Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt fredag den 19. november 1999, for genoptaget.

Mindeord
Formanden
Mine kære kolleger, mange af Dem er nye medlemmer. Men jeg tror, at alle gamle medlemmer, der er til stede, har et meget stærkt minde om Carmen Díez de Rivera Icaza. Jeg må i dag sige til Dem, at som De husker, gik hun af og kæmpede meget tappert mod sin sygdom, og hun afgik ved døden i går. Hun var en dejlig kollega, modstander af konformisme og kæmpede for enhver god sag med lidenskab og det lysende smil, som De husker hende for. Tillad mig, kære kolleger, at iagttage et minuts stilhed for hende og tænke meget, meget inderligt på Carmen.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru formand, jeg vil sige, at jeg i begyndelsen af den foregående valgperiode på grund af en misforståelse havde et offentligt sammenstød med fru Díez de Rivera. Jeg vil ikke nu kommentere hendes politiske løbebane - det har De lige gjort meget fint, fru formand - men her i Parlamentet offentligt bevidne hendes menneskelige kvalitet, hendes personlige værdi, hendes værdighed, hendes karakterfasthed og den tapperhed, hvormed hun bar sin sygdom til det sidste. Og jeg skal også - hvorfor ikke sige det - fremhæve det, hun satte ind på, fru formand, at få klaret en vanskelig situation, som mundede ud i et hjerteligt og oprigtigt venskab, der medførte, at vi sammen underskrev initiativer her i Parlamentet. I dag, fru formand, føler jeg mig stolt over at have kunnet sætte min underskrift ved siden af hendes på disse initiativer, som Parlamentet har vedtaget.

Barón Crespo
Fru formand, jeg vil først og fremmest takke for Deres mindeord over Carmen. Hvis kræften ikke havde fået bugt med hende, kan jeg forsikre Dem for, at hun ville have siddet på sin plads i vores gruppe og her i Parlamentet. Da jeg havde lejlighed til at besøge hende på hospitalet for to uger siden - det har hun også sagt til formanden - bad hun mig om at overbringe en afskedshilsen til alle kollegerne. Jeg vil især takke to kolleger, hendes nevø, Íñigo Méndez de Vigo og Paca Sauquillo, for den indsats, de har gjort i denne hårde og lange proces for at være sammen med hende i den sidste tid.
Og jeg vil også sige, at Carmen Díez de Rivera, som var en kvinde med en fascinerende personlighed, desuden var et fremragende europæisk parlamentsmedlem, og, hvis jeg må have lov til at sige det, var hun en person, som spillede en absolut hovedrolle for mit lands historie og for dets overgang til demokrati. Jeg håber, at historien en dag vil yde hende retfærdighed for det.


Valdivielso de Cué
Fru formand, jeg vil tale om terroristgruppen ETA, der, som De alle ved, har besluttet at genoptage de forbryderiske aktiviteter, som den meddelte at høre op med på ubestemt tid for 14 måneder siden. Som basker vil jeg beskedent og enkelt, men fast over for Europa-Parlamentet give udtryk for en følelse af, at det håb om fred, som det spanske samfund og især det baskiske i hele denne tid har næret, er bristet.
Det er en tragedie at konstatere, at der i Den Europæiske Union er borgere, som er værgeløse over for nogle få menneskers sekteriske vold og må betale en vanvittigt høj pris for at holde fast ved deres overbevisninger over for den terroristiske afpresning.
Derfor anmoder jeg Parlamentet, som repræsenterer alle borgere i Den Europæiske Union, om at solidarisere sig med det baskiske samfund for at sikre friheden, overholdelsen af lovene og den fredelige sameksistens, som vi så længe har længtes efter, i tillid til, at vi med tolerance over for vores medmennesker og kærlighed til livet opnår fred.
Endelig anmoder jeg Dem om hver især at medvirke til at få den fredsvilje, som alle spaniere er fælles om, til at sejre, så vi i fællesskab får dette håb ført ud i livet.

Doyle
Fru formand, i anledning af den historiske begivenhed, som regeringsdannelsen i Nordirland udgør, er der en vis ironi i, at jeg tager ordet med gode nyheder, når vores kollega har så store problemer med at rapportere fra Baskerlandet. Men dette er en historisk begivenhed for Nordirland.
Det er kun 20 år siden, at min kollega Joe McCartin første gang her i Parlamentet rejste spørgsmålet om Nordirland og vores konflikt. I de sidste 30 år er tusinder blevet dræbt, tusinder blevet såret og tusinder af familier blevet ødelagt. Jeg vil gerne anmode Dem om at sende alle politiske ledere i Nordirland og, som vi siger i Irland, "på den anden side af dammen", den britiske premierminister og dennes kolleger samt den irske premierminister (Taoiseach), Bertie Ahern og deres forgængere, forgængerne på begge sider, vores dybfølte tak for det, de har hjulpet med at opnå. Vores tak går især til de politiske ledere i Nordirland, alle dem der nu er en del af den nye regering i Nordirland, især vicepremierminister Seamus Mallon, og lad mig især nævne premierminister David Trimble. Han har udvist mod og lederevne, som er det, politik handler om.

Jeg ønsker dem mange år og årtier med vellykket demokratisk politik i Nordirland, og jeg vil gerne anmode Dem om, og især via vores kollega, Jim Nicholson, som jeg inkluderer i det nordirske lederskab, at sende dem alle Parlamentets bedste ønsker.

Formanden
Fru Doyle, jeg takker for Deres indlæg og kan fortælle Dem, at jeg har tilladt mig at komme Deres ønske i forkøbet. Jeg har allerede på vegne af Europa-Parlamentet skrevet til lederne af de største partier i Nordirland for at give udtryk for vores beundring for, hvad de har opnået, samt sendt dem vores inderligste og varmeste ønsker om en vellykket fortsættelse af fredsprocessen.

Gallagher
Fru formand, jeg kommer fra Donegal, et amt nær grænsen i den historiske provins Ulster. Som min irske kollega, fru Doyle, værdsætter jeg i høj grad de fremskridt, der er sket i Nordirland i den seneste tid og især udviklingen i de seneste dage. Der er blevet dannet en regering, og overdragelsen af bemyndigelse og beføjelser skal meget snart finde sted.
De nordirske politiske lederes mod og udholdenhed samt den irske premierministers bidrag, hans forgængere, den britiske premierminister og dennes forgængere kan kun roses. Og der er en person, som har spillet en væsentlig rolle i alt dette: Senator George Mitchell, hvis bidrag til fredsprocessen ikke kan måles.
Jeg ønsker også premierminister David Trimble, hans vicepremierminister, Seamus Mallon, deres regering, medlemmerne af forsamlingen og befolkningen i Nordirland fred og fremgang i det næste årtusinde. Jeg er overbevist om, at hele Irland kun kan drage nytte af udviklingen i de seneste par dage.
Parlamentet - og jeg takker Dem for Deres gode ønsker til de respektive ledere - har spillet en meget vigtig rolle i fredsprocessen. Vi har alle under hele forløbet støttet fredsprocessen på en positiv og praktisk måde gennem finansiel støtte. Vores beslutninger er truffet enstemmigt: støtte til Den Internationale Fond for Irland, støtte til freds- og forsoningsprogrammet og naturligvis Interreg. Selvom jeg bifalder Parlamentets bidrag, ønsker jeg også at anerkende Europa-Kommissionens bidrag gennem årene, og især de tidligere formænds bidrag, hr. Delors, vores kollega og tidligere formand Jacques Santer og den nuværende kommissionsformand, hr. Prodi, som i sin tale i går gav tilsagn om at fortsætte finansieringen af de forskellige programmer i Nordirland. Lad os samarbejde til gavn for de mennesker, og jeg håber, at andre dele af kontinentet vender øjnene mod Nordirland i deres stræben efter at løse deres problemer på en tilsvarende måde.

McCarthy
Fru formand, meget er sagt, men i kraft af at jeg som barn voksede op i Belfast og brugte 30 af mine 39 år på den voldelige konflikt i mit hjemland, ønsker jeg personligt at markere den historiske begivenhed i dag. Det er en historisk dag. Det er helt bevidst, at jeg i dag sidder i John Humes stol, fordi han som parlamentsmedlem og nobelpristager har viet hele sit liv på at sikre fredsprocessen, Jeg mener, det er vigtigt, at vi ærer ham, eftersom han kommer til kræfter i sit hjem i Nordirland.
Det er vigtigt at sige i dag, at befolkningens vilje er sket fyldest i Nordirland. 71% af befolkningen stemte for fred, politikerne på alle sider har været store nok til at lade befolkningens vilje ske med henblik på fremtidige generationer. For mit eget vedkommende tror jeg, at det måske var for sent. Jeg forlod Nordirland, fordi der ikke var nogen fremtid, intet arbejde og ingen muligheder for de unge, men det glæder mig meget, at fremtidige generationer i dag får de muligheder, og at Europa har spillet en meget vigtig rolle i den proces.

Barón Crespo
Fru formand, jeg ønsker at bidrage til fejringen af denne historiske aftale. De har allerede sendt et brev til myndighederne i Nordirland med de bedste ønsker. Kan De ikke sende yderligere et brev for at invitere vores venner i Nordirland, regeringen, til at besøge Parlamentet? Jeg føler, at det er vores pligt at nævne den rolle, som en af vores kolleger, John Hume, har spillet i denne proces. Han har det bedre efter fire operationer og lang tids rekonvalescens, og jeg håber, at han meget snart er tilbage blandt os.

Nicholson
Fru formand, det glæder mig meget at kunne modtage de varme hyldester til mine kolleger for succesen i weekenden. Jeg vil gerne understrege den ære, som bør tillægges min partileder David Trimble for hans mod og styrke. Det er ikke ofte, at man ser en politiker sætte alt på spil. Han har sat hele sin fremtid på spil. Jeg håber, han får held med sit forehavende.
Der er stadig lang vej. Lad os ikke være for entusiastiske, men jeg er ikke i tvivl om, at han ville blive henrykt. Jeg vil overbringe ham Parlamentets bedste ønsker for fremtiden. En delegation fra Kristdemokraterne besøgte i mandags Belfast og bevidnede dagens historiske begivenhed. David Trimble gav udtryk for sit ønske og håb om at komme til Europa igen, forhåbentlig i midten af januar, hvilket jeg ser frem til, og jeg er sikker på, fru formand, at De gør det samme.

Efthymiou
EL) Fru formand, jeg vil gerne bede Dem træffe foranstaltninger i forbindelse med en sag, som er lige så vigtig som de ting, der er blevet nævnt, og som vedrører mit land, Grækenland. Mens jeg forberedte min indstilling til Morillon-betænkningerne i går, så jeg i en tekst fra Europa-Parlamentet, fra sekretariatet for arbejdsgruppen for udvidelse, internationale og institutionelle sager i GD IV med fru Martine Chariot som ansvarlig, at der i punkt 6 i rapporten om Tyrkiets forhold til EU findes følgende overraskende og dybt uacceptable punkt:
Overskriften hedder "Situationen i Det Ægæiske Hav", og forfatterinde af teksten til et af vores dokumenter, et parlamentsdokument, fremstiller øerne i Det Ægæiske Hav, der er en del af græsk territorium ifølge internationale aftaler, som et kontroversielt område med hensyn til, hvis suverænitet de hører under, om det er Grækenland eller Tyrkiet. For at tydeliggøre det for Dem, fru Fontaine, i Deres egenskab af europæisk borger og franskmand, ville det svare til, at der i en tilsvarende tekst stod, at Alsace og Lorraine er kontroversielle områder, hvad angår suveræniteten, om de tilhører Frankrig eller Tyskland.
Jeg vil gerne anmode inderligt om - ikke kun på grund af orden og historisk sandhed, men også af reelle grunde, for De forstår nok den politiske betydning af sådanne tekster - at denne uacceptable og dybt farlige formulering bliver kaldt tilbage.

Formanden
Hr. Efthymiou, jeg kan love Dem, at spørgsmålet vil blive omhyggeligt undersøgt, og en eventuel rettelse vil blive foretaget.

González Álvarez
Fru formand, vi glæder os også over freden i Nordirland og den nydannede regering, og vi er ligesom vores kollega Jaime Valdivielso bekymrede over ETA's trussel om at genoptage myrderierne.
Men jeg har bedt om ordet for at tilslutte mig hr. Barón Crespos ord om følelserne i forbindelse med Carmen Díez de Riveras bortgang. Snarere end at tale om hendes rolle under overgangen til demokrati - det har han allerede gjort udmærket - vil jeg tale om det personlige forhold, vi havde i Miljøudvalget igennem seks år. Det er også et stort tab for os. Hun arbejdede meget for at bevare den spanske og europæiske natur, og for os er det forfærdeligt at have mistet hende i så ung en alder. Jeg vil føje min følelse af tab til hr. Barón Crespos.

Nogueira Román
Fru formand, jeg glæder mig, som det er naturligt, over, at der er blevet indledt en - tror jeg - endelig fredsproces i Nordirland og i Irland som helhed. Jeg synes, at vi skal være taknemmelige over det arbejde, som alle de politiske ledere, der har deltaget i den, har gjort.
Under alle omstændigheder vil jeg her og nu fremhæve den historiske rolle, som John Hume har spillet. Han formåede for flere år siden at få Sinn Fein og Gerry Adams til at gå sammen med ham om at finde en politisk løsning på Irlands historiske problem.
Samtidig, fru formand, vil jeg også tale om den bekymring, det volder os alle, at organisationen ETA har brudt løftet om våbenhvile. I den forbindelse vil jeg sige, at jeg faktisk mener, at det på nuværende tidspunkt er helt utilstedeligt at bruge vold i Europa og alle andre dele af verden for at opnå politiske aftaler. Men jeg vil også sige, at det i Baskerlandet er helt nødvendigt med en politisk aftale som i Irland, og derfor duer det ikke med den stædige og endda - havde jeg nær sagt - reaktionære karakter af holdningerne hos den spanske regering, som nægter at acceptere en politisk aftale med de nationale baskiske partier under fredsprocessen.
Når det er sagt, mener jeg, at Europa-Parlamentet som den øverste institution i Europa også burde indtage en holdning i den henseende og dermed fremme en proces, der kan sikre en politisk aftale i Baskerlandet.

Ortuondo Larrea
Fru formand, jeg er basker og tilhører det baskiske nationalistparti, PNV. Jeg vil først lykønske regeringslederne, de politiske partier, mæglerne og især det britiske folk og befolkningen i Irland med den vej til fred, som de har fundet ved at slække på deres oprindelige holdninger.
Jeg vil også tilslutte mig den fordømmelse, der er blevet udtrykt i dette europæiske forum, hvad angår organisationen ETA's brud på våbenhvilen, og jeg afviser fuldstændigt, at der anvendes vold for at opnå politiske mål.
Men jeg er også nødt til at sige meget højt, at vi har et problem i Baskerlandet. Vi har en politisk konflikt med den spanske stat. Og det, som jeg vil bede regeringen for den spanske stat og de spanske politiske partier om fra dette forum, er, at de har den samme hensigt, som briterne og irerne har haft, så vi alle sammen kan finde en vej til freden og en løsning på den baskiske konflikt, som er lige så europæisk som konflikten i Nordirland.
Vi baskere ønsker fred, og vi ønsker at finde en løsning, der er varig og gyldig for alle. Men for at opnå det er det nødvendigt, at vi alle gør en indsats for at finde fælles forhandlings-, fremtids- og fredsløsninger.

Formanden
Tak, kære kollega. Vi kan virkelig ikke begynde en drøftelse, for som De ser, bliver disse procedureforslag allerede behandlet.

Díez González
Fru formand, kære medlemmer, jeg er også basker, jeg er en baskisk kvinde, en socialdemokratisk og baskisk kvinde, endnu en af de 92% af borgerne i Baskerlandet, som har stemt for selvstyrestatutten og for demokrati.
Fru formand, kære medlemmer, i Baskerlandet er der demokrati. I Baskerlandet er der valg. Der er frie og demokratiske valg. Der er en selvstyrestatut, som langt størstedelen af baskerne har stemt for. De baskiske borgere og de baskiske institutioner har været på højde med situationen. Sagen er, at der i Baskerlandet er en terroristorganisation, som ønsker at kontrollere vores liv, og som igen ønsker at presse os, og den har baskerne og samtlige demokrater sagt nej til. Det var bare det, jeg ville sig.

Gorostiaga Atxalandabaso
Fru formand, jeg ønsker blot at sige, at det er utilladeligt i et demokrati at lade mennesker af én politisk overbevisning tale om Baskerlandet og ikke lade andre af en anden politisk overbevisning tale. Det er utilladeligt i et hvilket som helst parlament. Det er ikke et parlament, hvis det sker. Jeg protesterer derfor på det kraftigste. Jeg vil gerne bede om ordet i tre minutter, hvilket er en brøkdel af den tid, som er blevet brugt til at drøfte dette spørgsmål, for at forklare mine synspunkter. Jeg ved, at mange mennesker her er meget begejstret for demokrati og den parlamentariske måde at gøre tingene på. Kan jeg få ordet, fru formand?

Formanden
Nej, jeg tror ikke, det vil være rimeligt. Drøftelsen drejer sig ikke om dette spørgsmål. De har allerede talt i et minut. Vi kan ikke fortsætte; det er ikke muligt. Emnet er ikke på dagsordenen.

Poettering
Fru formand, det er præcis sådan, som De lige har sagt. Det er absolut meget positivt at høre mange meninger om dette vigtige problem nu. Men man ser jo også, at der så er andre kolleger, som også beder om ordet. Derfor bør vi nu gå i gang med vores normale arbejde ifølge dagsordenen. Kommissionen er til stede. Fru Reding vil afgive sin redegørelse. Nu må vi gå i gang med vores arbejde.

Formanden
Jeg er fuldstændig enig med Dem, hr. Poettering, og endvidere har jeg en del oplysninger til dem alle samt nogle delegationer at hilse velkommen, og alt dette vil tage lang tid.

Cohn-Bendit
Fru formand, jeg er ikke enig med taleren, men på ét punkt har han ret. Når man har givet ordet til tre-fire personer, for at de kan give udtryk for deres synspunkter, kræver et minimum af demokrati, at man også lader en anden mening komme til udtryk, selvom man ikke er enig heri. Man kan ikke tillade en repræsentant for en stor gruppe at tale i tre minutter og ikke give ordet til en repræsentant for en lille gruppe, selvom man ikke er enig med ham, og selvom det, han vil sige, gør ondt.

Formanden
Hr. Cohn-Bendit, som De udmærket ved, er det problemet med indlæg til forretningsordenen. Når et medlem anmoder om ordet i forbindelse med indlæg til forretningsordenen, som ikke altid er et sådant - og det er formodentlig også sket for Dem - kan det være svært for formanden at vide, hvad vedkommende vil sige. Jeg kan således ikke starte en drøftelse, for så ville det være nødvendigt at give ordet til alle grupper uden undtagelse.

Perry
Fru formand, jeg ønsker at komme med en bemærkning til forretningsordenen i henhold til artikel 179 om forbindelserne med ombudsmanden. Den 29. juli i år skrev ombudsmanden til Parlamentet om sin undersøgelse på eget initiativ, hvori han opfordrer til en kodeks for god administrativ praksis, og anmodede om et svar inden 30. november. Han hørte ikke noget før i går. Jeg kan forstå, at De i dag har skrevet til ombudsmanden, men jeg ønsker at vide, hvornår medlemmerne af Parlamentet får mulighed for at beskæftige sig med ombudsmandens anmodning om kommentarer.

Formanden
Selvfølgelig, hr. Perry. Jeg har faktisk underskrevet dette brev i dag. Der er i denne forbindelse udarbejdet et udkast. Det er ved at blive gjort færdigt. Jeg mener, at det vil blive forelagt Europa-Parlamentets Præsidium til godkendelse i december. Jeg kan stille Dem helt tilfreds.

Velkomstord
Formanden
Jeg vil gerne byde velkommen til formændene for parlamenterne i de 12 lande, der er kandidater til optagelse i Den Europæiske Union, og som har taget plads i den officielle loge.

De er kommet for at deltage i det 8. møde mellem formændene for parlamenterne i kandidatlandene og Europa-Parlamentet. Disse møder blev startet af mine forgængere Klaus Hänsch og José María Gil-Robles. Vi arbejdede meget flittigt i går, og de forlader os om lidt for at fortsætte det yderst frugtbare arbejde med henblik på at nå vores fælles mål, som er at forene den store europæiske familie. Derfor vil jeg byde dem meget hjerteligt velkommen.
Vi har ligeledes besøg af en delegation fra det estiske parlament under ledelse af formanden hr. Tunne Kelam. Jeg vil gerne understrege den rolle, Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Estland spiller i de igangværende forhandlinger, som også skal føre til optagelse i Den Europæiske Union. Jeg byder dem meget hjerteligt velkommen.
(Bifald)

Meddelelse fra formanden
Formanden
Mine kære kolleger, jeg kan meddele Dem, at De Europæiske Fællesskabers Ret i første instans den 25. november har afsagt en kendelse vedrørende sagen Martinez - de Gaulle mod Europa-Parlamentet, der for indeværende satte den pågældende procedure, som også er iværksat af disse parlamentarikere, i bero. Kendelsen gik ud på, at gennemførelsen af Europa-Parlamentets afgørelse af 14. september 1999, hvori det vedtog den fortolkning af forretningsordenens artikel 29, som Udvalget om Forfatningsspørgsmål havde foreslået, skulle stilles i bero.
Som følge af denne kendelse skal Den Tekniske Gruppe af Uafhængige Medlemmer - Blandet Gruppe betragtes som dannet og ligestilles med andre politiske grupper på alle planer. På det parlamentariske plan skal gruppen umiddelbart nyde godt af alle de rettigheder, som behørigt stiftede politiske grupper har ifølge forretningsordenen, og både på det administrative og finansielle plan skal gruppen have ret til det nødvendige personale samt til de bevillinger, der tildeles politiske grupper i henhold til den gældende fordelingsnøgle.
Jeg kan sige, at Præsidiet på sit møde i morges har truffet de nødvendige foranstaltninger til at sikre gennemførelsen af bestemmelserne i ovennævnte kendelse. Det er klart, men jeg understreger, at bestemmelserne er midlertidige og gælder, indtil Retten i første instans har taget endelig stilling til sagen.
På den anden side mente Præsidiet, at det ville være hensigtsmæssigt at give Retsudvalget lejlighed til at kære kendelsen for Domstolen.

Bonino
Fru formand, det drejer sig rigtignok om et indlæg til forretningsordenen. De har bekendtgjort resultatet, og jeg takker Dem og følgelig Den Tekniske Gruppes gendannelse i henhold til Domstolens kendelse. Jeg synes for øvrigt, at det er ret pinligt, at en demokratisk institution skal belæres af en domstol om, hvad civilret og en parlamentarikers samt vælgernes rettigheder betyder. Jeg takker Dem for denne meddelelse, fru formand.
Jeg har taget ordet, fordi de italienske radikale medlemmer, som De ved, på grund af den frivillige opløsning af Den Tekniske Gruppe meddelte, at vi ikke mere ville deltage i afstemningerne her i Parlamentet. I henhold til de oplysninger, De har givet os, vil de radikale igen deltage i afstemningerne. Fru formand, tillad mig imidlertid at sige, at selvom vi deltager i afstemningerne igen, fortsætter vi kampen for at få ændret forretningsordenen, som vi har stillet et ændringsforslag til, der er underskrevet af 80 parlamentarikere, og for at få oprettet en blandet gruppe bestående af medlemmer uden for grupperne. Jeg takker de kolleger, der har støttet denne kamp for alle parlamentarikeres værdighed uden forskelsbehandling.
Envidere vil jeg også af hele mit hjerte takke formanden Barón Crespo, som har tilbudt os at blive medlem af hans gruppe, samt vores kollega Cohn-Bendit. Det var imidlertid ikke det, problemet drejede sig om. Samtidig med at jeg takker ham, kan jeg sige, at vi fortsætter kampen for ligebehandling af parlamentarikerne, og jeg håber, at den blandede gruppe bestående af medlemmer uden for grupperne vil kunne eksistere på lige fod med alle de andre, og at der aldrig mere som de sidste tyve år vil ske forskelsbehandling af parlamentsmedlemmer uden for grupperne, som er de sande pariaer her i Parlamentet.


Formanden
En sidste oplysning. Maj Britt Theorin, formand for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, har taget et initiativ, som jeg personligt synes er meget sympatisk, nemlig at sende en skrivelse til alle de mandlige parlamentsmedlemmer, hvori hun opfordrer dem til at bære et hvidt bånd som symbol på deres officielle løfte om ikke at udøve vold, undskylde eller tie om vold mod kvinder.
Jeg tror, at vi på det varmeste kan støtte dette initiativ.

Arbejdsplan
Formanden
Der er foreslået flere ændringer til dagsordenen.
Onsdag: For det første er hr. Karlsson, der skal forelægge Revisionsrettens årsberetning, tvunget til at forlade os kl. 19. Jeg foreslår derfor, kære kolleger, at dette punkt bliver opført på dagsordenen efter redegørelsen fra Rådet om menneskerettigheder.
(Forslaget vedtoges)
Betænkningen af hr. Di Pietro for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender skal tages af dagsordenen, da det endnu ikke er blevet vedtaget i udvalget, fordi det ikke har alle sprogudgaver.
Torsdag:Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked anmoder om, at indstilling ved andenbehandling om Told 2000 bliver opført til i morgen tidlig. Ordføreren er hr. Moraes.
Jeg gør opmærksom på, at denne indstilling blev vedtaget og fremlagt i går og er opført på dagsordenen for mødet onsdag den 14. december i Strasbourg. Punktet bliver således opført, og Den Socialdemokratiske Gruppe og Den Liberale Gruppe foreslår, at denne indstilling behandles uden drøftelse og opføres under afstemningstiden i morgen torsdag.

Medina Ortega
Fru formand, jeg vil på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe støtte denne anmodning. Det drejer sig om et program, som skal træde i kraft den 5. januar. De største politiske grupper er enige om dette emne, og også Rådet synes at være enigt i ændringsforslagene fra Parlamentets Retsudvalg, og derfor ville de uden problemer kunne vedtages i morgen. Derfor foreslår jeg, at det virkelig opføres på dagsordenen for i morgen.
(Forslaget vedtoges) Formanden. Dette punkt vil blive opført under afstemningstiden i morgen torsdag.
Til sidst kan jeg meddele, at fristen for ændringsforslag til betænkning af Fraga Estévez for Fiskeriudvalget om den fælles markedsordning for fiskerivarer og akvakulturprodukter på grund af dens sene indgivelse er udsat til i dag kl. 16.

Fællesskabet og sporten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om bevarelse af de nuværende sportsstrukturer og vedligeholdelse af sportens sociale funktion i Fællesskabet, Fællesskabets støtte til bekæmpelse af doping i sportsverdenen og Kommissionens deltagelse i antidopingagenturet.

Reding
Fru formand, kære kolleger, det er et vigtigt tidspunkt for sporten i Europa, for det er tiden, hvor sporten er på dagsordenen. Hvorfor er den på dagsordenen? Simpelthen fordi det er borgernes sag. Europa har ansvar for borgerne og skal således beskæftige sig med, hvad der kan gå an i sporten, bevare den og forsøge at løse de problemer, der opstår. De husker måske, at formanden for Kommissionen, hr. Prodi, i sin første tale her i Parlamentet nævnte, at den ny Kommission ønsker at have et godt forhold til borgerne, og i denne forbindelse understregede han vigtigheden af at bekæmpe doping.
Fru formand, dette er nu en kendsgerning, for i dag lægges den første brik til en struktur, der vil blive opbygget for, at fairplay på ny kan blive en del af sporten. Kampen mod doping skal foregå i to faser. For det første har Kommissionen hjulpet med at oprette et antidopingagentur. Det var sandt at sige ikke let. Det var endog meget kompliceret, men vi kæmpede hårdt, og det lykkedes til sidst. Jeg fik fuldmagt fra Kommissionen til at forhandle med Rådet og formanden for Den Internationale Olympiske Komité, hr. Samaranche, for at få en ligelig fordeling i dette nye antidopingagentur.
Hvilken ligelige fordeling? Først og fremmest skal det være gennemskueligt og uafhængigt. For det andet skal det være paritetisk med på den ene side repræsentanter fra sportsverdenen og på den anden side regeringerne. For det tredje skal alle dets medlemmer på verdensplan højtideligt forpligte sig til hver på deres område at iværksætte agenturets beslutninger. Endelig skal agenturet naturligvis udarbejde en liste over forbudte stoffer, føre tilsyn med laboratorier, etablere kontrolsystemer, iværksætte kontroller uden for turneringerne og bekæmpe de mafiaer, der handler med forbudte stoffer, men også lave forebyggelse, således at de unge mentalt og aktivt tager afstand fra doping.
Fru formand, jeg kan fortælle Dem, at både Rådet og Kommissionen er blevet hørt af de ansvarlige i Den Internationale Olympiske Komité. Europæernes krav indgår ord for ord i vedtægterne for det nye agentur, og den 10. november kunne vedtægterne underskrives. Vi har for fremtiden to repræsentanter i agenturets bestyrelse. Endvidere vil der være to personer fra Europarådet. For øvrigt anmodede Europarådet os om at forhandle på deres vegne. Vi forhandlede altså ikke kun for Unionen, men også for Europarådet.
Agenturet har set dagens lys takket være europæernes indsats. Nu afhænger det ikke længere af os, om dets opgave lykkes, fru formand, fordi vi er to blandt 30-40 partnere. Vi skal kæmpe sammen og etablere grundlaget for bekæmpelse af doping. Vi har gjort vores bedste for at gøre det første skridt muligt. De næste skridt skal vi tage sammen med vores partnere på verdensplan.
Da vi ikke har hele det ønskede spillerum til at gøre det muligt for dette antidopingagentur at opnå et vellykket resultat, men vi vil selvfølgelig gøre alt fra vores side herfor, men de andre må følge os, har vi besluttet sideløbende at udarbejde en europæisk antidoping-aktionsplan, og denne giver os det nødvendige spillerum til at opfylde vores forpligtelser. Denne aktionsplan er blevet vedtaget i morges af Kommissionen i samspil mellem flere kommissærer, der er ansvarlige på forskellige områder. Den kommissær, der har ansvar for forskning, vil stille forskningsprogrammerne i det femte rammeprogram og andre muligheder til rådighed for bekæmpelsen af doping, hvad enten det drejer sig om grundlæggende eller anvendt forskning, for at styrke alle midler i denne kamp. Den kommissær, der har ansvar for uddannelse og ungdom, vil stille programmerne Sokrates, Leonardo da Vinci og Ungdom for Europa-programmet til rådighed for uddannelse og samarbejde mellem unge, således at bekæmpelsen af doping bliver noget, den europæiske ungdom går ind for. Den kommissær, der har ansvar for sundhedsspørgsmål, vil arbejde for, at de gældende direktiver, f.eks. om mærkning af humanmedicinske lægemidler, også tilpasses i retning af bekæmpelse af doping. Han har endvidere lovet at fremlægge en indstilling, der skal omfatte alle emner vedrørende folkesundheden, unge sportsfolks og andre sportsfolks sundhed, således at medlemsstaterne kan foretage en omfattende samordnet bekæmpelse af doping. Så er der selvfølgelig også et hindrende element, og her vil den kommissær, der har ansvar for spørgsmål vedrørende den tredje søjle, det vil sige indenrigspolitiske spørgsmål, stille de eksisterende planer og programmer, der kan gøre ordensmagten og retsvæsenet bevidst om bekæmpelsen af doping, til rådighed.
Fru formand, De kan se, at vi fra næste år på disse to planer, nemlig på verdensplan og europæisk plan, vil gøre bekæmpelsen af doping til en spydspids i sportspolitikken.
Der er også en anden plan. I forbindelse med Det Europæiske Råd i Wien anmodede repræsentanter for medlemsstaternes regeringer os om til Det Europæiske Råd i Helsinki at udarbejde et dokument om sporten som led i samfundet, nemlig sportens sociale funktion. Parlamentet vedtog ligeledes, jeg mener, det var den 17. december sidste år, et beslutningsforslag, der går i samme retning. Vi opfylder i dag vores mandat, fru formand, mine damer og herrer, da Kommissionen har besluttet at fremlægge en plan vedrørende redegørelsen om bevarelse af de nuværende sportsstrukturer og vedligeholdelse af sportens sociale funktion i Fællesskabet.
Lad det være klart, at Kommissionen og Unionen ikke har juridisk grundlag til at begynde at fastsætte regler. Vi vil ikke gøre det, da vi ikke har beføjelse hertil, men på alle de politiske områder, hvor vi har lovgrundlag, vil vi anvende de eksisterende midler til at handle til fordel for sporten. Jeg kan give Dem et konkret eksempel. En stor del af pengene i strukturfondene kan bevilges til projekter til fordel for sporten.
Der er imidlertid også noget andet, nemlig en ny indstilling til for borgerne. Kommissionen opfatter ikke sig selv som siddende i et elfenbenstårn i færd med at brygge bestemmelser sammen, den vil pålægge al folket. Bestemt ikke. Vi mener, at vores rolle er at nå frem til en enighed mellem de politisk ansvarlige i medlemsstaterne og dem, der i sportsverdenen er ansvarlige for at få denne verden til at fungere. Vi skal alle sætte os omkring et bord, diskutere, lytte, finde ud af, hvad der ikke går, og sammen finde løsninger, der respekterer sportssammenslutningernes selvstændighed og den subsidiaritet, der praktiseres i de 15 medlemsstater.
På dette grundlag skal vi finde de elementer i den europæiske lovgivning, der kan fremme sporten, og hvad der kan være en hindring herfor.
Vi kan f.eks. tage konkurrencebestemmelserne for at blive ved noget konkret. En vis anvendelse heraf har intet at gøre med bestemmelserne på dette område. Det, at et fodboldhold har 11 spillere, har f.eks. intet at gøre med konkurrence. Det er et element, der ligger fuldstændig uden for konkurrence. Der er for øvrigt fremgangsmåder, der i princippet er forbudt i henhold til konkurrencebestemmelserne. Jeg kan nævne endnu et konkret eksempel. Hvis der under et stort mesterskab kun sælges adgangsbilletter til stadion til statsborgere, og man nægter at sælge billetter til ikkestatsborgere, det vil sige andre europæiske statsborgere, overtræder man konkurrencebestemmelserne. Her må der således skrides hårdt ind.
Når der imidlertid er en indlysende modstrid med konkurrencebestemmelserne, men sportssammenslutningerne bestræber sig på at anvende indsamlede midler til uddannelse og at fremme sportens sociale funktion, kan det i forbindelse med visse fremgangsmåder overvejes at dispensere fra konkurrencebestemmelserne. Jeg kan også her nævne et meget konkret eksempel. Visse sammenslutninger har indtil nu kollektivt solgt seerrettigheder. Hvis et sådant monopol imidlertid har til formål at gøre forretninger, er det klart, at det falder ind under erhverv og handel, men hvis de modtagne penge fordeles til klubber, der tager sig af uddannelse af unge, betyder det, at det er en handling af samfundsinteresse, og at der kan dispenseres fra konkurrencebestemmelserne.
Dette var i korte træk, hvad vi har tænkt os at gøre i fremtiden i forhold til den ny sportspolitik, vi vil iværksætte. Fra næste år vil der blive holdt møder med alle både store og små sammenslutninger og de politisk ansvarlige i medlemsstaterne for sammen at finde ud af, hvordan dette område skal "reguleres", det vil ikke sige udarbejde nye regler, men lave rammer for at afklare hele dette område, samt for at vi sammen kan arbejde i ungdommens interesse, for en fairplay sport, for at sporten kan blive en del af samfundet, at racisme og fremmedhad i sporten kan bekæmpes, og for at sport bliver positiv og hyggelig, som vi alle ønsker det, men hvilket desværre ofte ikke lykkes i dag.

Cohn-Bendit
Jeg vil gerne stille et spørgsmål til kommissær Reding. For at bekæmpe doping er der en ting, vi skal gøre som Europæisk Union, og det er at kæmpe mod overkommercialiseringen af sporten, som har ført til en tredobling af turneringerne. Dette er grunden til dopingen. Så længe Tour de France og Giro d'Italia er så lange, som de er, og de professionelle fodboldhold skal spille tre kampe om ugen, vil der eksistere doping. Så længe der ikke er fastsat bestemmelser for sporten og antallet af turneringer, vil der eksistere doping. Hvis vi ikke gør vores pligt og udarbejder et europæisk direktiv til beskyttelse af sportsfolk, herunder de professionelle, kan vi ikke bekæmpe rødderne og årsagerne til doping.

Reding
Den foregående taler har fuldstændig ret. Jeg har talt med adskillige professionelle sportsfolk, og deres væsentligste begrundelse for at være næsten forpligtet eller tvunget til at tage doping er netop den grund, hr. Cohn-Bendit nævnte. Man skal imidlertid vide, at uden juridisk grundlag eller lovgrundlag til at udarbejde et direktiv om sport kan vi ikke arbejde i den retning, den ærede parlamentariker ønsker. Det eneste, vi kan gøre under rundbordssamtalerne med sammenslutningerne, er i sidste ende at anmode dem om at lade fornuften råde og give sporten sit gode ry tilbage.
Håbet ligger i antidopingagenturet, da der her er paritet mellem på den ene side sportsverdenen og på den anden side regeringerne, og da medlemmerne af bestyrelsen, altså også alle sportssammenslutninger og nationale olympiske komitéer, som alle har forpligtet sig til hver på deres område at iværksætte agenturets beslutninger. Hvis agenturet f.eks. vedtog et direktiv, der medførte, at sportspræstationer igen får et omfang, som er menneskeligt udholdeligt for sportsfolkene, vil det allerede være et stort fremskridt, men jeg kan ikke gå ét skridt videre, end jeg er bemyndiget til. Det er op til agenturet at arbejde i den retning. Jeg kan sige til den ærede parlamentariker, at de europæiske myndigheder under alle omstændigheder vil arbejde i denne retning.

Barón Crespo
Fru formand, jeg vil først og fremmest bifalde fru kommissær Redings redegørelse. Vi må ikke glemme, at sporten i Europa opstod som følge af den ældste borgfred, som vi kender til: Den hellige borgfred, som forårsagede olympiaderne. Det vil sige, at den også har en politisk betydning for fred.
Det er rigtigt, at der er hundredtusinder af unge, piger og drenge, som starter og udvikler deres dannelse gennem sport. Jeg vil gerne stille fru kommissæren et spørgsmål i forbindelse med hendes sidste bemærkning. I dag er sporten ud over at være en social og opdragelsesmæssig aktivitet også en stor forretning, og den er en af de vigtigste erhvervsaktiviteter. Mit spørgsmål er: Forstår Kommissionen, at den politik, som den skal føre i forbindelse med sport, og især hvad angår den magtkoncentration, der skabes i forbindelse med de audiovisuelle medier, skal føre til en fælles aktion mellem Deres kommissariat og det, der beskæftiger sig med at sikre konkurrencen? For jeg mener, at det er et af hovedtemaerne for Europa og for verden.

Reding
Det er et meget kompliceret spørgsmål, fru formand, fordi det først kan besvares, når der er opnået enighed mellem politikerne og sportsverdenen. Vi vil bestræbe os på, at alt går i orden, og at der på ny bliver ligevægt i sporten, samt at fairplay sport og den reelle konkurrencesport får sit gode ry tilbage. Det er ikke let. Det er en kæmpeopgave, men jeg tror, at med parlamentarikernes hjælp og ved hjælp af pression fra offentligheden kan det lykkes.
Det er også indlysende, at vi ikke kun kan handle i forhold til sporten som social og uddannelsesmæssig funktion. Når sporten er ren forretning, kan der ikke dispenseres. Sporten vil så blive behandlet som alle andre erhvervsaktiviteter. Det er klart og tydeligt. Det er kun, når sporten har en væsentlig social funktion, at vi kan give den en hjælpende hånd og genoprette ordenen. Men kommerciel sport vil blive opfattet og behandlet som alle andre erhverv uanset størrelse.

Pack
Fru formand. Fru Reding, jeg vil gerne lykønske Dem med Deres initiativ vedrørende doping. Vi kan allesammen kun håbe på, at De kommer et lille stykke videre med de herskaber, som jo hele tiden bare lader, som om de vil gøre noget ved dopingen. Jeg mener, vi er på rette vej, og jeg ønsker Dem held og lykke.
Jeg vil imidlertid gerne vende tilbage til det, kollega Cohn-Bendit sagde. Vi kan jo ikke skabe en lovgivning, fordi der netop, som De sagde, ikke findes noget retsgrundlag i traktaten. Som De ved, krævede jeg i min betænkning i 1996 på Parlamentets vegne, at også sporten omsider skulle traktatfæstes. Vi ville have den med som et særskilt punkt i artikel 128 - under kulturen. Men det lykkedes ikke. Der foreligger sådan noget som en erklæring, der er vedføjet traktaten, men det er ikke nok til at forhindre, at vi hvert år under budgetdebatten skal spørge, om vi må bruge penge til sporten eller ej. Jeg mener, at hvis alt det, De har sagt, alt det, De vil forelægge Rådet i Helsinki, virkelig skal betyde noget, så må konsekvensen være, at Det Europæiske Fællesskab ikke nøjes med at udtale sig om sport i forbindelse med Bosman-dommen og konkurrencespørgsmål, men prioriterer sporten sådan, at den også rent faktisk nævnes i traktaten. Først når det sker, kan vi gøre det, som kollega Cohn-Bendit sagde, og først da kan vi inden for budgettets rammer yde en passende støtte til grænseoverskridende sportsbegivenheder.
Jeg beder Dem indtrængende om at overbevise Deres kolleger i Kommissionen, så de sammen med Rådet i fællesskab foretager det rigtige skridt i Helsinki og optager sport som et underpunkt i traktaten. Kun hvis det sker, kommer vi overhovedet videre på dette område.

Reding
Fru formand, det, fru Pack siger, er som talt ud af mit hjerte. Desværre er det nemlig sådan, at De har ret. Det ville have været langt lettere for mig, hvis jeg havde haft mulighed for at opbygge en sportspolitik på grundlag af en artikel i traktaten. Denne mulighed har jeg desværre ikke. Kun regeringskonferencen ville kunne give mig denne mulighed, hvis den ville beslutte sig til at indsætte en artikel i traktaten om sport. Hvis, ville osv. Sker det? Jeg håber det, jeg ønsker det, jeg drømmer om det. Men som det ser ud for øjeblikket, kan jeg ikke sige andet, end at de fleste regeringer er modstandere af en artikel i traktaten, som omhandler sport. Der er regeringer, som ønsker at gå i den retning. Jeg vil ønske, at Parlamentet ville udvide sin lobbyvirksomhed i denne sag og hjælpe med til at påvirke og overbevise de forskellige regeringer, så sporten får et grundlag i traktaten på samme måde som kulturen - det ville være meget ønskeligt, også med henblik på subsidiariteten. Det ville i høj grad hjælpe os videre. Men det er ønsketænkning og fremtidsmusik.

Goebbels
Fru formand, samtidig med at jeg hilser fru Redings erklæring velkommen, synes jeg, at der er en vis selvmodsigelse i det, hun lige har sagt. Hun besvarede vores kollega Cohn-Bendits spørgsmål med, at hun ikke har lovgrundlag til at reagere mod superprofessionaliseringen af sporten, og min formand Barón Crespos spørgsmål med, at hun har til hensigt at reagere, når det drejer sig om forretninger.
Jeg tror faktisk ikke, at EU-traktaten giver Kommissionen ret mange midler til at foreslå direktiver, men det er indlysende, at organisationer som Tour de France og Giro d'Italia, masters-turneringer i tennis osv. er ren og skær forretning. Det er indbringende aktiviteter, og set ud fra den vinkel mener jeg, at Kommissionen i det mindste kan forsøge at regulere denne sektor og arbejdsbetingelserne heri lidt, for som vores kollega Cohn-Bendit jo ganske rigtigt siger, at hvis sportsfolk tager doping, er det fordi turneringerne gør det nødvendigt.

Reding
Ja, jeg må korrigere mine bemærkninger, fru formand. Jeg har aldrig sagt, at jeg ikke ville handle, når sporten er kommerciel. Tværtimod. Jeg sagde, at når sport kun dyrkes af økonomiske grunde og er kommerciel, er det konkurrencebestemmelserne, der er fuldt ud gældende og bremser uregelmæssighederne i sporten. Jeg vil tværtimod reagere, når sporten, der har en social funktion, sættes på spil af konkurrencebestemmelserne. I dette øjeblik vil Kommissionen være klar til at indføre korrigerende tiltag.
Vi ved udmærket, at sporten får en forkert retning på grund af det kommercielle element. Derfor bør vi støtte sporten på det niveau, hvor den har interesse for alle Europas befolkninger, ikke kun som forestilling, men også som uddannelsesaktivitet og aktivitet til solidaritet mellem folkene, mellem unge og ældre og også mellem de forskellige nationer. I dette øjeblik kan vi gøre noget. Når sport er kommerciel, skal den betragtes som alle andre erhverv i Europa.

Zabell
Fru kommissær, jeg vil først og fremmest lykønske Dem med Deres indsats for at bringe spørgsmålene om sport op i Kommissionen. Som De netop har sagt, har sporten en vigtig plads i den europæiske dagligdag, og derfor skal den også have det i Europa-Parlamentet, som hr. Prodi sagde i sin åbningstale.
Fru kommissær, jeg lykønsker Dem med det, De har haft at gøre med oprettelsen af antidopingagenturet, men jeg anmoder også som sportsmand om, at vi, i lighed med at idrætsudøverne underkastes nogle strenge regler i forbindelse med doping - hvilket er udmærket - lytter til dem og prioriterer deres interesser højere end økonomiske og kommercielle interesser, noget som ikke altid er sket hidtil.
På den anden side ser det ud til, at Rådet vil fjerne budgetposten for sport ved andenbehandlingen. Som idrætsudøver, som europæisk borger og som medlem af Parlamentet vil jeg på den ene side give kraftigt udtryk for min uenighed i dette forslag fra Rådet og på den anden side spørge Dem, hvilke foranstaltninger Kommissionen vil træffe, for at sporten får et budget i Den Europæiske Union, og for at vi således herfra kan arbejde for europæisk sport.

Reding
Jeg har her i Parlamentet appelleret til alle de sportsfolk, der er medlemmer af Parlamentet, om at hjælpe mig med at føre en reel sportspolitik, der er holdbar, realistisk og giver resultat. Og da der er store mestre her i Parlamentet, takker jeg dem selvfølgelig på forhånd for at give mig en hjælpende hånd.
Jeg forstår udmærket frustrationen over ikke at kunne gøre mere, og tro mig, jeg er den mest frustrerede, for hvis jeg havde haft et lovgrundlag, kunne jeg have anmodet om et budget. Jeg kunne sammen med Dem være gået foran, have udarbejdet programmer for de unge og sportsfolk. Desværre har jeg ikke et lovgrundlag, og derfor har jeg ikke en budgetkonto. Altså er jeg tvunget til at udtænke idéer, forny og at finde andre kilder end de direkte. Derfor indgår det i vores plan til bekæmpelse af doping at udnytte alle de politikker, der på langt eller kort sigt kan bidrage til at bekæmpe denne fare. Jeg har allerede nævnt forskning, sundhed, uddannelse og den tredje søjle.
Jeg ønsker kun at komme ud af denne blindgyde, og hvis Parlamentet under regeringskonferencen kan overtale de 15 medlemslandes regeringer til at tilføje en artikel i EU-traktaten, der gør det muligt at føre en reel sportspolitik, skal jeg være den første til at være tilfreds og hilse dette velkomment.

Formanden
Jeg tror, at vi kan takke kommissær Reding og vores kolleger.
Forhandlingen er afsluttet.

Forberedelse af Det Europæiske Råd i Helsinki den 10. og 11. december 1999
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om forberedelse af Det Europæiske Råds møde i Helsinki den 10. og 11. december 1999.
Jeg giver straks ordet til den fungerende formand for Rådet, fru Halonen.

Halonen
Hr. formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, den sidste måned af det finske formandskab er begyndt i dag. I løbet af de sidste fem måneder har jeg flere gange fået lov til at fremtræde her i Parlamentet og møde Dem i forskellige sammenhænge. Jeg synes, at vores samtaler har været givtige og tankevækkende.
Om godt en uge ankommer vores regerings- og statsoverhoveder til Helsinki til årtusindets sidste møde i Det Europæiske Råd. På mine egne og min regerings vegne ønsker jeg Dem, hr. formand, som repræsentant for Europa-Parlamentet velkommen til min hjembys decemberstemning. Jeg venter spændt på Deres indledning og debatten, som føres på basis af den.
Det vigtigste anliggende i det kommende Europæiske Råd er udvidelsen. I Helsinki iværksætter Unionen med alvor forberedelserne til perioden, hvor den vil leve op til sit navn: En effektivt fungerende åben union, som dækker Europa og sikrer stabiliteten i Europa. Hvad angår udvidelsen, er de hidtidige forhandlinger under det finske formandskab skredet planmæssigt frem. Under forhandlingerne har vi åbnet syv nye forhandlingsrunder med de ansøgerlande, som allerede er med, og vi håber også at kunne gøre dette med den ottende, miljørunden, som har vist sig at være svær. Resultatet svarer til de målsætninger, vi har sat.
Med hensyn til fremtiden er medlemsstaterne enige om, at der kan tages beslutning om indledning af forhandlinger med Litauen, Letland, Slovakiet, Bulgarien, Rumænien og Malta i Helsinki. Selvom forskellene i den politiske og økonomiske udvikling mellem disse lande er store, er indbydelsen af dem nu til forhandlingsbordet begrundet.
Udvidelsen er stort set en tilpasningsproces. Både ansøgerlandene og Unionen selv skal tilpasse sig et Europa, hvis centrale ændringsstyrke påvirkes af Den Europæiske Union på 20, og måske endda 30 medlemsstater. Adgangen til forhandlingsbordet giver ansøgerlandene den eftertragtede støtte på deres vej mod demokrati, retsstat og en sund nationaløkonomi. Det er svært at føre forhandlinger med 12 lande samtidig. Det er yderst vigtigt at fastholde, at kriterierne, som blev aftalt i Det Europæiske Råd i København, respekteres. På den anden side skal forhandlingerne kunne føres på en måde, som giver hvert ansøgerland mulighed for at gøre fremskridt efter deres egen formåen.
En udvidelse, som sker på en sund baggrund, forudsætter også, at vi skal turde være åbne og ærlige både over for hinanden og vores ansøgerlande og deres borgere. Unionen kan endnu ikke love et eneste ansøgerland en dato for, hvornår det bliver medlem af Unionen. Det er meget ambitiøst selv i denne forbindelse at fastsætte en tidsplan. Men det, som Unionen kan gøre, er at fastsætte målsætninger for sig selv og samtidig sende klare signaler til andre om, på hvilke betingelser og hvornår den er parat til en udvidelse.
Ét af de mest problematiske og mest diskuterede spørgsmål forud for mødet i Helsinki er Tyrkiet. Formanden har bekræftet forholdene mellem Unionen og Tyrkiet. Jeg er meget glad for, at forholdet mellem Tyrkiet og Grækenland er blevet bedre, og at begge lande støtter forhandlingerne, som føres i FN om Cypern. Som repræsentant for formandskabet håber jeg, at Det Europæiske Råd anerkender Tyrkiets status som medlemskandidat til Unionen. Det er klart for alle, at Tyrkiet endnu har en lang og besværlig vej foran sig, før det kan opfylde København-kriterierne. Opfyldelsen bør selvfølgelig i første række være Tyrkiets opgave. Men der er tale om, hvordan Unionen bedst kan medvirke til en positiv udvikling og styrke de kræfter i landet, der stræber efter demokrati. Den tyrkiske appeldomstols beslutning om at fastholde gyldigheden af dødsdommen over kurderleder Abdullah Öcalan var en bekymrende, men dog forventet begivenhed. Jeg meddelte formandens holdning straks efter offentliggørelsen af den. Jeg gentog vores holdning om, at Unionen ikke accepterer dødsdommen. Jeg appellerede til, at dommen ikke skal eksekveres, og at tyrkerne skal vente på afgørelsen fra menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg. Det vil sige, at jeg krævede, at Tyrkiet skal fastholde deres hidtidige holdning til moratoriet for henrettelser.
Vi er i øjeblikket ved at lægge sidste hånd på formandsrapporten til Det Europæiske Råd om den næste regeringskonference. Rapporten består af to dele, hvoraf den første omfatter de emner, som mest sandsynligt kommer på dagsordenen ved regeringskonferencen. Ifølge vores mandat fra Köln er forberedelserne koncentreret om Kommissionens sammensætning, stemmernes omprioritering i Rådet, forøgelsen af flertalsbeslutninger og nogle andre nærrelaterede institutionelle spørgsmål. Rapportens anden del består af de anliggender, som én eller flere medlemsstater vil have føjet til dagsordenen.
Andre emner, som relaterer sig til de tre hovedspørgsmål, er blevet livligt diskuteret. I forskellige forbindelser er bl.a. udviklingen af EF's domstol og revisionsret, fordelingen af udvalgspladserne i Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg samt Regionaludvalget, kommissærernes ansvar og de eksterne økonomiske anliggender dukket op. Disse aspekter knytter sig tæt til institutionernes arbejde i den voksende Union og hører derfor til emnerne for den næste regeringskonference. Om emner ud over mandater fra Köln kan jeg bl.a. nævne spørgsmålene om forsvar og fleksibilitet, som har fået megen opmærksomhed her i Parlamentet.
Vi i Finland har et gammelt visdomsord, som siger, at godt tænkt er halvt gjort. Vi forsøger i vores egne rapporter at forberede arbejdet, således at Portugal kan påbegynde processen med sin regeringskonference hurtigst muligt, måske allerede i februar 2000, og at konferencen kan afsluttes i slutningen af samme år. Regeringskonferencen er dog ikke den eneste vej til at effektivisere og reformere Unionens arbejde. Jeg vil minde om, at det også er muligt at foretage reformer uden ændringer i den grundlæggende traktat. I løbet af efteråret har vi ført samtaler med medlemsstaterne om og delvist også gennemført den såkaldte Trumpf-Piris-rapports anbefalinger om udviklingen af Rådets handlekraft.
Som formandskabsstat har vi også stræbt efter konkrete foranstaltninger til fremme af åbenheden. Vi har på eget initiativ bl.a. offentliggjort Rådets og arbejdsgruppernes mødedagsordener og tidsplaner på Internet. Jeg er glad for, at jeg i dag kan fortælle Dem, at en temmelig central del af disse reformer bliver permanente. Rådet (almindelige anliggender) skal godkende en beslutning vedrørende dette på basis af vores initiativ. Ifølge den skal Rådet i fremtiden offentliggøre dagsordenerne for møder i udvalgene og Rådet med dokumenthenvisninger, hvad angår de juridiske dele. Vi venter også spændt på et kommissionsforslag om gennemførelsen af åbenhedsbestemmelsen i Amsterdam-traktakten, artikel 255. Finland ville gerne påbegynde arbejdet allerede under sit formandskab, men det er selvfølgelig vigtigst, at vi i starten af næste år får et godt udarbejdet forslag.
Det Europæiske Råd i Köln afgrænsede klart udviklingen af den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik til krisestyringen. Et egentligt fælles forsvar behandles således ikke. For at udvikle Den Europæiske Unions krisestyringsevne koncentrerer man sig i Helsinki om vurderinger af målsætningsniveauet og de krævede ressourcer på alle krisestyringens områder. Vi forbereder os til at komme med institutionelle forslag for at effektivisere beslutningstagningen vedrørende krisestyring i Den Europæiske Union. Samtidig skal vi drøfte vores forhold til de lande uden for Den Europæiske Union, som har lyst og evner til at deltage i fælles aktioner.
Den Europæiske Unions egen særlige styrke er, sammenlignet med militære organisationer som f.eks. NATO eller WEU, dens bredde og dækningsomfang. Den Europæiske Union vil have alle krisestyringens værktøjer til rådighed, så ud over politiske, økonomiske og humanitære midler vil den i fremtiden altså også råde over militær krisestyring. Dette regner man med også vil øge Unionens muligheder for forebyggelse af krisesituationer.
Det Europæiske Råd i Helsinki tager formodentlig en beslutning om at forstærke foreneligheden af den civile krisestyrings ressourcer og iværksættelseshastigheden i medlemsstater, Unionen og ngo'er. Samtidig bliver behovet for at undgå overlapning påpeget. EU's egen indsats inden for andre organisationers aktiviteter, f.eks. FN, OSCE og Europarådet, forsøges udviklet. Et godt samarbejde ude i feltet skal sikres. Desuden undersøger vi muligheden for at etablere en fælles databank og et fælles koordinationssystem. Specielt skal EU's evne til selvstændig aktivitet styrkes. At forbedre fremskaffelsen af en civil politistyrke til krisestyringsopgaver anses som en hasteopgave. Det er ønskeligt, at konklusionerne fra Helsinki accellererer udviklingen af EU's civilkrisestyring, på samme måde som topmødet i Köln satte fart i udviklingen af den militære krisestyring. Før jeg går over til at tale om den militære krisestyring, vil jeg specielt påpege, at selvom den civile og militære krisestyring er to forskellige størrelser, skal de også passe helstøbt sammen.
Udviklingen af ressourcer også for den militære krisestyring bliver sikkert det essentielle spørgsmål ved konklusionerne i Helsinki. Medlemsstaterne ser ud til at være parate til at acceptere et fælles målsætningsniveau. Der forhandles stadig om, hvor klart og på hvilket plan denne målsætning skal defineres. Det er alligevel hensigten at være i stand til at gennemføre hele spektret af Petersbergs opgaver. Den Europæiske Union er således ved at omorganisere de til rådighed værende ressourcer og strukturer inden for den militære krisestyring. Ved forberedelserne af Det Europæiske Råd i Helsinki foreligger et sådant målsætningsniveau med hensyn til fordrings- og størrelsesniveauet, som i praksis svarer til den aktuelle operation i Bosnien og Kosovo. Ved disse operationer er der ca. 50.000 soldater fra Unionens medlemsstater. Det er blevet foreslået, at tropperne skal være parat til udrykning i løbet af 60 dage og kunne operere på kriseområdet uafbrudt i to år. Det er blevet foreslået, at målsætningen skal være gennemført i 2002-2003. Det egentlige udviklingsarbejde gælder troppernes handlefærdighed gennem uddannelse og ved forbedring af udstyr. Hvor findes der så mangler? Der er konstateret mangel ved rekognoscering, ledelsessystemer og ved luftvejstransport i særdeleshed. Europa er i den henseende langt fra selvforsynende. Det er hensigten ved Det Europæiske Råd i Helsinki også at tage beslutninger om nødvendige nye institutioner til krisestyring, som skal omfatte et politisk udvalg og et sikkerhedsudvalg, en militær komité, et organ til at koordinere civilkrisestyringen samt en militær stab, som foretager det analytiske arbejde.
Kölns målsætning var at erstatte WEU med EU's egen virksomhed og med et direkte samarbejde mellem EU og NATO ved militære Petersberg-opgaver. I denne forbindelse blev det besluttet at skabe en ordning, som muliggør en bred deltagelse fra de seks europæiske NATO-lande uden for EU. På samme måde skal der skabes samarbejdsordninger for EU's andre europæiske partnere. Det bliver sikkert muligt i Helsinki i hvert fald at aftale generelle retningslinjer for ordningerne. Det er hensigten at skabe en samarbejdsordning for sådanne kontakter vedrørende krisestyringens almene karakter, som skal foregå før beslutning om en operation. Jeg vil dog også for en sikkerheds skyld minde om, at det ved forberedelserne er taget som givet, at en beslutning om iværksættelse af en eventuel operation dog altid tages af EU selv. En sådan beslutning kræver enighed. Desuden beslutter medlemsstaterne selvfølgelig selv, om de vil deltage.
Jeg har bevidst anvendt udtryk, som henviser til fremtiden, i disse beskrivelser, fordi medlemsstaternes repræsentanter stadig i denne stund diskuterer disse sager, og det sidste Råd (almindelige anliggender) finder sted i næste uge den 6. december. Men sådan her ser situationen ud i øjeblikket.
Jeg har i min tale kun behandlet de mest centrale anliggender, som skal debatteres i Det Europæiske Råd. Ud over dem bliver spørgsmålene om både den økonomiske politik og beskæftigelsen behandlet i Helsinki. Retningslinjer for beskæftigelse i 2000, som godkendes ved mødet, kræver, at medlemsstaterne gør en kraftig indsats for en politik, som kan forbedre beskæftigelsen. Ud over de egentlige beskæftigelsesemner bliver også koordinationen af den økonomiske politik samt det indre markeds virksomhed og informationssamfundet behandlet i Helsinki. Men Parlamentet er sikkert klar over dette. Dette korte overblik - som alligevel tog for lang tid - koncentrerede sig om mødets hovedemner, og jeg vil her i det sidste afsnit kort fremlægge et aspekt. På mødets første dag vil vi fra Den Europæiske Union alle samlet godkende årtusindets erklæring. I denne korte og klare erklæring bør det kunne begrundes, hvorfor der er brug for Unionen, hvad vi indtil nu har opnået, hvilke udfordringer vi har foran os, og hvordan vi skal møde disse udfordringer. Det er altså ikke nogen nem opgave.

Prodi
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, om få dage mødes EU's stats- og regeringschefer i Helsinki for at beskæftige sig med en yderst krævende dagsorden. Først vil jeg gerne lykønske det finske formandskab for det store arbejde, det har udført, og for dets omhyggelige planlægning af dette Europæiske Råd. Jeg vil gerne sige tak for denne indsats, og jeg er ikke i tvivl om, at topmødet bliver en sikker succes.
Et af de vigtigste punkter på dagsordenen i Helsinki bliver naturligvis udvidelsen. I det sammenfattende dokument, som blev offentliggjort i sidste måned, gik Kommissionen kraftigt ind for, at det er nødvendigt at bevare reformindsatsen i ansøgerlandene. Disse lande har allerede gjort nogle betydelige fremskridt for med tiden at kunne opfylde de såkaldte København-kriterier. Vores opgave er nu at belønne deres store indsats for at opmuntre dem til at gøre yderligere fremskridt og for at undgå, at de giver efter for fristelsen til bare at lade stå til. Uden en anerkendelse fra vores side risikerer nogle af disse lande nemlig at miste modet og vende os ryggen. Deres økonomier ville så begynde at afvige, de fremskridt, der er sket i retning af demokrati og respekt for menneskerettighederne, kunne risikere at stå i stampe, og man ville - måske for altid - gå glip af en vigtig historisk lejlighed. Derfor skal optagelsesprocessen ske hurtigt, men sikkert, og jeg håber for mit vedkommende, at man på topmødet i Helsinki vedtager den optagelsesstrategi, vi anbefalede i oktober, og at man beslutter - såfremt de fastlagte betingelser er opfyldt - at indlede optagelsesforhandlingerne med Bulgarien, Letland, Litauen, Malta, Rumænien og Slovakiet til næste år.
Det resultat, som jeg gerne vil se af topmødet i Helsinki, er kort sagt en fuldstændigt fleksibel optagelsesproces med variabel hastighed, hvor forhandlingerne med hvert enkelt af de 12 ansøgerlande finder sted i samme rytme som deres respektive politiske og økonomiske fremskridt. Dette system, som nogle har sammenlignet med en kapsejlads, giver hvert enkelt land mulighed for at gå frem i deres eget tempo, for at blive bedømt efter fortjeneste og for at blive optaget i Unionen, når landet endelig er i stand til at påtage sig alle de forpligtelser, som optagelsen medfører.
Jeg håber, at Det Europæiske Råd officielt anerkender Tyrkiets status som ansøgerland. Man vil naturligvis ikke kunne indlede nogen optagelsesforhandlinger, før Tyrkiet har opfyldt de politiske København-kriterier, hvor der udtrykkeligt lægges vægt på menneskerettighederne, respekten for minoriteterne og fuldstændig religionsfrihed. I den forbindelse vil jeg også gerne henvise til det, som den finske udenrigsminister har sagt tidligere om det alvorlige problem med Öcalan-sagen. Ved at anerkende Tyrkiets status som ansøgerland giver vi dog landet et kraftigt incitament til at fortsætte i den rigtige retning.
Et andet vigtigt punkt på dagsordenen i Helsinki bliver naturligvis regeringskonferencen, hvor man skal tage fat på de institutionsreformer, der er nødvendige for at gøre EU klar til udvidelsen. Jeg håber, at man på topmødet beslutter at påbegynde denne konference så hurtigt som muligt, for udvidelsesprocessen begynder om ca. tre år, og herefter fortsætter den uafbrudt i lang tid. Dette betyder i praksis, at hvis vi vil være klar i tide, skal de nødvendige reformer allerede være operative inden udgangen af år 2002. Eftersom ratificeringstiden er meget lang, har vi således en stram tidsplan.
Hvilke institutionsreformer er nødvendige? De overordnede retningslinjer blev allerede ridset op i konklusionerne fra topmødet i Köln, og drøftelserne om deres omfang startede med den rapport, jeg bestilte hos hr. Dehaene, hr. von Weizsäcker og lord Simon. Parlamentet har givet nogle bidrag, og det samme har Kommissionen med det dokument, der blev offentliggjort den 10. november. Formandskabet vil meddele dets konklusioner til Det Europæiske Råd. Jeg mener at kunne sige, at der er stadig større enighed mellem os, når det gælder de nødvendige konklusioner. For det første er der de spørgsmål, som blev nævnt specifikt i Amsterdam-traktaten, nemlig antallet af kommissærer, medlemsstaternes repræsentation i Rådet og den udvidede brug af afstemninger med kvalificeret flertal. Disse tre aspekter er under alle omstændigheder nært knyttet til hinanden.
For det andet er der de spørgsmål, som følger heraf, f.eks. den kendsgerning, at udvidelsen vil få konsekvenser for de andre institutioner og for alle de andre europæiske organer såsom Domstolen og utvivlsomt også Parlamentet, der, efterhånden som de nye medlemmer bliver optaget, skal forberede sig på at give plads til indtil 700 repræsentanter, men ikke flere end 700. Desuden skal den fælles beslutningsprocedure udvides til at omfatte den lovgivning, som man allerede har udvidet afstemningen med kvalificeret flertal til at omfatte.
Endelig er der nogle aspekter, med hensyn til hvilke der skal udføres et forberedende arbejde uden for regeringskonferencen, men som henimod slutningen af konferencen vil kunne indarbejdes i traktaten, eller som kunne få indflydelse på traktaten på den ene eller den anden måde. Her tænker jeg f.eks. på bestemte aspekter, først og fremmest drøftelserne på sikkerheds- og forsvarsområdet. Det Europæiske Råd vil nemlig træffe nogle vigtige afgørelser med hensyn til sikkerhed, forsvar og administration af de ikkemilitære aspekter ved de internationale kriser. Kommissionen er blevet nært knyttet til den politiske udfærdigelsesproces, der vil gøre det muligt at indføre nogle nye, operative strukturer, hvormed man kan gå i retning af den integration, som allerede blev behandlet i Köln.
Jeg hilser denne væsentlige udvikling velkommen, og jeg har sat mig for, at jeg på topmødet i Helsinki vil bestræbe mig på at nå dette resultat og på at sikre, at denne positive udvikling er i tråd med EU's institutionssystem. Kommissionen agter at gøre en grundig indsats for konkret at gennemføre de beslutninger, stats- og regeringscheferne træffer, navnlig med hensyn til procedurerne for iværksættelse af bistand i tilfælde af internationale kriser. Her tænker jeg både på den finansielle indsats, som bør garanteres, og på nødvendigheden af at sende eksperter ud, der er i stand til at arbejde ude i felten, når det gælder nødhjælpsarbejde. Dette vil kræve en stor organisatorisk og administrativ indsats af vores tjenestegrene, og det er spørgsmål, som vi bestemt ikke må ignorere. Mere generelt vil jeg gerne minde om, at sikkerheds- og forsvarspolitikken kræver, at der oprettes en militærindustri på europæisk plan, som kan konkurrere effektivt på det teknologiske og finansielle område. Kommissionen har til hensigt at fremme denne proces ved at benytte alle de instrumenter, den har til rådighed, når det gælder det indre marked, handelspolitikken og konkurrencepolitikken, og jeg glæder mig over de ændringer, der er ved at ske allerede nu.
I Tampere påbegyndte man arbejdet med at udfærdige et charter for grundlæggende rettigheder og en eventuel omstrukturering af traktaten med henblik på at adskille de grundlæggende og væsentlige akter fra gennemførelsesbestemmelserne. På denne måde vil de væsentlige akter nemlig blive mere læsbare, og ændringsproceduren for de mindre væsentlige akter vil blive forenklet. Jeg har naturligvis ikke til hensigt at undervurdere de tekniske og politiske vanskeligheder ved disse operationer, og Kommissionen vil først og fremmest bede nogle omhyggelige eksperter om at foretage en nøje undersøgelse af dette projekts gennemførlighed. Jeg agter i den forbindelse at give Universitetsinstituttet i Firenze - som har specialister på området fra alle europæiske lande - til opgave at analysere dette spørgsmål. Når denne undersøgelse er slut, skal vi omhyggeligt overveje, hvordan vi går videre med dette forslag.
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, for at vores institutioner skal kunne fungere effektivt i en udvidet Europæisk Union, er det nødvendigt at løse alle disse spørgsmål, men det bliver især væsentligt at mindske antallet af de afgørelser, hvor der stadig kræves enstemmighed. At beholde enstemmigheden er ensbetydende med, at vi dømmer os selv til at blive totalt lammede, og at vi reducerer ethvert spørgsmål til den mindste fællesnævner. Det er en luksus, vi ikke kan tillade os, som situationen ser ud i dag, hvor der er behov for øjeblikkelige indgreb på nogle områder, der er af afgørende vigtighed for Den Europæiske Unions fremtid.
Til sidst vil jeg komme med endnu et par eksempler. I Seattle er man ved at indlede handelsrunden, og Den Europæiske Union skal gøre hele sin indflydelse gældende i disse forhandlinger. I kølvandet på mødet i Tampere har stats- og regeringscheferne medtaget sikkerhed og indre anliggender blandt de prioriterede områder. Den europæiske skattepakke befinder sig i øjeblikket i store vanskeligheder. Denne pakke er dog ikke blot et vigtigt initiativ for at bekæmpe skadelig skattekonkurrence, men også et vigtigt element for vores beskæftigelsesstrategi. Hvis vi fortsætter med at lægge skat på arbejdet, sådan som vi har gjort hidtil, vil vores beskæftigelsespolitik uden tvivl blive selvmodsigende. På disse tre punkter hæmmes Europa af kravet om enstemmighed. Det er som en soldat, der forsøger at marchere med en kugle om benet. Jeg håber, at man i Helsinki klart angiver, når man iværksætter reformprocessen, at vi har ønsket om og den politiske vilje til at frigøre os fra disse snærende bånd og til at tage de andre afgørende spørgsmål op, som vi skal løse.
Europa-Parlamentet vil naturligvis blive aktivt inddraget i gennemførelsen af regeringskonferencen. Den Europæiske Union er til for sine borgere, som De repræsenterer, og de reformer, vi er i gang med at planlægge, bør være rettet mod borgernes interesser. Jeg håber derfor, at Parlamentet kommer til at spille en afgørende rolle i reformprocessen og i opbygningen af morgendagens udvidede Europa.

Poettering
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger. Topmødet den 10. og 11. december i Helsinki har stor betydning for vores kontinent i det 21. århundrede generelt og ganske særligt for Den Europæiske Union. Fru rådsformand, vi er meget glade for, at man har besluttet også at indlede forhandlinger med Letland og Litauen, med Slovakiet, Bulgarien, Rumænien og Malta. Jeg håber også, at det, netop fordi vi fører forhandlinger med alle tre baltiske stater, bliver klart, at disse tre baltiske staters sikkerhed er i gode hænder i Den Europæiske Union.
Jeg har i de sidste dage haft samtaler med repræsentanter fra disse tre lande. De er meget bekymrede over Ruslands fremfærd i Tjetjenien. Derfor er det et rigtigt signal, når der nu ikke kun forhandles med Estland, som vi startede med, men at der også indledes forhandlinger med Letland og Litauen, så de tre baltiske stater ved, at de hører med i vores fællesskab, og at de snart vil være medlemmer af Den Europæiske Union og dermed i sikkerhed.

Vi i PPE/DE-gruppen lægger ikke skjul på, at vi ikke har det helt let med Tyrkiet. Vi har altid været og er nu som før en ven af Tyrkiet. Vi var den gruppe i Europa-Parlamentet, som med al styrke og frem for alle andre anbefalede toldunionen. Men i vores gruppe er der også et betydeligt mindretal, som ikke har samme opfattelse som flertallet i gruppen. Flertallet i vores gruppe mener, at hvis Tyrkiet bliver medlem af Den Europæiske Union, må det stå os klart, at så vil denne Europæiske Union have en anden kvalitet politisk, økonomisk og kulturelt. Jeg ved, fru rådsformand, at netop De tidligere har været meget engageret i at observere og diskutere det kurdiske problem. De ved særdeles godt, hvad jeg taler om.
Når vi vedtager dette kompromisforslag fra PPE/DE-gruppen, så henstiller jeg til de øvrige grupper, at de stemmer for et forslag om, at vi nu endelig tager hul på en debat om den geografiske udvidelse af Den Europæiske Union. Vi forventer også af Ministerrådet, at det for en gangs skyld toner rent flag om, hvordan den geografiske udvidelse af Den Europæiske Union skal se ud. Det er vi nødt til at diskutere i de næste uger og måneder.
Så til regeringskonferencen: Fru rådsformand, jeg har den største tillid til, at det vil lykkes for Dem at gøre det klart i Helsinki, at vi ikke kun begrænser os til de tre områder, der stod tilbage efter Amsterdam. Naturligvis er det afgørende punkt den udvidede anvendelse af flertalsbeslutning. Men det er også afgørende, at Europa-Parlamentet får ret til fælles beslutningstagning på alle områder, hvor der træffes flertalsbeslutning i Ministerrådet. Hvis vi ønsker at være repræsenteret som Europæisk Union på den stadig mere globaliserede verdensøkonomis scene og i den stigende politiske integration i verden, så skal vi nu endelig også give Den Europæiske Union selvstændig retsevne, så Den Europæiske Unions repræsentanter kan handle på Den Europæiske Unions vegne.
I dag er Den Europæiske Union en nullitet. Den kan ikke engang købe et hus. Det er realiteten, og vi er også nødt til at tage fat på disse problemer. Der er mange andre spørgsmål. Det er med stor bekymring, jeg siger - og jeg beder Dem tage det meget alvorligt i Ministerrådet, og også i Kommissionen - at en udvidelse af Den Europæiske Union kan kun finde sted under visse betingelser. Jeg er en lidenskabelig tilhænger af udvidelsen, fordi de centraleuropæiske lande, som nu har rystet kommunismen af sig, har ret til at komme ind i vores værdifællesskab. Men jeg siger lige så klart, at hvis der er fare for, at udvidelsen fører til opløsning eller til en udvanding af Den Europæiske Union i den forstand, at vi derefter kun har en økonomisk og finansiel foranstaltning, men ingen politisk union, hvis det er den fare, som udvidelsen rummer, så måtte vi sige nej til udvidelsen. Det betyder, at vi skal have gennemført reformerne først. Jeg kan kun sige til Ministerrådet, at det skal lægge sig i selen for, at der foreligger et omfattende mandat for regeringskonferencen, og Europa-Parlamentet skal med sine to repræsentanter deltage som ligeberettiget i denne konference.
Vi taler om forsvarspolitik, et emne, som vi i årtier har engageret os i her i Parlamentet. Der skal være et europæisk forsvar. Men når vi taler om europæisk forsvar, så skal de praktiske foranstaltninger også føres ud i livet. Jeg ser f.eks. med stor bekymring, at man i det land, jeg kommer fra, beskærer forsvarsbudgettet. Det vil sige, at man slet ikke opnår det, man ifølge sine udtalelser vil opnå, og det ville egentlig være det allerværste. Hvis vi taler om et europæisk forsvar og også nedfælder det i traktaterne, men ikke opfylder substansen, så har det ingen mening. Derfor er det vigtigt, at vi opfylder substansen, at vi opbygger kapaciteten, og også at vi ikke skaber en modsætning til vores amerikanske partnere og venner i USA. Vi ønsker ikke, at der skal være nogen modsætning til USA, vi vil være ligeberettiget, vi vil handle på partnerskabsbasis. Hvis vi følger denne vej, vil det også være godt for den vestlige alliance som helhed.
(Bifald)

Barón Crespo
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, jeg håber, at formanden for Rådet har tid til før topmødet at læse vores beslutning om det og også den betænkning, som vi vedtog, om regeringskonferencen i november, for jeg har savnet nogle overvejelser om nogle af de emner, som for os er de absolut vigtigste.
Det er rigtigt, at vi nu står over for en historisk udfordring: at fremme og konsolidere Unionen og at reformere den for at kunne gennemføre udvidelsen. Min kollega, hr. Hänsch, vil tale om udvidelsen. Jeg vil blot kommentere den superudvidelse, som vores forhold til Tyrkiet medfører. Og på det punkt kan jeg sige, at Den Socialdemokratiske Gruppe står sammen. Vi mener, at det er på sin plads at indtage en positiv holdning i forbindelse med Tyrkiet. Vi mener imidlertid, at Tyrkiet først skal gøre nogle fremskridt. Det kan ikke bare forholde sig afventende, og det er vigtigt, hvad det gør i Öcalan-sagen. Og desuden er det vigtigt at udarbejde en køreplan for at kunne gøre fremskridt.
Men for at vende tilbage til Parlamentets holdning - som efter min mening er en meget velafbalanceret holdning - i forbindelse med regeringskonferencen vil jeg sige til Rådet, at det ikke skal satse for lavt i dette spørgsmål. Udvidelsen er en stor politisk ambition, vi skal leve op til den, og man kan ikke bare sige, at der skal laves nogle reformer i forbindelse med nogle resterende spørgsmål, eller at dette er et spørgsmål, der skal løses, og så kun tænke på omkostningerne. Jeg mener, at vi må give denne proces et stærkt politisk incitament.
Jeg lægger også stor vægt på noget, som knap nok er blevet nævnt: Vi er i gang med en parallel proces, der går ud på at omdanne traktaterne til forfatning og at udarbejde et charter for grundlæggende rettigheder, samtidig med at regeringskonferencen forberedes.
Jeg synes, at vi har en forpligtelse over for vores borgere - og jeg taler til formanden for Rådet fra et nordisk land, som altid praler med gennemskuelighed - til at få en gennemskuelig proces, hvor Parlamentet for det første er behørigt repræsenteret, og jeg ville ønske, at formanden ville afkræfte de rygter, der siger, at formandskabet er imod Parlamentets fulde deltagelse i regeringskonferencen med to repræsentanter. For det andet skal vi forklare vores politiske bagland, vores nationale parlamenter og vores samfund, hvorfor vi laver regeringskonferencen, hvorfor vi ønsker et charter for grundlæggende rettigheder, hvorfor vi ønsker udvidelsen, og hvorfor vi har ansvar for, at Fællesskabet fungerer som et sådant.
Om forsvaret vil jeg blot sige en ting, som jeg med glæde har konstateret: At formanden, som har baggrund i en neutralitetstradition, er blevet en ekspert på sikkerheds- og forsvarsområdet. Det er der grund til at glæde sig over.
Og lad mig til sidst nævne et emne, som er meget vigtigt for os, nemlig væksten, stabiliteten og beskæftigelsen. Det er et emne, for hvilket det gælder, at den linje, der blev indledt i Luxembourg og fulgt op i Cardiff, Köln og Helsinki, skal konkretiseres på det kommende topmøde afholdt af det portugisiske formandskab, for vi mener, at vi for at kunne gå en lys fremtid i møde i Unionen skal være mere konkurrencedygtige og skabe større økonomisk vækst, men med vægt på beskæftigelse og social samhørighed, som er og bør være vores højeste prioritet. Det er de udfordringer, som min gruppe mener, at topmødet i Helsinki skal tage fat på på en positiv måde.

Duff
Hr. formand, formanden for Rådet siger, at hun altid sætter pris på sine besøg i Parlamentet, så det er meget usædvanligt, at hun i sin tale ikke reagerede på nogen af Parlamentets forslag til regeringskonferencen. Det styrker på sin vis pressemeddelelserne, som giver anledning til bekymring over, at Det Europæiske Råd har valgt en snæver dagsorden for regeringskonferencen og et udelukkende frivilligt charter.
Hvis det er tilfældet, siger det meget om den måde, hvorpå Unionen forholder sig til udfordringen ved udvidelsen. En regeringskonference, hvor det ikke lykkedes at ændre den måde, hvorpå traktaterne kan revideres i fremtiden og i de politiske sektorer for at opbløde dem, ville være en regeringskonference, som truede med at lamme Unionen, når den forsøger at forny sig efter de nye medlemsstaters tiltrædelse. En regeringskonference, hvor det ikke lykkedes at give borgerne bedre adgang til EF-Domstolen, er ensbetydende med, at et charter mere er en øvelse i pr end en stærk omdefinering af europæisk borgerskab. Og en Union, som er bange for at styrke sin liberale og parlamentariske karakter, er ikke en attraktiv Union for tiltrædelseslandene og er en utroværdig deltager på verdensscenen. Hvor Europa stopper, bør ikke være et spørgsmål om geografi, men om liberale værdier og demokratisk praksis, som er tydeligt defineret og klart oplyst, så ansøgerlandene ved, hvor den europæiske rejse bringer dem hen.

Hautala
) Hr. formand, fru formand for Rådet, af topmødet i Helsinki forventes der ud over de allerede nævnte aspekter - og nogen har allerede henvist til det - at også miljøbeskyttelse fremmes, og at miljøbeskyttelsen endelig bliver en del af al aktivitet i Unionen. Nu skal der her tages et ordentlig skridt fremad, for vi er godt klar over, hvor svært det har været at standse den udvikling, som er negativ for miljøet, og det er der vi forventer beslutsomhed og konkrete resultater fra jer med hensyn til trafik, industri og landbrug.
Hvad angår landbruget generelt, er den aktuelle kamp om harmonisering af indirekte skatter sikkert et godt eksempel på, hvordan man heller ikke i fremtiden kan gøre fremskridt, hvis kravet om enighed fastholdes. Jeg har fulgt rådsformandens kamp med bankierer i London City, og jeg tror, at denne kamp ikke hører op, før der kan tages flertalsbeslutninger om beskatning, så der er en vigtig opgave til regeringskonferencen. Ellers overlader vi beslutningerne om beskatning til markederne, og det ønsker vi sikkert ikke.
Emnet, som sikkert bagefter bedst vil blive husket fra Helsinki-topmødet, er alligevel de konkrete afgørelser om fælles sikkerhed. Jeg vil specielt takke rådsformanden for, at De meget rosværdigt har fremlagt, at den civile og den militære krisestyring skal støtte hinanden, og at der bør tages samlede beslutninger og betragtninger om dem. Den Europæiske Union har virkelig en sådan fordel, som De talte om, sammenlignet med f.eks. NATO. Den Europæiske Union er i bund og grund en civil organisation, og hvis den nu udvikler en militær krisestyring, kan vi tro, at den også tager højde for den fornuft, at kriser er det altid bedre at forebygge end at få bugt med ved anvendelse af våben. Våben kan også anvendes, når der ikke er anden udvej.
De sagde, at der er behov for bl.a. politistyrker til den civile krisestyring. Her vil jeg gerne tilføje, at der også kan være brug for andre professionelle grupper, f.eks. psykologer og socialrådgivere og lign., og hvorfor ikke også VVS-folk og byggearbejdere, i en sådan ikkemilitær krisestyring. Vores gruppe er meget tilfreds med den nylige meddelelse om, at udenrigspolitikkens højrepræsentant Xavier Solana er begyndt at redegøre for Parlamentets initiativ om etablering af tropper til civil krisestyring.
Ærede formand for Rådet, De nævnte millenniumerklæringen. Nu er Rådet altså også blevet bidt af millenniumfluen. De har talt for åbenhed, men dette er sikkert én af de bedst bevogtede statshemmeligheder, så kan De måske give os et fingerpeg om, hvilket aftryk vi kan sætte på festlighederne ved årtusindskiftet.

Papayannakis
Hr. formand, vi har hørt meget om den nye udvidelsesstrategi, som også hr. Prodi tidligere havde foreslået os. Den har tiltrækkende og rigtige sider, men den indeholder også farer. Og hr. Prodi var overhovedet ikke overbevisende med hensyn til følgende spørgsmål: Ny strategi for udvidelsen på bekostning af den politiske sammenslutning? Vi føler os meget bekymret over dette, samt over at situationen nærmest går mod et Europa i to tempi - De 15 og de andre - og naturligvis på den anden side over, at mange aspekter af sammenslutningen tilsidesættes.
Jeg kommer nu til det andet spørgsmål, som får os til at føle os bekymret over dette. Regeringskonferencen: Uklarhed og stædighed, en snæver dagsorden, udelukkende procedurespørgsmål. Hvor er de politiske spørgsmål som f.eks. det, vi kunne kalde ØMU'ens økonomiske ledelse, det vil sige politisk indgriben, hr. formand? Den fælles arbejdsløsheds- og beskæftigelsespolitik på den anden side? Er det ikke spørgsmål, som vedrører sammenslutningen og borgerne, fra hvem vi siger, at Unionen fjerner sig?
Det tredje spørgsmål angår Tyrkiet. Er Rådet og Kommissionen klar over, hvad præcis Tyrkiet er ude efter? De mange erklæringer om, at nogle i Tyrkiet blot er ude efter en symbolsk anerkendelse, overbeviser os. Af interne grunde. De nedprioriterer i alvorlig grad spørgsmålet om deres europæiske kurs. Det er hverken godt for Europa eller for Tyrkiet. Hvis vi vil være tydelige, hr. formand, og ikke lege med ordene og ikke holde Tyrkiet for nar, så har vi brug for et tydeligt signal, der siger: Naturligvis ikke forskelsbehandling på Tyrkiets bekostning, det er klart, men klarhed med hensyn til det egentlige indhold i landets kurs inden for Europa. Fra nu af og i fremtiden. En virkelig politik, som Tyrkiet kan verificere, om at det bevæger sig i den retning. I retning af en retsstat, i retning af godt naboskab og fredelig sameksistens, i retning af at forlade militaristiske metoder på alle områder, især på Cypern, men så sandelig også i det kurdiske spørgsmål.

Collins
Hr. formand, alle medlemmerne af Den Europæiske Union kan finde trøst i, at økonomien i Den Europæiske Union er god, og at vi alle har permanente demokratiske strukturer i de respektive retskredse.
Det er ikke tilfældet i alle landene i Europa på nuværende tidspunkt, og derfor bifalder jeg den finske regerings bestræbelser på at få vedtaget en strategi for det vestlige Balkan på det kommende topmøde i Helsinki. En permanent stabilisering af regionen er som helhed i Den Europæiske Unions interesse. Den Europæiske Union og medlemsstaterne udgør tilsammen de vigtigste bidragydere i regionen, og regionen har ud over humanitær bistand i år modtaget EU-støtte til et beløb af 2.100 millioner euro. Vi støtter den demokratiske forandring i Jugoslavien, og Den Europæiske Union har med rette påbegyndt gennemførelsen af pilotprojekter baseret på "energi for demokrati"initiativet.
Udvidelsen af EU bliver et andet centralt spørgsmål på topmødet i Helsinki. Der er under det finske formandskab åbnet for tiltrædelsesforhandlinger med henblik på syv yderligere forhandlingsrunder. Disse vedrører ØMU, socialpolitik og beskæftigelse, den frie kapitalbevægelse, den frie udveksling af tjenesteydelser, beskatning, energi samt transport, som alle er meget krævende sociale og økonomiske sektorer. Det glæder mig især at se, at runden vedrørende energi er begyndt. Det siger jeg, fordi sikkerheden på atomkraftværkerne i Øst- og Centraleuropa har skabt megen bekymring i de senere år og vil fortsætte hermed. Unionen kan ikke gemme sig for den nøgne kendsgerning, at EU og Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling skal spille en central rolle, hvad angår finansielle bidrag og teknisk støtte, for hurtigst muligt at gøre disse atomreaktorer sikre.
Vi ved alle, at udvidelsesprocessen ikke kan finde stede, medmindre der kommer en intern reform i beslutningsprocesserne i EU. Formandskabet udarbejder uafhængigt en omfattende rapport om spørgsmål, der skal behandles på regeringskonferencen og om de forskellige muligheder for at løse dem. Den tidsfrist, der fastsættes for den næste regeringskonference, er særdeles ambitiøs. Jeg støtter arbejdet mod at nå frem til en aftale inden udgangen af næste år, men vi må ikke, og bør ikke, fremskynde eventuelle fundamentale reformer af eksisterende EU-traktater uden at overveje og evaluere dem omhyggeligt.

Cappato
Hr. formand, jeg taler naturligvis kun på vegne af de radikale parlamentsmedlemmer fra Italien.
Rådet belaver sig på - og det overrasker os ikke - at udelukke Europa-Parlamentet fra regeringskonferencen på skændig vis, og det belaver sig ikke mindst på at sikre, at man på konferencen kun tager sig af de punkter, der skal forbedre institutionernes måde at fungere på, og overhovedet ikke rører ved det uforståelige korthus, som selve Unionens traktater udgør.
Ærede repræsentanter for Rådet og Kommissionen, Unionen er i dag en institution, der ikke respekterer minimumsparametrene for et demokrati og en retsstat, og derfor er det for os radikale, som er europæiske føderalister og tilhængere af Europas Forenede Stater, sådan som Altiero Spinelli forestillede sig dem, svært at betragte de virkeligt små reformer, der er på dagsordenen, som et ægte fremskridt. Men vi er selvfølgelig utopister, og De er realister i en sådan grad, at Berlinmuren faldt for 10 år siden, og at vi efter 10 år stadig ikke er i stand til at udvide Unionen mod øst, ligesom vi heller ikke har været i stand til at gribe ind for at forhindre folkedrabene, først i Bosnien og siden i Kosovo. Det er, fordi EU's styrke i stadig større grad er en bureaukratisk magts styrke, et udbredt bureaukrati, der ønsker at tage sig af alting, og med den ideologiske illusion, at retten og parlamentsproceduren er en forhindring, der forsinker reformerne unødigt. Vores Parlament bør efter min mening ikke nøjes med at anmode om at blive inddraget i arbejdet på konferencen eller i udarbejdelsen af charteret for grundlæggende rettigheder, men skal forlange at kunne handle som et rigtigt parlament og skal forlange, at man i forbindelse med regeringskonferencen giver det retten tilbage til at selv at bestemme sit mødested og ikke være tvunget til at arbejde tre forskellige steder med sit sekretariat. Dette kunne være det første konkrete skridt, som kunne give Parlamentet mulighed for at være et rigtigt parlament.

Krarup
Der er jo ingen tvivl om dagsordenen for topmødet. Det drejer sig om planlægning af regeringskonferencen med en udbygning af Den Europæiske Union. Det er en voldsom udvidelse af Unionens beføjelser, der står på dagsordenen. Der er tale om de afgørende byggesten til EU's forenede stater, til den egentlige forbundsstat. Der er én væsentlig ting, som jeg vil holde mig til i mit indlæg, nemlig Kommissionens kommentar i sit oplæg til topmødet om, at den regeringskonference, som planlægges, vil kunne afsluttes med succes inden år 2000, hvis den politiske vilje er stærk nok. Man spørger sig selv: Den politiske vilje hos hvem? Jeg hørte før en taler sige, at vi må passe på, at vi ikke taber borgerne. Ja, men er det ikke den omvendte verden? Er det ikke borgerne, der styrer vores samfund, eller er det os, der sidder her og former demokratiet? Hvad er det for en absurditet? Hvis man spurgte de europæiske borgere, om de ønsker det imperiebyggeri, der står på dagsordenen, så ville man få højst forskellige svar. Vi har f.eks. spurgt i Danmark. De få gange, man har spurgt befolkningen - og vi spurgte også den franske befolkning i 1992 - har man fået et svar, der kan tydes i retning af, at borgerne har meget alvorlige forbehold over for denne udvikling. Men borgerne bliver ikke spurgt, og det er mit råd til denne regeringskonference, inden man kommer for godt i gang med imperiebyggeriet: Spørg de europæiske borgere, om de ønsker, at udviklingen skal gå den vej. Personligt er jeg overbevist om svaret. Det ønsker de ikke. Vi har allerede tabt dem, som resultaterne af og valgdeltagelsen til sidste parlamentsvalg så tydeligt viste.

Kronberger
Hr. formand, i forbindelse med udvidelsen diskuterer vi mange spørgsmål, herunder økonomiske og sociale spørgsmål og det politiske spørgsmål angående demokrati. Jeg er overbevist om, at alle disse spørgsmål på længere og langt sigt kan løses. Men der er et problem, som kræver øjeblikkelig løsning. Det drejer sig om lukningen af de atomreaktorer, som befinder sig i højrisikogruppen. Et uheld, den værst tænkelige katastrofe, som bliver mere og mere sandsynlig, jo længere disse reaktorer er i gang, ville ramme hele Europa. Derfor er det absolut nødvendigt at finde en bindende løsning på spørgsmålet om lukning af de farlige reaktorer, før tiltrædelsesforhandlingerne påbegyndes.
Jeg vil blot nævne et enkelt eksempel på atompolitikken i et ansøgerland. Allerede under det kommunistiske styre lovede Slovakiet og dets teknokrater og bureaukrater at standse driften af Bohunice i år 2000. Øjensynligt var man klar over risikoen. I dag er der ingen, der kender noget til dette løfte. Ligesom man ikke holdt de daværende løfter, er der fare for, at sagen igen bliver glemt, hvis man ikke forinden stiller det krav, at der skal være garanti for lukningen.

Suominen
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, vi finner kender hinanden på, at vi ikke engang roser, når der er grund til det, men vi er hurtige til at komme med bebrejdelser. Jeg overrasker således det finske formandskabs repræsentanter ved at sige, at det finske formandskab nu kan siges at være historisk på en positiv måde. Ved topmødet i Tampere blev indre anliggender og politianliggenderne taget med til fællesskabsanliggender med det formål at øge borgernes sikkerhed. Kampen mod organiseret kriminalitet, først og fremmest mod spredning af narkotika, bliver effektiviseret, når afgørelserne gennemføres. I Tampere blev der taget en beslutning om udfærdigelse af en grundlæggende retsbog, som Europa-Parlamentet også fuldt ud deltager i.
Ved topmødet i Helsinki foreligger den fælles krisestyring og fordelingen af ressourcerne dertil samt en tidsplan for, hvornår de fælles færdigheder skal være klar. Efter en frisk meningsmåling bakkes dette op af en klar majoritet af borgere i mit hjemland. I tæt samarbejde med NATO er dette skridt mod fælles udenrigs- og forsvarspolitik betydningsfuldt, og det indgår i en mere omfattende helhed bestående af civil, økonomisk og politisk krisestyring. Regeringskonferencen, hvor der næste år skal tages beslutning om Fællesskabets institutionelle ændringer, som der absolut er brug for som en betingelse for udvidelsen, får sin begyndelse og agenda i Helsinki. Der tages også beslutning om de nye ansøgerlandes status i Helsinki, så den kunstige inddeling af det østlige Centraleuropa i bedre og dårligere elever slutter.
Men har vi orden i eget hus i dag, hvad tænker mon borgerne i de lande, som stræber efter Fællesskabet, om den klare protektionisme, som underminerer Fællesskabets grundlæggende opgaver på det økonomiske område? Hvilke dispositioner rettes der mon mod deres relativt indkomstfattige borgere og deres virksomheder, som er konkurrencedygtige i Fællesskabet? Eksempler: Spanien hindrer stadig etableringen af et nødvendigt europæisk aktieselskab, Det Forenede Kongerige sikrer Citys arbejdspladser og nægter harmonisering af beskatningen, også hvad angår kapitalbeskatningen, Frankrig går hellere i Fællesskabsretten end frigør elmarkedet, som Unionen kræver det, Tysklands forbundskansler overtræder alle markedsøkonomiske spilleregler og redder et konkursramt byggeselskab for at opnå politisk popularitet i sit hjemland, oksekødskrigen mod England fortsætter langt ud over, hvad der er nødvendigt med hensyn til sundheden. Hvordan kan vi tænke på udvidelse, hvis der stadig på EU's nuværende område handles i strid med spillereglerne i det indre marked? Den europæiske konkurrenceevne er nu heller ikke stærk, Fællesskabets markeder fungerer ikke rigtigt, og udjævningen af forbrugsvarernes prisforskelle mellem medlemsstaterne er stoppet på ØMU-området.
Mit eksempel udelukker ikke, at der måske også for mit hjemlands vedkommende findes overtrædelser. Jeg vil bare sige, at Helsinki-topmødets målsætninger for fremtiden er gode, men vores eget nuværende europæiske hus skal også bringes i overensstemmelse med Unionens reglement.

Hänsch
Hr. formand. Fru formand for Rådet, hele Parlamentet er enig med Dem i, at Helsinki skal give nye impulser til Den Europæiske Unions udvidelsesproces. Det må ikke kun være en teknisk betonet proces, disse forhandlinger, som vi nu vil føre individuelt med 12 ansøgerlande. Den sidste regeringskonference i dette årtusinde afslutter også et årtusinde med europæiske krige, og De skal skabe grundlaget for, at der aldrig igen kommer et årtusinde præget af europæiske krige. Det er målet med udvidelsen, hvis vi vil forene hele Europa i en Europæisk Union.
Fru rådsformand, vi støtter det, De sagde om forhandlingerne og om den måde, de skal føres på, og også det, hr. Prodi sagde herom, støtter vi. Vi mener, det er godt og rigtigt. Men det, De sagde om forberedelsen af tiltrædelsen, om de såkaldte leftovers fra Amsterdam, det mener vi er for lidt. Vi ønsker en omfattende reform af Den Europæiske Union. Hvis vi vil optage yderligere 12 beboere i dette europæiske hus, i Den Europæiske Union, ud over de 15, der allerede bor her, så er en hovedrengøring ikke nok, så er vi nødt til at ombygge huset. Det har jeg hørt for lidt om, og det gælder ikke kun Dem, men også de øvrige regeringer i Den Europæiske Union. Jeg ved jo, hvad De tænker på og måske også har i sinde, nemlig med denne regeringskonference i første omgang at gennemføre de små reformer. Efter næste års regeringskonference kommer der en ny regeringskonference osv. osv.
Jeg skal sige Dem, at befolkningerne i Den Europæiske Union er trætte af, at EU stolprer fra regeringskonference til regeringskonference og ikke mere kan se den samlede retning for bare små skridt. Vi må omsider gøre det tydeligt for befolkningerne, hvilke forestillinger vi har om Den Europæiske Union og om Europas fremtid, i stedet for at de altid kun ser EU humpe fra den ene konference til den anden.
Hvad den fælles forsvarspolitik angår, glæder vi os over den erklæring, De har afgivet i dag, men det må være slut med, at europæiske topmøder begrænser sig til erklæringer og papirer. Vi ønsker, at De i Helsinki træffer de nødvendige beslutninger, iværksætter konkrete initiativer for de ikkemilitære og militære aspekter af den fælles forsvarspolitik og i den forbindelse fastlægger de nødvendige operationelle kapaciteter og udpeger de institutioner, hvor beslutningerne skal træffes.
Til sidst ønsker vi, at vi dagen efter Helsinki, den 12. december, kan tale om et virkeligt europæisk topmøde, et topmøde, fra hvilket vi virkelig kan skue ind i det nye årtusinde, og ikke kun et muldvarpeskud, hvorfra vi ikke kan se ret meget. De har ansvaret og muligheden for at gøre det finske rådsformandskab ved afslutningen af dette århundrede til et stort rådsformandskab.

Väyrynen
Hr. formand, der er to meget vigtige anliggender ved topmødet i Helsinki: Unionens udvidelse og indledningen af regeringskonferencen. Da vi allerede ved det tidligere plenarmøde i Strasbourg godkendte den omfattende resolution for regeringskonferencen, bør vi nu i første række koncentrere os om unionsudvidelsen. Desværre indeholder den fælles resolution udarbejdet af grupperne kun nogle få afsnit om udvidelsen.
Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe har lavet ændringer, som vil supplere og forbedre den fælles tekst. Vi håber bl.a., at Kommissionen og Rådet udarbejder en helhedsstrategi, hvor unionsudvidelsen og dens kommende reformer skal knyttes til en mere omfattende paneuropæisk sammenhæng. Vi mener, at vi bør overveje forskellige modeller for en differentieret integration og stræbe efter at etablere en konstant udviklende union, hvis centrum består af en fælles unionsstatskerne, og som har en mindre integreret ydre zone. Desuden foreslår vi, at Unionen skal anvende Det Europæiske Råd og EØF som fora for paneuropæisk samarbejde. Vi håber på opbakning til vores forslag.

Schroedter
Hr. formand, jeg hilser det velkomment, at Kommissionen endelig har taget et længe savnet skridt til at revidere strategien for udvidelsen. Det må ganske vist ikke få os til at glemme, at udvidelsesstrategien nu som før på konkrete områder ikke er revideret, nemlig med henblik på støtteordningerne og på gennemsigtighed og paritet. Det, der nu som før mangler, er en offentlig debat i disse lande og en social dialog, en inddragelse af det regionale og lokale plan. Det, som er en selvfølge hos os, kan ikke finde sted i disse lande, fordi EU's instrumenter ikke giver mulighed for det.
Jeg vil gerne yderligere understrege, hvor vigtigt det er, at formandskabet med en ny europakonference genopliver dette forum og straks inddrager de lande, som er fremtidige EU-medlemmer, i nystruktureringen af Den Europæiske Union. Det gælder både for de institutionelle reformer og for det fælles mål om sammen at opfylde retningslinjerne fra Kyoto.

Berthu
Hr. formand, Det Europæiske Råd i Helsinki den 10. og 11. december 1999 vil forberede den næste regeringskonference, der skal revidere EU-traktaten med henblik på udvidelsen, men herved fastsættes en næsten begrænset, minimalistisk dagsorden med tre punkter, som Amsterdam-traktaten har ladet stå åbne, nemlig sammensætningen af Kommissionen, vægtning af stemmerne i Rådet og ny udvidelse af flertalsbeslutninger.
Vi mener ikke, at denne dagsorden kan bidrage til at løse Unionens problemer i forbindelse med udvidelsen, som således risikerer at blive indledt på de værst tænkelige institutionelle betingelser.
Vi forstår ganske vist godt Rådets modvilje over for Kommissionens uforskammede forsøg i de sidste måneder på i tråd med betænkningen af Dehaene at få iværksat tanken om et yderligere stort føderalistisk hop.
På den anden side er Rådet imidlertid i færd med at acceptere, at et forslag af samme art optages på dagsordenen, nemlig udvidelsen af flertalsbeslutninger, som ikke engang indgik i Amsterdam-protokollen om institutionerne, men som kun figurerede i en bilagserklæring fra tre medlemsstater. Dette forslag, der er baseret på idéen om et ensartet Europa, er på ingen måde den løsning, der vil gøre det muligt at få en Union med 27 medlemmer eller mere til at fungere.
Efter vores mening burde Rådet, hvis det virkelig vil gøre noget nyt, både forkaste Kommissionens forslag og nå ud over de resterende spørgsmål fra Amsterdam. Det burde lægge ét eneste emne på forhandlingsbordet, nemlig beslutningstagning i en udvidet Union, da kun dette emne gør, at tre logisk forbundne konsekvenser heraf kan behandles samlet, nemlig kvalificeret flertal i bestemte tilfælde, at Luxembourg-kompromiset kommer til at gælde i alle tilfælde, og at differentierede samarbejder liberaliseres.
Dette indebærer, at man skal tænke på det, der virkelig forener os, mine kære kolleger, uden blindt at hænge fast ved tabuet om gældende fællesskabsret og på, hvordan de fælles institutioner skal fungere i en differentieret Union. Hvis vi ikke bestræber os på at omstille os, hvis vi bliver ved med at hage os fast til stivnede holdninger som østers til klipperne, slår udvidelsen enten fejl, hr. formand, eller Unionen bliver opløst efter éns eget valg.

Belder
Hr. formand, det er nødvendigt, at topmødet i Helsinki skaber tydelighed. Den Europæiske Union må sørge for, at udvidelsesprocessen ikke forsinkes, fordi de institutionelle reformer inden for Unionen ikke er gennemført. Europa-Kommissionens tydelighed med hensyn til ansøgerlandene retfærdiggør, at det europæiske topmøde følger dens eksempel.
Hvordan vil en Union med mere end 25 medlemmer egentlig se ud? Oven i købet kræver Tyrkiet særbehandling i tiltrædelsesstrategien. Det er for øvrigt fortsat uklart, hvad der ændres for Tyrkiet, nu hvor denne stat behandles som ansøgerland, selvom der foreløbig overhovedet ikke er tale om tiltrædelse.
Dagsordenen på regeringskonferencen i 2000 må omfatte flere emner end de tre, der er tilovers fra Amsterdam. Borgeres holdning i ansøgerlandene med hensyn til tiltrædelsesprocessen vækker stadig bekymring. Udviklingen af en tydelig informationsstrategi er en forudsætning her. Det samme gælder for øvrigt for den offentlige mening i EU-medlemsstaterne. For gennemsnitsborgerne vil værdien af en udvidet Union ellers fortsat være uklar.
Ændringerne i sammensætningen af de europæiske institutioner skal finde sted i tide. Forhåbentlig opstiller topmødet en tidsplan herfor.

Oostlander
Hr. formand, som forhenværende ordfører for udvidelsesstrategien er jeg naturligvis yderst tilfreds med de nye forslag fra Kommissionen til Rådet med henblik på omsider at opgive den uheldige inddeling af ansøgerlandene i to kategorier.
Jeg er også fuldstændig enig i den grund, som gives hertil. Nøjagtig den samme grund havde vi i sin tid til at opfordre til den såkaldte "regattamodel", som i meget højere grad øvede retfærdighed mod de landes egne fortjenester og egne bestræbelser, som gerne ville høre ind under Den Europæiske Union. For når vi siger til de mest udviklede, at de egentlig allerede er med, vil de læne sig tilbage og ikke længere arbejde så hårdt. Det har vi set. I Tjekkiet stagnerede politikken. Andre lande, som er mindre udviklede, f.eks. Bulgarien og Rumænien, vil tabe modet og miste befolkningens støtte til strenge foranstaltninger. Også det bringes heldigvis nu til ophør igen, denne mærkelige inddeling i to grupper. Jeg roser Rådet meget, i det mindste på forhånd, for, at det vil gennemføre disse ændringer og denne strategi i overensstemmelse med Parlamentets oprindelige holdning.
Det er derfor meget vigtigt, at Europa-Parlamentet gør sit eget hjemmearbejde. Der må være en hurtig succes i forbindelse med regeringskonferencen i 2000. Vi må selv begynde med at reformere vores institutioner og gøre os selv demokratiske. Vi kræver det af ansøgerlandene: Opbyg Deres institutioner, sørg for, at De fungerer demokratisk. Forestil Dem, at vi ikke selv behøvede at gøre det. Det overrasker mig derfor overordentligt meget, at hr. van den Berg fra det nederlandske "Partij van de Arbeid" for nylig offentliggjorde et brev, hvori der udtrykkeligt stod, at reformen af Unionen ikke længere behøvede at være en forudsætning for udvidelsen. Har De hørt noget lignende! Jeg er forfærdeligt glad for, at disse røster ikke høres i Den Socialdemokratiske Gruppes ledelse her. For kun hvis man ikke mener det godt med Den Europæiske Union, kan man sige, at vi ikke behøver at gøre vores hjemmearbejde. Vi kan roligt tilbyde de nye medlemsstater et hus, som bliver en ruin. De har ret til mere. De har ret til demokratisk fungerende institutioner, som effektivt kan træffe beslutninger, i Den Europæiske Union, som de vil være medlemmer af. Vi må ikke konfrontere dem med noget mindre.
Den, som vil acceptere, at Den Europæiske Union bliver en frihandelszone, skal bare fortsætte med den slags forslag. Påfaldende er også den implicitte bebrejdelse i hans brev af, at Unionen egentlig træffer for mange bestemmelser på det nationale, regionale og lokale plan. Kun hærdede tilhængere af fru Thatcher taler sådan om decentralisering af Unionens politik. Det er virkelig ikke sådan, at vi fra nationale, regionale og lokale myndigheder henter opgaver, som hører hjemme der. Tværtimod anser vi subsidiaritet for at være meget vigtig. Den, som siger noget andet, gør vores arbejde til en ren karikatur.
Jeg synes, at vi i alle medlemsstater skal yde et godt og ordentligt bidrag til den offentlige debat om Den Europæiske Union, og det kan vi f.eks. sørge for, hvis vi undlader at tage ubetydelige emner op, som tager opmærksomheden fra de virkelige problemer, som Den Europæiske Union behandler, den slags emner fra hele den delegation, som hr. van den Berg leder.
Jeg udtrykker stor tilfredshed over, at vi begynder med en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik uden afsvækkelse af de transatlantiske forbindelser og forbindelsen med NATO. Jeg er overordentlig glad for, at vi sammen, hr. Hänsch, også kunne opnå en klar overensstemmelse med hensyn til dette punkt, idet vi dog skriver under på, at Den Europæiske Union faktisk foretrækker ikkemilitære midler. Det er simpelthen en kendsgerning. Men vi ved også, at de ikkemilitære midler og de diplomatiske midler ofte først har en virkelig virkning, når en troværdig militær trussel er til stede i baghånden. Jeg tror, at vi har fået en lærestreg på dette område. Den Europæiske Union har været farlig, fordi den ikke var i stand til at dele suverænitet på det sikkerheds- og forsvarspolitiske område. Heldigvis rådes der nu bod på dette.
Hr. formand, dermed ønsker jeg også Rådet held og lykke med de forslag, som vi fremsætter, og jeg håber, at Europa-Parlamentet bliver hørt i tide af Rådet også på disse andre områder.

Myller
) Hr. formand, ærede formand for Rådet, vi har i de seneste 10 år gennemlevet en periode af ændringer i Europa. Udviklingen, som fik sin start ved sammenbruddet i efteråret 1989, er takket være Den Europæiske Unions målbevidste politik bragt i en fase med styret fremskridt. Vi har lagt klare retningslinjer for den europæiske udvikling, men der er stadig noget at ændre.
Regeringskonferencen, konkretiseringen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og en styret gennemførelse af udvidelsen er ting, som kræver en grundig forberedelse både i ansøgerlandet og i Den Europæiske Union. Disse anliggender er som en vigtig helhed på dagsordenen for Det Europæiske Råd i Helsinki, og som det er konstateret her, udgør denne helhed en sådan dynamik, at hvis topmødet i Helsinki lykkes, bliver det et historisk møde. På grund af vægten af disse anliggender er det vigtigt, at også Parlamentet gennemfører en ordentlig debat. Vi er jo nu i en situation, hvor der for første gang fuldt ud skal tages højde for Amsterdam-traktaten i Det Europæiske Råd.
I Rådets fortræffelige indlæg blev spørgsmålene om og udfordringerne for Unionens fælles sikkerheds- og forsvarspolitik grundigt gennemgået. Det skal også bemærkes, at Den Europæiske Unions politik vedrørende den nordlige dimension også skal justeres ved topmødet i Helsinki for ad den vej at skabe stærkere instrumenter til stabilitet og sikkerhed for det nordlige Europa.
Når vi taler om sikkerhed, fred og stabilitet i Europa, må vi imidlertid ikke glemme faktorer, som påvirker samfundets indre sikkerhed. Respekten for de grundlæggende rettigheder og stræben efter en social ligeberettigelse er den bedste forsvarspolitik til at skabe en samfundsmæssig stabilitet. Den europæiske beskæftigelsespolitik og retningslinjerne for beskæftigelse i 2000, som skal behandles i Det Europæiske Råd i Helsinki, hører stadig til på toppen af Unionens dagsorden. Forsvar for demokratiet og bekæmpelse af yderliggående bevægelser stammer fra en social retfærdighed, hvilket bl.a. betyder bekæmpelse af arbejdsløsheden.
Jeg vil til sidst lykønske formandskabsstaten inderligt med, at den uden vedtægtsændringer, som det ikke er lykkedes at udarbejde endnu, har formået klart at øge åbenheden ved beslutningstagningen i Den Europæiske Union og i særdeleshed i Rådet. Man må håbe, at de kommende formandskabsstater fortsætter på samme måde.

MacCormick
Hr. formand, mine bemærkninger vedrører hovedsageligt sikkerhedsaspekterne ved forhandlingen i dag. Medlemmerne af Parlamentet er muligvis ikke klar over NATO's generalsekretærs ubetænksomme indblanding i den nationale politik i dag. Lord Robertson kritiserede for nylig Det Skotske Nationalistparti for at være isolationistisk vedrørende medlemskabet af NATO. Den politik, må jeg sige, er faktisk magen til Østrigs, Finlands og Sveriges standpunkt, og Irlands, selvom lord Robertsons indblanding fandt sted i forbindelse med Irlands tiltrædelse af Programmet Partnerskab for Fred. Jeg håber, at formanden for Rådet, ligesom jeg, beklager NATO's generalsekretærs partipolitiske indblanding, hvis logiske følge er et angreb på Finlands og andre medlemsstaters forsvarspolitik.
Jeg vil gerne gøre det klart, at vi i SNP, i lighed med vores kolleger i Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance, tilslutter os idéen om kollektiv sikkerhed i Europa og bifalder den udvikling, Rådet stræber efter i den henseende. Men vi er absolut modstandere af at beholde atomvåben i de skotske kystfarvande, kystfarvande i Europa i det hele taget eller på landjorden i Europa. Hvad os angår, er det en afgørende faktor for forsvarspolitikken, og jeg kan bestemt ikke forestille mig, at Irland er i færd med at udvikle en politik, der skal skabe velvilje over for atomvåben i de irske farvande. Hr. Collins forsikrede mig faktisk for, at dette ikke har noget at gøre med medlemskab af NATO.
Jeg håber, at vi i Europa ved udarbejdelsen af vores politik for kriseledelse tænker nøje over, hvor, hvis nogen steder overhovedet, atomvåben hører hjemme i Europa. Jeg mener ikke, de på nogen måde hører hjemme.

Segni
Hr. formand, jeg vil gerne her i Parlamentet give udtryk for en stærk bekymring og en moderat pessimisme - tillad mig at sige det - når det gælder den udvikling, der har vist sig i forbindelse med det kommende topmøde.
Parlamentet har givet udtryk for en meget klar holdning. Det har givet udtryk for ønsket om, at der før udvidelsen absolut foretages nogle institutionsreformer, hvis vi ikke ønsker, at Europa skal blive ét stort frihandelsområde og ikke andet, hvis evne til at træffe beslutninger er blevet reduceret meget kraftigt af forretningsordenen og af nogle efterhånden gamle interne bestemmelser. Parlamentet har også gjort opmærksom på, at beslutningerne om flertalsafstemning og om Kommissionens sammensætning ikke er nok til at give nyt liv og ny kraft til Europa, men at man skal gå andre veje, f.eks. via et charter for grundlæggende rettigheder og nogle af de ting, der skulle forene hele den store europæiske bevægelse. Dette skal naturligvis ske med respekt for nationerne, deres holdninger, deres historie og traditioner, som efter min mening er meget vigtige. Jeg har i stedet fået indtrykket af - vi er jo ikke blinde - at forsigtigheden og realismen risikerer at blive vægtet højere på det næste topmøde end dristighed og mod. Men i et historisk øjeblik som dette, hvor man enten er modig nok til at tage et stort skridt fremad eller også risikerer at blive dømt til en langvarig magtesløshed, tæller dristighed og mod efter min opfattelse mere end realisme. Min opfordring er således rettet mod alle dem, der tror på disse resultater og disse målsætninger - vi har formand Prodi hos os i dag, som har sagt dette flere gange, og jeg ved, at han tror på det - og det er en opfordring til at være bestemt og beslutsom. Jeg opfordrer Europa-Parlamentet til, at det umiddelbart efter afslutningen på topmødet i Helsinki - hvis enden på det bliver et alt for begrænset fremskridt, sådan som jeg frygter - samles og med stor åbenhed og stort mod fuldfører alt, hvad det har bestemt, og i dette øjeblik siger og mener, ligesom på andre tidspunkter i Europas historie, at Parlamentet har en stor mulighed og en stor opgave.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, ærede medlemmer, jeg skal blot komme med to bemærkninger om topmødet i Helsinki. Den første er om regeringskonferencen. Jeg gennemskuer allerede ud fra de ting, som fru ministeren sagde, nemlig at topmødets dagsorden ikke kun bliver de tre spørgsmål om konklusionerne fra Köln. Det er efter min mening rigtigt at diskutere de spørgsmål, der har forbindelse med den fælles udenrigspolitik og forsvaret samt økonomien. Men det ville være en fejltagelse at stoppe ved disse fem spørgsmål og ikke inkludere spørgsmål, som angår EU's fremtidige struktur, Unionens legale ansigt, samt sociale spørgsmål og kulturelle spørgsmål. Her vil jeg gerne understrege, at forfattelsen af et charter for de grundlæggende rettigheder er en yderst vigtig sag. Og vi må sørge for, at det ikke kun ender som en simpel proklamation, men at det udvikler sig til en tekst, som har bindende karakter.
Min anden bemærkning drejer sig om Tyrkiet. Jeg er af den mening, at vi på topmødet i Helsinki bør være meget opmærksomme på dette spørgsmål. Og det fordi det i forbindelse med dette spørgsmål er konstateret, at Tyrkiet i sin hidtidige politik ikke har vist, at det har forstået, at et nærmere forhold til Europa kræver, at det opfylder visse forudsætninger, som EU har nedfældet i sine tekster og beslutninger. Men der er også et andet spørgsmål. Spørgsmålet om en ekspansion af Europas grænser, især med hensyn til udvidelsen, og om denne ekspansion af grænserne også inkluderer Tyrkiet. Jeg synes, at det er vigtige spørgsmål, som vi bør have i tankerne.

Seguro
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, også jeg glæder mig over den samlet set rigtige og sammenhængende strategi, som er anlagt for udvidelsen. Hvis de visioner, som Rådet og Kommissionen har med hensyn til udvidelsen, er ambitiøse, kan det samme desværre ikke siges om indholdet af den kommende regeringskonference, for det, der ligger på bordet for øjeblikket, er blot en videreførelse af det, som man ikke kunne få igennem i Amsterdam. Jeg kunne næsten sige: "Så mange ambitioner for udvidelsen og så få for en revision af selve unionstraktaten". Min bekymring er så meget desto større, eftesom det, man vil revidere, den berømte institutionelle trekant, forsvares ud fra et effektivitetsargument og ikke ud fra en samlet vision for det europæiske projekt. Jeg tror ikke, at nogen vil være tilfreds, hvis resultatet af regeringskonferencen ved udgangen af år 2000 bliver, at Kommissionen eller Rådet træffer de beslutninger på to timer, som de før traf på fem, seks eller syv. Det europæiske projekt er ikke et spørgsmål om effektivitet, men et spørgsmål om samhørighed, og det, vi alle ønsker, er, at der i Helsinki bliver opstillet en politisk dagsorden, ikke en teknisk med komplicerede politiske konsekvenser.
I denne forbindelse vil jeg gerne takke det portugisiske formandskab for dets villighed til at give repræsentanterne for Europa-Parlamentet den samme status ved regeringskonferencen, som Kommissionen får, hvad angår peronlige repræsentanter for udenrigsministrene. Det ser også ud til, at det gælder om at udnytte det portugisiske formandskabs beredvillighed til, at regeringskonferencen kan begynde allerede i januar, og ikke først til marts.
Hvad angår charteret for grundlæggende rettigheder, er det også vigtigt, at det ikke blot udvider de rettigheder, som i dag er indeholdt i erklæringer og traktater, men at det anerkender rettigheder på det sociale og økonomiske område, og at det frem for alt bliver fornyende og skaber rettigheder på miljø- og forbrugerbeskyttelsesområdet.
Jeg vil nu se på et tredje punkt, som allerede formanden, hr. Barón Crespo, har omtalt, nemlig beskæftigelsen: EU bør ikke kun bekymre sig om beskæftigelsen, når vi er inde i økonomiske afmatningsperioder. Vi må have en aktiv, ikke en reaktiv beskæftigelsespolitik, og vi må udnytte den nuværende økonomiske cyklus og den erklæring, som under det finske formandskab skal udarbejdes om årtusindskiftet og det nye informationssamfund, til kreativt at få gang i en bæredygtig vækst og til at gøre målet om fuld beskæftigelse til noget konkret og ikke blot fine ord.
Endelig går jeg varmt ind for, hr. formand, at den strategi, som kommer til udtryk i sluterklæringen fra rådsmødet i Tampere, bliver til realiteter, ikke mindst med hensyn til kampen mod narkohandel, og jeg håber, at det portugisiske formandskab vil vedtage den respektive aktionsplan i det kommende halvår.

Boumediene-Thiery
Hr. formand, kære kolleger, det er en skam, at regeringskonferencen ikke tager visse væsentlige elementer vedrørende rum til sikkerhed, frihed og retfærdighed op, da det ene ikke kan eksistere uden det andet.
Jeg beklager også, at det fælles beslutningsforslag ikke nævner problemerne i forbindelse med Eurodac, selvom Rådet netop i modstrid med traktaterne har meddelt, at dette organ skal blive ved med at være rent mellemstatsligt, hvilket udelukker Parlamentet og Domstolen fra enhver kontrol i denne forbindelse. Europa-Parlamentet burde ligeledes stillet over for mangedoblingen af registreringssystemer (Europol, Eurodac) gentage sin anmodning om at lade et uafhængigt udvalg for teknologi og frihedsrettigheder se dagens lys for at bevare vores individuelle frihedsrettigheder ud over den demokratiske kontrol og domstolskontrollen.
Statsborgerskab er ligeledes en stor mangel i denne tekst. Det drejer sig dog om et emne af yderste vigtighed, som er en hovedhjørnesten i forhandlingerne for charteret for grundlæggende rettigheder på den ene side, men også om konstitutionalisering af Unionen på den anden side. I forbindelse med udvidelsen af Unionen skal dette statsborgerskab være kernen i den europæiske plan om at iværksætte en menneskelig og holdbar udvikling.
Som konklusion tror jeg, at vi må være opmærksomme på, at en så mat og farveløs tekst ikke er i stand til at tilfredsstille Unionens borgere. Vi skal passe på ikke at fjerne os for meget fra deres ønsker, hvis vi vil opbygge et mere retfærdigt, mere solidarisk og mere demokratisk Europa.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, for det første vil jeg ønske formanden for Rådet held og lykke med topmødet i Helsinki, for jeg mener, at det er kulminationen på en række betydningsfulde arbejder, som er blevet iværksat i løbet af hendes mandatperiode.
Af de emner, som formanden for Rådet har forelagt for os, skaber emnet om udarbejdelse af en ny ramme for udvidelsen ikke problemer hverken for Parlamentet, Kommissionens forslag eller Ministerrådet.
Hvad angår regeringskonferencen, mener jeg, at situationen er knap så optimistisk efter den rejse, som statsministeren for Deres land, fru formand, foretog. Det ville være ærgerligt at gå glip af denne mulighed for at fremme det europæiske integrationsprojekt, og vi vil ærgre os over ikke at udnytte denne lejlighed ordentligt.
Jeg er helt enig i Deres vurdering af, at det er helt nødvendigt at bekræfte Den Europæiske Unions internationale tilstedeværelse på den internationale scene, især på sikkerheds- og forsvarsområdet, som det finske formandskab - og det skal siges med berettiget stolthed - har givet et afgørende skub fremad med det historiske møde mellem udenrigs- og forsvarsministre, som har fundet sted for første gang i Den Europæiske Unions historie.
På den anden side skal vi gøre opmærksom på behovet for at konsolidere de resultater, der blev opnået på topmødet i Tampere - som den foregående taler var inde på - om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Jeg mener, at det er vigtigt, fru formand for Rådet - og De har allerede nævnt det i Deres indlæg - at vi helliger os og forbereder arbejdet for det kommende portugisiske formandskab om beskæftigelsesproblematikken. I dag er vi vidner til et historisk minimum i euroens korte historie, og jeg mener, at Det Europæiske Råd i Helsinki skal ofre nogen plads på spørgsmålet om Eurolands repræsentation udadtil.
Fru formand for Rådet, De har i Deres indlæg omtalt behovet for, at vi bakker op om et europæisk integrationsprojekt, som er mere åbent, mere demokratisk og mere gennemskueligt. Jeg har med tilfredshed modtaget den bemærkning, som formanden for Kommissionen er fremkommet med i forbindelse med Europa-Parlamentets tilstedeværelse på regeringskonferencen, men det ville glæde mig, hvis formandskabet for Rådet ville sige det samme. Reelt set får vi ikke et Europa, der er mere åbent, mere gennemskueligt eller mere demokratisk, hvis Europa-Parlamentet ikke er fuldt ud delagtiggjort i arbejdet i forbindelse med regeringskonferencen.
Jeg håber og ønsker, fru formand for Rådet, at Det Europæiske Råds møde i Helsinki giver os et mere politisk Europa, et mere samlet Europa og i den sidste ende et Europa, der er meget mere fælles og meget mindre mellemstatsligt.

Napolitano
Hr. formand, jeg har først og fremmest bedt om ordet for at give udtryk for min overraskelse efter at have lyttet til det, som rådsformanden fortalte os med hensyn til regeringskonferencen. Fru Halonen nævnte slet ikke Europa-Parlamentets beslutning af 18. november eller forslagene heri om regeringskonferencens dagsorden. Der er tale om seriøse og begrundede forslag og ikke om urealistiske målsætninger og utopiske ønsker. Efter min opfattelse er det ikke korrekt at opføre sig sådan over for en vigtig stillingtagen fra Parlamentets side. Vi ved allerede det hele om de tre leftovers fra Amsterdam, og vi mangler således bare at træffe de valg, som det ikke lykkedes os at træffe på den sidste konference. Vi skal udelukkende beskæftige os med dette i et år. Tillad mig at sige, at det er latterligt at have denne holdning. Man skal være opmærksom på, at hvis ikke Rådet og regeringerne opfører de væsentlige og efterhånden modne institutionsspørgsmål på dagsordenen for konferencen i Helsinki, vil udvidelsessnakken ikke være troværdig, og man viser, at man ikke er i stand til at komme med et langsigtet syn på Unionens udvikling i alle dens dimensioner.
Formand Prodi, jeg forstod ikke, hvad det forberedende arbejde uden for regeringskonferencen, som De talte om, skulle være. Det lod til, at De vil overlade nogle af de emner, Kommissionen foreslog her i Parlamentet den 10. november, til dette mystiske forum. Jeg håber, at De holder fast ved alle Kommissionens forslag til konferencens dagsorden og metode, og at De på denne måde bidrager til, at Rådet i Helsinki får et positivt udfald.

Gawronski
Hr. formand, jeg mener, at formand Prodi i sit indlæg - som man kun kan være helt enig i - gjorde ret i at nævne udvidelsen som det væsentligste punkt i Helsinki. Parlamentet har længe understreget, at det er en utilstrækkelig indfaldsvinkel, som Kommissionen og Rådet har indtaget, når det gælder udvidelsen. Jeg tror, at der var tale om en strategisk og politisk fejl, hvis konsekvenser heldigvis blev begrænset af Kommissionens holdningsændring, selvom jeg må sige, at det er trist at tænke på, at det måske kun er den krig, vi har oplevet lige uden for vores dør, der har ført til denne nye strategi. Det er rigtigt at indlede forhandlingerne med alle ansøgerlandene, men der er ingen tvivl om, at der bør foretages en differentiering mellem disse lande i betragtning af, at niveauet for deres tilpasning til Europa er yderst forskelligt i hvert enkelt land. Det er naturligvis vanskeligt at tale om optagelsesdatoer, selvom det ville være meget nyttigt med henblik på at fastholde gejsten hos befolkningerne i de pågældende lande, eftersom der er en stadig tydeligere risiko for, at nogle alt for lange forhandlinger kølner entusiasmen såvel i medlemsstaterne som i ansøgerlandene. Det fremgår af de undersøgelser, man har foretaget i Polen for nylig, og det har jeg personligt kunnet konstatere i dette land, som jeg kom tilbage fra i går. Vi ville således gå glip af en historisk lejlighed, for nu at gentage formand Prodis ord. Jeg er af den faste overbevisning, at optagelsen af en ny medlemsstat skal være resultatet af en bred enighed mellem de politiske kræfter, men først og fremmest skal størstedelen af de pågældende befolkninger være enige heri. Det er således nødvendigt - og dette er min opfordring til Parlamentet - at være særligt opmærksom på de informationskampagner, der bevarer en kraftig støtte til det europæisk valg i disse lande. I den forbindelse tror jeg, at Phare-programmet er det rette instrument, og jeg er derfor af den opfattelse, at det bør styrkes netop i den henseende.

Schröder, Jürgen
Hr. formand, tillad mig, at jeg tager tråden op fra det, hr. Gawronski netop sluttede med, nemlig Europas accept i befolkningen i de forskellige lande, som ønsker at tiltræde Den Europæiske Union. Ikke kun i Polen, men også i andre lande, er der grænser for begejstringen for Den Europæiske Union, således også i Den Tjekkiske Republik. Jeg vil gerne gøre en bemærkning om, at i Kommissionens rapport om fremskridtene i Den Tjekkiske Republik blev der nævnt en mellemstor by i Tjekkiet, hvor der er rejst en afspærring, hvormed tjekkerne i en gade har spærret sig af mod sigøjnerne. Det er ikke nogen køn fremgangsmåde. Jeg har været på dette sted to gange, har talt med overborgmesteren og har også sagt, at afspærringen skal væk. Men hvad er der sket? I sensationspressen i Den Europæiske Union er denne afspærring blevet gjort til en mur, som om der ikke bare var tale om Berlinmuren, men måske ligefrem om den store kinesiske mur. Det er blevet blæst op i en sådan grad, at menneskene dér naturligvis er meget vrede over det, fordi de må antage, at der benyttes forskellige målestokke i Den Europæiske Union. Vi har en målestok, som gælder for os selv, og naturligvis er vi heller ikke de rene dydsmønstre, og vi har en anden målestok for ansøgerlandene og forventer af dem alt det, vi ikke selv opfylder.
Hvis vi ser os omkring i Den Europæiske Union og på, hvad der her findes af etniske konflikter og lejlighedsvis også terroristiske attentater, så mener jeg, at hvis tingene forholdt sig omvendt, hvis det f.eks. var Den Tjekkiske Republik, der allerede var medlem af Unionen, så ville den sige til en vis medlemsstat: Kære venner, hvis ikke I bringer jeres konflikt i orden, så må I nok vente 20 år endnu, før I bliver medlem. Jeg mener blot, at vi bør være opmærksom på, at vi ikke irriterer befolkningen. Det gælder ikke om, at vi kommer godt ud af det med politikerne i ansøgerlandene, men med befolkningen. Det er det eneste vigtige.

Carlsson
Hr. formand, først vil jeg gerne gratulere det finske formandskab med et i det store og hele godt halvår. Jeg vil takke Dem, fru formand for Rådet, fordi De i dag tog en så grundig drøftelse af EU's udenrigs- og sikkerhedspolitik, inklusive de militære muligheder.
Inden for rammerne af Amsterdam-traktaten kan EU øge sin troværdighed med hensyn til sit engagement for frihed og fred i Europa. Topmødet i Helsinki er dermed en prøve for Europas nuværende lederskab. Findes viljen og modet til i fællesskab at formulere og uddybe en politik, hvorigennem Europas borgere kan mærke, at der er mere end blot ord, men også styrke bag viljen til at undgå katastrofer som den i Kosovo?
En lige så vigtig prøve på lederskabet er det at sikre, at udvidelsen kan gennemføres, og at de første nye medlemsstater kan indtræde i Unionen i denne embedsperiode. I Helsinki fastlægges temaerne for den regeringskonference, hvor de resterende beføjelsesspørgsmål skal løses. Vi har brug for en Union med beslutningskraft. Vi må imidlertid ikke tillade, at nye ønsker kommer i vejen for den historiske opgave med at udnytte den historiske mulighed for at forene hele Europa.
Det finske formandskab og topmødet skal overdrage stafetten til Portugal med et entydigt mål. Regeringskonferencen skal afsluttes i Paris og virkeliggøre et åbent, solidarisk og samarbejdende Europa, hvilket vil stille store krav til lederskab, forandringsevne og mindre insisteren på kortsigtede, nationale interesser.

Rack
Hr. formand, Europa-Parlamentet skal sammenfatte denne diskussion om Helsinki i en beslutning. Som altid vil denne beslutning være et kompromis. Det er der ikke noget forkert i, det ligger i sagens natur. Men i det foreliggende tilfælde er jeg bange for, at medforfatterne til denne beslutning er gået for vidt i deres vilje til kompromis. Det drejer sig ikke så meget om det, der siges, selvom jeg også her har en og anden alvorlig indvending, f.eks. angående emnet Tyrkiet. Men min kritik angår først og fremmest det, som ikke siges i denne beslutning. Frem for alt satser vi ved emnet udvidelsen for meget på princippet håb og for lidt på de hårde kendsgerninger.
Kommissionen henviser i sine tilstandsrapporter om status for tilpasningerne til acquis communautaire konstant til, at ansøgerlandene - og det gælder både dem i den første gruppe og dem i den anden gruppe - på talrige punkter er meget tøvende med at implementere acquis communautaire og foretage tilpasning hertil, f.eks. på det sociale område, men også på området miljø og energi og undertiden endda i forbindelse med menneskerettighederne og udøvelse af demokrati. Det kan ikke være nok. Vi må ikke stille os tilfreds med dette og blot håbe på, at en dødsdom i Tyrkiet måske ikke bliver eksekveret. Vi må ikke stille os tilfreds med kun at håbe på, at der med hensyn til atomkraftværkernes sikkerhed måske på et eller andet tidspunkt et eller andet sted lukkes anlæg, som åbenlyst ikke er sikre. Vi bør heller ikke lade, som om det, der i sin tid i firserne ikke førte til virkelige problemer, nemlig meget lange overgangsfrister, ikke er noget problem for det indre marked.
Hvordan vil vi dog i praksis acceptere en overgangsfrist på indtil 15 år og mere for de grundlæggende friheder, hvad fri bevægelighed for personer og tjenesteydelser angår, og alligevel holde grænserne åbne? Vi går ind for udvidelsen. Den er svaret på spørgsmålet om Europas fremtid. Netop derfor må vi tale et tydeligere sprog, også i kompromisbeslutninger.

Harbour
Hr. formand, jeg har det privilegium at få ordet endnu en gang under en debat med fru Halonen. Faktisk var min første tale nogensinde her i Parlamentet i juli, hvor jeg anbefalede det finske formandskab at prioritere informationssamfundet og dets arbejdsprogram. Her til aften, efterhånden som vi nærmer os det formandskabs afslutning, vil jeg rose det finske formandskab for dette arbejde, men jeg beklager også, at det ikke har udnyttet mulighederne bedre. Fru Halonen nævnte kun kort informationssamfundet - jeg tror, det var i den sidste sætning af hendes tale - og alligevel skal der, i henhold til et dokument jeg modtog fra Kommissionen i sidste uge, fremsættes et initiativ i Helsinki om et e-Europa, et dokument med titlen "Informationssamfundet for alle". Det har vi ikke set endnu. "Alle" omfatter tydeligvis ikke medlemmerne af Europa-Parlamentet, hvorfor der ikke er mange, der kender noget til det. Det blev knap nok nævnt i Deres tale, men jeg håber, at Rådet bruger tid på dette meget vigtige spørgsmål.
Lad mig også sige angående det bredere spørgsmål om gennemførelsen af det indre marked, at vi under det finske formandskab har set nogle meget vigtige dokumenter om strategi, og de kræver faktisk langt højere prioritering, end de får i Fællesskabet i øjeblikket. I det beslutningsforslag jeg så her til morgen, var der faktisk hverken nævnt initiativer til det indre marked eller informationssamfundet trods det arbejde, der er foregået under Deres formandskab. Jeg foreslog en tilføjelse på vegne af min gruppe her til morgen om at inkludere de punkter, og jeg håber absolut, at den får Parlamentets støtte.
Afslutningsvis håber jeg også, at det finske formandskab på topmødet i Helsinki vil minde regeringerne i medlemsstaterne om, at oprettelsen af et indre marked kræver, at grænseoverskridende overtagelser og en omstrukturering af nøgleindustrierne skal have lov at fortsætte uden politisk indgriben fra regeringerne i medlemsstaterne. Jeg er sikker på, at medlemmerne af Parlamentet ved, at der er en vigtig overtagelse undervejs i telesektoren. Jeg må sige, at jeg er skuffet over at høre toppolitikere, og endda medlemmer af Kommissionen, foreslå, at hele filosofien bag et indre marked stadig skal accepteres fuldt ud.

Halonen
Hr. formand, til at starte med indrømmer jeg, at da vi forsøgte at opfylde både tidskravet og sagernes prioriteringsorden, valgte vi nogle af de sager, som vi ved vil være de vigtigste i Helsinki, som essentielle udgangspunkter. Herved har nogle andre aspekter, som det her helt begrundet er påpeget, fået mindre opmærksomhed i mit indlæg. Jeg kan dog berolige, trøste eller opmuntre medlemmerne af Europa-Parlament med, at disse aspekter ikke er blevet glemt i selve arbejdet.
Først hvad angår beskæftigelsestemaet, mener vi, at det er meget vigtigt, og vi har forberedt det, som jeg sagde i mit indlæg, så historiens første topmøde om beskæftigelse under det portugisiske formandskab kan lykkes rigtig godt. Under det finske formandskab er bl.a. de ældres status behandlet som specialtema under beskæftigelsesspørgsmål. Om dette emne blev der holdt et uofficielt møde i Rådet (arbejds- og socialministrene), og vi har på ministerplan også haft en konference, som navnlig handlede om ligestilling. Desuden har vi på beskæftigelsesområdet fremlagt et tema om informationssamfundet. Der findes en konklusion fra Rådet om beskæftigelse inden for informationssamfundet og den sociale dimension, godkendt den 29. november.
Jeg svarer i en anden rækkefølge, end indlæggene var i, men da parlamentsmedlem Harbour ser ud til at være til stede endnu, fortæller jeg også til ham, at Kommissionen fremlægger sit omfattende forslag om informationssamfundet for Det Europæiske Råd i Helsinki. Dokumentet bliver først offentliggjort den 8. december. Den egentlige behandling af det er henlagt til det specielle topmøde i Portugal. De informationssamfundsanliggender, som får hovedvægten i Helsinki, er sammenhængen mellem informationssamfundet og konkurrenceevnen. Dette synspunkt er blevet kraftigt fremlagt under formandskabet, og det foreligger nu formodentlig i forbindelse med anliggender om økonomi, beskæftigelse og konkurrenceevne. Således er det hensigten også i konklusionerne at sætte fart i udviklingen af reglementet omkring den elektroniske handel. Under det finske formandskab er der gjort fremskridt i essentielle reglementsprojekter, men efterbehandlingen af dem forbliver nok det næste formandskabs opgave. Så resultatet er lidt bedre, eller jeg tør endda sige en del bedre, end det måske fremgik af præsentationsindlægget.
Så vil jeg svare på endnu ét separat spørgsmål vedrørende udvidelsen. Hvad angår spørgsmålet om sigøjnerne, som blev fremlagt her, vil jeg på egne vegne sige, at jeg mener, at det er begrundet at rette opmærksomheden mod menneskerettighederne i almindelighed og mod minoritetsrettighederne i særdeleshed både i Den Europæiske Union, men også specielt i de lande, som har søgt om medlemskab. Vi har under det finske formandskab navnlig erfaringer fra ansøgerlande om dårlig behandling af sigøjnerne i en sådan grad, at store grupper af sigøjnere har måttet rejse og søge asyl. Så vidt jeg husker, er der allerede ca. 1.000 af dem også i Finland. Fra formandskabets side har vi ikke ønsket at drage den konklusion, at årsagerne kun eksisterer i Slovakiet, Rumænien eller i et enkelt andet land. Dette problem er generelt, og det er derfor, vi har tænkt at fremlægge, ikke i forbindelse med udvidelsen, men blandt de generelle emner på dagsordenen ved topmødet det aspekt, at både medlemsstaterne og ansøgerlandene skal forbedre gennemførelsen af minoritetsrettighederne. Også formandskabsstaten tilbyder hjælp til samarbejdet i denne forbindelse.
Så går jeg over til de egentlige tunge punkter. Vedrørende regeringskonferencen vil jeg først meget ærligt sige, at de anliggender, som ikke kom med i Amsterdam-traktaten, er vi helt enige om. Det er endda i flere indlæg her blevet fremlagt, at det drejer sig om et mindre forsøg, hvis der gøres forsøg på at løse disse spørgsmål. Ærede parlamentsmedlemmer, grunden til, at de ikke kom med i Amsterdam-traktaten, var ikke, at det var ubetydelige og små spørgsmål. De kom ikke med i traktaten, fordi det var meget svære spørgsmål. Og i mellemtiden er sagerne ikke blevet spor nemmere. Men opgavernes klare afgrænsning og ligeledes det pres, at sagen skal bringes i orden, giver os nu en mulighed for at lykkes med det.
Ud over dette remsede jeg klart sager, som relaterer sig tæt til disse emner, og som eventuelt kan tilføjes på dagsordenen, op for jer. Den tredje gruppe udgøres af de sager, som én eller flere medlemsstater har fremlagt. Jeg tør sige, at selvom Finland som medlemsstat endnu er ung, er jeg i øjeblikket én af de ældste af udenrigsministrene med hensyn til embedsalder. Vi er kun et par ministre tilbage, som har deltaget i den forrige regeringskonference. Vi fik i denne proces med regeringskonferencen i ganske mange tilfælde 14, 13 eller 12 medlemsstater til at bakke op om et anliggende. Men vi fik aldrig alle 15, som der kræves for f.eks. at gennemføre disse flertalsbeslutninger. I den henseende er jeg slet ikke mistænksom, men jeg er realistisk med hensyn til det faktum, at for visse sagers vedkommende skal man koncentrere sig om de aspekter, som i en vis grad er forberedt, hvis man hurtigt vil have noget gennemført. Så er der den anden proces, hvor der fremlægges store langsigtede planer. Der kan vi gå så hurtigt frem, som det tager at blive enige, men de er ikke nødvendige med hensyn til udvidelsen.
Jeg har ingen mulighed for at sige, hvad Helsinki-topmødets løsning på Europa-Parlamentets deltagelse vil blive, men jeg har allerede en gang før sagt, og jeg gentager, at vi har positive erfaringer med Parlamentets forrige deltagelse. Dette er altså formandskabsstatens holdning.
Hvad angår udvidelsen, bliver den forelagt på dagsordenen ved det sidste Råd (almindelige anliggender) den 6. december. Ved dette rådsmøde stræber jeg vedrørende Tyrkiet efter at sammenfatte i hvert fald de elementer, ved hjælp af hvilke vi kan gøre fremskridt. Jeg har flittigt debatteret emnet med mine kolleger. Jeg er ikke helt sikker på, om vi kan nå til enighed om det ved Rådet (almindelige anliggender). Hvis vi finder tilstrækkelige elementer til denne fælles beslutningstagning, kan formandskabsstaten også anvende de resterende dage før topmødet i Helsinki til efterbehandling af sagen. Det ser ud til at være et fælles ønske, at sagen på en måde skal være løst i enighed allerede inden topmødet i Helsinki, og som formandsstat arbejder vi hårdt på at finde en positiv løsning.
Jeg tager med tak imod alle fremkomne bemærkninger, som vedrører udvidelsens fart, København-kriterier og alt andet. De fleste af dem var meget tæt på vores synspunkter ved forberedelserne af disse papirer i Ministerrådet. Der var nok mindst kritik med hensyn til udenrigs- og sikkerhedspolitikken, men ét punkt vil jeg gerne kommentere. Jeg nævnte ikke noget om den nordlige dimension her denne gang. Der blev afholdt et møde på ministerplan om den nordlige dimension i Helsinki, som vi havde lovet, men deltagelsen af udenrigsministre fra de andre af Den Europæiske Unions medlemsstater var ikke særlig høj - jeg var den eneste der - men derimod var der andre ministre til stede og også alle de ministre, som beskæftiger sig med den nordlige dimension. Svaret var meget opmuntrende. Kommissionen lovede allerede at tage det næste skridt, at udarbejde en action plan, og således har vi opnået det, som var hensigten med henblik på det portugisiske formandskab. Jeg er enig med talerne om, at når stabiliteten øges, øger den på sin måde igen sikkerheden i Europa.
Hvad angår udvidelsen, har vi forsøgt at minde ansøgerlandene om, netop som det er sagt her, at vi ikke optager nye regeringer, men vi optager nye lande som medlem. Det er meget vigtigt at fremlægge for ansøgerlandenes regeringer, at de også skal have oppositionen med, og de skal have hele befolkningen med på deres planer, netop som det er krævet her. Jeg har sagt, at i Den Europæiske Union optages ikke kun unge, veluddannede, mandlige byboere, men alle optages, også ældre, landsbybefolkninger, ufaglærte, kvinder. Planerne skal så også laves derefter. Jeg håber, at vi også kan tale med dem om en social kohæsion, sikkerhed ved kernekraftværker og mange andre ting. Jeg har også forsøgt at få ansøgerlandene overbevist om disse ting. Jeg har sagt, at selvom alle punkter ikke direkte er forhandlingsspørgsmål, kan det være, at disse sager vækker så stor opmærksomhed i medlemsstaternes parlamenter, og at landene sikrer sig en hurtig accept, hvis de i god tid begynder at arbejde for disse ting, som alligevel vil spille en vigtig rolle, når de engang bliver medlemmer.
Som den allersidste sag vedrørende regeringskonferencen: Hvis vi ved den næste regeringskonference får et juridisk mandat til Den Europæiske Union, vil mange ting blive løst. Det juridiske mandat, som har været omtalt i flere af indlæggene her, var et af de spørgsmål, som blev bakket op af flertallet, men det blev desværre ikke til en konsensus; det var bare et eksempel på det.

Barón Crespo
Hr. formand, jeg har stillet et påtrængende spørgsmål til Rådets formandskab vedrørende dets holdning til Parlamentets fulde deltagelse i regeringskonferencen. Det er et vigtigt spørgsmål, fordi det er den betænkning, som Parlamentet vedtog, og det er afgørende for os. Jeg ville være taknemmelig, hvis Rådets formandskab ville besvare spørgsmålet.

Prodi
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg har hørt nogle pessimistiske bemærkninger om det næste topmøde her i salen. Jeg er absolut ikke enig, for der er tale om et utroligt vigtigt topmøde, som vi - Parlamentet, Kommissionen og Rådets formandskab - har tilrettelagt på en stærk og yderst omhyggelig måde, og udvidelsen er en historisk udfordring af afgørende vigtighed. I Helsinki vil udvidelsen få fodfæste, tage fart og fuldstændigt ændre Europas udseende. Jeg er enig i det, som mange af Dem sagde, nemlig at vi skal tage fat på udvidelsen med iver og energi, og det er en udvidelse, hvor hvert enkelt land bliver vurderet, men hvor man skal undgå, at det mister sin tillid til os. Der er således slet ikke tale om nogen minimalistisk indfaldsvinkel for denne udvidelse. Kapsejladsteorien og forestillingen om de enkelte lande, der bevæger sig fremad og gør flere og flere fremskridt, er den indfaldsvinkel, vi har fulgt.
Herudover er det klart, at vi forestiller os en stærk regeringskonference. Vi mener derfor - sådan som hr. Seguro sagde for lidt siden - at man bør begynde så hurtigt som muligt. Vi kan og bør efter min opfattelse begynde i januar, for der er mange emner, vi skal se på, nemlig Amsterdam-traktaten og det, som udspringer fra denne, samhørigheden, den fælles beslutningstagning, forsvars- og sikkerhedsspørgsmålet, charteret for grundlæggende rettigheder samt omstruktureringen af traktaten. Det er ikke nogen minimalistisk dagsorden. Hr. Napolitano, jeg vil også gerne berolige Dem med hensyn til forslaget om at udføre et forberedende og ledsagende arbejde, og her vil jeg gerne understrege ordet ledsagende. Eftersom der er nogle særlige og yderst detaljerede tekniske aspekter ved spørgsmålet om revideringen af traktaterne, kan man således ikke anklage os for ikke at have foretaget en grundig gennemgang og en komplet analyse af disse aspekter. Der er ikke tale om en udsættelse, for ledsagende betyder, at vi begynder at arbejde for os selv, og at dette arbejde ledsages af et teknisk arbejde, som er nødvendigt for, at denne forsinkelse ikke skal gøre vores indsats mindre effektiv.
Vores udgangspunkt er, at vi holder os tæt til det dokument, som er blevet fremlagt tidligere, med nogle stærke forslag og også med den fornemmelse, at der efter udvidelsen virkeligt opstår et spørgsmål, som drejer sig om, at vi omhyggeligt og opmærksomt skal definere Europas grænser og karakter ved hjælp af en meget bred debat. Der var en ting, som mange af Dem nævnte, som jeg har anmodet Parlamentet om flere gange, og som jeg gerne vil gentage i dag, nemlig at jeg tror, at vi samtidig med udvidelsens gennemførelse - der er en ubestridelig realitet, eftersom den udvidelse, som jeg håber, at vi beslutter i Helsinki, er en udvidelse uden tvivl, tøven og problemer - skal indlede en debat om Europas karakter og udseende, da det skal være os, der tilrettelægger disse grænser og bestemmer Europas karakter. Vi kan ikke bare svare på det i øvrigt rimelige spørgsmål, som de lande stiller os, der ønsker at komme med i Europa. Hvor går grænsen for dette spørgsmål? Hvorfor kan det f.eks. ikke vedrøre de asiatiske lande? Det skal trods alt være os, der bestemmer. Jeg kunne komme med en hel liste over lande, der i grunden ville have interesse i og også lyst til at komme med i Europa, og som så ville give Europa en anden karakter end den, det har. Europa er nemlig ikke en toldaftale eller et frihandelsområde, Europa er en union af lande, som vi faktisk også har kaldt for Den Europæiske Union. Det er således klart, at vi sammen skal foretage en stor institutionsreform for at kunne træffe nogle rigtige beslutninger, og vi skal videreføre denne debat om Europas grænser og karakter.
Afslutningsvis vil jeg blot tilføje, at med hensyn til atomkraftværkerne, indsatsen i Balkanlandene og de sociale og kulturelle spørgsmål, De har rejst her, har vi virkelig undersøgt spørgsmålet grundigt. Der eksisterer nogle aftaler, som kan munde ud i en strategi for lukningen af disse atomkraftværker, og det er en strategi, der giver os sikkerhed samtidig med, at disse lande får mulighed for at løse deres problemer på en realistisk måde, man er enig om. Det er, hvad vi foretager os i øjeblikket, og vi er således på vej mod topmødet med en meget stor udfordring og en kompleks dagsorden.
Jeg vil gerne takke Parlamentet, for Kommissionen og Parlamentet har i disse måneder handlet på en fuldstændigt identisk og harmonisk måde, når det gælder disse emner. Det, som vi sagde til hinanden den første dag, vi mødtes, gælder stadig, nemlig at vores udfordring ikke er en udfordring, som ingen vinder noget ved, for ved at samarbejde vinder både Parlamentet og Kommissionen noget ved det. Efter min mening er det nemlig vores ansvar at skabe kontinuitet i Europas udvikling, og det skal være en langsigtet udvikling og ikke bare en udvikling fra dag til dag. Jeg mener derfor, at vi ud over disse emner bør engagere os i debatten om fremtidens Europa og om dets grænser og dets karakter. Det er emner, jeg har mindet om mange gange, for der er efter min opfattelse tale om en vigtig opgave, som vi skal videreføre sammen.

Halonen
Hr. formand, jeg gentager, at formandskabsstatens standpunkt har været, at vores erfaring fra den forrige regeringskonference var positiv med hensyn til Europa-Parlamentets deltagelse. Efter dette har formandskabsstatens statsminister rejst eller rejser stadig rundt i medlemsstaterne før topmødet i Helsinki for at spørge, hvad man synes om sagen. Der ser i øjeblikket ud til, at der findes forskellige holdninger. En del mener, at udviklingen bør fortsættes, og en del vil bibeholde situationen omtrent, som den er. Men når jeg sammenligner med den forrige regeringskonference, mener jeg, at Parlamentets rettigheder forbliver mindst de samme.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Meddelelse fra formanden
Formanden
Hr. Karlsson, formand for Revisionsretten, som skulle forelægge Revisionsrettens årsberetning, er nødt til at forlade Bruxelles kl. 19.00. Den måde, dagsordenen skrider frem på, gør, at det ikke er muligt at behandle dette punkt før da. Det udsættes derfor til en senere mødeperiode. Spørgsmålet drøftes senere på Formandskonferencen, når den fastlægger det endelige udkast til dagsorden for mødeperioden i december.

Årsberetning om menneskerettighederne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets redegørelse om årsberetningen om menneskerettigheder efterfulgt af forhandling.

Halonen
Hr. formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, først vil jeg takke for muligheden for at fremlægge Den Europæiske Unions første årsberetning om menneskerettighederne for Dem. Min hensigt er ikke at gentage, hvad der står skrevet i beretningen, men mere at se på fremtiden.
Udviklingen af EU's menneskerettighedspolitik er en omfattende udfordring, hvis gennemførelse kræver mod blandet med tålmodighed. EU skal være i stand til at samarbejde på flere niveauer, hvis den skal være effektiv. Samarbejdet skal først og fremmest styrkes mellem EU's institutioner. EU skal også være parat til et bredere samarbejde med civilsamfundet og ngo'erne end hidtil. EU støtter menneskerettighedsforkæmpernes (human rights defenders) arbejde overalt i verden. Til dette arbejde har vi brug for ngo'ernes indsats.
EU skal også samarbejde med andre internationale organisationer såsom Europarådet, OSCE og FN. Denne målsætning kræver også en vilje til åbenhed. På den anden side må EU's bestræbelser på at gøre aktiviteterne synlige ikke føre til, at den udfører overlappende arbejde, eller at dens samarbejde med andre organisationer vanskeliggøres.
Årsberetningen om menneskerettighederne skal på grund af det, som jeg før beskrev, ses som en del af processen, som styrker menneskerettighedernes status i Unionen. Jeg tror, at vi alle gerne vil udvikle Unionen, således at den er i stand til mere effektivt at handle til fordel for menneskerettighederne overalt i verden. Når man taler i Europa-Parlamentet, behøver man ikke at specificere de årsager, som gør, at dette arbejde er nødvendigt. De kender denne sag. Rapporter om krænkelser af menneskerettighederne er hverdag i Deres informationsformidling. Jeg er overbevist om, at aktiviteterne for menneskerettighedsværdierne også har de europæiske borgeres urokkelige støtte.
Årsberetningen om menneskerettighederne erstatter memorandummet om menneskerettigheder, som Rådet tidligere forelagde Parlamentet. Formålet med ændringen er at øge og udvide kendskabet til Rådets arbejde og prioriteringer. Der gøres således forsøg på at skabe et grundlag for en endnu dybere og mere analytisk debat om EU's arbejde til fordel for menneskerettighederne.
Jeg vil også i denne forbindelse henvise til EU's første menneskerettighedsforum, som sluttede tidligere i dag, og som mange af os også har deltaget i. Mange af årsberetningens temaer blev aktivt og fremtidsorienteret debatteret ved forummet. Forummet var ment som en start på en mere regelmæssig og mere omfattende dialog om prioriteterne og udfordringerne for EU's menneskerettighedspolitik end før. Denne indgangsvinkel blev også støttet af deltagerne. Jeg er således selv overbevist om, at forummet vil fortsætte. Feedback om videreudviklingen og effektiviseringen af forummet er selvfølgelig stadig velkommen.
Men hvorfor kan det betale sig for EU at udgive en rapport om menneskerettighederne hvert år?
For det første vurderede Rådet, at åbenheden i EU's menneskerettighedspolitik kan forstærkes på den måde. At fremme åbenheden er en af det finske formandskabs højeste prioriteringer, som De ved. Når der tales om menneskerettighederne, er åbenheden et meget vigtigt aspekt. Det er nødvendigt at styrke dialogen og samarbejdet, fordi vi alle spiller vores egne roller i dette. Årsberetningen dækker perioden fra starten af juni 1998 til slutningen af juni 1999. Perioden blev valgt således, at EU's topmøder i juni omfattes af årsberetningen. Det er meningen, at en lignende periodisering skal være gældende også for de kommende årsberetninger.
For det andet er årsberetningen et forsøg på at øge logikken i EU's menneskerettighedspolitik. Jeg mener selv, at et logisk og troværdigt arbejde i forskellige fora netop er den essentielle udfordring i EU's menneskerettighedspolitik. Årsberetningen samler for første gang EU's arbejde i forskellige internationale organisationer og vores forhold til tredjelande. Årsberetningen omhandler arbejdet både på den første og den anden søjles område. Under udarbejdelsen af årsberetningen opdagede vi, at tilsvarende oplysninger ikke tidligere var samlet systematisk nogetsteds. Vi lærte også, at der virkelig var grund til at skabe et mere konsekvent arbejde over søjlegrænserne i EU.
Årsberetningen koncentrerer sig denne gang om EU's eksterne anliggender. Denne første årsberetning indeholder dog et afsnit, hvor EU's forebyggende arbejde mod racisme i EU's eget område også bliver behandlet. Troværdigheden af EU's arbejde forudsætter, at vi selv overholder de samme principper for menneskerettighederne, som vi kræver af andre. Fremover er der således behov for en endnu mere omfattende betragtning af Unionens interne situation, som det blev konstateret ved udarbejdelsen af årsberetningen. De pågældende nødvendige færdigheder skal udvikles. Det kan være, at der f.eks. skal tages mere hensyn til asyl- og flygtningespørgsmål, for den væsentlige menneskerettighedsdimension er reelt indeholdt i dem.
Årsberetningens formål er at beskrive EU's arbejde og tematiske udgangspunkter for en udvalgt periode. Den stræber altså ikke efter altomfattende at beskrive menneskerettighedssituationer i forskellige lande. Det kan være, at også det vil vise sig at blive nødvendigt senere. Der kan opstå et behov for, at vi mere præcist betragter situationerne i forskellige lande. Dette vil dog kræve, at EU har mere udviklede mekanismer og færdigheder til en konsekvent monitorering og analysering, end vi har i dag.
I de første afsnit af årsberetningen er indgangsvinklerne for EU's menneskerettighedspolitik beskrevet. Der er bl.a. universalitet og udelelighed. Derefter har vi bestræbt os på centralt at beskrive aktørerne og systemerne både inden for EU og i de internationale organisationer. Der er også en del om prioriteter og tematiske menneskerettighedsspørgsmål som kvinders, børns og minoriteters rettigheder samt bekæmpelse af dødsstraf og racisme. Også betydningen af de økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder er begrundet påpeget.
Jeg er godt klar over, at indholdet og formen af årsberetningen skal udvikles mere. Men vi har allerede nu stræbt efter at gøre den kompakt og letlæselig. Siden årsberetningen blev godkendt i Rådet, har den også været tilgængelig på Internettet. Desuden udgives den på alle EU-sprog i Rådets udgivelsesserie, og en omfattende spredning af den bliver en realitet. Det sker, fordi vi synes, at en vigtig del af menneskerettighedernes fremme er, at folk ved, hvad der er tale om i rettighederne.
Amsterdam-traktaten og de nylig ikrafttrådte forordninger om menneskerettigheder forbedrer EU's handlemuligheder til fremme for menneskerettighederne. Vi skal nu give disse øgede handlemuligheder et konkret og fornuftigt indhold. I den henseende er EU's menneskerettighedspolitik i en dynamisk udviklingsfase. Feedback vedrørende denne første årsberetning og forslag dertil er velkommen også fra Parlamentet. Således kan vi gøre fremskridt med den næste årsberetning efter de retningslinjer, vi i fællesskab har besluttet.
Jeg vil gerne nævne ét punkt separat. Som jeg i starten konstaterede, er der behov for et dybere og mere analytisk samarbejde med europæiske organisationer som Europarådet og OSCE. Dette er ikke bare et høfligt ønske, men en meget vigtig prioritering, når EU overvejer sit arbejde i denne sektor. Man skal prøve at undgå dobbelt arbejde. Vi er ikke for etablering af dobbelte normer, hvilket vil være problematisk med hensyn til ansøgerlande, men også for vores egen skyld. I praksis betyder monitorering af menneskerettighederne netop kontrol med gennemførelsen af disse menneskerettigheder. Udvikling af netop disse normer er et område, hvor erfaringen i Det Europæiske Råd er stærkest. Vi bør udnytte andres erfaring her i Unionen.
Jeg synes, at gruppen, som er sat til at udfærdige den grundlæggende retsbog, nu også har en meget vigtig stilling. I sammensætningen af den er der taget højde for forskelligartet ekspertise. Forhåbentlig modtager vi gode råd fra gruppen om, på hvilken måde vi kan øge arbejdet i Den Europæiske Union til fremme af menneskerettighederne, således at vi virkelig får noget merværdi, og vi ikke bare sætter nye navne på disse aspekter.
Min vision er, at menneskerettighederne fremover bliver mere fremtrædende end før i mange forskellige sagsforbindelser. En aktiv dialog om menneskerettighederne i forbindelse med den forestående WTO-runde i Seattle et eksempel på dette. Resultaterne fra mødet i Tampere er også nævneværdige. EU skal mere klart end før tage hensyn til, hvordan alle dens aktiviteter kan medvirke til, menneskerettighederne gennemføres. Europa-Parlamentet, De, spiller en betydelig rolle her. Jeg sætter stor pris på, at Parlamentet på nært hold følger menneskerettighedssagerne og sommetider kraftigt og også farverigt kommenterer regeringers foranstaltninger. På den måde supplerer Parlamentet samarbejdet mellem regeringerne bemærkelsesværdigt. Jeg håber, at den første årsberetning om menneskerettighederne for sin del forbedrer gennemførelsen af den kærkomne udvikling.
Jeg har bevidst forkortet mit indlæg en smule, fordi vi er bagud i forhold til tidsplanen, og desværre vil det flyselskab, jeg benytter, ikke forhale flyafgangen, fordi jeg bliver forsinket.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer. Kommissionen hilser offentliggørelsen af den første årsberetning om menneskerettighedssituationen velkommen. Jeg mener, at denne offentliggørelse i betydelig grad vil styrke Den Europæiske Unions synlighed på menneskerettighedsområdet. Kommissionen har deltaget aktivt i udarbejdelsen af beretningen og har samarbejdet tæt både med det tyske og det finske formandskab. For at få et mere omfattende overblik over menneskerettighedssituationen i Den Europæiske Union bør der efter Kommissionens opfattelse i fremtiden tilstræbes større ligevægt i beretningen mellem de tre søjler i Den Europæiske Union. Den foreliggende beretning koncentrerer sig i høj grad om spørgsmål vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. En mulighed for at tilvejebringe større ligevægt i fremtiden kunne bestå i at vælge et udgangspunkt, der i højere grad er orienteret efter temaer, hvor der f.eks. fokuseres på grupper, der kræver særlig beskyttelse, såsom kvinder og børn, eller specifikke spørgsmål, f.eks. valgobservation. Kommissionen vil naturligvis fortsat bistå det respektive rådsformandskab ved udarbejdelsen af disse beretninger.
Afslutningsvis vil jeg gerne gøre opmærksom på, at min kollega Chris Patten, som ikke kan være til stede i dag på grund af en udenrigspolitisk forpligtelse og stærkt beklager dette, sammen med Poul Nielson og mig selv vil udarbejde en meddelelse om fremme af menneskerettigheder og demokratisering i vores forbindelser med tredjelande. Denne meddelelse, som skal vedtages af Kommissionen i den første halvdel af år 2000, skal supplere Rådets beretning om menneskerettighedssituationen, for den vil først og fremmest komme ind på, hvad Fællesskabet konkret kan gøre for at fremme overholdelsen af menneskerettighederne i tredjelande for også at give vores erklæringer en rygrad i form af alvorligt mente, konkrete initiativer og bistand.

Bethell
Hr. formand, det er en stor glæde, at vi omsider har en beretning fra Ministerrådet om menneskerettigheder. Jeg husker, at jeg anmodede om dette i december 1979, da russiske tropper samledes for at invadere Afghanistan. Af en eller anden årsag har Ministerrådet eller ministre, der mødes med henblik på politisk samarbejde, i de sidste 20 år ikke været villige til at udarbejde et dokument. Nu har vi omsider et dokument, selvom jeg må sige, at det er en tynd kop te. Den forsigtige balance, kommissæren nævnte, skal ske meget forsigtigt, men vi har brug for kendsgerninger og detaljer om, hvordan menneskerettighedssituationen rundt om i verden håndteres. Jeg er sikker på, at dette første dokument blot er ét skridt i retning af at få os samlet for at hjælpes ad med at tage fat på menneskerettighederne.
Når alt kommer til alt, har det været et rædselsfuldt år. Vi har oplevet krig, mord, folkedrab, racisme og fremmedhad, og jeg ville ønske, at der havde været noget, der havde været lidt mere kraftfuldt i dette dokument, som, må jeg sige, blev omdelt meget hurtigt. Det lå i vores dueslag i dag og var til forhandling med det forum om menneskerettigheder, som formanden henviste til.
Disse spørgsmål skal behandles hurtigt. På forummet om menneskerettigheder her til morgen talte jeg med en af formandens finske kolleger fra det finske udenrigsministerium om et særligt tilfælde, som for nylig blev nævnt af Europa-Parlamentet, sagen om Alexander Nikitin, en mand som ikke langt fra Helsinki står anklaget for højforræderi. Han risikerer dødsstraf, fordi han fortalte om den økologiske katastrofe i forbindelse med atomubåde i Murmanskområdet. Jeg går ud fra, at den finske regering er interesseret i denne sag, men selvom jeg rejste dette spørgsmål over for et medlem af det finske udenrigsministerium, har vi stadig ingen oplysninger, og manden stilles for retten i dag og i morgen. Jeg formoder, at medlemmerne af Ministerrådet er bekendt med dette. Jeg håber, at en eller anden kan fortælle os noget om det.
Hr. formand, dette er, går jeg ud fra, det parlament i Europa, som tager menneskerettigheder mest alvorligt, og vi har store muligheder for at lægge pres på lande, der overtræder menneskerettighederne. Jeg mener, at vi er nødt til at beskæftige os langt mere med dette spørgsmål, at lægge pres på de lande, der optræder skammeligt, de såkaldte negleudtrækkende regimer må stå skoleret, og Europa-Parlamentet må være den institution, der fører an for at sikre, at menneskerettighederne står øverst på dagsordenen.

Lalumière
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil gerne for mit eget vedkommende hilse denne første årsberetning fra Den Europæiske Union om menneskerettigheder velkommen. Kommissionen har ganske vist før i tiden udarbejdet dokumenter og Parlamentet adskillige betænkninger, men det er første gang, Ministerrådet formidler et sådant dokument. Dette er tegn på en glædelige bestræbelse på gennemskuelighed og forbedringer og forhåbentlig samfundsoplysning om de konkrete aktioner, der er foregået mellem juni 1998 og juni 1999 og om de instrumenter og midler, Unionen råder over.
Min eneste beklagelse er, at denne beretning uden tvivl er for optimistisk. Utilstrækkelighederne og de dunkle punkter får ikke megen omtale. Offentliggørelsen af dette dokument får mig imidlertid til at vende blikket mod den nære fremtid og udarbejdelsen af et charter for grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union. Dette projekt, som skal foregå inden for rammerne af regeringskonferecen, og som kan være afsluttet ved udgangen af år 2000, har stor betydning for Unionen, for alle dem, der bor i Unionen, og for de lande, der søger om optagelse i Unionen.
For tiden har vi imidlertid ingen garanti for, at denne tekst kan leve op til forventningerne. Man kan især frygte, at Det Europæiske Råd og Ministerrådet kun har meget begrænsede ambitioner, nemlig udelukkende at udarbejde en erklæring uden retlig og bindende kraft. Hvis dette er tilfældet, vil Den Europæiske Union miste al troværdighed over for sig selv og over for resten af verden.
Endvidere bør man foruroliges over risikoen for konkurrence, ja endog selvmodsigelse, mellem dette kommende charter og dokumenter, der allerede eksisterer med en ubestridelig kraft. Jeg tænker selvfølgelig på Europarådets menneskerettighedskonvention.
Jeg håber, fru formand for Rådet, at Det Europæiske Råd i Helsinki vil berolige os på alle disse punkter. Personligt er De godt inde i disse spørgsmål.

Malmström
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, fra Den Liberale Gruppes side ser vi hovedsagelig positivt på denne beretning om menneskerettigheder. Parlamentet har jo længe efterlyst en sådan beretning. Derfor ser vi med glæde frem til den tradition, som det finske formandskab nu har indledt. Der er behov for konkretisering, udvikling og mere gennemarbejdede analyser. Vi vil vende tilbage til disse spørgsmål fra Parlamentets side i den betænkning, som jeg har den ære at være ordfører for, og som vi skal stemme om i marts måned næste år.
Jeg vil alligevel tage nogle spørgsmål op. Et spørgsmål vedrører politikken over for mindretal, som ikke nævnes med mange ord i beretningen. EU stiller med rette meget strenge krav til ansøgerlandenes politik over for mindretal. Vi har også reageret meget skarpt, når mindretallenes rettigheder er blevet krænket rundt omkring. Men vi er ikke altid lige gode til først at feje for egen dør. EU burde styrke sin egen politik over for mindretal. Flere af medlemsstaterne, herunder mit eget land Sverige, har ikke underskrevet den internationale erklæring om mindretals rettigheder. Dette er et eksempel på, at Unionen må have en troværdig politik indadtil, hvis man skal kunne være troværdig udadtil.
ELDR-gruppen glæder sig også over det strategiske perspektiv, som beretningen indeholder, og dens ambition om at arbejde for en sammenhængende politik på menneskerettighedsområdet. EU, ikke mindst Europa-Parlamentet, har jo en meget høj profil og meget store ambitioner i kampen på dette område. Fra denne sal har vi på det kraftigste fordømt dødsstraf, diskrimination, tortur og overgreb. Vi ved, at borgerne er dybt engagerede i disse spørgsmål.
Problemet er, at vores politik ikke altid er konsekvent og ensartet, hvorved vi udsender nogle mærkelige signaler. Det skal gøres bedre og ambitionerne sættes betydeligt op. Hvis vi skal være troværdige, skal menneskerettighedsperspektivet gennemsyre hele Unionens politik, det vil sige udenrigspolitik, handelspolitik, bistandspolitik osv. Derfor er det nødvendigt med styring ovenfra. Menneskerettigheder må ikke betragtes som et tilfældigt ad hoc-udspil, men skal bygge på en gennemtænkt, konsekvent, tydelig og åben politik. Derfor er vi nødt til at samordne den interne og eksterne politik bedre. Det kræver analyse, indsamling af oplysninger, bedre data og regelmæssig opfølgning. Det kræver samarbejde mellem EU's forskellige institutioner, mellem EU og medlemsstaterne, mellem EU og de frivillige organisationer samt mellem EU og andre lande. De mislykkede forsøg på at indføre et verdensomspændende moratorium for dødsstraf er både tragisk og yderst pinligt.
Hvis dette kan blive til en fælles politik og en fælles ordning i de kommende år, ser jeg frem til et fortsat og konstruktivt samarbejde på dette vigtige område.

Wuori
Hr. formand, pågældende årsberetning er en kærkommen og vigtig begyndelse, og dens værdi bliver fremhævet ved, at de uafhængige ngo'er på formandsskabets initiativ har deltaget som jævnbyrdige samtalepartnere i det netop afsluttede forum om menneskerettighederne. Dette er en vigtig tradition, som bør fortsætte.
Ved menneskerettigheder er der altid tale om en indbyrdes vægtning af forskellige værdier, og der hersker såkaldte horisontale spændinger mellem forskellige menneskerettigheder. Efter Den Kolde Krig forekommer de endnu mere dramatiske ved vægtningen på den ene side mellem klassiske frihedsrettigheder og på den anden side kollektive rettigheder, det vil sige økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder. Udviklingen har hurtigt bevæget sig i en retning, som svækker de kollektive rettigheder, som bl.a. har været karakteristiske for velfærdsstater.
Af alle menneskerettigheder har ytringsfriheden dog en særlig status, idet uden fri og uafhængig informationsformidling kan de øvrige menneskerettigheder og grundlæggende rettigheder ikke realiseres, og de grove krænkelser af menneskerettighederne som forbrydelser mod menneskeligheden kan heller ikke blive effektivt afsløret. Som rådsformanden sagde, er rapporterne om krænkelser af menneskerettighederne hverdagskost inden for informationformidling. Frie og uafhængige medier er også en uundværlig livsbetingelse for civilsamfundet. Derfor vil det være tilrådeligt, at gennemførelsen af ytringsfriheden, sikringen og forbedringen af journalisternes rettigheder og arbejdsmuligheder og overvågningen af disse prioriteres højere i Unionens overvågning af og rapportering om menneskerettigheder f.eks. ved at reservere et særligt afsnit eller kapitel til dette område.
Ved udviklingen af Unionens egen dimension for menneskerettigheder skal vi, som udenrigsminister Halonen sagde, være konsekvente. Men vi skal også være afbalancerede. Balancen skal herske både mellem forskellige menneskerettighedsformer og mellem de af kommissær Verheugen nævnte søjler og mellem institutionerne. Den Europæiske Union kan ikke selvtilstrækkeligt uden at tage hensyn til andre udvikle sin egen menneskerettighedskultur således, at denne balance forrykkes.

Krivine
Hr. formand, generelt er ingen her imod, at menneskerettighederne overholdes. Derfor vil jeg foreslå at gå fra snak til praksis. Hvordan ligger det med retten til arbejde i et Europa, der tæller 18 millioner arbejdsløse og 50 millioner fattige? Hvordan ligger det med retten til en bolig, sundhed eller uddannelse, når flere millioner mennesker er berøvet retten hertil? Hvordan ligger det med retten til asyl og fri bevægelighed, når et land som Belgien udviser sigøjnere, eller som i går ca. 15 nigerianere? Det samme gælder mit land, Frankrig, som nægter at lovliggøre titusinder ulovlige indvandrere, der ofte anbringes i flygtningecentre, eller som udleverer baskiske flygtninge.
Hvordan ligger det med retten til livet, når de europæiske hære accepterer at deltage i bombardementer af civilbefolkningen i Serbien eller Kosovo? Hvad kan man sige om de medlemsstater, som Amnesty International anklager for ustraffet at have overtrådt artikel 5 i Menneskerettighedserklæringen, der forbyder tortur og mishandling?
Hvordan ligger det endelig med menneskerettighederne, når man som i dag lader finansmarkederne afskedige, udstøde og forurene i fortjenestens og rentabilitetens navn?

Gollnisch
Hr. formand, i anledning af fremlæggelsen af denne omfattende beretning om menneskerettighederne vil jeg gøre opmærksom på de konstante overtrædelser af samme rettigheder, som takket være en stalinistisk lovgivning har ramt intellektuelle inden for alle fagområder, som vover at give udtryk for kritiske eller simpelthen selvstændige meninger om Anden Verdenskrig, hvor de tragiske begivenheder i koncentrationslejrene mere og mere formørker medierne, uddannelsessystemet og pressen, og tjener alle mulige andre interesser end mindet om ofrene.
Der er for tiden i Europa tusinder af historikere, sociologer, forskere og eksperter eller ganske enkelt borgere, som forfølges, forulempes og dømmes ene og alene for den forbrydelse frit at undersøge de altid omskiftelige, men af og til vanvittige dogmer, som betalte forfattere, der selv nyder godt af enhver form for offentlig velvilje, forsøger at pådutte dem.
Således blev i min hjemby Lyon en ung og ubemidlet historiker, hr. Plantin, som jeg ikke kendte, ene og alene dømt for den forbrydelse i en litteraturfortegnelse til et videnskabeligt tidsskrift, han udgiver, at have angivet værker, der berigtiger historiske fejltagelser, som ingen seriøs historiker mere går ind for, lige meget hvilken side han tilhører. Han blev anholdt, hans computer blev konfiskeret, og alle de sædvanlige foreninger anklagede ham og krævede store erstatninger. Hans tidligere lærere på universitetet måtte med en modbydelig fejhed undskylde, at de havde givet ham hans eksamen.
Hans forlægger, en håndværker fra landet, blev også dømt. Man påberåbte sig snart loven om publikationer, der kan fordærve ungdommen, og som kunne finde bedre anvendelse på andre områder, snart den franske kommunist Gayssots lov, der f.eks. forpligter til at fortsætte med at beskylde tyskerne for massakren på tusinder af polske officerer i Katyn, selvom Sovjetunionen har påtaget sig skylden herfor. Dommerne fra Lyon, der har afsagt sådanne kendelser, har således deltaget i en veritabel hekseproces.
Dette emne burde Parlamentet, som ønsker at være garant for ytringsfriheden og de borgerlige rettigheder, beskæftige sig med.

Halonen
Hr. formand, jeg vil bare svare på spørgsmålet om Nikitin. Rettergangen mod ham er i gang i Rusland, og allerede før indledningen af rettergangen er der fra Den Europæiske Unions side blevet appelleret om, at han får en retfærdig rettergang, som opfylder normerne. Denne rettergang er nu også blevet fulgt af det finske repræsentantskab i Skt. Petersborg. Ligeledes er der gjort forsøg på at påvirke sagen gennem gentagne samtaler med de russiske myndigheder. Proceduren i Den Europæiske Union er selvfølgelig den, at der først tages stilling til domstolens foranstaltninger, efter at resultatet er kommet. Jeg vil henlede opmærksomheden på, at vi har bestræbt os på at følge hele rettergangen. Dette er ét af de eksempler, som eventuelt i fremtiden også i større omfang kan opfølges tematisk eller landespecifikt.
Jeg takker for den hidtidige del af debatten og overlader de ærede diplomater at følge resten af debatten, som jeg også selv gerne havde deltaget i.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, jeg ville have startet med at sige, at jeg, som de foregående talere, har bifaldet dette initiativ fra det finske formandskabs side. Det, jeg beklager, er, at det finske formandskab går midt under forhandlingen. Jeg er nødt til at sige, at jeg ikke synes, at det er en korrekt praksis mellem institutioner, at vi, når der forelægges et dokument, der er så vigtigt, vidtrækkende og betydningsfuldt, her har en forhandling, som ikke er det. Det er en vedvarende monolog uden nogen reaktion fra den anden side. Derfor, hr. formand, føler jeg, at mine ord er lidt tomme.
Men lad mig i tråd med det, som de to foregående talere - som jeg er uenig med - har sagt, sige, at det faktum, at Europa og især Den Europæiske Union gør menneskerettigheder til sin mærkesag, faktisk sin eneste mærkesag, er meget betydningsfuldt. Det betyder ikke, at alt er perfekt, og at der ikke er noget, der skal ændres, og det viser denne beretning. Teksten kan forbedres på masser af områder, f.eks. set ud fra et internt synspunkt: Nogle afsnit, der indeholder kommentarer til spørgsmålene om racisme og fremmedhad, viser det tydeligt. Og den kan også forbedres ved at inddrage Den Europæiske Unions bidrag til kampen for menneskerettighederne på internationalt plan. Vi har mange udfordringer foran os, og det nævnes alt sammen i dette dokument, som, jeg gentager - og beklager, at det finske formandskab ikke er til stede - er et fremragende initiativ og en glimrende fortegnelse.
Der er forskellige initiativer, som vi kunne kommentere, men det er der ikke tid til. Jeg vil blot nævne et, som Den Europæiske Union efter min mening burde anstrenge sig til det yderste for at gennemføre: oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol, der ville gøre en ende på den situation, som vi i øjeblikket befinder os i, hr. formand, hvor det internationale samfunds behov overhovedet ikke modsvares af de retslige instrumenter, som vi har til rådighed.

Veltroni
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at vi også med forelæggelsen af denne beretning kan se, at offentlighedens bevidsthed om vigtigheden af det emne, der hedder borgerlige rettigheder og menneskerettigheder, er blevet større. I løbet af de sidste par måneder og de sidste par år behøver vi blot at tænke på Amsterdam-traktatens artikel 6, stadfæstelsen af den betydning og rolle, som principperne om frihed, demokrati og respekt for menneskerettighederne har i EU, oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol eller den nødvendighed, som der efter vores alle sammens mening er for at styrke FN-charterets artikel 7 med henblik på at sikre respekten for menneskerettighederne, idet en eventuel humanitær indblanding ikke bør finde sted, medmindre den helt og holdent er forbundet med respekten for disse rettigheder. Alt dette fortæller os, at der er sket nogle store fremskridt.
Her 50 år efter Verdenserklæringen om Menneskerettigheder er vi dog godt klar over, at der ikke er nogen rettigheder, som alle kan opnås på én gang eller én gang for alle. Jeg tænker f.eks. på Tibet, Burma, Timor og de asiatiske lande, hvor man udnytter børns og kvinders arbejdskraft. Jeg tænker på Kosovo, Tjetjenien og Afrika, som er et kontinent, der er langt væk og alt for ofte glemmes. Jeg tænker på de 790 millioner mennesker, der sulter i hele verden, og på de 300 millioner børn, som er nødt til at arbejde. Jeg tænker på de 1.625 henrettelser, der blev foretaget sidste år i de 72 lande, som stadig fastholder dødsstraffen i deres retssystem. Og jeg tænker på den kurdiske leder Öcalans skæbne. Hans liv bør skånes, og det tror jeg faktisk, at vi alle sammen skal gøre en indsats for.
Netop dødsstraffens udbredelse er en af de mest ubærlige krænkelser af det enkelte individs værdighed og ret til livet, og det er en krænkelse, som gør et dybt indtryk på os, og som vi ønsker at gøre modstand imod, f.eks. ved at vi minder om, at Unionens udvidelsesproces allerede er ved at vise sig at være en faktor, der ikke alene skaber fred og sikkerhed på kontinentet, men som også får ansøgerlandene til at gå bort fra en sådan barbarisk praksis. Vi ved, at det bliver et langt og vanskeligt forløb, hvilket vi kunne se af den manglende drøftelse i FN af EU's beslutning om et moratorium for dødsstraf. Det var en alvorlig og smertelig afbrydelse, og det tilkommer nu os, parlamentsmedlemmerne og Kommissionen, ikke at droppe denne indsats, men tværtimod at genoptage den med fornyet kraft.
Hr. formand, netop i disse uger i Virginia i USA er en ung italiensk-amerikaner, der er dødsdømt, og som fastholder sin uskyld, blot et af de mange liv, som bør skånes. Jeg vil gerne benytte lejligheden i dag til at anmode Dem, formanden for Parlamentet, formandskabet for Rådet samt Kommissionen om straks at tage affære og appellere til USA om, at de omstøder henrettelsen af Derek Rocco Barnabei, for kampen mod dødsstraf er en kamp for civilisering, der skal kæmpes, hver gang det er nødvendigt, og på alle mulige måder.

Van Hecke
Hr. formand, ifølge Amnesty International er der stadig 142 lande, som groft overtræder menneskerettighederne, lige fra overdreven politivold til tortur og mord. En sådan nøgtern konstatering overskygger vist de uomtvistelige positive udviklinger i nogle lande. Den sætter frem for alt den glædelige kendsgerning, at stadig flere lande afskaffer dødsstraffen og undertegner vigtige menneskerettighedskonventioner, i det rette perspektiv.
Aldrig før er der hyklet så meget for menneskerettighederne. Aldrig før har der været så mange verbale fordømmelser, uden at disse imidlertid er fulgt op af sanktioner. Krænkelser af menneskerettighederne er en skamplet på vores civilisation, og det gælder i endnu højere grad straffrihed. Alligevel konstaterer vi, og jeg tænker på bl.a. Rwanda, at de ansvarlige for de mest grusomme krænkelser af den menneskelige integritet ikke eller kun meget trægt retsforfølges. Straffrihed forårsager således nye, yderligere krænkelser. Sandheden er, at menneskerettigheder stadig for ofte er underordnet medlemsstaters kommercielle og andre interesser. Der er desværre endnu ikke tale om en fælles strategi. Det forklarer bl.a., hvorfor vi så ofte indhentes af kendsgerningerne. Hvorfor skulle ondet først ske i Østtimor, i Kosovo og i Rwanda, inden der blev grebet ind? Det internationale samfund ser ofte magtesløst til.
Vores menneskerettighedspolitik skal være troværdig. Ikke nogen dobbeltmoralsk politik. Kina og i mindre grad Rusland bliver ofte længere uden for skudlinjen end visse afrikanske regimer. Nogle vil kalde dette selektivitet. Jeg betragter det snarere som opportunisme og mangel på mod.
Denne betænkning, hr. rådsformand, den første af sin art, fortjener al mulig ros og er et første skridt mod en konsekvent og sammenhængende menneskerettighedspolitik, som Rådet, Kommissionen og Parlamentet sammen skal gøre en indsats for.

Swiebel
Hr. formand, denne årsberetning fra Rådet fortjener påskønnelse, og der er al mulig grund til at give det finske formandskab en kompliment for dets indsats. Selvom jeg må sige, at jeg i høj grad beklager, at delegationen fra det finske formandskab netop har forladt salen.
Der er tre grunde til, at jeg har en positiv holdning til forelæggelsen af denne årsberetning. For det første er rapporten baseret på en sammenhængende opfattelse, en opfattelse, som forkaster et hierarki af forskellige slags menneskerettigheder, men netop fremhæver den indbyrdes afhængighed. Rapporten gør også et første forsøg på at nå frem til en sammenhæng mellem Den Europæiske Unions eksterne og interne menneskerettighedspolitik, frem for alt sidstnævnte er en virkelig fornyelse. Det skal siges, at Rådet her, i sammenligning med Parlamentet, synes at være foran.
For det andet går rapporten ikke i den fælde, at den præsenterer menneskerettigheder som et europæisk resultat, men går ud fra universalitet og anvender et globalt synspunkt med stor vægt på EU's optræden inden for rammerne af De Forenede Nationer.
For det tredje er rapporten indholdet af en organiseret dialog med ikkestatslige organisationer, som beskæftiger sig med menneskerettigheder. Det forum, som er afholdt her i Bruxelles i de sidste to dage, fortjener en regulær plads i Unionens samrådsnetværk.
Der kan imidlertid også noteres negative faktorer. Forsøget på i rapporten at optage menneskerettighedsspørgsmål, som spiller ind inden for EU selv, er dog meget ufuldstændigt. Hvorfor får diskriminering på grund af race eller etnisk herkomst en fortrinsbehandling, og hvorfor tages f.eks. diskriminering af kvinder og af homoseksuelle ikke eller næsten ikke op? Er dette måske et forvarsel om, hvordan Rådet vil behandle pakken med antidiskriminerende foranstaltninger, som Kommissionen i sidste uge foreslog? Hvorfor kommer man ikke ind på andre menneskerettighedsproblemer, som vi kender inden for Unionen, såsom de utilfredsstillende tilstande i fængsler og på politistationer, mord foretaget af væbnede politiske grupper og situationen med hensyn til militærnægtere, for blot at nævne de mest nærliggende sager.
Rådet bør udvise politisk mod til i den følgende årsberetning at lægge større vægt på den interne menneskerettighedssituation inden for EU. I den forbindelse skal forslaget med henblik på et såkaldt "observationscenter" fastholdes på dagsordenen. Erfaringen viser jo, at indhøstning og analysering af oplysninger er en uundværlig forudsætning for at nå frem til en ordentlig menneskerettighedspolitik.

Sacrédeus
Hr. formand, i Hviderusland er de kristelig-demokratiske parlamentarikere Andrej Klimov og Vladimir Kudinov sporløst forsvundet. Hvad er der sket med disse vores kolleger?
Et fremsynet bidrag i denne beretning er, at den ikke kun drejer sig om de politiske beslutninger, men også det civile samfunds rolle med hensyn til at skabe et miljø, hvor menneskerettighederne får en vedvarende og dyb folkelig forankring. Denne indsigt kan ikke undervurderes. Retten til liv og respekten for livets ukrænkelighed er den grundlæggende menneskerettighed og dermed både demokratiets kerne og mål. Samtidig er den udtryk for det kristelige menneskesyn, som i 2000 år har udgjort en umistelig del af den kulturelle og åndelige arv i Europa, og som før det nye årtusinde er en rigdom, som Europa skal bygge videre på i kampen for menneskerettighederne.
At Den Europæiske Union fra nu af vil udarbejde en årsberetning om overholdelsen af menneskerettighederne i og uden for EU's medlemsstater hilser vi velkommen fra de svenske kristelige demokraters side. Med retten til liv som ledemotiv skal EU fortsætte sin konsekvente linje imod dødsstraf og, ikke mindst gennem FN, udfordre de lande, som anser det for etisk og moralsk korrekt at forsvare statens ret til at berøve et andet menneske livet. I det igangværende arbejde med EU's udvidelse mod øst har kravet om et moratorium og en senere afskaffelse af dødsstraffen påvirket den etiske tænkemåde og lovgivningen i vores egen verdensdel i en livsbevarende retning.
I denne beretning belyses den skræmmende udvikling for vores allermindste, for vores egen fremtid, det dyreste, vi ejer, nemlig vores børn. At 1 million børn lever i prostitution på denne jord, samtidig med at mørke kræfter spreder børnepornografi, er dybt alarmerende og vækker stor bitterhed. På grundlag af barnets ret til en far og mor og trygge opvækstvilkår i familiemæssige omgivelser er det vores fælles udfordring at lade barnets behov være ledetråden i alt samfundsarbejde forud for det nye årtusinde.

Gahler
Hr. formand, mine damer og herrer. Jeg glæder mig naturligvis ligesom mange af de forrige talere over, at Rådet nu fremlægger en første årsberetning om menneskerettighederne. Parlamentet har gentagne gange krævet dette. Som et vigtigt punkt, som allerede fra 1995 i mange tilfælde er kommet konkret til udtryk i aftaler, vil jeg fremhæve menneskerettighedsbestemmelserne i aftaler med tredjelande. Disse udgør en væsentlig del af aftalerne. Menneskers grundlæggende rettigheder er altså også i henhold til aftalen unddraget den anden kontraherende parts dispositionsret helt uafhængigt af, at vi altid har ment, at det at stille krav om overholdelse af menneskerettighederne ikke er en indblanding i et lands indre anliggender.
I den praktiske gennemførelse gælder det nu om, at der også i det konkrete tilfælde er politisk vilje i Europa-Kommissionen og medlemsstaterne til ikke blot at konstatere en krænkelse af menneskerettighederne og dermed en misligholdelse af en væsentlig del af aftalen, men også at tage de respektive fastlagte retlige følger i anvendelse. Det drejer sig normalt først om en høring, som kan udvides til, at dele af aftalen udsættes, eller endda at hele aftalen suspenderes. Men vi ved også allesammen, hvordan det ser ud i praksis. På grund af overvejelser, som er sagen uvedkommende, skubbes menneskerettighedsspørgsmål igen og igen til side eller betragtes endda som forstyrrende. Enten er det en lukrativ forretning, der kommer i farezonen, eller man skal bruge den ene eller den anden regerings samtykke eller støtte, f.eks. i et bestemt organ på FN-plan.
Sådan falske hensyn tillader de ngo'er, der arbejder på dette område, sig heldigvis ikke. Dem vil jeg gerne ved denne lejlighed takke varmt for deres arbejde. Også vi parlamentsmedlemmer, enten her eller i de nationale parlamenter, bør heller ikke tillade os dette hensyn. Kritik af krænkelser af menneskerettighederne må ikke være et spørgsmål om, hvad der er opportunt i den aktuelle politiske situation. Én ting kan vi konstatere igen og igen, nemlig at for adressaterne, det vil sige for de regeringer, som offentligt anklages for krænkelser af menneskerettighederne, er det altid yderst pinligt, og de forsøger at forhindre dette.
Hvis vi kunne opnå, at hverken regeringer eller enkelte virksomheder bryder solidariteten i det demokratiske statsfællesskab, fordi de skal indgå en kontrakt, så ville disse regeringer heller ikke have nogen mulighed for at spille den ene ud mod den anden. Et land som Kina, for blot at nævne et eksempel, behøver nu som før vores teknologi. Vi bør ikke ignorere tusinder af samvittighedsfangers skæbne eller undertrykte befolkningsgrupper som tibetanerne for at bygge en undergrundsbane, eller for at et statsbesøg kan forløbe harmonisk.
Ved emnet menneskerettigheder er jeg derfor også gerne parat til at føje en yderligere beretning, nemlig den, der foreligger her, til de mange andre om det samme emne. I den næste beretning kunne jeg ønske mig endnu flere detaljer om landene, f.eks. også om, ved hvilken lejlighed Rådet eller Kommissionen har foretaget konkrete henvendelser til hvilke regeringer. Ved sådanne samtaler kunne man jo også tilbyde at undlade at nævne sagen, hvis den bringes i orden, inden den næste beretning skal offentliggøres. I den form, men ikke i selve sagen, kan man absolut være fleksibel.

Korhola
Hr. formand, koordination og konsekvens er væsentlige faktorer for menneskerettighedspolitik. Nu bør Unionen også koncentrere sig om en effektiv gennemførelse af aftalerne. Gennemførelsen bør omfatte tre vigtige delområder: opfølgningen på menneskerettighederne, gennemførelsen af menneskerettighederne og strukturen i menneskerettighedspolitikken. EU bør udvikle opfølgningsmekanismer til observation af menneskerettighedssituationer både inden for EU og i tredjelande. Opfølgningen skal føre til en dækkende vurdering af menneskerettighedssituationen. Menneskerettighedssituationen skal analyseres, der skal tages beslutning om foranstaltninger til forbedring af situationen og følges op på, hvordan foranstaltningerne påvirker situationen, og resultaterne heraf skal vurderes, og der skal rapporteres offentligt om vurderingerne og resultaterne. Det er vigtigt, at der rapporteres mindst lige så effektivt og åbent om EU's indre problemer som om problemer i tredjelande.
I de senere år er der i EU forekommet bl.a. politivold, der ofte er blevet rettet mod personer, som kommer fra lande uden for EU, celledødsfald og forskelsbehandling af seksuelle minoriteter. Mangel på beskyttelse af flygtninge er måske det største menneskerettighedsproblem inden for EU. Flygtningepolitikken i Unionen såvel som i medlemsstaterne halter bagefter i forhold til det niveau, som kan forventes af en økonomisk udviklet stat. Flygtninge- og asylspørgsmålene er i første række sikkerheds- og kontrolspørgsmål for os. Praksissen strider klart imod de aftalte forpligtelser fra Genève.
EU's fælles ruslandstrategi skal fremhæve betydningen af menneskerettighederne. Gennemførelsen af menneskerettighederne er én af de største udfordringer, hvis den russiske velfærd og stabilitet forsøges øget. Menneskerettighedssituationen i Rusland er nu alarmerende. Den nordlige dimensions målsætninger for sikkerhed, stabilitet og varig udvikling er sekundære, hvis menneskerettighederne glemmes.
Det er tid at realisere Europa-Parlamentets idé om et organ, som etableres i Kommissionen, og som overvåger gennemførelsen af menneskerettighedspolitikken, øger en effektiv gennemførelse af menneskerettighedspolitikken og rapporterer om menneskerettighedsspørgsmål. Respekten for menneskerettighederne og beskyttelsen af minoritetsrettighederne er essentielle krav for indtræden i Unionen. Når menneskerettigheds- og minoritetskriterierne tages alvorligt som betingelser for medlemskabet, forudsætter det, at kriterierne for menneskerettigheder lige som medlemskandidaternes forpligtelse mod deres minoriteter ved forhandlingerne om medlemskabet skal være på lige fod med de andre grundlæggende kriterier.

Formanden
Mange tak, fru kollega.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Tyrkiet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0071/1999 af Morillon for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om iværksættelse af foranstaltninger til økonomisk og social udvikling i Tyrkiet (KOM(1998) 600 - C4-0670/1998 - 1998/0300(COD));
A5-0070/1999 af Morillon for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forslag til Rådets forordning om iværksættelse af foranstaltninger til udbygning af toldunionen mellem EF og Tyrkiet (KOM(1998) 600 - C4-0669/1998 - 1998/0299(CNS)).

Morillon
Hr. formand, mine kære kolleger, i fortsættelse af den betænkning om Tyrkiet, vores kolleger MacMillan Scott og Svoboda offentliggjorde sidste år, samt Parlamentets beslutningsforslag af 6. oktober 1999, som konkluderede, at det er vigtigt at forstærke den europæiske strategi over for dette land, burde Parlamentet i morgen kunne vedtage to forslag til Parlamentets og Rådets forordning om iværksættelse af foranstaltninger til for det første økonomisk og social udvikling i Tyrkiet og for det andet udbygning af toldunionen mellem EF og Tyrkiet.
Det drejer sig i det første tilfælde om en bevilling over de næste tre år af et samlet beløb på 135 millioner euro på grundlag af artikel 130 i EF-traktaten, hvilket kræver en samarbejdsprocedure, mens der i det andet tilfælde, der over samme periode kræver en bevilling på 15 millioner euro, kan anvendes en almindelig konsultationsprocedure.
Unionen forbereder sig således på at genoptage en økonomisk hjælp, der blev vedtaget i marts 1995 inden for rammerne af aftalerne om toldunionen, og som har været fastlåst lige siden på grund af manglende enstemmighed i Rådet.
Jeg vil ikke udbrede mig om grundene til denne fastlåsning, hvor krisen i Det Ægæiske Hav har spillet en væsentlig rolle, men hvor den europæiske bekymring på de vigtige områder overholdelse af menneskerettighederne og beskyttelse af minoriteter også spillede kraftigt ind. I denne forbindelse burde det forum, hvor Parlamentet har anmodet om iværksættelse, få en vigtig rolle; det kunne støtte sig til de allerede eksisterende strukturer, særligt inden for rammerne af Fællesskabets Økonomiske og Sociale Udvalg.
De forslag til forordning, der er forelagt til vedtagelse, vil under disse omstændigheder, mine kære kolleger, få en stimulerende indflydelse i bestræbelsen på at fastholde den igangværende politiske udvikling. De indeholder en klausul, der bemyndiger Rådet til at træffe passende foranstaltninger, hvis det bevises, at de mest elementære rettigheder overtrædes i Tyrkiet. Det fastlægges heri, at Parlamentet da lige så vel som Kommissionen kan foreslå Rådet at annullere dem.
Jeg ønsker at understrege, at hvis vi holder fast ved sammenhængen i den vedtagne strategi, som vi selv har godkendt i løbet af de sidste måneder, bør vi undgå i ændringsforslag at indføre foranstaltninger, der kan blokere den påbegyndte proces. Lad os ikke tabe interessen i at nære en frugtbar dialog med Tyrkiet af syne, selvom det f.eks. kun sker af indlysende geostrategiske grunde.
Til slut vil jeg gerne minde om, at selvom bestemmelserne om den samlede planlagte hjælp omfatter en bevilling over tre år på 150 millioner euro, er saldoen til fordel for Unionen på handelsbalancen mellem Tyrkiet og Den Europæiske Union blevet fordoblet, siden aftalen om toldunionen trådte i kraft den 1. januar 1996, og er på fire år steget fra fire til otte milliarder euro.
Jeg tror oprigtigt, at Fællesskabet skylder sig selv at holde sine tidligere løfter for ikke at afskrække alle dem, der i Tyrkiet helhjertet er gået ind for toldunionen, og således har besluttet at indlemme deres land i Den Økonomiske og Monetære Union.

Jensen
På Budgetudvalgets vegne vil jeg anbefale Morillon-betænkningerne. Budgetudvalgets ændringsforslag er indarbejdet i betænkningerne, og så kan man jo ikke ønske det bedre. I Kommissionens forslag om midler til fremme af økonomisk og social udvikling i Tyrkiet og til udbygning af toldunionen mellem EF og Tyrkiet foreslås det at omfatte perioden 2000-2002, fordi vi er kommet så langt hen på året, at det er blevet for sent at oprette nye budgetlinjer til formålet i 1999. Desuden ønsker Budgetudvalget, at der henvises til den interinstitutionelle aftale af 6. maj i år, og at det anføres, at de vejledende beløb for perioden 2000-2002 udgør en del af den flerårige finansielle ramme for Meda-programmet, så det fremgår, at der ikke er tale om en ny udgift.
Siden Det Europæiske Råd i december 1997 bekræftede, at Tyrkiet kan søge optagelse i EU, er der blevet arbejdet på at skabe mulighed for at yde finansiel støtte med henblik på at fremme det økonomiske samarbejde og føre Tyrkiet tættere på EU. Og det er så baggrunden for disse forslag om en bevilling over tre år på henholdsvis 15 millioner til starten af gennemførelsen af Fællesskabets regelværk og udbygning af toldunionen mellem EF og Tyrkiet og de 135 millioner til udvikling af de økonomisk tilbagestående egne af Tyrkiet. Disse midler har altså intet at gøre med den særlige støtte til genopbygning og hjælp i forbindelse med jordskælvene i Tyrkiet, som er foreslået i budgettet for år 2000.
I 1998 og 1999 fik Tyrkiet med Europa-Parlamentets godkendelse af Kommissionens programmer gennem en interinstitutionel arbejdsgruppe tildelt bevillinger under Meda-programmet, og Budgetudvalget har vedtaget, at denne arbejdsgruppe skal opretholdes under behandlingen af år 2000-budgettet.
Jeg har en enkelt teknisk bemærkning til ændringsforslag 15 i betænkningen om økonomisk samarbejde, hvor der står, at Rådet med kvalificeret flertal eller Europa-Parlamentet kan beslutte at suspendere samarbejdet. Der er tale om fælles beslutningstagning, så Rådet kan ikke beslutte, uden at Parlamentet høres. Dette blot for at præcisere tolkningen af dette forslag.
Så vil jeg til slut sige, at i år har beslutningsprocessen været forsinket af valget til Parlamentet og af de særlige forhold i forbindelse med Kommissionens afgang. Det er godt, at der nu kan træffes beslutning om at komme videre med den økonomiske støtte på de betingelser af politisk art, der er knyttet til bevillingerne.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, jeg mener, at det i dette tilfælde er passende at lykønske hr. Morillon med disse betænkninger, som han har måttet udarbejde under meget vanskelige betingelser og med stort hastværk, og jeg synes, at han har gjort sig fortjent til alles anerkendelse. Og han er således blevet belønnet med den afstemning, som har fundet sted i Udvalget om Udenrigsanliggender.
Disse betænkninger har det simple og klare formål at opfylde nogle forpligtelser, som Den Europæiske Union har påtaget sig. Toldunionen med Tyrkiet skulle være ledsaget af en særlig budgetstøtte og en række særlån fra Den Europæiske Investeringsbank uden for de programmer, der var fastlagt inden for rammerne af proceduren og Meda-programmet.
Denne støtte består af to typer foranstaltninger. Nogle, som har til formål at styrke den økonomiske og sociale samhørighed og at overvinde de regionale forskelle i landet. På den anden side har den anden forordning til formål at hjælpe Tyrkiet med efterhånden at få adgang til det fælles marked, at få gennemført Fællesskabets regelværk og at udbygge toldunionen. Til dette sidste formål er der fastlagt finansielle rammer for en periode på tre år med et beløb på 15 millioner euro. Da beløbene for 1999 ikke var budgetteret, var det nødvendigt - det har ordføreren talt om i dag - at forlænge programmets budgetramme med et år, indtil 2002, og det var nødvendigt at inddrage bevillingerne for 1999 i det berigtigede og supplerende projekt.
Jeg mener, hr. formand, at det er umuligt at adskille hr. Morillons betænkning fra den generelle ramme for forholdet til Tyrkiet. I dag har vi forhandlet med Rådets formandskab og med formanden for Kommissionen om de problemer, der er, om Europa-Kommissionens forslag inden for rammerne af dens redegørelse om topmødet i Helsinki, og også om det, der vedrører den holdning, som Ministerrådet antagelig vil indtage.
I Parlamentet vedtog vi en beslutning i oktober, som klart tegner den linje, som Europa-Parlamentet burde følge, omend der, som der er blevet givet udtryk for her - og hr. Poettering har sagt det på vegne af min gruppe - er nogle uoverensstemmelser i vores gruppe om vigtigheden, karakteren og rækkevidden af Tyrkiets ansøgning.
Jeg mener personligt - og det havde jeg lejlighed til at sige under den forhandling, som vi havde i oktober - at for første gang er alle brikkerne i det tyrkiske puslespil på bordet: problemet med øerne i Ægæerhavet, problemet med Cypern, problemet med menneskerettighederne og problemet med mindretallene. I disse dage har der netop været en stor diskussion i anledning af bekræftelsen af hr. Öcalans dødsstraf.
Og jeg er enig med ordføreren i, at det i dette tilfælde ikke er hensigtsmæssigt at tage afstemningen om disse betænkninger af dagsordenen. Og alt det fordi, at selvom Parlamentet har givet udtryk for et ufravigeligt løfte til fordel for et moratorium for dødsstraf, som vi gjorde under forhandlingen ved sidste plenarmøde - og jeg tror, at formanden allerede har henvendt sig til de tyrkiske myndigheder i den anledning - mener jeg, at Den Europæiske Union skal opfylde sine forpligtelser, og samtidig at vi ikke kan undlade at erkende, at der i de sidste 15 år i Tyrkiet ikke er blevet fuldbyrdet nogen dødsstraf.
Jeg vil understrege, at dette mål ikke må få os til at fornægte vores forpligtelse til at beskytte menneskerettighederne, de grundlæggende rettigheder og mindretallene i landet. Det, vi efter min mening skal gøre, hr. formand, er at være meget klare og give et utvetydigt signal til de tyrkiske myndigheder: Hvad de kan forvente sig af os, og hvilke rettigheder de skal leve op til. Og jeg tror, at vi skal være meget tydelige på det område ved at understrege og sige, at de har ret til at ansøge, men at det i virkeligheden ikke passer os, er i vores interesse, at indlede disse optagelsesforhandlinger, før København-kriterierne er opfyldt og i særdeleshed de politiske forpligtelser.
Derfor, hr. formand, mener jeg, at det er vores pligt, Den Europæiske Unions pligt, meget stærkt at støtte de betænkninger, som hr. Morillon har forelagt så udmærket.

Schori
Hr. formand, disse to betænkninger, som Den Socialdemokratiske Gruppe støtter - vi takker for det arbejde, som hr. Morillon har lagt i dem - bliver et vigtigt bidrag til Tyrkiets tilnærmelse til Europa. Jeg er derfor enig med hr. Salafranca Sánchez-Neyra i, at disse betænkninger er en del af et større mønster i vores forhold til Tyrkiet. Jeg tror, at det vigtigste budskab, som udgår fra Unionen i disse dage, er, at Tyrkiet er berettiget til at ansøge om medlemskab af Unionen. Det kan man vel sige er en mulighed, som landet har haft i næsten 35 år, og særligt siden associeringsaftalen. Det er imidlertid vigtigt at understrege det i disse dage.
Vi har brug for et demokratisk stabilt, socialt og økonomisk udviklet Tyrkiet i det europæiske samarbejde. Det er vigtigt for vores sikkerhed og fremtid i Europa. For os er det helt klart vigtigt, hvad de demokratiske kræfter i Tyrkiet og medlemmerne af menneskerettighedsorganisationerne mener, og de går næsten alle ind for, at Tyrkiet skal betragtes som ansøgerland. Så bliver også kurdernes sag, Cypern-spørgsmålet, torturen og overtrædelserne af menneskerettighederne for alvor europæiske anliggender, som vil blive drøftet, gransket og behandlet i forskellige konstellationer inden for Unionen. Da vil vi gå fra ordkrig og resolutioner til et reelt reformarbejde med klare og aftalte mål. Ved et stort internationalt seminar for to uger siden arrangeret af Friedrich-Naumann-stiftelsen udtalte alle tyrkiske partier, inklusive det gamle velfærdsparti, sig for medlemskab for ansøgerlande som Tyrkiet.
For Tyrkiets vedkommende betyder det, at nu er det alvor. Nu må man gå fra ambitioner og hensigter til et målbevidst reformarbejde i henhold til København-kriterierne. Vi fra vores side vil opfordre den tyrkiske regering til at gå fra ord til handling og vise, at de mener det alvorligt med deres bestræbelser på at komme med i det europæiske samarbejde. Så vil vi også vise, at vi mener tager deres bestræbelser seriøst.

Nicholson of Winterbourne
Hr. formand, det er en fornøjelse at bifalde de to fremragende betænkninger af hr. Morillon, og jeg vil først vende mig mod den betænkning, han har udarbejdet om toldunionen, for at sige, at vi i høj grad bifalder den betænkning, hvor vi skal minde Tyrkiet om, at landet også selv skal spille en rolle. Den Europæiske Union har over en årrække gjort store bestræbelser på at sikre, at denne toldunion bliver vellykket, og Tyrkiet skal nu selv sikre, at landet opfylder den rolle, som det opfordres til.
Jeg støtter også det, der måske udgør den mere omstridte betænkning. Det er en velkommen betænkning om den økonomiske og sociale udvikling i Tyrkiet, som i denne uge modtog Udenrigsudvalgets støtte. Her skal det fælles forum være af største vigtighed, og endnu en gang skal begge sider opfylde deres rolle. Vi er naturligvis sikre på, at vi gør dette. Vi er stadig sikre på, at Tyrkiet også gør det.
I denne periode forud for Helsinki er det vigtigt, at vi også ser på retsstatsprincippet, menneskerettigheder, respekt for minoriteter, beskyttelse og anerkendelse af deres kulturelle identitet og støtte til initiativer til fordel for afskaffelse af dødsstraf, et af ændringsforslagene til Morillon-betænkningen, som blev forelagt vores udvalg i denne uge.
Der er naturligvis den ulykkelige kendsgerning, at Tyrkiet fastholder én dødsstraf i øjeblikket. Men jeg mener, at der er gode nyheder, vi kan fokusere på selv i den tragiske situation, hvor Appeldomstolen fastholder den mulighed, at en borger kan blive slået ihjel af staten. Jeg vil gerne minde mine kolleger her i dag om, at Tyrkiet ikke har benyttet dødsstraffen i praksis siden 1984. Der har eksisteret et effektivt moratorium siden da med det resultat, at 53 mennesker, der var genstand for det, vi ville kalde grusom og umenneskelig afstraffelse, har fået deres sager udskudt.
Nu forlyder det i dagens udgave af avisen Milliyet, at ministeren for Det Europæiske Råd og Menneskerettigheder er stærkt imod dødsstraf. Akademikere har fremsat en ny lov, som kommer for det tyrkiske parlament i år 2000, hvori den foreslåede lov om strafferetspleje for første gang nogensinde ikke indeholder dødsstraf. Lad os håbe og tro på, at Tyrkiets bidrag til det nye årtusinde globalt set vil være afskaffelse af dødsstraffen en gang for alle gennem en demokratisk parlamentarisk proces.

Ceyhun
Hr. formand, Den Europæiske Union står foran en stor beslutning, som kan ændre forholdet til Tyrkiet radikalt. Kommissionen har foreslået at give Tyrkiet status som kandidat. Hvis Rådet skulle vedtage dette forslag i Helsinki, ville der for Tyrkiet være lagt grundstenen til en ny form for dialog med Den Europæiske Union, og Ankara ville i så fald have medlemskabet som et fremtidsperspektiv. Desuden ville det betyde, at Unionen skal overholde sine løfter. Ordførerens forslag gør det muligt at rette fejlen fra 1995, da Den Europæiske Union intensiverede forholdet til Tyrkiet uden at garantere det den nødvendige økonomiske bistand. Den økonomiske bistand til Tyrkiet kan ikke adskilles fra forpligtelserne inden for områderne samfundsmæssig udvikling og demokrati, retsstatsforhold og respekt for menneskerettigheder og mindretallenes rettigheder.
Dette påpeges på lignende måde i begge betænkninger, fordi det er vigtigt, at deltagelse i det europæiske økonomiske system går hånd i hånd med udvikling af demokratiet. Et andet vigtigt punkt er inddragelsen af Europa-Parlamentet. Drøftelserne i Parlamentet kan bidrage til yderligere gennemsigtighed og højne den politiske og demokratiske profil i relationerne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet. Öcalan-sagen - jeg tænker på dødsstraffen - tvinger os til at overveje, hvordan vi i fremtiden skal tackle lignende tilfælde. Det kan der fra alle politiske grupperinger her i Parlamentet kun gives ét svar på, og det er kravet om afskaffelse af dødsstraffen. Der er her ikke tale om at gøre Öcalan til en fredens engel. Det drejer sig tværtimod om at vise, at til overholdelse af menneskerettighederne hører der langt mere end tomme ord, naturligvis også i Tyrkiet, men ikke kun i Tyrkiet.
Parlamentet bør opfordre den tyrkiske regering til at respektere Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols afgørelse, for den er ikke forenelig med henrettelsen af Öcalan. Jeg kan jo læse tyrkisk, og jeg er glad for, at jeg til dags dato ikke har kunnet konstatere i de tyrkiske aviser eller i andre tyrkiske medier, at der i Ankara har været negative reaktioner fra regeringens side. Det er et punkt, som for mig giver anledning til håb.
Trods alt det, der allerede er sagt om Tyrkiet i dag, er det nu vigtigt for os at fortsætte Den Europæiske Unions nye politik over for Tyrkiet. I den ånd støtter vi de to betænkninger som bidrag til demokratiseringen af Tyrkiet.

Brie
Hr. formand, hvad indholdet angår, har jeg trods enkelte mangler ikke svært ved at stemme for de to betænkninger. Det er i betragtelig grad lykkedes at fremstille de politiske krav til samarbejdet med Tyrkiet klart og konsekvent. Det gælder især nødvendigheden af at overholde og udvikle menneskerettighederne, herunder det kurdiske folks rettigheder, kravet om at afskaffe dødsstraffen, styrke det civile samfund, i højere grad inddrage ngo'er og bekæmpe social diskrimination og regional underudvikling.
At disse ændringer har været nødvendige, må bebrejdes Kommissionen. At de har været mulige, tjener Parlamentets udvalg og hr. Morillons arbejde til ære. Alligevel er det for mig en overordentlig vanskelig beslutning. Kommissionen hævder i sit forslag, at der er startet en proces i Tyrkiet til demokratisering og fremme af menneskerettighederne, og hr. Prodi har i eftermiddag brugt lignende ord. Udvalget taler derimod tydeligvis kun om nødvendigheden af en sådan vej, ikke om, at der angiveligt allerede eksisterer en positiv udvikling. Dette er for mig at se ikke blot en væsentlig mere realistisk bedømmelse, men det svarer også til den vurdering, Kommissionen selv gav i en meddelelse på topmødet i Köln den 3. og 4. juni i år. Hele to gange taler den om, at den i det mindste i det kurdiske spørgsmål - dette er et citat - ikke ser mærkbare forbedringer og i betragtning af styrkelsen af det ultranationalistiske MHP-parti - det er Kommissionens ordvalg - også vurderer de fremtidige muligheder som tvivlsomme. Derfor er det helt gådefuldt for mig, hvad vores optimisme egentlig skal støttes på, og hvorfor Kommissionen fremsætter to modsatte vurderinger.
Fra min synsvinkel kan det med al tydelighed konstateres, at der ikke foreligger nogen reel positiv udvikling i de spørgsmål, der er rejst. I forbindelse med stadfæstelsen af dødsdommen over Öcalan erklærede den tyrkiske vicepremierminister Bahcelý fra MHP - måske kommer det kun frem i de tyske aviser - at man ikke må opmuntre Europa til at blande sig endnu mere påtrængende i de tyrkiske anliggender, og præsident Ecevit sagde, at han ikke behøvede at acceptere en eventuel afgørelse fra domstolen i Strasbourg. Det er vel entydigt i strid med de forpligtelser, Tyrkiet som medlem af Europarådet har indgået. Fra officiel tyrkisk side tilsidesætter man nu som før åbent sine internationale retlige forpligtelser i menneskerettighedsspørgsmål.
Jeg anser en ærlig åbning fra Den Europæiske Unions side over for Tyrkiets medlemskab for strategisk rigtig og nødvendig. I Den Europæiske Union skal der være plads til og en særskilt interesse i at optage Tyrkiet, og dette skal omsider præciseres umisforståeligt. Der må dog på ingen måde slækkes på kravene om en demokratisering af forfatningen og den faktisk førte politik, om grundlæggende forbedring af respekten for menneskerettighederne, om en politisk løsning af det kurdiske spørgsmål og om en afslutning af besættelsen af Nordcypern.
I morgen skal vi vedtage artikel 3, stk. 2, enten i Kommissionens udgave eller i udvalgets udgave. I begge udgaver er der formuleret betingelser for en udsættelse af samarbejdet, hvis der sker væsentlige krænkelser af menneskerettighederne. Jeg ser, at disse krænkelser sker, og derfor anser jeg det på nuværende tidspunkt for en fejl at vedtage disse dokumenter. Vi gør kun vores eget dokument og vores troværdighed til en absurditet. Min gruppe anbefaler, at vi under disse omstændigheder udsætter begge betænkninger. For to uger siden gav vi et rigtigt signal til den russiske regering i en lignende situation. I denne sag bør vi handle præcis ligesådan.

Queiró
Hr. formand, kære kolleger, nu, hvor Europa-Parlamentet træffer beslutning om nye former for støtte til Tyrkiet, vil vi gerne klart give udtryk for, at vi er blandt dem, der går ind for, at det tyrkiske folk må og skal støttes i dets vej mod et fuldstændigt demokrati. Jeg går også ind for, at EU skal fremme samarbejdet mellem dets medlemsstater og Tyrkiet. De betænkninger, som vi i dag diskuterer, giver os imidlertid en anledning til endnu en gang at overveje, hvorledes det står til med Tyrkiets fremskridt på menneskerettigheds- og mindretalsbeskyttelsesområdet. I denne sammenhæng er det med megen bekymring, at vi må konstatere, at den tyrkiske højesteret har stadfæstet dødsdommen over Öcalan.
Jeg kommer fra et land, Portugal, der allerede afskaffede dødsstraffen i det 19. århundrede. Vi var i øvrigt det første europæiske land, der gjorde det. Personligt er jeg imod denne form for straf, både af samvittighedsgrunde, og fordi jeg mener, at den ikke indfrier nogen af de krav, som man må stille for straffe. Derfor mener vi, at det er en passende lejlighed til meget klart at tilkendegive, at overholdelse af menneskerettighederne og beskyttelse af mindretal stadig er en afgørende betingelse for, at Europa-Parlamentet kan udtrykke sin solidaritet med Tyrkiet i form af samarbejde og støtte.
Hr. formand, jeg vil gerne pege på, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg netop i går imødekom en anmodning om udsættelse af eksekveringen af dødsdommen over Öcalan, så længe den behandler sagen. Jeg har også med tilfredshed læst, at vores formand, Nicole Fontaine, prompte har reageret på stadfæstelsen af denne dom, ligesom jeg har læst, at hun agter at henvende sig til formanden for den tyrkiske nationalforsamling med henblik på, at den ikke stadfæster, at dødsdommen eksekveres. Jeg ved ikke, om det er lykkedes for hende. Hvad jeg gerne vil sige er, at Europa-Parlamentet bør følge udviklingen ikke kun i denne sag, men også situationen for menneskerettighederne og mindretalsbeskyttelse i Tyrkiet med den største opmærksomhed, og at der hertil bør svare en tilsvarende fasthed.
Derfor vil jeg i morgen - til forskel fra det, som andre synes at have til hensigt - foreslå, at afstemningen om disse to betænkninger udskydes til et senere møde, og jeg beder i overensstemmelse hermed formanden for Europa-Parlamentet om på vegne af den institution, som hun står i spidsen for, at formulere en udtrykkelig anmodning til Det Europæiske Råd i Helsinki om, at det, hvis de tyrkiske myndigheder fastholder deres beslutning, indtager en meget fast holdning i forhold til Tyrkiets ønske om at blive medlem af EU. Jeg mener, at Europa-Parlamentet kun på denne måde formår ikke blot at erklære, hvilke principper og værdier det hylder, men også faktisk at forsvare dem på en umisforståelig måde.

Speroni
Hr. formand, jeg har demonstreret til fordel for Öcalan flere gange, men jeg må sige, at hele debatten om Tyrkiet ikke bør være rettet mod dødsdommen over lederen Öcalan, for Tyrkiet er helt og holdent udemokratisk, og man respekterer ikke menneskerettighederne i Tyrkiet. Jeg besøgte Tyrkiet som medlem af Europarådets parlamentariske forsamlings Menneskerettighedskommission, og jeg mener derfor at vide, hvad jeg taler om. Det er ikke kun Öcalan-sagen, der får mig til at sige, at Tyrkiet endnu ikke er modent til at blive betragtet som ansøgerland - i øvrigt blev Öcalan praktisk taget udleveret af D'Alema-regeringen, hvilket er en skamplet for Italien - men også det, at Tyrkiet netop ud fra Italiens straffelov har ændret den artikel 155 i sin egen straffelov, der gjorde det muligt at dømme Öcalan, nemlig artikel 155 i den tyrkiske straffelov, der er kopieret efter artikel 241 i Italiens straffelov. Jeg er således heller ikke spor overrasket over den italienske regerings holdning i denne sag. Tyrkiet fastholder dog dødsstraffen. Men selvom det kan være svært at ændre politifolks mentalitet og at ændre situationen i fængslerne, er en lov og en parlamentsvedtagelse dog tilstrækkeligt til at afskaffe dødsstraffen, sådan som alle landene i Den Europæiske Union har gjort. Jeg kan stadig den dag i dag undre mig over, at man kan bevare dødsstraffen og samtidig anmode om at blive optaget i Den Europæiske Union, men det undrer mig endnu mere, at man taler om at give ansøgerstatus til et land, der endnu ikke har afskaffet dødsstraffen. Også af den grund er jeg således tilhænger af, at afstemningen udsættes.

Belder
Hr. formand, vi kan støtte hr. Morillons betænkninger om iværksættelse af foranstaltninger til økonomisk og social udvikling i Tyrkiet og om udbygning af toldunionen mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet. Bestemt nu, hvor landet to gange i år er ramt af jordskælv.
Netop denne sidstnævnte omstændighed risikerer jo at lægge hindringer i vejen for Ecevit-regeringens gunstige hensigt med hensyn til at gøre en begyndelse med fjernelsen af det fortvivlende socioøkonomiske efterslæb i de tyrkiske sydøstlige provinser. Med rette fastsætter ordføreren, at de af EU finansierede projekter og programmer i særdeleshed bør være til gavn for tyrkiske befolkningsgrupper med et efterslæb.
På den anden side vil vi ikke skjule, at vi bestemt ikke opfatter denne håndsrækning fra Bruxelles til Ankara som et politisk signal om, at Tyrkiet kan ansøge om medlemskab af Den Europæiske Union. Vi synes, at den toldunion, som vi blev enige om, giver mere end tilstrækkeligt med muligheder for at give Tyrkiet udviklingschancer. Dermed er efter vores opfattelse den maksimale form for europæisk samarbejde med Tyrkiet nået.
Det er meget sigende, at opfordringerne fra ordføreren og andre, som har stillet ændringsforslag, til Tyrkiet om omsider at slå ind på den ganske vist møjsommelige vej hen imod en demokratisk retsstat stemmer overens med vores principielle indvendinger mod bekræftelsen over for Ankara af Tyrkiets status som ansøgerland. Hvorfor taler Den Europæiske Union nu ikke klart sprog? Falske forhåbninger på begge sider får os i hvert fald til at frygte et snarligt tilbagefald til den gamle situation med "koldt venskab".

Van Orden
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske general Morillon med hans betænkning samt anerkende hans forgængers, Edward McMillan-Scotts, vigtige bidrag til dette arbejde.
Lad mig gribe det lidt anderledes an end flere af de tidligere talere. Jeg mener virkelig, at vi burde tale i en lidt mere opmuntrende tone til Tyrkiet i øjeblikket. Vi er mange, der ønsker at se positive fremskridt i udviklingen af Unionens forbindelser med Tyrkiet, og det er derfor af største vigtighed, at hindringer for EU's finansielle bistand til Tyrkiet fjernes hurtigst muligt. Og ikke blot det, men ved anerkendelsen af Tyrkiets ansøgerstatus, som vi er sikre på bifaldes og snarest føres videre af Det Europæiske Råd i Helsinki, bør vi overveje et mere ambitiøst bistandsprogram.
Når alt kommer til alt, er de foreslåede foranstaltninger rettet mod at gøre Tyrkiet i stand til at etablere de nødvendige strukturelle tilpasninger som følge af toldunionen, der for øjeblikket i høj grad drives til fordel for Den Europæiske Union. Da hr. Prodi talte til Parlamentet den 13. oktober, foreslog han, at et tiltrædelsespartnerskab magen til de partnerskaber, der er oprettet med de officielle ansøgerlande, også ville hjælpe Tyrkiet med støt at bevæge sig mod opfyldelsen af kriterierne for medlemskab. Det anerkendes, at der ikke kan indledes tiltrædelsesforhandlinger, før de politiske kriterier er opfyldt, men vi må støtte Tyrkiet med henblik på at nå dette stadium.
I Parlamentets beslutning af 6. oktober besluttede vi at arbejde hurtigt på den tekniske og finansielle bistand, som er nødvendig for at gennemføre toldunionen, og vi opfordrede Rådet til at støtte de krævede foranstaltninger. Vi har nu nået det stadium og stoler på, at Rådet fuldt ud støtter vores forslag. Vi bør også være indstillet på at begynde at overveje foranstaltninger, der vil hjælpe med at bringe Tyrkiet tættere på vores værdier og økonomiske synsvinkel.

Efthymiou
Hr. formand, jeg vil gerne først gratulere hr. Morillon for det meget fine stykke arbejde, som han har lavet i sin betænkning. Betænkningen af Morillon er en god lejlighed til på en tydelig måde at forhandle en europæisk strategi over for Tyrkiet.
Jeg vil tro, at alle er enige i, at intet andet spørgsmål inden for EU til dags dato har skabt så mange spændinger, spørgsmålstegn og modsætninger som spørgsmålet om forholdet mellem Unionen og Tyrkiet. Og det er ikke uden grund, for Tyrkiet har ikke noget fælles kendetegn med de andre lande, der deltager i udvidelsen. De tolv andre lande skaber ikke nær så mange problemer tilsammen, som Tyrkiet gør alene. Økonomiske og sociale problemer, problemer med menneskerettighederne, demokratiet samt respekt for mindretallene. I sidste ende sikkerheds- og stabilitetsproblemer i det sydøstlige Europa, eftersom Tyrkiet baserer sin udenrigspolitik enten på åben vold, som f.eks. på Cypern med den fortsatte besættelse af den nordlige del af øen, eller med trusler om anvendelse af vold, eftersom det tyrkiske parlament officielt har erklæret, at udøvelsen af de græske suverænitetsrettigheder i territorialfarvandet i Det Ægæiske Hav er casus belli.
Men spørgsmålet om den europæiske strategi over for Tyrkiet er lige så enkelt som Columbus' æg. EU skal ikke ændre sig for Tyrkiets skyld, men det skal være Tyrkiet, der kæmper for at ændre sig til et europæisk land. Europa skal ikke blive tyrkisk, men Tyrkiet skal blive europæisk. Det er altså påkrævet, at den europæiske strategi over for Tyrkiet gør det klart for den tyrkiske politiske verden, for det tyrkiske samfund, at de ikke skal regne med nogen særordning for dette land, men at det bliver nødt til at opfylde København- og Luxembourg-kriterierne, så det europæiske perspektiv kan realiseres.
Med henblik på mødet i Helsinki må Unionen gøre det klart for Tyrkiet, at det bør respektere den internationale legitimitet på Cypern. Unionen må gøre det klart, at udviklingen mod Cyperns optagelse i Unionen vil fortsætte uanfægtet af nogen form for tyrkisk afpresning. Unionen må sikre, at alle ansøgerlandene, og naturligvis også Tyrkiet, respekterer de internationale aftaler og den internationale ret, og at de samarbejder med nabolandene om fred, og at de løser eventuelle tvister på basis af international ret og de internationale lovgivende organer, såsom Domstolen i Haag. Tyrkiet er velkommen til at deltage i Unionen, men det må efterlade sin vold, sine internationale ulovligheder, sin enerådighed uden for vores dør. Det er velkommen til at komme i fred og demokrati. Det ønsker de tyrkiske borgere, det ønsker Grækenland, dets ven og nabofolk.

Maes
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, tidligere har Den Europæiske Fri Alliance ikke godkendt toldunionen. Flertallet her i Parlamentet godkendte den dengang efter vanskelige forhandlinger, fordi godkendelsen ville være en stimulans for den tyrkiske regering til at nå frem til en acceptabel menneskerettighedspolitik, til virkelig demokratisering og til en politisk løsning for problemet med kurderne.
Vi må konstatere, at resultaterne ikke er overbevisende. Dødsdommen over den kurdiske leder Öcalan og bekræftelsen deraf konfronterer os på ny med de tragiske konsekvenser af et uløst spørgsmål om respekt for et folk, det kurdiske folk, og dettes ret til selvbestemmelse i Tyrkiet.
Der udøves i Tyrkiet et kraftigt pres fra forskellige partiers og grupperingers side over for det tyrkiske samfund med henblik på at kræve henrettelse af Öcalan. Vi er i Tyrkiet langt fra at afskaffe dødsstraffen, selvom denne ikke gennemføres. Tyrkiet må forsikre os om, at Öcalans liv vil blive skånet. Ellers brister atter håbet om, at man i Tyrkiet når frem til en politisk løsning på det kurdiske problem. Med kurdernes fortvivlelse vil stabiliteten i vores lande bestemt heller ikke øges. Vi ved, at der bor tusinder af kurdere blandt os.
Alligevel vil jeg tilslutte mig komplimenterne til ordføreren, for betænkningens tekst er i mange henseender en forbedring i forhold til det, som Kommissionen havde foreslået. Man kan nok sige: Den finansielle støtte hører med som en konsekvens af, hvad vi tidligere har besluttet. Men så må De alligevel lige tænke Dem om, kære kolleger, betænkningen fastsætter, hvis vi vedtager teksten, at det finansielle samarbejde kan suspenderes i tilfælde af, at der sker en krænkelse af retsstatens demokratiske principper, menneskerettighederne eller de grundlæggende frihedsrettigheder. Betyder det så ikke, at normen med hensyn til menneskerettigheder osv. allerede er fastsat, hvis vi i dag tilkender Tyrkiet de finansielle fordele, og at som følge deraf kun et tilbageskridt i forhold til den nuværende situation vil kunne føre til suspendering? For os ligger normen i hvert fald ikke højt nok i dag. Vi ønsker, at situationen i Tyrkiet forbedres drastisk med hensyn til demokratisering og menneskerettigheder og med hensyn til en løsning på det kurdiske problem, men vi håber, at det kan ske, uden at der skal udøves finansielt pres med henblik derpå.

Korakas
Hr. formand, vores solidaritetsfølelse og broderskabsfølelse med Tyrkiets befolkning får os til at være modstandere af dette lands optagelse i EU, for, som i øvrigt også det græske folks erfaringer viser, har dette lands befolkning intet positivt at vente af en sådan optagelse. Alligevel fortæller man os i dag, at vi skal stemme for de to forordninger og frigørelsen af de dertil knyttede bevillinger til Tyrkiet, såvel fordi vi allerede kan konstatere et betydeligt fremskridt mod en demokratisering af Tyrkiet som for at opmuntre det tyrkiske regime til at gå videre i denne retning. I modsætning til Rådets og Kommissionens påstande om demokratiske fremskridt i Tyrkiet, som viser, at dette fremskridt først dukker op i de internationale selskabers business, viser virkeligheden os på den mest grelle måde, at situationen faktisk er blevet forværret.
Men hvordan er situationen så egentlig i dag? Tyrkiet holder fortsat ulovligt, i modstrid med enhver forståelse af international ret, 38% af Cyperns territorium besat, det fortsætter sine provokationer over for Grækenland, det fortsætter sin voldsomme folkeudrensning og folkemord mod det kurdiske folk og fastholder en militær løsning af det kurdiske problem, det fortsætter sine militæroperationer mod kurderne i Nordirak. Der sidder over 12.000 politiske fanger i fængslerne, hvor tortur og mord er daglige foreteelser. Blandt de fængslede ser man stadig Leila Zana, der har modtaget Sakharov-prisen, og tre kurdiske parlamentsmedlemmer, kendte forfattere og journalister. For nylig blev 12 politiske fanger myrdet, fordi de protesterede over de umenneskelige forhold i fængslerne.
Vi har sagen om Öcalan, som, for slet ikke at nævne de umenneskelige vilkår ved hans bortførelse og fængsling, ved en parodi af en retssag er blevet idømt dødsstraf, hvilket blev bekræftet i forgårs af Tyrkiets højesteret for at vise os, hvor følsomme de er i Ankara over for opfordringerne til en demokratisering. Man fortæller os også, at en godkendelse af forordningerne og en frigørelse af bevillingerne vil bidrage til demokratiseringsprocessen. Men man fortalte os det samme, da toldunionen blev underskrevet for fem år siden. Men hverken grundloven eller straffeloven er blevet demokratiseret. Dødsstraffen er heller ikke blevet afskaffet eller det kurdiske problem løst, mens det cypriotiske problem "ikke længere eksisterer" ifølge udtalelser fra tyrkiske regeringsmedlemmer. Tro mig, det er sikkert, at en vedtagelse af de to forhandlede forordninger med alle deres positive elementer vil opmuntre det tyrkiske regime, som erklærer, at Tyrkiet er det mest fremskredne demokrati i Europa, til at skærpe dets nuværende politik. For ikke at ramme de kræfter, som i dag kæmper for demokrati, for at sende et budskab om solidaritet til de fængslede og om pression for en virkelig demokratisering af systemet foreslår vi Dem derfor, at De ikke stemmer for disse to forordninger, eller at de i det mindste bliver returneret til udvalget, indtil Tyrkiet har fremvist virkelige tegn på demokratisering og respekt for international ret.

Musumeci
Hr. formand, ærede kolleger, få uger efter forhandlingen om Sokrates-programmets udvidelse til også at omfatte den tyrkiske ungdom skal vores Parlament nu endnu en gang beskæftige sig med det omstridte spørgsmål om forbindelserne mellem EU og Tyrkiet. I stedet for kulturen tager det europæiske indgreb denne gang sigte på at støtte middelhavslandets sociale og økonomiske udvikling, og det spørgsmål, som vi stiltiende stiller os selv hver især, er endnu en gang, om Den Europæiske Union på nogen måde kan og skal støtte en stat, der geografisk set er tæt på os og sågar grænser op til os, og som er omkranset af det samme hav som det, der skyller ind over Sydeuropas kyster, selvom denne stat synes at være meget langt fra os, når det gælder respekten for menneskerettighederne. Vi kan bittert konstatere det, som vi har konstateret siden 1996, hvor krisen i Det Ægæiske Hav fik Det Europæiske Fællesskab til at fastfryse aftalen om en toldunion med Tyrkiet, nemlig at der ikke er gjort nogen fremskridt for at opnå en fuldstændig respekt for de borgerlige rettigheder og en beskyttelse af minoriteterne. Selvom den tyrkiske regering i de senere år har gjort et vagt forsøg på dette, har den nylige dødsdom, der er afsagt over den kurdiske leder Öcalan, hindret enhver mulig politisk tilnærmelse mellem Tyrkiet og EU. Som vi har sagt flere gange her i Parlamentet, sker et samfunds demokratiske vækstproces dog også gennem dets økonomiske og sociale udvikling. At nægte den finansielle støtte, som Kommissionen foreslår for den kommende treårs periode, og som har til formål at styrke toldunionen, ville navnlig i dette dramatiske øjeblik, hvor en forfærdelig naturkatastrofe har tvunget dette middelhavsland i knæ, bidrage til at forværre en ond cirkel med nogle uoverskuelige konsekvenser i Tyrkiet.
Afslutningsvis vil jeg sige, at den italienske delegation fra Den Nationale Alliance er af den opfattelse, at det i stedet ville være fornuftigere med et afbalanceret samarbejde med Tyrkiet, som gøres afhængigt af en konkret og håndgribelig indsats fra deres regerings side for at tilpasse sig til Europas vestlige demokratier. Demokratiet har sin pris, hr. formand, og at bede Tyrkiet om at betale denne pris er ikke en svag handling fra Europas side, men derimod en meget ansvarlig handling.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer. Jeg vil først sige hjertelig tak til kollega Morillon for hans meget saglige betænkning og takke for, at han har bestræbt sig på virkelig at blive ved emnet. Hr. kommissær, jeg vil egentlig lykønske Dem - netop fordi der er faldet nogle kritiske bemærkninger om Kommissionen - først og fremmest også med Deres medarbejdere - de er jo til stede - som har behandlet dette emne på en meget engageret måde og altid i særdeles god kommunikation og dialog med Parlamentet.
Naturligvis falder bedømmelsen en gang imellem forskelligt ud i forskellige dokumenter og papirer fra Kommissionen. Men kollega Brie, det skyldes måske også den omskiftelige tyrkiske politik, som måske nogle gange udviser større og nogle gange mindre store fremskridt. Men hvis man ser realistisk på tingene, ved man, at der har kunnet iagttages små fremskridt i de forløbne måneder, og dem skal man absolut anerkende. Man skal heller ikke gøre det for let for sig selv, som nogle af de tidligere talere har gjort, når de siger, at det her kun er den tyrkiske regering, der støttes. Så spørger jeg mig selv, hvorfor en Akim Birdal anbefaler, at vi følger en ny strategi, hvorfor andre kurdiske repræsentanter anbefaler, at vi følger en ny strategi, hvorfor hele oppositionen til regeringen, også i det civile samfund, anbefaler, at vi følger en anden strategi, hvis det blot er en foranstaltning til støtte for regeringen.
Men jeg vil gerne særligt takke også den græske regering og udenrigsminister Papandreou, for det var et modigt skridt i betragtning af de indenrigspolitiske forhold. Det var også et risikabelt skridt, sikkert også motiveret af situationen på Cypern og forsøget på at tilnærme Cypern stærkere til Den Europæiske Union og også muliggøre politiske løsninger på selve Cypern.
Derfor er vi ikke ukritiske over for Tyrkiet, overhovedet ikke. Jeg siger også igen og igen, at Tyrkiet ville være kommet længere på vejen mod Europa, hvis det tidligt, i rette tid og med større grundighed, havde iværksat andre foranstaltninger på menneskerettighedernes og mindretalsrettighedernes område. Det gælder især det kurdiske spørgsmål, demokratiet i forhold til Grækenland og et bidrag til at løse problemerne på Cypern. Men hvis - jeg siger udtrykkeligt hvis - Rådet nu i de nærmeste dage træffer beslutning om også officielt at anerkende Tyrkiet som kandidat, så skal Tyrkiet vide, at bolden er på deres banehalvdel. Så er det Tyrkiets opgave at tage de næste skridt. Så er det et skridt, som vi har taget dels som svar på de små ændringer, som er der, dels som foregribelse af det, som kunne, bør og skal komme. Så ligger bolden hos Tyrkiet, så må Tyrkiet tage de næste skridt, hvis der skal ske et yderligere fremskridt i tilnærmelsen mellem Europa og Tyrkiet. Vi ønsker at have Tyrkiet i Den Europæiske Union, men Tyrkiet ved helt klart, at kun et Tyrkiet, som anerkender København-kriterierne, kan blive medlem af Den Europæiske Union. Det ved alle ansøgerlande, det skal Tyrkiet vide. Jeg håber, det snart vil tage skridt til at opfylde disse kriterier. Det vil sikkert vare nogle år, men jo hurtigere Tyrkiet handler, desto hurtigere vil det være med i Den Europæiske Union.

Alavanos
Hr. formand, jeg ved ikke, om der ligger noget symbolsk i, at det er en af vores kolleger, som er general, der er ordfører i disse spørgsmål. En af vores fremtrædende kolleger har gjort sit forsøg på at forbedre Kommissionens forslag. Men vi bliver nødt til at tilbagevise begge disse tekster, for vi er ikke et skizofrent parlament, som siger et til Tjetjenien og noget andet til Tyrkiet. For vi kan ikke være et parlament, som er politisk dødt.
Om nogle dage foregår mødet i Helsinki. Topmødet. Hvad skal vi sige? At der ikke sker noget? At vi har stemt for forordningerne? At Öcalan ikke har nogen betydning! Det er lige meget, lad os bare se på regionen med en turists øjne! I Grækenland, i Tyrkiet, i det østlige Middelhav slagter man en hane, når man laver fundamentet til et nyt hus og maler dette fundament med hanens blod. Hvad gør det, om Öcalan bliver ofret, eller at der er fare for, at han bliver ofret ved fundamentet til optagelsen i EU?
Er det, hvad vi skal sige ved topmødet og det endda om to forordninger, hvoraf den ene er ulovlig, en tryllekunstners illusion? Den har gjort Tyrkiet, som er et ansøgerland, til samtidig at være et udviklingsland, for at komme uden om enstemmigheden i EU's Ministerråd. Jeg er af den mening, at Europa-Parlamentet bør stå ved sin indstilling, og vi bør forsøge at få ikke kun Tyrkiet med i EU, men også den tyrkiske befolkning med i EU. Desuden bør vi skubbe på for at få gennemført de rettigheder, som dette folk mangler.

Napoletano
Hr. formand, jeg vil gerne rette en tak til hr. Morillon, også fordi emnet Tyrkiet, som man kan se, ikke er noget let emne. Det har vi talt meget om på det seneste, og vi drøfter i dag to forslag til forordning, der tager sigte på at styrke toldunionen og på iværksættelsen af foranstaltninger for at forbedre den økonomiske og sociale udvikling i Tyrkiet. Dette gør vi lige før Det Europæiske Råd i Helsinki, hvor man vil træffe beslutning om Tyrkiets eventuelle mulighed for at ansøge om optagelse i Den Europæiske Union, og i en sammenhæng, hvor den tyrkiske kassationsret har stadfæstet dødsdommen over Abdullah Öcalan. Denne dødsdom er blevet efterfulgt af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols anmodning om omstødelse og af en erklæring fra de tyrkiske myndigheder - afgivet af premierminister Ecevit - om, at de foretrækker en afslutning af sagsforløbet, herunder en klage fra forsvarsadvokaterne, før de giver regeringens holdning til kende, og før spørgsmålet forelægges for parlamentet. Sagen er således ikke afsluttet, og det er endnu en gang vores ansvar at vælge en strategi.
Det lader til, at vores Parlament har besluttet at investere i den demokratiske udvikling i landet. Men vores valg står ikke mellem en holdning, som allerede i dag er totalt lukket, og en ukritisk accept af begivenhederne. Jeg vil gerne minde alle kollegerne om Parlamentets ændringsforslag 11, der endnu en gang også overlader udviklingen i dette samarbejde til os. Og der er ingen tvivl om, at sammen med den mere overordnede ramme, som mange af vores kolleger og senest vores kollega Swoboda mindede om, er Abdullah Öcalans skæbne stadig en hindring i dag.

Morgantini
Formand Prodi fortalte os i dag, at for ikke at skærpe Tyrkiets holdning vil man i Helsinki anerkende dets status som ansøgerland. Det er et vigtigt fremskridt, men det er en skam, at Tyrkiet ikke har gjort nogle lige så store fremskridt. Alle er harme over stadfæstelsen af dødsdommen over lederen Öcalan, og alle er enige om at anmode den tyrkiske regering om en gestus, nemlig et moratorium for dødsdommen, men på trods af regeringens alvorlige beslutning om ikke at efterkomme anmodningen fra Domstolen i Strasbourg er det sandsynligt, at dommen bliver omstødt. Dette er selvfølgelig ikke ubetydeligt, men er det nok til at mene, at Tyrkiet er i besiddelse af alle de nødvendige kvalifikationer for at blive optaget i Unionen? Svaret er nej. Menneskerettighederne krænkes i Tyrkiet hver eneste dag, for der er tusindvis af politiske fanger, og fagforenings-, ytrings- og religionsfriheden samt minoriteternes friheder undertrykkes. Over for en ekstraordinær begivenhed og nogle unilaterale fredsaktioner, såsom PKK's beslutning om at opgive væbnet kamp og indføre våbenhvile, og over for adskillige PKK-lederes beslutning om at udlevere sig selv til de tyrkiske myndigheder for at bekræfte deres ønske om en fredsforhandling har den tyrkiske regering givet nogle negative og hånlige svar. Unge kurdiske flygtninge på besøg i Europa-Parlamentet har spurgt os, om vi vil hjælpe dem med at vende tilbage til deres landsbyer. Deres landsbyer er blevet ødelagt, og de har spurgt os, om vi vil hjælpe dem med genopbyggelsen. Selvom jeg takker Morillon og værdsætter indholdet i hans betænkning, er jeg af den opfattelse, at vi bør sende et stærkt signal ved at udsætte dette valg, indtil den tyrkiske regering bekræfter ophævelsen af dødsstraffen og indleder en forhandling for at løse det kurdiske spørgsmål. Man kan ikke anvende to forskellige målestokke, når det gælder retten til livet.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer. De to forordninger, der diskuteres i dag, har egentlig ikke noget at gøre med den diskussion, der skal føres næste mandag i Rådet (almindelige anliggender) og få dage senere i Helsinki ved Det Europæiske Råd. Men jeg er naturligvis klar over, at man her ikke bare kan se bort fra den politiske kontekst og også den tidsmæssige, og at vi selvfølgelig i forbindelse med disse to forordninger må drøfte hele problematikken omkring Den Europæiske Unions forhold til Tyrkiet og omvendt, og det har de fleste talere også gjort i aften.
Jeg er meget taknemmelig for den debat, der er blevet ført her, fordi det har været en meget saglig debat og en debat, som har givet særdeles værdifulde og vigtige fingerpeg, først og fremmest med adresse til Tyrkiet, for Tyrkiet bliver jo nødt til at vurdere, hvilken politisk stemning der hersker i Europa i forbindelse med dets ønske om at tiltræde Den Europæiske Union. Men først vil jeg gerne sige en stor og meget oprigtig tak til ordføreren for de betænkninger, han har forelagt, og udtrykke min anerkendelse, hr. Morillon, og jeg må også takke hr. McMillan-Scott og hr. Schwaiger for deres bidrag.
Jeg mener, at betænkningen er så vigtig, fordi Europa-Parlamentet heri tilslutter sig den opfattelse, at den europæiske strategi er et egnet middel til at udbygge relationerne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet, og at det er nødvendigt med økonomisk støtte til at gennemføre denne strategi.
Lad mig benytte lejligheden til endnu en gang at sige, hvad det drejer sig om ved ændringen af strategien over for Tyrkiet, og at jeg overhovedet ikke betragter det, hr. Brie sagde, som en bebrejdelse. Hvis en ny Kommission ikke må være i stand til at ændre den forrige Kommissions holdninger, når den anser dem for forkerte, så behøver vi faktisk overhovedet ikke nogen Kommission. Så kunne vi anbringe nogle robotter, som altid viderefører det, som på et eller andet tidspunkt er blevet sagt. Jeg tror, at netop hr. Brie vil forstå, at man ikke altid vil påtage sig ansvaret for det, forgængerne har gjort. Ellers kunne vi her føre en interessant debat om Deres egne forgængere, ikke sandt?
Det ville jeg gerne have præciseret. Det, det drejer sig om, er noget helt andet. Det drejer sig om, at vi må indse, at de hidtidige strategier over for Tyrkiet i hvert fald ikke har ført til et synligt resultat. Man kan tale længe om, hvad årsagen har været til det, men det er en kendsgerning, for alt det, som er blevet konstateret her, nemlig at fremskridtene i Tyrkiet ikke er tilfredsstillende, det er jo rigtigt. Så rejser der sig det spørgsmål, om man kan gøre noget for at ændre dette. Det forslag, Kommissionen har stillet, og som jeg håber vil finde tilslutning i Helsinki, er at sætte en parallel proces i gang, hvis to dele griber tæt ind i hinanden. Det er på den ene side Tyrkiets tilnærmelse til Den Europæiske Union under benyttelse af præcis de samme førtiltrædelsesinstrumenter, som vi benytter ved de andre kandidater, og på den anden side parallelt hermed en fundamental ændring i Tyrkiet selv. Jeg siger udtrykkeligt en fundamental ændring. Fra mine samtaler med den tyrkiske ministerpræsident og flere møder med den tyrkiske udenrigsminister i de seneste dage kan jeg berette, at den tyrkiske regering er fuldt ud bevidst om nødvendigheden af denne fundamentale ændring på det politiske, økonomiske, sociale og kulturelle område. Ja, mere end det - jeg er overbevist om, at den nuværende tyrkiske regering og det parlamentariske flertal bag den også ønsker denne fundamentale ændring.
Nu må vi på et eller andet tidspunkt endelig bryde denne onde cirkel. Det giver ingen mening at sige, at først, når Tyrkiet allerede har gjort visse ting, vil vi måske give et positivt svar. Så kommer det sædvanlige svar fra Tyrkiet, at da Europa ikke overholder sine løfter, har vi heller ikke noget klart europæisk perspektiv, altså kan vi ikke begive os ud på reformernes risikofyldte vej.
Sådan kunne vi fortsætte mange år endnu, uden at noget blev ændret. Derfor er det forsøg, der gøres nu, fornuftigt, det er løfterigt, og vi har til enhver tid mulighed for at kontrollere det. Det er vigtigt, fordi vi naturligvis ikke vil tilnærme et land til Den Europæiske Union, hvis vi en dag må indse, at det ikke vil opfylde de politiske kriterier. Det er i øvrigt ikke rigtigt, at der ikke er sket interessante udviklinger i Tyrkiet i den seneste tid. Jeg vil blot nævne tre eksempler. Udenrigspolitisk kan der slet ikke herske tvivl om, at vi oplever en tilnærmelse mellem Grækenland og Tyrkiet, som man for blot et halvt år siden ikke ville have troet mulig. Det er ikke kun den græske regerings fortjeneste, som jeg i høj grad værdsætter og gerne vil påskønne særskilt, det er også den tyrkiske regerings fortjeneste. Jeg vil skildre en enkelt lille konsekvens af denne tilnærmelse. Når græske og tyrkiske journalister i dag arbejder sammen om at forhindre i de vigtigste medier i deres lande, at den hetz, vi har set i årevis, fortsættes, og at befolkningerne får forkerte informationer om det, der foregår i nabolandet, så anser jeg det for et meget, meget stort fremskridt.
Den anden ting er, at vi formodentlig endnu før Helsinki vil opleve, at der i Tyrkiet vedtages en meget vigtig lov, som angår menneskerettighederne. For første gang i Tyrkiets historie vil der være en lov, som gør det muligt at stille ansatte i den offentlige sektor, altså embedsmænd, for retten, hvis de har krænket menneskerettigheder. F.eks. skal de, der menes at være ansvarlige for tortur, stilles for retten. Det er en selvfølge i vores lande, men for Tyrkiet er det noget, som indtil nu ikke har eksisteret.
Den tredje ting, jeg vil gøre opmærksom på, er, at den tyrkiske minister for europæisk integration og menneskerettigheder - det er en meget interessant sammensætning af en ministers fagområde, men det passer godt til hinanden - nu efter appelrettens stadfæstelse af dødsdommen officielt har erklæret, at det ikke er i Tyrkiets interesse at eksekvere denne dødsdom. Uden at bryde fortroligheden fra samtaler kan jeg i hvert fald her sige så meget, at det er mit indtryk, at den tyrkiske regering under ingen omstændigheder vil træffe beslutning om eksekveringen, så længe sagen behandles i Strasbourg, men at strategien vel snarere går i retning af at udnytte den tid, der nu er vundet på grund af retssagen i Strasbourg, til at afskaffe dødsstraffen i Tyrkiet.
Jeg vil også på dette sted endnu en gang meget indtrængende appellere til Tyrkiet om at gøre dette så hurtigt som muligt. Det er ikke blot et symbol. Dødsstraffen er noget så endegyldigt, så definitivt og også så barbarisk, at den i hvert fald ikke kan accepteres hos os i Europa. Tyrkiet ved helt præcis, at på den vej, jeg har beskrevet, skal afskaffelsen af dødsstraffen stå meget nær ved begyndelsen.
Jeg ville altså være Dem meget taknemmelig, hvis De ville følge ordførerens betænkning og opfylde en gammel forpligtelse, som Europa har indgået over for Tyrkiet. Vi befinder os heller ikke altid i en særlig troværdig position, heller ikke over for Tyrkiet. Jeg har altid haft svært ved at kræve noget af et land, at stille krav til et land, som vi har lovet noget, som vi ikke har overholdt. En positiv afgørelse vedrørende de to forordninger vil tydeligt styrke vores moralske position over for Tyrkiet. Det anser jeg i den nuværende fase for særdeles vigtigt.
De forslag, som Europa-Parlamentet har udviklet under drøftelserne i form af ændringsforslag, er jo for den allerstørste dels vedkommende i fuld overensstemmelse med Kommissionen, og for den allerstørste dels vedkommende støtter jeg dem også. Der er kun nogle få punkter, hvor jeg ikke uden videre kan acceptere de ønskede ændringer. Det gælder hver gang, man rører ved den institutionelle ligevægt. De må og vil også forstå, at Kommissionen skal sørge for, at der ikke ændres på rollefordelingen, at kompetencen placeres sådan, som det står i traktaterne, og at ansvarsområderne ikke sammenblandes. Men hvad selve sagen angår, mener jeg imidlertid at have konstateret, at der er stor overensstemmelse. Jeg tilbyder også udtrykkeligt Europa-Parlamentet en omfattende og forudgående information om de konkrete skridt, der foretages, også hvad de projekter angår, som derefter på grundlag af finansieringsforordningerne skal udvikles og gennemføres i fællesskab med Tyrkiet. På den måde er Europa-Parlamentets deltagelse i udviklingen af relationerne til Tyrkiet under alle omstændigheder garanteret.
Jeg ved ikke i aften, hvilken beslutning der bliver truffet i Helsinki i næste uge. Men jeg er dog fast overbevist om, at den afgørelse, Europa-Parlamentet skal træffe om disse to forordninger, vil få virkninger for resultatet af de overvejelser, som stadig skal finde sted, og vil få virkninger for den afgørelse, Det Europæiske Råd træffer i næste uge.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Grænseværdier for benzen og carbonmonoxid
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0065/1999) af Breyer for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om grænseværdier for benzen og carbonmonoxid i luften (KOM(1998) 591 - C4-0135/1999 - 1998/0333(COD)).

Breyer
Hr. formand, kære kolleger, kære kommissær. Ved det foreliggende direktiv er der tale om det andet datterdirektiv, som er afledt af direktivet om vurdering og styring af luftkvaliteten, og forslaget er en del af en integreret pakke af foranstaltninger til bekæmpelse af luftforureningen. Jeg tror, vi alle er enige om, at Europas borgere skal indånde en sundere luft, og i den seneste publikation fra Det Europæiske Miljøagentur henvises der også til, at der hersker en sundhedsskadelig luftforurening i de fleste byer, og at næsten 40 millioner mennesker i de 115 største byer i Europa udsættes for overskridelse af WHO's luftkvalitetsanbefalinger for mindst et forurenende stofs vedkommende.
Trods politiske initiativer til nedbringelse af forureningen og forbedring af luftkvaliteten regnes der med, at behovet for personbefordring vil stige drastisk i de næste 10 år, og at også antallet af køretøjer vil stige med 25%, hvilket vil belaste vores luftkvalitet endnu stærkere. WHO kommer i sin beretning fra i år til det resultat, at den luftforurening, der skyldes trafikken, tilmed koster flere mennesker livet end færdselsulykker. Også de samfundsøkonomiske omkostninger er høje. Derfor er det vigtigt at nedbringe luftforureningen og mindske konsekvenserne netop for de særligt udsatte persongrupper og at aflaste sundhedssystemet.
En vigtig ting ved dette andet datterdirektiv er, at der for første gang fastsættes en grænseværdi for benzen og carbonmonoxid i EU. Det er et meget vigtigt skridt, jeg vil endda sige, at det er en milepæl for lovgivningen om luftkvalitet, fordi der for første gang defineres en grænseværdi for et karcinogen, nemlig for benzen, som jo kan fremkalde leukæmi. Vi ved, at benzenforureningen stammer fra benzin og olie, og i Den Europæiske Union kan 80-85% af benzenen tilskrives forbrænding af benzin i trafikken.
Hidtil har der ikke eksisteret nogen tærskelværdi for sundhedsskadelig påvirkning og dermed ingen risikofri benzenpåvirkning. Det forsigtighedsprincip, der er fastsat i EF-traktaten, nødvendiggør imidlertid en grænseværdi med ekstremt lav sygdomsrisiko. For benzen har Kommissionen foreslået en årlig grænseværdi på 5 mikrogram pr. kubikmeter luft, som skal opnås inden 2010. Det støtter vi fuldt ud i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik. Miljøudvalget støtter dog ikke Kommissionens plan om at udstede en slags blankocheck, som muliggør ubegrænsede undtagelsesbestemmelser, for kommissionsforslaget indebærer, at landene i tilfælde af såkaldte socioøkonomiske problemer kan anmode om en overgangsfrist på fem år, som derefter igen kan forlænges med yderligere fem år. Miljøudvalget forventer en korrekt implementering af direktivet og foreslår, at der højst gives mulighed for en enkelt dispensation på fem år, som dog skal kombineres med, at der i denne dispensationsperiode skal overholdes en grænse på 10 mikrogram.
På plenarmødet foreligger der yderligere ændringsforslag, hvori der knyttes ekstra betingelser til denne undtagelse for at forhindre, hvilket skal være absolut klart, at disse bestemmelser åbner mulighed for at undlade at gennemføre direktivet. Miljøudvalget præciserer altså helt klart, at man ikke må regne med, at der skal føres en tosporet miljøpolitik. Jeg mener, det er helt væsentligt, også med henblik på udvidelsen, at vi her går foran med et godt eksempel og ikke sender et forkert signal til ansøgerlandene. Med sit forslag, som er mere præcist og også strengere, hvad undtagelsesbestemmelsen angår, vil Miljøudvalget tydeliggøre, at der her ikke kan være tale om at føre en tosporet miljøpolitik, men at det skal dreje sig om at opnå en høj beskyttelse for alle mennesker i EU.
Derudover foreslår udvalget også, at offentligheden i fremtiden skal informeres bedre, og at de foreslåede foranstaltninger endnu en gang skal udvides med nye foranstaltninger. Jeg mener, at hvis det skulle lykkes, at også Kommissionen forhåbentlig kan tilslutte sig udvalgets forslag, så ville vi virkelig have nået en milepæl med hensyn til bedre luftkvalitet og også have ydet et stort bidrag til at præcisere, at kræftfremkaldende stoffer ikke hører hjemme i miljøet. Vi ønsker, at luftkvaliteten i Europa skal blive bedre, og vil dermed også yde et stort bidrag til sundhedsbeskyttelsen.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer. For Gruppen for det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater skal jeg sige, at det foreliggende direktivforslag er et yderligere element i den europæiske politik til bekæmpelse af luftforurening. Som udfyldelse af rammedirektivet om luftkvalitet skal der udstedes datterdirektiver for en række luftforurenende stoffer. Som led heri fastsætter det andet datterdirektiv grænseværdier for benzen og carbonmonoxid i luften og tilsvarende kontrol- og informationsforpligtelser.
I vores ændringsforslag drejer det sig ikke blot om at fastsætte strenge krav for at beskytte miljøet, men også om at udforme disse krav sådan, at de kan gennemføres og overholdes af alle medlemsstater. For at nå dette mål er det nødvendigt at indgå visse kompromiser, især med henblik på vores sydlige medlemsstater. Under denne synsvinkel er Europa-Kommissionens retningslinjer og de videregående ændringsforslag fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik meget ambitiøse. Det finske rådsformandskab satser seriøst på at gøre brug af de nye retlige muligheder i Amsterdam-traktaten og sætte dette forslag i kraft allerede efter førstebehandlingen med Europa-Parlamentets ændringer. Vi ved alle, hvor presserende problemet med at nedbringe luftforureningen er også med henblik på klimaændringerne.
Fru Breyer har tydeligt vist, at der faktisk kun kan drages én konsekvens, nemlig at vi skal beskytte befolkningens sundhed bedre. Derfor er jeg meget glad for det finske rådsformandskabs plan. Men det betyder også, at vi her i Europa-Parlamentet skal være ansvarsbevidste og skabe forudsætningerne for det. Præcis derfor kan jeg ikke stemme for visse ændringsforslag, som der var flertal for i Miljøudvalget, og som først og fremmest blev fremsat af fru Breyer og hendes gruppe. Nogle af dem er overflødige og bidrager ikke til at forbedre lovteksten, mens andre ikke har noget at gøre i dette direktivforslag, fordi de ikke angår direktivforslagets anvendelsesområde. Derfor afviser vi en række af ændringsforslagene.
I udvalget blev mit ændringsforslag til artikel 3, stk. 2, vedtaget med stort flertal. Efter aftale med rådgiverne, vores ordfører fru Breyer og også eksperter korrigerede vi dette forslag endnu en gang, det vil sige formulerede det lidt skarpere. Det er forslag 22, som jeg beder alle om at støtte. Jeg vil gerne takke fru Breyer. Hun har bestræbt sig på at finde en konsensus, og det har ikke været let, men jeg mener, at hvis vi begrænser os til de væsentlige forslag til en forbedring af kommissionsforslaget - det er først og fremmest forslag 1, 5, 7, 10, 11, 15, 16 og 22 - så skulle det være muligt at få gennemført dette vigtige direktiv hurtigt. Jeg kunne forestille mig og håber, at Kommissionen støtter dette direktiv. Det venter jeg at høre i svaret fra Kommissionen, og derefter skulle vejen egentlig være banet for, at det kan iværksættes meget hurtigt.

Scheele
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger. Jeg vil gerne begynde med at takke ordføreren for den gode betænkning og også ønske hende tillykke. Jeg kan især godt lide, at hun ikke så få steder i betænkningen tager hensyn til de særligt udsatte persongrupper, men også de videregående informationsforpligtelser i betænkningen. Det andet datterdirektiv, som omhandler forbedringen af luftkvaliteten i Europa, skal naturligvis ligesom de foregående direktiver opfylde følgende mål, nemlig at definere og fastlægge mål for luftkvaliteten på europæisk plan og skabe bedømmelseskriterier for luftkvaliteten efter ensartede metoder. Det skal sikres, at der er relevante informationer om luftkvaliteten til rådighed, og offentligheden skal informeres om dem. Det drejer sig også - og det er efter min mening det væsentligste mål - om at bevare og forbedre luftkvaliteten.
Ved at gennemføre dette direktiv konsekvent og hurtigt mener jeg, at vi virkelig kommer dette sidstnævnte mål et skridt nærmere. Ved de to luftforurenende stoffer drejer diskussionen i betænkningen, som De sikkert allerede har bemærket, sig i mindre grad om carbonmonoxid. Her accepteres fra alle sider den foreslåede grænseværdi på 10 mikrogram/m3 over en periode på otte timer, hvilket svarer til WHO-anbefalingerne. Ved benzen foreligger der ikke en sådan overensstemmelse. Også det har De hørt i de tidligere indlæg. Jeg mener, det er fantastisk vigtigt for første gang at have en grænseværdi for et karcinogen på EU-plan, og netop på grund af den høje sundhedsrisiko, altså kræftrisikoen, men også fordi det kan skabe præcedens for andre karcinogener, som der også skal fastsættes regler for, er det væsentligt, at den grænseværdi, der fastsættes i dette direktiv, gennemføres i praksis så hurtigt som muligt.
Min gruppe støtter derfor Kommissionens forslag, det vil sige 5 mikrogram/m3. Vi støtter, hvad indholdet angår, at der i fremtiden arbejdes hen imod en nedsættelse af denne grænseværdi, men vi tror, at en realistisk målsætning på nuværende tidspunkt fører til en hurtigere implementering. Den virkelige politiske prioritering er for mig, at grænseværdierne skal overholdes overalt, også i de såkaldte hot spots, og det skal forhindres, at der ved for vidtgående undtagelsesbestemmelser åbnes op for at undlade at gennemføre grænseværdierne for benzen. De regionale og lokale niveauer skal inddrages i at finde løsninger, så der kan opnås en forbedring af luftkvaliteten.

Davies
Hr. formand, som mange britiske medlemmer lever jeg i to verdener. Én er det sted, jeg læser om i vores nationale aviser. Nogle af disse fylder deres læsere med løgn og halve sandheder for at oppiske et had til alt, hvad der er europæisk. Og den anden verden er her, det sted der rent faktisk findes, hvor jeg ser mig selv arbejde blandt kolleger og andre, der forsøger at gøre dette kontinent til et bedre sted for borgerne.
Dette udkast til direktiv hører til den anden af disse to verdener. Dets enkle mål er at nedbringe forureningen og forbedre den luft, vi indånder, og som spredes fra et land til et andet uden respekt for nationale grænser. Hvem kan være imod det?
De oplysninger til offentligheden, der insisteres på i udkastet til direktiv, er altafgørende og giver mulighed for at bakke op om retslige foranstaltninger, hvor offentligheden har ret til at sætte navn på og gøre de regeringer til skamme, som ikke efterkommer de nødvendige foranstaltninger til overholdelse af dette direktiv. Og hvis vi ikke når målene om at nedbringe emissionen af benzen og carbonmonoxid, er det ikke industriens fejl. De har gjort deres del gennem teknologisk udvikling. Det er regeringernes fejl, idet de ikke har det politiske mod til at reducere brugen af biler i byerne.
De Liberale bifalder denne foranstaltning. Jeg regner med, at vi støtter alle de fremsatte ændringsforslag. Vi glæder os over at kunne sende et stærkt og praktisk budskab til euroskeptikerne overalt om, at vi er med i Europa for at gøre dette kontinent til et bedre sted for os alle.

Isler Béguin
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil ligeledes gerne lykønske vores kollega, fru Breyer, med hendes udmærkede arbejde, som forhåbentlig bliver genoptaget af Kommissionen, således at der hurtigt kan udarbejdes omfattende foranstaltninger til bekæmpelse af forureningen. Vi ved, at benzen kan fremkalde leukæmi. Vi ved også, at leukæmi er i stigning hos børn. Vi ved endvidere, at landevejstransport medfører en betydelig luftforurening, og vi ved især, at denne transportmåde desværre er stigende og ikke faldende. Det betyder, at dette direktiv er ventet og skal prioriteres.
Selvom vi støtter denne betænkning, har vi imidlertid stillet nogle ændringsforslag, og jeg vil især gerne forsvare to af dem. Først ændringsforslag 17, hvori vi foreslår ophævelse af undtagelsen, som efter vores mening tømmer teksten for indhold og kun forsinker gennemførelsen af direktivet. Det er den væsentligste svaghed ved dette direktiv. Endvidere foreslår vi i ændringsforslag 20 Kommissionen at sænke emissionsgrænseværdien for benzen på de 5 mikrogram pr. m3, Kommissionen har foreslået, til 4 mikrogram pr. m3. Denne tærskelværdi bør under alle omstændigheder sænkes på grund af benzens giftighed. Vi er naturligvis stadigvæk langt, ja endog meget langt, fra det forsigtighedsprincip, der burde være retningsgivende for vores politik, men jeg indrømmer, at det er et fremskridt og en begyndelse.

Blokland
Hr. formand, ren luft er den vigtigste livsfornødenhed. Jeg tilslutter mig derfor, at der nu også udarbejdes et afledt direktiv om stofferne carbonmonoxid og benzen. I betragtning af benzens høje toksicitet er der tale om en direkte forbindelse mellem luftkvalitet og folkesundhed. De foreslåede normer er ambitiøse: 70% reduktion for benzenemissioner og 30% for CO-emissioner. Man må håbe, at disse mål, ligesom det første afledte direktiv for luftkvalitet, vil blive nået. Med henblik derpå er store bestræbelser nødvendige.
Forbrændingsprocesser i forbindelse med både industri og trafik skal ske fuldstændigt for at begrænse udstødningen af carbonmonoxid. I forbindelse med elektricitetsværker, forbrændingsanstalter, cementovne og biler er der muligheder for at begrænse udstødningen af carbonmonoxid. Hvis vi imidlertid taler om skovbrande, er der ikke meget mere, der kan styres. Forebyggelse af skovbrande og andre ukontrollerede forbrændingsprocesser kan derfor udtrykkeligt være en del af politikken i forbindelse med gennemførelsen af dette direktiv.
For at imødegå udstødningen af benzen skal man bl.a. behandle brændstoffer til biler forsigtigt. Jeg spørger derfor mig selv, om normen omkring tankstationer kan nås. Hvis der ikke måles ved tankstationer, vil der ikke træffes nogen foranstaltninger. Hvis der imidlertid måles, vil man højst sandsynligt ikke kunne opfylde normen for benzen. Jeg opfordrer derfor Europa-Kommissionen, fru kommissær, til nærmere at undersøge den del, der vedrører målingerne. I den forbindelse er repræsentativ måling nødvendig, for ellers er der endnu ikke tale om forbedret luftkvalitet.

Goodwill
Hr. formand, en nedbringelse af luftforureningen og især benzen og carbonmonoxid er et berettiget mål for Den Europæiske Union. Dette direktiv hilses derfor velkomment.
Der skal organiseres prøver af luften for at få en nøjagtig vurdering af den enkeltes årlige udsættelse, og jeg er bekymret for, at visse ændringsforslag, som opfordrer til vigepladser, ville give et forvrænget billede af problemet. Enkeltpersoner er ikke konstant udsat for koncentrationer i vejsiden. Det er byggelinjen, der er vigtig, og den kan være mere end 5 meter fra vejsiden.
Det ubetingede fravigelse fra benzenniveauet af socioøkonomiske årsager, som fru Breyer henviser til, forekommer først mærkelig. Man skulle have troet, at samfund i de underprivilegerede områder, med de dertil knyttede sundhedsproblemer, ville have mest brug for renere luft. Men hvis denne regel resulterer i lukningen af en stor industri i det pågældende område, ville resultaterne virke mod hensigten og forværre de sociale og økonomiske problemer.
Selvom benzinmotorer er den primære benzenkilde, er metallurgiske koksværker også berørt. Hvis de foreslåede mest stramme aspekter gennemføres, kunne denne del af stålfremstillingsindustrien blive tvunget til udlandet, sandsynligvis Østeuropa, hvilket fører mig frem til mit sidste punkt.
Kommissionens forslag tager ikke specifikt fat på problemerne med luftforureningen i ansøgerlandene, og jeg tror, det er uansvarligt, i kraft af den forestående udvidelse, at Parlamentet ikke modtager oplysninger om forureningen i lande som Polen og Tjekkiet samt de sandsynlige udgifter og det sandsynlige tidsforløb, der er forbundet med at få dem op på de strenge nye standarder.
Lad mig foreslå, fru Wallström, at man, når miljølovgivning som denne overvejes i fremtiden, tager samtlige følger for ansøgerlandene i betragtning og offentliggør dem.

Patrie
Hr. formand, fru kommissær, mine kære kolleger, jeg har taget ordet for at give udtryk for min støtte til den betænkning, fru Breyer har fremlagt, og som forekommer mig udmærket ud fra flere synspunkter.
For det første vil jeg understrege disse forslags positive indvirkning på folkesundheden. Europa-Kommissionens forslag, der styrkes af betænkningen af fru Breyer, som går et skridt videre, fremstiller princippet om luftkvalitetskontrol og luftkvalitetsvurdering, for så vidt angår to større forureningskilder, nemlig benzen og carbonmonoxid, der begge fremkommer ved vejtrafik. Der er med rette blevet gjort opmærksom på, at benzen er et kræftfremkaldende stof, der forårsager leukæmi, og at carbonmonoxid kan medføre giftskader på hjertet og hjernen, ja endog have døden til følge i tilfælde af høje koncentrationer.
Mine kære kolleger, det er ikke et spørgsmål om at sprede frygt, men jeg tror, at det er nødvendigt at være og gøre opmærksom på de risici, vi løber, hvis vi ikke nu træffer realistiske og nødvendigvis alvorlige forholdsregler, der giver mindst mulighed for overtrædelser, til at kunne vurdere, kontrollere og begrænse de forurenende udledninger af disse to giftige luftarter mest muligt, så meget desto mere som de er mest farlige for børn, ældre mennesker og personer med hjerte- eller lungesygdomme.
For det andet er betænkningen af fru Breyer af stor interesse for forbrugerne, som er os alle. Hvis hovedformålet var at opnå at give offentligheden let adgang til ajourførte oplysninger, går ordføreren et skridt videre ved ikke kun at fastsætte, hvor hyppigt disse oplysninger skal være til rådighed, men også hvilke medier der skal etableres for at distribuere disse oplysninger, og det er allerede et fremskridt.
Borgerne i Europa har ret til at kende kvaliteten af det miljø, de lever i. De skal være i stand til at bedømme de forholdsregler, de relevante nationale eller lokale myndigheder har truffet for at give videnskabelige kredse taloplysninger med henblik på at forbedre den luft, de indånder. Disse forholdsregler er et stærkt politisk signal med hensyn til de politiske valg på transportområdet.
Jeg opfordrer Dem således, mine kære kolleger, til uden forbehold at følge ordføreren, hvis forslag på en gang er ambitiøse og realistiske, og klart at vise Rådet, hvor krævende Europa-Parlamentet kan være med hensyn til miljøet, folkesundheden og beskyttelse af forbrugerne.

Wallström
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne starte med at takke Miljøudvalget og især, naturligvis, ordføreren, fru Breyer, for hendes værdifulde betænkning. Også tak for Deres værdifulde bidrag til debatten.
Det foreliggende forslag er det andet, som Kommissionen fremsætter i henhold til rammedirektiv 96/62 om vurdering og styring af luftkvalitet. Det sætter nye grænseværdier, som er baseret på den seneste vejledning fra Verdenssundhedsorganisationen.
Kommissionen er på mange områder enig i udvalgets konstruktive ændringsforslag. Vi accepterer de ændringsforslag, der bringer dette forslag på linje med den endelige holdning om det første datterdirektiv om luftkvalitet, 1999/30, som blev vedtaget i april i år. Vi accepterer derfor ændringsforslag 1 og 6.
Jeg deler Miljøudvalgets synspunkt om, at det mest kritiske punkt er grænseværdien for benzen og tidsplanen for opfyldelse heraf. Benzen er vanskelig, da der ikke findes nogen tærskelværdi for virkningerne. Kommissionen kan i princippet acceptere ændringsforslag 2, som gør dette klart. Vi foreslår en mindre omformulering i tråd med standardterminologien, det vil sige: "Da benzen er et for mennesker genotoksisk karcinogen, er der ingen nedre tærskelværdi, hvor risikoen for menneskers sundhed kan udelukkes."
Hvad angår grænseværdien, mener Kommissionen, at forslaget om en årlig gennemsnitlig koncentration på 5 g/m3 er velafbalanceret. Den giver et højt beskyttelsesniveau, men bør generelt kunne nås i hele Unionen i løbet af de næste 10 år. Kommissionen kan derfor ikke acceptere den del af ændringsforslag 20, som sætter en grænseværdi på 4 g/m3. Det står dog klart, at der skal holdes konstant øje med grænseværdierne for karcinogener.
Kommissionen rapporterer om benzen som en del af et nyt integreret program for ren luft i 2004. Som det fremgår af forslaget, vil vi derefter overveje, om der skal foreslås en ny grænseværdi på længere sigt. Selvom Kommissionen mener, at dens forslag generelt kan opfyldes i år 2010, er der en del usikkerhed. Det skyldes hovedsagelig, at der for øjeblikket ikke er en grænseværdi for benzen og ingen konsekvent overvågning i Unionen. Det står dog klart, at det til en vis grad afhænger af klimaet, hvor nemt problemerne kan tackles. Kommissionen har derfor i artikel 3, stk. 2, spurgt Parlamentet og Rådet om, hvorvidt dette bør tages i betragtning.
Efter at have lyttet til drøftelserne indtil nu mener Kommissionen, at medlemsstaterne bør kunne anmode om en længere tidsfrist for overholdelse af grænseværdien for benzen i de tilfælde, hvor år 2010-tidsfristen skaber alvorlige socioøkonomiske problemer. Den kan derfor ikke acceptere ændringsforslag 17 og heller ikke resten af ændringsforslag 20. Vi er dog enige i, at betingelserne for at opnå en undtagelse skal være tydeligere og strammere. Alt i alt mener Kommissionen nu, at det er muligt at begrænse forlængelsen til maksimalt 5 år. Den accepterer derfor det meste af ændringsforslag 22, som vi foretrækker frem for ændringsforslag 5. Kommissionen mener dog ikke, at den kan støtte en midlertidig grænseværdi på 10 g/m3 uden oplysninger om gennemførlighed. Kommissionen kan ikke acceptere den del af ændringsforslag 22. Ændringsforslag 11 er til dels forbundet med ændringsforslag 22, og Kommissionen accepterer det delvist. Kommissionen accepterer ikke den del af ændringsforslag 11, som indfører et krav om, at der skal foreslås en strengere grænseværdi for benzen i 2004. Forslaget gør det allerede klart, at målet med gennemgangen er at se på den seneste dokumentation og om nødvendigt forbedre beskyttelsen yderligere. Vi bør lade sådanne afgørelser stå åbne, indtil alle beviser foreligger.
Kommissionen accepterer ændringsforslag 10, som understreger betydningen af at se på følgerne for sårbare befolkningsgrupper. Kommissionen er enig med Miljøudvalget i, at indeklimaet i høj grad påvirker sundheden, men vi mener ikke, at nærværende forslag er det rette middel til at tackle dette spørgsmål. Emnet er betydeligt bredere end benzen og carbonmonoxid og skal derfor betragtes inden for bredere rammer og ud fra et teknisk synspunkt. Direktiv 96/62 definerer kun omgivende luft som "udendørsluft". Kommissionen kan derfor ikke acceptere ændringsforslag 3 og 12 og heller ikke det delvis beslægtede ændringsforslag 18. Da jeg også ved, at fru Breyer beskæftiger sig med dette spørgsmål, kan indendørsluft behandles inden for rammerne af et nyt miljøhandlingsprogram.
Gode ajourførte oplysninger til offentligheden er hovedelementet i de nye rammer til forbedring af luftkvaliteten. Kommissionen kan acceptere den del af ændringsforslag 7, som udvider listen over midler, som medlemsstaterne kan bruge til at informere offentligheden om luftkvalitet. Den kan dog ikke acceptere den del af ændringsforslaget, som kræver, at medlemsstaterne udarbejder fortegnelser over de informerede organisationer og sender dem til Kommissionen. Under drøftelserne i forbindelse med det første datterdirektiv blev det besluttet, at sådanne fortegnelser ville være for bureaukratiske og kunne endda være misledende. Kommissionen accepterer ændringsforslag 8, som kræver bedre information af offentligheden om carbonmonoxid, idet det er en forbedring af dens forslag. Den er også til dels enig i ændringsforslag 9. Bilag 6, andet afsnit, omhandler data om forureningsniveauer. De bør aktivt gøres tilgængelige for offentligheden i tråd med Århus-konventionen. Den dokumentation, der henvises til i bilag 4, tredje afsnit, er dog yderst teknisk og omfangsrig. Den bør kunne rekvireres, men bør ikke udbredes aktivt.
Kommissionen er enig med ordføreren i, at medlemsstaterne skal være særligt omhyggelige med at give offentligheden oplysninger inden for områder med forlængede tidsfrister for opfyldelse af grænseværdien for benzen. Vi accepterer derfor principielt ændringsforslag 19. Vi foreslår at tilføje følgende i artikel 6, stk. 2: "Medlemsstaterne bør udvise særlig omhu i oplysningen af offentligheden om koncentrationer, planer og programmer inden for de områder, der henvises til i artikel 3, stk. 2". Kommissionen kan også i princippet acceptere ændringsforslag 4. Vi foreslår dog at erstatte "resultaterne af målingerne" med "koncentrationer". Det viser, at oplysninger skal fremsendes, uanset om de er opnået ved måling eller ved andre metoder.
En tredje målsætning i både rammedirektivet om luftkvalitet og dette forslag er at sikre, at medlemsstaterne vurderer luftkvaliteten på en konsekvent og sammenlignelig måde. Kommissionen kan dog ikke acceptere ændringsforslag 13. Ændringsforslaget indebærer i sin nuværende formulering tekniske problemer, hvilket er unødvendigt. Medlemsstaterne skal hvert år informere Kommissionen om deres målemetoder samt prøvetagningssteder og deres placering. Det er allerede angivet i henhold til det generelle indberetningskrav i direktiv 96/62 og Rådets beslægtede afgørelse 97/101 om gensidig udveksling af information om luftkvalitet.
Kommissionen kan heller ikke acceptere ændringsforslag 14. Det er ikke foreneligt med beslutningerne i det første datterdirektiv om luftkvalitet. Et generelt teknisk råd er, at de gennemsnitlige årlige grænseværdier målt tæt på byggelinjen bedre afspejler befolkningens udsættelse. Kommissionen accepterer delvis ændringsforslag 15. Den mener, at dette forslag skal bringes i overensstemmelse med direktiv 1999/30 ved at indsætte ordene "hvis der er flere prøvetagningssteder i zonen eller det bymæssige område, skal mindst et placeres tæt på trafikken, og mindst et være rettet mod den bymæssige baggrund". Den mener dog, at det yderligere krav om, at mindst halvdelen af prøvetagningsstederne skal være rettet mod trafikken, er for strengt.
Endelig er Kommissionen enig i hensigten bag ændringsforslag 16 og 21. Direktiv 96/62 tillader brug af målinger, der foretages ved stikprøver, hvis de kan påvises at være tilstrækkelig nøjagtige. Disse ændringsforslag forsøger at sige, hvad det betyder for benzen. Ændringsforslag 16 ligger tæt op ad det første datterdirektiv. Kommissionen mener dog, at det i forbindelse med den gennemsnitlige årlige grænseværdi for benzen er muligt at kræve større nøjagtighed i lighed med den for kontinuerlige målinger. Den accepterer derfor ændringsforslag 21 frem for ændringsforslag 16.
Jeg vil gerne afslutte med at sige, at jeg håber, at det er muligt hurtigt at nå til enighed om dette forslag. Der er for øjeblikket ingen grænseværdier for benzen eller carbonmonoxid i Fællesskabet. Det er vigtigt at få denne lovgivning på plads, så en egentlig måling kan påbegyndes, og medlemsstaterne kan fastlægge problemområderne. Det er en afgørende faktor, der sikrer, at folkesundheden i hele Unionen beskyttes ordentligt.
En afsluttende bemærkning til hr. Goodwill vedrørende udvidelsen, da De så afgjort har fat i noget vigtigt. Det er for øjeblikket vanskeligt at få gode oplysninger om disse spørgsmål og gode målinger fra ansøgerlandene. Vi må følge dette nøje. Vi samarbejder allerede med ansøgerlandene, og vi har udarbejdet screening-rapporter, som De allerede ved. Vi har derfor en masse arbejde foran os sammen med ansøgerlandene, og De har fat i noget vigtigt her. Det bør føjes til vores liste over arbejde, der skal udføres fra nu af. Det skal De have tak for, og tak for debatten.

Formanden
Mange tak, fru kommissær, for Deres udførlige og dokumenterede svar.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

CO-emissioner fra nye personbiler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0064/1999) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (5621/2/1999 - C5-0041/1999 - 1998/0202(COD)) med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om en overvågningsmekanisme for de gennemsnitlige specifikke CO2-emissioner fra nye personbiler (Ordfører: González Álvarez).

González Álvarez
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, dette er andenbehandlingen, som formanden så rigtigt sagde, af Rådets fælles holdning om reduktion af CO2-emissioner fra nye køretøjer. Det bør huskes, at der med denne andenbehandling gøres forsøg på at opfylde målene fra Kyoto, som senere blev vedtaget i Bonn, om reduktion af emissioner af drivhusgasser, nogle mål, som vi stadig mener er beskedne. Hvis vi tænker på rapporten fra Miljøagenturet, som sagde, at emissionerne skal reduceres med 30%, er de mål, som vi sætter os, beskedne. Hvorom alting er, mener vi, at det er godt med denne fælles holdning, som har til formål at undgå, at nye biler udsender mere og mere CO2.
Ved førstebehandlingen fremsattes der i Miljøudvalget 45 ændringsforslag, som blev vedtaget med stort flertal. Af de 45 ændringsforslag blev 29 vedtaget på plenarmødet, og Rådet skal have tak for, at det har inddraget en stor del af de 29 ændringsforslag i den fælles holdning. Men der er 10 ændringsforslag, som vi i den sidste ende vil fremsætte igen, for de blev med en enkelt stemmeundladelse vedtaget med over 40 stemmer i Miljøudvalget. Det er ændringsforslag, der omfatter nogle spørgsmål, som størstedelen af Miljøudvalget mente var meget vigtige ved førstebehandlingen. Nogle drejer sig kun om udskiftning af ord, f.eks. nr. 1, der går ud på, at drivhusgasserne, i dette tilfælde CO2, ikke bare skal stabilisere sig, men reduceres.
I ændringsforslag 2 foreslår vi overvågning på objektivt grundlag. Vi lavede en lille ændring efter forslag fra Kommissionen.
I ændringsforslag 3 taler vi om den juridiske ramme, som skal forberedes, hvis der ikke opnås frivillige aftaler. Jeg vil her minde om, at Parlamentet som helhed, men især Miljøudvalget, har meget lidt tiltro til, at der kommer effektive resultater ud af frivillige aftaler. Derfor anmoder vi om, at der forelægges en juridisk ramme.
Vi taler også om skatte- og afgiftsbegunstigelser og om inddragelse af erhvervskøretøjer. Disse bør ikke udelades af forslaget, fordi de bidrager væsentligt til CO2-emissionerne.
Vi foreslår en ændring af metoden til indsamling af data i tilfælde af, at det kunne konstateres, at den ikke gav resultat inden for en fastsat tid. I selve Rådets fælles holdning nævnes det, at medlemsstaterne har forskellige forslag til indsamling af data.
Ligeledes anmoder vi om en rapport om, hvordan metoden fungerer, i december 2002. Også her har vi lavet en lille ændring efter forslag fra Kommissionen. Vi ønskede, at den blev afleveret i juni 2002, og vi har indvilget i december for at give lidt mere tid.
Og vi ønsker også, at det i den rapport, som Kommissionen skal forelægge for Rådet og Europa-Parlamentet, analyseres, hvorvidt den eventuelle reduktion i CO2-emissioner kan tilskrives tekniske foranstaltninger fra industriens side eller forbrugernes vaner.
Ændringsforslag 10, som Kommissionen og Rådet siger, at de vil acceptere, vedrører bilernes mål og vægt.
Vi er glade for, at Rådet og Kommissionen har accepteret visse ændringsforslag. Men vi mener, at vi må holde fast ved nogle af disse 10 ændringsforslag, som vi genfremsætter her, for de blev virkelig vedtaget praktisk talt enstemmigt, med en stemmeundladelse, i Miljøudvalget. Repræsentanterne for Kommissionen og Rådet sagde, at de stadig var i gang med at undersøge nogle af dem, bl.a. det, der vedrører skatte- og afgiftsbegunstigelser, og det, der vedrører inddragelse af erhvervskøretøjer.
Derfor mener vi, at det eneste, de forslag gør, er i hvert fald at støtte Kommissionens og Rådets undersøgelsesproces i forbindelse med skatte- og afgiftsbegunstigelser eller inddragelse af erhvervskøretøjer. Vi mener, at det er ændringsforslag, som er lette at acceptere for Kommissionen og Rådet. Vi er vel vidende om de vanskeligheder, som Rådet har med at overbevise de 15 medlemsstater om et forslag af denne art. Men det skal siges, at næsten alle grupper er blevet hørt, og de insisterer på, at vi skal holde fast i disse ændringsforslag, og jeg går ind for Miljøudvalgets forslag.

Schleicher
Hr. formand, kære kolleger. Jeg taler på PPE/DE-gruppens og især på min kollega Marlies Flemmings vegne, som repræsenterer Miljøudvalget ved WTO-forhandlingerne og derfor desværre ikke er i stand til at tage ordet i dag. Kommissionens oprindelige forslag har som mål at etablere et overvågningssystem, hvormed der kan fremskaffes effektive informationer om CO2-emissioner fra nye personbiler. Forslaget er en del af Det Europæiske Fællesskabs strategi for nedbringelse af CO2-emissioner og reduktion af brændstofforbruget. Yderligere elementer i denne strategi er en aftale med bilindustrien om at reducere CO2-emissionerne inden et fastlagt tidspunkt og et mærkningssystem for brændstofforbrug for at lette forbrugernes valg ved køb af en ny personbil.
Denne strategi er utvivlsomt konsekvent, for vi ved, at ca. halvdelen af alle CO2-emissioner stammer fra transportsektoren, og vi må også konstatere, at Den Europæiske Union tegner sig for ca. 12% af alle CO2-emissioner, og resten af verden for 88%. Ministerrådet har overtaget nogle af Europa-Parlamentets ændringsforslag fra førstebehandlingen, hvorved det oprindelige kommissionsforslag er blevet styrket. Ændringerne angår f.eks. Kyoto-protokollen og de indsamlede datas betydning for en forskriftsmæssig overvågning af den frivillige aftale om reduktion af personbilernes CO2-emissioner inden 2003. Desuden Europa-Kommissionens forpligtelse til også at aflægge beretning for Europa-Parlamentet om de overvågningsdata, der modtages fra medlemsstaterne, og endelig også en udvidelse af de informationer, der skal indsendes. Derfor hilser vi Rådets fælles holdning velkommen. For at kunne etablere et effektivt overvågningssystem uden store forsinkelser ville det være godt, hvis dette forslag blev vedtaget så hurtigt som muligt. Beslutningen kunne så træde i kraft endnu i år. Det ville betyde, at år 2000 ville være det første år, for hvilket der skal udarbejdes disse data.

Lange
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger. Jeg mener, at der stadigvæk er tre kontroversielle punkter i dette direktiv, og dem bør vi også diskutere. For at gøre det bør man kort overveje, hvorfor dette direktiv i det hele taget ligger på vores bord. Det er jo ikke bare, fordi det er så fint at indsamle enhver slags data. Der indsamles nok af data. Men det sker, fordi vi har indgået en aftale med bilproducenterne om en frivillig forpligtelse. Det er første gang, vi har gjort det på europæisk plan. Vi skal have instrumenter, så vi også kan kontrollere, at denne forpligtelse bliver overholdt. Derfor ligger dette direktiv på vores bord, og derfor bør dette direktiv også være sådan, at det er et velegnet instrument, som man virkelig kan benytte til kontrollen.
Der er altså tre punkter, som efter min mening hører hjemme i direktivet, og for så vidt støtter jeg ordførerens gode arbejde. For det første skal vi gøre det klart, at hvis de data, som kommer ud af denne kontrol, viser, at den frivillige forpligtelse ikke virker, så kommer der en lovgivningsmæssig løsning. Her skal der altså indsættes et link fra kontrol til lovgivning, hvis tallene entydigt beviser, at forpligtelserne ikke er opfyldt. Det skal tilføjes.
For det andet skal vi have klare bestemmelser om, hvordan disse data skal bruges. Det må ikke være sådan, at de arkiveres et eller andet sted og står i et ringbind i et skab, men de skal i 2002 danne basis for kontrollen med den frivillige forpligtelse. Vi skal have en uafhængig datainstans til at føre kontrol med den frivillige forpligtelse, og det skal efter min mening også fremgå tydeligt af dette direktiv.
For det tredje: Bilindustriens frivillige forpligtelse - både den europæiske og den koreanske og japanske - angår tekniske foranstaltninger til nedbringelse af CO2 ved bedre motorer, let konstruktion osv. Det skal også kontrolleres. Hvis nu CO2-forbruget falder på grund af en ændret adfærd hos køberne, fordi vi alle sammen pludselig køber biler med superlavt benzinforbrug, så er det noget andet. Derfor skal vi også have en klar sondring mellem tekniske foranstaltninger og forbrugsadfærd. Også det punkt skal med i direktivet, så dette instrument virkelig kan anvendes i overensstemmelse med den hensigt, der lå bag initiativet til dette direktiv.
Lad os altså udvide direktivet med disse tre punkter for i så fald virkelig at have et brugbart instrument til at overvåge denne frivillige forpligtelse, som jo er et eksperiment i Den Europæiske Union.

Wallström
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil først takke Miljøudvalget og navnlig ordføreren fru González Álvarez for den hurtige behandling af dette spørgsmål. Det er jo i alle parters interesse, at denne beslutning kan træffes uden yderligere forsinkelser, så vi kan iværksætte en objektiv overvågning af de miljøaftaler, som vi har indgået med bilindustrien.
Fru González Álvarez påpegede i sit indlæg, at den fælles holdning indeholder mange af de synspunkter, som Europa-Parlamentet fremførte ved førstebehandlingen. Som fru Schleicher sagde, har fru Flemming meddelt, at hun kan acceptere den fælles holdning uden yderligere ændringer.
Det er vigtigt, at vi er på det rene med, at vores eneste mulighed for, at denne afgørelse kan træde i kraft i 1999, er, at den fælles holdning vedtages i sin nuværende form. Ellers mister vi et helt kalenderår af vores dataindsamling.
Med hensyn til de ændringsforslag, man har stillet, kan vi give vores fulde støtte til tre forslag til mulige forbedringer af den fælles holdning, nemlig ændringsforslag 3, første del, samt ændringsforslag 7 og 10. Desuden kan vi støtte princippet i en række andre ændringsforslag. Det gælder ændringsforslag 2 og ændringsforslag 4, anden del, samt ændringsforslag 9, selvom vi mener, at de skal omformuleres.
Jeg skal kort redegøre for baggrunden for Kommissionens holdning. Først og fremmest vil jeg kommentere ændringsforslag 2 om, at andre motorkøretøjer ligeledes skal være omfattet af beslutningen. Som følge af Europa-Parlamentets ønske ved førstebehandlingen tager Kommissionen nu de første skridt til at medtage lette erhvervskøretøjers brændstofforbrug og CO2-emissioner i lovgivningen om typegodkendelse. Det gælder ligeledes køretøjer i kategori M1. Derefter vil Kommissionen se på, om det er muligt at sænke CO2-emissionerne fra sådanne køretøjer. Kommissionen er enig i, at køretøjer i kategori M1 er den vigtigste målgruppe for foranstaltninger. Derfor er der i øjeblikket ingen planer om at undersøge, om andre typer af køretøjer kan medtages, først og fremmest fordi de allerede forventes at have en høj grad af brændstofeffektivitet, f.eks. lastbiler, eller fordi deres bidrag til de lokale CO2-emissioner er begrænsede, f.eks. tohjulede køretøjer. Kommissionen har til hensigt at tage hensyn til dette og formulere den foreslåede tekst som følger: "Kommissionen undersøger muligheden af at fremlægge relevante forslag til harmoniserede metoder til måling af de specifikke CO2-emissioner fra køretøjer i kategori M1 i henhold til bilag III til direktiv 70/156."
Med hensyn til ændringsforslag 4, anden del, om de øvrige dele af strategien over for CO2 og køretøjer mener vi, at første del af forslaget næsten dækkes fuldstændig af betragtning 6 i den fælles holdning. Vi kan ikke acceptere denne del af ændringen, idet der skal være en henvisning til Fællesskabets mål på 120 g/km. Året, hvor dette mål skal være nået, nemlig 2010, er imidlertid ikke med i Europa-Parlamentets ændringsforslag. I den anden del af den foreslåede betragtning henvises der til anden og tredje søjle i strategien for CO2 og køretøjer, nemlig oplysning til forbrugerne og anvendelse af skatte- og afgiftsmæssige foranstaltninger. Europa-Parlamentet vedtog direktivet om informationer til forbrugerne ved andenbehandlingen den 4. november i år og kan derfor anses for vedtaget sammen med den fælles holdning; der er altså ingen grund til at tage dette op igen. Da skatte- og afgiftsmæssige foranstaltninger er en vigtig faktor i strategien, kan det være nyttigt at medtage en henvisning til disse. Med tanke på at Kommissionen allerede er i færd med at undersøge mulighederne for en referenceramme, bør denne situation afspejles korrekt i betragtningen. Kommissionen foreslår en anden variant med følgende formulering: "Kommissionen undersøger mulighederne for at indføre en referenceramme for skatte- og afgiftsforanstaltninger, som kan tilskynde til anvendelse af brændstofbesparende personbiler."
Med hensyn til ændringsforslag 9 om årsberetningens indhold: Ordføreren ønsker at tilføje en ny artikel for at tydeliggøre, hvad årsberetningen skal indeholde, bl.a. en analyse af, hvorledes ændringer i CO2-emissionerne skyldes producenternes indsats eller faktorer, der hænger sammen med strategien for CO2 og biler. En sådan analyse er vigtig, når man skal finde ud af, om producenterne udfører de opgaver, som de har påtaget sig inden for rammerne af miljøaftalen. Det gælder f.eks. de delmål, som er fastsat for 2003, og naturligvis også i forhold til slutmålet for 2008. Analysen forudsætter dog en stor indsats med at udvikle metoder og tekniske undersøgelser samt en intensiv diskussion med producenterne. Desuden vil det vare nogle år, før man kan konstatere, om der er sket nogen nævneværdig udvikling. Kommissionen vil derfor formodentlig ikke gennemføre den første vurdering, inden tidsfristerne for delmålene og slutmålene er udløbet. Dette bør afspejles i teksten til beslutningen. Vi foreslår derfor følgende omformulering. Jeg citerer: "I rapporterne for det år, hvor delmålene skal være nået, og for det år, hvor slutmålet skal være nået, skal det angives, om reduktionen kan tilskrives tekniske foranstaltninger fra fabrikanternes side eller andre forhold som f.eks. ændringer i forbrugernes adfærd".
Vi har svært ved at acceptere de resterende ændringsforslag, det vil sige ændringsforslag 1, ændringsforslag 3, anden del, ændringsforslag 4, første del, samt ændringsforslag 5, 6 og 8, som hverken forbedrer eller tydeliggør teksten.
Endelig vil jeg sige nogle ord om ændringsforslag 3, anden del. Heri bestemmes det, at Kommissionen skal etablere en retlig ramme for miljøaftaler. Jeg vil understrege, at inddragelsen af Europa-Parlamentet er et afgørende spørgsmål for mig. Som jeg allerede har forklaret Parlamentet den 3. november, regner jeg ikke med at fremsætte nye forslag til miljøaftaler, så længe Europa-Parlamentets rolle er uafklaret. Vi udarbejder derfor nu et generelt dokument om miljøaftaler og deres juridiske rammer og institutionelle procedurer. Med hensyn til aftaler om reduktion af CO2-emissionerne fra personbiler, som allerede er indgået eller er på vej til at blive indgået, har Kommissionen ved flere lejligheder påpeget, at man vil overveje lovgivning om grænseværdier for CO2-emissioner, hvis bilindustrien ikke opfylder sine forpligtelser. Det ville derfor være uhensigtsmæssigt at indlede de tekniske forberedelser til en sådan lovgivning allerede nu. Det ville være et forkert budskab at sende til industrien.
Konkluderende vil jeg sige, at jeg er meget tilfreds med, at den fælles holdning i det hele taget har fået en så positiv modtagelse af ordføreren og Miljøudvalget. Jeg håber nu, at plenum kan give den sin støtte, så beslutningen kan træffes så hurtigt som muligt. Så får vi mulighed for tilstrækkeligt detaljeret at følge gennemførelsen af de miljøaftaler, som er indgået med bilindustrien. Hvis Parlamentet mener, at det er nødvendigt at stille flere ændringsforslag, er Kommissionen i visse tilfælde klar til at støtte dem, enten fuldt ud eller principielt.

Formanden
Mange tak, fru kommissær, for Deres uddybende svar, og tak til dem, der har fremkommet med indlæg i forhandlingen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Sikkerhed for arbejdstagere udsat for fare fra eksplosiv atmosfære
Formanden
. Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0074/1999) af Pronk for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om minimumsforskrifter vedrørende forbedring af sikkerhed og sundhedsbeskyttelse for arbejdstagere, der kan blive udsat for fare hidrørende fra eksplosiv atmosfære (femtende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (C5-0221/1999 - 1995/0235(COD)).

Pronk
Hr. formand, dette er en betænkning om sikkerhed og sundhed. Der er allerede udarbejdet mange herom. Men det særlige ved denne betænkning er, at det er den første betænkning, som vedtages ved fælles beslutningstagning, i hvert fald hvis plenarforsamlingen i morgen tilslutter sig vores anbefalinger om faktisk at godkende aftalen med Rådet. Jeg tror, at det er det historiske ved denne betænkning. Det er for øvrigt egentlig også den første betænkning på det sociale område, som nogen sinde er vedtaget ved fælles beslutningstagning. Parlamentet har altid bekymret sig meget om, at den sociale dimension endnu ikke kommer tilstrækkeligt til udtryk i den lovgivende praksis.
Vi havde ikke så forfærdelig mange problemer med Rådet om denne betænkning. Det ser De også på antallet af ændringsforslag, som Parlamentet har stillet under andenbehandlingen. Vi må dog naturligvis konstatere, at det alt sammen har varet temmelig længe. Dette særlige direktiv er en gennemførelse af det rammedirektiv, som blev vedtaget i 1989. Vores førstebehandling var i 1996. Vi er nu i 1999. Først i 2003 træder direktivet i kraft. Det viser naturligvis, at det alt sammen alligevel varer noget længere, end man kunne formode. Når vi stadig ser antallet af mennesker, som omkommer på grund af farlige arbejdssituationer, så er mere hast bestemt ønskelig.
Hvad var nu det vigtigste punkt i forhandlingerne med Rådet? Der ser man egentlig, at fælles beslutningstagning er så vigtig. Det drejer sig navnlig om offentliggørelsen af det, som vi her er blevet enige om. Parlamentet har fra begyndelsen anmodet om, at virksomhederne bliver orienteret om det, som der står i de europæiske bestemmelser. Det står naturligvis også i de nationale bestemmelser, men det er gemt temmelig godt væk. Desuden videreformidles også de nationale bestemmelser langtfra overalt tilstrækkeligt. I begyndelsen modsatte Rådet sig hårdnakket dette. Vi har måttet føre meget vanskelige forhandlinger derom. Det er naturligvis lidt mærkeligt, at en bestemmelse, som kan være vigtig for alle virksomheder, egentlig mere eller mindre holdes skjult.
Det fører mig til et andet punkt, som vækker bekymring. Vi har nu efterhånden virkelige rammer for minimumsdirektiver på området sikkerhed og sundhed. Det er meget vigtigt. En række lande har endnu ikke gennemført visse direktiver. Kommissionen skal have en kompliment for, at den i de seneste år har stillet en række af disse lande for Domstolen, og for, at der også er gennemført forandringer. Men stadig varer det tilsyneladende meget længere at gribe ind over for lande i denne sektor end i andre sektorer. Det er ærgerligt. Men hvad man stadig forsømmer at foretage, er en materiel vurdering Denne materielle vurdering er temmelig vigtig. For det drejer sig naturligvis om, at der i en virksomhed, hvad enten denne nu ligger i Danmark eller i Spanien, gælder omtrent samme minimum af krav. Det er godt for konkurrenceforholdene, men det er frem for alt godt for dem, som arbejder i virksomheden.
Hvis der ikke kommer nogen udveksling, hvis de materielle normer ikke er ens, så er der trods alt noget galt. Vi har stærkt indtryk af, at der endnu ikke er truffet ordentlige bestemmelser derom. Netop derfor er dette vademecum, som vi i begyndelsen kaldte det, vigtigt. Det er måske interessant, at dette vademecum nu er blevet en vejledning. Hvorfor det? Fordi Rådet af en eller anden uransagelig grund ikke kunne acceptere ordet "vademecum". Ordet vademecum forstås bestemt i de fleste europæiske lande, uden oversættelse, og en meget indviklet, lang og temmelig proceduremæssig titel forstås naturligvis i mindre grad. Men denne indrømmelse har Parlamentet givet. Vi vil ikke tale derom.
Det er imidlertid stadig vigtigt, at alle får kendskab til disse direktiver, men frem for alt, at de også kan anvende disse. For en masse virksomheder, som ikke anvender direktiver ordentligt, er det derfor ikke et spørgsmål om, at de ikke vil, men simpelthen at de er utilstrækkeligt informeret om mulighederne for at anvende dem. Der kan en sådan vejledning hjælpe, og på denne måde når vi frivilligt frem til ikke en harmonisering, men minimumsnormer. Jeg tror, at vi således skridt for skridt kommer tættere på hinanden.
Jeg anmoder dog Kommissionen om at tage meget kraftigere fat på denne materielle ligestilling, end det har været tilfældet indtil nu. Vi har en ny kommissær. Jeg ved, at hun har megen erfaring på dette område. Måske kan vi også på dette punkt forvente en ny impuls.

Skinner
Hr. formand, jeg er stor tilhænger af sundhed og sikkerhed, men jeg er også stor tilhænger af, at vi ikke skal ændre alt ved lovgivning. Hvis vi kunne afskaffe fattigdom, ulykker, sygdom og død ved lovgivning, havde vi gjort det for længe siden, men det kan vi ikke.
Når det er sagt, er der noget, vi kan gøre på europæisk plan, f.eks. at ændre kulturen, kulturen vi arbejder i, kulturen vi lever i. Hr. Pronks betænkning når et stykke ad vejen i den retning og gør det godt. Han bør lykønskes med alt dette, da hans betænkning indeholder fremragende konklusioner. Han har også skrevet historie, idet det er den første betænkning, som går igennem den fælles beslutningsprocedure, og den første betænkning om sundhed og sikkerhed. Den varsler godt for fremtiden med hensyn til det, vi håber at opnå gennem denne proces, da Parlamentet har optrådt yderst ansvarligt i sin tilgang til brugen af den fælles beslutningsprocedure. Parlamentet fremhæves ikke altid som ansvarligt og informeret, men på dette særlige området er vi bedre informeret og i visse henseender, mener jeg, mere ansvarlige.
Der er gjort bemærkelsesværdige fremskridt inden for området små og mellemstore virksomheder, som er langt den største sektor, vi kunne håbe på at beskæftige os med. Der sker flest ulykker på arbejdspladsen, og dog er jeg og mine kolleger forfærdet over, at vi tager meget lidt hensyn til dette. Man har 50% større risiko for at komme ud for en ulykke på arbejdspladsen, hvis man arbejder for en lille eller mellemstor virksomhed. De oplysninger, som små og mellemstore virksomheder vil modtage, nemlig et vademecum i denne betænkning, og som de nu har ret til at få, hjælper i høj grad med til at ændre kulturen på arbejdspladsen. De bør bruges i andre betænkninger inden for andre områder, og vi bør tage ved lære af det.
På den anden side, som deltager i mæglingsprocessen glædede Rådets meget reelle svar på Parlamentets ændringsforslag mig meget, og jeg noterer mig hermed, hvordan vi kan få diverse ændringsforslag og holdninger, som vi ønsker det. Under den tidligere samarbejdsprocedure havde vi naturligvis en del success, og Kommissionen var i høj grad medvirkende hertil, og vi nyder stadig det acceptable forhold. Sikkerhed er et af de områder, hvor vi altid kan finde en mellemvej for at opnå det, vi virkelig ønsker.
Det er nu tid til, at regeringerne lytter til det, Parlamentet har at sige 100% af tiden, og til at regeringerne handler. Parlamentet er ikke imod andre institutioner, det er en balance, og det er en bremse. Det er desværre netop, fordi ministrene var for tæt knyttede til hinanden, for ivrige efter at dyrke hinanden uden granskning på europæisk plan, at vi nu har denne proces. Den indfører gennemsigtighed og klarhed og kan kun bidrage til at øge tilliden blandt befolkningen i Europa.
Mange liv berøres af denne betænkning og det arbejde, der er lagt i den, og mange virksomheder bliver positivt overrasket af det afbalancerede resultat. Hvis der var mere arbejde af denne art, kunne Europa måske endda blive populært i lande som Storbritannien, hvem ved?

Manders
Hr. formand, jeg vil give hr. Pronk en kompliment for den konstruktive måde, hvorpå denne betænkning er kommet i stand. Det er vigtigt at beskytte arbejdstageres sikkerhed, uanset hvor i Europa, ja, endda uanset hvor i verden de befinder sig. Det er ærgerligt, at jeg er involveret i denne betænkning noget senere på grund af den kendsgerning, at jeg først blev valgt i juli for første gang. Således som hr. Pronk sagde, har de allerede arbejdet på den fra 1996.
Hvorfor sagde jeg det? Det er en udmærket betænkning, og vi støtter den helhjertet. Det er ærgerligt, at navnlig advarselsskiltet efter min opfattelse i hvert fald stadig er temmelig utydeligt. Et trekantet skilt med en rød rand, med sorte bogstaver "EX". For en ukyndig, således som jeg er i eksplosive lokaler, kan det betyde alt muligt. Er det en advarsel mod min forhenværende partner, som kan være temmelig eksplosiv? Er det eksplosiver eller hvad? Jeg tror, at det ville være godt, og det har jeg også sagt i udvalget, jeg har endda sendt et brev med spørgsmålet, hvorfor det ikke kan være det samme skilt, det samme advarselssignal, piktogrammet, som i den internationale transportverden. Jeg har fået et svar på det. Jeg vil ikke komme ind på svaret. Men jeg håber alligevel, at advarselsskiltet på kort sigt harmoniseres i alle mulige sektorer.

Bouwman
Hr. formand, også jeg er ny. Jeg rejser mig alligevel op, selvom jeg er alt for lang til dette apparat.
Allerførst vil jeg takke ordføreren for det arbejde, som han har gjort, men jeg har også som nyt medlem lagt mærke til, at de oprindelige forslag er temmelig afsvækkede, og at han egentlig dybt i sit hjerte beklager det til trods for det, som er opnået.
Nødvendigheden af den slags direktiver understreges desværre regelmæssigt, frem for alt fordi det er almindelig praksis. I Nederlandene f.eks. har der været en række eksplosioner flere år i træk i de samme fabrikker som følge af støv. Kendskabet til, hvordan det nu præcist er sket, mangler.
En anden virkning er, at reparationsarbejde foretages af underentreprenører med den konsekvens, at man, og navnlig denne midlertidige arbejdskraft, ikke ved, hvordan situationen i virksomheden ser ud. Netop derfor er det nødvendigt, at virksomheder, arbejdspladser og lign. ordentligt karakteriseres, klassificeres, opdeles i zoner osv. Det står der i dette forslag.
Det er imidlertid fortvivlende, at der på den ene side er tale om minimumsdirektiver, og på den anden side fastlægges der ikke forpligtelser med hensyn til denne vejledning, som er omtalt, for slet ikke at tale om de ting, som optages deri. Jeg vil derfor spørge kommissæren, hvordan man teknisk vil udforme denne nye praksis, og hvordan man vil råde bod på virkningerne af, at der anvendes midlertidig arbejdskraft. Med andre ord skabe en almindelig praksis, men alligevel med ordentlige forpligtelser med henblik på minimumsdirektiver.

Diamantopoulou
Hr. formand, mine damer og herrer, ærede medlemmer, jeg vil også gerne gratulere Forligsudvalget samt de herrer parlamentsmedlemmer, hr. Pronk og alle dem, som har arbejdet for, at denne aftale skal lykkes.
Jeg er af den mening, at det er yderst vigtigt og politisk interessant, at vi, som hr. Pronk sagde, har med den første retspraksis at gøre siden Amsterdam-traktaten inden for det sociale område, og i særdeleshed inden for sundhed og beskyttelse, hvor dette direktiv blev vedtaget med en medbeslutning. Direktivet er overordentligt vigtigt og omhandler arbejdstagere på særligt farlige steder, nemlig arbejdstagere, som udsættes for eksplosive atmosfærer. De ved, at der er foregået en langvarig dialog og forhandlingsperiode mellem Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentet.
Til trods for at det har trukket i langdrag, til trods for at det har været nødvendigt med næsten fire år for at komme til dette resultat, så mener jeg, at det har vist, at Europa-Parlamentets insisteren på visse af modifikationerne har fået et positivt slutresultat. Idet jeg refererer til hr. Pronks forelæggelse, vil jeg også gerne betone, at optagelsen af ændringsforslagene 4 og 5, det vil sige de ændringsforslag, som omhandler orientering af virksomheder og den fælles vejledning, som jeg er enig i, godt kunne være forbedret mere og være mere bindende, men lad os ikke glemme, at disse ændringsforslag blev godkendt under andenbehandlingen. De har også vist, hvor vigtigt det er, at Parlamentet og Kommissionen beslutter sammen og samarbejder.
Jeg vil også gerne omtale spørgsmålet om direktivets anvendelse. Det er naturligvis ikke specielt dette direktivs anvendelse, der kan skabe spørgsmål og problemer, det gælder for alle direktiver. Jeg må acceptere, at Kommissionens kontrolmekanisme ikke er så stærk, at den kan kontrollere alle medlemsstater og alle direktiver, der bliver vedtaget. Men jeg har erklæret, og det er en forpligtelse for denne Kommission, at der vil blive lagt de største anstrengelser for dagen i samarbejdet med medlemsstaterne, i samarbejdet med alle Kommissionens direktorater og organer, for at vi kan opnå så gode resultater som muligt.
Angående spørgsmålet om, hvorledes det skal anvendes på selve virksomhederne, og om der vil opstå problemer med underentrepriser og med deltidsbeskæftigelse, vil jeg sætte mit svar i relation til Kommissionens øvrige politikker og andre foranstaltninger. Hvorledes virksomhederne forbindes, og hvorledes underentreprisesystemet virker, vedkommer naturligvis kun den enkelte medlemsstat. Men den specielle efteruddannelse af arbejdstagerne, de særlige sundheds- og beskyttelsesprogrammer over for såvel arbejdstagere som arbejdsgivere er programmer, som er indeholdt i retningslinjerne af programmet for beskæftigelsesstrategi. De finansieres af den Europæiske Socialfond, og vi har desuden benchmarking praksisser mellem landene for at forbedre sundheds- og beskyttelsesforholdene så meget som muligt.
Endelig er jeg enig med hr. Skinner i, at vi ikke udelukkende kan behandle et så alvorligt emne som sundheds- og beskyttelsesområdet gennem en lovgivningsændring, men i kombination med de politikker, med de midler, der findes i socialfondene, og naturligvis med medlemsstaternes politikker tror vi på en fortsat forbedring.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Helsingfors-konventionen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0044/1999) af Sjöstedt for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Rådets afgørelse om godkendelse på Fællesskabets vegne af ændringer i bilagene til konventionen om beskyttelse af havmiljøet i Østersøområdet (Helsingfors-konventionen) (KOM(1999) 128 - C4-0218/1999 - 1999/0077(CNS)).

Sjöstedt
Hr. formand, i denne betænkning behandles udviklingen og forbedringen af det internationale samarbejde for Østersøens havmiljø. I 1974 samledes staterne omkring Østersøen for at danne det, der kaldes Helsingfors-konventionen, med henblik på at sikre havmiljøet. Konventionen er blevet videreudviklet siden 1992 efter de omfattende politiske omvæltninger, der havde fundet sted. I dag deltager Danmark, Finland, Sverige og Tyskland fra Den Europæiske Unions side. Desuden har Den Europæiske Union som sådan underskrevet konventionen. Endvidere deltager også de tre baltiske stater Estland, Letland og Litauen samt Rusland og Polen i dag i arbejdet.
Østersøen er en indsø med betragtelige miljøproblemer. Afvandingsområderne for de floder, der løber ud i Østersøen, er store og ligger i forskellige lande. Udløbet mod Nordsøen og Atlanterhavet er smalt, og udslippene fra landbrug, industri og husholdninger er betydelige. Østersøens saltindhold er forholdsvis lavt sammenlignet med andre have. Desuden er der store problemer med lavt iltindhold i store dele af Østersøen. Dette skaber et specielt miljø, og det giver også flere problemer for livet i havet. Et eksempel på dette er de meget store variationer i fiskebestanden fra år til år.
Der er allerede et meget omfattende arbejde i gang for at rense de forskellige udslipskilder rundt om Østersøen. Ikke mindst udbygges rensningskapaciteten i øjeblikket forskellige steder i Østeuropa. Dette finansieres for en stor dels vedkommende af Den Europæiske Union.
Denne betænkning drejer sig endvidere om revisionen af to af Helsingfors-konventionens bilag, nemlig bilag 3 og 4. Bilag 3 handler om udslip fra landbruget. De ændringer, som indføres gennem denne revision, gennemføres bl.a. for at mindske udslippene af kvælstof, fosfor og ukrudtsmidler. Dette kan have store konsekvenser, ikke mindst for situationen med overgødning og iltsvind i Østersøen. Bilag 4 har til formål at mindske udslip fra både og skibe. I denne del reguleres bl.a. opsamlingsanlæg til olie, affald og spildevand i forskellige havne. Begge disse ændringer er meget velkomne, og det har været en selvfølge for mig som ordfører at anbefale dem og sige, at vi skal stemme for dem.
Med hensyn til håndtering af affald fra fartøjer foregår der et arbejde inden for Den Europæiske Union med et direktivforslag om modtageanlæg i havne. Det er imidlertid vigtigt at erkende, at der fortsat findes virkeligt mange problemer inden for rammerne af bilag 4. Det gælder ikke mindst overvågningen af udslip til havs. Selv når overvågningen fungerer, f.eks. gennem flyovervågning, har det nemlig været vældig svært at stille de ansvarlige til ansvar og straffe dem for de overtrædelser af miljølovgivningen, der rent faktisk begås i Østersøen.
Med hensyn til landbruget har jeg ledt efter en slags konsekvensbeskrivelse af, hvilke virkninger de stillede krav har på EU's regler, også i forhold til den udvidelse, som venter flere lande omkring Østersøen. Jeg har ikke fundet nogen sådan i Kommissionen, men jeg mener, at det ville have været en mulig metode at se en sådan konsekvensbeskrivelse.
Ændringerne i disse bilag træder i kraft ved årsskiftet. Det er derfor på høje tid at træffe denne beslutning. Det havde været en fordel, om Europa-Parlamentet var blevet inddraget i arbejdet på et tidligere tidspunkt.

Korhola
Hr. formand, det er på det åbne hav i Den Finske Bugt og i nærheden af kystområdet konstateret, at indholdet af næringsstoffer generelt er stigende imod øst, hvilket afspejler betydningen af belastninger, som stammer fra Rusland, i Østersøens næringsstofsituation. Der er imidlertid for nylig opsamlet en ny type materiale, som omfatter steder tæt på strandkanten af Østersøens lavvandede havbugter. I dette materiale er tilsvarende indhold af næringsstoffer, som er stigende mod øst, ikke fundet, men områderne med høje næringsstofmængder afspejler klart lokale påvirkninger: landbrug, industri og sommerhuse. Særdeles høje indholdsmængder af næringsstoffer forekommer tæt på udmundinger af elve, hvilket fortæller os om en omfattende overføring af landbrugets kvælstoffer og fosforforbindelser fra land til hav.
Næringsbelastningen har en betydelig stærkere virkning på kystens temmelig lukkede økosystemer end på det åbne hav. Det er derfor, at mange vandområder tæt på kysten trænger til rensning. Det er netop kystområderne, som med henblik på menneskers aktiviteter og trivsel er særligt strategiske. Det er derfor, at alle foranstaltninger, hvorved lokale udslip fra landbrug, beboelse og rekreationsanvendelse i en betydelig omfang kan reduceres, er primært vigtige.
Ved beskyttelsesforanstaltninger i Østersøen er der et konstant behov for finjustering, foranstaltninger i en mindre skala, som der også er tale om i det nu foreliggende bilag II og IV til generalaftalen fra Helsinki. I den udarbejdede betænkning foreslås også, at Kommissionen udarbejder en analyse om, hvilke eventuelle indvirkninger ændringerne har på Unionens gældende lovgivning. Ligeledes bør det klarlægges, om den lovgivning, som er under udarbejdelse, som Agenda 2000, må have indvirkning på Unionens aktiviteter under generalaftalen fra Helsinki.
Koordinationen af miljøhensyn, aktivt landbrug, erhvervspolitik, rekreationsanvendelse og bl.a. udvidelse på en bæredygtig måde med hensyn til Østersøen er naturligvis en stor udfordring såvel for administrationen som politikken. Der er behov for en bevidst stræben efter kohærens. Måske kan initiativet om den nordlige dimension give en sådan samordnet synsvinkel også for områderne i Østersøen, hvorved alle de vigtige politiske sektorer kan fremlægges samtidig og indbyrdes foreneligt til behandling.
Jeg vil gerne tro på, at når den nordlige dimension fungerer godt, tilbyder den et forum, hvor det er naturligt for EU også at invitere andre aktører, som er centrale f.eks. med henblik på Østersøen. Bl.a. har Nordisk Råd allerede en meget stor erfaring i udøvelse af miljøpolitik i de nordiske lande og nærområderne. Nordisk Råd deltager i forarbejdet til den parlamentariske Østersø-konference, hvor der er deltagere fra alle Østersølande. Det vil været naturligt for EU at påbegynde dialogen med disse lande. Nordisk Råd har således været initiativtager og bedt om igangsætning af en sådan dialog med EU. Jeg håber, at den økologisk bæredygtige og samordnede udvikling af regionalpolitikken kan få en god og funktionel model fra den nordlige dimension også til andre regioner i Unionen.

Myller
Hr. formand, at erstatte aftalen om Østersøregionens havbeskyttelse med konventionen fra 1992 er et vigtigt skridt til forbedring af regionens miljøsituation. Den nye aftale dækker hele Østersøen helt ind til kystlinjerne i de omkringliggende stater. Ud over det, der er vigtigt, forpligter underskriverstaterne sig til foranstaltninger i overensstemmelse med aftalen i hele nedsivningsområdet, hvilket udvider aftalens reelle indflydelseskreds betydeligt.
Helsingfors-konventionen har været banebrydende for et multilateralt samarbejde mellem Østersølandene. I øjeblikket er der flere aktører på området, og deres samarbejde strækker sig til alle livsområder fra økonomi til kultur. Traditionerne fra Hansa-unionens daværende livlige vekselvirkning er således ved at blive vækket til live, og inden længe bliver Østersøen et indre hav i Unionen.
Miljøsamarbejdet, som udføres i Østersøområdet, er en del af den nordlige dimensions politik. Når vi ofte bliver spurgt, hvad denne nordlige dimensions politik betyder i praksis, er det f.eks. varetagelse af det sårbare miljø i de nordlige regioner.
Forpligtelsen til beskyttelse af naturens mangfoldighed, der indgår i aftalen, er et nødvendigt supplement til Østersøens fiskeriaftale. Med tanke på fremtiden er der grund til at overveje, på hvilken måde arbejdet i Østersøens miljøbeskyttelse kan struktureres effektivt og enkelt. Selv tror jeg, at Helsingfors-kommissionen kan tilbyde rammer ikke kun til dens egentlige hovedopgave, beskyttelsen af havmiljøet, men også til gennemførelsen af Østersøens Agenda 21-program samt eventuelt også til koordineringen af en fornuftig regionsplanlægning. Alt i alt kan en langsigtet målsætning være at udvide Helsingfors-konventionen til at gælde hele Østersøområdet med henblik på i det praktiske arbejde at overholde principperne for en bæredygtig udvikling. Den fornyede aftale kan også fungere som model for andre regioner.

Thors
Hr. formand, dette er vigtige og rigtige spørgsmål, som alle tidligere har sagt, nemlig at Østersøen er et sygt hav, og at EU har et stort ansvar for det. Derfor er der brug for alle nødvendige foranstaltninger for at forbedre situationen. Jeg synes, at min kollega fru Myller havde mange interessante synspunkter i sit indlæg, som vi må huske på. Jeg tror, at det er vigtigt, at vi ser, hvilke muligheder vi har for at forny Østersø-kommissionens arbejde i forbindelse med det nye vandplanlægningsdirektiv, som vi også diskuterer her. Jeg har undertiden forsøgt at samle denne kompetence, det vil sige, at vi skulle se på begge dele samtidig og på, hvordan Helsingfors-kommissionen kunne anvendes effektivt til dette. Det er mit håb, at i det mindste de tilstedeværende her i salen kan samles for at se på dette.
Selve bilag 3 om landbruget skaber måske ikke særligt store forhåbninger om, at det kan bidrage med noget nyt sammenlignet med f.eks. de miljøstrategier og miljøprogrammer, som vi allerede har. Derimod håber jeg, at vi i næste uge i Helsinki kan godkende en ambitiøs målsætning for landbruget og miljøet, som det er blevet sagt tidligere.
Når vi overvejer at forny arbejdet, er det også vigtigt med offentlighed i Helsingfors-kommissionens arbejde. Det var derfor med stor skuffelse, at vi noterede, at man ikke offentliggjorde resultatet af arbejdet mod de såkaldte hot spots for knap et år siden, fordi Sverige modsatte sig offentliggørelsen af disse resultater. Det var en lille skamplet på det ellers så fine arbejde.
Dernæst vil jeg også sige, at arbejdet med at etablere modtagelsesanlæg er yderst vigtigt. Jeg mener, at vi må holde tungen lige i munden, så vi ikke sætter det, vi har i konventionen, over styr, og så vi ikke forsøger at opnå noget andet, som i sig selv bliver "det godes fjende".

Schörling
Hr. formand, jeg kan konstatere, at vi i hvert fald har en nordisk dimension i salen i aften. Præcis som ordføreren påpegede i betænkningen, men også her er bilag 3 og 4 til konventionen om havmiljøet i Østersøområdet allerede vedtaget og vil træde i kraft om en måned. Høringen af Europa-Parlamentet er derfor en procedure, der ikke giver os mulighed for at udøve nogen reel indflydelse. Det er naturligvis en smule underligt og føles også lidt sørgeligt. Heldigvis er ændringerne i konventionen meget udmærkede for miljøarbejdet. De har til formål at mindske udslippene af kvælstof og fosfor samt ikke mindst af plantebeskyttelsesmidler fra landbruget og udslip fra skibe og fritidsbåde. Vi ved, at der er behov for et meget målbevidst miljøarbejde og målbevidste politiske beslutninger for at genoprette den økologiske balance i Østersøen.
Ændringerne i Helsingfors-konventionen indeholder generelle regler, som sikkert også vil få indflydelse på EU's lovgivning, ikke mindst på landbrugspolitikken. Det havde været interessant, hvis vi havde fået mulighed for at diskutere dette og fremsætte vores synspunkter.

Wallström
Hr. formand, ærede medlemmer, først vil jeg naturligvis takke Miljøudvalget og ordføreren hr. Sjöstedt for det arbejde, han har udført i forbindelse med beskrivelsen af ændringerne i bilag 3 og 4 til Helsingfors-konventionen.
Som De ved, vedtog Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik betænkningen den 19. oktober 1999. Jeg mener, at det er udmærket, at vi har mulighed for at drøfte spørgsmålet på plenum i dag. Det er naturligvis med tilfredshed, at jeg noterer, at ordføreren hilser alle de foreslåede ændringer af konventionen velkommen. Det foreslås jo, at ændringerne af de to bilag skal vedtages af Det Europæiske Fællesskab.
Bilag 3 vedrører som nævnt først og fremmest udslip fra landbruget. De foreslåede ændringer har jo til formål at minimere udslip af kvælstof, fosfor og plantebeskyttelsesmidler fra landbruget. Det andet bilag har til formål at mindske udslip fra skibe.
Hvad angår hr. Sjöstedts bekymring for, at Kommissionen ikke får undersøgt de nødvendige ændringer og de nødvendige virkninger, som dette har på EU-lovgivningen, kan jeg sige, at han bekymrer sig unødigt. Det er ikke noget stort problem. Kommissionen har naturligvis sikret sig, at vi kan indføre disse ændringer, og vi vil også gøre det. Hvis Kommissionen underskriver en konvention, må vi også sørge for, at vi kan leve op til forpligtelserne i den pågældende konvention, hvilket ikke bliver noget problem.
Der er også en finsk front her, som jeg kan erklære mig enig med. Jeg mener, at det er en vigtig sammenkobling med den nordlige dimension, og jeg vil helst sørge for, at vi kan "sammengifte" Helsingfors-konventionen og det arbejde, der udføres inden for begrebet den nordlige dimension. Derfor er det rigtigt, at man har påpeget disse ting. Kommissionen arbejder jo også i den retning, det vil sige for at sørge for, at vi kan koordinere og udnytte det arbejde, der udføres forskellige steder. Det kan forstærke miljøindsatsen for Østersøen. Helsingfors-konventionen burde endvidere dække arbejdet med en bæredygtig udvikling for Østersøen. Diskussionerne om dette er allerede gået i gang. I Kommissionen er vi klar over behovet for et stærkt miljøsamarbejde i Østersøregionen. Vi er overbevist om, at ændringerne af konventionen er et, om end beskedent, men ikke desto mindre vigtigt bidrag til at nå målet.
I betænkningen kritiseres proceduren for vedtagelsen. Ordføreren hævder, at ændringerne allerede var vedtaget den 1. januar 1999, og at arbejdet i Europa-Parlamentet derfor var meningsløst. Det er korrekt, at konventionens udøvende organ, det vil sige HELCOM, vedtog ændringerne den 29. marts 1998, og at traktatens parter fik frist til den 1. januar 1999 til at komme med ændringsforslag. Kommissionen tog dog et venteforbehold for at få mulighed for at rådføre sig med Europa-Parlamentet og Rådet. Denne indsigelse gælder fortsat. Kommissionen tolker altså situationen således, at så længe vi ikke har trukket vores venteforbehold tilbage, er ændringerne ikke trådt i kraft. Derfor gælder samrådsproceduren, og jeg vil også gerne takke Europa-Parlamentet for Deres bidrag.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Handlen med forstligt formeringsmateriale
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0072/1999) af Pesälä for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets direktiv om handlen med forstligt formeringsmateriale (KOM(1999) 188 - C5-0128/1999 - 1999/0092(CNS)).

Pesälä
Hr. formand, dette direktiv om handlen med forstligt formeringsmateriale går egentlig ud på, at to tidligere direktiver sammenlægges til ét. Derudover er der sket betydelige fremskridt i udviklingen og forskningen i løbet af årtierne, og også af den grund er det naturligvis godt at justere disse sager. Dertil kommer, at de nye medlemsstater, Sverige, Østrig og Finland, på én gang fordoblede skovressourcerne i EU. Ud fra disse betragtninger er det passende, at der foretages ændringer og justeringer. Desuden er der tale om en harmonisering med OECD's tilsvarende systemer. Det er også godt, og det muliggør en fremtidig handel med dette materiale selv ud over EU's grænser, hvilket også skal tages i betragtning.
Det pågældende materiale er nu klassificeret i fire klasser, tidligere var der to klasser. Dette sikrer nu en vis certificering, en garanti for, at rette tilbehør havner det rette sted. Dette sikrer og giver garanti for, at fejl - som der også er erfaringer med i de store nordiske skovdistrikter - ikke kan ske. Oprindelse og oprindelsesområderne skal også defineres på et landkort. Landkortene skal sendes til Kommissionen, og der skal føres en adækvat fortegnelse om tilbehør til forstligt formeringsmateriale.
I forbindelse med forhandlingen i udvalget foretog Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter talrige ændringer, og de gjaldt mest bl.a. iværksættelsesperioden. Kommissionens forslag indeholder en for hurtig tidsplan, og derfor blev direktivets ikrafttrædelse udskudt helt til 2003, hvor medlemsstaterne er i stand til at bringe deres lovgivning på det niveau, som direktivet kræver. Det var også nødvendigt at tage højde for overgangsperioden i nogle lande, og således blev overgangsperioden øget med to år for de lande, hvis overgangsperiode ellers var løbet ud. Nogle lande har ganske store frølagre af den grund, at der kun er gode frøår én gang pr. 10 eller 15 år, og derfor skal frøene opmagasineres i lang tid, så de ikke slipper op. Det var meget vigtigt, at disse lagre kan udtømmes, og at der kan findes anvendelsesmuligheder for dem, og der blev taget højde for det i betænkningen. Derudover blev der talt meget om genetiske ressourcer. Det er meget vigtigt og aktuelt i øjeblikket, og naturligvis stræber vi efter, at dette forslag er på linje med EU-praksis. Ligeledes blev der taget hensyn til plantesundhed og sundhedsændringer i forslaget.
Jeg forstår, at der i morgen kommer endnu to ændringer til betænkningen. Jeg kommenterer dem kort herved. Jeg kan som ordfører tilslutte mig ændringsforslag 23, såfremt der ved indledningen, som ændringen gælder, tilføjes tre ord, og ændringen bør lyde som følger: "særlige klimaforhold i visse alpeområder eller ved Middelhavet og områder magen til de nordlige områder". Hvis denne tilføjelse foretages, kan jeg som ordfører tilslutte mig ændringsforslaget. Hvad angår ændringsforslag 24, som også skal vedtages i morgen, konstaterer jeg, at ændringen allerede nu er indeholdt i artikel 4, punkt 3 a, som er et nyt punkt, og som er tilføjet dér netop af den grund.

Paulsen
Hr. formand, jeg er meget glad for dette nye forslag om forstligt formeringsmateriale, da det giver nye muligheder eller giver de gamle muligheder en ny chance, navnlig fordi der findes flere kategorier af materiale. Udtrykket af kendt herkomst vil give skovlandene og de lokale regioner mulighed for at opretholde den genetiske og biologiske mangfoldighed i skovene. Vores skove producerer jo vedvarende materialer, men skovene er uendeligt meget mere end blot råvarer. Skoven er også hjemsted for biologisk mangfoldighed, skoven er en vigtig CO2-fælde, og skoven er måske den vigtigste klima- og vandregulator på jorden.
Skoven har også en åndelig dimension. Skoven er fred og ro, stilhed og afslapning for det stressede bymenneske, i hvert tilfælde hvis dette menneske er født i den nordlige dimension. Derfor er det vigtigt at behandle skovene som en mangfoldighed med en mangfoldighed af funktioner. Jeg vil derfor gentage, at jeg er meget glad for, at med forslagets nuværende udseende er der mulighed for at bevare skovenes biologiske og genetiske mangfoldighed.

Schierhuber
Hr. formand, fru kommissær, hr. ordfører. Først vil jeg gerne sige hjertelig tak til ordføreren for det gode samarbejde ved udarbejdelsen af denne betænkning. På min gruppes vegne kan jeg sige, at vi støtter ordføreren fuldt ud. Vores Europa er et meget skovrigt kontinent, og skoven har stor betydning. Derfor bør vi egentlig alle være meget bevidste om, at skovbruget ikke kun indebærer økonomiske interesser, men først og fremmest også miljømæssige interesser, som angår os alle. Dermed vil jeg sige, at skoven spiller en multifunktionel rolle.
Jeg skal i dag minde om den store lavinekatastrofe i Galtür for et år siden, fordi den viser os, hvor vigtigt det er, at betænksomhed i omgangen med naturen er en sag, der angår os alle. Netop det alpine område er en meget sårbar zone, hvilket til stadighed skal påpeges frem for alt af de lokalkendte. Men ikke kun befolkningen i Alperne, men alle de mennesker, som hvert år gerne kommer til Alperne for at holde ferie, for at stå på ski eller for at vandre, værdsætter et intakt bjerglandskab, hvor farerne er begrænset mest muligt. Netop nytilplantning af fredskov er særdeles vigtig. Et formeringsmateriale, som garanterer en skovbestand, der kan modstå disse barske klimatiske betingelser, er derfor ubetinget nødvendig og uomgængelig for Alpernes sikkerhed.
Her anser jeg det for absolut nødvendigt, at formeringsmaterialet kommer fra præcis det område, som virkelig svarer til de klimatiske betingelser, og at frøet også er i overensstemmelse med disse klimatiske betingelser. Medlemsstaterne skal derfor have mulighed for at fastlægge kriterierne for udvælgelse af frø ubureaukratisk, for intet er mere ødelæggende end de skadevirkninger, som så på et senere tidspunkt rammer skovbestanden i sin helhed. Jeg skal også gøre særligt opmærksom på, at det ikke kun er Alperne, men først og fremmest de nordiske områder, polarområderne, og også de sydlige områder, som her stiller særlige krav.

Redondo Jiménez
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, vi må bifalde dette forslag til direktiv af flere grunde, bl.a. fordi dets anvendelsesområde er blevet udvidet. Nu omfatter det ikke kun produktion af træ, men også andre forstlige mål som kork og beskyttelse af genetiske ressourcer. Vi må også glæde os over, at det identificerer forskellige kategorier, begunstiger nybeplantningernes beskyttende karakter og ikke udelukkende produktionen af træ. Det betyder mest mulig variation set ud fra et genetisk synspunkt, og det sikrer dermed tilpasningen.
Størstedelen af forslaget afspejler de forskellige behov i medlemsstaterne, og det giver også plads til subsidiaritet. Optagelsen af de nordiske lande og Middelhavslandene i Den Europæiske Union har været hovedårsagen til ajourføringen af det gældende direktiv, som regulerer handlen med frø og forstplanter, og som siden 1975 ikke er blevet ændret gennemgribende.
Direktivet er i de grundlæggende aspekter - formål, antal kategorier, definitioner af grundmaterialer osv. sammenfaldende med det andet store system på verdensplan vedrørende handel med forstligt formeringsmateriale, nemlig OECD's. I de senere år er der blevet arbejdet på at ajourføre dette system, og der findes nu en ændret tekst, som afventer Rådets godkendelse. Sammenfaldet mellem de to tekster kan kun befordre handlen med disse materialer.
Jeg vil og bør også lykønske hr. Pesälä med hans betænkning. Jeg er enig med ham i, at datoen for direktivets ikrafttrædelse ikke kan være den 1. januar 2000, men skal udskydes i mindst tre år, for at medlemsstaterne kan få tid til at tilpasse sig direktivet.
Andre ændringsforslag fra andre parlamentsmedlemmer som dem, fru Schierhuber har fremsat, må også hilses med tilfredshed, deriblandt det, der har til formål at styrke kontrollen med varebevægelserne gennem et officielt provenienscertifikat. Men der er et meget vigtigt punkt, som vi bør tage i betragtning: I begrundelsen stod der, at materialernes ydre beskaffenhed blev sikret, men i bilag VII, stk. d, behandles dette meget generelt.
Dette er ikke et ligegyldigt emne. Plantekvaliteten er væsentlig i middelhavsmiljøet, hvor nybeplantningerne udføres under meget vanskelige forhold. Erfaringen har vist, at planter fra visse størrelser ikke har nogen som helst mulighed for at overleve i et miljø, som det der findes i mange områder i Sydeuropa, hvor der er ekstremt tørt. For at hjælpe planten til at slå rod er det påkrævet at anvende planter, der er dyrket i en beholder og har gode rodsystemer, hvorimod man i andre lande kan plante den nøgne rod.
Planternes ydre beskaffenhed har en stor indflydelse, ikke blot på den procentdel af planterne, der overlever, som kan gå fra 85% til 20%, men også på den fremtidige udvikling, når de omplantes under de ekstremt hårde forhold i dette klima. Den ydre beskaffenhed er en af de faktorer, der er afgørende for kvaliteten af fremtidens skov. Derfor kan den manglende regulering af planternes ydre beskaffenhed forårsage meget alvorlige problemer, fordi der uden den kan være planter i alle størrelser på markedet.
Husk på, at man i nogle medlemsstater allerede har juridiske reguleringsinstrumenter. Det er af interesse for miljøet i hele Europa, at udplantningerne udføres godt, og at en stor del af disse ikke mislykkes. Planterne skal være de rigtige, dem der kan tilpasse sig, for desværre er det sådan, at man i mange afkroge af Den Europæiske Union ikke kan plante det, man vil, men det, man kan.
For at give dette uløste problem en ordentlig behandling i forslaget tilslutter Rådet sig, at der inddrages et nyt stk. 7, hvor der gøres rede for de ydre egenskaber, som de forstlige sorter, der er bedst tilpasset til de vanskelige jordbunds- og klimaforhold, skal have for at blive handlet i Fællesskabets middelhavsområder.
Jeg vil herfra bifalde og opmuntre til denne løsning, som jeg håber, at Europa-Kommissionen vil tilslutte sig.

Keppelhoff-Wiechert
Hr. formand, fru kommissær, ved dette emne kommer jeg straks til at tænke på talemåden om, at mange ikke kan se skoven for bare træer. Det er indlysende, at i betragting af de nye medlemsstaters tiltrædelse og udviklingen inden for det indre marked og inden for forskningen på det forstlige område er en ajourføring af dette direktiv nødvendig. Det er fornuftigt, at man med harmoniseringen af EU's betegnelser skaber lettelser for handlen inden for EU og også med OECD. Men direktivet tager ikke hensyn til medlemsstaternes forskellige behov. Dette nye direktiv vil ifølge opfattelsen hos vores fagfolk i Tyskland og ifølge den tyske skovbrugssektor have en ganske kraftig negativ virkning for skovplanteskolerne. Kontrollen bør være begrænset til skovbrugsbedrifter og ikke, som forudset i papiret, kontrollere alle bedrifter. Disse krav ville i så fald også ramme bedrifter, som slet ikke producerer forstligt formeringsmaterale.
I min region er interessen for at drive skovbrug i meget stærk tilbagegang hos den nye generation på gårdene. Økonomiske overvejelser tvinger dem til i stigende grad at indtage denne holdning. Jeg vil i denne forsamling gerne sige, at jeg ved, hvad jeg taler om, for skovbrug har i lang tid spillet en stor rolle i vores egen bedrift. I den forbindelse vil jeg gerne gøre opmærksom på den livstruende situation for de tyske skovplanteskoler. Set i lyset af ændringen af skovbruget i mit land i retning af naturforyngelse, i retning af massiv tilbagegang i planteforbruget og også i retning af manglende offentlige tilskud må jeg her virkelig gøre opmærksom på dette. Kontrolsystemet skal nu føres ud i livet inden 2003. Vores eksperter fortæller mig, at denne periode efter deres skøn er for kort. For så vidt er direktivet ikke forsvarligt. Det tager ikke hensyn til de geografisk betingede regionale forskelle i EU. I de nordlige områder har vi at gøre med kæmpemæssige skovområder, som har ét eneste registreringsnummer, således at nyordningen ikke giver problemer for disse områder.
Jeg vil gerne nogenlunde overholde min taletid, men vi bør i hele diskussionen tænke på, at vi ikke kun skal tage hensyn til nordiske synspunkter, og vi skal ikke kun tænke på, hvad de østrigske skoventusiasters hjerte er fuldt af. Hos os i EU's midte, og det vil også sige i Tyskland, lægger vi stor vægt på fleksible bestemmelser, så det hele også kan gennemføres i virkeligheden.

Wallström
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne starte med at takke Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og naturligvis ordføreren, hr. Pesälä, for den meget positive tilgang til Kommissionens forslag. Kommissionen sætter pris på den brede accept af dens forslag.
Det nuværende forslag har til hensigt at ajourføre den nuværende lovgivning om markedsføring af forstligt formeringsmateriale for at tage hensyn til de nye medlemsstaters tiltrædelse siden 1975, det indre marked og videnskabelige fremskridt. 22 ændringsforslag er fremsat. Jeg kan acceptere størstedelen af dem i deres nuværende form eller med små ændringer til udarbejdelsen eller fremlæggelsen. Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 23, som lige blev foreslået af hr. Pesälä. Jeg vil gerne kommentere de fire ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere.
Jeg vil for det første gerne kommentere ændringsforslag 4. Der bør i henhold til ændringsforslaget indsættes en udtrykkelig reference til nærhedsprincippet i punkterne. Det går Kommissionen ikke ind for. Forslaget er baseret på artikel 37 i traktaten og ligger derfor inden for Fællesskabets særlige kompetence. Kommissionens forslag har dog fuldt ud anerkendt betingelsernes specificitet i visse medlemsstater eller dele deraf, og teksten afspejler udtrykkeligt denne holdning.
Dernæst kommer vi til ændringsforslag 7. Kommissionen foreskriver i første del af artikel 5, stk. 2, litra b, at de procedurer, som sikrer, at miljørisikovurderingen og andre relevante elementer svarer til, hvad der er fastlagt i Rådets direktiv 90/220, indføres i en fremtidig forordning. I henhold til ændringsforslaget bør den generiske forklaring af de relevante elementer erstattes med en positivliste over elementerne. Kommissionen mener, at dette er uhensigtsmæssigt, da enhver udtømmende liste begrænser bestemmelsens gyldighedsområde. Hvad angår anden del af ændringsforslaget, er jeg enig i tilføjelsen af en henvisning til Europa-Parlamentet i den fremtidige forordning.
Ændringsforslag 10: I henhold til dette bør der under alle leveringer medføres et officielt prøvningscertifikat under markedsføringen. Kommissionen er enig i målsætningen om at sikre, at varebevægelserne skal kontrolleres, men indførelsen af et sådant certifikat udgør en unødvendig byrde for handlen. Kommissionen foretrækker at indføre passende ændringsforslag, hvad angår det eksisterende hovedcertifikat.
Endelig ændringsforslag 17: I henhold til dette skal medlemsstaterne specificere de krav, som deres formeringsmateriale skal opfylde for at kunne klare visse klimatiske forhold og en udsat høj beliggenhed. Kommissionen går ind for berettigede undtagelser, hvis de er veldefinerede, hvad angår indhold, f.eks. til en region i Fællesskabet med særlige klimatiske forhold, og hvad angår de procedurer, der skal følges. Kommissionen mener, at ændringsforslaget er for bredt baseret og gør det muligt for medlemsstaterne ensidigt at forbyde markedsføring af forstligt formeringsmateriale.
Det er mine bemærkninger, og jeg vil gerne takke Dem for Deres opmærksomhed og endnu en gang takke Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Den fælles markedsordning for forarbejdede frugter og grøntsager
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0068/1999) af Ayuso González for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 2201/96 om den fælles markedsordning for forarbejdede frugter og grøntsager (KOM(1999) 376 - C5-0140/1999 - 1999/0161(CNS)).

Ayuso González
Hr. formand, hr. kommissær, i henhold til forordning (EF) nr. 2201/96 ydes der støtte til industrien til forarbejdning af tomater som kompensation for forskellen mellem Fællesskabets råvarepris og den tilsvarende pris på verdensmarkedet. Der ydes støtte for en samlet kvote i Den Europæiske Union på næsten 7 millioner ton, der tildeles hvert femte år for grupperne hele flåede tomater, tomatkoncentrat og andre produkter. Hvert år fordeles støtten mellem medlemsstaterne inden for hver produktgruppe på grundlag af den gennemsnitlige mængde, der er afsat til minimumsprisen i de tre produktionsår, der går forud for det produktionsår, for hvilket fordelingen foretages.
I henhold til samme forordning laves der, for produktionsårene 1997-98 og 1998-99, en fordeling af kvoter, som blev ændret en smule i 1997 fra den ene gruppe til den anden. Efter den tid fordeles støtten for det næste produktionsår i henhold til de mængder, der er afsat til minimumsprisen i de tre forudgående produktionsår, sådan som det fremgår af artikel 6.4 i nævnte forordning.
Snarere end at ændre forordningen har forslaget til formål at gennemføre en aftale med Ministerrådet. Det er i virkeligheden en undtagelse fra forordningen, for Portugal nåede ikke op på den kvote, som landet havde fået tildelt i produktionsåret 1997-1998 på grund af nogle, efter deres udsagn, dårlige vejrforhold. Med nærværende forslag tildeles Portugal ved beregning en supplerende mængde på 83.468 ton for produktionsåret 1999-2000, og for produktionsåret 2001 beregnes den supplerende mængde ved at erstatte den faktisk forarbejdede mængde i produktionsåret 1997-98 med de 884.592 ton, der oprindeligt var tildelt Portugal.
Dette får ingen økonomiske følger for de øvrige lande, fordi Kommissionen allerede har bevilget et ad hoc-budget til den supplerende mængde, som Portugal tildeles.
Denne aftale i Ministerrådet har imidlertid skabt stor utilfredshed blandt producenterne i de øvrige lande, nærmere betegnet Spanien, Italien og Grækenland, som i virkeligheden er meget konkurrencedygtige, hvad angår forarbejdning og produktion af tomater. Som formanden ved, har der endda været demonstrationer uden for landbrugsministeriet i Spanien, fordi de mener, at det er en ren foræring til Portugal.
En mere retfærdig, klar og gennemskuelig måde at lave aftaler og fordelinger på ville være at gå fra kvoteordningen til tærskelordningen. Det kan på en vis måde tilfredsstille producenterne i disse lande, som er de mest konkurrencedygtige. Hverken Landbrugsudvalget eller Parlamentet vil under nogen omstændigheder forlange, at Portugal ikke tildeles denne supplerende støtte til, at landet tilpasser sig og bliver mere og mere konkurrencedygtigt i sin tomatproduktion, men det ville være en god lejlighed til at gå over fra kvoteordningen til en tærskelordning for hvert land. Og det er hensigten med de ændringsforslag, som jeg har fremsat til forslaget til ændring af forordning: To i betragtningerne, hvoraf det fremgår, at produktionsstøtten er meget vigtig, at kvoten er utilstrækkelig, og at Kommissionen inden næste produktionsår fremsætter et forslag til at gå fra kvoter til tærskler. Jeg håber, at Kommissionen vil acceptere det.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer. Først en meget varm tak til vores kollega for hendes første betænkning. Jeg vil benytte mit indlæg i dag til at give udtryk for et par tanker, som jeg mener, ikke kun angår et rent teknisk problem, men også har et principielt sigte, for jeg mener, at vi også inden for landbrugspolitikken i langt højere grad bør tænke globalt, også i vores udgangspunkt.
Det europæiske landbrug, hvor vi jo alle slutter op omkring en europæisk landbrugsmodel, skal være udformet således, at vores landmænd har mulighed for at overleve i alle egne af Europa. Landbruget og landdistrikterne som helhed skal være levedygtige, så der efterlades intakte omgivelser også til generationerne efter os. Det vil sige, at det skal være muligt at drive landbrug både i de begunstigede områder og i de mindre begunstigede klimatisk udsatte regioner og randområder. Vores landbrug udmærker sig ved sin multifunktionalitet, som er til gavn for landdistrikterne, og det skal være indrettet således, at også landmænd, som dyrker meget forskelligartede produkter, har optimale betingelser.
Europa udmærker sig ved sin mangfoldighed, og her mener jeg ikke kun mangfoldigheden af regioner og kulturer, men også den mangfoldighed af produkter og fødevarer, som gør Europa til noget enestående. Landmændene yder her et stort bidrag til den kulturelle identitet af et lands region, for det, der dyrkes, altså den oprindelige produktion, har i generationer ikke kun præget befolkningens køkken, men også dens skikke og livsfilosofi.
Der er desuden en særlig binding til hjemstavnen. Uden regionale rødder, som mennesket udvikler sig fra, er der intet fundament og ingen basis for fremtiden. Det traditionelle køkken, som har udviklet sig af de produkter, der dyrkes i regionen, og disse produkter selv skal naturligvis være tilpasset klimaet, men de er ikke kun til kulinarisk glæde for den lokale befolkning, men for alle, som ser ud over kanten af deres egne kødgryder. Netop mængden af disse lokale og regionale specialiteter er enestående for Europa. Den skal bevares, da den er en guldgrube, som der ikke findes magen til i nogen anden region i verden. Jeg har sagt det før, at Europa er og også i fremtiden skal være uforvekslelig, berømt og elsket.
Derfor spørger jeg Dem: Har De blot én gang virkelig bevidst været i det sydlige Europa og har smagt disse tomater, der trives der? De er uforlignelige. Jeg mener, at vi her inden for Den Europæiske Unions rammer også bør sørge for, at der fortsat kan dyrkes, høstes og forarbejdes disse tomater i disse regioner. Der skal fastsættes egnede bestemmelser, så der også i tilfælde af dårlig høst eksisterer en fornuftig, fleksibel kvoteordning og en ubureaukratisk administration. Men én ting skal samtidig stå klart, nemlig at alle disse aktioner skal være udstyret med strenge kontrol- og overvågningsmekanismer, og jeg tror, at det for mange områder vil være et positivt udgangspunkt for fremtiden.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, jeg synes, at fru Ayuso har lavet et fint stykke parlamentarisk arbejde med denne betænkning, og jeg ser også positivt på det udbytte, som en brodermedlemsstat, som jeg holder så meget af, nemlig Portugal, får med denne foranstaltning. Det er alt sammen positivt. Derimod er min holdning negativ, næsten fordømmende, hvad angår den måde, hvorpå Rådet har gået frem. Det er forkasteligt, at Ministerrådet ender med disse små upræsentable gaver i et forsøg på at gøre os mildt stemt over for Agenda 2000.
Det undrer mig ikke, hr. formand, at Rådet er fraværende, at det ikke bekender kulør, at det skammer sig over denne afslutning på festen, den endelige fordeling af skammelige præbender. Eller vi kunne måske tale om topmøder, der munder ud i toppen af makværk. Sådan har Ministerrådets handlemåde været i forbindelse med spørgsmålene om hvordan, hvornår og hvorfor i forbindelse med denne foranstaltning. Det sagde vi til dem dengang, den 14. juni. På det tidspunkt sagde vi til præsident Aznar, at han ikke varetog de spanske interesser, og at han med denne adfærd svækkede repræsentationen af Spanien. Og det gentager vi nu.
For Europa-Parlamentet er det kendsgerninger, der er fuldbyrdet med Rådets stemme, og det eneste, vi kan gøre, er at tydeliggøre, at denne foranstaltning har skabt en enorm utilfredshed blandt producenterne i de øvrige medlemsstater, at sige, at denne type undtagelsesforanstaltning ikke omfattes af forordningen, og at gøre opmærksom på, at også andre medlemsstater på et tidspunkt har haft ugunstige klimaforhold, og alligevel fik de ikke det, som Portugal får foræret nu. En forøgelse af den portugisiske kvote for koncentrater på 83.468 ton for produktionsåret 1999-2000 plus andre fordele for produktionsårene 2000-2001, som omfatter tilbagevirkende stigninger i kvoten, f.eks. for 1997 og 1998 på 83.468 som supplerende mængder.
Alt det, hr. formand, finansieres ved hjælp af et ad hoc-budget. For regnskabsåret 2000 vil det være mere end 500 millioner spanske pesetas - 532 millioner pesetas - 3,2 millioner euro.
Når det er sagt: Lykønskninger til Portugal, misbilligelse til Rådet. Ordføreren har været meget tydelig, men man kan ikke forstå noget, der ikke er til at forstå, for vi har en forordning, som er et virvar af uigennemsigtigheder og undtagelser. Rådet har forværret den i stedet for at forbedre den.

Figueiredo
Hr. formand, kære kolleger, vi støtter Kommissionens forslag om en midlertidig forøgelse af den portugisiske kvote for forarbejdede tomater som kompensation for det lave produktionsår 1997-1998 på grund af vejrforholdene. Det skal hertil bemærkes, at denne supplerende mængde på ingen måde kan kompensere for den potentielle produktionsmængde under normale klimatiske omstændigheder, og at den blot afdæmper det omtalte fald ved omfordelingen af de nationale kvoter.
Hvad angår de forslag, som betænkningen lægger frem, mener vi også, at der skal en reform til, fordi den nuværende ordning - således som vi jo har set det - har helt urimelige virkninger. Man skal imidlertid være klar over, at en reform må tage hensyn til det nuværende produktionsårs resultater og til de portugisiske produktionsmuligheder under normale klimatiske betingelser.
Vi mener derfor, at det er rigtigere at forhøje og forbedre det nuværende kvoteberegningssystem med parallelle forhøjelser af de totale producentstøttebeløb, og at vi ikke skal bevæge os hen mod en ordning med garantitærskler, der kan indebære, at alle producenter straffes, og ikke kun de producenter, der overskrider kvoterne.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer. Jeg takker ordføreren for hendes fremragende betænkning. I anden del er hun jo også parat til at stille forslag, og hun har også formuleret idéer til vores fremtidige politik. Vi taler om produktionsstøtte til forarbejdede produkter af tomater. Grundlaget herfor er de forarbejdningskvoter, som svarer til en bestemt mængde friske tomater. Forordningen bestemmer, at kvoterne skal omfordeles mellem medlemsstaterne hvert år. Grundlaget for denne omfordeling er de foregående års produktion.
I Portugal var de klimatiske betingelser ekstraordinært dårlige i produktionsåret 1997/98. Dette resulterede i en tydelig tilbagegang i tomatproduktionen, hvilket så igen ved fastsættelsen af kvoterne for produktionsåret 1999/2000 førte til, at den portugisiske kvote for tomatkoncentrat blev nedsat med 83.468 ton, og at tre andre medlemsstaters kvoter blev udvidet tilsvarende. En lignende situation opstår igen ved tildelingen af kvoter for produktionsåret 2000/01.
Med det nu foreliggende forordningsudkast skal dette problem løses, det vil sige, at den portugisiske kvote for tomatkoncentrat i produktionsåret 1999/2000 forhøjes med 83.468 ton, og der fastsættes særlige bestemmelser for tildelingen af kvoter for det kommende produktionsår 2000/01. Der er altså dermed tale om en enkeltstående og tidsbegrænset ændring af kvotetildelingen. Dermed skal der løses et specielt problem, som er dukket op i en medlemsstat. Uafhængigt af denne ændring vil Kommissionen dog underkaste den nuværende ordning et omfattende eftersyn. Resultaterne af dette eftersyn vil Kommissionen meddele Rådet i løbet af år 2000. Nødvendige ændringer af ordningen og følgeændringer ville så kunne anvendes fra produktionsåret 2001/02.
Som led i dette omfattende eftersyn vil Kommissionen så endvidere beskæftige sig indgående med de anbefalinger, der er indeholdt i de tre ændringsforslag. I disse ændringsforslag drejer det sig især om at erstatte kvoterne med en garantitærskel. Denne garantitærskel skal fordeles på medlemsstaterne, og der er tale om en forøgelse af disse mængder.
Så længe der ikke foreligger resultater af det omfattende eftersyn, jeg har bebudet, og som også vil tage hensyn til budgetmæssige krav, kan Kommissionen ikke godkende disse ændringsforslag. Det siger jeg, fordi disse ændringsforslag går langt ud over det meget begrænsede specielle problem, som skal afgøres i dag, men jeg vil gerne udtrykkeligt sige, at Kommissionen anerkender den konstruktive karakter af disse ændringsforslag.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 22.50)

