer att vidta åtgärder och till viss del redan har gjort det för att garantera ett bättre verkställande av Europeiska unionens budget.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär Schreyer.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Life
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0172/2000) av Lienemann för delegationen från Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om det finansiella instrumentet för miljön (Life) (C5-0221/2000 - 1998/0336(COD)).

Moreira da Silva
Herr talman, ärade ledamöter! Under debatten om den andra behandlingen av Life-III, som genomfördes här i februari kom vi fram till att denna förordning var bättre än dem angående Life-I och LIFE-II. Den var bättre därför att den var strängare, öppnare och mer logisk. Den var bättre därför att den definierade sysselsättningsfrämjandet som en faktor att beakta i urvalet av projekten med kandidatländer. Den var bättre eftersom den fastställde en minskning av den globala påverkan på produkterna, från produktion till återvinning och eliminering som ett av målen för Life-Miljö. Slutligen var den bättre då en fysisk utvärdering och planering för kustområdena fastställdes som en av prioriteringarna i Life-Miljö.
Trots dessa förtjänster kvarstår fyra punkter med meningsskiljaktigheter mellan Europaparlamentet, kommissionen och rådet, vilka har gått till förlikningsprocessen: jag tänker på budgeten, kommittéförfarandet, planerandet av en fjärde fas av Life samt målen i Life-Miljö. Arbetet som genomförts inom ramen för förlikningsprocessen har inneburit nya förbättringar av förordningen Life-III och vi kan med en viss förenkling säga att även om vi har förlorat oss i frågan om kommittéförfarandet, har vi lyckats få igenom våra synpunkter i de viktigaste frågorna.
Därför gratulerar jag vår föredragande, Lienemann, dels till det arbete hon har utfört i första och andra behandlingen, dels till arbetet med förlikningen. Tillåt mig framhäva två punkter som jag anser vara de viktigaste. När det gäller den beräknade budgeten för perioden 2000-2004, vilken var den viktigaste frågan vi behandlade, är det givet att vi hade föredragit ett avtal som låg närmare 850 miljoner euro - det belopp som Europaparlamentet har föreslagit - än de 613 miljoner euro som kommissionen och rådet har fastställt. Men politiken är möjligheternas konst, som man brukar säga, och om vi inte hade gått med på att fastställa det beräknade beloppet till 640 miljoner euro, hade vi stått där med det politiska ansvaret för att lämna tusentals projekt år 2000 utan svar och utan finansiering. Vi vill i alla fall upprepa inför kommissionen och rådet att för Europaparlamentet är detta belopp, som är högre än det som förutsågs i den gemensamma ståndpunkten, ännu inte avpassat för de förtjänster som Life har uppvisat.
Jag skulle också vilja gratulera till det avtal som gjort det möjligt att integrera en hållbar vattenförvaltning och en minskning av växthusgaser för att uppnå målen i Life-Miljö.

Lage
Herr talman, ärade ledamöter! Det sägs att varje tid, varje generation skapar sitt förhållande till naturen. Uppfattningen om förhållandet till naturen håller på att ändras radikalt för närvarande. Vi kan inte längre underordna den vinster, egoism och exploatering. All politik måste i dag återspegla denna nya filosofi angående människans och samhällets förhållande till miljön.
Därför har Europeiska unionen gått i bräschen för att skapa en lagstiftning på miljöskyddsområdet och har varit en viktig part i internationella förhandlingar och avtal för att uppnå ett allmänt skydd för planeten.
Införlivandet i de nationella regelverken av de europeiska direktiven har haft, och har, en avgörande roll i alla länder, framför allt i Portugal. Programmet LIFE är bara ett finansiellt instrument för miljöpolitiken i Europeiska unionen och dess grannländer, Baltstaterna, Medelhavsländerna och östländerna. Detta är dock inte det enda finansiella instrumentet för miljöpolitiken: vi vet att regionalpolitiken och jordbrukspolitiken - som till stora delar är olycklig - har enorma miljöeffekter för marken och vattnet i Europa.
Antagandet av Life har en ostridig betydelse. Efter många förändringar och en period av förlamning för de projekt som finansieras av detta program, formulerade till slut det portugisiska ordförandeskapet och Europaparlamentet ett avtal om framför allt budgetramen på 640 miljarder euro för perioden 2000-2004.
Life-III kommer därmed att fungera innan sommaren. Avtalet som har uppnåtts har stora förtjänster, och äran av detta skall fördelas lika mellan det portugisiska ordförandeskapet - som än en gång gav prov på sina konstruktiva och effektiva förbindelser med Europaparlamentet, och sin medlingsförmåga - och Europaparlamentets delegation och särskilt Lienemann. Jag vill inte heller sluta lovorda det avtal som det portugisiska ordförandeskapet och Europaparlamentet uppnått om ramdirektivet om vattenpolitiken, vilket är ett så grundläggande instrument för Europeiska unionens miljöpolitik.

Fitzsimons
Herr talman! Det europeiska Life-programmet är ett europeiskt nyckelinitiativ för att integrera miljöåtgärderna inom de breda ramarna för Europeiska unionens politik. Unionen har som ett politiskt väsen en moralisk och politisk plikt att se till att den rena miljön får skydd och främjas under artikel 130 i Maastricht-avtalet. Mellan 1992 och 1992 var Life-initiativet faktiskt med och finansierade nästan 1600 projekt som tillsammans utgjorde till ett bidrag på 2,1 miljarder euro från gemenskapen.
Jag är särskilt nöjd med att det europeiska Life-programmet har stött bruket av renare tekniker och dessutom gett finansiellt stöd till många program för återanvändning av avfall. Från ett irländsk perspektiv tas 90 procent av vårt avfall fortfarande om hand genom nedgrävning. Jag välkomnar de initiativ som tagits av den irländska regeringen, inklusive avledandet av 50 procent av hushållsavfallet bort från jordtäckta soptippar, minskandet av upp till 65 procent av det biologiskt nedbrytbara avfallet som deponeras till nedgrävning, utvecklandet av bredare avfallsåtervinningsanläggningar och minskandet av metanutsläpp med upp till 80 procent. Jag välkomnar också det faktum att medlemsstaterna har anslagit 27 miljoner euro till det nya Life-programmet för de kommande fem åren och att de totala budgetanslaget till Life-programmet kommer att bli i storleksordningen 640 miljoner euro. Jag gratulerar föredraganden.

Bernié
Herr talman! Europeiska unionens miljöpolitik fortsätter att förvåna mig.
Strukturfonderna skulle förbehållas de länder som följer miljödirektiven, vilket verkligen är en diskriminerande åtgärd om någon. Man kan däremot fullt lagligt tillföra vegetabiliskt fett till choklad, använda genetiskt modifierade organismer, transportera olja och dess giftigaste avfall på vilken rutten skorv som helst, som är förbjuden att vistas i Förenta staterna och slutligen ostraffat förorena Atlantkusten. Var är misstaget?.
När det gäller programmet Life som tilldelats 640 miljoner euro är det långtifrån en modell av öppenhet, vilket medger ett bra utnyttjande av allmänna medel.
I februari föreslog jag er förgäves att reservera de medel som utnyttjas för köp av mark till offentliga strukturer, eftersom vi anser att offentliga medel inte skall användas för att bygga upp en privat markförmögenhet, även om det sker med miljöskyddet som täckmantel. Det är också kommissionens uppfattning, som genom att klargöra kriterierna för stödberättigande när det gäller utgifter inom ramen för strukturfonderna SEM 2000, anger: "ansvaret för att köpa mark åligger en offentlig institution eller en organisation som sorterar under offentlig rätt". Jag skulle vilja veta varför reglerna för strukturfonderna inte är tillämpliga på medlen inom Life.
Jag har även lämnat sex andra konkreta förslag, som är lätta att genomföra, och som kan begränsa lokala konflikter och motivera ett bra utnyttjande av offentliga medel. Jag konstaterar med beklagande att man inte tagit någon som helst hänsyn till detta, då utnyttjandet av Lifes medel fortfarande är lika dunkelt: dåligt definierade kriterier för stödberättigande, mer eller mindre tvivelaktiga åtgärder utan samförstånd, opublicerad redovisning, avsaknad av en utvärderingspolitik, etc. Vi kommer alltså att rösta emot detta betänkande.

Schreyer
. (DE) Herr talman, ärade ledamöter! Nu är slutfasen nådd för den nya Life-förordningen. Debatterna och förfarandet har pågått mycket länge, men angående programmet kan man trots den kritik som har framförts här säga: Det som låter vänta på sig blir slutligen bra. Kommissionens ursprungliga förslag kom i december 1998. Även om den nya Life-förordningen redan har debatterats vid två tillfällen här i parlamentet, vill jag framhäva programmets betydelse som ett program för ett främjande av miljöskyddet. Det är långt ifrån det enda stödet till miljömålen ur unionens budget. Där kan jag i synnerhet nämna de stora belopp som finns tillgängliga inom strukturfonderna och där miljömålet är det huvudsakliga, det vill säga det övergripande.
Jag kan även hänvisa till utgifterna för främjandet av landsbygdens utveckling, forskningsutgifterna för miljöforskning, utgifter till skydd av de tropiska regnskogarna och utgifterna för främjande av miljövänlig energi. Life vill däremot uppnå särskilda mål. Det gynnar skapandet av nätet Natura 2000 - det är också en åtgärd som ni stöder - det främjar miljöintressenas inbegripande i markanvändningsplaneringen, och det främjar miljöprojekt i Medelhavsområdet och kring Östersjön.
Programmet sträcker sig över flera år (2000 till 2004) och det disponibla beloppet har höjts inom ramen för förlikningsförfarandet från 613 till 640 miljoner euro. I förlikningsförhandlingarna diskuterades även de utskott som stöder kommissionen vid programmens genomförande, och här påpekar jag som företrädare för kommissionen att vi anser att det inte skedde en korrekt tillämpning av bestämmelserna i motsvarande beslut av rådet, och av den anledningen gjorde kommissionen i samband med förhandlingarnas avslutande ett uttalande i frågan.
I det stora hela var det lyckligtvis de gemensamma beröringspunkterna som övervägde och jag vill å kommissionens och i synnerhet min kollega Wallströms vägnar framföra ett varmt tack till utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och dess ordförande Jackson och framför allt till föredraganden. Som budgetansvarig kommissionär vill jag också passa på att säga att jag gärna debatterar och diskuterar frågan om unionens budget och miljöskyddet igen med utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Jag hoppas att det snart kommer rapporter om de första positiva projekten i det nya Life-programmet.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Budget 2001 (medlingsförfarandet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0184/2000) av Haug för budgetutskottet om budgeten för 2001 inför medlingsförfarandet före rådets första behandling.

Haug
. (DE) Herr talman, kära kolleger! Efter att i våras ha debatterat och antagit våra riktlinjer till budgeten för 2001 utarbetar och formulerar vi nu den ståndpunkt som vi skall inta i medlingsförfarandet. Förfarandet kommer att inledas med ett trepartssamtal på torsdag kväll, sedan följer samråd om resultatet från trepartssamtalet på delegationernas traditionella sammanträde vid tiden för rådets första behandling. Det mötet kommer att äga rum den 20 juli.
Det nya interinstitutionella avtalet av den 6 maj 1999 mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet innebär en revidering av vårt tidigare ad hoc-förfarande. Vårt nuvarande medlingsförfarande har blivit kärnan i förfarandet för det interinstitutionella samarbetet med institutionerna i budgetfrågor. Numera omfattar förfarandet två frågor, för det första den fråga som täcktes av vårt tidigare ad hoc-förfarande, det vill säga jordbruksutgifterna, utgifterna till följd av fiskeavtalen och utgifterna för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som belastar vår europeiska budget.
För det andra skall även alla andra utgifter diskuteras. Åtminstone diskuteras, om sedan inget avtalas. Medlingsförfarandet utgör således den ram som gör det möjligt att, som det står i det interinstitutionella avtalet, föra debatten om den globala kostnadsutvecklingen och de huvudsakliga dragen i budgetplanen för det kommande budgetåret mot bakgrund av kommissionens preliminära budgetförslag. Det är där vi befinner oss i dag.
Vi har tagit del av kommissionens preliminära budgetförslag och vi framför i vår resolution våra påpekanden till rådet inför deras första behandling av budgeten. Dessa påpekanden är klara och tydliga. En av våra främsta prioriteringar var, och kommer att förbli stödet av freds- och stabilitetsprocessen i Balkanländerna. Därför krävde vi redan förra året ett flerårigt program, för att finansieringen av denna process inte längre skulle vara beroende av direkt ur handen till munnen-tekniken, utan stå på stadiga ben. Därför införde vi också tillsammans med rådet och kommissionen en öppningsartikel i det interinstitutionella avtalet. Dessutom formulerade vi i december förra året i vår sista och andra behandling en gemensam förklaring tillsammans med rådet.
Nu har kommissionen således föreslagit en revidering av budgetplanen, ett flerårigt program för västra Balkan och lagt fram ett preliminärt budgetförslag som grundar sig på revideringen av budgetplanen. Vi välkomnar kommissionens initiativ, för vi anser att en revidering av budgetplanen är nödvändig för att kunna uppfylla de åtaganden som vi som Europeiska unionen har gjort på Balkan. Vi anser däremot inte att vi enbart bör finansiera vårt bistånd till Kosovo och Balkan genom en flerårig omfördelning av våra traditionella prioriteringar i utrikespolitiken, genom nedskärningar i vårt samarbete med utvecklingsländerna och i biståndet till de fattigaste av alla fattiga.
Redan i samband med antagandet av Agenda 2000 accepterade vi en nedskärning med 22 procent i utgiftsområde 4. Det gjorde vi under förutsättning att de nödvändiga anslagen för Kosovo och Balkan skulle finansieras med "nya pengar".
Vi förväntar oss således att rådet inleder förhandlingar med oss i en konstruktiv anda så att vi uppnår ett resultat före den första behandlingen i rådet.
Låt mig bara få göra ett par kommentarer angående de klassiska områdena för ad hoc-förfarandet. Vi anser att vi kan vänta med att sänka taket i budgetrubrik 1a jordbruk, tills kommissionen har lämnat in sin ändringsskrivelse. Det gläder oss att kommissionen för budgetrubrik 1b budgeterar hela det belopp som är tillgängligt enligt budgetplanen. Vi hoppas att kommissionen även kommer att kunna utnyttja det fullt ut.
Det senaste året har parlamentet kämpat intensivt för budgetrubrik 1b. Vi är inte så ombytliga att vi i år skulle hantera frågan annorlunda. Däremot är vi angelägna om att anslagstypen för budgetrubrik 1b skall omvandlas till differentierade anslag.
Vad beträffar fiskeavtalen förväntar vi oss i likhet med tidigare ad hoc-förfaranden att kommissionen före parlamentets första behandling lägger fram aktualiserade och realistiska siffror som vi sedan kan beakta som sig bör.
Vi anser att det bra och riktigt att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken alltmer blir en gemensam politik, det vill säga även överförs från den andra pelaren till den första. Samtidigt vill vi tydligt påpeka för rådet att detta givetvis inte får innebära att anslagen till våra traditionella utrikespolitiska åtgärder ständigt minskar.
Något vi absolut tillbakavisar är rådets försök att finansiera de särskilda sändebuden ur sin egen budget. Gentlemen's agreement gäller endast administrativa anslag. Utgifterna för de särskilda sändebuden är av operativt slag. Vi skulle betrakta ett sådant förfarande från rådets sida, utan en överenskommelse med parlamentet, som ett brott mot det interinstitutionella avtalet.
Det var allt beträffande våra påpekanden till rådet. Ytterligare sådana finns i den resolution som blir föremål för omröstning i morgon. Vi förväntar oss att rådet kommer att beakta våra åsikter och beslut när det fattar sina beslut.

Maat
Herr talman! När det gäller budgeten befinner vi oss i en fas där det råder ett visst lugn före stormen. Kommissionen har lagt fram ett andra preliminärt förslag, och det finns tveklöst flera saker att kommentera med utgångspunkt i jordbrukssektorn.
Till att börja med skiljer sig den europeiska budgeten i negativ mening från budgeten i andra stora världsdelar, genom att det i Europa ställs mindre statliga medel till förfogande än i andra världsdelar. För det andra har det uppställda taket sänkts, och jag hoppas att rådet kommer att höja detta, annars kommer parlamentet att lägga fram förslag.
Ytterligare några saker är slående. Vi måste försöka att skapa en effektiv budget. Å ena sidan ser vi en omflyttning av budgetposterna, även i denna budget, och här måste man ställa sig frågan om detta är en garanti för den relativa stabiliteten inom hela Europeiska unionen? Anknyter budgeten i tillräcklig mån till de samhälleliga diskussionerna inom Europeiska unionen, även vad gäller konsumentfrågor, miljöfrågor och frågor som rör djurens välbefinnande? Europaparlamentets jordbruksutskott är öppet för att diskutera sådana frågor, och även förslag som eventuellt kommer att läggas fram.
Detta gäller även politikens kvalitet, och här måste man undersöka ordentligt om de finansiella åtgärderna bidrar till att upprätthålla en högvärdig landsbygd i Europa. Lägger man ned det arbete som behövs, sätter man in de ekonomiska resurserna?
Det framgår av betänkandet och yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling för att vi i och för sig är nöjda med senareläggningen av diskussionen om de tre hundra miljonerna för återuppbyggnaden på Balkan. Diskussionen har skjutits upp till oktober, men utskottet för jordbruk har gjort ett mycket tydligt uttalande om hur det ställer sig till detta. För det andra måste det vara möjligt att använda de pengar som varje år blir över i jordbruksbudgeten under det nästföljande året, det vill säga att reservera dessa pengar, men inte återföra dem. För det tredje måste man använda pengarna på ett effektivare sätt, framför allt när det gäller landsbygdens utveckling, samt även sätta mer press på medlemsstaterna och kommissionen att snabbare utarbeta projekt som kan genomföras på lämpligt sätt.

Pohjamo
Herr talman, bästa kolleger! För det första vill jag tacka föredraganden Haug för ett förträffligt betänkande och för det att hon kom för att höra ståndpunkterna i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Vårt utskott gav två ändringsförslag till betänkandet. På grund av tidtabellerna för sammanträdena har dessa förts till kammaren via min egen grupp och jag hoppas att de kan godkännas.
Ändringsförslag 19 påminner om att det för programmen inom strukturfonderna, de transeuropeiska trafiknäten och övriga budgetposter som avser trafik måste finnas tillräckliga anslag för att programmen skall kunna verkställas effektivt genast i början av programperioden. På så sätt undviker vi ansamlingen av betalningar i slutet av programperioden - såsom skedde under den förra perioden.
Ändringsförslag 20 gäller nyskapande åtgärder. Anslagen måste bibehållas på den nivå man beslutade om i Berlin. Man måste komma ihåg att det interinstitutionella avtalet innehåller ett löfte om att den minskning av anslagen om tvåhundra miljoner euro som gjordes under föregående period borde kompenseras under denna period. Vårt utskott föreslår inte en överföring av anslagen för Urban-initiativet till nyskapande åtgärder, utan de anslagen som ersätter måste skaffas på annat håll. Betydelsen av innovationer har betonats såväl på toppmötet i Lissabon som i Feira. Innovationer måste alltså få tillräckligt stöd. I praktiken har genomförandet av nyskapande åtgärder inom området för strukturfonderna inte inletts av den anledningen att kommissionens förberedelser varit kraftigt försenade.
Vårt utskott understödjer linjen i fru Haugs betänkande, vilken stöder sysselsättningen och understryker betydelsen av små och medelstora företag. Kommissionen och medlemsstaterna bör också förenkla och påskynda administrationsförfarandena kring strukturfonderna. Man måste fästa större uppmärksamhet vid projektens lönsamhet redan vid själva godkännandet.

Haarder
Herr talman! I utskottet för utrikesfrågor är vi - som i parlamentet över huvud taget - varma anhängare av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och vi är också anhängare av dessa speciella sändebud som för närvarande är uppförda på kommissionens budget. När jag över huvud taget behöver nämna de speciella sändebuden, beror det på att rådet insisterar på att överföra finansieringen av de speciella sändebuden till rådets administrationsbudget. Och det låter kanske mycket förnuftigt, men problemet är att man därigenom mister den insyn och den kontroll som ju finns i fråga om budgetposter i kommissionens budget, och därför håller jag med om att vi, som det står i Haugs betänkande, måste insistera på att dessa anslag till speciella sändebud står kvar i kommissionens budget, därför att vi därigenom garanterar fortsatt parlamentarisk insyn och kontroll och kan vara säkra på att parlamentet hörs, informeras osv. Men i utskottet för utrikesfrågor har vi varit så konstruktiva att vi också har tänkt på hur man eventuellt i en förhandlingssituation med rådet skulle kunna finna en medelväg, och det kommer man att kunna läsa om i utskottets bidrag till Haugs betänkande. För om rådet absolut vill att dessa anslag skall finnas i rådet budget, så finns det ju den möjligheten att rådet i gengäld ingår ett slags interinstitutionellt avtal med oss här i parlamentet, där rådet lovar att ge oss samma insyn, information, kontroll osv. som om det hade funnits i kommissionens budget. Detta, herr talman, är alltså det konstruktiva bidraget från utskottet för utrikesfrågor, och jag vill gärna tillfoga att vi naturligtvis också insisterar på att rådet - varje gång man beslutar om något nytt i fråga om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken - skall meddela Europaparlamentet såväl om utgifter som om initiativ.

Evans, Jonathan
Herr talman! Jag börjar med att ge mitt bifall till applåderna för Haug. Hon har verkligen arbetat ganska hårt, även om hon arbetade så hårt att hon inte hann med att avlägga mer än en artighetsvisit när det gäller utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Vi har därför utarbetat ett yttrande som nu har lagts fram för parlamentet.
För det första vill jag ge mitt stöd till det Haug sade om konsekvenserna för utgifterna på Balkan. Det är en fråga som varit föremål för betydande oro från utskottet för industrifrågor. Vi är särskilt oroade för konsekvenserna för det breda urval av program som faller inom vårt ansvarsområde. Det är säkert så att i takt med att vi rör oss mot en verksamhetsbaserad budgetering så rör vi oss från idén att allt som tidigare var i budgeten måste behållas för framtiden. Icke desto mindre kommer en hel del av de program som faller inom vårt ansvarsområde att påverkas betydligt av utgiftsförslagen för Balkan, om inte Haug lyckas. Så för utskottets räkning skulle jag vilja ge uttryck åt vårt stöd till hennes i det avseendet.
På två särskilda områden påverkas vi av de fleråriga programmen. Jag vill understryka vårt engagemang för forskningsområdet. Jag erkänner att detta inte är en fråga som påverkas av budgeten vid detta tillfälle, men vi får inte bortse ifrån de förändringar vi ser på energiområdet med Save och Altener. De siffror vi ser för Save, där det sker en avsevärd nedskärning av budgeten för energieffektivitetsprogram, är ett resultat av budgetprocessen förra året. Det är först nu det börjar synas.
Det sista jag vill säga beträffade handelsområdet har att göra med vårt behov av att se till att en ny övergripande budgetförordning för den transatlantiska dialogen anpassas. Jag hoppas att kommissionären kommer att ta till sig detta.

Kuckelkorn
. (DE) Herr talman! Kommissionens preliminära budgetförslag innehåller inga större överraskningar för utskottet för ekonomi och valutafrågor. Jag vill som utskottets föredragande inom ramen för medlingsförfarandet endast ta upp tre punkter som utskottet finner angelägna. Den första punkten avser den sista etappen i informationskampanjen inför införandet av sedlar och mynt i euro. Den tid som återstår måste utnyttjas fullt ut, något som innebär att informationskampanjen för euron (Prince 2001) även i fortsättningen skall ges hög prioritet. I synnerhet innan införandet av sedlar i euro och paritetskursen mellan euron och dollarn måste all eventuell osäkerhet bland medborgarna förhindras genom stärkta informationsåtgärder.
En andra viktig punkt enligt utskottet för ekonomi och valutafrågor är riktlinjerna från Lissabon. Förutom att tillhandahålla medel och teknik för små och medelstora företag är det viktigt att stödja program och åtgärder som ökar den egna finansieringen och möjligheterna till kapitalanskaffning genom tredje part för de sysselsättningspolitiska producenterna inom unionen. Dit hör utvecklingen av marknaderna för finansiella tjänster, främjandet av riskkapital, men även särskild hänsyn till kvinnligt företagande, som utskottet för ekonomi och valutafrågor redan har krävt i riktlinjerna.
Den tredje punkten gäller debatten om personalen. Om kommissionen vill uppfylla sina fördragsenliga plikter beträffande kontrollen av företagssammanslutningar, antitrustfrågor och statligt stöd, bör den enligt utskottet för ekonomi och valutafrågor i större utsträckning prioritera konkurrensen vid omstruktureringen av personalen på området.

Jöns
Herr talman! Låt mig som föredragande för utskottet för sysselsättning och socialfrågor direkt gå in på de frågor som oroar oss mest i utskottet. Det verkar nästan som om kommissionen hade glömt att vi i Lissabon lovade att skapa full sysselsättning i Europeiska unionen, så som president Chirac först i dag har poängterat inför parlamentet igen.
Hur skall det annars tolkas att kommissionen helt enkelt stryker budgetposterna för lokala sysselsättningsimpulser? Jag blev alldeles förskräckt. Inte minst med tanke på att kommissionen senast i april lade fram ett meddelande där den poängterade den lokala dimensionens betydelse för den europeiska sysselsättningsstrategin. Dessa budgetposter var parlamentets initiativ. Vi ville ha större medel till sysselsättning, och därför ville vi under tre års tid samla på oss mer erfarenhet av sådana projekt och därefter komma fram till en rättslig grund. Därför kan vi givetvis inte godkänna kommissionens beslut på den punkten, bara för att ni som kommissionen för ögonblicket inte har några idéer om hur ni skulle kunna främja nyskapande åtgärder inom socialfonden. Nu hoppas vi verkligen att rådet ställer sig på parlamentets sida och att vi kommer att behålla dessa sysselsättningsinitiativ.
Lika oacceptabelt och otänkbart är att kommissionen har gjort avsevärda nedskärningar med 32 respektive 18 procent i budgetposterna för handlingsprogrammen för att bekämpa social utslagning och diskriminering, trots att vi ständigt kräver en social sammanhållning i Europeiska unionen och senast i förmiddags förde en uttömmande debatt om antidiskrimineringspaketet. Att vi inte heller är med på dessa nedskärningar tror jag kommissionen har klart för sig och även här vill vi förespråka gemensamma samtal.
Jag hoppas hur som helst att rådet och kommissionen ändrar sig på den punkten. Det samma gäller de icke statliga organisationerna och budgetposten för hälsoskydd på arbetsplatsen.

Miguélez Ramos
Herr talman! Fiskeriutskottet har krävt en förstärkning av den gemensamma fiskeripolitiken även i internationellt avseende. Det är nödvändigt att stödja vår fiskerisektor, hjälpa den att komma i nivå med de stora jättarna, USA, Ryssland och Japan.
Som föredragande för fiskeriutskottet vill jag uttrycka min tillfredsställelse över budgetutskottets stöd för våra förslag angående de internationella fiskeorganisationerna och fiskeavtalen.
För det första vill jag ta upp vårt bidrag till de internationella organisationerna. I en allt mer globaliserad värld måste unionen öka sin närvaro i de organisationer som styr fisket på det fria havet på grund av anseende, god förvaltning av resurserna och framför allt för att försvara vår industris intressen och dess arbetstagare.
För det andra, de internationella avtalen. Detta halvår med det franska ordförandeskapet för rådet, kommer att bli avgörande för att föra förhandlingarna om de avtal som har gått ut, bland andra fiskeavtalet med Marocko.
Vi tänker alla på bekymrat på den långa fördröjningen - redan sju månader - av gemenskapsflottan som fiskade i de marockanska fiskevattnen. Detta avtal är i mycket Europeiska unionens viktigaste på detta område och vår första prioritering: 500 fartyg, tusentals fiskare utan arbete och många områden som är helt lamslagna ekonomiskt, är beroende av att avtalet förnyas.
Jag vill gratulera Haug till hennes arbete som inte har varit lätt, och även till att man har respekterat de belopp som kommissionen har planerat till att finansiera de avtal som skall förhandlas fram under 2000 och 2001, bland annat det med Marocko.
Ert betänkande, fru Haug, blir under tiden en tydlig signal om parlamentets stöd till gemenskapens förhandlare och de tusentals europeiska familjer som otåligt väntar på att avtalet skall bli färdigt.

Van den Berg
Herr talman! För det första vill jag tacka för det goda samarbetet med budgetutskottet. För det andra skulle utskottet för utveckling och samarbete hemskt gärna utöka sitt arbete rejält i förhållande till förra året: vi har nämligen 45 miljoner barn i Afrika som saknar möjligheter till skolgång, och antalet fattiga i världen ökar, samtidigt som denna kontinent blir allt rikare.
Men vi är realistiska. Vi vill begränsa oss till att kräva en återgång till den nivå som gällde för år 2000, det vill säga ett upphävande av de besparingar som kommissionen har föreslagit för att finansiera Kosovo, varken mer eller mindre. Vi är medvetna om det breda stöd vi har här i parlamentet.
För det tredje är moderniseringen av budgeten av grundläggande vikt. Under förmiddagen talade vi om ansvarsfriheten för 1998. Det är mycket som inte fungerar i dagens organisation. Kommissionen vill tillsammans med oss införa ett nytt tillvägagångssätt. Detta innebär att man tydligt specificerar syfte och sektor för de regionala programmen, att man tydligt delar in en sektors målsättningar i olika grupper samt gör en tydlig uppdelning av budgetposterna. Detta skulle möjliggöra att sätta in personal där verksamhet skall äga rum. Resultatet skulle bli en uppdelning enligt sektorer hänförliga till kommittén för utvecklingsbistånd. Detta är en moderniserad budget, och detta ger oss också en bild, som vi snart kommer att se i rapporten i parlamentet, som visar om vi verkligen har uppnått de resultat som vi åsyftar i budgeten. I denna budget ingår således Europeiska utvecklingsfonden, trots att vi juridiskt sett inte ansvarar för denna, men däremot programmatiskt. Detta gör att helheten så att säga ger en klar bild av målsättningarna för kampen mot fattigdomen inom de olika sektorerna.
Vi hoppas verkligen att vi genom detta tillvägagångssätt med en modernare uppläggning av budgeten, kan ändra en del av den negativa bilden av Europa som kommissionär Patten så riktigt beklagade sig över, till en positiv bild av ett Europa som står öppet för att bekämpa fattigdomen i denna värld.

Costa Neves
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Diskussionen om budgeten för 2001 går framåt. Undan för undan blir det väsentliga i kommissionens ståndpunkter förståeliga, främst genom de preliminära budgetförslagen. Rådet kommer snart att uttala sig. Jag anser att parlamentet i denna komplicerade process, samtidigt som det försöker finna enhällighet kring sina ståndpunkter för att kunna driva dem med maximal styrka, bör kräva ett totalt klargörande av kommissionens förslag liksom målet med rådets ståndpunkt, och sedan lägga fram sin egen ståndpunkt. Vi befinner oss alltså i en period av klargöranden där vi bör vänta och se. Det är just nu motiverat att hota, visa parlamentets styrka och lägga fram alla våra ståndpunkter. Alla känner till, eller bör känna till, Europaparlamentets betydelse i budgetförfarandet och att det är viktigt att vara eniga i denna process.
Det är dock nödvändigt att ta reda på mer om vissa väsentliga frågor. Till exempel:
att uppmärksamma genomförandet av budgeten 2000, särskilt rubrik 1, "Jordbruk", dels del 1-A, dels 1-B,
bedöma kommissionens föreslagna minskningar inom olika sektorer i inrikespolitiken - rubrik 3 - och främst beakta motiveringen till dessa minskningar och dess effekter på den synliga politiken,
att främja en djup analys av kommissionens reformförslag, inklusive personalens behov, och dess outsourcing-politik,
fastställa rådets och kommissionens prioriteringar för utrikespolitiken - rubrik 4 - och klargöra förhållandet mellan åtaganden och betalningar under denna rubrik, för att ta reda på skälen till den oroande förseningen av förverkligandet av åtagandena och kontrollera utgifternas kvalitet,
att helt ta reda på syftet med det nya programmet för västra Balkan, inklusive Serbien och Kosovo, särskilt i fråga om dess finansiering,
att ta reda på hur man tänker sig att finansiera den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Som vi kan se i dessa exempel är det vi behöver veta mycket mer än diskussionen om finansieringen av västra Balkan. Det vore för övrigt ett misstag att i Europaparlamentet reducera debatten om budgeten för 2001 till denna fråga.
Två slutkommentarer: om vi utgår från anslagen till betalningsbemyndiganden, uppgår dessa för 2000 till 1,11 procent av medlemsstaternas bruttonationalprodukt, och för år 2001 föreslås ett lägre värde på 1,0 procent. Är det logiskt att försöka fördjupa det europeiska projektet och samtidigt varje år minska budgetens relativa tyngd i Europeiska unionen? Är det nu, med tanke på de uppgifter som tidigare framförts, meningsfullt att diskutera en finansiering av nya prioriteringar, och därigenom minska sådana som tidigare fastställts, samtidigt som vi återlämnar stora summor som ej utnyttjats till medlemsstaterna? Jag gratulerar Haug till hennes arbete.

Wynn
Herr talman! Allt det jag vill säga är riktat till rådet och även om det inte finns någon här från regeringssidan så är jag övertygad om att de hårt arbetande "skribenterna" kommer att vidarebefordra informationen tillbaka till ordförandeskapet och alla rådets delegationer.
Om man läser Haugs betänkande så förstår man att parlamentet letar efter lösningar. Vi eftersträvar faktiskt en överenskommelse med rådet under arbetet med en bra budget vid slutet på detta år. Låt oss göra detta alldeles klart. Vi är inte ute efter konfrontation, vi försöker faktiskt hitta en sätt att samarbeta tillsammans. Men låt er inte luras att tro att vi inte är beredda att fatta svåra beslut om det skulle krävas.
Det är ganska svårt att nå en överenskommelse när rådet bara struntar i artikel 20 i det interinstitutionella avtalet. Ända sedan det preliminära budgetförslaget offentliggjordes av kommissionen har de varit förpliktigade att diskutera revideringen av budgetplanen med oss, vilket föreslogs av kommissionen. De har underlåtit att göra det. Vid två tillfällen har vi bett om en trepartsdialog och vi har blivit avvisade. Det gör det ganska svårt. Och det kommer att vara i förgrunden i diskussionerna i trepartsdiskussionen denna vecka och under medlingen den 20 juli. Oavsett vad rådet beslutar den 20 juli kommer vi att påpeka detta i höst när det kommer till vår första behandling.
Från den absolut första trepartsdialogen i år med det portugisiska ordförandeskapet har det varit uppenbart för alla att vi behöver en överenskommelse mellan de tre institutionerna om finansieringen för västra Balkan.
Jag är ganska säker på att parlamentet har tagit ställning nu. Rådet har tagit ställning för 200 miljoner mindre än vi, vilket betyder att vi inte kommer att nå en överenskommelse om detta och om vi inte har en överenskommelse kommer vi att ha problem med hur vi finansierar behoven i utgiftsområde 4.
Nu ser det ut som att det finns en möjlighet att omfördela medlen från Meda-programmet för att bidra till att lösa vårt problem. För att vara en institution som talat om för oss att det som man kom överens om i Berlin är gjutet i betong, så tycker jag att rådet är ganska fräckt när det överför medel från Meda-programmet, vilket man kom överens om för 12 månader sedan, och sedan läxar upp oss om vad som kan och inte kan överföras. Men vi är trots detta ändå beredda att lyssna till rådet, höra vad det har för, jag ser fram emot vår trepartsdialog denna vecka och medlingen den 20 juli.

Virrankoski
Herr talman! För det första vill jag tacka föredraganden Haug för ett bra betänkande. Det betänkande som är under behandling gäller parlamentets preliminära ståndpunkt inför medlingsförfarandet gällande budgeten. Precis såsom herr Wynn konstaterade gäller problemen egentligen mest utgiftsområde 4 - Externa åtgärder och återuppbyggnad av Balkan.
Kommissionen föreslog förra våren det så kallade Cards-programmet för återuppbyggandet av västra Balkan, vilket omfattar totalt fem och en halv miljard euro. Ur programmet har redan finansierats 1,9 miljarder euro, av den slutliga delen skall 1,4 miljarder euro finansieras under utgiftsområde 4 genom omfördelning och 1,8 miljarder euro genom att överföra medel från jordbruksavsnittet. Omfördelningen utgör ca fem procent av totalbeloppet för utgiftsområde fyra, varför det är tekniskt möjligt om den politiska viljan är tillräckligt stor. Däremot är det inte rättvist att använda jordbruksutgifterna till återuppbyggnaden av Kosovo, eftersom varje EU-medborgare måste delta i det gemensamma arbetet och inte enbart jordbruksbefolkningen. Dessutom är det svårt att uppskatta jordbrukets kommande behov, eftersom revideringen av Agenda 2000 bara är i början och WTO-förhandlingarna ligger i sin linda.
Kommissionens förslag till Cards-programmet är tydligt och klart och vår grupp stöder det. EU:s medlemsstater måste bära sitt ansvar för återuppbyggnaden av Balkan, då de flesta stater ivrigt stödde krigsoperationerna och många stater också deltog i dem. Om inte länderna i Europa ärligt och kraftigt hjälper invånarna på Balkan i deras återuppbyggnadsarbete, blir följden djup agg och bitterhet som kan vara i generationer. Att vidta militära åtgärder är alltid en extrem åtgärd vars konsekvenser man också måste stå för.
Då man godkände det interinstitutionella avtalet mellan rådet och parlamentet, vilket innehöll budgetplanen för åren 2000 - 2006, förutsågs återuppbyggnaden av Kosovo eventuellt kräva "friska medel". Detta konstateras i Haugs betänkande i punkt 3. Rådet har dock meddelat att det inte godkänner några ändringar av budgetplanen - inte ens mellan utgiftsområdena. Cards-programmet är så omfattande att det är omöjligt att passa in det i den nuvarande budgetplanen. Vi har två alternativ: antingen finansierar man bara en del av programmet eller så justerar man budgetplanen.
Rådet är ansvarigt för återuppbyggnaden av Balkan. Om det enbart lovar pengar men inte är berett att betala, kommer det att förlora sin trovärdighet som internationell aktör. Då måste parlamentet agera inom ramarna för budgetplanen, vilket innebär en kraftig nedskärning av Cards-programmet.

Buitenweg
Herr talman! Haug befinner sig som föredragande i en ny situation. För första gången sedan Berlinavtalet kommer rådet före den första behandlingen att diskutera en eventuell revision av budgetplanerna. Min grupp välkomnar detta.
Kommissionens initiativ är nödvändigt för att kunna finansiera stabilitetspakten för Balkan. Vi stöder även planerna på att redan nu avsätta pengar som skall gå till Serbien då Milosevic har försvunnit ur bilden. Rådets hållning under de svåra förhandlingarna förra året har gjort att tron på politiska löften utan förslag på ekonomisk täckning nu är för svag. Men trots detta lovordande av kommissionens plan i stora drag, så skulle min grupp kanske dra andra slutsatser vad gäller storleken och fördelningen av de minskningar som föreslås under budgetrubriken extern politik. Nu är det det civila samhället, det vill säga de icke-statliga organisationernas verksamhet och projekt för mänskliga rättigheter, som får ta det mesta av konsekvenserna, och detta anser jag vara ödesdigert för stabiliteten på lång sikt. Min grupp hoppas att rådet är redo att inta en konstruktiv hållning och äntligen stå fast vid sitt löfte om att frigöra tillräckliga medel för nya prioriteringar, såsom stabilitetspakten, utan att åsamka den befintliga politiken, såvida den inte går på sparlåga av innehållsmässiga skäl, ett enormt underskott. Hittills ser det inte så ut, och det är synd. På grund av detta hamnar EU:s trovärdighet på tapeten, och det tycker jag verkar vara en dålig grund för att vidareutveckla EU:s utrikes- och säkerhetspolitik.

Seppänen
Herr talman! Auktionsförsäljningen av radiofrekvenser ökar medlemsstaternas inkomster på ett sätt som man aldrig upplevt förr. Samtidigt finansieras återuppbyggnaden efter det illegala kriget i Kosovo på övriga bidragstagarländers bekostnad på ett ojust och oärligt sätt. Vår grupp stöder parlamentets tidigare uttalade ståndpunkt, enligt vilken rådet måste gå med på att ändra budgetplanen särskilt då det gäller utgiftsområde 4. Om man för krig och återuppbygger får det inte ske på bekostnad av tidigare uttryckta preferenser i budgeten.
Vi stöder också utskottets ståndpunkt enligt vilken utgifterna för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken utgör driftsutgifter som måste bevaras genom kommissionens budgetansvar. Det skapar klarhet i situationen då ansvarsfrihet beviljas. Även den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken måste innefattas i beviljandet av ansvarsfrihet. Däremot stöder vi inte rådets och kommissionens linje enligt vilken den politiska tyngdpunkten inte alls överförs på bekämpandet av arbetslösheten.

Martinez
Herr talman, fru föredragande, kära kolleger! Vi har tillsammans med president Jacques Chirac haft en institutionell förmiddag, vi har nu en budgetmässig eftermiddag, men i verkligheten är det samma sak.
Beträffande budgeten till att börja med: 93 miljarder euro i betalningsbemyndiganden motsvarar en ökning om 5 procent samtidigt som de nationella budgetarna stramas åt. Men det stämmer att man får dra åt svångremmen om den europeiska jordbruksbudgeten. Även om den uppenbarligen ökar med 7 procent sjunker jordbruksintäkterna, och denna ökning på 7 procent är därför en illusion. Det är bara en övergång från en politik för prisstöd till en politik för inkomststöd. Man ser att förskingringen av jordbruksmedel om 300 miljoner euro bibehålls, en skandalös förskingring, för återuppbyggnaden av Kosovo, som om Balkan ingick i den gemensamma jordbrukspolitiken! Man har minskat den gemensamma jordbrukspolitiken till förmån för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Och observera att man gör det utan att ändra fördragen.
Vi befinner oss här inom ramen för ett medlingsförfarande som inte föreskrivs i fördragen. Vi fungerar inom ramen för ett interinstitutionellt avtal från maj 1999 som inte föreskrivs i fördragen. Under de senaste tjugo åren har de icke obligatoriska utgifterna ökat från 5 procent till över 45 procent av de totala budgetutgifterna, utan att fördragen ändras. Man har genomfört en institutionell revolution, på bekostnad av vårt parlament, utan regeringskonferens. Och vad betyder då det? Att institutionerna anpassar sig spontant, att Europeiska kommissionen och rådet skulle kunna fungera med tjugo eller tjugoen medlemmar på samma sätt som de fungerar med femton och att lösningarna skulle kunna finnas, rent empiriskt.
Om man alltså vid regeringskonferensen i Nice vill att fördjupandet skall vara ett villkor för utvidgningen, är det en förevändning för att försena medlemskapet för Östländerna, och Polen har de senaste dagarna visat sitt missnöje. Vi vet ju att Östländernas medlemskap skulle innebära en budgetmässig revolution, med mera skatter. Med andra ord, Europas revolution under de tio kommande åren är inte en institutionell revolution utan en budget- och skattemässig revolution.

Turchi
Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Jag tycker att Haug-betänkandet är ett bra betänkande, framför allt när det tar upp det som, enligt min åsikt, är den viktigaste punkten, dvs. nedskärningarna inom jordbruket. Detta är enligt min mening något negativt, när det gäller just nedskärningarna under rubrik 1, för jordbruket är enligt mitt förmenande ett inslag av avgörande betydelse i vår ekonomi, i Europeiska unionens ekonomi. När vi talar om att få fart på utvecklingen, när vi talar om att få fart på sysselsättningen, är jordbruket utan tvekan en viktig faktor, inte för att någon av oss måste fungera som lobbyist för jordbruket, utan för att denna sektor verkligen inte får drabbas. Detta är en punkt som måste understrykas, även om man samtidigt i detta betänkande kommer att stryka under, vad? Svårigheten att hitta finansiering för det otroliga, och naturligtvis viktiga, ingripande som måste göras i Kosovo. Min fråga blir då: kan man göra ingripanden i Kosovo även utan att ta finansieringen från de andra utgiftskonton som vi har i vår budget? Detta - och det är mitt svar - låter sig göras, detta är något vi kan göra utan att skära ner på andra utgiftsposter, utan att vi ingriper i sektorer som enligt min mening är av grundläggande betydelse för utvecklingen av vår ekonomi inom ramen för Europeiska unionen och samtidigt som vi framför allt skänker de olika sektorerna trygghet i ekonomiska termer, för om vi inte gör detta, så kommer vi säkerligen att försvaga den europeiska marknaden och euron i jämförelse med det som finns på andra sidan, dvs. dollarn och Nafta.
Om vi påstår att vi har en budgetpolitik som utvecklas, och som enligt min mening naturligtvis måste fokuseras, centreras framför allt på att få fart på utvecklingen, på tillväxten i de enskilda länderna, så är ingripanden som det i Kosovo, utan att vi vet vilka ekonomiska ingrepp som vi kan komma att göra i morgon på budgetens olika utgiftskonton, verkligen inte något positivt.
Å andra sidan, själva det faktum att rådet skapar ett prejudikat genom att vilja föra in de speciella sändebud och alla de andra särskilda ingripanden som vi gör under egna rubriker kan vara något allvarligt, något som inte får ske, och som absolut måste framhållas som något negativt. Om vi lyckas vända denna trend, så anser jag verkligen att vi gör något viktigt för vår ekonomi och för vårt parlament.

Ilgenfritz
Herr talman! Budgeten för 2001 får inte framställas till nackdel för jordbruket. Därför välkomnar jag resultatet i budgetutskottet där en obligatorisk personförsäkring inte införs i syfte att jämna ut prisfluktuationerna för svinpriserna. Däremot måste vi arbeta för att inkomstläget och därmed levnadsstandarden för dem som är sysselsatta inom jordbruket inte försämras ytterligare.
Våra jordbrukare är inte bara våra livsmedelsproducenter, de bevarar också vårt landskap. Om de lägger ned sina företag för att arbetet inte längre lönar sig kommer avfolkningen av vår landsbygd att öka. Konsekvenserna drabbar oss alla. Vi måste därför uttala oss mot varje form av budgetminskning på jordbruksområdet. I Europa får det inte råda en princip om att finansieringen av de fattiga skall ske på bekostnad av andra fattiga.

Garriga Polledo
Herr talman, ärade ledamöter! Mina gratulationer till föredraganden för hennes betänkande. Jag vill också gratulera henne till ansträngningarna att nå enhällighet, en mycket besvärlig uppgift. I ert betänkande finns ett ovederläggligt faktum: utgiftsområde 4 som antogs i Berlin, kan visa sig otillräckligt om vi fortsätter att lägga till nya åtaganden som skall finansieras.
Siffrorna för genomförandet av unionens externa program är mycket låga, ibland på grund av tredje land, men i de flesta fall på grund av kommissionen. Genomförandet av budgeten ligger i alla fall mycket lägre än de ansträngningar som har gjorts under dessa år för att föra in programmen i budgeten.
Dessutom har vi problemet i Europeiska rådet. Var sjätte månad har vi nya åtaganden att finansiera eftersom rådet har fastställt nya prioriteringar utan att rådfråga parlamentet. Allt detta leder med tiden till en förskjutning till rådet av besluten om de icke-obligatoriska utgifterna, beslut och en förskjutning som inte är upptaget i det interinstitutionella avtalet.
Jag vill kort sagt säga att Terence Wynns inställning är helt konsekvent. Den är logisk eftersom han också är ordförande i budgetutskottet. Jag tror - som han säger - att vi måste ha en mycket öppen attityd i trepartsdialogen. Det är uppenbart att ingen lyckas ge en pålitlig bedömning av vad som behövs i Kosovo. Det är också så att om vi måste skära ner de externa programmen måste vi göra det på ett linjärt sätt, och om detta inte sker så får någon ta på sig ett stort ansvar. Ärade ledamöter! Det interinstitutionella avtalet är något denna kammare måste behålla. Om någon gör sig skyldig till oansvarighet, ärade ledamöter, hoppas jag att det inte är vi.

Colom i Naval
Herr talman! Vi såg det komma, men det skapar ändå en viss oro, blandad med leda, att än en gång se att behandlingen av den europeiska budgeten fortsätter på den konfliktfyllda väg som präglat de senaste åren. Det är nästan en kopia av förfarandet med budgetåret 2000.
Än en gång gör otillräckligheten i det som antogs i Berlin i mars 1999, när det gäller utrikespolitiken att gemenskapsbudgeten knakar i fogarna. Rådets kortsynthet försvårar alla logiska lösningar. Mer än en budgetperiod, ärade ledamöter, verkar det som om vi har en cirkulär budget.
Kommissionen har på ett eller annat sätt uppfyllt sitt åtagande om att föreslå en flerårig plan för Balkan. Men ärligt talat delar jag till stora delar rådets kritik om att siffrorna inte tycks särskilt välgrundade. Och som vår kollega Lord Tomlinson sade, det finns inget som är dyrare än en middag för utrikesministrarna: de är alltid beredda att göra av med pengar utan att titta på varifrån de tas.
Jag tycker faktiskt att förslaget är litet felplacerat och otidsenligt. Man föreslår fortfarande vissa förändringar av belopp från jordbruket till utrikespolitiken, vilka inte godtas ens av Förenade kungariket. Tänk er själva. På den vägen kan vi inte komma fram.
När det gäller Serbien föreslår man mer än två miljarder euro för denna period. Jag skulle vilja påminna om, ärade ledamöter, att för att få bort Pinochet gjorde Europeiska gemenskapen av med tio miljoner euro. Tio var vårt bidrag till kampanjen mot Pinochet i folkomröstningen.
Vi gör av med 40 miljoner om året till de demokratiska krafterna i Serbien och nu kräver man drygt 200. När Milosevic faller kommer jag att vara den första, ärade ledamöter, som är beredd att revidera budgetplanen. Men under tiden, låt oss glömma de 200 miljonerna om året från nu fram till slutet av perioden. Vi kan inte anstränga apparaten mer.
Ärade ledamöter! Jag vet inte om rådet är medvetet om den verkliga situationen. Om det avvisar, vilket det har gjort, att överföra pengar från utgiftsområde 1A, jordbruket, till den fjärde, och inte godkänner någon höjning av taket i utgiftsområde 4 till utrikespolitiken, och genom en omfördelning, har vi helt enkelt ingen revidering av budgetplanen. Vi har ett fall av budgetförfarande när det gäller icke-obligatoriska utgifter och det längsta vi alltså skulle kunna gå är att konstatera att rådet inte har uppfyllt artikel 20 i det interinstitutionella avtalet.

Stevenson
Herr talman! Jag är tacksam för detta tillfälle att göra några allmänna kommentarer om budgeten för år 2001. Beträffande fiskeribudgeten så konstaterar jag att en ökning på över 27 procent har föreslagits för anslagen till de internationella avtalen. Det är de så kallade sydliga avtalen med tredje land som gör det möjligt för gemenskapsfartyg att fiska i Marockos, Mauretaniens och Argentinas territorialvatten och så vidare. Jag måste påminna kammaren att dessa avtal för närvarande kostar EU:s skattebetalare 269 miljoner euro om året och i första hand gynnar Spaniens, Portugals och Frankrikes fiskeflottor. Dessa sydliga avtal beräknas alltid på en grundval av kontanter för fisk, medan de nordliga avtalen å andra sidan vilar på en ömsesidig grund. Denna skillnad mellan de sydliga och nordliga medlemsstaterna är uppenbar i budgeten för både den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken. Till exempel offentliggjorde kommissionen nyligen en godtycklig nedskärning i exportbidragen, vilket kommer att kosta den skotska whiskyindustrin ungefär 32 miljoner euro om året. Deras förklaring var bara att den skotska whiskyindustrin är en rik näring och att den därför inte behöver några subventioner.
Varför finner vi då att det finns planer på att öka subventionerna till vinodlarna med 64,5 procent nästa år, vilket höjer budgeten till mer än en miljard euro? Varför får olivoljeindustrin en ökning på 8,9 procent, vilket ger den nästan 2,5 miljarder euro nästa år, och mest chockerande av allt, hur i hela världen kan vi rättfärdiga en ökning av bidragen till tobaksodlarna med 2,8 procent, vilket gör att deras subventioner uppgår till över 1 miljard euro när vi vet att tobaksprodukterna dödar en halv miljon av våra medborgare varje år?
Detta samtidigt som den hårt trängda mejerisektorn, med mjölkbönder som lider skada över hela EU, får en ynklig bidragsökning med bara 0,3 procent. Låt oss se till att budgeten är till för alla EU:s medborgare och inte bara för de sydliga medlemsstaterna i EU.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Dagens debatt tjänar - så som föredragande har visat - till att förbereda rådets första behandling av budgeten för budgetåret 2001 den 20 juli, och i synnerhet till att diskutera omröstningarna om de obligatoriska utgifterna, det vill säga jordbruksutgifterna, fiskeriutgifterna, fiskeavtalen och förslaget till utgifter på det utrikes- och säkerhetspolitiska området. Vi har den här veckan således möjligt att bereda mark för trepartssamtalet.
Först och främst kommer troligtvis den allmänna tillväxttakten för budgeten för budgetåret 2001 i jämförelse med budgetåret 2000 att diskuteras. Kommissionens förslag - jag upprepar - innebär en ökning med 5 procent för betalningsbemyndiganden, och en ökning med 3,9 procent för åtagandebemyndiganden. Det var inte lätt att uppnå det resultatet, eftersom även behovet inom stabilitetspakten skulle täckas och Agenda 2000 har inneburit en mycket hög tillväxttakt på det jordbrukspolitiska området.
Råden föreslog under sina första förberedelser i budgetkommittén att en tillväxttakt på endast 3,5 procent för betalningsbemyndiganden och 2,8 procent för åtagandebemyndiganden skulle fastställas, och en sådan sänkning är på grund av jordbruksutgifternas stora andel naturligtvis bara möjlig om nedskärningar av jordbruksutgifterna sker i förhållande till kommissionens förslag. Faktum är att jag med förvåning konstaterar att rådets budgetkommitté redan har föreslagit besparingar på jordbruksområdet som är mer omfattande än dem som kommissionen har föreslagit, nämligen på en halv miljard euro.
Med tanke på de offentliga debatter som har förts om kommissionens förslag är detta förvånansvärt, men frågan som återstår är i vilken utsträckning man är beredd att säga att sådana besparingsåtgärder också kan tillämpas på andra områden. Nu gäller det frågan på det externa biståndets område. Här föreslår rådet jämfört med kommissionens förslag en lägre kalkyl på 400 miljoner euro för åtagandebemyndiganden. Enligt kommissionens uppfattning visar ett sådant förslag bristen på det politiska ögonmått som krävs med tanke på uppgifterna på det utrikespolitiska området.
Kommissionen välkomnar givetvis parlamentets stöd på området Balkanpolitik, och det vill jag tacka för, i synnerhet också för att parlamentet har hållit denna utfrågning som jag anser har gett viktiga insikter. Rådet säger att Balkanpolitiken är en viktig prioritering, men jag anser ändå att rådet har lagt fram ett otillräckligt finansieringsförslag. Kommissionen har påpekat att biståndet till Bosnien till exempel har minskats och att anslagen till Albanien och Montenegro inte heller är särskilt överdådiga, och vi ser det endast som uppfyllandet av ett åtagande. Vi måste också se till att de åligganden som fortfarande finns i Kosovo och som lyckligtvis nu sköts på ett bra sätt i och med att byrån för återuppbyggnad får tillräckligt stora anslag, så att en framgångsrik politik kan bedrivas, för det är just det som är prövostenen för Europeiska unionens gemensamma utrikespolitik.
Jag vill kort ta upp frågan om fiskeavtalen. Faktum är att situationen är något speciell för år 2001, eftersom flera avtal om nya förhandlingar eller förlängningar väntar, och det är inte klart ännu när de nya avtalen skall ingås, och med vilka belopp. Det kan verka lockande att bevilja mindre budgetanslag till detta. Jag tror att kommissionens förslag om att inte avsätta för små medel vinner stöd. Kommissionen lägger i oktober fram sin nya bedömning av de nödvändiga utgifterna. Då kommer det vara möjligt att göra en bättre planering på området än man kanske kan göra i dag.
Ni har i era debattinlägg påpekat att oenigheten är stor beträffande frågan om ändringen av budgetplanen. Jag kan för kommissionens del upprepa att vi anser att uppgiften på Balkan, som inte kunde beaktas i förra årets budgetplanering, är så pass viktig att en anpassning är motiverad. Det handlar definitivt inte om att inför varje nytt behov besluta om en ändring av budgetplanen, men när viktiga uppgifter tillkommer anser kommissionen att det är motiverat.
Jag vill på det utrikespolitiska området även ta upp en fråga från kommissionens sida. Vi har föreslagit att 30 miljoner i budgeten för år 2001 skall avsättas för Rapid Reaction Found, som gagnar ett icke militärt krisförebyggande. Rådet föreslår att beloppet minskas med 10 miljoner och att budgetanslaget till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i stället höjs med 10 miljoner. Här anser kommissionen att vi inte redan från början bör försvaga det nya instrumentet Rapid Reaction Found för en icke militär krisbekämpning.
Angående Haugs betänkande vill jag göra följande kommentar: Ni har åter uppmanat kommissionen att med avseende på förvaltningen av utrikespolitiken under nyckelbegreppet "anlitande av externa tjänsteleverantörer" göra de utlovade framställningarna. Jag vill än en gång påpeka att vi arbetar mycket intensivt med att försöka finna en lösning som i framtiden ger en projektcykel, i synnerhet för att - det är också det jag personligen är mest angelägen om - minska det tidsmässiga avståndet mellan de utrikespolitiska löftena och den tidpunkt då pengarna slutligen flödar.
Jag tackar föredraganden och budgetutskottet å det hjärtligaste. Jag hoppas att vi också kommer att utnyttja de närmaste veckorna till att finna fler olikheter än skillnader för att få en bra start på budgetförhandlingarna.

Talmannen -
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0532/00). Vi skall behandla frågor till rådet som företräds av Moscovici, minister för Europafrågor, och som många av er känner i sin egenskap av före detta europaparlamentariker.

Andrew Nicholas Duff
Fråga nr 1 från (H-0518/00):
Angående: Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik Inom kort kommer den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken att inordnas i fördragen. Vilka åtgärder kommer ordförandeskapet att vidta i detta sammanhang för att se till att parlamentet får fullständig information och i vederbörlig ordning rådfrågas? När kommer utrikesminister Alain Richard att vara villig att framträda under en sammanträdesperiod?

Moscovici
. (FR) I artikel 21 i Fördraget om Europeiska unionen föreskrivs att ordförandeskapet skall rådfråga Europaparlamentet om de viktigaste aspekterna och de grundläggande valen inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och se till att Europaparlamentets åsikter verkligen beaktas. Ni kan vara säkra på att det franska ordförandeskapet minutiöst kommer att hålla sig till dessa bestämmelser. Det gäller särskilt den senaste utvecklingen inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, till följd av Europeiska rådet i Feira och inför det i Nice. Ni vet att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är en av de viktigaste uppgifterna, liksom en av det franska ordförandeskapets prioriteringar, vilket också Frankrikes president Jacques Chirac sade till er i förmiddags.
Såsom försvarsminister Alain Richard redan påpekat har han för avsikt att komma till Europaparlamentet, men tidpunkten är ännu inte fastställd. Jag vill understryka att Hubert Védrine och jag själv varje månad kommer att utfrågas av utskottet för utrikesfrågor, tisdag eftermiddag efter att rådet (utrikesministrarna) avslutats. Vi kan alltså på detta sätt hålla Europaparlamentet informerat om försvarsfrågorna.

Duff
Jag tackar er, minister, för ert första svar under ert ordförandeskap. Det gläder mig särskilt att Richard är här. Det är extremt viktigt att utvidgningen av vår europeiska säkerhets och försvarspolitik får allmänhetens fulla stöd och respekt och stark och trovärdig parlamentariska granskning är säkerligen vägen framåt.

Moscovici
. (FR) Jag vill endast bekräfta att den franska regeringen, och särskilt försvarsministeriet, står till ert fulla förfogande för att mycket fritt diskutera dessa frågor inför Europaparlamentet.

Kauppi
Herr talman! På toppmötet i Feira härom veckan enades man om att den så kallade flexibiliteten tas upp på regeringskonferensens dagordning. På mötet definierades dock inte mera exakt på vilket sätt man skall göra det möjligt att flexibiliteten också gäller den andra pelaren det vill säga den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Därför vill jag fråga när ett ordförandeland kommer att framföra sin egen syn på hur flexibilitetsinstrumentet kan genomföras så att det gäller den andra pelaren. Om och när detta inträffar, är då de medlemsstater som står utanför Nato automatiskt utanför lösningar som uppnåtts med stöd av flexibiliteten genom vilka en del av medlemsstaterna kanske avancerar snabbare mot ett gemensamt försvar? Jag hänvisar speciellt till det uttalande som ordförandelandets utrikesminister Alain Richards gav förra veckan, där han uttryckte sin oro beträffande detta om även de alliansfria länderna helt och fullt är på väg med i utvecklingen av den andra pelaren.

Moscovici
. (FR) Fru parlamentsledamot! Denna fråga om förhållandet mellan länderna som är medlemmar i Europeiska unionen, men inte i Nato, upptog en stor del av diskussionerna vid toppmötet i Feira och man håller på att finna en tillfredsställande lösning.
När det gäller flexibiliteten kring den andra pelaren kanske ni tillåter ordförandeskapet att ta hand om regeringskonferensen, vilket det kommer att göra utifrån rådet (allmänna frågor) på måndag den 10 juli. Vi kan då se vilka ståndpunkter som finns i frågan. Jag erinrar om att ordförandeskapets uppgift är att avsluta regeringskonferensen och inte att bekräfta den ena eller andra medlemsstatens ståndpunkt.

Newton Dunn
Det gläder mig att se ordföranden här, som är en före detta parlamentsledamot. Kommer han, i Nicefördraget eller i förhandlingarna som leder till Nicefördraget i slutet på året, föreslå medbeslutandeförandet mellan parlamentet och rådet i frågor som rör den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken? Detta kommer att bli underhuset, som republikens president sade till oss i morse, och om vi skall kunna få med oss den allmänna opinionen i säkerhets- och försvarsfrågor så behöver vi en riktig ställning. Så håller han med om att medbeslutandeförandet är vägen framåt på detta politikområde?

Moscovici
. (FR) Herr parlamentsledamot! Tillåt mig att nöja mig med mitt föregående svar.

Talmannen
Jag vill påminna ledamöterna i allmänhet om att vi skall ställa frågor, detta är avsikten med frågestunden, och att rådsordföranden skall besvara dessa efter sin bedömning.

Talmannen


Marie Anne Isler Béguin
Fråga nr 2 från (H-0519/00):
Angående: Vattentransporter från Frankrike till Spanien och hållbar förvaltning av vattenresurserna Frankrike har för avsikt att lansera ett projekt för att i samarbete med bolaget Lyonnaise bygga en akvedukt som skall leda vatten från Rhône ända till Barcelona. Vattnet skall användas till att utveckla de intensivbevattnade odlingsområdena i Katalonien. Detta projekt står i strid med all politik för en hållbar regional förvaltning av vattenresurserna.
Känner rådet till detta projekt? Anser inte rådet att denna politik strider mot försiktighetsprincipen och principen om förebyggande åtgärder på miljöområdet i enlighet med fördraget om upprättandet av europeiska gemenskapen (artikel 174) eftersom konsumenterna av det borttransporterade vattnet inte hålls ansvariga? Vilka initiativ ämnar rådet vidta för att utveckla en hållbar förvaltning av vattenresurserna i Unionen och för att se till att projekt för långa vattentransporter inte hotar den ekologiska jämvikten i de berörda regionerna?

Moscovici
. (FR) Det finns mycket riktigt ett förslag och undersökningar har genomförts när det gäller överföring av vatten från Rhône till Katalonien. Men förslaget berör, åtminstone på det här stadiet, inte de franska myndigheterna och för övrigt inte heller de spanska.
Det finns också ett förslag till direktiv från Europaparlamentet och rådet som fastställer en ram för en gemenskapspolitik när det gäller vatten. Det har just antagits i ett medlingsförfarande, den 29 juni 2000. Det bör noteras att förslaget till detta ramdirektiv bl.a. har som målsättning att bevara, skydda och förbättra miljöns kvalitet, liksom att försiktigt och rationellt utnyttja naturresurserna. Det fastställer grundprinciperna för en hållbar vattenpolitik i Europeiska unionen och bygger på fördragets principer, bl.a. dem om försiktighet, förebyggande åtgärder och i första hand korrigering av miljöangrepp vid källan, samt på principen om att förorenaren betalar.
Det bör noteras att förslaget skulle tillämpas på såväl ytvatten som grundvatten och att syftet är att förebygga varje ny form av försämring, främja en hållbar användning som bygger på långsiktigt skydd av tillgängliga vattenresurser och bidra till att minska effekterna av översvämningar och torka. Förslaget syftar till att uppnå en god standard för allt detta vatten, genom en rad åtgärder som skall vidtas av medlemsstaterna och enligt en fastställd tidsplan. Härav följer att alla förslag till vattentransport med långa avstånd bör beakta ovannämnda målsättningar. Man bör även notera att varje initiativ av detta slag absolut måste bli föremål för både en socio-ekonomisk och en miljömässig utvärdering.

Isler Béguin
Tack herr minister för det svaret. Eftersom det var detaljerat, har ni säkert dessutom ytterligare uppgifter, och när ni talar om undersökningar som gjorts oroar det mig för jag ställde denna fråga därför att både spanska och franska medborgare har varskott oss om frågan och bett om kompletterande information, eftersom den redan varit föremål för en diskussion här i parlamentet, som förkastades just inom ramen för direktivet om vatten. Men som ni vet finns det i alla direktiv undantag och denna överföring skulle just kunna höra dit. Jag ville därför från er sida ha en bekräftelse på att utan påverkansstudie och utan att varna ledamöterna i Europaparlamentet kommer detta förslag inte att bli föremål för något undantag.

Moscovici
. (FR) Jag placerade detta förslag i ett globalt och allmänt sammanhang och jag erinrade också om att det på det här stadiet inte innebar några åtaganden för vare sig de franska eller spanska myndigheterna. Det säger sig självt att så snart jag förfogar över ytterligare beståndsdelar skall jag överlämna dem till den ärade parlamentsledamoten. För övrigt erinrar jag om min slutsats, nämligen att vi måste notera och bekräfta att varje initiativ av detta slag definitivt måste bli föremål för en socio-ekonomisk och miljömässig utvärdering.

Korhola
Herr talman! I samband med behandlingen av vattendirektivet har det upprepade gånger framförts och förekommit rädsla för att det senare inom EU skulle vara möjligt att transportera vatten från en medlemsstat till en annan tvärtemot viljan i det land som ursprungligen varit i besittning av vattnet. Ser ordföranden en dylik hotbild som möjlig och är det nödvändigt att skydda medlemsstaterna mot detta?

Moscovici
. (FR) Uppriktigt sagt har jag inget ytterligare att tillägga till mina tidigare svar.

Talmannen


Roy Perry
Fråga nr 3 från (H-0525/00):
Angående: Digital radio Håller rådet med om att ett politiskt stöd till digital radio, liknande det som ges till mobiltelefonitekniken och digital television, skulle kunna bidra till att förstärka tron på en gynnsam framtida utveckling för radion?

Moscovici
. (FR) Jag kan bara som svar på frågan från den ärade parlamentsledamoten säga att i avsaknad av ett initiativ från kommissionen, som snart skall komma, har rådet ännu inte intagit någon ståndpunkt i frågan.

Perry
Herr talman! Jag är besviken över det svaret. Europaparlamentet hade en utfrågning med företrädare från ministerns hemland så väl som mitt eget för bara ett par veckor sedan. Företrädarna från den radionäringen underströk mycket tydligt att digital radio är en media- och kommunikationssektor som inte utvecklas så snabbt och effektivt som den skulle kunna göra och man kände att det saknades politisk uppbackning. Jag är benägen att tro att om rådet skulle få ett förslag från kommissionen så skulle den handla med medkänsla till stöd för digitalradio.
Ett annat problem har också uppstått, nämligen att olika beståndsdelar i den digitala radions spektrum har lokaliserats till olika delar av Europa ganska fritt, till ingen kostnad alls. Men samma spektrum skulle naturligtvis vara mycket lönsamt om det användes för telefoni. Jag undrar om vi kan få försäkringar att ministerrådet kommer att undersöka detta mycket noggrant och se till att det inte utgör något hot mot utvecklingen av digital radio i Europa.

Moscovici
. (FR) Jag erinrar om att Digital Audiobroadcasting, dvs. digital radiosändning, existerar ända sedan 1989 och det viktigaste ännu olösta problemet är att mottagarna fortfarande är dyra. En av de viktigaste frågorna som rådet, som har en öppen attityd, skall granska i sinom tid, gäller fastställande av vissa principer avsedda att förstärka tydligheten och effektiviteten på detta område inom den elektroniska kommunikationen.
Frågan om konvergens mellan telekommunikation, media och informationsteknologi togs upp i slutet av 1999 under ett sammanträde med rådet och den 2 maj 2000 i samband med en offentlig debatt. Vid det tillfället betonade rådet följande principer, nämligen att bestämmelserna skall bygga på klart fastställda politiska målsättningar, stimulera den ekonomiska tillväxten och konkurrenskraften och se till att målsättningar av allmänt intresse uppfylls. Bestämmelserna måste också syfta till teknisk neutralitet, då reglerna beträffande kommunikationstjänster så långt det är möjligt är oberoende av den teknik som används för att tillhandahålla dessa tjänster. Den 2 maj 2000 betonade rådet att det var viktigt att säkerställa balans mellan rättssäkerhet, som huvudsakligen garanteras genom tvingande bestämmelser, och möjligheten att snabbt reagera på den tekniska utvecklingen och marknadens utveckling, tack vare flexibla åtgärder. Det betyder, och jag upprepar det, att rådet har en öppen attityd.

Talmannen


John Walls Cushnahan
Fråga nr 4 från (H-0531/00):
Angående: EU-Kina och WTO-avtalet Känner rådet till att Kina har beordrat den statsstyrda televisionen, dagstidningar och ägare av reklamskyltar att upphöra med reklamen för Sprite i vilken den unge popstjärnan Sherry Chang Huei-mei, som sjöng vid president Chen Shui-bians installation, medverkar? Känner rådet även till att Kina nyligen varnade näringslivsorganisationer i Hong Kong och Folkrepubliken Kina för att bedriva handel med taiwanesiska företag som Folkrepubliken Kina anser förespråkar oberoende? Hur kommer rådet, med hänsyn till att vi nyligen undertecknade ett avtal med Kina om landets inträde i WTO, att reagera på användningen av denna form av politisk utpressning som strider mot principerna om fri handel?

Moscovici
. (FR) Rådet har länge engagerat sig för att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna i Kina, inbegripet civila och politiska rättigheter, som allvarligt påverkas av sådant som relaterats av den ärade parlamentsledamoten. Den mest signifikativa aspekten av detta engagemang är den dialog som Europeiska unionen inlett med Kina när det gäller mänskliga rättigheter. Trots vissa framsteg i riktning mot en förbättring av det rättsliga systemet för ekonomiska och sociala rättigheter, har få framsteg gjorts på området, särskilt när det gäller civila och politiska rättigheter. Rådet är därför djupt oroat över de ihärdiga och allmänna restriktionerna när det gäller grundläggande friheter, bl.a. mötesfrihet, yttrandefrihet och föreningsfrihet.
Man var överens om att Europeiska unionen skulle fortsätta att offentligt uttrycka sin oro över situationen för de mänskliga rättigheterna i Kina och ta upp denna fråga vid möten med Kina på alla områden. Under dessa förhållanden har rådet beslutat att Europeiska unionen skulle inta en stram hållning när det gäller förslaget till resolution om situationen för de mänskliga rättigheterna i Kina, som lades fram av Förenta staterna vid det 56:e sammanträdet i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Rådet har beslutat att, om förslaget till resolution om Kina skulle gå till omröstning, skulle medlemsstaterna som ingår i denna kommission rösta för det. Förslaget till resolution gick emellertid aldrig till omröstning, till följd av att ett förslag om icke-ingripande antagits, på Kinas initiativ.
Rådet har också beslutat att det synsätt det skall anta vid nästa sammanträde i Europadomstolen beror på resultaten när det gäller situationen för de mänskliga rättigheterna i Kina som uppnåtts genom dialog.
När det gäller processen för att Kina skall bli medlem i WTO anser rådet att det inte är rätt forum för att ta upp frågan om mänskliga rättigheter och anser i det hänseendet också att ökningen av antalet handelstransaktioner skulle stödja Europeiska unionens ansträngningar i syfte att garantera att de mänskliga rättigheterna respekteras, liksom demokratin och rättsstaten, vilka alla är grundläggande värderingar för Europa.

Cushnahan
Herr talman! Låt mig först och främst gratulera Moscovici för att hans land vann Euro 2000. Det är en mycket bra välkomsthälsning till en före detta kollega som inträder i ett nytt högt ämbete, men låt mig påminna er, herr Moscovici, om den frustration vi kände som parlamentariker när vi försökte fråga ut rådet. Jag hoppas att nästa gång ni kommer tillbaka till denna kammare, så kommer ni inte att svara på samma barska sätt som ni gjorde till Newton Dunn, om ordförandeskapet vill arbeta tillsammans med parlamentet.
Beträffande ert svar, så håller jag inte med om innehållet. Jag anser att EU:s reaktion i Genève var förfärlig. Det var höjden av feghet att vi underlät att stödja det amerikanska initiativet. Om vi hade intagit en starkare inställning så hade vi inte upplevt den arrogans vi ser från Kina. Jag hoppas att nästa gång frågan kommer tillbaka till FN så kommer medlemsstaterna att värdera principer över handelsintressen. Det här är en fråga där i Kina i Världshandelsorganisationen använder handel som ett slags politisk utpressning och vi måste använda allt inflytande vi har på samma sätt. Med tanke på det ni just sade skulle jag vilja att ni försäkrade oss om att i framtiden så kommer medlemsstaterna inta en stadig hållning i diskussionerna med Kina vad beträffar kränkningar av de mänskliga rättigheterna och inte låta sig utsättas för några ekonomiska utpressningshot av Kina i detta avseende.

Moscovici
. (FR) Jag tackar er, ärade parlamentsledamot, för ert personliga engagemang och för era gratulationer med anledning av Frankrikes framgång i söndags i Euro 2000.
För övrigt skall jag under behandlingen av dessa frågor försöka att lägga fram rådets ståndpunkt. Jag erinrar om att ordförandeskapet har mandat att göra det, utifrån sina ståndpunkter.

Talmannen
Herr minister! Jag kan inte gratulera er till denna framgång, eftersom jag måste hålla mig strikt neutral, som ni säkert förstår. Dessutom kommer jag, liksom andra ledamöter här, från ett land som kommer att drabbas av oförutsägbara förluster.
Fråga nr 5 från Ioannis Souladakis (H-0536/00):
Angående: Förbättringen av exportkapaciteten av länderna i sydöstra Europa
Stabilitetspakten för sydöstra Europa innebär ett mycket viktigt politiskt val av EU. Inom ramen för denna politik är det klart att den ekonomiska och samhälleliga återuppbyggnaden i sydöstra Europa har en mycket viktig roll.
Med beaktande av dessa omständigheter, vilka konkreta åtgärder avser rådet vidta, i form av ekonomiska parametrar för genomförandet av stabilitetspakten för sydöstra Europa, för att förbättra exportkapaciteten av länderna i regionen när det gäller exporten till EU samt för att förbättra deras ansträngda ekonomi?

Moscovici
. (FR) Herr talman! Jag är mycket medveten om att vi inte skaffade oss många vänner under detta Euro.
Europeiska unionen stöder idén att fördjupningen av den internationella handeln på sikt borde ersätta beroendet av det utländska stödet och att handeln borde vara ett av de första områden som integreras snabbare, på längre sikt, för länderna i sydöstra Europa inom Europa-Atlantstrukturerna. Stabiliserings- och associeringsprocessen är den viktigaste delen av Europeiska unionens politik. Som ni vet syftar den till att hjälpa berörda länder att återupprätta sin ekonomi genom att modernisera och förbättra infrastrukturen och ställa om den gamla krigs- och planekonomin till marknadsvillkor.
Till följd av besluten vid Europeiska rådet i Lissabon som innebär att stabiliserings- och associeringsavtalen med länderna på västra Balkan bör föregås av en asymmetrisk avreglering av handeln, bör kommissionen inom kort lägga fram ett konkret förslag som utvidgar gällande handelspreferenser och överger avgiftstaken, som fortfarande finns kvar för vissa industriprodukter, och förbättrar jordbruksprodukternas tillgång till marknaden.
Stabilitetspakten för Sydosteuropa syftar rent allmänt till att hjälpa länderna i området så att de kan uppnå stabilitet och ekonomiskt välstånd i hela regionen. För att uppnå denna målsättning har en regional enhet för Sydosteuropa inrättats liksom en arbetsenhet för ekonomisk återuppbyggnad, vilket innefattar handelsförbindelserna.
Betydelsen av avregleringen och förenklingen av handeln, såväl mellan länderna i regionen som mellan dem och unionen, betonades både av givarna och av mottagarna vid den regionala konferensen för finansiering av pakten, som hölls i Bryssel i slutet av mars i år.
Inom alla de områden som tas upp i stabilitetspakten, alltså även ekonomiska och handelsmässiga områden, är ömsesidiga åtaganden mellan givare och mottagare en förutsättning för att stabilitetspakten skall lyckas. Åtagandet från länderna i regionen att genomföra reformer och skapa en miljö som underlättar en hållbar ekonomisk utveckling står i centrum för pakten.

Souladakis
Jag tackar för svaret, men jag vill göra följande påpekanden: före er diskuterade jag budgeten för 2001 i parlamentet, och det visade sig åter besvärligt att få fram pengar till finansieringen av stabilitetspakten.
Mot den bakgrunden hade min fråga just denna innebörd. Med tanke på att vi har att göra med ekonomier som tidigare fungerat utifrån andra marknads- och försäljningsnät genom varuutbyte på grund av det rådande ekonomiska systemet. Den fråga jag i själva verket har ställt är vad man kan göra för att vi på medlemsländernas marknader äntligen skall få se varor som produceras i dessa områden. Det är frågan. Dvs. vilka är de politiska insatser som kommer att stärka den produktiva verksamheten i dessa områden, utan att Europeiska unionen skjuter till pengar, eftersom det faktiskt är svårt att få fram dem i kombination med de interna problem som finns. Problemet ligger uppenbarligen just här.
Och frågan gäller just vilka åtgärder Europeiska unionen kan vidta, så att man kan skapa dessa nätverk som inte fanns tidigare, så att dessa människor kan sälja sina produkter.

Moscovici
. (FR) Herr parlamentsledamot! Det är just vad stabilitetspakten och associeringsavtalen innehåller, där jag erinrar om att de omfattar bestämmelser när det gäller ekonomi och handel, och det är faktiskt vår skyldighet att ännu en gång gå med på asymmetriska öppningar, för att ta hänsyn till dessa länders eftersläpning, men jag kan försäkra er att för rådets ordförandeskap och även för Europeiska rådets ordförandeskap är denna regions framtid en stor prioritering, och därför föreslog Frankrikes president att ett toppmöte för västra Balkan skulle kunna hållas under vårt ordförandeskap, kanske i Zagreb.

Talmannen


Alexandros Alavanos
Fråga nr 6 från (H-0539/00):
Angående: Upphävande av sanktioner mot Irak Enligt FN-resolution 687 från år 1991 upphävs sanktionerna mot Irak om landet går med på att avstå från de massförstörelsevapen det påstås inneha. Även om tusentals observatörer gjort noggranna undersökningar sedan ovannämnda tidpunkt, har man varken hittat några sådana vapen eller upptäckt att irakierna skulle besitta den färdighet som krävs för att tillverka dem. De officiella rapporterna är på det hela taget lugnande. Handelsbojkotten tillämpas emellertid fortfarande mot Irak och den har ytterst skadlig inverkan på den irakiska befolkningen. Ett mycket typiskt exempel gäller den enorma ökningen av barndödligheten som under de senaste tio åren uppgått till 1,5 miljoner döda barn på grund brist på läkemedel, mat osv.
Programmet "olja mot mat" kan inte utgöra alibi för brott som fortfarande begås eftersom endast en liten del av värdet av det som Irak tillåts exportera kommer tillbaka i form av mat och läkemedel, medan resten bibehålls som "skadestånd" eller är frusen i västerländska banker utan att Irak kan använda sig av det.
Kommer rådet att undersöka möjligheten att upphäva bojkotten vars enda offer är det irakiska folket och i synnerhet små barn?

Moscovici
. (FR) Europeiska unionen genomför samtliga resolutioner från Förenta nationernas säkerhetsråd i sin helhet, inbegripet dem som gäller Irak.
Resolution 1284, som antogs den 17 december 1999, syftar till att återuppta FN:s inspektioner och samtidigt förbättra programmet "olja mot mat", för att sedan avskaffa sanktionerna mot Irak.
Europeiska unionen uppmanar den irakiska regeringen att fullständigt samarbeta med FN och dess underställda organ. Rådet konstaterar att sedan 1998 har man inte kunnat kontrollera om Irak verkligen följer säkerhetsrådets resolutioner, som är mycket relevanta, bl.a. resolution 687. Embargot mot Irak fortsätter därför att tillämpas.
Vi är mycket medvetna om att den humanitära situationen i Irak till följd av embargot är allvarlig, och till och med oroande, särskilt för de irakiska barnen. Den irakiska regeringen har ett mycket stort ansvar för denna situation. Men såsom expertpanelen under ledning av ambassadör Amorim påpekade i april 1999 skulle inte den irakiska befolkningen behöva lida av sådana umbäranden om inte de åtgärder som vidtogs av säkerhetsrådet 1991 förlängts. Det internationella samfundet och den irakiska regeringen borde göra allt för att programmet "olja mot mat" fullständigt skall komma det irakiska folket till godo. I det hänseendet välkomnar rådet inrättandet av en arbetsgrupp inom Förenta nationerna med uppgift att lämna allmänna rekommendationer om hur FN:s sanktioner kan bli bättre, bl.a. genom att ringa in dem bättre, och undvika onödigt mänskligt lidande.
Rådet har noterat att Förenta nationernas säkerhetsråd i sin resolution 1302 uppmanat FN:s generalsekreterare att utse oberoende experter för att förbereda en fördjupad undersökning om den humanitära situationen i Irak.

Alavanos
Jag ställde min fråga, därför att det finns en viss lyhördhet från fransk sida i denna fråga. Jag har hört rådsordförandens formella svar, men vi vet alla att situationen i Irak har ett samband med Förenta Staternas godtyckliga tvångspolitik. Det finns t.ex. en non-fly zone, som inte har legaliserats av FN:s säkerhetsråd. Vi vet dessutom att Förenta nationernas representant Ekéus lämnade en rapport till Förenta nationerna 1997, efter 6 900 besök och inspektioner, och han sade att det inte finns några misstankar om förekomst av kärnvapen eller kemiska vapen i Irak.
Om man beaktar allt detta, om man beaktar att en stor del av de inkomster Irak borde ha haft från sin olja nu är fryst i just en fransk bank i New York, skulle jag vilja fråga det franska ordförandeskapet om det kommer att ta några initiativ under det franska ordförandeskapet för att bryta det diktatoriska tillstånd som Förenta staterna har påtvingat Irak, med enorma skadeverkningar för landets folk och dess barn.

Moscovici
. (FR) Ni gör rätt i att betona att det kanske finns en fransk känslighet i frågan, men om det nu finns en fransk känslighet i frågan, är inte Frankrike känt för att visa sig likgiltigt för det irakiska folkets lidande. Ni vet säkert att mitt land är permanent medlem av FN:s säkerhetsråd och jag upprepar att vi verkligen önskar att dessa resolutioner fullständigt skall respekteras och att man samtidigt skall undersöka alla möjligheter att finna en lösning, och börja med att strikt tillämpa resolutionen "olja mot mat".
Det är på denna känsliga väg vi nu måste slå in.

Perry
Herr talman! Jag välkomnar ministerns svar, men jag skulle vilja att han gav en försäkran till denna kammare om att han och rådet, när de överväger detta problem, inte glömmer bort de 604 kuwaitiska medborgare som försvann som ett resultat av Iraks illegala ockupation av Kuwait och att de kommer att fortsätta att försöka få de irakiska myndigheterna att komma med en förklaring om vilket öde de gick till mötes.

Moscovici
. (FR) Jag vill bara bekräfta att vi har för avsikt att granska detta problem i hela dess omfattning.

Korakas
Herr talman! Jag har ställt en liknande fråga, med nummer 20. Men tyvärr har jag i dag av rådets tjänstemän fått information om att man inte hunnit översätta min fråga, eftersom den lämnades in under de tre sista dagarna före tidsfristens utgång. Detta anser jag oacceptabelt, det är inte mitt ansvar.
Jag vill som en komplettering påpeka, vilket jag också nämner i min fråga, att bara under den senaste månaden, maj, har 8 000 människor dött på grund av brist på läkemedel. Vi har fått en fördubbling av barnadödligheten på grund av läkemedelsbristen. Statistiken visar att antalet människor som har mist livet i Irak på grund av sanktionerna från 1990 fram till i dag är 1 309 153. Saddam Hussein sitter fortfarande vid makten, och under förevändningen att genomföra sanktioner mot hans regim för förekomsten av kärnvapen, som man inte har upptäckt, genomförs nu ett folkmord på det irakiska folket.
Jag frågar alltså rådet om det känner till att detta folkmord inte får fortsätta längre, detta folkmord som har pågått i ett decennium, om det kommer att begära ett upphävande av embargot mot Iraks folk och om det avser att vidta åtgärder för att skydda Iraks folk, även om det bara är rådets initiativ.

Moscovici
. (FR) För det första tror jag faktiskt - även om jag är nybörjare på denna tjänst - att det finns regler för denna mycket speciella övning, som innebär att frågorna skall översättas under parlamentets ansvar, något som gör det möjligt för rådet att besvara dem mycket exakt.
För det andra vill jag bara bekräfta att genom dessa resolutioner är det ingen som stöder Saddam Husseins regim och jag tror inte att uttrycket folkmord - i detta fall, om jag förstått saken rätt, beträffande dem som vidtagit sanktioner - är motiverat. Det är varken Frankrikes eller rådets ståndpunkt.

Talmannen
Det finns ingen plats för en debatt om förbindelserna mellan rådet och parlamentet i samband med frågorna, eftersom vi då skulle ta tid från svaren på frågorna.
Däremot måste jag säga att det finns sex frågor som tyvärr, även om de kom i den form de skulle på vissa språk, och på grund av en helgdag, tror jag, i Luxemburg, har de inte kommit till rådet på alla språk. Rådet har därför beslutat att inte besvara dem.
Hur som helst kan denna debatt hållas under ordförandekonferensen, som diskuterar dessa förbindelser och de incidenter som inträffar.
Fråga nr 7 från Esko Olavi Seppänen (H-0542/00):
Angående: Vissa EU-medlemsstaters alliansfrihet
Vid toppmötet i Feira behandlades EU:s försvarsdimension som också skall tas upp vid regeringskonferensen. Vissa EU-medlemsstater hör inte till Nato. Vilken är rådets ståndpunkt beträffande dessa länders ställning i EU:s framtida försvarssamarbete och respekterar de allierade medlemsstaterna, enligt ordförandelandets uppfattning, dessa länders vilja att förbli alliansfria?

Moscovici
. (FR) Det finns inget problem mellan parlamentet och kommissionen. Man har bara förklarat denna övning för oss på ett visst sätt, och det är regel att vi får frågorna översatta för att kunna besvara dem, annars riskerar vi att improvisera och resultatet kan då bli av dålig kvalitet.
Jag återkommer till den fråga som ställdes. I artikel 17 i Fördraget om Europeiska unionen fastställs att unionens politik, enligt denna artikel, inte påverkar den specifika karaktären hos vissa länders säkerhets- och försvarspolitik, inbegripet de alliansfria medlemsstaterna.
Denna politik respekterar även skyldigheterna inom Nato för vissa medlemsstater, som anser att deras gemensamma försvar genomförs inom ramen för Nato och kan förenas med den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken som fastställts inom denna ram.
Efter Amsterdam inledde unionen en process som syftade till att göra det möjligt att vidta alla nödvändiga åtgärder för att agera inom området förebyggande av konflikter och krishantering, som fastställs i Fördraget om Europeiska unionen, det man kallar för Petersberguppdragen, utan att det påverkar medlemsstaternas ståndpunkter när det gäller om de skall vara medlemmar eller ej i Nato eller VEU. Detta bekräftades på nytt i ordförandeskapets rapport, som godkändes av Europeiska rådet i Helsingfors.

Seppänen
Bästa minister! På mötet i Feira beslutade man att öka flexibiliteten. Jag har tolkat frågan som så att denna flexibilitet också tillämpas på frågor som gäller den andra pelaren, utrikes- och säkerhetspolitik. Är er tolkning densamma? Samtidigt har jag följt med Frankrikes presidents uppfattningar om hur Europeiska unionen borde utvecklas i olika takt och att den eventuellt borde få en fast inre kärna verkställd av några pionjärländer. Anser ni att till denna inre kärna - som kommissionens förre ordförande Jacques Delors kallade den - kan höra ett land som är militärt alliansfritt?

Moscovici
. (FR) När frågan ställs på detta sätt är den mycket komplex. Den hänvisar till hela regeringskonferensen. Jag erbjuder mig därför att besvara den mer omfattande vid ett kommande sammanträffande.
Jag vill bara betona att i Feira framförde vi vårt önskemål att den nuvarande ramen också skulle ha plats för de alliansfria länderna och länderna som inte är medlemmar i Nato, och om det är denna form av flexibilitet ni syftar på kommer den sannolikt att genomföras.
När det gäller återstoden får vi möjlighet att på nytt tala om hur Europa och försvaret skall utvecklas, liksom hur det utökade samarbetet på området skall utvecklas.

Talmannen


María Izquierdo Rojo
Fråga nr 8 från (H-0545/00):
Angående: Franska ordförandelandets prioriteringar för att förbättra kvinnornas situation Vilka konkreta åtgärder kommer det franska ordförandelandet att ställa upp som prioriteringar för att förbättra situationen för de europeiska kvinnorna?

Moscovici
. (FR) Nicole Péry, min kollega som är minister och statssekreterare med ansvar för kvinnors rättigheter, kommer att redan nästa vecka lägga fram det franska ordförandeskapets program på detta område inför behörigt utskott. Jag vill bara lämna några allmänna upplysningar.
Under det franska ordförandeskapet skall rådet behandla ett antal ärenden som gäller jämställdhet mellan kvinnor och män. Till att börja med har rådet överlämnat ett meddelande med titeln "Gemenskapens ramstrategi för jämställdhet mellan kvinnor och män", och även ett förslag till rådets beslut om ett program för stöd till gemenskapsstrategin för jämställdhet mellan kvinnor och män, ett förslag till direktiv från Europaparlamentet och rådet om ändring av direktiv 67/207/EEG om genomförande av principen om likabehandling mellan kvinnor och män när det gäller - och det är avgörande - tillgång till sysselsättning, utbildning, yrkesutbildning samt arbetsvillkor. Det franska ordförandeskapet, det vill jag med kraft understryka, har redan planerat att kommissionen skall lägga fram dessa texter.
När det gäller förslaget till beslut om ett program på grundval av artikel 13 i fördraget, om programmet måste inledas i januari 2001, har ordförandeskapet som målsättning att det skall antas vid rådet (sysselsättning och social trygghet) den 28 november i år. När det gäller förslaget till direktiv kommer det franska ordförandeskapet att anstränga sig för att arbetet skall framskrida så långt som möjligt. Utöver dessa lagstiftningstexter kommer rådet, liksom tidigare år, att granska hur medlemsstaterna har genomfört handlingsprogrammet från Peking.
Det franska ordförandeskapet kommer också att genomföra två arrangemang på området: en ministerkonferens den 27 oktober i Paris som ägnas åt tre frågor: kvinnor och beslutsfattande, kombinationen av familje- och yrkesliv samt mainstreaming - och även en konferens om jämställdhet i yrkeslivet, den 24 november i Paris, som skall handla om diskriminering vid anställning och svårigheter med att återgå till arbetet.
Ni kan alltså vara säkra på att jämställdheten mellan kvinnor och män blir föremål för särskild uppmärksamhet under det franska ordförandeskapet.

Izquierdo Rojo
Herr talman! Jag tackar rådsordförande Moscovici så mycket för detta så lovande svar vilket dessutom bekräftar vad den franska republiken Frankrikes president Chirac sade i förmiddags, när han hävdade att det franska ordförandeskapet är mycket ambitiöst och konkret. Ni har visat det genom ert svar. Chirac sade också att en av de mest intressanta aspekterna som det franska ordförandeskapet kommer att arbeta med är kombinationen mellan familjelivet och yrkeslivet. Här skulle jag vilja fråga er hur man skall undvika att detta nödvändiga koncept missbrukas för att ställa kvinnor ännu mer utanför och även vilken roll männen skall ha i denna kombination mellan familjeliv och arbetsliv.

Moscovici
. (FR) Jag gör inte anspråk på det, särskilt som det manliga genuset är mycket mångskiftande, och inte ett särskilt genus. Nej, jag tror att det klokaste kanske är att diskutera det tidigare med Péry, genom att helt enkelt säga att ur filosofisk synvinkel, om man förenar familjeliv och yrkesliv, är det definitivt inte för att missgynna kvinnorna eller för att återgå till en fullständigt traditionell modell, utan tvärtom för att utvecklas mot det som är vår gemensamma strävan, dvs. verklig jämställdhet mellan kvinnor och män. Det är viktigt att få medel till detta, och där spelar definitivt männens deltagande i familjelivet en roll.

Talmannen


Jonas Sjöstedt
Fråga nr 9 från (H-0552/00):
Angående: Rådets syn på rättsfallet Pelinka i Österrike Professor Anton Pelinka gjorde den 1 maj 1999 ett uttalande i den italienska TV-kanalen RAI om Frihetspartiets Jörg Haiders tidigare uttalanden med koppling till nationalsocialismen. Den 11 maj 2000 fällde en domstol i Wien (Landesgericht für Strafsachen) professor Pelinka till att i detta TV-inslag ha förtalat Jörg Haider. Pelinka dömdes till böter på 60 000 schilling. Målet drevs av Haiders advokat Dieter Böhmdorfer, som numera är Österrikes justitieminister.
Är inte Pelinkas yttrande något som ligger helt inom ramen för vad som måste accepteras i en demokrati? Frågan är om Österrikes domstol gjorts sig skyldig till ett allvarligt ingrepp i yttrandefriheten i allmänhet och den akademiska friheten i synnerhet då Österrike är medlem av Europarådet och av EU, där artikel 6.2 i EU:s fördrag föreskriver att unionen som allmänna principer skall respektera de grundläggande rättigheterna så som de garanteras i Europakonventionen om skydd för den mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
Vad anser rådet om att ett medlemslands justitieminister aktivt drivit en rättsprocess som helt klart sätter sig över ovan nämnda konvention och fördrag?

Moscovici
. (FR) Mitt svar blir mycket kort. Det består i att säga att rådet naturligtvis informerats om denna speciella situation, som sannolikt inte är enkel. Som ni förstår åligger det emellertid inte rådet att kommentera rättsliga beslut. Rådet kan inte heller uttala sig om hur den rättsliga institutionen i en av medlemsstaterna fungerar.

Sjöstedt
Herr talman! Jag tackar det franska ordförandeskapet för det kortfattade svaret. Jag har ändock två följdfrågor, eftersom det rör sig om ett mycket allvarligt fall med mycket tvivelaktig karaktär ur demokratisk synvinkel.
14 medlemsländer planerar att be experter från Europarådet att granska vissa förhållanden i Österrike. Min första fråga gäller om det franska ordförandeskapet anser att denna begäran om granskning också skall omfatta fallet Pelinka, vilket vore rimligt.
Min andra fråga gäller artikel 6 och 7 i fördraget, som berör grundläggande rättigheter. Jag undrar om det franska ordförandeskapet anser att det finns anledning att granska detta fall utifrån artikel 6 och 7 i fördraget.

Moscovici
. (FR) När det gäller den här punkten vill jag bara erinra om att det portugisiska ordförandeskapet, som agerat mycket balanserat, tvingats vidta åtgärder för några dagar sedan, inte i rådets namn, utan för 14 länders räkning, åtgärder som vi skrev under på och som vi kommer att tillämpa både när det gäller att utvärdera situationen i Österrike och när det gäller att upprätthålla sanktionerna. Vi kommer att hålla oss till dessa åtgärder, utan att lägga till några, men naturligtvis även utan att dra bort några, så länge det inte gjorts någon verklig utvärdering både av situationen för och den politiska naturen hos FPÖ.

Rübig
Herr talman! Österrike har en lagstiftning med stränga förbud mot fascism, nationalsocialism och bedrivande av sådan verksamhet och flera domar har utfärdats på senare år. Känner rådsordförande till en liknande eller bättre lagstiftning i andra stater? Har rådet för avsikt att fortsätta ignorera de kränkningar av de europeiska fördragen som har skett i och med sanktionerna mot Österrike - sanktioner som de 14 stats- och regeringscheferna beslutade om -,underlåta att ta ställning i frågan och därmed fortsätta att bryta mot fördragen? Kommer bilaterala beslut inte heller i framtiden att behandlas av rådet?

Moscovici
. (FR) Jag tyckte att jag redan hade besvarat frågan när det gäller att bibehålla åtgärder och samtidigt utvärdera situationen. För övrigt kan jag inte uttala mig exakt om den rättsliga eller juridiska situationen i Österrike. Men jag vet att det finns andra länder där den politiska situationen förefaller mig mer avundsvärd. Och då uttalar jag mig inte i egenskap av rådets tjänstgörande ordförande utan som minister för en regering.

Talmannen
Nästa följdfråga ställs av Ford, och jag måste erinra om att han har skrivit nästa fråga, nr 10, som inte kommer att besvaras som nr 10 eftersom det är en av de sex frågor som rådet inte har fått på alla språk.

Ford
Herr talman! Jag skulle vilja ge uttryck för min oro över att ingen i det franska ordförandeskapet kan läsa några europeiska språk förutom franska. Beträffande detta, skulle ordförandeskapet också kunna bekräfta att under fördraget är det de fjorton - förutom det berörda landet - som skall göra en rekommendation för att tillfälligt upphäva Österrike från sitt medlemskap, om detta skulle bli nödvändigt? Jag säger inte att det är nödvändigt, men om det skulle bli nödvändigt, borde vi inte förvänta oss att ordförandeskapet ger sin syn på huruvida detta fall ät en källa till oro för det? Är det inte i sin ordning att samma person inte skall vara domare, jury och bödel och att den person som kommer med anklagelsen inte får vara justitieminister samtidigt. Skulle man inte kritisera en liknande situation om den uppstod i Zimbabwe, till exempel, eller någon annanstans i världen?

Moscovici
. (FR) (ohörbart) om den förmåga det franska ordförandeskapet kan ha att förstå andra språk än franska. Vi är inte alla illiterata eller analfabeter. Men det finns helt enkelt regler för överlämnande mellan parlamentet och rådet, vilket uppenbarligen innebär att dessa frågor inte kommit i dag. Jag hoppas verkligen att saker och ting kommer att ha ordnats för de kommande sammanträdesperioderna, med eller utan översättning. Det är ett anpassningsproblem på kort sikt.
När det gäller återstoden har det franska ordförandeskapet, som ni förstått, för avsikt att följa de åtgärder som redan beslutats av de fjorton länderna. Och om man säger att det beslutats av de fjorton länderna vet man att det inte direkt är rådets problem, utan ett problem för fjorton medlemsstater i förhållande till en annan. Dessa åtgärder, det upprepar jag, är av strikt bilateralt slag och påverkar inte på något sätt det faktum att Österrike är medlem i Europeiska unionen, och ett land som har tillträde till alla dess institutioner, deltar i alla instanser och under vårt ordförandeskap kommer att behandlas som sådant, dvs. som ett stort land i Europeiska unionen.

Ford
Herr talman! Jag bad ordföranden att svara på min fråga huruvida artikel 7 i fördragen verkligen ålägger medlemsstaterna att vidta åtgärder mot en land vars respekt för de mänskliga rättigheterna ifrågasatts? Han verkar mena att detta är en fråga för ordföranden och inte för de fjorton staternas respektive bilaterala förbindelser.

Moscovici
. (FR) Jag tror att det finns en viss tvetydighet i den här frågan. Ingen har förespeglat att vi skulle utesluta Österrike ur Europeiska unionen, och det förklarade jag nyss. Samtidigt har dessa åtgärder vidtagits av fjorton medlemsstater på en politisk grund. Det är definitivt på en politisk grund som vi fortsätter att agera, och samtidigt, ännu en gång, fullständigt respektera Österrikes rättigheter i Europeiska unionen.

Talmannen
Detta är en av de frågor som rådet inte kommer att besvara, eftersom de olika språkversionerna inte har kommit rådet tillhanda i tid.
Parlamentet kommer att diskutera denna fråga, men i dag diskuterar vi inte detta mera, om ni är överens med mig.
Fråga nr 11 från Maj-Britt Theorin (H-0554/00):
Angående: ICC
Europeiska kommissionen - kommissionären för biståndsfrågor - spelade en viktig roll i skapandet av den nya permanenta internationella brottmålsdomstolen (ICC) i juni 1998.
Antagandet av Romfördraget - som ligger som grund för ICC - var ett viktigt steg för att bryta trenden att systematiskt använda våldtäkter som en krigsstrategi. Fördraget är det första internationella samförståndsdokument som fastställer att våldtäkt, sexuellt slaveri och påtvingat havandeskap kan behandlas som brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser.
För att bli verklighet måste dock 60 stater ratificera Romfördraget. Trots att alla EU:s medlemsstater har skrivit under, har tyvärr endast Italien ratificerat fördraget.
Vilka åtgärder avser rådet vidta för att säkerställa att EU:s medlemsländer också ratificerar fördraget?

Moscovici
. (FR) Jag ber vänligen den ärade parlamentsledamoten att för att få ett exakt svar på denna fråga gå tillbaka till den muntliga frågan H-0217/00, från Cushnahan under marssammanträdet, där rådet angav att sedan antagandet i Rom den 17 juli 1998 uppmuntras medlemsstaterna att ratificera stadgarna för inrättande av den internationella brottmålsdomstolen. Denna ratificering, låt oss erinra om det, ty det är en rättslig princip, som faller under medlemsstaternas exklusiva befogenheter, eftersom de är suveräna i frågan.

Theorin
Herr talman! Det är glädjande att Frankrike och Belgien i dagarna har ratificerat fördraget om den internationella brottmålsdomstolen, men jag är trots det mycket oroad över utvecklingen. Det är nu två år sedan fördraget från Romkonferensen skrevs under, och bara en femtedel av de stater som krävs har ratificerat tillskapandet av en permanent, internationell brottmålsdomstol. Med den här takten är det tveksamt om vi klarar vår deadline i december månad.
Jag tycker nog att EU bör vara ledande i skapandet av ett internationellt rättssystem, och när de nationella rättssystemen inte fungerar så måste det internationella samfundet vara redo att agera mot de värsta förbrytarna. Det gäller inte minst attacker mot kvinnor och flickor och de brister som vi vet förekommer i utformandet och genomförandet av 1990-talets krigsförbrytartribunaler för Rwanda och Jugoslavien. Det visar tydligt att nuvarande system är otillräckligt för att bemöta brott såsom påtvingat havandeskap, sexuellt slaveri och systematiska våldtäkter.
För att ICC skall bli verklighet och fungera effektivt krävs ett brett, internationellt stöd. Jag måste ändå fråga rådet om ni planerar att vidta speciella initiativ för att främja ratificeringen, också när det gäller stater utanför EU. Ryssland och USA är väsentliga i det här fallet.

Moscovici
. (FR) Ännu en gång: rådet anser att den framgångsrika slutsatsen från konferensen om inrättandet av den internationella brottmålsdomstolen var historisk och innebar att man kan agera så att världen blir både säkrare och rättvisare. Kan man tänka sig ett starkare ställningstagande samtidigt? Vi kunde inte trampa in på staternas suveränitet när det gäller att ratificera fördragen.
Jag vill påpeka att Frankrike exempelvis också ratificerat fördraget, som vi absolut stöder, och att jag tillsammans med Frankrikes president för bara några månader sedan deltog i ett besök i Haag, vid den internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien. Det visar hur engagerade vi är i frågan. Men stimulansen är vårt enda vapen.

Talmannen


Concepció Ferrer
Fråga nr 12 från (H-0556/00):
Angående: Diamanthandeln som orsak till konflikter i Afrika Det är bevisat att våldet både i Sierra Leone och området kring de stora sjöarna i Afrika är knutet till mineralmonopolen i området och kampen om kontroll över dessa monopol.
Vissa medlemsstater, till exempel Förenade kungariket, håller på att planera ett handelsembargo mot diamanter från Sierra Leone, eftersom det finns tydliga bevis på att handeln med ädelstenar tjänar och har tjänat till att finansiera RUF-gerillan.
Undersöker rådet möjligheten att inleda en åtgärd för ingripande i handeln med diamanter från Sierra Leone och området kring de stora sjöarna som en åtgärd för att främja fred i området?
Kan rådet i så fall tala om vilket arbete det håller på att genomföra och planerar för den närmaste framtiden på detta område?

Moscovici
. (FR) Rådet har vid flera tillfällen uttryckt sin oro inför den illegala handeln med diamanter som underblåser konflikterna i ett antal länder i Afrika, bl.a. i Angola, Demokratiska republiken Kongo och Sierra Leone.
Nyligen, den 13 juni, varnade rådet regeringen i Liberia att om den inte agerade på ett ansvarsfullt sätt gentemot Sierra Leone, särskilt när det gäller den illegala handeln med diamanter, skulle Europeiska unionen beakta det i sin politik, bl.a. inom ramen för Lomékonventionen.
Rådet har emellertid ännu inte, och det vill jag betona, diskuterat de initiativ som föreslagits av Förenade kungariket till Förenta nationernas säkerhetsråd, och inte heller haft några kontakter med de största diamantimportörerna för att förhindra illegal handel med diamanter.

Ferrer
Herr rådsordförande! Jag beklagar verkligen ert svar. Jag anser att problemet med diamanthandeln, vilket har skördat och kommer att skörda många människoliv, måste uppmärksammas mycket kraftigare och beslutsamt av rådet. Jag kan naturligtvis inte förebrå just er, eftersom ni precis har inlett ert ordförandeskap, men jag vill yrka på att ni fattar mycket mer kraftfulla och övertygande beslut.
Europeiska unionen har ett åtagande att främja fred och solidaritet, inte bara i Europa utan i hela världen. Och om inte diamanthandeln kontrolleras är det uppenbart att det inte går att främja fred och stabilitet i Afrika.
När det gäller Sierra Leone har Storbritannien stött embargot och även Frankrike i viss mån. Rådet skulle kunna inleda ett allmänt embargo mot alla diamanter från Afrika och framför allt en kontroll av certifikaten. Vi vet att det är åtgärder som är svåra att tillämpa, men hur som helst skulle varje framsteg i denna riktning spara människoliv och bidra till att lugna de verkligt dramatiska konflikterna på den afrikanska kontinenten.

Moscovici
. (FR) Ja, jag lade bara fram en lägesrapport för arbetet i rådet. Det betyder inte alls att vi inte kommer att fästa särskild betydelse vid detta och att vi inte kommer att hålla er regelbundet informerade om detta. Jag har bara informerat om hur långt vi kommit.

Talmannen
Herr rådsordförande! Fråga nr 13 är en av de sex frågor som inte kommer att besvaras i dag på grund av problem enligt arbetsordningen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 14.
Fråga nr 15 av Medina Ortega kommer inte att besvaras eftersom frågans tema finns med på föredragningslistan för innevarande sammanträdesperiod.

Ioannis Marinos
Fråga nr 16 från (H-0565/00):
Angående: Turkiska stridsplans kränkningar av cypriotiskt luftterritorium Cypern, ett land som under de närmast kommande åren kommer att anslutas till EU, faller kontinuerligt offer för turkisk aggression. Utöver den turkiska arméns ockupation av 37 procent av öns territorium i 26 år verkar det som om Cyperns ställning som självständig stat så gott som dagligen ifrågasätts av Turkiet, kandidatland för anslutning till EU. Det senaste fallet är de masskränkningar av Cyperns luftterritorium och Lefkosias flyginformationsregion som ägde rum den 27 och 30 april samt den 1, 4, 5, 8, 9, 10, 12, 17, 18, 19 och 26 maj 2000, i vilka sammanlagt 78 turkiska stridsplan deltog och om vilka klagomål framförts till FN:s generalsekreterare Kofi Annan. Klagomålen framfördes på det mest officiella sätt som står till buds, nämligen genom en skrivelse av den 5 juni till Kofi Annan från Cyperns ständige representant och ambassadör i Förenta nationerna, Zakchaiou. Vilken officiell hållning intar rådet till dessa kränkningar av en självständig stats nationella oberoende - en stat som är medlem av FN och kandiderar för EU-medlemsskap? I vilken grad anser rådet att den taktik som Turkiet utövar är förenlig med det uppförande som en modern europeisk stat väntas visa?

Moscovici
. (FR) Den ärade parlamentsledamoten fäste rådets uppmärksamhet på att turkiska militärflygplan kränkt Cyperns luftrum. Rådet anser att principen om staters suveränitet är mycket viktig och kan bara upprepa att det fäster stor betydelse vid resolution 353 av den 20 juli 1974 från Förenta nationernas säkerhetsråd, samt vid resolution 3212 av den 1 november 1974 från Förenta nationernas generalförsamling som kräver att alla stater skall respektera Cyperns suveränitet.
Rådet förväntar sig självfallet att alla kandidatländer följer de europeiska värderingarna och att de upprättar goda relationer med sina grannländer.
När det gäller Cypern har processen för att lösa frågan inletts under överinseende av Förenta nationerna. Rådet som stöder ansträngningarna från Förenta nationernas generalsekreterare förväntar sig av Turkiet, liksom av övriga parter, att landet bidrar till att dessa diskussioner lyckas, för att uppnå en rättvis och hållbar lösning på den cypriotiska frågan.

Marinos
Jag tackar herr ministern, men tyvärr anser jag inte hans svar tillfredsställande. Rådet talar ständigt om ett Cypernproblem, men det rör sig ju om en ockupation av 40 procent av territoriet i ett självständigt land som är medlem i FN, ett land som ansökt om inträde i Europeiska unionen men är utlämnat åt en mäktig erövrarmakts godtycke. Turkiet, som uppmuntrats av toleransen och undfallenheten från Europas och Förenta staternas sida, gjorde sig i förrgår skyldigt till en ny aggressiv provokation, som hade kunnat utgöra krigsorsak mellan jämnstarka länder. De turkiska ockupationstrupperna har intagit ytterligare 200 meter cypriotiskt territorium, de har byggt en barrikad vid den sista brittiska posteringen och där har de också stängt in 10 grekcyprioter och därigenom gjort dem till gisslan.
Rådet får nu frågan om det ännu en gång kommer att tolerera denna aggressiva turkiska aktion utan att reagera på ett beslutsamt sätt. Kommer rådet äntligen att förstå att Turkiet hånar den internationella rätten, att det berövar FN dess trovärdighet, att det utmanar Europeiska unionen och även försätter den grekiska regeringen i en svår situation? Jag vill påminna om att Grekland upphävde sitt veto mot Turkiets kandidatur, eftersom det litade på löftena från de andra 14 länderna om en förändring av Turkiets uppförande. Kanske Turkiet har uppfattat Greklands eftergivenhet som någonting i stil med Münchenfördraget och därför fortsätter på samma sätt?

Moscovici
. (FR) Jag förstod frågan mycket väl. Jag ville bara upprepa mitt svar och betona att man inte kan hävda att Turkiet uppmuntras till en aggressiv attityd.

Zaharakis
Herr minister! Jag förstår er ovilja att ge ett tydligt svar utan undanflykter på frågorna om Turkiets oacceptabla uppträdande på Cypern. Även era företrädare visade en liknande ovilja att oförbehållsamt fördöma Turkiets oacceptabla uppträdande på Cypern, och jag är rädd att även era efterträdare kommer att inta en liknande hållning, sedan man anammat den taktik med dubbla måttstockar gentemot Turkiet som inte bara inspirerats av USA och den bekväma utvägen att tillgripa förevändningar, såsom den möjlighet till lösning av Cypernproblemet som sägs ha framskymtat under 26 år och det påstådda behovet av att därför lugna Ankaras marionett Denktash.
Trots detta skall jag ta risken att ställa ännu en fråga i hopp om att jag denna gång skall få ett tillfredsställande svar. Är det franska ordförandeskapet berett och benäget att överge denna Pontius Pilatus-taktik och oförbehållsamt klargöra för Turkiet, i Europeiska unionens namn, för det första att Cypern skall anslutas till Europeiska unionen som fullvärdig medlem oavsett om man dessförinnan eventuellt kommit fram till en lösning av Cypernproblemet, om nu en sådan lösning visar sig genomförbar med tanke på Turkiets oförsonliga hållning och, för det andra, att Turkiet för alltid endast skall förbli kandidatland, om det fortsätter att bryta mot grundläggande principer för internationell rätt och det europeiska idealet?

Talmannen


Olivier Dupuis
Fråga nr 17 från (H-0569/00):
Angående: Milosevic Under de senaste dagarna har det vid flera tillfällen rapporterats i media att en av Europeiska unionens medlemsstater för närvarande verkar som medlare för att finna en "lösning" på den allvarliga situationen i Serbien. Enligt rapporterna skulle denna medlemsstat, i samarbete med andra medlemmar i det internationella samfundet, verka för ett scenario enligt vilket Milosevic och hans familj skulle beviljas exil och skydd, med andra ord skulle hans immunitet skyddas gentemot Internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien i utbyte mot att han överger makten.
Anser inte rådet att ett sådant scenario, om det konkretiserades, skulle utgöra en total omkastning av den politik som hittills förts av Europeiska unionen mot de personer som åtalats av Internationella krigsförbrytartribunalen för brotten som begåtts i det forna Jugoslavien? Anser inte rådet dessutom att en sådan omkastning av politiken skulle få mycket allvarliga konsekvenser för den framtida internationella brottmålsdomstolens trovärdighet?

Moscovici
. (FR) De indiskreta påståenden som den ärade parlamentsledamoten syftar på har publicerats av en del av den internationella pressen och gäller diskreta diskussioner mellan vissa regeringar om att garantera president Milosevic och hans familj en skyddad exil. Dessa uppgifter har dementerats officiellt av talesmän från samtliga berörda regeringar.
Europeiska unionens politik som syftar till att ge fullständigt och ovillkorligt stöd till den internationella domstolen för brott som begåtts i f.d. Jugoslavien, samt till varje annan åtgärd som vidtagits för att åtala och överlämna de personer som anklagas för dessa brott till den internationella rättvisan, förblir, det kan jag försäkra er, fullständigt och helt oförändrad.

Dupuis
Herr minister! Jag är fullständigt nöjd med ert svar, och jag förstår att ni har problem med rösten. Sammanträdet har pågått ganska länge. Jag tackar er så mycket. Lycka till med början och fortsättningen av ordförandeskapet. Jag önskar er all framgång.

Talmannen
Vi tackar också ministern för er närvaro och hoppas givetvis att ni blir bättre från er förkylning. Jag lider också av en. Dessa sommarförkylningar måste man vara mycket försiktig med.
Då frågestunden med frågor till rådet är över, kommer frågorna nr 18, 21 och 24 att besvaras skriftligt..
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19,45 och återupptogs kl. 21.00.)

Förslag till tilläggs- och ändringsbudget (TÄB) för budgetåret 2000
Talmannen -
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande två betänkanden:
(A5-0183/2000) av Bourlanges för budgetutskottet om förslaget till tilläggs- och ändringsbudget nr 1/2000 till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2000;
(A5-0192/2000) av Virrankoski från budgetutskottet om förslaget till Europeiska gemenskapernas tilläggs- och ändringsbudget 2/2000 för budgetåret 2000.
Eftersom Bourlanges inte finns på plats lämnar jag ordet till Virrankoski i fem minuter.

Virrankoski
. (FI) Herr talman! Tilläggs- och ändringsbudgeten 2/2000 som är under behandling innehåller anslag för rådet och parlamentet. Rådets budget uppgår till 6,635 miljoner euro. Detta går till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens samt till försvarspolitikens behov. Till hyra, sanering och inredning för den nya byggnaden behövs uppskattningsvis 5,877 miljoner euro. Byggnaden skall stå till den utrikes- och säkerhetspolitiska personalens förfogande. Där förläggs bland annat Europeiska unionens militärstab med militärexperter överflyttade från medlemsstaterna. Deras antal torde i början uppgå till 45, men ökar troligtvis till 60 och till och med 90 personer. Deras löneutgifter uppgår till 758 000 euro för slutet av året. Enligt ett gammalt gentlemannaavtal beblandar sig inte någotdera organet - varken rådet eller parlamentet - i varandras budgetpropositioner.
För Europaparlamentets del innehåller tilläggs- och ändringsbudgeten ett anslag om 15 miljoner euro för en extra förskottsbetalning på lokaliteterna i Bryssel. Detta leder till årliga besparingar om 2,2 miljoner euro över en tioårsperiod. Marginalen för budgetplanen uppgår efter dessa anslag till 69,1 miljoner euro.
För finansieringen av denna lokal, alltså Spinelli, överförde budgetutskottet redan genom uppsamlingsöverföring C6/2000 38 miljoner euro från oanvända reserver för detta år. Eftersom också talmannen för egen del har kunnat göra överföringar för detta ändamål, kan man i detta skede använda allt som allt ca 58 miljoner euro till snabbare betalningar, vilket över en tioårsperiod leder till årliga besparingar om ca 8 - 9 miljoner euro för parlamentets del, vilket utgör en stor lättnad. Europaparlamentet gör klokt i att betala sina lokaliteter i förtid. På så sätt sparar man in ränteutgifter och samtidigt skapar man en marginal i parlamentets budget för kommande år. Denna marginal kommer att behövas då parlamentets övriga utgifter i samband med östutvidgningen kommer att öka.
Enligt tilläggs- och ändringsbudgeten 2/2000 stiger nu parlamentets andel av utgifterna för utgiftsområde 5 det vill säga de administrativa utgifterna till 20,41 procent, vilket är något över det tak på 20 procent som parlamentet själv satt. Ursprungligen var de administrativa utgifternas andel under 20 procent då budgeten gjordes upp. Eftersom det är mycket sannolikt att en betydande del av bland annat anslaget för ledamöternas stadga - 60 miljoner euro - förblir oanvänt, då över halva året redan har gått, kan man granska detta tak på nytt vid årets slut. Å andra sidan måste man observera att parlamentet sparar in medel, eftersom placeringen är ytterst förnuftig.
Rådets budget är intressant, eftersom den för första gången innehåller anslag för en gemensam säkerhets- och försvarspolitik. Man skapar strukturer för rådet för att fastare integrera försvarsdimensionen som en del av EU:s verksamhet enligt slutsatserna vid toppmötet i Helsingfors. Denna fråga kommer att vara ytterst svår för små neutrala länder såsom till exempel Finland. Spåren efter krishanteringsoperationen i Kosovo förskräcker. Hur stort berättigande har de humanitära krigsoperationerna och var går gränsen för dem? Ett stort problem är den framtida budgettekniken. Artikel 28 i grundavtalet är oklar, särskilt för den gemensamma säkerhets-, försvars- och militärpolitikens del. De administrativa utgifterna hör till EU:s budget, men beträffande driftsutgifterna har rådet prövningsrätt. Vilken är alltså kommande praxis och hur mycket av dessa utgifter försöker man placera under utgiftsområde 4 - Externa åtgärder, vilken redan nu är överbelastad? Under kommande förhandlingar måste klassificeringen av utgifterna göras klarare, och så att den bättre motsvarar parlamentets önskemål.

Talmannen
Men innan jag lämnar ordet till Bourlanges i fem minuter vill jag påpeka att vi i dag har en otroligt lång föredragningslista, och därför ber jag att ni om det på något sätt är möjligt håller er till talartiden, annars får vi stanna här till midnatt. Det är en nackdel för alla inblandade!

Bourlanges
. (FR) Herr talman! Jag skall försöka följa era råd.
Den tilläggs- och ändringsbudget som överlämnats till er borde inte orsaka några större problem. Anledningen till detta är enkel: om den gör det möjligt - och det är en tillfredsställande nyhet för detta parlament att införa ett antal beståndsdelar och budgetval som passar det och i stort sett tillfredsställer det - är det ett förslag som är tillfredsställande för rådet.
I det förslag som överlämnats till er är rådet den stora vinnaren. En rättmätig vinnare, inte gentemot oss, bara vinnare helt enkelt. Rådet är vinnare eftersom denna budget huvudsakligen syftar till att göra det möjligt för rådet att återta överskottet från föregående år, närmare bestämt 3,2 miljarder euro. Det visar ett mindre bidrag när det gäller brittisk återbetalning och större avkastning när det gäller egna medel, bl.a. tullavgifter. Allt detta dras av från kostnaderna.
Det förslag som överlämnats till er är alltså en bra affär för rådet. Det är inte heller någon dålig affär för parlamentet. För det första för att vi tillsammans, inom ramen för trepartssammanträdet, kommit överens om att den budget som läggs fram för er inte bara skall reduceras till att återbetala överskottet till medlemsstaterna, utan att vi skall kunna lägga till utgifter och att det verkligen blir en ändrings- och tilläggsbudget. Det är en begränsad, men betydande, seger för parlamentet.
Sedan inför vi ett antal punkter som är lyckosamma. För det första ca en miljon euro som ett särskilt bidrag för mediciner till föräldralösa. När nu den rättsliga grunden finns kan vi finansiera dessa läkemedel. Det är en prioritering för det behöriga utskottet och även för budgetutskottet, och det är en prioritering för parlamentet.
För det andra - och det är det andra viktiga bidraget till denna fråga - inför vi ytterligare medel, i storleksordningen 11 miljoner euro: 5 miljoner för den höge representanten i Bosnien-Hercegovina, 6 miljoner för Förenta nationernas tillfälliga uppdrag i Kosovo, enligt den civila övergångsadministrationen. Även här har den rättsliga grunden inrättats. Vi har medlen, behoven finns, Kosovo och Bosnien-Hercegovina är prioriterade frågor och vi är beslutna att finansiera dem. Hur skall de då finansieras? Jo genom ett uttag, i form av åtagandebemyndiganden, från ECIP-anslagen som inte längre behövs, som finns som anslag, men som i brist på rättslig grund inte kan utnyttjas. Det är alltså en utgift som innebär att vi avstår från något som inte kostar oss mycket.
Den tredje viktiga punkten är finansiering av det särskilda stödet till Montenegro. Som ni minns vände vi oss alla emot att detta stöd skulle finansieras genom ett uttag från andra externa utgifter, särskilt från Meda. Vi beslutade därför att finansiera detta genom att utnyttja marginalen, som är på 21 miljoner inom denna rubrik. Vi behöver 20 miljoner. Budgethistorien kan sina saker. Vi utnyttjar i stort sett hela marginalen och åtgärden finansieras på det sättet, utan någon minskning, utan någon överföring från andra anslag. Allt detta är mycket tillfredsställande.
Nu - och jag skall sluta här - är den stora frågan om rådet är överens med oss, när det gäller förfarandet. Vi har ju rådets första behandling, det här är vår första behandling, vi vill mycket gärna uppnå ett resultat på grundval av vår första behandling. Med andra ord önskar vi att man vid rådets andra behandling, som äger rum den 20 juli, instämmer i vår första behandling, annars måste vi gå ett varv till. Jag tror inte att det ligger i rådets intresse - och jag beklagar för övrigt att de inte är här i kväll - att ha en andra behandling.
Jag vill också betona en mycket speciell punkt: om det blir en andra behandling tvingar oss tidsfristerna, om de tillämpas strikt, att hålla ett sammanträde i augusti för att rösta igenom denna ändrings- och tilläggsbudget vid den andra behandlingen. Det är naturligtvis uteslutet, det har alltid varit tradition i parlamentet och andra institutioner att augusti är neutralt när det gäller tidsfrister. Jag är övertygad om att rådet kommer att hålla sig till den regeln. Det ligger i deras och vårt gemensamma intresse att komma överens både om förfarandet och i sakfrågan.

Ferber
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! I dag kommer Europeiska unionen och Europaparlamentet med paket till medlemsländerna, trots att det bara är juli månad, eftersom vi lämnar tillbaka 3,2 miljarder euro från tilläggsbudgeten dit pengarna från början kommer ifrån. För att uttrycka det hela tydligare: Vi har inga presenter att fördela, utan vi lämnar tillbaka pengarna dit de från början kom ifrån, det vill säga från medlemsstaterna och i slutänden skattebetalarna.
Det visar att vi är noggranna i vår hantering av medlen och min vän och föredragande Jean-Louis Bourlanges har ju hållit en exemplarisk redogörelse för innehållet. Jag vill framföra ett hjärtligt tack till honom och likaså till Virrankoski för tilläggsbudgeten som i synnerhet angår parlamentet och rådet. Vi är sparsamma i vår hantering av budgetmedlen, det är vår stora uppgift. Vi är ordentliga i vår hantering av medlen, även det är vår stora uppgift. Det är ju också en fråga vi särskilt fick diskutera i förmiddags.
Låt mig bara framföra ett påpekande till rådet. Jag hoppas att även Solana, nu när byggnaden äntligen står klar, slutligen skall komma tillrätta med sina förehavanden och sina hemligstämplade handlingar! Vi har verkligen viktigare saker att göra än att ägna oss åt frågan om hur handlingar skall kunna undanhållas oinbjudna besökare! Därför har jag lidelsefullt bifallit denna medelöverföring, så att de tekniska svårigheterna är lösta till slut och att det inte finns några hinder för en framgångsrik europeisk säkerhets- och försvarspolitik!
Vad parlamentet beträffar går vi i och med tilläggsbudgeten mot en ytterligare minskning av vår räntebörda. Även detta ger oss handlingsutrymme inom de marginaler som vi själva har ställt upp för utgiftsområde 5, och det ger oss möjlighet att på ett varaktigt och förnuftigt sätt använda medlen till parlamentsarbetet och inte bara till räntebetalningar inom byggnadspolitiken. Av den anledningen kan Europeiska folkpartiets grupp och Europademokrater ge sitt bifall till Bourlanges och Virrankoskis betänkanden.

Walter
Herr talman, fru kommissionär, ärade damer och herrar! Jag har i princip inte mycket att tillägga till det som har sagts här. Även vi kommer givetvis att rösta för de båda betänkandena. Jag vill lägga tyngdpunkten på tilläggs- och ändringsbudgeten nr 1 som, precis som Ferber just sade, verkligen ägnas åt att förlägga julen till juli månad, det vill säga för rådets del.
Det är fantastiskt för rådet att få tillbaka 3,2 miljarder och kunna avgöra hur de skall disponeras. Det skulle glädja oss om man tog lika stor notis om och diskuterade detta när vi talar om att vi söker 200 miljoner för att nästa år kunna upprätta en balans i den allmänna budgeten och finansiera en uppgift som i högsta grad angår Europa, nämligen Kosovo eller hela Balkanregionen. Vi talar här om 3,2 miljarder, det vill säga sexton gånger så mycket, och det är riktigt - det ifrågasätter jag inte - att de förs tillbaka. I andra hand är det troligtvis 200 miljoner som gäller sedan igen. Vi hade det problemet förra året och i år kommer vi förmodligen att stå inför ett liknande problem. Vad beloppets storlek beträffar kommer det möjligen att röra sig om något mer, men principen är den samma, och det problemet måste vi lösa. Min uppmaning till rådet är: Ha detta i åtanke, även vid de kommande förhandlingarna.
Givetvis vore det bra om vi inte skulle bli tvungna att återbetala hela det belopp som vi nu betalar, om det skulle finnas en överenskommelse mellan rådet och parlamentet om att vi fick behålla en del av dessa medel för oförutsedda händelser. Det skulle leda till ett helt annat sätt att relatera till varandra i framtiden. Det är ett osedvanligt förslag, det medger jag, men vi borde verkligen fundera över en sådan sak som en reserv för oförutsedda händelser. Jag tror att det skulle göra de aktuella budgetöverläggningarna mer avspända.
Jag vill ta upp ytterligare två aspekter i tilläggsbudgeten. Den ena är: Vi klarar med hjälp av det utmärkta förslaget från vår föredragande Bourlanges att ställa 20 miljoner till förfogande, där vi redan har godkänt ett brådskande förfarande. Dessa 20 miljoner måste vi däremot skaffa fram genom att tänja på marginalerna så långt det går. Vi kan inte sätta in de 3,2 miljarderna, utan vi måste tänja på marginalerna så långt det går. Vi agerar alltså inte enligt det engelska uttrycket: Put your money where your mouth is, det vill säga där de skulle behövas, utan vi gör en återbetalning och söker sedan de mindre bitarna för att kunna uppfylla våra åtaganden.
Jag vill be att rådet i framtiden är lite mer återhållsam i sina uttalanden och löften, om det inte samtidigt kan tala om vad vi skall stryka. Jag vill även uppmana rådet att i det nuvarande förfarandet - beträffande tilläggsbudgeten nr 1 - inte orsaka ytterligare problem genom att vägra sitt godkännande. Vi skulle i det kommande budgetförfarandet uppskatta enormt att rådet visade sig tillmötesgående och fattade besluten tillsammans med oss. Det skulle ge en positiv signal som också kunde prägla de förestående budgetöverläggningarna. Min uppmaning till rådet lyder: agera på det viset, vi skulle se det som mycket positivt om det fungerade!

Gill
Herr talman! Föredraganden har redan förklarat att man genom tilläggs- och ändringsbudgeten ber om godkännande för två separata penningbelopp. Jag hoppas att man har kommit fram till dessa belopp efter vederbörligt hänsynstagande till principerna för finansiell försiktighet och valuta för pengarna.
Det politiska beslutet att godkänna byggnaden för Solana och de 45 militärerna hade redan fattats av de femton medlemsstaterna i Helsingfors.
Jag skulle vilja ta upp tre frågor beträffande detta. För det första är det inte klart varför den militära personalen i byggnaden skulle räknas som administrativa utgifter. Det vore mer passande att de föll under rubriken driftsutgifter.
För det andra har jag förstått att det finns en muntlig överenskommelse enligt vilken Europaparlamentet och rådet kom överens om att inte blanda sig i varandras budgetar. Jag anser att denna har tänjts alldeles för mycket. Rådets tolkning av den muntliga överenskommelsen är sannerligen fantasifull. Överenskommelsen gäller fastigheter och rådets personal, men inte nödvändigtvis avdelad militär personal, vars löner kommer från deras egna medlemsstater. Deras allmänna omkostnader kommer däremot att täckas av EU i framtiden utan att någon institution kan spela någon kontrollerande eller ansvarskrävande roll.
För det tredje är jag inte nöjd med användningen av tilläggs- och ändringsbudgeten som ett verktyg för detta eftersom dessa extra behov var kända innan budgetprocessen avslutades förra året och borde tagits med i årets budget.
I enlighet med andan i den muntliga överenskommelsen kommer jag inte att kommentera behovet av 45 militärer i byggnaden. Den kommer helt säkert att vara lika säker som Fort Knox. Det jag vill ta upp här är att rådets måste tillämpa samma slags finansiella försiktighet på sina administrativa utgifter som den förväntar sig av andra institutioner. Och i framtiden skulle jag vilja ha några försäkringar om att dessa utgifter kommer att göras på det mest effektiva och ekonomiska sätt som är möjligt.
Beträffande parlamentets begäran om 15 extra miljoner i ytterligare förskott för den nya byggnaden i Bryssel så bekymrar jag mig för de signaler detta kan ge, även om det kan ses som en försiktigt steg som kommer att möjliggöra betydande besparingar i framtiden. Jag anser att det är av avgörande betydelse för parlamentet att det ser införandet av verksamhetsbaserad budgetering som en mycket brådskande angelägenhet.

Bourlanges
Jag lade faktiskt aldrig fram det fjärde ändringsförslaget som kunde förefalla mindre viktigt eftersom det inte innehöll några utgifter, vilket är fel. Jag ville bara säga att Europaparlamentet bl.a. tillförde inrättandet av en post "System för snabbinsats" i B5-671N som, enligt bestämmelserna i det interinstitutionella avtalet om budgetdisciplin och tack vare en enkel kommentar i ett PM, gör det möjligt att förse åtgärden med lämpliga medel, när den slutgiltiga förordningen skall antas. Det är en prioritering från utskottet för utrikesfrågor. Jag skulle ha förebrått mig om jag inte påpekat det.

Schreyer
. (DE) Herr talman, ärade ledamöter! Vi talar nu i början av andra halvåret 2000 om de båda första reformplanerna för den löpande budgeten. Den första reformplanen avser kommissionens budget och den andra rådets och parlamentets budget. I det senare fallet handlar det om byggnadspolitiken. Medan de extra 15 miljoner som parlamentet har beviljat skall användas för att i förväg betala av på byggnaderna, något som besparar oss räntan i framtiden, kommer rådets extra utgifter att orsaka ytterligare utgifter i framtiden, eftersom fler byggnader kommer att hyras i Bryssel, till exempel på det säkerhetspolitiska området.
Som budgetansvarig kommissionär ställer jag mig givetvis mer positiv till utgifter som främjar besparingar i framtiden - det var tänkt som en pik till rådet som inte är närvarande här - men rådets önskan är berättigad. I samband med att besluten fattas om nya uppgifter måste även de personella och administrativa resurser som krävs garanteras. Jag hoppas bara att rådet även tillerkänner kommissionen denna princip och inte använder sig av två olika mått.
Tilläggs- och ändringsbudgeten nr 1 innehåller viktiga ändringar på inkomstsidan - det har poängterats - och på utgiftssidan för budgeten för år 2000: på inkomstsidan som redan nämnts en återbetalning av överskottet från 1999 på 3,2 miljarder euro. Andra viktiga korrigeringar tillkommer, så att bidragen för år 2000 slutligen kan fastställas definitivt. På utgiftssidan rör det sig om följande ändringar: För den föreslagna Repatriation Fund - som just nämndes av föredraganden - för en icke militär krisinblandning har de budgettekniska förutsättningarna skapats. Finansieringen av den höga representanten för UNMIK i Kosovo och i Bosnien ändras och 11 miljoner euro ställs till förfogande. För Montenegro skall ett extra stöd på 20 miljoner euro tillhandahållas.
Jag vill tacka föredragandena och än en gång påpeka för föredragande Bourlanges att kommissionen godkänner alla ändringar som parlamentet föreslår, även om marginalerna efter finansieringen till Montenegro i praktiken är knappa, men det krävs en god förvaltning och en sådan kommer vi också att driva.
Nu kommer kommissionen att arbeta för att rådet inte skall göra en andra behandling. Det skulle innebära att beslutet sköts upp till september. Kanske är sänkningen av betalningsbemyndigandena ändå ett tillräckligt skäl för rådet att fatta ett snabbt beslut på det sätt som parlamentet har gjort och som jag än en gång vill tacka för.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär! Ni tillhör den progressiva delen av kommissionen som har insett att det på ett sammanträde på kvällen finns ett samband mellan längden på anförandet och talarens popularitet - tack så mycket!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Liberalisering av energimarknaderna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0180/2000)av Mombaur för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om (KOM(1990) 198 - KOM(1999) 164 - KOM(1999) 612 - KOM (2000) 297 - C5-0163/2000 - 2000/2097(COS)).

Mombaur
Herr talman! Marknaden för el och gas är utan tvekan en av de viktigaste faktorerna för Europas konkurrenskraft och för miljöskyddet. Vi har utarbetat ett betänkande som svar på fyra handlingar från kommissionen och i grund och botten handlar det om att skapa en gemensam marknad av femton olika delmarknader.
Som utskottets föredragande vill jag ta upp några punkter, herr talman, men tillåt mig göra en kort paus, eftersom vice ordföranden först nu kommer in.
Jag upprepar: Det handlar i vårt betänkande i grund och botten om att svara på fyra handlingar från kommissionen och etablera en gemensam marknad för el och gas utifrån femton olika delmarknader. Det är något som enligt utskottet är beroende av flera faktorer. Jag skall nämna vilka de är. För det första: Unionsmedborgarnas rättigheter när det gäller fri rörlighet för varor, tjänster och personer har endast förverkligats i viss utsträckning. Vi råder till att dessa förverkligas snarast.
För det andra: Vi välkomnar bildandet av nya leverantörsstrukturer. Vi uppmanar ändå kommissionen att i sin egenskap av konkurrensmyndighet i samarbete med de nationella kartellmyndigheterna ge noga akt på att inga nya monopol bildas, att nya leverantörers nättillgång förblir ostörd, att börser bildas och att ett fortsatt leverantörsbyte är möjligt.
För det tredje: Vi värnar om försörjningssäkerheten och anser att det är viktigt att bevaka att de medlemsstater som så önskar ålägger alla dem som deltar i konkurrensen allmännyttiga tjänster. Fördraget innehåller på det området bestämmelser om insyn och tydlighet, men ger även alla medlemsstater möjlighet att göra detta om de vill. Vi kommer att fästa stor vikt vid att det förblir på det viset.
För det fjärde: tillsynsorganen. De flesta medlemsstater har inrättat tillsynsorgan, andra inte. Vi konstaterar att marknadsdeltagandet är bättre i de stater där tillsynsorgan har inrättats, inte bara bland stora konsumenter utan även bland medelstora och små konsumenter och villkoren för nätutnyttjande är tydligare. Kanske skulle man ändå fundera över om modellen för den diskuterade nättillgången är den rätta, för den stora konsumenten tar lätt på det hela, medan det är svårare för den medelstora konsumenten, och det kan hända att det rör sig om ett instrument som är störande för Europas gemensamma marknad.
För det femte: Den främsta marknadsplatsen för marknaderna är näten. Därför måste tillgången fortsätta att vara obehindrad och det innebär att avgifterna måste ge de rätta marknadssignalerna för en icke diskriminerande tillgång för alla och - det som nu är aktuellt i den så kallade Florens-processen - fastslå bra gränsöverskridande avgifter som gör en gränsöverskridande handel möjlig. Här har en modell framtagits enligt vilken kostnaderna för den gränsöverskridande handeln inbetalas till fonder. Pengarna betalas av de nationella nätbolagen till dem som bygger ledningarna.
Fru kommissionär, fru vice ordförande, ytterligare två konstateranden. För det första: De kostnader som nätbolagen för närvarande har räknat fram betraktar vi som sagolika och för bra för att vara sanna. Man bör noga undersöka om det inte handlar om en helt felaktig kostnadsberäkning. För det andra: De kostnader som inkluderas i avgifterna måste hur som helst förmedla de riktiga marknadsimpulserna, alltså täcka alla förluster samt främja investeringar. Det är en viktig punkt i denna process.
För det sjätte: De gränsöverskridande ledningarna rymmer fortfarande inte alltid den kapacitet som krävs. Orsakerna till detta måste lyftas fram och åtgärdas och en rättvis marknadsfördelning bör ske, eventuellt genom avgiftsökningar. Det är ytterligare två punkter jag vill ta upp. Vi förväntar oss en diskussion av kommissionen i utskottet om hur importen i el- och gasbranschen från de central- och östeuropeiska staterna skall hanteras, för vi vill inte att Europas egen marknad för el och gas skall bli lidande av andra säkerhetsstandarder eller falska konkurrensmedel.
Sista punkten: Nätoperatörerna i elbranschen har bildat en sammanslutning med hjälp av vilken resultat uppnåddes i Florens. Vi ber kommissionen verka för, och det gör vi också själva, att nätoperatörerna i gasbranschen bildar en liknande sammanslutning, så att framgångar som liknar dem i Florens kan uppnås för gasbranschen i en parallell process i Madrid.

Valdivielso de Cué
Energin och särskilt elenergin är en oerhört viktig faktor för den ekonomiska verksamheten och den sociala välfärden, med en omsättning på 150 miljarder euro per år.
Efter antagandet av det första direktivet för sektorns avreglering 1996, och det andra 1998, har vi sett betydande prissänkningar, särskilt i de länder där man har genomfört dem på ett beslutsamt sätt.
Jag håller med kommissionen och föredraganden om att avregleringen behöver skyndas på, för att samhället fullt ut skall få en dynamisk och konkurrenskraftig marknad.
Men även om de befintliga bestämmelserna sätter principerna för avregleringens villkor, metoder och takt finns det några mycket viktiga aspekter som måste hanteras med kompletterande åtgärder och specifika lösningar. Det handlar om hur man skall hantera befintliga trafikstockningar, gränsfrågor och flaskhalsar i de europeiska transportnäten vilka förhindrar en jämn fördelning när det gäller nyttan av dessa åtgärder, och som kan underlätta en inre marknad på gemenskapsnivå.
Dessutom praktiseras än i dag diskriminerande priser vid passagen mellan medlemsstaternas gränser och monopolen över näten försvårar en verklig avreglering av sektorn.
Jag anser att detta agerande, liksom risken för att de kända nationella monopolen ersätts av ett europeiskt oligopol, obevekligen måste bekämpas av kommissionens behöriga avdelningar.
Även om vi engagerar oss i denna fråga och skulle kunna diskutera den mycket, vill jag avsluta detta inlägg med att stödja föredragandens balanserade betänkande och betona att det är nödvändigt att så snart som möjligt förverkliga våra medborgares förväntningar.

McNally
Herr talman! I sitt betänkande har Mombaur sannerligen gjort en omfattande redogörelse för konsekvenserna av avregleringen av dessa marknader. Energi är förstås inte vilken vara eller tjänst som helst. Den är mycket grundläggande och livsnödvändig och måste ges en annan behandling än andra varor.
De två direktiven beräknades mycket noggrant för att se till att det inte skulle ske några stora eller plötsliga förluster av jobb - ungefär 250 000 arbeten har gått förlorade i denna sektor och det kommer att bli fler - och, för det andra, för att tillåta de länder som har gjort stora investeringar i till exempel kärnkraft att genomföra en viss strategisk planering och inte låta dem fastna i för mycket kostnader. Av det skälet var detta inte några direktiv som gick med full fart framåt. Icke desto mindre så skulle de ha genomförts i tid av varje medlemsstat och det har inte skett. De som var försenade hade fel, i synnerhet de som samtidigt drog nytta av öppningen av marknader på andra håll och vi har belägg för att detta också gäller länder utanför den europeiska unionen.
Jag sade att förlusterna av jobb var betydande. Det har också förekommit en hel del omvälvningar och omstruktureringar och det finns vissa tecken som tyder på att nya monopol håller på att bildas, något som måste bekämpas. Det har skett en minskning av forskning och utveckling och det är en skam. Det har hittills funnits en brist på harmonisering och Mombaur gör helt rätt i att kräva harmonisering. Jag är ganska skeptisk mot att man låter tillsynsmyndigheterna göra det genom arbetet i Florens.
Frågan om tillhandahållandet av allmännyttiga tjänster nämns flera gånger i betänkandet. Den socialdemokratiska gruppen har lagt fram ett ändringsförslag till ett ramdirektiv som garanterar att sektorer som energitjänster av allmänintresse kommer att skyddas. Jag hoppas att det får stöd.
Även om det finns svårigheter med de två direktiven och avregleringen så är de en del i skapandet av Europa och lägre priser till gagn för alla. Det finns emellertid konsekvenser för miljön som vi inte har på tagit särskilt stort allvar.
Toppmötet i Lissabon uppmanade kommissionen att undersöka behovet av ett påskyndande. Jag tycker emellertid inte att man skall läxa upp medlemsstaterna och tala om för dem vad de skall göra. Det är upp till dem att fatta beslut. Jag är mycket angelägen om att förnyelsebar energi får stöd på en avreglerad marknad. Det är inte en lätt uppgift och något som parlamentet värderar högt. Jag är mycket bekymrad över hoten mot kraftvärme i gasdirektivet. Det måste man komma till rätta med mycket snabbt.

Beysen
Herr talman! Fru kommissionär! Får jag först och främst tacka föredraganden för hans omsorgsfulla arbete med detta betänkande. Man kan urskilja två viktiga fenomen i avregleringsprocessen på energimarknaden. För det första avreglerar inte alla medlemsstater i samma takt. För det andra avreglerar inte alla medlemsstater enligt samma tidsplan. Dessutom kan man understryka att tillvägagångssättet vid öppnandet av energimarknaderna är starkt beroende av medlemsstatens geografiska läge. Av dessa olika anledningar är ett pragmatiskt förhållningssätt att föredra framför ett teoretiskt. Det pragmatiska förhållningssättet är även rätt sätt för att se till att man anpassar avregleringen i de fall där vi anser att direktivet måste genomföras successivt och inte i forcerat.
Mot denna bakgrund är det viktigt att kommissionen godkände vår grupps ändringsförslag, som förpliktar medlemsstaterna att inrätta oberoende tillsynsmyndigheter med befogenheter att stimulera full konkurrens. Samma ändringsförslag syftar även till att främja konsumenternas intressen på den avreglerade energimarknaden genom att garantera ett universellt tillhandahållande av tjänster.
Slutligen vill jag också understryka att vårt förslag om ett fastställande av en detaljerad tidsplan för uppnåendet av noggrant definierade målsättningar, är viktigt för att i slutändan uppnå en successiv men fullständig avreglering av energimarknaden. Om förslaget även antas av plenarförsamlingen, så kommer detta att hejda strömmen av de ohederliga konkurrensmetoder som för närvarande förekommer inom elektricitetsmarknaden och som beror på att medlemsstaterna i dag genomför avregleringen på olika sätt.

Ahern
Herr talman! Monopol är inte godtagbart och vi måste vara försiktiga med den inre marknaden så att vi inte skapar nya privata monopol i energisektorn.
Jag skulle också vilja understyrka att idén med allmännyttiga tjänster och allmännyttan måste gå hand i hand med avregleringen. Jag syftar på de sociala och miljömässiga intressen som detta parlament alltid har stött, men inte artikulerat tillräckligt i energisektorn med avseende på den inre marknaden.
Det är särskilt beklagligt att avregleringen har gått hand i hand med ett negativt inflytande på energisparandet. Det här är något som vi alla ger en läpparnas bekännelse till, men i praktiken håller vi på att gå tillbaka, vi går bakåt i sparandet av energi. Vi måste nå upp till våra målsättningar från Kyoto: vi har internationella avtal och förpliktelser under dem och det är på tiden att vi tog detta på större allvar.
Jag välkomnar förslagen till nättillträde för förnyelsebara energikällor. Subventioner till de traditionella energiformerna har varit intensiva och svarar delvis för de begränsade framgångarna med förnyelsebar energi. Det vore mycket beklagligt om Japan, till exempel, skulle överträffa oss i de nya tekniker som vi har utvecklat och forskat i under många år. Det är något som vi borde oroa oss för just nu. Om vi stödde nättillträde för förnyelsebara energikällor i Europa så skulle vi inte befinna oss i denna situation.
Avreglering bör gälla alla energikällor, i synnerhet kärnkraftssektorn till vilken en del stater ger enorma subventioner. Trots detta vill kommissionen inte ta sig an detta rakt på sak. Kanske är den rädd. Jag har diskuterat detta med kommissionär Monti. Han är en mäktig kommissionär och inte ens han är villig att ge sig i kast direkt med medlemsstaterna i detta avseende. Men det är en jämn spelplan, rätt är rätt, och kärnkraftsindustrin får inte subventioneras.
Slutligen, beträffande processen i Florens så måste vi engagera parlamentet och vi måste ha någon form av demokratisk inblandning i denna process. Vi kan inte bara låta det ligga utanför parlamentets kontroll, även om det har varit till nytta i vissa avseenden.

Brie
Herr talman! Även detta betänkande visar att en avreglering, en fri marknad och konkurrens i dag betraktas som de enda principerna för en lösning av nästan alla ekonomiska och övriga problem. Jag har inte missat de tecken på utveckling inom den europeiska energipolitiken som är alltigenom positiva. Priserna på elektroenergi har utan tvekan sjunkit. Att andra energipriser däremot har stigit på ett delvis explosionsartat sätt talas det tyst om. Ett sådant faktum passar nog inte in i avregleringseuforin.
Enligt min uppfattning finns det vissa allvarliga problem och felutvecklingar av unionens energipolitik som inte påtalas. För det första saknar jag en diskussion om den just nämnda gängse praxis som inte är det minsta liberal utan innebär en massiv subventionering av nukleära och fossila energibärare i olika former. För det andra måste unionens direktiv för den inre energimarknaden kompletteras med ett unionstäckande direktiv om strömtillförsel som främjar en ekologisk och decentraliserad energiproduktion. För det tredje bör även unionens stödpolitik ändras, och det är inte byggandet av högspänningsledningar till en centraliserad energiproduktion som bör främjas utan energibesparingar i form av förnybara energikällor och en energipolitisk regionalisering.
För det fjärde vill jag varna för att den nuvarande avregleringen inom unionen kan förstöra de kommunala energiföretagen. Här handlar det inte enbart om ekonomiska aspekter utan även om den demokratiska styrkan och kommunernas sociala och övriga handlingsförmåga. Dessa får under inga omständigheter offras på grund av avregleringen.

Chichester
Herr talman! Jag skulle vilja framföra mina gratulationer till föredraganden för detta betänkande. Det är ett mycket balanserat arbete och täcker ett brett spektrum av åsikter.
Vi borde peka på framgångarna hittills med att avreglera elektricitets- och gasmarknaden, i synnerhet öppnandet av elektriciteten med mer än 60 procent av marknaden hittills, samtidigt som vi kommer ihåg att vi behöver hålla uppe trycket för att få fler framsteg.
Det är svårt att överskatta den här processens betydelse för konkurrenskraften i våra europeiska ekonomier i vidaste bemärkelse. Jag vet att på kort sikt kan det vara svårt att bevisa detta, men jag är ganska säker på att på längre sikt är detta en livsviktig del i att göra våra ekonomier konkurrenskraftiga i omvärlden. Jag anser också att det är mycket viktigt för oss att skilja mellan de marknadseffektiva processer som avregleringen innebär och de andra politiska mål vi försöker uppnå, så som frågan om universell tillgång, som målsättningarna att minska koldioxidutsläppen och det är mycket viktigt att vi håller dessa två åtskilda och separata.
Jag måste säga att jag i likhet med några kolleger beklagar att en del länder varit ganska sena med att genomföra dessa åtgärder och det är ironiskt att åtminstone ett av de länderna är det land som vill öka takten i integreringen av Europa. St Augustinus: "gör mig mer liberaliserad, men inte riktigt än".
Jag vill tillstå att pessimisternas fruktan att avregleringen skulle leda till nedskärningar i säkerheten på tillgångarna har varit förvirrad. Den privata sektorn har hållit sitt ord.

Caudron
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Betänkandet från vår kollega Mombaur gäller energimarknaderna och förespråkar, det har alla förstått, en snabbare avreglering. Vid den här tiden på dygnet och detta stadium i debatten tror jag inte det är vare sig önskvärt eller till någon större nytta att alltför mycket nyansera mitt inlägg. Personligen, när jag tänker på "energi", tänker jag på "säkrad tillförsel på lång sikt", jag tänker på "garanterad offentlig service", jag tänker på "bidrag till en hållbar utveckling som tar hänsyn till miljön". Och om jag kan tänker jag naturligtvis också på "konkurrenskraft", men jag erkänner att det inte är min första målsättning.
Kära kolleger! Jag kan därför inte känna igen mig vare sig i de flesta av föredragandens slutsatser eller i kommissionär Bolkesteins syn och hans påståenden som citerats av tidningen "Ett gränslöst Europa". Nej, de som inte är för en snabbare avreglering av offentlig service är inte några museiföremål. Nej, försvararna av offentlig service använder inte argumentet med rädsla för att försvara sina värderingar. Nej, anhängarna av en samhällsomfattande tjänst är inte sentimentala och spända nationalister, utan européer.
Herr föredragande! I motsats till er litar jag inte blint och absolut på marknadsmekanismerna. Jag låter inte prissänkningar gå före säkerhet. Jag försvarar sysselsättningen gentemot allt och jag glömmer framför allt inte att den offentliga servicen både är en del av solidariteten, en del av den europeiska sociala modellen som ligger er vän Jacques Chirac så varmt om hjärtat, och den är framför allt ett villkor för en rättvis regionalpolitik, där ett misslyckande eller en brist skulle kosta mer än de besparingar som ni påstår ni vill göra.
Jag skulle alltså ha önskat, herr föredragande, att ni i ert betänkande tar hänsyn till bestämmelserna i fördraget som gäller tjänster av allmänt intresse och förslag till åtgärder som syftar till att garantera att alla medborgare får tillgång till den offentliga energiservicen. För jag tillåter mig att insistera på att en offentlig energiservice är en faktor för social sammanhållning, för kampen mot utslagning, för en rättvis utveckling av regionerna, för respekt för miljön, för säkerheten och slutligen ett villkor för det nationella och europeiska oberoendet.
Herr föredragande! Ni har arbetat hårt, det förnekar jag inte, och jag kan till och med lyckönska er, men jag kan inte instämma i den ideologi som ligger bakom era förslag. Jag hoppas fortfarande att ändringsförslag som lämnats in av Harlem Desir, och andra kolleger som delar min oro, kommer att röstas igenom, för om betänkandet förblir i det här skicket kan jag personligen inte rösta för det.

Clegg
Jag skulle också vilja gratulera föredraganden för ett utmärkt arbete och säga två saker som redan har tagits upp av andra.
För det första värdet av starka tillsynsmyndigheter. Det är ganska uppenbart från erfarenheterna i de femton alltjämt separata marknaderna att starka tillsynsmyndigheter underlättar tillgången till marknaden för mindre aktörer, skyddar konsumenternas intressen och driver upp takten på stora monopolleverantörer som annars skulle känna sig fria att hålla en mycket makligare takt. För det andra värdet av en tidtabell. Det var synd att slutsatserna från Lissabon inte krävde en tidtabell. Erfarenheterna på andra områden som telekommunikationer visar att medlemsstaterna svarar bättre på detta incitament och jag hoppas att kommissionen kommer att utarbeta en mer specifik tidtabell för avregleringen under de kommande månaderna.

Vachetta
Herr talman! Dokumentet om kommissionens andra rapport till rådet och Europaparlamentet om den pågående avregleringen av energimarknaden beaktar inte två saker: konkurrensen och fördjupandet av den gemensamma energimarknaden. För att motivera denna strategi för en total avreglering av el- och gasmarknaderna, tvekar man inte att försköna den tänkta effekten av konkurrensen, nämligen minskade produktionskostnader, ökade möjligheter när det gäller sysselsättning, och man tvekar inte ens att tala om en positiv makroekonomisk effekt på arbetsmarknaden. Genom vilken mekanism, eller snarare vilket mysterium?
Den genomförda eller pågående avregleringen har aldrig skapat några arbetstillfällen, tvärtom. Inom viss offentlig service har den faktiskt bidragit till att minska personalen. Enligt fackföreningarna inom CES har redan 300 000 arbetstillfällen avskaffats och 200 000 är hotade. Överallt försvagas arbetstagarnas ställning.
Jag protesterar även mot ett annat påstående: sänkningen av priset på energi. För vem och hur? En sänkning av avgiften kommer oftast bara de stora industrikonsumenterna tillgodo. För en vanlig användare har gas och el blivit varor som han kan köpa eller låta bli att köpa. Snart kommer väl användaren att precis som i Förenade kungariket tvingas betala sin elförbrukning i förväg eller bli utan när hans betalkort är tomt?
Energibehovet är ett behov som är högst nödvändigt. Att få tillgång till energin måste alltså vara en grundläggande rättighet. Enligt vår uppfattning kan endast en verklig offentlig och demokratisk kontroll göra det möjligt att rationalisera produktionen och förbrukningen av energi och samtidigt garantera att man respekterar miljön och den schablonmässiga fördelningen. Det skulle vara ett första steg på väg mot en europeisk offentlig service som i dag motsvarar användarnas och arbetstagarnas behov. Men denna fråga tycks ligga långt från betänkandet, och därför kan jag inte i nuläget rösta för det.

Langen
Herr talman! Jag vill börja med att framföra mitt tack och erkännande till föredragande Peter Mombaur för detta kompetenta betänkande, och om vi tänker på våra kollegers bidrag får vi sannerligen lov att säga att avregleringen av energimarknaderna har skett snabbare och mer effektivt än vi trodde den senaste mandatperioden. Det var det första. Herr Caudron, ni kan inte vrida klockan tillbaka och det är bra.
För det andra har skeptikerna till en avreglering av energimarknaderna blivit klart motbevisade. Priserna på el och gas har sjunkit betydligt i och med konkurrensen, fru Vachetta, även för konsumenterna! Ni framställer alltid storföretagen som vinnare, men det är helt fel, det är rent nonsens! Försörjningssäkerheten för konsumenterna och ekonomin har uppnåtts och arbetstillfällenas konkurrenskraft har ökat avsevärt, inte minskat. Den har snarare ökat i den internationella konkurrensen!
Det finns en rad problem som återstår att lösa. Öppnandet av marknaden har inte skett tillräckligt snabbt i de enskilda staterna. Vi räknar med att det franska ordförandeskapet kommer att uppnå större framsteg på det området. För det andra måste avregleringen kontrolleras av konkurrensmyndigheterna och där finns det ju en europeisk institution som kan och gör detta, annars byts ett statligt monopol ut mot ett privat sådant. Mombaur påpekade just detta.
För det tredje är det nödvändigt med en strikt åtskillnad mellan energiproduktion och förvaltning av näten. Även avgifterna och tillgångsvillkoren kunde enligt min uppfattning lösas bättre genom en tillsynsmyndighet än genom frivilliga avtal mellan de stora sammanslutningarna. För det fjärde, en reglerad nättillgång med fastslagna priser enligt exempel på telekommunikationsområdet är den bästa lösningen, i synnerhet med tanke på den lika behandlingen av små och medelstora företag och även för mindre statliga verk. Inte bara sammanslagningar utan även statligt stöd måste i framtiden kontrolleras och beviljas. Professor Monti förvarnade om detta. Jag håller i princip med om det men tror att den tidsperiod på fem år som han nämnde är för kort, och jag tror att den måste förlängas till tio år, så att den europeiska industrin kan utvecklas fullt ut och göra framgångsrika investeringar på denna viktiga framtidsmarknad.

Thorning-Schmidt
Herr talman! Under denna diskussion kommer det fram att avreglering för några är ett mål i sig. Det anser jag inte att den är. Avregleringen skall ha ett mål, och det kan vara lägre priser, distributionssäkerhet, bättre konkurrensförmåga och en bärkraftig teknisk utveckling. Ur den synvinkeln har vi i Danmark - faktiskt inspirerade av EG-direktiven - satt i gång en total avreglering av elsektorn. Det är stora omvälvningar, som leder till oro bland de anställda. När man talar med dem om denna avreglering, säger de: "Vi vill gärna ha avreglering, men det måste vara likadant för alla i Europa." Där ligger just problemet i den här frågan. Vi har fått en avreglering som gäller för 15 olika marknader, vi har fått en avreglering i 15 olika länder, men därigenom har vi inte fått den totala avregleringen. Man kan kanske dra slutsatsen att vi har fått en avreglering för avregleringens egen skull. De anställda inom elsektorn skakar på huvudet, och de vanliga konsumenterna får inte den åsyftade vinsten med avregleringen. Det är därför riktigt att fortsätta med den avreglering vi håller på med och genomföra en fullständig avreglering. Naturligtvis skall vi ha avreglering, men det skall vara på lika villkor. Samtidigt är det viktigt att komma ihåg att den avreglering man genomför inte bör stå ensam. I det framtida arbetet med avreglering av energimarknaden skall vi skapa garantier för att hela energipolitiken blir involverad. Det är en lång rad hänsynstaganden som måste göras. Jag tänker här på konsumenterna, miljön, konkurrensförmågan, hållbar energi och de anställda. Det är långt fler dagordningar vi måste komma i gång med, inte bara den fullständiga avregleringen.

Matikainen-Kallström
Herr talman! Jag tackar kollegan Mombaur för ett förträffligt betänkande. Avregleringen av energimarknaderna är den enda rätta vägen för att säkerställa konsumenternas rättigheter och den inre marknadens trovärdiga handlingsförmåga. Kommissionen måste se till att avregleringen av energimarknaderna sker öppet och i en anda av rent spel. Diverse skenbara hinder såsom flaskhalsar skapade av nätoperatörerna måste omedelbart granskas. Även Europas största "energispelare" måste fås i rättning. Till exempel Frankrike vars energisektor är superprogressiv skyddar envist sina egna marknader. Vad har ett så konkurrenskraftigt land att frukta under fria konkurrensförhållanden?
Till avregleringen av energimarknaderna hör också det att kommissionen förmår förhålla sig jämlikt till olika energiformer. Jag kan inte låta bli att förundra mig över energikommissarie Palacios uttalanden, enligt vilka fritt flytande vatten inte inräknas bland förnyelsebara energikällor. Kommissionen måste ompröva sin ståndpunkt. Den nordiska vattenkraften är en miljövänlig och naturenlig energikälla som ofta kan produceras till ett mycket konkurrenskraftigt pris, liksom för tillfället tack vare en god vattensituation. El som produceras med vattenkraft kan nuförtiden konkurrera i pris med el som importerats från Östeuropa och Ryssland, varför el från öst som kommer till marknaderna i de nordiska länderna i varje fall inte förtjänar någon dumpningsstämpel.
Protektionismen hos de stora energispelarna i Mellaneuropa är en central orsak till att förmånlig el producerad med vattenkraft har svårigheter att komma in på den mellaneuropeiska marknaden. Certifieringssystemen garanterar att konsumentens möjlighet att välja står i direkt proportion till prisbildningen för el.

Fiori
Herr talman! Först av allt vill jag gratulera föredraganden till ett utmärkt arbete. Energimarknadens avregleringen är ett viktigt faktum för ekonomins utveckling. En förstärkning av konkurrenskraften och prissänkningar, även för slutkonsumenten, är mål som bör eftersträvas mycket medvetet. Genom att öppna marknaden skapas möjligheter att genomföra en omorganisation i europeisk skala med gemensamma regler för samtliga länder.
Jag hoppas kommissionen lägger fram utförliga förslag för att komma över de hinder som finns för handeln inom gemenskapen och att man vidtar särskilda åtgärder mot de medlemsstater som inte tillämpar direktiven. Det är viktigt att accelerera avregleringsprocessen när det gäller elenergin och gasen och att harmonisera ramverket för energipolitiken inom den olika medlemsstaterna. Som ett stöd för avregleringsprocessen, något som redan skett inom andra sektorer, kommer det att bli nödvändigt att genomföra benchmarking genom att kommissionen var sjätte månad publicerar en rapport om slutpriserna för elektricitet och gas inom Europeiska unionen. På så sätt kommer vi att få en direkt bedömning av vilken effekt energimarknadernas avreglering får för konsumenterna. Dessutom bör man utarbeta riktlinjer för att harmonisera kriterierna för stickprovskontroll av priserna och för hur den insamlade informationen sammanställs, så att man garanterar att situationen i de olika medlemsstaterna ges maximal uppmärksamhet.
Låt mig understryka, vilket också föredraganden gjort, att konkurrensen inte hindrar att man inför skyldigheter för operatörerna att utföra en allmännyttig tjänst i det allmännas intresse. Jag vill dessutom påminna om att avreglering inte anbart betyder privatisering, dvs. att man fortsätter driften på samma sätt men i bolagsform: avreglering borde innebära öppenhet, utbyte och konkurrens. Jag tror inte att avregleringen får negativa effekter på sysselsättningen, för den lägre energikostnaden kommer att göra det möjligt för företagen att utvecklas ytterligare och på så sätt skapa fler arbetstillfällen än dem man förlorar i och med att monopolen upphör.

Novelli
Herr talman, kära kolleger! Betänkandet från vår kollega Mombaur om den pågående avregleringen av marknaderna för energi, el och gas har fördelen att det sammanfattar de olika meddelandena från kommissionen på området. Men det erinrar också om några självklarheter, och jag skall nämna två. För det första är genomförandet av en inre marknad för energisektorn inskriven i fördragen och skall fullföljas. För det andra innebär denna målsättning odiskutabelt en öppning mot konkurrensen, en process för avreglering och uppdelning i avgränsade verksamheter när det gäller transport, produktion och distribution av energin.
Så här i början av det franska ordförandeskapet måste man konstatera - och jag gläder mig inte åt det i min egenskap av fransk europé - att Frankrike avvaktar med att införliva ett antal europeiska direktiv i den nationella rätten. Vi lär vara klassens sämsta elev. Det europeiska direktivet om elektricitet införlivades därför för sent och a minima av mitt land. Rent allmänt beklagar jag, liksom föredraganden, att andra länder bara vill ha en minimal avreglering. Man har sagt, och jag vill också understryka det, att en fullständig avreglering, så som den genomförts av andra på elområdet exempelvis, har fått stora positiva effekter för konsumenten: priset har sänkts mellan 25 procent och en tredjedel i Förenade kungariket, nära 35 procents sänkning i Tyskland, måste vi erinra om det? Jag tror därför att vi i dag måste stödja kommissionen i dessa ansträngningar och, såsom föreslås i betänkandet från Mombaur, erhålla en exakt och tvingande tidsplan för att genomföra en fullständig avreglering av energimarknaden i kandidatländerna självfallet, men till att börja med i medlemsstaterna.
Den europeiska ambition som aviserats av det nya franska ordförandeskapet för unionen kan inte nöja sig med att försvara förvärvade och föråldrade situationer. Ett fullständigt genomförande av den inre marknaden kan förvisso inte innefatta enbart Europeiska unionen. Men det kan heller inte skjutas upp i all oändlighet.

De Palacio
. (ES) Herr talman! För det första vill jag gratulera Mombaur till hans betänkande, eftersom jag tycker att det till stor del sammanfaller med kommissionens ståndpunkt. För det andra vill jag tacka för alla inlägg, även om jag inte håller med om allt som har sagts.
Jag vill hur som helst säga att jag håller med Mombaur om att den avreglering som har inletts i elsektorn har lett till att priserna har gått ned, en förbättring för kunderna, hushållen och även för storindustrin, vilket har inneburit nya arbetstillfällen, förbättrad konkurrenskraft för den europeiska industrin, utveckling och sysselsättning, även om det har inneburit färre arbetstillfällen inom elsektorn. Men fördelarna är mycket fler än de problem som har uppstått.
Toppmötena i Lissabon och Feira har också upprepat behovet att fortsätta med avregleringarna. Det är riktigt, så som någon nämnde, att det inte finns något tidsschema. Det betyder inte att det inte finns en klar vilja att fortsätta framåt.
Hur som helst anser jag att de framsteg som hittills har gjorts - och som är mycket viktiga - är otillräckliga. Vi måste skapa, inte femton avreglerade marknader, utan en gemensam avreglerad europeisk marknad. Utifrån detta har vi de kvarvarande frågorna, som i hur hög grad marknaden skall öppnas, åtskillnad av nätverksoperatörer från produktionssystemen och en garanterad tillgång till en icke-diskriminerande prissättning. I detta sammanhang vill jag tacka för det stöd som Mombaurs resolution ger den betydelsefulla åtskillnaden mellan producenter och nätverksoperatörer.
Ansträngningarna i Florensprocessen är också ovärderliga och vi måste fortsätta på den vägen. Om dessa visar sig otillräckliga kommer de att kompletteras med initiativ från kommissionen. I detta fall en vilja att söka efter ett avgiftssystem som gör det möjligt att öka utbytena och en tydlig tillgång till nätet.
Vi måste också säga att Florensprocessen - när det gäller elektriciteten - bör kompletteras med Madridprocessen i frågan om gas. Båda processerna är originella på ett institutionellt plan eftersom parlamentets ledamöter deltar i dem.
Det finns en fysisk aspekt, förbindelsekapaciteten, vilken också är nödvändig att utveckla och som i dag innebär begränsningar av utvecklingen av denna inre marknad, såväl i elsektorn som i gassektorn.
Om vi skall fortsätta med avregleringarna får vi inte glömma en nyckelfråga: funktionen av elmarknaden, liksom gasmarknaden, som en offentlig service om än på ett annat plan. Detta innebär en leveransgaranti - som vissa av ledamöterna har sagt - och en riktig service till varje medborgare. Denna aspekt finns med i de initiativ som jag ämnar lägga fram i slutet av året för rådet och parlamentet, så att de skall bli färdiga under våren, för Europeiska rådet så att det kan driva på avregleringen ännu mer på de områden jag har talat om.
Jag vill också säga att frågan om säkerhetsnormerna bör utvecklas den närmaste tiden och jag skall ta upp en debatt i parlamentet och i rådet, inte om kärnkraftssektorn och inte om kolsektorn eller de förnybara energikällorna, utan om garantierna för energileverans i unionen i allmänhet, där vi diskuterar olika energikällor och de problem som hör till var och en av dem, för ingenting är gratis, allt har sina kostnader, och sina för och nackdelar. Vi behöver en seriös diskussion om de möjligheter vi har, när det gäller energikällor och leveransgarantier, ur Kyotoprotokollets perspektiv.
Jag betecknar givetvis vattnet som en förnybar energikälla. Vattenkraften är en förnybar energikälla. Dock räknas inte vattenkraften med när det kommer till subventioner, vilket är olika saker. Vi anser att vi måste stödja utvecklingen av förnybara energikällor så mycket vi kan. Det finns en mycket viktig europeisk teknik, med en industriell betydelse bortom våra europeiska gränser, vilken vi måste fortsätta att stödja. Direktivet utesluter vattenkraften från möjligheten att få stöd, detta innebär inte att det inte är en förnybar energikälla. Vi måste fortsätta att räkna in den bland de förnybara energikällorna i allmänhet.
Herr talman! Jag har inte någon tid för att breda ut mig mer. Jag skulle än en gång vilja gratulera till det utmärkta betänkandet av Mombaur och meddela att vi kommer att lägga fram förslag för att kunna göra framsteg i avregleringarna, och vi kommer att arbeta med de sociala aspekterna i elsektorn och de frågor som gäller den offentliga servicen inom sektorn. Resultatet är uppriktigt sagt positivt och vi måste fortsätta framåt i enlighet med vad rådet har sagt på toppmötena i Lissabon och Feira.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Gemenskapens järnvägar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande två betänkanden:
andrabehandlingsrekommendation (A5-0173/2000) av Jarzembowski för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt (5386/1/2000 - C5-0178/2000 - 1998/0265(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/ /EG om ändring av rådets direktiv 91/440/EEG om utvecklingen av gemenskapens järnvägar;
andrabehandlingsrekommendation (A5-0171/2000) av Swoboda för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om:
I. om rådets gemensamma ståndpunkt (5387/1/2000 - C5-0176/2000 - 1998/0266(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 95/18/EG om tillstånd för järnvägsföretag
II. om rådets gemensamma ståndpunkt (5388/1/2000 - C5-0177/2000 - 1998/0267(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tilldelning av infrastrukturkapacitet, uttag av banavgifter och utfärdande av säkerhetsintyg
Innan jag ger grön signal för järnvägarna och eftersom vi har ett nytt team här ibland oss vill jag göra en kort kommentar. Vi har nu ännu en lång debatt framför oss. Jag ber därför att ni håller er till talartiden. Eftersom de båda chefsjärnvägare som skall inleda debatten har tilldelats en otroligt lång talartid hyser jag vissa förhoppningar om att de till och med kan korta ned den litet.

Jarzembowski
Herr talman, ärade fru vice ordförande, kära kolleger! Utskottet för regionalpolitik, transport och turism föreslår plenumet ett successivt öppnande av järnvägsmarknaden, fram till år 2010 närmare bestämt. Endast genom ett sådant öppnande kan vi uppnå vår gemensamma målsättning att flytta över mer godtransport från väg till järnväg och därigenom få till stånd en i längden hållbar rörlighet inom Europeiska unionen.
Till att börja med är kommissionen och då i synnerhet vice ordförande Palacio och det finländska ordförandeskapet värda ett tack för att de gemensamma ståndpunkterna över huvud taget kunde fastslås i rådet i december 1999. Det är vi mycket tacksamma för. Vi kommer dock som parlamentet i medbeslutandeförfarandet att företräda den uppfattningen att ståndpunkterna inte är tillräckligt långtgående för att säkra järnvägens framtid på sikt. Rådet vill endast ta försiktiga steg framåt. Vi anser att det nu, åtta år efter den inre marknadens fullbordande, är dags att göra en markering och se till att avregleringen av järnvägssektorn kan avslutas senast år 2010. Det borde också överensstämma med andan på toppmötet i Lissabon där stats- och regeringscheferna insisterade på att driva på avregleringen av trafiken.
Vilka är då våra viktigaste ändringsförslag? För att uppnå ett effektivt nyttjande av järnvägsnätet är vi eniga med rådet om att öppna ett särskilt transeuropeiskt järnvägsnät för godstransporter enbart för gränsöverskridande godstransporter. Däremot anser vi att fem år är tillräckligt för att visa järnvägen och dess medarbetare att de inte behöver vara oroliga inför öppnandet av näten. Vi är av den uppfattningen att järnvägsföretagens tillgång till järnvägsnäten i alla femton medlemsländer efter fem år skall gälla såväl internationella som nationella godstransporter och senast år 2010 även omfatta den internationella och nationella persontrafiken.
I och med ett sådant successivt försiktigt öppnande kommer vi slutligen år 2010 att ha ett gemensamt järnvägsnät i Europeiska unionen. För att också garantera järnvägsföretagen från alla medlemsstater ett effektivt tillträde till de nationella järnvägsnäten i andra medlemsstater anser vi att en strikt obligatorisk åtskillnad skall göras mellan förvaltningen av det nuvarande nätet och tillhandahållandet av transporttjänster från de nuvarande nationella järnvägsföretagen. Det har de senaste 40 åren i praktiken visat sig att en icke åtskillnad mellan infrastruktur och verksamhet leder till att det är alltid är de nationella järnvägsföretagen som gör anspråk på de bästa möjligheterna att utnyttja de egna nätens infrastruktur och därigenom utestänger andra järnvägsföretag från ett effektivt och icke-diskriminerande tillträde.
För att kunna öka nyttjandet av näten ytterligare anser vi att förutom järnvägsföretagen även andra juridiska personer, till exempel avsändare och speditörer, skall ha rätt att begära och få tillgång till tåglägen överallt i gemenskapen. Detta öppnande av gruppen sökande för nyttjande av tåglägen i alla femton medlemsländer - senast år 2005 - gör för det första rättvisa åt avsändare och speditörer som själva är beredda att nyttja järnvägen, och för det andra är det ytterligare ett steg mot ett fullbordande av den inre marknaden inom järnvägssektorn, eftersom det innebär att den exklusiva nyttjandemöjligheten genom järnvägen i viss mån upphävs.
En annan fråga är avgifterna för tåglägen. Vi anser att avgifterna för tåglägen på medellång och lång sikt bör höjas med en kostnadstäckning som målsättning. För endast om användarna - the user pays - det vill säga järnvägsföretagen effektivt bär kostnaderna för drift och underhåll av nätet kommer dessa att låta sig finansieras.
Slutligen har utskottet för regionalpolitik, transport och turism med stor majoritet beslutat att upphäva undantagsbestämmelserna för Irland, Grekland, Luxemburg och Storbritannien vad Nordirland beträffar. Vi anser följande: För det första, det får inte finnas olika lagar i olika delar av unionen, och för det andra, även i de geografiskt isolerade områdena som vi alla särskilt värdesätter, bör principerna om verkliga och klara kostnader och öppet tillträde till nätet tillämpas.
Låt mig avsluta med att åter förtydliga att vi alla kan göra en markering i och med morgondagens omröstning i parlamentet. Om vi med stor majoritet antar rekommendationen från utskottet för regionalpolitik, transport och turism, har vi en äkta chans att uppnå kompromisser med rådet i förlikningsförfarandet, som givetvis sträcker sig utöver de gemensamma ståndpunkterna men möjliggör effektiva steg mot ett öppnande av järnvägssektorn, för vi vill alla stärka nyttjandet av järnvägen. Vi vill flytta över mer godtransport från väg till järnväg, och därför behöver vi en tydlig kompromiss med rådet. En sådan uppnår vi dock endast om vi som parlament tydligt tar ställning.

Swoboda
Herr talman, kära fru kommissionär, mina damer och herrar! Man kan tycka att de tre betänkanden som diskuteras i dag egentligen enbart är av teknisk natur. Men sedan jag i dag har hållit en föredragning inför min politiska grupp inser jag vilka känslor frågan kan väcka, och det är bra, för det handlar i själva verket om en mycket angelägen fråga, nämligen hur vikten av järnvägarna i Europa kan öka, inte fysiskt sett, utan i betydelse, för det många glömmer när de motsätter sig reformer är att allt färre transporter sker per järnväg på grund av det skick som den i dag befinner sig i och har befunnit sig i de senaste åren. Tågen rullar fortfarande i Europa men har mindre transportgods i sina vagnar, och det är en situation vi inte får acceptera. Därför tror jag, och det är vi överens om, att vi vill bygga upp en europeisk järnväg, och rådets beslut, rådets samtycke är ett slags minimimalt samtycke som vi inte nöjer oss med, även om vi kanske har delade uppfattningar i många avseenden, om hur mycket längre än rådet vi skall gå.
Det är många försummelser från det förgångna som bör åtgärdas, för hittills har det bara funnits nationella järnvägar. Men vi talar om en globalisering. I dag är de privata företagen alla verksamma över gränserna, det är bara inom järnvägssektorn det inte har slagit igenom riktigt. Det handlar alltså om en avreglering och ett marknadsöppnande och här råder naturligtvis olika föreställningar. Det finns en föreställning om marknaden som en osynlig hand, nästan som en gudomlig princip som styr och leder allt, medan det finns andra som anser att vi endast bör öppna marknaden i långsam takt och bara precis så mycket som behövs. Jag tror åtminstone att vår respektive min åsikt är att det finns en medelväg som vi följer, men att vi måste definiera hur vi skall gå tillväga för att öppna marknaden, och järnvägsföretagen måste också få en möjlighet att successivt anpassa sig till de nya villkoren.
Konkurrensen är för oss ett instrument att höja kapaciteten, därför måste fler transporter ske per järnväg, i synnerhet godstransporter, där förlusterna är som mest kännbara, så att järnvägarnas kapacitet inte fortsätter att sjunka. Således bör en gradvis process inledas, men med tydligare och snabbare åtgärder än de som rådet föreslår.
För det första anser en övervägande majoritet av oss att det i alla länder bör finnas en konkurrensmyndighet, i viss mån en regulator. Det skulle innebära att det fanns en myndighet i varje land dit alla järnvägsföretag, alla berörda, speditörer och övriga kan vända sig om brott mot öppenheten och insynen föreligger i konkurrensen. Därför kan det inte finnas några undantagsbestämmelser. Vi bygger upp en europeisk järnväg, inte en för det ena landet och en för det andra. Därför bör undantagsbestämmelserna försvinna. Det innebär inte att allt måste föreskrivas in i minsta detalj, men det svängrum vi ger skall ges till alla länder, inte mer till vissa och mindre till andra.
För det andra är vi av olika uppfattning vad gäller den tvångsmässiga delningen av infrastrukturen. Vi tror att ett neutralt agerande på konkurrensområdet även skulle vara möjligt med integrerade företag, förutsatt att resultatet och vissa grundläggande förutsättningar skiljs åt. Vårt respektive mitt förslag är att kommissionen efter några år lägger fram en rapport för oss, för parlamentet, där den talar om huruvida det har uppstått något som strider emot principerna om den fria konkurrensen, den genomblickbara konkurrensen, och efter det skulle vi sedan kunna fatta ett annat beslut.
Vi anser att avregleringen framför allt måste gälla godstransporten, den gränsöverskridande men slutligen även den nationella godstransporten. När det gäller persontrafiken anser vi dock att det är viktigt och åtminstone i dag tillräckligt att tydligt konstatera att även den gränsöverskridande persontrafiken skall bli föremål för ett marknadsöppnande. Om persontrafiken mellan Stuttgart och München skall avregleras är en fråga som enligt min uppfattning kan avgöras av den tyska förbundsregeringen eller den bayerska delstatsregeringen och inte nödvändigtvis på europeisk nivå. Där anser vi att de enskilda medlemsländerna borde ges en möjlighet att fatta beslut.
En viktig fråga är avgiftssystemet. Vilka avgifter skall tas ut för att infrastrukturkapaciteten ställs till förfogande? Här finns det två principer. Den ena principen lyder: endast gränskostnaderna, endast de kostnader som uppstår i samband med att ett extra tåg passerar. En annan princip lyder: Alla de kostnader som uppstår när sträckan, rälsen och så vidare ställs till förfogande skall i princip ersättas. Vi anser att marginalkostnaderna visserligen är meningsfulla på kortare sikt, så att konkurrensen är given, så att tågen åter kan rulla, men på längre sikt är det ett slags princip om kostnadstäckning som bör gälla, parallellt med motsvarande princip för vägar. I annat fall kommer det inte alls att leda till att mer gods transporteras per räls till exempel och just detta är ett problem för vissa järnvägar, även för den tyska statliga järnvägen för att nämna ett exempel, att principen om kostnadstäckning i nuläget leder till att många inte anammar järnvägens erbjudanden för att de helt enkelt är för dyra. Därför bör det även här ske en successiv övergång samt finnas en parallellism mellan vägar och järnvägar.
En sista punkt som jag vill ta upp: Ständigt hörs kritiken, vad händer nu med den offentliga servicen, kommer den att försvinna helt? Är det bara marknadsprincipen, bara den privatekonomiska principen som gäller? Av den anledningen har vi, och jag är tacksam för stödet i den frågan, åter infört en bestämmelse som redan var planerad, nämligen om den offentliga servicen, eftersom Europeiska kommissionen tyvärr hittills inte har lagt fram något generellt förslag om hur offentlig service skall behandlas. I framtiden är det också möjligt att ett land säger: I vissa regioner, vid vissa tidpunkter skall den offentliga servicen prioriteras. Här kan alltså mycket väl en prioriterad ställning fastslås.
Jag tror också att vi i morgon kommer att fatta ett beslut som säkert innebär att ett förlikningsförfarande initieras. Det utgör inget särskilt problem. Vi, båda föredraganden och alla politiska grupper i parlamentet, är beredda att ingå en kompromiss. Rådet måste dock agera. Vi har agerat, och om även rådet agerar kan det leda till en kompromiss. Slutligen vill jag tacka alla de kolleger, inte bara i min politiska grupp utan i alla parlamentets grupper, och givetvis även kommissionen som har lagt ned mycket arbete med förhoppningen att två eller tre bra betänkanden skall komma att godkännas i morgon.

Hatzidakis
Herr talman, fru vice kommissionsordförande! Först skulle jag vilja gratulera de båda föredragande, Jarzembovski, som övertagit stafettpinnen från vår gamle kollega Pavlos Sarlis, som i egenskap av europaparlamentariker var föredragande vid den första behandlingen, och Swoboda, till deras betänkanden. Jag vill säga att de båda har förklarat betänkandenas tekniska aspekter för oss på ett mycket bra sätt.
Som ordförande i utskottet för regionalpolitik, transport och turism skulle jag vilja kommentera två slutsatser, som jag anser att vi måste dra av denna debatt. Den första slutsatsen gäller avregleringen av järnvägarna. Det är någonting som vi har hört i många år, liksom vi i många år har hört mycket om den inre marknaden i Europeiska unionen. Nu är det dags att övergå från ord till handling, både i den ena och i den andra frågan. Vi måste förstå att den inre marknaden inte kan förverkligas helt, om det inte blir en fullständig avreglering av transporterna, och jag tror att avregleringen av järnvägarna på ett avgörande sätt kommer att verka i denna riktning. Den kommer också att ge nytt liv åt järnvägen, ett transportmedel som ständigt och i ökande utsträckning har minskat i betydelse.
Det andra budskapet gäller rådet. Rådet måste på allvar beakta parlamentets åsikter. Vi fick visserligen en kompromiss i Helsingfors med hjälp av de Palacio. Denna kompromiss är välkommen, men den är inte tillräcklig; vi måste gå vidare, och därför måste parlamentets ståndpunkter beaktas. Det är ett misstag, om rådet tror att debatten avslutades i december förra året i Helsingfors, när en kompromiss på rådsnivå uppnåddes. Parlamentet är här, det har sina åsikter, det framför dem klart och tydligt, och det kommer att hävda dem också i morgon, som vi alla tror, vid den omröstning som jag tror kommer att innebära ett upprepande av det som skedde vid sammanträdet i vårt utskott, då betänkandena godkändes med stor majoritet.

Watts
Herr talman! För järnvägarna är status quo inte något alternativ. De måste förändras eller gå under. Järvägarna i Europa befinner sig i dödlig nedgång, inte minst inom järnvägstransportsektorn. Nya transporter går på vägarna i Europa, inte per järnväg. Detta måste förändras och jag tror att det kommer att ske. Det är därför jag stöder rådets ståndpunkt, vilken innebär ett litet men viktigt steg mot en avreglering av järnvägsmarknaden.
Alternativet till att ta detta blygsamma steg är att inte göra något alls. Det är därför jag i kväll tyvärr inte kan samtycka till den taktik Jarzembowski föreslagit, då det är ett sätt att inte komma någon vart alls, mycket snabbt. Vi måste ta hänsyn till nationella skillnader och förstås, sociala intressen och miljöintressen.
I stora drag innebär rådets ståndpunkt en bra avvägning mellan frågorna kring uttaget av avgifter, tillståndsgivning, tillträde och åtskillnad. Det innebär en riktig avvägning mellan båda extremerna och jag skulle vilja förespråka - för att använda Swobodas ord - att en "tredje väg" tillämpades på järnvägarna i Europa.
Labours parlamentsledamöter intresserar sig särskilt för två saker, vilket jag vet att många andra ledamöter också gör: det ena är frågan om undantagsbestämmelser. Vi anser att Grekland, Irland och Nordirland borde lyda under begränsade undantagsbestämmelser i fem år, på grund av deras unika geografiska och geopolitiska villkor. För det andra hoppas vi att borttagandet av artikel 12, något som liberalerna i utskottet stått i spetsen för och som skulle beröva medborgarna och konsumenterna järnvägsförmåner och beröva de handikappade deras tillgång, kan sättas in i texten igen. Dessa grundläggande garantier måste återinföras.
Belöningen för oss i kväll är att vi för första gången historien kan åstadkomma en avreglering av det internationella transportjärnvägsnätet. Det är ett uppnåeligt mål. Låt oss inte kasta bort det.

Sterckx
Herr talman! Jag anser att föredragandena har gjort ett mycket bra arbete, och resultatet av deras arbete, som vi i utskottet för regionalpolitik, transport och turism har lagt fram under deras ledning, är en sammanhängande helhet med ett tydligt syfte. Swoboda har nyss framhållit detta: en vital järnvägssektor på en inre marknad som kan verka inom hela unionen. Det är även en tydlig signal till rådet om att parlamentet vill gå längre än kommissionen. Jag håller inte med min kollega Watts. Jag anser att vi måste gå längre än vad rådet föreskriver i sin gemensamma ståndpunkt.
Vi måste nu göra upp ett scenario för en fullständig avreglering på medellång sikt, och det steg som vi nu tar är det första steget. Det steg som rådet nu föreslår, är det första steget. Vi måste även ta de följande stegen vilket innebär en avreglering av hela godstransportsektorn under år 2005, och på längre sikt, under år 2010 - för det är tio år till dess - även ta samma steg när det gäller den nationella och internationella persontrafiken.
Det finns ett antal punkter som är mycket viktiga i detta sammanhang, och jag hoppas att dessa ståndpunkter kommer att stödjas av tillräckligt många kolleger i morgon. För det första måste man skilja på infrastruktur och tillhandahållande av tjänster. Det är helt grundläggande. Ingen kan vara domare och part samtidigt. För det andra: vem kan begära ett tillstånd? Även andra än järnvägsföretagen måste kunna göra det. Jag ser ingen anledning, herr Swoboda, att skjuta upp detta tills år 2010. Jag anser att vi redan år 2005 måste kunna göra det.
Vad beträffar artikel 12, så anser jag att vi inte har något behov av artikel 12, och att vi måste ställa europeiska krav på ett europeiskt tillståndsbeviljande - inte för att konsumenterna inte skulle vara viktiga, eller för att järnvägspersonalens sociala rättigheter inte skulle vara viktiga, och inte heller för att säkerheten inte skulle vara viktig. Dessa saker måste komma i första hand. Det måste ske därför att en europeisk järnväg kräver ett europeiskt regelverk och inte något extra nationellt sådant, för med ett dylikt kan medlemsstaterna göra sådant som de inte längre behöver göra på en Europamarknad. Om vi följer den linjen så kommer järnvägsföretagen att vara tvungna att tänka på sina kunder och passagerare i första hand i stället för på sig själva.
Jag vill passa på och göra en kort teknisk kommentar. Tjänstemännen har förklarat ändringsförslag 23 otillåtligt. Jag ifrågasätter detta med stöd av artikel 80.2 b och artikel 80.3 i vår arbetsordning. Jag skulle gärna vilja att tjänstemännen ser över detta igen, för mitt ändringsförslag är även kopplat till ändringsförslag 24 om artikel 12, och det förklarades vara tillåtligt.

Isler Béguin
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag måste erkänna att inom min grupp slåss två uppfattningar om dessa frågor om gemenskapens järnvägar. Även om vi alla är överens om att äntligen och verkligen utveckla järnvägstransporten, om vi enhälligt vill göra allt för att transporterna skall flyttas från vägen till järnvägen, tror vissa att vi kommer att uppnå det enbart genom en fullständig avreglering så snart som möjligt, medan andra, däribland jag, anser att det finns all anledning att ha så mycket garantier som möjligt före avregleringen, framför allt när det gäller transport av passagerare.
För min del anser jag att järnvägens nuvarande skick i de olika medlemsstaterna inte är sådant att nätet kan öppnas för konkurrens. De måste moderniseras avsevärt för att kunna erbjuda identiska konkurrensvillkor, och om vi vill uppnå en verklig och rättvis konkurrens måste vi inrätta villkoren för denna konkurrens. Dessa villkor har vi inte, och vi måste undvika varje form av felsteg. Vi måste därför låta framför allt de offentliga företagen få tid att modernisera sitt järnvägsnät innan det öppnas för konkurrens.
När det gäller garantier, vare sig det handlar om harmonisering av arbetsvillkoren eller nödvändiga säkerhetsregler, finns de inte heller. Katastrofen i Förenade kungariket har vi fortfarande i minne och den fortsätter att påminna oss om säkerhetskraven när det gäller järnvägstransport. Kompromissen den 10 december i rådet (transport) var redan ett steg framåt. Låt oss därför inrätta ett nät för järnvägstransport. Det handlar inte om att gå snabbare fram när de gäller transport av passagerare. Det handlar i första hand om att inrätta ett järnvägsnät som verkligen erbjuder medborgarna möjlighet att förflytta sig utan att miljöförstöringen ökar.

Ainardi
Herr talman! Järnvägstransporten är verkligen mycket viktig för medborgarnas rörlighet, utveckling av utbytet i Europa samt för miljön och regionalpolitiken.
Europaparlamentet har redan öppnat dörren mot avreglering av den internationella frakten, vid den första behandlingen, där godkända kandidater fått tillträde till järnvägsspåren. Detta järnvägspaket var föremål för en kompromiss i rådet i december.
Rådet föreslår att de godkända kandidaterna bedöms av medlemsstaterna, att öppningen av fraktnäten genomförs på ett specifikt nät kallat transeuropeiskt nät för järnvägsfrakt och att slutligen uppdelningen i avgränsade enheter endast genomförs successivt.
Utan att vara nöjd konstaterar jag att denna ståndpunkt från rådet beaktar situationens mångfald och ger varje medlemsstat möjlighet att göra sina val, att exempelvis fortsätta åtaganden som gjorts när det gäller samarbete. Men med denna andra behandling ställs vi inför ett ultraliberalt överbud. De föreslagna ändringsförslagen bekräftar en total oordning i järnvägssystemet. Det är slutet på subsidiariteten om fem år för de godkända kandidaterna. Det är en steglös separation och en fullständig öppning av den internationella och nationella frakten och en öppning av passagerartransporten år 2010.
Vi talade nyss om elen. På torsdag skall vi tala om en enda himmel. För hela den offentliga sektorn ställs vi inför samma trosbekännelse: vi måste avreglera, det är rena trolleriet! Jag anser att notan, åtminstone för järnvägstransporterna, riskerar att bli mycket dyr. Järnvägsföretagen kommer att hänvisas till att tillhandahålla tjänster. Denna situation kommer att skapa illojal konkurrens. Under det att tjänsteleverantörerna åtnjuter den största delen av affärsmarginalen och kan välja de mest lönsamma sektorerna, kommer i stället järnvägsföretagen att tvingas stå för de höga kostnaderna för material och personal.
I motsats till det framförda argumentet med ökad trafik, riskerar systemet att isolera lönsamma sektorer och åstadkomma en katastrofal gallring. Enligt samma trossats är målsättningen endast att erhålla resultat när det gäller avregleringen. Användarna och de anställda inom denna sektor lyssnar man inte på. Ingen förstudie har seriöst utförts. Det förefaller mig också som om man skulle behöva ta sig tid att bedöma effekten av genomförandet av det som beslutats i rådet. Det skulle också vara intressant att jämföra privat verksamhet och samarbetssektorn, när det gäller fraktkorridorerna.
Förslagen från denna andra behandling kommer, om de antas, att upplevas som en verklig provokation av alla aktörer inom sektorn. Jag kan inte stödja dem, och inte heller ändringsförslagen från den socialistiska gruppen som anser att det är nödvändigt att ytterligare öppna upp mot avregleringen.

Van Dam
Herr talman! Fru kommissionär! Rådets gemensamma ståndpunkter beträffande järnvägspolitiken är inte förvånande, men i vissa delar är de däremot en besvikelse. Om man skulle genomföra dessa planer i oförändrat skick skulle nog inte mycket förändras till det bättre för järnvägsföretagen under de kommande åren. Jag vill därför kommentera det kritiska tillstånd som järnvägssektorn befinner sig i.
För det första går den positiva utvecklingen av järnvägssektorn alldeles för långsamt i hela Europeiska unionen, både när det gäller gods- och persontrafik. Därför är det nödvändigt att åtgärderna riktar sig till båda dessa delar av sektorn och till hela unionen. Historien har visat att en alltför stark inblandning från statens sida blockerar den nödvändiga flexibiliteten. Att fortsätta isolera vissa delar av marknaden - både geografiskt och sektoriellt - är inte heller någon lösning, eftersom det inte kan bryta den nedåtgående trenden.
Dessutom finns det också vissa saker som behöver förbättras inom själva sektorn. Fortfarande har en del järnvägsföretag av historiska skäl en nära koppling till staten i landet. Det krävs en separation av uppgifter för att förekomma att olika marknadsaktörer behandlas olika. Man måste göra en strikt distinktion mellan förvaltningen av infrastruktur och utförandet av transporttjänster, och denna distinktion får inte bara existera på pappret.
Slutligen gynnas även denna sektor av tydlighet och slagfärdighet. Vi får inte skapa några komplexa strukturer för de uppgifter som följer av regelverket inom sektorn. Ju färre instanser som är involverade, desto bättre.
Ett europeiskt övervaktningssystem saknar således i mina ögon något nämnvärt mervärde, och riskerar att just grumla sikten.
Herr talman! För klarhetens skull: Jag kan ansluta mig till de flesta av föredragandenas kommentarer. Jag vill således tacka dem för deras goda arbetsinsatser.

Scallon
Herr talman! Jag förstår att idealet som vägleder detta betänkande är fullbordandet av den inre marknaden för järnvägssektorn och på så sätt låta järnvägstransporterna konkurrera framgångsrikt med frakttransporten på vägarna. Detta är nödvändigt för den europeiska järnvägssektorns långsiktiga överlevnad och alla medlemsstater är eniga om detta mål.
Det är vår uppgift att nå en överenskommelse om hur vi bäst uppnår detta, samtidigt som vi är medvetna om de svårigheter detta innebär för vissa medlemsstater. Jag talar för mitt eget land Irland. Både republiken och Nordirland strävar efter att undantagsbestämmelserna som beviljades 1999 skall förlängas på grund av geografiska och geopolitiska orsaker. Detta är en litet land isolerat från den europeiska kontinenten. Det kan inte nås av järnvägsaktörer på andra håll i Europeiska unionen.
Jag har med egna ögon bevittnat de kontinuerliga bombningarna av järnvägen mellan nord och syd de senaste 30 åren på grund av oroligheterna. Först nu finns det en chans för dem att utvecklas och blomstra. Att vid denna tidpunkt genomföra detta järnvägspaket skulle innebära att man skapar en invecklad administrativ struktur utan att åtnjuta de fördelar som alla andra medlemsstater skulle få. Jag är övertygad om att den irländska regeringen har gått med på den övergripande principen att infrastrukturen och förvaltningen skall skiljas åt, och att den har lovat att fullfölja en omstrukturering av den irländska järnvägarna för att uppnå detta mål.
Jag vill be om att de nuvarande undantagsbestämmelserna upprätthålls för att ge tid att genomföra dessa förändringar samtidigt som jag är medveten om att om en järnvägsoperatör från EU skulle vilja komma in på den irländska järnvägsmarknaden så skulle undantagsbestämmelserna omedelbart upphöra. Slutligen är det min personliga förhoppning att samtidigt som jag stöder dessa undantagsbestämmelser så hoppas jag att de inte hindrar den välbehövliga uppgraderingen och utvidgningen av det irländska järnvägssystemet.

Savary
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Situationen för transporterna i Europa kan sammanfattas i några upplyftande siffror. Mellan 1990 och 1997 ökade varutransporten med 21 procent, samtidigt som järnvägstransporten minskade med 7 procent. Under samma tid ökade passagerartransporten med 15 procent och järnvägstransporten med endast 3 procent. För såväl frakt som passagerare har den europeiska integrationen varit en fantastisk faktor för rörlighet, men det är vägarna som fått mest nytta av det, bl.a. men inte enbart, eftersom de är utan gränser sedan början av 1990-talet. De europeiska järnvägarna måste alltså snarast och utan fruktan öppnas. Deras framtid beror till stor del på dem. Den beror också på vår förmåga att ge dem alla deras möjligheter.
Det tillkommer de järnvägsanställda att anta utmaningen med att öppna de internationella järnvägsnäten för tåg från alla länder inom unionen. Det är i den riktningen som beslutet från de femton transportministrarna i december 1999 går, till förmån för ett transeuropeiskt transportnät som motsvarar 94 procent av den internationella järnvägstransporten. Det är normalt att våra järnvägslagstiftningar anpassas till dessa nya villkor som förutsätter regler för tillträde och avgiftsprinciper, samt enhetliga och homogena villkor för kontroll inom Europeiska unionen.
I det hänseendet ger Swobodas betänkande uttryck åt en lovvärd ansträngning att anpassa sig till mångfalden i de nationella situationerna. Det är däremot oacceptabelt, och dessutom strider det mot den första behandlingen i parlamentet, att man utnyttjar denna andra behandling, såsom föreslås i Jarzembowskis betänkande, för att förorda konkurrensutsättandet och den allmänna privatiseringen av alla nät, inbegripet lokala och nationella, för det härrör från en trossats, en icke kontrollerad tro på överlägsenheten hos en marknadsmodell som tydligt visat sina begränsningar i Förenade kungariket. Jag sade nyss att framtiden för järnvägen också beror på oss. Jag ville säga att den dogmatiska väg som vi inlett för detta ärende äventyrar dess framgång. Alla här vet att byggandet av ett järnvägens Europa inte kan reduceras till en teologisk debatt om jämförelsen mellan en kontrollerad konkurrensutsättning och en vild privatisering.
Järnvägen, där vi i Europa bara avsätter 25 procent av infrastrukturinvesteringarna för transport, mot 65 procent för vägarna, behöver framför allt tunga investeringar, ägnade åt driftskompatibilitet, minskning av flaskhalsar, utbyggnad av näten, kombinerade transporter, etc. Förenade kungariket visar oss i det hänseendet hur privatiseringen kan innebära ett steg bakåt. Det är anledningen till att vi anser att vi inte skall ta risken att äventyra den sköra balansen i den gemensamma ståndpunkten från rådet.

Attwooll
Herr talman! Andelen transporter som fraktas per järnväg inom EU har halverats under de senaste trettio åren. Det är nödvändigt, om vi skall ha en verkligt hållbar transportpolitik, att denna process vänds.
Jag gratulerar Swoboda och Jarzembowski för deras utmärkta betänkanden, som om de antas kommer att utgöra en viktigt bidrag till järnvägens utveckling. Jag delar emellertid till en viss del Watts oro beträffande ändringsförslag 1 om tillstånd för järnvägsföretag och det föreslagna borttagandet av ersättningsartikeln 12. I alla avregleringsprocesser är det mycket viktigt att man ser till att vissa normer upprätthålls, till exempel de som har att göra med både arbetarna och konsumenterna. Samtidigt behöver vi förhindra att artificiella murar står i vägen för öppnandet av marknaderna.
För att kunna uppfylla dessa målsättningar måste man göra en fin avvägning. Jag tvivlar på huruvida ändringsförslag 1 tjänar det rättsliga mål som avsetts och om det kommer att ha de effekter Watts fruktar. Jag anser att det kan skicka fel signaler. I stället vill jag ha stöd för ändringsförslag 23 och 24 vilka sammantaget kommer att ha som följd att det andra av de två målen garanteras utan att man gör avkall på det första.

Nogueira Román
Herr talman, fru kommissionär, värderade kolleger! Jag skulle kunna stödja den europeiska harmoniseringen av järnvägstrafiken som förutses i de direktiv vi debatterar och därigenom också avregleringen av järnvägssektorn. Samma sak kan jag säga om den rättsliga och företagsmässiga åtskillnaden mellan verksamheten inom transportsektorn och förvaltningen av järnvägsinfrastrukturen. Men för att göra det skulle jag behöva garantier i vissa grundläggande frågor, vilka är en prövosten för nyttan och effektiviteten i de viktiga politisk-ekonomiska åtgärderna i dessa direktiv.
Alla vet att den industriella revolutionen inte kom när det var nödvändigt i många europeiska länder under 1800-talet just på grund av bristen på verkliga järnvägsförbindelser. Vissa länder väntar fortfarande på att modernisera sina järnvägssystem, och mer konkret att få tillgång till det europeiska höghastighetstågnätet. Avregleringen av sektorn får aldrig utgöra ett hinder för dessa förbindelser. Järnvägsnäten måste alltså fortsätta att ge en offentlig service på alla områden, särskilt i de avlägsna områdena.
Avregleringen får inte heller innebära att nödvändiga linjer läggs ner och sysselsättning försvinner, eller sämre säkerhet och kvalitet i tjänsterna. Erfarenheterna på senare tid ger oss skäl att frukta dessa resultat, vilka av nödvändighet måste undvikas. Därför hyser vi allvarliga reservationer när det gäller stödet till dessa direktiv.

Meijer
Herr talman! Föredraganden av frågan om järnvägssektorns utveckling utgår ifrån att järnvägssektorn tills vidare har förlorat största delen av konkurrenskriget mot vägtrafikssektorn och luftfarten, men att det ändock är önskvärt att bevara och förstärka järnvägssektorn. Jag håller helt och fullt med honom om detta.
Men det är nog nästan det enda som vi kan vara överens om. Jag tror att Jarzembowski misstar sig. Det han vill uppnå kräver ett helt annat tillvägagångssätt, och det han föreslår kommer att leda till en ytterligare tillbakagång. Hans förslag hör hemma i en modetrend från slutet av 1900-talet.
Inom alla områden ser vi en neoliberal anstormning mot tillhandahållandet av statliga tjänster, mot de offentliga affärsverken och företagen, och mot organiserade arbetstagare. Denna anstormning riktar sig framför allt mot postverken, järnvägsdriften och energisektorn: företag som bär på en potential att visa att vi kan organisera vår ekonomi på ett mer demokratiskt, miljövänligt och mindre vinstlystet sätt. Tyvärr har dessa företag under många år försummats av sina ägare, våra demokratiskt valda företrädare, som har behandlat dem som privata företag.
Föredraganden ser järnvägen som ett störande statsmonopol med besvärliga och krävande fackförbund. Monopolet vill han bryta upp, så snabbt och så radikalt som möjligt. I stället för att koncentrera sig på en förbättring av samarbetet mellan de befintliga järnvägsföretagen och en förstärkning av den demokratiska bestämmanderätten över dessa företag, så att hela Europa bättre kan utnyttja fördelarna med järnvägen och så att man lättare kan eliminera besvärligheterna, ställer han sitt hopp till konkurrens och avreglering. Organisationsformen som har gjort vägtrafiken och flygtrafiken till vinnare i kriget mot järnvägstrafiken, borde enligt hans uppfattning även tillämpas inom järnvägssektorn.
Vi har emellertid fått en del erfarenhet av avreglering enligt den engelska och den nederländska modellen. Den engelska modellen bestod i att man delade upp det nationella järnvägsföretaget i regionala företag som delvis har hamnat i händerna på stora utländska koncerner. I enstaka regioner behölls monopolet. I dag investeras det mindre i upprustning där än i andra länder. Tågen är kortare och överbelastade, och säkerheten inom järnvägstrafiken har försämrats.
I Nederländerna kan konkurrenter erhålla koncessioner för sträckor där de måste konkurrera mot det befintliga järnvägsföretaget, vilket bildades 1939 genom en sammanslagning av ett antal gamla, privata järnvägsföretag som var ineffektiva. Ett sådant nytt företag började med att föra ett propagandakrig mot det befintliga företaget med avvikande priser och avvikande tåg. Därefter så övertogs det nya företaget av ett stort franskt vattenbolag, och därefter upphörde det med trafiken. Tydligen lönar det sig bara att exploatera sträckor där man har monopol, och detta faktum gör Jarzembowskis förslag ogenomförbara.

Peijs
Herr talman! För tio år sedan deltog min kollega Cornelissen i precis samma diskussion. Om jag skulle läsa upp hans anförande i dag så skulle ingen märka något. Tåget står stilla. Och stillastående är samma sak som tillbakagång. Vem vill sätta sig på ett tåg för att åka baklänges?
På grund av den inre marknaden och den elektroniska handeln kommer trafiken och varuströmmarna genom Europeiska unionen att öka med 70 procent under de kommande tio åren. Därför behöver vi alla transportmöjligheter som vi bara kan komma på: de inre vattenvägarna, luften, vägarna och tågen. Alla transporterna måste hålla tidtabellerna och vara miljövänliga.
Hittills har inte järnvägen varit till någon hjälp. Procentuellt sett har tågtrafiken förlorat en rejäl andel av alla transporter, och det är svårt att skönja någon utveckling inom den europeiska järnvägssektorn. Tågtrafiken är ett bevis på att Europeiska unionen har haft rätt i att en ökad konkurrens håller en vaken och skärpt. Den bristande konkurrensen, som beror på medlemsstaternas överdrivet protektionistiska agerande, har lett till att tågtrafiken även under detta århundrade är dömd att inta en andra klassens ställning. Men från och med nu måste järnvägsföretagen med hjälp av varandras infrastruktur undanröja alla hinder för gränsöverskridande godstransporter. De måste se till att göra sin utrustning avsevärt mer hållbar, för de förlorar väldigt mycket av vägtransporterna på grund av detta.
Under nästa fas anser jag att framför allt de följande punkterna är viktiga: en rättvis, icke-diskriminerande tillgång till infrastrukturen och ett åtskiljande av transportföretagen och förvaltningen av infrastrukturen. Båda sakerna får inte hamna i samma händer. Säkerheten måste äga högsta prioritet, och säkerhetskontrollen kan inte skötas av transportföretagen själva.
En annan viktig punkt är öppnandet av järnvägarnas infrastruktur, avregleringen av marknaden, vilket är något annat än privatisering. Detta är av avgörande betydelse för att kunna blåsa nytt liv i godstrafiken, och därigenom attraheras nya näringsidkare med nya kunskaper och en ny förvaltningskultur.
Avregleringen som det talas om i den gemensamma ståndpunkten är en god början, men det är inte tillräckligt. Det krävs ett definitivt öppnande av järnvägsnäten för att järnvägsföretagen med sina arbetstagare skall ha en chans. Det måste dock handla om en ömsesidig avreglering. Inget företag behöver tolerera att dess infrastruktur används av en konkurrent som inte själv vill eller kan erbjuda samma tillgång till sin egen infrastruktur.

Mastorakis
Herr talman, fru kommissionär, värderade kolleger! Det råder inget tvivel om att det är nödvändigt med en vitalisering av de europeiska järnvägarna, vilket ju också är syftet med det lagstiftningspaket vi diskuterar. Den enorma trängsel på landsvägsnätet som för varje dag som går utgör ett allt större hot mot säkerheten både för transporterna och för miljön gör det nödvändigt att satsa på järnvägen.
Det är uppenbart att de gemensamma ståndpunkter om detta som godkänts av rådet främjar den önskvärda vitaliseringen, genom rättvis och öppen behandling av alla järnvägsföretag, genom fastställande av en rimlig ram för fördelning av infrastrukturens kapacitet och kostnaderna för att använda den, liksom också åtskillnaden mellan driften av järnvägsnäten och tillhandahållandet av transporttjänster, varvid man naturligtvis måste diskutera hur snabbt, på vilket sätt och i vilken utsträckning denna åtskillnad skall tillämpas. Vi är säkert på rätt väg. Men vi förstår säkert också problemen för vissa medlemsstater, när det gäller att omedelbart eller nästan omedelbart tillämpa de föreslagna åtgärderna i hela deras utsträckning. Å ena sidan gör de stora skillnaderna mellan näten i de olika länderna och framför allt vissa medlemsstaters eller områdens speciella geografiska situation att det är svårt att snabbt förändra systemet, och å andra sidan skulle ett brådstörtat genomförande av förändringen i dessa stater inte vara till någon egentlig nytta vare sig för staterna eller för gemenskapen.
Jag tror att en dogmatisk ståndpunkt dels innebär ganska många faror, dels är orättvis, eftersom vi mycket väl vet att den inte gäller inom alla områden. Vissa gånger är det mera effektivt att "skynda långsamt", som de gamla grekerna sade i ett till synes motsägelsefullt yttrande, den kända grekiska stilfiguren oxymoron.
Avslutningsvis vill jag inte försumma att uppriktigt gratulera våra två föredragande till deras väl genomtänkta arbeten, samtidigt som jag ber dem att visa förståelse för speciella förhållanden, när sådana kan konstateras objektivt. I det här fallet gäller det också mitt hemland Grekland, som emellertid har visat att det kan genomföra stora förändringar, men bara när dessa verkligen behövs.

Ortuondo Larrea
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Våra transeuropeiska vägar, våra riksvägar och motorvägar stockar sig varje dag med miljontals lastbilar, bussar och bilar, vilket leder till bland annat betydande tidsförluster, energislöseri och ett oerhört angrepp på miljön.
Av dessa skäl förespråkar alltid Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen järnvägen som ett alternativt transportmedel - vilket nu är outnyttjat - ett transportmedel som är mindre slösaktigt med resurser, renare och mer respektfullt mot den naturliga omgivningen.
När vi skall förändra och utveckla gemenskapens riktlinjer för avreglering av järnvägssektorn, vill vi förespråka att järnvägen inte får behandlas sämre än andra transportmedel, utan att den diskrimineras positivt för att den skall komma ikapp de förseningar vi har framkallat beträffande dess investeringar.
Beträffande avgifterna för användning av infrastrukturerna vilka i slutändan betalas av användarna, anser vi att på kort och medellång sikt skall bara tågtrafikens marginalkostnader betalas och inte pay-off-tid och underhåll vilka bör täckas genom statsbudgeten, som när det gäller vägar och motorvägar. Bara på det sättet kan vi göra järnvägen till ett konkurrenskraftigt transportmedel som används på ett massivt sätt.

Rack
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! När man får många brev från okända, kan det bero på två saker. Antingen är man berömd, eller det gäller en fråga som är angelägen för brevskrivarna. Europaparlamentets ledamöter är inte berömda. Det måste därför vara frågan i sig som ger upphov till denna korrespondens. Vi har alla erhållit många brev, dokument och erbjudanden om samtal de senaste dagarna, nästan alla från företrädare för de nationella järnvägarna. De varnar unisont för genomförandet av den obligatoriska åtskillnaden mellan drift och infrastruktur enligt förslagen från Georg Jarzembowski.
Även Swoboda har tagit upp denna fråga. Han argumenterade ändå för en avreglering, men en stegvis sådan. Georg Jarzembowskis argument var att det nuvarande systemet som upprätthålls av något som påminner om nationella monopol inte har lett till ett optimalt nyttjande av systemet. Vem kan bestrida detta? Siffrorna talar sitt tydliga språk. Våra järnvägar är inte det som det finns ett stort behov av i Europa i dag, nämligen ett effektivt system som även accepteras.
Alla exempel på liknande områden bekräftar argumentens riktighet. Små steg för oss inte längre vidare. Det framgår av telekommunikationsområdet, det framgår av elförsörjningen och av många andra områden. Det förväntar vi oss även av järnvägarna. De skall i första hand tjäna sina användare och därmed ett effektivare och bättre fungerande europeiskt transportsystem. Det är vad vi vill ha, det är vad vi behöver och därför kommer vi också att rösta för det.

Jeggle
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Det järnvägspaket vi i dag diskuterar är i sin helhet inriktat på en snabb avreglering av den europeiska järnvägen. Vi i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater kräver detta, som ni vet, på alla de områden som är nödvändiga för en fullbordan av den inre marknaden och där det handlar om att ersätta en nedärvd monopoldrift med en sund konkurrens.
Endast genom en långtgående avreglering kan de nödvändiga framstegen ske, såväl beträffande den kvalitativa och kvantitativa kapaciteten hos järnvägen som transportmedel som beträffande den sammankoppling med de andra transportmedel som krävs. Kommissionens förslag om en utveckling av järnvägsföretagen, om beviljande av tillstånd för järnvägsföretagen och tilldelning av infrastrukturkapacitet går såtillvida åt rätt håll. Jag stöder helt min kollega Georg Jarzembowski i hans satsning på ett övertygande järnvägspaket och tackar honom för hans insats och ett utmärkt betänkande. För mig är det viktigt att de investeringar som flödar in i nätet noga iakttas och kompenseras vid uppdelningen av drift och infrastruktur. En avreglering kommer dock endast att accepteras om den för med sig verkliga fördelar och konsumenten inte behöver vara orolig för sin säkerhet. Ur den aspekten bör vi hålla fast vid de strikta villkoren för tillstånd för järnvägsföretagen. Vad tilldelningen av infrastrukturkapaciteten beträffar bör ett icke-diskriminerande tillträde garanteras. Jag förnekar inte att flexibla bestämmelser om nättillträdet på energiområdet har lett till vissa problem. Ändå är det enligt min uppfattning ett marknadsekonomiskt försök som gäller även för järnvägen. Vi får inte bara tala om ett gemensamt Europa utan vi måste vara modiga och våga agera!

Vatanen
Herr talman, bästa kolleger som ännu är vakna! Jag vill tacka Jarzembowski och Swoboda för de klara betänkandena med vilka man äntligen strävar efter att blåsa liv i järnvägarna genom att öppna dem för konkurrens. Det är i dag modernt att diskutera järnvägar, det är politiskt korrekt. Det verkar också som om parlamentet mången gång kan omfatta endast en sanning. Liksom en fårskock rusar vi alla åt samma håll medan vi intalar varandra att järnvägarna skall lösa transportproblemen i Europa. Att erkänna fakta är svårt för oss politiker. Jag har alls inget emot järnvägar, tvärtom, jag njuter mycket av att sitta i restaurangvagnen och dricka en öl medan jag beundrar förbirusande landskap.
För att vi skall kunna fatta vettiga beslut måste vi klargöra för oss själva järnvägarnas verkliga betydelse för ekonomin och storleksordningen hos de olika transportmedlen. Landsvägstransporterna är överlägsna. Mätt i ton per kilometer har järnvägstransporternas andel minskat till under femton procent, men också den här mätmetoden ger en för optimistisk bild av situationen. Ekonomiskt sett är det en helt annan sak att transportera femtio datorer tusen kilometer än hundra ton grus tio kilometer. Antalet ton per kilometer är i båda fallen detsamma. Det är också en helt annan sak att transportera flera ton råtextil än en stor trave sidenslipsar - jag tog förresten en åt mig själv ur den traven. Därför måste jämförelsen göras utgående från värdet av transporterna och räknar man på detta sätt blir järnvägarnas andel - förvånansvärt nog - endast tre procent. Jag är ingen matematisk begåvning, men jag ser en dramatisk skillnad till fördel för landsvägstrafiken, dess andel uppgår till över 95 procent. Skillnaden i storlek är som hos myran och elefanten, men det är inget under, eftersom transportförmågan, flexibiliteten och leveranserna från dörr till dörr i samband med landsvägstransporterna är omöjliga att slå.
För tillfället är järnvägarnas faktiska roll i den europeiska ekonomin tyvärr marginell, trots att man kraftigt subventionerar dem med skattebetalarnas pengar. Men just av den här anledningen måste vi göra allt vi kan för att återuppliva järnvägstrafiken och stödja ett gradvis öppnande för konkurrens. Vi förväntar oss en konstruktiv insats av Frankrike då man ställer om klockorna på de europeiska järnvägsstationerna till det nya årtusendets tid.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Innan jag går in på detaljer i de olika frågor som hör till paketet med järnvägsinfrastruktur, vill jag mycket innerligt gratulera föredragandena Swoboda och Jarzembowski, till det utmärkta arbete de har utfört.
Jag är glad att parlamentet håller fast vid sina övertygelser på detta område, särskilt när det gäller själva genomförandet av en marknad för de europeiska järnvägstransporterna. För vad vi pratar om, ärade ledamöter, är att helt enkelt att komma ifrån att ha femton nationella järnvägssystem sida vid sida, och i stället få till en integration genom ett gemensamt nät över hela det europeiska territoriet som gör det möjligt att få en bättre fungerande järnväg.
Och, ärade ledamöter, de två föredragandena har redan sagt det, och även Rack när han berättade om vilken mängd brev han har fått från olika väljare, även om denna diskussion innehåller en del mycket tekniska detaljer, så har den när allt kommer omkring ett mycket stort politiskt innehåll. Därigenom väcker den också ett stort engagemang så som vi precis har fått höra.
Jag vill säga att det står klart för de flesta av oss att sakerna inte kan fortsätta som nu: med några slutna nationella offentliga system, inneslutna innanför sina gränser, som gör att järnvägen, för varje dag, förlorar marknadsandelar när det gäller godstransporter och även i persontrafiken, undantaget utgörs av en mycket konkret typ av tåg, nämligen höghastighetståg och närtåg.
Vi måste alltså komma med lösningar som leder till en förbättrad servicekvalitet, det är vad det handlar om för konsumenterna, användarna. Vi anser också att om vi till en början ser till att ett tåg bekvämt kan gå från Hamburg till Lissabon, måste vi från början se till att detta tåg tillhör ett tyskt bolag, ett franskt bolag, ett spanskt bolag, ett portugisiskt bolag etc. De kan vara statliga eller privata, ingen går in på den frågan, men det är uppenbart att om vi integrerar nätet kommer vi automatiskt att få en öppning av marknaden. Därför måste vi lägga bort dogmatismen som jag har hört en del av här i kväll.
Ärade ledamöter! Jag vill säga till de två föredragandena att jag tycker mycket om deras ändringsförslag. Trots det är det många av dem jag inte kan acceptera, även om jag väldigt gärna skulle vilja kunna göra det. Jag skall säga varför. Därför att jag är en av de personer som anser att det perfekta är fiende till det som är bra, och att det är bättre att ta ett steg framåt än att blockera sig själv.
Att godta ändringsförslagen från Jarzembowski och Swoboda, vilka i de allra flesta fall är mer kopplade till kommissionens ursprungsförslag, anser jag generellt sett skulle innebära att vi bryter en kompromiss som vi under stor möda har åstadkommit i rådet, vilket ni känner väl till ärade ledamöter, efter långa diskussioner, långa strandningsperioder och förlamning av frågan och efter sena nattmanglingar.
Jag vill därför säga att vi har en marginal, för det är inte så att vi ställer parlamentet åt sidan, parlamentet måste delta i utarbetandet av dessa direktiv, men vi har en grundkompromiss med rådet som jag givetvis inte kan bryta och detta måste ni förstå. Det skulle vara kontraproduktivt mot det som ledamöterna här, liksom även jag, strävar efter det vill säga att driva på förbättringarna av järnvägen.
Jag vill säga att jag är beredd att presentera ytterligare ett steg nästa år, ett annorlunda initiativ, vilket då skulle kunna godtas eller avvisas, såväl av rådet som av parlamentet, och förändras på sina olika områden, och som också tar upp några aspekter, åtminstone när det gäller persontrafiken och kanske även godstransporterna, internt i de olika länderna, men åtskilt från det nuvarande paketet, där vi som sagt har en grundkompromiss med rådet.
Innan jag upprepar min tacksamhet till föredragandena för ett arbete som jag vet har varit mycket komplicerat - jag känner till det i grunden -, men som jag anser är mycket viktigt, och innan jag går in på de olika ändringsförslagen, vill jag be föredragandena och parlamentet i sin helhet om en viss flexibilitet, för att vi till slut skall kunna komma till en förlikning - för jag är rädd att vi tvingas gå till förlikning, så ser det ut just nu - som kan föra detta paket framåt, vilket är en nyckel för järnvägens framtid.
När jag nu går mer konkret in på de båda betänkandena skall jag efter dessa allmänna frågor säga, och kanske för att göra ett klargörande för att inte förlänga denna debatt, att när det gäller de ändringsförslag som har tagits med i det direktiv som ändrar direktiv 91/440/EEG, av föredragande Jarzembowski, kan vi godta ändringsförslagen 3, 6, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 21 och 24. Däremot måste jag avvisa, även om jag vill betona att jag håller fullständigt med om många av dem, 1, 2, 4, 5, 7, 10, 12, 15, 16, 18, 19, 22, 23, 25, 26 och 27.
När det gäller nr 6, 8, 9 y 11, som tar upp åtskillnaden mellan förvaltarna av infrastrukturen och de som utför tjänsterna, klargör texten oerhört mycket. Jag tycker dessutom att det är viktigt att avskaffa artikel 6.4, som jag tror skulle kunna ge upphov till missförstånd och därför stöder jag särskilt ändringsförslag 8 och tillhörande rättelser av formuleringarna.
Om vi går in på de direktiv som behandlas av föredraganden Swoboda när det gäller 95/18/EG, kan vi inte gå med på ändringsförslag 1, eftersom artikel 12 är till för att påminna om att det, förutom den europeiska lagstiftningen, finns nationella bestämmelser som måste respekteras - det finns vissa nationella bestämmelser som inte på något sätt försvinner med denna reglering - däremot kan vi acceptera 24.
När det gäller direktiv 95/19/EG, finns det nyckelfrågor som till exempel frågan om avgifter på marginalkostnaderna eller totalkostnaderna, i ett fall som en övergångsperiod, i ett annat, som grundelement. Jag vill säga att, bortsett från de förslag som jag kanske hade gillat bättre, godtar kommissionen ändringsförslagen 4, 6, 8, 12, 13, 15, 16, 19 y 20, men vi kan inte stödja ändringsförslagen 1, 2, 3, 5, 7, 9, 10, 11, 14, 17, 21, 22 y 23.
Herr talman! Jag vill än en gång tacka de två föredragandena för deras arbete och säga att det jag ber om är flexibilitet, såväl från dem som från parlamentet, så att vi äntligen kan nå ett resultat som dessutom bör kompletteras med det andra direktivet, det som gäller samverkan mellan själva systemen, genom vilket vi kan ta ett stort steg framåt. Detta är kanske inte allt vi vill, och det kanske till och med går för långt för vissa, men jag är säker på att realiteten kommer att ge oss rätt.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Erkännande av yrkeskvalifikationer
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0174/00) av Wieland för utskottet för rättsliga frågor rådets gemensamma ståndpunkt (5103/3/2000 - C5-0162/2000 - 1997/0345(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiven 89/48/EEG och 92/51/EEG om den generella ordningen för erkännande av yrkeskvalifikationer, och av rådets direktiv 77/452/EEG, 77/453/EEG, 78/686/EEG, 78/687/EEG, 78/1026/EEG, 78/1027/EEG, 80/154/EEG, 80/155/EEG, 85/384/EEG, 85/432/EEG, 85/433/EEG och 93/16/EEG om yrkena sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård, tandläkare, veterinär, barnmorska, arkitekt, farmaceut och läkare.

Wieland
. (DE) Herr talman, mina damer och herrar, kolleger! Det föreliggande betänkandet behandlar en mycket komplicerad fråga. Ett av förslagen tar upp skäl som i grunden på prosa gäller ett mycket vanligt förslag från parlamentet - eftersom det har antagits av en majoritet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden -, nämligen det faktum att tillräckliga lagtexter fortfarande inte har ställts till förfogande för den rättssökande allmänheten i Europeiska unionen inom försvarbar tid, alltså varken till den rättssökande allmänheten eller till den fackkunniga allmänheten eller till den juridiskt utbildade allmänheten respektive de som erbjuder juridisk rådgivning.
Därför uppmanas i synnerhet kommissionen i ett av förslagen att i rätt tid ställa texter i lämplig utformning till förfogande med ett framställande av det aktuella rättsliga läget. Det handlar här i viss mån om ett "för övrigt anser jag" som egentligen borde bli föremål för överläggningar i parlamentet i samband med alla direktiv.
För det andra handlar det om en fråga som i viss mån bör poängteras. De särskilda bestämmelserna för italienska farmaceuter förlängs. Till skillnad från den gemensamma ståndpunkten föreslår dock utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att de särskilda bestämmelserna skall gälla fram till ett visst datum. Alla som har påbörjat sin utbildning före oktober 1990 skall skyddas av detta direktiv. Det förutsätter att utbildningen avslutas inom rimlig tid.
Bortsett från dessa allmänna bestämmelser har vi andra förslag i synnerhet beträffande direktivet för läkare. Läkarkåren är en känslig fråga, och människors hälsa är en känslig fråga. Om jag råkar ut för en olycka kan jag beräkna skadornas värde och åtgärda dem. I mitt arbete som advokat har jag aldrig träffat någon som - när han har fått skadeersättning för en kroppslig skada - inte skulle säga: jag lämnar gärna tillbaka pengarna om det innebär att mina kroppsliga skador åtgärdas. Därför kräver denna fråga särskild uppmärksamhet.
Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden värdesätter därför följande påstående: För det första att läkare med specialistkompetens även skall ha allmänmedicinen i åtanke inom ramen för sin specifika utbildning. Det sker en ständig utveckling inom differentialdiagnostiken, därför måste läkarnas specialistutbildning även ta hänsyn till allmänmedicinen.
För det andra: Vi förespråkar med bred majoritet att tiden för läkarnas specialistutbildning förlängs från två till minst tre år för att följa en bred tendens inom Europeiska unionen. Det är dags för en förbättring på den punkten.
För det tredje: Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden förespråkar att större tyngdvikt läggs vid fortbildning. Vi vet och medger att den frågan ännu inte var akut under första behandlingen. Det finns egenheter i arbetsordningen som framställer detta som något särskilt problematiskt. Ett av undantagen är att ett nyval av parlamentet har ägt rum mellan den första och den andra behandlingen. Detta är fallet den här gången. Av den anledningen inför utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden tanken på fortbildning som ett av de bärande elementen här i parlamentet, som ett av de bärande elementen i Europeiska unionen. Vi tror att ett livslångt lärande inte bara är något som bör predikas, utan att det är en standard som patienten kan, bör och måste förvänta sig, att även läkare fortbildar sig. Därför ger utskottet och i morgon förmodligen också parlamentet sitt fulla stöd till ändringsförslagen 1 till 11.
Jag vill ta upp en sista punkt. Det finns ytterligare två förslag beträffande de irländska arkitekterna. Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, min grupp, kommer att dra tillbaka sina ändringsförslag på den punkten. Jag rekommenderar att det ändringsförslag från Gruppen Unionen för nationernas Europa som åsyftar samma sak förkastas. Det handlar i det fallet om ett nationellt problem som måste lösas på nationell nivå, och som kommer att lösas på nationell nivå, och som hur som helst inte kan lösas på europeisk nivå. Om vi inför bestämmelser på den punkten, kommer det med all säkerhet att bli så att andra som är ännu mindre berättigade att göra det tar upp en motsvarande fråga.
(Applåder)

Inglewood
Den inre marknaden är ett av Europeiska gemenskapens stora prestationer. Att ha skapat en inre europeisk marknad av de olika och splittrade marknaderna i medlemsstaterna är en extraordinär och revolutionerande förändring. Visserligen har processen ännu inte fullbordats, men den är nu oåterkallelig. De mekanismer som behövts för att åstadkomma denna förändring är mycket omfattande, vilket till och med den mest flyktiga blick på lord Cockfields program 1992 visar, som trots sitt oansenliga yttre är en av de mest revolutionära programmen i världen under efterkrigstiden.
Inom dessa ramar finns det helt klart olika alternativ när man väljer verktygen för att genomföra den inre marknaden, vilket kan beskrivas som valet mellan harmonisering och ömsesidigt erkännande. Bland dessa är harmonisering det mest förföriska alternativet för den nitiske politikern som vill att det skall synas att han gör något, ett av den moderna världens plågoris. Enligt min mening är system med ömsesidigt erkännande mer attraktiva. De är när allt kommer omkring mer raffinerade och sofistikerade.
Ett okänsligt påtvingande av harmonisering har skapat omätliga politiska skador på det europeiska politiska företaget och om den inre marknaden hade byggts mer på ömsesidigt erkännande och mindre på harmonisering så hade det politiska tillståndet i Europa varit mindre febrilt än det är i dag.
En av de stora svårigheterna med att skapa ett system av ömsesidigt erkännande är komplexiteten i de förfaranden som krävs för att genomföra det och garantera en fortgående förenlighet och lämplighet i systemet av ömsesidiga erkännanden.
Detta kräver en fortgående kontroll och vi välkomnar verkligen revideringen av den serie direktiv som är föremål för debatt denna kväll. Som föredraganden Wieland har påpekat i sitt utmärkta betänkande så handlar detta betänkande primärt om förfaranden eftersom det behandlar om erkännandet av behörighetsbevis.
Om jag slutligen får sluta mitt inlägg i en provinsiell ton, så välkomnar vi som brittiska ledamöter i Europaparlamentet särskilt att man ökar minimitiden för särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare från två till tre år. För det andra välkomnar vi bestämmelsen att medlemsstaterna skall utreda de kvalifikationer som redan erkänts i en medlemsstat och skaffats i ett tredje land.
Slutligen och mer allmänt, skulle jag vilja upprepa föredragandens allmänna slutsats att detta är alldeles för svårt och komplicerat för andra än experter eller jurister och varje ansträngning måste göras för att förenkla lagarna och göra de mer användarvänliga så att den inre marknaden förstås av alla våra medborgare.

Gebhardt
Herr talman, kära kolleger! Den som menar allvar i Europa skapar en god framtid för unga människor i Europeiska unionen. Det innebär framför allt att unga människor i varje land i unionen och på den ort de väljer får samma möjligheter att utveckla sina förmågor och intressen, oberoende av sin bakgrund och utbildningsort. Den som lär sig något i ena änden av unionen skall också kunna utöva sitt yrke i mitten av den eller i ett land i andra änden av unionen. Europaparlamentet tar denna framtidsaspekt för unga människor på största allvar. Därför engagerar vi oss gång på gång i erkännandet av likvärdiga examensbevis i alla medlemsländer. Vi vill undvika att byråkratiska hinder står i vägen för de medborgerliga rättigheterna till fri rörlighet och etableringsfrihet. Samtidigt vill vi säkra en hög utbildningsstandard. Det utgör en garanti för framsteg och ligger i alla medborgares intresse.
Tack vare den fina insatsen från föredragande Wieland var det enkelt för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att göra några viktiga markeringar i dagens direktiv. Jag hoppas att plenum delar vår uppfattning och att en bred majoritet kommer att rösta för. Europeiska socialdemokratiska partiets grupp kommer åtminstone att rösta för samtliga, jag poängterar - samtliga - ändringsförslag från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag personligen och min grupp ser det som viktigt att vi har poängterat behovet av ett livslångt lärande. Det gör att vi garanterar att läkarna, som ju detta direktiv huvudsakligen handlar om, i framtiden har en hög nivå vad yrkesskickligheten beträffar. Över partigränserna är vi överens om att yrkesmässiga kvalifikationer som har erhållits i de enskilda medlemsländerna skall vara likvärdiga. Det är minst lika viktigt för patienterna, och slutligen också för alla medborgare, liksom för läkarna själva. Bara av den anledningen är det viktigt att rådet ansluter sig till Europaparlamentets ståndpunkt och inte flyr in i ett förlikningsförfarande. I förlikningen kan rådet vinna tid men absolut inget erkännande. Jag tackar för er uppmärksamhet!
(Applåder)

MacCormick
Herr talman! Min uppgift är också att för min grupps räkning välkomna ändringsförslag 1 och 11 och den anda i vilka de lades fram av min vän, Wieland. Detta är viktiga saker även om de inte är kontroversiella bland oss.
Vi välkomnar i synnerhet förlängningen av minimitiden för utbildning av allmänpraktiserande läkare, tillsammans med ändringsförslaget som ursprungligen lades fram av Gebhardt för livslångt lärande för allmänpraktiserande läkare. Detta är extremt viktigt. Den medicinska sammanslutningarna har gjort påtryckningar mot oss och jag håller med dem helt och hållet. Det är också viktigt, som en rent lingvistisk fråga, att se till att gleichwertig översätts till "samma" och motsvarande ord i de europeiska språken.
Jag avslutar med att säga att ingenting är viktigare än att Europeiska unionens lagar är begripliga för dess medborgare. Utan det så kommer vår gemenskap och vår union att sakna de klara föresatser som gör att de inte bara accepteras, utan omfattas, av våra medborgare. Därför är alla projekt för att konsolidera lagarna vilka gör att lagarna blir mer lättbegripliga för medborgarna och föresatserna tydligare för henne eller honom projekt som vi måste ge vårt största stöd till.
Det gläder mig att stödja detta betänkande. Jag gratulerar än en gång min vän Wieland för den anda i vilken hade lade fram det.

Angelilli
Herr talman! Efter åratals förvirring måste vi nu skapa klarhet när det gäller systemet för erkännande av yrkesmeriter och examina, just för att de europeiska medborgarna skall få en tydlig, öppen och framför allt en för alla begriplig lagstiftning.
Uppenbarligen handlar det om ett ganska svårt företag, bland annat på grund av att vi står inför 14 olika direktiv som ändrats i flera omgångar. Många gånger har dessutom medlemsstaternas bristande uppfyllelse och förseningar kunnat rättfärdigas med hänvisning till den europeiska lagstiftningens komplexitet eller med svårigheterna att få tillgång till information på europeisk nivå. En situation som, vilket också föredraganden påpekar, är svår även för jurister. Men i slutändan är de enda som drabbas av konsekvenserna av denna situation medborgarna, framför allt de unga som kanske har slösat sin energi och sin tid i förvissningen om att uppnå resultat och officiella bekräftelser och som känt sig svikna av institutionerna. Och situationen blir än mer allvarlig om vi ser till arbetslöshetsnivåerna i hela Europa.

Gutiérrez Cortines
Jag hör till utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott som än en gång har ställts åt sidan och inte bjudits in för att tala om en fråga som inte enbart handlar om rättsliga aspekter utan också borde vara föremål för enhällighet på andra områden.
Den komplexitet vi har i Europa när det gäller erkännandet av kvalifikationer ger upphov till dokument som detta, vilket trots parlamentets och själva kommissionens ansträngningar, är ett verkligt kollage. Detta dokument är ett kollage eftersom det handlar om att avhjälpa orättvisa situationer. De som har mer makt, som läkarlobbyn, som har visat sig mycket aktiv, lyckas få igenom lösningar på sina problem. Många andra människor har emellertid rest, nått akademiska titlar, yrkesutbildat sig men får ännu inte något erkännande av sina titlar och har inga rättigheter.
Jag anser, och här är jag tyvärr av motsatt uppfattning som Wieland, trots att han har gjort ett bra arbete, att detta är ett mycket enkelt problem om man ser det ur romersk rätt och dess rättsuppfattning om individer. Varje individ har rätt till att få sina studier erkända. Vi talar hela tiden om rörlighet, vi ger stipendier för att få rörlighet, men därefter erkänner vi inte det man har studerat med dessa stipendier. Vi talar om ett Europa med forskning och kunskap och vi erkänner inte, av ren rädsla och rena egenintressen, något av det som sker utanför det egna landet.
Jag skulle därför här vilja yrka på att detta direktiv ifrågasätts för att utvidga erkännandet av läkartitlar till många andra titlar, för jag tycker att det är en verklig orättvisa att detta inte sker, vilket därigenom hindrar att ett land delar med sig av dess kunskaper till ett annat.
Resultatet är att det finns mycket kunskaper som blir fångna inom vissa områden, vissa universitet och vissa företag. Om man skulle utvidga erkännandet av titlar skulle Europa helt berättigat kunna tala om utbyte av kunskaper och om verklig innovation.
Således yrkar jag, som företrädare för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott i detta fall på att erkännandet utsträcks och att man banar väg för större ekvivalering av betyg.

Klaß
Herr talman, ärade damer och herrar! Jag välkomnar generellt sett varje åtgärd och varje direktiv som gäller en förbättring av det ömsesidiga erkännandet av yrkeskvalifikationer och universitetsexamina. Alla kolleger som precis som jag lever i gränsområden känner till de problem som föreligger för våra medborgare som arbetar i en grannstat inom unionen eller vill flytta till en sådan. EU-fördraget innehåller tydliga bestämmelser om den fria rörligheten för personer och etableringsfriheten inom EU. Men de enskilda detaljerna är det värsta problemet. Vi upptäcker nu att varje yrke bör regleras för sig. Det begriper dock inte folk längre. Är det medborgarnas Europa? Är det den gemensamma marknaden? Det är frågan det.
Redan antalet befintliga direktiv - till dagens fråga är det "bara" fjorton - visar på svårigheterna. Vi måste även minska och harmonisera de enorma administrationskostnaderna inom medlemsstaterna. Därför är kommissionens förslag om att förenkla förfarandet mycket välkommet. Detaljerna för de olika yrkena, utbildningsvägarna och förutsättningar inom unionen skiljer sig kraftigt åt. Vi måste redan för utbildningar och utbildningslinjer uppnå en anpassning. På sikt skulle säkert enhetliga utbildningsförlopp och ett enhetligt utbildningsinnehåll vara till stor nytta. Det är något vi måste eftersträva.
Fram till dess bör medlemsstaterna noga överväga på vilket sätt och var det fordras ytterligare krav och ytterligare förbättringar och vilken typ av kontroll som sedan skall krävas. De tidsramar som kommissionen planerar - man säger att ett beslut om erkännande skall fattas inom tre månader - kan bedömas som mycket positiva. Även förfaranden för erkännande av utbildningsbevis som erhållits i tredje land måste förenklas. Vi måste öppna oss inom unionen, så att medborgarna får möjlighet att utnyttja sina kunskaper i alla medlemsstater!

Caudron
Herr talman, kära kolleger! Jag vill här i kväll bara välkomna det initiativ som syftar till att förenkla och klargöra direktiven om erkännande av examina och yrkeskvalifikationer. Jag vill alltså gratulera föredragande Wieland, och säga att jag instämmer i Evelyne Gebhardts uttalande.
I min egenskap av ledamot från en gränsregion tillfrågas jag mycket ofta av studenter som har problem med ett system som inrättades 1989 och 1992. Och jag kan utan att överdriva säga att det är bråttom. De nuvarande systemen är dunkla. Alltför många studenter stöter på problem när de vänder sig till myndigheterna i medlemsstaterna för att få sin utbildning godkänd. Alltför ofta får de en omotiverad vägran som försätter dem i en oacceptabel situation. Rent principiellt är det ett brott mot den fria rörligheten. På det mänskliga planet är det ofta en katastrof för studenter som försökt förbättra sina kvalifikationer och som inte hittar något yrke som motsvarar detta. Vi har också problemet med kostnaden för förfarandet med erkännande. Jag är därför personligen mycket nöjd med att man äntligen vidtar åtgärder som gör det möjligt att omsätta den fria rörligheten i praktiken.
Rent konkret innehåller förslaget till direktiv intressanta bestämmelser när det gäller klargöranden. Det föreskrivs att den medlemsstat som tar emot personen i fråga skall beakta den erfarenhet som vederbörande förvärvat efter examen, och att man inte längre systematiskt kan kräva kompenserande åtgärder. Man skulle sannolikt ha kunnat gå längre. Man måste oundvikligen gå längre inom andra yrken med ett råd som jag hoppas i morgon är mindre ängsligt. Vi kommer därför säkerligen att tala om det på nytt, men jag tror att vi redan i kväll kan glädjas åt den etapp som vi är på väg att ta oss igenom.

Bolkestein
. (NL) Herr talman! Låt mig börja med att framföra mitt tack till ledamöterna av er församling för visat intresse för förslaget samt för det arbete som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har utfört, och särskilt Wieland, föredraganden.
Vissa ändringsförslag som har föreslagits av parlamentet syftar till att förbättra texten i rådets gemensamma ståndpunkt, genom att förtydliga vissa punkter, vilka annars skulle kunna föranleda olika tolkningar. Detta gäller ändringsförslagen 4, 5, 6 och 11: ändringsförslag som kommissionen välkomnar.
Kommissionen noterar dessutom de uppmaningar, som framförs i ändringsförslagen 1 och 2, att kodifiera direktivet om "erkännandet av utbildningsbevis", och på nytt undersöka problemet med erkännande av examensbevis som erhållits i tredje land. Kommissionen har inga principiella invändningar mot dessa krav, men påminner än en gång om att dessa uppmaningar inte hör hemma i direktivets ingress - framför allt därför att de inte har något som helst samband med direktivets innehåll. Att godkänna dem skulle strida mot reglerna för lagstiftningsteknik och mot det interinstitutionella avtal som finns på detta område.
Vad beträffar läkarutbildningen, en utbildning som är föremål för ändringsförslagen 3 och 7 till och med 10, gör kommissionen precis som parlamentet bedömningen att det å ena sidan handlar om en mycket viktig sak som kräver fortsatt uppmärksamhet, men att dessa ändringsförslag å andra sidan endast innehåller enstaka isolerade förslag som kräver en mer allmän analys innan de kan undersökas och godkännas.
Man kan inte ändra gemenskapslagstiftningen utan att först ha gjort en ordentlig allmän analys av husläkarens roll, specialistens roll och betydelsen av grundutbildning, specialistutbildning och vidareutbildning. Därför menar kommissionen att det ännu är för tidigt att anta ändringsförslagen 3 och 7 till och med 10. Dessutom skulle dessa ändringsförslag avsevärt fördröja det definitiva antagandet av förslaget, vilket inte bara skulle vara särdeles beklagligt, utan även oproportionerligt i förhållande till de många fördelar som detta förslag skulle innebära för ett direktiv.
Ändringsförslagen 12 och 13 är egentligen inte nya. Det handlar här om att man på nytt lägger fram samma ändringsförslag om det som antogs under första behandlingen, för att reglera ett problem som rör vissa arkitekter från Irland. Rådet och kommissionen har redan förklarat varför detta ändringsförslag inte kan antas, och det är framför allt på grund av att det inte handlar om något annat än en rent intern situation.
Detta var mitt svar. Jag tackar er för att ni har gett mig möjligheten att här tala om dessa frågor.

Talmannen
Herr kommissionär, jag tackar för att ni uttryckt er i så korta ordalag och så precist!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.40.)

