ECB 2007. gada pārskats (debates) 
Priekšsēdētājs
. - Nākamais punkts ir Olle Schmidt ziņojums Ekonomikas un monetārās komitejas vārdā par ECB 2007. gada pārskatu.
Olle Schmidt
referents. - (SV) Priekšsēdētāja kungs, J. - C. Trichet, J. - C. Juncker, visu uzmanība ir pievērsta Eiropas Centrālajai bankai. Pašreizējā nenoteiktā ekonomiskā situācija un finanšu nestabilitāte pakļauj ECB lielam spiedienam. Es esmu pārliecināts, ka procentu likmes palielināšana pagājušajā nedēļā bija pareizs lēmums. Inflācija ir nelaime, kas negodīgi pārdala līdzekļus. Eiropas politiskajiem vadītājiem būtu jābūt pateicīgiem, ka tiem ir neatkarīga centrālā banka, kura ir gatava rīkoties, lai nepieļautu, ka Eiropā iestājas stagflācija, lēna izaugsme un pieaugoša inflācija.
Desmit gadus pēc ieviešanas eiro ir pasaules valūta. Drošība un stabilitāte, ko tas ir atnesis eirozonai un Savienībai kopumā, tostarp manai valstij, un pat globālajai ekonomikai, ir kaut kas tāds, par ko neviens nevarēja ne sapņot. Īrijas paustais "nē” referendumā nebija reakcija pret stipru eiro. Ekonomikas asimetriska attīstība starp eirozonas valstīm var radīt risku, taču to var mazināt, stingri pieturoties pie stabilitātes pakta prasībām par stabilu valsts finanšu sistēmu un nepārtrauktām strukturālām reformām dalībvalstīs.
Vienlaikus ir vērts pēc 10 gadiem pārskatīt to, kā darbojas ECB; kontroli, pārredzamību, lēmumu pieņemšanu un eiro starptautisko nozīmi varētu uzlabot. Tāpēc komiteja ierosina ECB iesniegt jaunu priekšlikumu par to, kā lēmumu pieņemšanu padarīt pārredzamu un efektīvāku līdz ar Eirogrupas palielināšanos. ECB ir jāņem vērā diskusija starp tās Padomes locekļiem, kad tiek pieņemti lēmumi par procentu bāzes likmi, lai palielinātu pārredzamību un uzlabotu paredzamību. Ir jānostiprina tās nozīme kā Eirogrupas līderei, lai labāk atspoguļotu eiro nozīmīgumu arī starptautiskajā kontekstā.
Parlaments jau kopš laba laika ir pievērsis pastiprinātu uzmanību tirgus labākai informēšanai par ECB lēmumiem par procentu likmēm, kā arī protokolu un balsošanas rezultātu publicēšanai. Tomēr ECB to ir atteikusies darīt, norādot, ka tas radītu valstu nevienprātību ECB vadībā.
J.-C. Trichet, mēs esam uzklausījuši jūsu viedokļus, un komiteja tagad iesniedz grozītu priekšlikumu. ECB vadībai pēc lēmuma par procentu likmi ir jāsniedz skaidrāka informācija, t.i., tai ir jāpaziņo, vai vienprātība tika panākta bez diskusijas, vai arī bija grūtības panākt kopēju nostāju. Tas būtu svarīgs solis uz priekšu, lai uzlabotu dialogu starp tirgu, mums, politiķiem, un ECB.
Inflācija ir palielinājusies līdz rekordaugstam līmenim, un tagad tā ir aptuveni 4 %, kas ir ievērojami vairāk, nekā inflācijas vidējā termiņa mērķis aptuveni 2 % apmērā. Attiecībā pret eiro ir ievērojami pavājinājies ne vien dolārs, bet arī citas valūtas, kas ir atjaunojis diskusiju par valūtas maiņas kursu. Eirozonas palielināšanās padara nozīmīgāku monetāro zonu, bet vienlaikus rada vairākas problēmas, jo lēmumu pieņemšana kļūst smagnējāka, un palielinās dalībvalstu ekonomiskās attīstības atšķirības.
Mājokļu kredītu tirgus krīze ir parādījusi, ka finanšu stabilitāte ir globāls jautājums, jo krīze vairs nav ierobežota atsevišķā valstī vai reģionā. ASV Federālo rezervju bankas un Anglijas Bankas kopīgie centieni lielā mērā palīdzēja noturēt finanšu sistēmu, bet tas neatrisināja krīzi. Tas parāda arī nepieciešamību pēc labākas sadarbības starp centrālajām bankām un citām institūcijām. Tas, ka ECB un FED brīdinājumam par riska nenovērtēšanu jau pirms mājokļu kredītu krīzes nebija pietiekamas atsaucības, parāda arvien lielāko pasaules finanšu tirgu nedrošību. Šis ir labs iemesls, lai rīkotos, ko Parlaments, starp citu, pašlaik dara, piemēram, sekojot līdzi Lamfalisī procesam, lai modernizētu Eiropas pārraudzības struktūru.
Kopējā monetārā politika un ECB nākamajos gados saskarsies ar lielām problēmām. Es esmu pārliecināts, ka ES vadītāji un ECB izturēs šo pārbaudījumu. Tomēr vienlaikus visiem ES vadītājiem ir jāsaprot, ka cenu stabilitāte un stabila valsts finanšu sistēma ir izaugsmes un jaunu darbavietu pīlāri. Tādēļ ir apbrīnojami, ka Francijas prezidents, kuram nav mazsvarīga loma kā pašreizējam Padomes priekšsēdētājam, apšauba ECB stabilitātes mērķus. Manuprāt, tā vietā Eiropas līderiem atklātā dialogā ar saviem pilsoņiem būtu jāskaidro monetārās politikas nolūki un mērķi. Augošās cenas un kompensējošie algu palielinājumi ir labklājības ļaunākie ienaidnieki.
Jean-Claude Trichet
Eiropas Centrālās bankas priekšsēdētājs. - (FR) Priekšsēdētāja kungs, referent, dāmas un kungi, man ir tas gods jūs iepazīstināt ar Eiropas Centrālās bankas 2007. gada pārskatu, kā tas noteikts Līgumā. Mūsu attiecības pārsniedz Līguma noteiktās saistības, un Eiropas Centrālā banka augsti vērtē savas ļoti ciešās attiecības ar Parlamentu.
Šogad šī ir ceturtā reize, kad ar jums runāju. Mani kolēģi valdē arī ir uzturējuši ciešus sakarus ar Eiropas Parlamentu, jo īpaši par tādiem jautājumiem kā eirozonas paplašināšana, maksājumu sistēmas un Ekonomikas un monetārās savienības desmitgade.
Pirmkārt, es jums sniegšu īsu kopsavilkumu par ekonomiskajām tendencēm laika posmā no 2007. līdz 2008. gadam un izskaidrošu ECB veiktos monetārās politikas pasākumus. Pēc tam es sniegšu dažus komentārus par punktiem un priekšlikumiem, kurus esat izvirzījuši savā rezolūcijas priekšlikumā par ECB 2007. gada pārskatu.
2007. gadā ECB darbojās sarežģītos apstākļos ar augošām un nestabilām izejvielu cenām un, sākot ar 2007. gada otro pusi, pieaugošā nedrošībā, ko radīja notiekošās korekcijas finanšu tirgos visā pasaulē, kā to minēja referents. Par spīti šiem notikumiem eirozonas ekonomika 2007. gadā turpināja attīstīties ar stabiliem rādītājiem, un faktiskais gada IKP pieauga par 2,7 %.
2008. gada pirmajā pusē turpinājās mērena reālā IKP palielināšanās, kaut arī, visticamāk, dinamika pa ceturkšņiem parādīs būtisku nestabilitāti pagaidu, daļēji ar klimatu saistītu, faktoru dēļ. Tādēļ, vērtējot turpmāko izaugsmi, ir svarīgi pievērst uzmanību vidēja termiņa tendencei.
Raugoties uz priekšu un runājot par ārējiem faktoriem, izaugsmei valstīs ar strauji augošu ekonomiku būtu jāpaliek stabilai, atbalstot eirozonas ārējo pieprasījumu. Iekšzemē eirozonas ekonomikas pamati saglabā stabilitāti, un eirozona necieš no lielas nelīdzsvarotības. Pēdējos gados ir ievērojami uzlabojušies bezdarba un darbaspēka līdzdalības rādītāji, un bezdarba rādītāji ir nokritušies līdz tādam līmenim, kāds nav pieredzēts pēdējos 25 gadus.
Neraugoties uz to, nedrošība attiecībā uz šīm izaugsmes perspektīvām joprojām ir augsta, pastāv negatīvi riski, kas lielākoties ir saistīti ar turpmāku neprognozējamu izejvielu cenu palielināšanos, iespējamu turpmāku finanšu tirgu spriedzes blakus ietekmi uz reālo ekonomiku un arvien lielākām protekcionisma tendencēm.
Pievēršoties cenu attīstībai, 2007. gada SPCI (saskaņotā patēriņa cenu indeksa) vidējā inflācija eirozonā bija 2,1 %, kas ir nedaudz virs ECB cenu stabilitātes definīcijas. Tomēr gada beigās būtisks starptautisko naftas un pārtikas cenu pieaugums pacēla inflācijas līmeni krietni virs 2 %. Kopš tā laika inflācija eirozonā ir palielinājusies vēl vairāk, un atkārtota strauja izejvielu cenu pieauguma gaidās 2008. gada vidū ir sasniegusi satraucošu līmeni aptuveni 4 % apmērā. Raugoties uz priekšu, gada SPCI inflācijas rādītājs visticamāk uz kādu laiku paliks krietni virs līmeņa, kas atbilst cenu stabilitātei, un pakāpeniski samazināsies tikai 2009. gadā.
Cenu stabilitātes riski vidējā termiņā noteikti ir saglabājušies pozitīvi 2007. gadā un ir pastiprinājušies pēdējo mēnešu laikā. Šie riski ietver iespējamu turpmāku izejvielu cenu celšanos un neprognozētu netiešo nodokļu un administrēto cenu palielināšanos. Turklāt ECB Padome pauž nopietnas bažas, ka cenu un algu noteikšanas politika var daudzkārt palielināt sekundārās ietekmes spiedienu uz inflāciju. Pirmās pazīmes jau parādās dažos eirozonas reģionos. Šajā sakarā īpašas bažas rada nominālo algu indeksācijas shēmas, un no tām ir jāizvairās.
Tāpat kā 2007. gadā, monetārā analīze 2008. gada pirmajā pusē turpina apstiprināt valdošos pozitīvos riskus cenu stabilitātei vidējā un ilgtermiņā. Saskaņā ar mūsu monetārās politikas stratēģiju mēs uzskatām, ka ilgstošais naudas daudzuma un izsniegto kredītu pieauguma spēks eirozonā pēdējo dažu gadu laikā ir radījis pieauguma riskus cenu stabilitātei.
Lai iegrožotu valdošos pieauguma riskus cenu stabilitātei vidējā termiņā, ECB Padome 2007. gada martā un jūnijā papildus pielāgoja monetārās politikas nostāju. Pēc nepierasti augstas nedrošības perioda saistībā ar finanšu tirgus korekciju 2008. gada jūlijā ECB Padome minimālo pieteikuma procentu likmi eiro sistēmas galvenajām refinansēšanas operācijām noteica 4,25 % apmērā. Šī rīcība pasvītro Padomes stingro apņemšanos novērst sekundāro ietekmi un stingri noturēt ilgtermiņa inflācijas gaidas atbilstoši cenu stabilitātei. Tas ir ECB monetārās politikas ieguldījums pirktspējas saglabāšanā vidējā termiņā un atbalsts ilgtspējīgai izaugsmei un nodarbinātībai eirozonā.
Pēc pagājušās nedēļas lēmuma par likmju palielināšanu Padomes pašreizējā novērtējumā monetārās politikas nostāja veicinās cenu stabilitātes panākšanu vidējā termiņā. Mēs turpināsim cieši uzraudzīt visus notikumus turpmākajā laika periodā.
Rezolūcijas projektā jūs izvirzāt vairākus jautājumus, kas attiecas uz ECB. Es gribētu jums apliecināt, ka mēs ļoti rūpīgi apsvērsim tikko paustās piezīmes un visas piezīmes, kas ir iekļautas rezolūcijā, un attiecīgi jums par to ziņosim.
Varbūt ļaujiet man īsumā iztirzāt dažus no šiem punktiem. Attiecībā uz monetārās politikas stratēģiju es gribētu iesākumā izteikt prieku par Ekonomikas un monetārās komitejas pozitīvo vērtējumu par ECB monetārās politikas stratēģiju. Mūsu divu pīlāru sistēma nodrošina, ka, pieņemot ar monetāro politiku saistītus lēmumus, visa informācija, kas ir būtiska cenu stabilitātes risku novērtēšanai, tiek ņemta vērā konsekventā un sistemātiskā veidā.
2007. gadā Padome uzsāk eiro sistēmas izpētes programmu, lai vēl vairāk uzlabotu monetāro analīzi, kā tas ir arī ierosināts rezolūcijas priekšlikumā, lai uzlabotu ECB analītisko infrastruktūru.
Saistībā ar pārredzamību es arī gribētu atzinīgi novērtēt komitejas atzinumu, ka ECB Padomes sanāksmju protokola publiskošana nebūtu ieteicama. Šāds pasākums piesaistītu uzmanību atsevišķām nostājām 15 un pavisam drīz - 16 valstu veidotā eirozonā, kaut būtiska ir koleģiālas lēmumu pieņēmējas, ECB Padomes, kolēģijas, nostāja. Tas arī radītu spiedienu uz Padomes locekļiem, tiem liekot atteikties no absolūti nepieciešamās eirozonas perspektīvas, pieņemot ar monetāro politiku saistītus lēmumus.
Kā jau tika uzsvērts iepriekš, manā uztverē ievada paziņojums, ar kuru ECB Padomes vārdā iepazīstinu ikmēneša preses konferencē, ir līdzvērtīgs tam, ko citas bankas dēvē par "protokola kopsavilkumu”. Kopā ar tam sekojošo jautājumu un atbilžu sesiju, ievada paziņojums reālā laikā sniedz visaptverošu pārskatu par ECB Padomes pašreizējo nostāju monetārās politikas jautājumā. Šis paziņošanas instruments mums ir labi kalpojis, lai virzītu finanšu tirgus prognozes.
Attiecībā uz nodokļu politiku ECB piekrīt paustajam viedoklim, ka visām dalībvalstīm ir pilnībā jāievēro Stabilitātes un izaugsmes pakts. 2008. gadā eirozonā tiek prognozēts kopējā fiskālā deficīta rādītāja atkārtots pieaugums. Pastāv noteikts risks, ka dažas valstis neievēros Stabilitātes un izaugsmes pakta preventīvās daļas noteikumus. Mēs uzskatām, ka stabilu un ilgtspējīgu budžeta pozīciju panākšana un, pamatojoties uz tām, automātisku stabilizatoru brīvas darbības nodrošināšana ir labākais fiskālās politikas ieguldījums makroekonomiskajā stabilitātē.
Rezolūcijas projektā ir arī minēti riski, ko rada eirozonas valstu ekonomiskās atšķirības, kas zināmā mērā atspoguļo strukturālo neelastību un/vai neatbilstīgu valstu politiku. Pats par sevi skaidrs, ka eirozonas valstu ekonomiskās atšķirības nevar risināt ar monetāro politiku.
Lai novērstu ilgstošus vai nu lēnas izaugsmes un liela bezdarba, vai pārkaršanas periodus kā valsts reakciju uz asimetriskiem triecieniem, valstu līmenī jāīsteno reformas, lai palielinātu pretestību pret šādiem triecieniem. Tās ietver labi izstrādātas strukturālās reformas konkurences uzlabošanai, produktivitātes palielināšanai un darba tirgus elastīguma veicināšanai.
Ļaujiet vēlreiz uzsvērt, ka ir vajadzīga valstu konkurētspējas attīstības, tostarp darbaspēka vienību izmaksu, skaidri saprotama uzraudzība, jo konkurētspējas ex post zaudējumu kompensēšana ir grūts uzdevums. Šajā sakarā mēs atbalstām Parlamenta aicinājumu izstrādāt atbildīgu algu un cenu politiku.
Ļaujiet tagad pievērsties jautājumiem, ko parādīja finanšu tirgus korekcija krīžu novēršanai un pārvaldībai un kas ir arī uzskatāmi ietverti Parlamenta analīzē.
Attiecībā uz krīžu novēršanu tirgus korekcija izcēla jautājumus gan uzraudzības iestādēm, gan centrālajām bankām. Uzraudzības iestādēm ir jāpieliek turpmākas pūles, lai nostiprinātu pārrobežu sadarbību un informācijas apmaiņu. Ir ārkārtīgi svarīgi vēl vairāk izmantot Lamfalisī sistēmas potenciālu. Ekonomikas un finanšu padome šajā nolūkā ir piekritusi noteiktiem pasākumiem, un tagad uzmanība ir jāpievērš šo ieviržu īstenošanai.
Mūsuprāt, tirgus korekcija nav sniegusi nekādus pārliecinošus pierādījumus par pašreizējās uzraudzības sistēmas pārveidi, piemēram, ar jaunas ES uzraudzības iestādes izveidi. Centrālās bankas, tostarp ECB, lielā mērā ir efektīvi noteikušas finanšu sistēmas nepilnības un riskus, kas materializējās, kad sākās krīze. Es to neiztirzāšu.
Runājot par gūto krīzes vadības pieredzi, galvenais jautājums, kas radās krīzes laikā, ir saistīts ar vajadzību pēc informācijas apmaiņas vienmērīgas plūsmas starp centrālajām bankām un uzraudzības iestādēm krīzes sākumposmā. Centrālajām bankām var būt vajadzīga uzraudzības iestāžu informācija, lai efektīvi pildītu savas krīzes vadības funkcijas. Tas attiecas gan uz Eirosistēmu, gan visām centrālajām bankām. Uzraudzības iestādes no savas puses var gūt labumu no centrālo banku informācijas. Tādēļ ECB ļoti stingri atbalsta paredzēto ES juridiskā pamata stiprināšanu informācijas apmaiņai starp centrālajām bankām un uzraudzības iestādēm.
Nobeigumā ļaujiet man izteikt dažas piezīmes saistībā ar Eiropas maksājumu sistēmu integrāciju. Mēs gandarīti atzīmējām rezolūcijas projektā paustos pozitīvos vērtējumus par SEPA (Eiropas vienoto maksājumu zonu) un TARGET2 sistēmu. Attiecībā uz Eirosistēmas TARGET2 vērtspapīru iniciatīvu ECB Padome nākamajās nedēļās lems par T2S projekta turpinājumu. Ir svarīgi atzīmēt, ka visi lielākie centrālie vērtspapīru depozitāriji (CVD) ir pozitīvi reaģējuši uz mūsu iniciatīvu.
Jean-Claude Juncker
Eirogrupas priekšsēdētājs un Eiropadomes loceklis - (FR) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, vispirms es vēlētos izteikt atzinību jūsu referentam par viņa darba līmeni. Tas ir teicams ziņojums, kurā iekļauti visi svarīgākie punkti.
Varu ar gandarījumu atzīmēt, spriežot pēc jūsu komitejas darba un jūsu referenta ziņojuma, ka Parlamenta viedokļi visumā sakrīt ar viedokļiem, ko daudzkārt paudusi Eirogrupa, kurai man ir tā privilēģija būt par priekšsēdētāju. Šī vienprātība, šī plašā viedokļu konverģence jo īpaši attiecas uz Centrālās bankas operācijām un darbību, kura kā vienmēr saņem daudz komplimentu no jūsu Parlamenta un valdībām, kuras es šeit pārstāvu.
Šī piezīme ir īpaši nozīmīga, ņemot vērā dažādo kritiku, kas tiek izteikta Centrālajai bankai pēdējo nedēļu un mēnešu laikā, kad ir jāveic vesela virkne pasākumu saistībā ar finanšu krīzi, kas ir skārusi visu pasauli. Sākotnēji kritizēta par pārlieku aktivitāti, Eiropas Centrālā banka spēja ar gandarījumu atzīmēt, ka visas pārējās lielākās monetārās iestādes pieņēma tās instrumentus un metodes.
Arī mēs piekrītam referentam, kad viņš mudina mūs, Eirogrupu, Ekonomikas un finanšu padomi kopumā un mūsu Banku no krīzēm, ar kurā saskaramies, izdarīt atbilstīgus finanšu secinājumus, jo īpaši attiecībā uz tirgu uzraudzību un pārredzamību, kas ir jāpiešķir mūsu pašreizējiem mehānismiem.
Cīņa pret inflāciju ir mūsu līdzpilsoņu lielākās bažas. Pašlaik aptaujas parāda, ka cilvēki joprojām ir noraizējušies par pirktspējas zudumu un baidās, ka materializēsies pirktspējas zuduma risks. Tādēļ Bankai ir tiesības un pienākums nodrošināt cenu stabilitāti, kas ir Centrālajai bankai noteiktais mērķis Māstrihtas līgumā, ar kuru tā ir izveidota.
Es varētu piebilst, ka mēs nedrīkstam nosliekties par labu vienkāršai idejai, ka Centrālā banka kā monetārā iestāde ir vienīgā struktūra, kas ir atbildīga par cenu stabilitāti un cīņu pret inflāciju. Inflācija un cīņa pret inflāciju ir arī eirozonas valdību atbildība un pienākums. Arī tām, papildinot Centrālās bankas īstenoto monetāro politiku, ir jāievieš atbilstoša politika, kas spēj atbalstīt cenu stabilitāti.
Tādēļ Eirogrupas valdības pirmām kārtām ir apņēmušās pielikt visus pūliņus, lai attiecībā uz nepieciešamo algu ierobežošanu mēs nodrošinātu, ka algas un publiskais sektors nekļūst nekontrolējami. Tāpēc mēs esam apņēmušies darīt pilnīgi visu, lai novērstu nevajadzīgu netiešo nodokļu palielinājumu - gan PVN, gan akcīzes nodokli. Mēs esam stingri apņēmušies darīt visu iespējamo, lai panāktu, ka cenas nepārsniedz veselā saprāta robežas.
Neviens nevar runāt par inflāciju un cenu stabilitāti, nepieminot Centrālās bankas neatkarību, kā to ir darījis jūsu referents gan savos rakstiskajos, gan mutiskajos ziņojumos.
Es vēlreiz gribēju uzsvērt, ka Centrālās bankas neatkarība ir Ekonomikas un monetārās savienības pamatprincips, ka Centrālās bankas neatkarība ir daļa no pakta, kas ir Ekonomikas un monetārās savienības pamatā, ka, strādājot pie konstitucionālā līguma un turpmākajām Lisabonas līguma reformām, neviena valdība neierosināja pat visniecīgākās izmaiņas attiecībā uz Centrālās bankas vispārējo kompetenci, kuras galvenā uzmanība ir pievērsta cenu stabilitātei. Tāpēc es uzskatu, ka kādu dienu mums būs jāizbeidz veltīgās un bezjēdzīgās debates, kurām nav nekāda sakara ar reālo situāciju. Tas nenozīmē, ka mēs visi neesam tiesīgi kritizēt Banku, piedāvāt atbalstu un padomu tās veiksmīgākai darbībai, taču nevar būt ne runas par iejaukšanos tās neatkarībā.
Es arī vēlētos pateikt, ka mēs nedrīkstam pārslogot monetāro politiku ar pienākumiem. Līgums nosaka, ka Centrālās bankas mērķis ir cenu stabilitāte. Mēs nedrīkstam tās darba uzdevumu papildināt ar virkni ekonomisku mērķu, bet gan mums ir jāievēro saskaņotības princips, kas prasa, lai mēs neliekam Bankai īstenot pārāk daudzus politiskus mērķus. Tai ir rīcības instruments, proti, monetārā politika; tā rīkojas ar labu gribu un apņēmīgi.
Attiecībā uz valūtas maiņas politiku esmu pamanījis nelielu neskaidrību O. Schmidt ziņojumā, jo tajā radīts iespaids, ka valūtas maiņas politika ir viena, ja ne vienīgā, Centrālās bankas darbības joma. Esmu ļoti priecīgs, ka Centrālajai bankai ir vadošā loma jebkādās ar valūtas maiņu saistītās jomās, taču, pat ja tā, es gribētu pievērst jūsu uzmanību Līguma noteikumiem, kas attiecībā uz valūtas maiņas politiku piešķir dalītas pilnvaras Bankai un valdībām. Citādi, gan attiecībā uz valūtas maiņas politiku, gan monetāro politiku, kā arī strukturālo politiku, mums ar Banku ir auglīgs dialogs, kurā ieguldījumu dod ikviens.
Tādēļ kā daļa no šī regulārā dialoga bija J.-C. Trichet un mana došanās uz Ķīnu pagājušajā novembrī, lai apspriestu valūtas maiņas politiku ar Ķīnas iestādēm, un mēs to darīsim vēlreiz šī gada otrajā pusē.
Neliela neskaidrība, ko pamanīju jūsu komitejas ziņojumā, attiecas uz eirozonas ārējo pārstāvību. Šeit atkal pretēji ziņojumā norādītajam Centrālā banka nav vienīgā atbildīgā par nepieciešamo pasākumu veikšanu eirozonas starptautiskās lomas stiprināšanai. Tā ir vēl viena joma, kurā kompetence ir dalīta.
Thomas Mann
PPE-DE grupas vārdā. - (FR) Sveiciens abiem Jean-Claudes, priekšsēdētājam Trichet un priekšsēdētājam Juncker!
(DE) 2. jūnijā mums bija lielas svinības Frankfurtē pie Mainas, pilsētā, kurā tika ieviesta Vācijas marka un eiro - Eiropas Ekonomikas un monetārās savienības desmitgade. Tieši pateicoties ECB, eiro ir nostiprinājies starptautiski, un cenu stabilitāte vienmēr ir bijusi galvenais mērķis. Bija loģiski, ka pirms dažām dienām ECB izmantoja savu visefektīvāko līdzekli, lai ietekmētu bāzes likmi un palielinātu to par ceturtdaļu procenta. Mērķis bija un joprojām ir iegrožot inflācijas riskus, ko rada augstās dzīvošanas izmaksas, strauji augošās benzīna un naftas cenas.
Šoreiz ECB paziņoja par turpmāko rīcību vairākas nedēļas iepriekš. Pavasarī tā rīkojās atšķirīgi: plaša mēroga efektīva rīcība dažu stundu laikā. O. Schmidt ziņojumā - izcilā ziņojumā, pie kura mēs visi labi kopā pastrādājām - tas ir īpaši atzinīgi vērtēts. 2007. gada otrajā pusē sabruka nekustamo īpašumu tirgus. Paaugstināta riska hipotekāro aizdevumu krīzē bankas un apdrošināšanas kompānijas, kuras bija riskējušas, lai gūtu peļņu, pašas nonāca grūtībās. ECB ļoti ātri iepludināja atbilstošus naudas līdzekļus, tādējādi novēršot pārrobežu sabrukumu.
Šis ātrums un efektivitāte ir pierādījums stingrai rīcībai, kuras pamatā ir zināšanas un lielāka uzticēšanās jūsu iestādei. Es uzskatu, ka ECB lēmumi kopumā ir pārredzami, un to pamatā ir laba informācijas plūsma un atklāti mērķi. Monetārajā dialogā ECB mūs Ekonomikas un monetārajā komitejā regulāri informē par finanšu politikas lēmumiem.
Manuprāt, nav lietderīgi publicēt padomes sanāksmju protokolus, ko bieži aicina darīt. Ir jāizvairās no valstu ietekmes. Ir vajadzīga neierobežota neatkarība. Priekšsēdētāja kungs, parasti mums, Eiropas Parlamenta deputātiem, ir daudz iemeslu kritizēt. Šodien ļaujiet man paust lielu atzinību par to, kas ir pateikts, uzņēmumi un pilsoņi ir labās rokās: no vienas puses, J.-C. Trichet un jūsu bankas, ECB Frankfurtē pie Mainas, un, protams, no otras puses - apbrīnojamā Jean-Claude Juncker rokās.
Manuel António dos Santos
PSE grupas vārdā. - (PT) Priekšsēdētāja kungs, J.-C. Trichet, J.-C. Juncker, vispirms es vēlētos pateikt, ka šī ziņojuma galvenais mērķis bija analizēt Eiropas Centrālās bankas darbību 2007. gadā. Tomēr diskusijā Ekonomikas un monetārajā komitejā acīmredzot nevarēja neanalizēt Eiropas Savienības monetārās politikas un tās regulatoru nākotnes uzdevumus.
Attiecībā uz Eiropas Centrālās bankas (ECB) pilnvarām, kas noteiktas līgumos, mums ir jāatzīst tās vērtīgo ieguldījumu 2007. gadā. Kaut arī tā nebija spējīga novērst monetāro nestabilitāti un no tās izrietošo ekonomiskās izaugsmes krīzi, ko pašlaik piedzīvojam, tai izdevās mazināt daudzas pašreizējās situācijas negatīvās sekas. Es uzskatu, ka galvenais jautājums joprojām ir par to, vai Eiropas Savienības pašreizējās politikas jomas un instrumenti ļaus mums pilnībā pārvarēt pasaules ekonomikas nopietno krīzi un tās ietekmi uz Eiropu.
Krīze ne vienmēr nozīmē katastrofu. Tomēr mēs varam neļaut krīzei kļūt par katastrofu tikai tad, kad mums ir pareizs nākotnes redzējums, ko neierobežo novecojušas ortodoksālas nostādnes, un kad pievēršam uzmanību jauno parādību, kuras mums jārisina un jāpārvar, būtībai. Ir nepieņemami aizstāvēt neatbilstību spēkā esošajiem noteikumiem, un mums ir jādod ieguldījums politiskajās debatēs, izstrādājot priekšlikums, kuru mērķis ir mainīt pašreizējo situāciju.
O. Schmidt ziņojumā ir piedāvātas dažas turpmākās perspektīvas: uzlabot sadarbību starp centrālajām bankām un uzraudzības iestādēm cīņā, lai līdzsvarotu finanšu tirgu deregulāciju un regulēšanu; izveidot pamatietvaru ECB finanšu vadības lomai; veicināt ekonomikas politikas jomu koordināciju starp Eirogrupu, Komisiju un ECB; uzlabot lēmumu pieņemšanas pārredzamību; un vairāk par visu - sniegt informāciju, kas ļauj sabiedrībai izprast ECB rīcību; veicināt Bankas pārvaldības strukturālo reformu; ļoti rūpīgi pārvaldīt procentu likmes, novēršot spekulatīvas iejaukšanās un neadekvātu tirgus kritumu, lai neapdraudētu investīciju politiku, darbavietu izveidi, strukturālās reformas un ekonomisko izaugsmi. Neatkarīgi no iepriekš minētā, kas jau ir samērā daudz, mums ir arī jāsaprot, ka mēs saskaramies ar sarežģītu ekonomisko un sociālo krīzi, kuras apmērus vēl nezinām. Tomēr mēs zinām, ka kļūs daudz sliktāk, pirms kļūs labāk.
Mums nav ilūziju, ka ar mūsu rīcībā esošajiem līdzekļiem būs iespējams atrisināt pašreizējās problēmas. Atzīt šo situāciju nenozīmē kapitulēt, bet gan drīzāk izrādīt veselo saprātu. Iespējams, mēs pavisam drīz atradīsim mūsu problēmu politiskos risinājumus. Tas noteikti nav pasaules gals un vēl jo mazāk - Vēstures gals. Mēs varam tikai aicināt ECB nodrošināt sadarbību, zināšanas, pārredzamību un elastīgumu attiecībā uz tās pilnvarām un nekad nepārkāpt savas pilnvaras.
Wolf Klinz
ALDE grupas vārdā. - (DE) Priekšsēdētāja kungs, J.-C. Trichet, J.-C. Juncker, dāmas un kungi, es vēlētos pievienoties iepriekšējā runātāja komplimentam. ECB patiešām rīkojās ātri un kompetenti pašā finanšu krīzes sākumā, un bez šīs izlēmības krīze, iespējams, būtu izvērtusies daudz dziļāka. Tā vēl nav beigusies, taču ar savu izlēmību Banka ne vien demonstrēja savu uzticamību - tā ir kļuvusi par sava veida paraugu kompetentas centrālās bankas rīcībai un sava veida piemēru citām centrālajām bankām.
Tomēr es baidos, ka Centrālajai bankai visgrūtākais laika posms joprojām ir priekšā. Nākamie astoņpadsmit mēneši būs patiešām kritisks pārbaudījums tam, vai šī banka joprojām var saglabāt savu uzticamību. Es ceru, ka tā var. Mums ir ātri augošas naftas un izejvielu cenas, mums ir strauji augošas pārtikas cenas, un mums ir inflācija. J.-C. Trichet runāja par 4 % eirozonā. Daudzās dalībvalstīs faktiski tie ir gandrīz 6 %, un eiro ir neticami spēcīgs.
Tādēļ stagflācijas risks ir ļoti reāls. Mums ir jānodrošina, lai mēs patiešām izvairāmies no šī riska ļoti agrīnā posmā. Tāpēc šādos apstākļos es atzinīgi vērtēju to, ka Centrālā banka pierādīja sevi ar pagājušās nedēļas lēmumiem par procentu likmēm. Cīņa pret inflāciju noteikti ir un turpmāk būs mūsu galvenais uzdevums.
Kad Vācija pirms vairākiem gadu desmitiem piedzīvoja stagflācijas posmu, kanclers H. Schmidt sacīja, ka, viņaprāt, 5 % inflācija ir labāka, nekā 5 % bezdarbs. Tādējādi viņa viedoklis bija pilnīgi pretējs Bundesbank viedoklim. Izrādījās, ka pareiza bija Bundesbank politika nekavējoties un apņēmīgi cīnīties pret inflāciju. Vācija izkļuva no stagflācijas daudz ātrāk, nekā daudzas citas valstis.
Man nav nekāda padoma, ko dot Centrālajai bankai. Tā labāk nekā jebkurš cits zina, kas tai jādara. Man ir trīs vēlēšanās. Divas no tām jau ir izpildītas. Es vēlētos redzēt, lai dialogs starp Centrālo banku un Eirogrupu, un tās priekšsēdētāju J.-C. Juncker norit veiksmīgi. Es uzskatu, ka tagad tas tā ir. Es vēlētos redzēt ciešāku sadarbību ne vien starp centrālajām bankām, bet arī starp Centrālo banku un uzraudzības iestādēm. Arī tas jau ir tuvu.
Visbeidzot, - un šeit no J.-C. Trichet es diemžēl esmu saņēmis negatīvu atbildi - es vēlētos, lai mēs saņemtu vairāk informācijas par lēmumu pieņemšanu. Mums nav jāzina vārdi, bet mēs gribam zināt, vai lēmumu pieņēma ar nelielu vai izteiktu vairākumu, un vai bija plašas debates, vai nebija.
Claude Turmes
Verts/ALE grupas vārdā. - (FR) Priekšsēdētāja kungs, es neesmu liels eksperts monetāros jautājumos, bet es mēģinu saprast, kas ir pašreizējās enerģētikas un pārtikas krīzes pamatā; un mans secinājums ir tāds, ka mēs ieejam jaunā laikmetā.
Mēs ieejam laikmetā, kurā planētas resursi ir ierobežoti. Kādēļ? Tādēļ, ka mums ir dominējošs ekonomiskais modelis, kas sācies 20. gadsimtā, kuru izstrādāja un izmantoja miljards vidusšķiras pilsoņu Eiropā, ASV un Japānā, un nelielas elitāras grupas citur pasaulē. Tā bija divdesmitā gadsimta pasaule.
21. gadsimta pasaule ir tāda, kurā būs simtiem miljonu vairāk vidusšķiras iedzīvotāju - Ķīnā, Indijā, Indonēzijā, Dienvidāfrikā, Nigērijā, Meksikā, Brazīlijā un citās valstīs. Tāpēc mūsu pašreizējam dominējošajam ekonomikas modelim ir sistēmiska kļūda. Šī sistēma neņēma vērā to, ka resursi bija ierobežoti. Kur mums ņemt zivis, kad ķīnieši ēdīs tikpat daudz zivju, cik japāņi? Kur mums ņemt benzīnu, ja visi indieši brauks ar "tatamobiļiem”? Kur mēs ņemsim akmeņogles tēraudlietuvēm visā pasaulē, ja jaunattīstības valstis attīstīsies saskaņā ar pašreizējām tehnoloģijām? Tā ir šī dziļā krīze.
Tāpēc man ir trīs konkrēti jautājumi. Pirmkārt, spekulācija. Protams, spekulācija nav viszemākā līmeņa darbība, bet ko gan darīt pilsoņiem, ko nospiež augošās cenas, kamēr Total un Eon akcionārus un citus spekulantus nospiež peļņa? J.-C. Juncker, jūs izvirzījāt ideju par nodokli spekulācijām. Vai saistībā ar šo ideju ir panākts kāds progress, jo es uzskatu, ka pilsoņi vēlas, lai mēs kā politiķi rīkotos?
Mans otrs jautājums: kādu ātru rīcību varam paredzēt, lai padarītu Eiropas ekonomiku mazāk atkarīgu, īpaši no importētās naftas un gāzes, un to cenām? Vai mēs nevarētu apsvērt plašu investīciju programmu ar Eiropas Investīciju bankas palīdzību, lai modernizētu ēkas, sabiedrisko transportu, kā arī, piemēram, uzstādītu elektromotorus un citas sistēmas mazajos un vidējos uzņēmumos? Es domāju, ka tas ir vienīgais veids, kā samazināt patēriņu, jo mēs nekontrolējam cenas.
Mans trešais jautājums ir saistīts ar algu indeksācijas sistēmu. J.-C. Trichet, mēs abi pelnām pietiekami lielas algas, lai mūs pārāk daudz neietekmētu enerģijas un pārtikas cenas. Bez šaubām, jūs pelnāt vairāk, nekā es, bet vienlaikus jūs sakāt, ka ir jālikvidē valstu indeksācijas sistēmas, kādas ir mums Luksemburgā un Beļģijā. J.-C. Juncker, vai tad tas nav vienīgais veids, kā iedzīvotājiem var būt papildu ienākumi laikā, kad strauji pieaug cenas? Es īsti nesaprotu, kāpēc jūs esat tik ļoti pret indeksācijas sistēmām.
Johannes Blokland
IND/DEM grupas vārdā. - (NL) Paldies, priekšsēdētāja kungs! Sveicieni arī J.-C. Trichet, Eiropas Centrālās bankas priekšsēdētājam, un J.-C. Juncker.
Vispirms es vēlētos apsveikt J.-C. Trichet par gada pārskatu, ar kuru viņš tikko iepazīstināja. Situācija eirozonā neizskatās laba, nelolosim par to liekas cerības. Es baidos, ka turpmākajos gados daudzas šaubas, kas izskanēja eiro ieviešanas sākumā, izrādīsies patiesas. Pēc dažiem labklājības gadiem tagad redzēsim, vai Eiropas Centrālā banka varēs panākt zemu inflācijas līmeni.
Eirozonai ir vienota monetārā politika, bet katrai no tās sešpadsmit valstīm ir sava ekonomikas politika. Sešpadsmit valstis, katra ar savu SPCI un savu nodarbinātības veicināšanas politiku. Ar inflāciju eirozonā 4 % apmērā Eiropas Centrālās bankas pēdējais procentu likmes pielikums nozīmē to, ka reālā procentu likme ir 0,25%. Taču šī likme ir nepietiekama, lai pretotos augošajai inflācijai un recesijas draudiem katrā dalībvalstī.
Vai J.-C. Trichet var sniegt mums aprēķinu par to, ciktāl šobrīd pieejamie instrumenti būs adekvāti nākamajos gados?
Sergej Kozlík
(SK) Es atbalstu uzskatu, ka eiro ieviešana, eirozonas pakāpeniska paplašināšana un konsekventas ekonomikas politikas piemērošana līdz ar Eiropas Centrālās bankas piesardzīgo pieeju ir novedusi pie pašreizējās relatīvi stabilās ekonomiskās attīstības Eiropas Savienības valstīs.
Neapstrīdami ir arī tas, ka finanšu tirgus operāciju skaita un dažādības dinamiskās izaugsmes dēļ šīs operācijas ir kļuvušas mazāk pārredzamas. Tas rada jaunus riskus, kas var potenciāli kaitēt ne vien piegādātāju un patērētāju grupām, bet arī veselu valstu ekonomikām. Tādēļ ir nepieciešams izveidot plašāku ES finanšu uzraudzības sistēmu un uzraudzībā ciešāk iesaistīt Eiropas Centrālo banku, lai risinātu jebkādas problēmas finanšu sistēmā.
Es piekrītu referentam O. Schmidt, ka lielāka sadarbība starp centrālajām bankām un valstu uzraudzības iestādēm kļūs neizbēgama. Mērķis ir atbalstīt finanšu tirgu stabilitāti, jo īpaši ņemot vērtā arvien integrētākās finanšu sistēmas. Šajos laikos tas, kas attiecas uz ekoloģiju, attiecas arī uz finanšu tirgiem. Bez citu lielo dalībnieku, piemēram, ASV, Krievijas, Japānas, Ķīnas, Indijas un citu līdzdalības veiksmīga rezultāta panākšana globālā kontekstā nebūs iespējama.
José Manuel García-Margallo y Marfil
(ES) Priekšsēdētāja kungs, J.-C. Trichet, J.-C. Juncker, Eiropas Centrālās bankas priekšsēdētājs un Eirogrupas priekšsēdētājs ir vienisprātis, ka desmit gadus ir bijusi konsekventa vienošanās par dažādo politikas jomu relatīvajām lomām. Centrālā banka un monetārā politika ir atbildīgas par cenu stabilitātes nodrošināšanu; vidējā termiņā ir jālīdzsvaro valsts budžets un ar citām politikas jomām ir jāpanāk izaugsme ekonomikas un nodarbinātības jomās.
Ja rodas problēmas, mēs sākam apšaubīt šo modeli. Mēs sākam uzkraut mūsu pašu pienākumus uz Eiropas iestāžu pleciem. Daži cilvēki vaino J.-C. Trichet, citi vaino J.-C. Juncker. Ja situācija kļūst vēl sliktāka, galu galā vainots tiks H.-G. Pöttering.
Tādēļ es uzskatu, ka šajā laikā ir svarīgi noturēt stabilu kursu - un J.-C. Trichet ir labs stūrmanis - un saglabāt šo modeli, kas mums ir ļāvis nonākt tik tālu.
Es gribētu piebilst dažus vārdus attiecībā uz cenām. Ir tiesa, kā norādīja J.-C. Juncker, ka mēs visi esam atbildīgi par šo jautājumu un ka valdībām ir jārīkojas; tas ir jautājums, kas būs jāizskata, kad mēs risināsim tirgus elastīguma jautājumu, izstrādājot stratēģiju periodam pēc Lisabonas.
Tomēr ir kāds jautājums, kurā Centrālajai bankai ir jāuzņemas vadība. Cilvēki saka - es nevaru minēt skaitļus - ka zināmā mērā cenu pieaugumu rada finanšu spekulācijas; daļēji par šo situāciju ir atbildīga naudas aizplūšana no paaugstināta riska hipotekāro aizdevumu un mainīgu procentu likmju tirgiem uz nākotnes līgumu tirgiem, un mums visiem šajā sakarā ir kaut kas jādara.
Attiecībā uz iestāžu struktūru es varu piekrist referentam O. Schmidt, ka pašlaik varbūt nav piemērots laiks, lai publicētu visu protokolu. Tomēr es uzskatu, ka būtu labi publicēt protokola kopsavilkumu, un vēl svarīgāk - domāju, ka Centrālajai bankai būtu mums jānorāda uz relatīvo nozīmi, kas tiek piešķirta diviem pīlāriem, kas ir tās stratēģijas pamatā, pieņemot lēmumus par pārredzamības un tirgus izpratnes palielināšanu.
Es arī uzskatu, ka pieaugošajai ekonomikas pārvaldībai būtu vajadzīgs kontrapunkts, līdzsvars, taču tā nav J.-C. Trichet vaina. Tā ir mūsu vaina, ka vēl neesam apstiprinājuši Lisabonas līgumu, un es vēlētos, lai tas tiek labots.
Pervenche Berès
(FR) Priekšsēdētāja kungs, J.-C. Trichet, J.-C. Juncker, vispirms es vēlētos pateikties mūsu referentam par viņa lielisko darbu. Es uzskatu, ka ikviena dotais ieguldījums ir radījis tādu rezultātu, kas padara situāciju skaidru; iespējams, vēstījums ir mazliet neskaidrs, taču es domāju, ka tajā ir noderīgi elementi.
J.-C. Trichet, uz ikvienu lielu iespaidu atstāja jūsu runas 2007. gada vasarā. Mēs novērtējam to, ka jūs nekavējoties informējāt Ekonomikas un monetāro komiteju. Tomēr tagad jūs esat palielinājis bāzes likmes situācijā, kurā mēs visi uzskatām, ka krīze nav pagājusi un ka sliktās ziņas, tostarp no lielākajām Eiropas bankām, joprojām vēl būs.
Kad mēs ar jums tikāmies pagājušā gada decembrī, jūs sacījāt, ka būtībā 2008. gadā jūs sagaidāt 3 % inflāciju, un tad situācija normalizēsies. Pašlaik inflācija ir 4 %, un jūs mums sakāt, ka esat palielinājis bāzes likmes par ceturtdaļu procenta, un tas ir viss. Tomēr attiecībā uz importēto inflāciju, ja jūsu stratēģija faktiski ir tik piesardzīga attiecībā uz cenu stabilitāti, vai jūs varēsiet to ievērot īsā un vidējā termiņā, ņemot vērā mums zināmos izaugsmes un nodarbinātības riskus?
Man šķiet, ka fenomens, uz ko norādīja C. Turmes un ko mēs varētu aprakstīt kā Eiropas Savienības ieiešanu globalizācijas otrajā posmā, mums liek pārvērtēt instrumentus, kas bija mūsu rīcībā, lai darbotos globalizācijas pirmajā posmā. Pirmais posms bija labvēlīgs cenu stabilitātei vai jebkurā gadījumā - patēriņa preču cenu samazināšanai, jo īpaši saistībā ar uzņēmumu pārvietošanu.
Tagad jaunajā posmā mums ir jauns līdzsvars un jauns modelis, kurā tās, kas iepriekš bija jaunattīstības valstis, tagad ir pilnībā nostabilizējušās; tās arī piekļūst izejvielām, un tas rada ietekmi uz cenām, kā to labi zinām.
Tādēļ vai šajos apstākļos - un es savas piezīmes adresēju gan J.-C. Trichet, gan J.-C. Juncker, jo J.-C. Juncker pamatoti pievērsa uzmanību Eirogrupas un Ekonomikas un finanšu padomes pilnvarām šajā jomā, taču tās nekad nenonāk līdz šai komitejai vai Parlamentam - šobrīd galvenais jautājums nav valūtas maiņas kursa attiecība, naftas piegāžu iepirkšana eiro valūtā un Eiropas Savienības, jo īpaši tās eirozonas, spēja paust vienotu nostāju, lai desmit gadus pēc pārejas uz eiro valūtu mēs beidzot varētu veicināt koordinētu un atbildīgu dialogu starp lielākajām pasaules valūtām, lai mūsu izaugsmei nodrošinātu labāko valūtas maiņas kursu?
Margarita Starkevičiūt
(LT) Es vēlētos norādīt, ka mūsu pilnvaru laikā Eiropas Centrālā banka, pateicoties tās iespaidīgajam darbam, no vienas no pasaules daudzajām centrālajām bankām ir kļuvusi par centrālo banku līderi pasaulē. Pašlaik tā saskaras ar jaunu izaicinājumu, nostiprinot tās arvien svarīgāko lomu globalizētā pasaulē.
Mēs gribētu, lai banka palielina savu nozīmi saistībā ar makroekonomikas prognozēšanu un pārvaldību, un finanšu stabilitāti, jo, tā kā mūsdienās lielākās daļas krīžu avoti meklējami trešās valstīs, būtu pareizi teikt, ka Eiropas Centrālajai bankai nav izdevies precīzi prognozēt krīzes apmēru un iespējamo ietekmi. Kas būtu jādara, lai uzlabotu šo situāciju? Pirmkārt, es vēlētos pieminēt labāku ekonomikas un monetārās politikas koordināciju. Trešās pasaules valstis tagad ir cenu liberalizācijas posmā, kas man kā Lietuvas pārstāvei ir ļoti pazīstams. Tas varētu būt ilgāks, un Eiropa attiecībā uz cenām tad izjustu lielu spiedienu. Tomēr šo spiedienu varētu pārvarēt ar mūsu monetārās politikas palīdzību, kas paredzētu lielākus nodokļus mūsu ekonomikai. Kā alternatīvu mēs attīstības valstīm varētu piedāvāt palīdzību, lai sakārtotu to ieņēmumu politiku un stabilizētu cenas. To varētu darīt, palielinot mūsu dalību Starptautiskajā Valūtas Fondā un runājot ar Pasaules Banku. Tas ir viens no iespējamajiem instrumentiem, kas varētu palīdzēt ierobežot inflāciju attīstības valstīs, kā arī noņemtu no Pasaules Bankas atbildību par monetārās politikas koriģēšanu.
Ir vēl kāds aspekts, kas mani uztrauc, un tā ir Eiropas norēķinu sistēma. Par spīti Eiropas Centrālās bankas būtiskajam ieguldījumam SEPA īstenošanā un TARGET 2 vērtspapīru sistēmas izstrādē, problēma tomēr ir daudz sarežģītāka.
Ryszard Czarnecki
(PL) Priekšsēdētāja kungs, šķiet, ka Eiropas Centrālās bankas gada pārskatā nav minēta zināma tendence, kas ir attīstījusies pēdējos gados. Lai gan līdz šim varēja teikt, ka Eiropas Banka Frankfurtē darbojas patiesi neatkarīgi, pēdējā laikā mēs esam pieredzējuši lielāko Eiropas Savienības valstu centienus izdarīt spiedienu uz ECB un ietekmēt tās lēmumus.
Šī tendence rada bažas, jo praksē tas nozīmē, ka ES tiek iedalītas valstīs, kuras ir vienlīdzīgas, un tādās valstīs, kuras ir vienlīdzīgākas par citām. Tas var radīt dubultstandartus. Tādām valstīm kā Francija un Vācija ir dotas tiesības izdarīt spiedienu uz ECB, bet, kad runa ir par mazākām valstīm, Eiropas Savienības dalībvalstu valdības Eiropas Centrālās bankas neatkarības principu ievēro ļoti stingri. Es par to runāju, jo tā ir ļoti uztraucoša parādība.
Visbeidzot, nevar teikt, ka Eiropai ir pareiza un stabila finanšu sistēma. Tā ir attīstības procesā. Tam piemērs ir Londonas paradoksālais piemērs, kas ir Eiropas Savienības vissvarīgākais finanšu centrs, kaut arī tā ir galvaspilsēta valstij, kas neatrodas eirozonā.
Luca Romagnoli
(IT) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, eirozona cieš no enerģijas cenām, kuras nevar kontrolēt ne ECB, ne Savienība, ne valdības. Vācijas finanšu ministrs Peer Steinbrück jums, J.-C. Trichet, sacīja, un pēc tam ECB paziņoja, ka tās nolūks bija atbalstīt bankas, kuras nonākušas grūtībās. Interesanti, kad ECB paziņos, ka tā vēlas atbalstīt pilsoņus, kuri nevar savilkt galus līdz mēneša beigām, samazinot kredītu izmaksas un piespiežot bankas piemērot tādas hipotekāro kredītu procentu likmes, kas nav tik kropļojošas, kādas tās ir pašlaik?
Izaugsmes saglabāšana ir svarīgāka par augsta valūtas kursa saglabāšanu. Tāda ir dolāra politika, kurai ECB neatbild ar efektīvu reakciju. O. Schmidt vēlas stiprināt ECB nozīmi un autoritāti, savukārt es esmu ar tiem, kuri turpina apšaubīt ECB neatkarību. Eiro ieviešana neapšaubāmi ir radījusi dažas priekšrocības: vairākas no tām, kuras minēja O. Schmidt, ir neapstrīdamas, taču nav ne vārda par reālo negatīvo ietekmi uz katru eirozonas iedzīvotāju, kurš ir cietis no reālās inflācijas, kas ir daudz augstāka, nekā oficiālie skaitļi, plaši izplatītās spekulācijas dēļ, kas pavadīja šīs valūtas ieviešanu un attiecībā uz kuru ECB un citas iestādes darīja pārāk maz, lai to kontrolētu.
Kā raksta O. Schmidt, sabiedrība pieņem ECB, jo tā atbalsta tādus mērķus kā cenu stabilitāte un ekonomiskā izaugsme, un šī iemesla dēļ viņš pārredzamību uzskata par mazāk svarīgu; viņš arī ierosina atmest dalībvalstu vienlīdzības principu un vēlas vairāk pilnvaru piešķirt ECB valdei. O. Schmidt baidās, ka valdības praksē izdarīs spiedienu uz centrālās bankas priekšsēdētāju, citiem vārdiem sakot, viņš baidās, ka politika gūs virsroku pār finansēm. Es uzskatu, ka patiess ir pretējais.
O. Schmidt, J.-C. Trichet, es absolūti nevaru piekrist šiem priekšlikumiem.
Gay Mitchell
Priekšsēdētāja kungs, es gribētu izteikt pateicību O. Schmidt par ļoti labu ziņojumu.
Ļaujiet man iesākumā sacīt, ka dažas dalībvalstis jau piedzīvo recesiju vai tai tuvojas, un mums sev ir jājautā, kas ir svarīgākais, ko varam darīt šādos apstākļos. Es uzskatu, ka pats svarīgākais, ko mēs varam darīt šādos apstākļos, ir aizsargāt darba vietas un veicināt darba vietu izveidi. Paskatīsimies uz situāciju laikā no 1990. līdz 1998. gadam, kad tagadējās eirozonas teritorijā tika izveidoti pieci miljoni darba vietu. Bet 10 gadu laikā no 1998. līdz 2008. gadam, kad bija ieviests eiro un kad J.-C. Trichet un viņa priekšgājēji īstenoja savu politiku, tika izveidoti gandrīz 16 miljoni darba vietu.
Tāpēc mums tas ir jāapsver. Tas ir veiksmes stāsts, un ir jāatzīst Centrālās bankas īstenotās politikas ieguldījums tajā. Mums ir jāpauž atzinība, kad tā ir pelnīta.
Bet vai šis stāsts ir pieprasīts? Šo panākumu pamatā lielā mērā ir zemās procentu likmes, bet jo īpaši zemā inflācija, un es uzskatu, ka J.-C. Trichet pastāvīgais atgādinājums par to ir vietā.
Bet vai mums ir nepieciešama nepārtraukta procentu likmju palielināšana? Ir pienācis laiks to izpētīt dziļāk. Pašreizējie ekonomiskie apstākļi aicina rīkoties mierīgi un saprātīgi. Tādēļ mums ir neatkarīga Centrālā banka.
Tomēr es vēlētos komentēt par eiro stiprību. Tā negatīvi ietekmē ekonomiku, kas virzīta uz eksportu. Eiro valūtas maiņas kurss attiecībā pret dolāru un sterliņu mārciņu nesamazinās, un maz ticams, ka tas tiks novājināts, ņemot vērā atšķirību starp ASV un eiro procentu likmēm. Procenta likmes palielināšana, cenšoties apkarot inflāciju, var radīt turpmākus riskus eiro maiņas kursam un kavēt ekonomiskās izaugsmes potenciālu ekonomiskās nestabilitātes laikā.
Atlikušajā laikā ļaujiet man pateikt, ka pagājušajā gadā es biju referents ziņojumam par ECB gada pārskatu, un tad es norādīju, ka Bankā bija 223 miljardi eiro 500 eiro naudas zīmju denominācijās - tas ir 446 miljoni banknošu! Es lūdzu to pārbaudīt, jo īpaši tādēļ, ka man šķita, ka to iespējams izmantot noziedzīgiem mērķiem. Varbūt J.-C. Trichet varētu savā atbildē pateikt, kas ir darīts attiecībā uz manām tolaik paustajām bažām.
Ieke van den Burg
Priekšsēdētāja kungs, es vēlētos pievienoties komplimentiem un apsveikumiem, kas ir izteikti ECB par to, ko tā izdarīja pagājušā gadā finanšu krīzes laikā. Šajā ziņojumā ir uzsvērta ECB nozīme kā likviditātes nodrošināšanas galējam līdzeklim un kā tirgus veidošanas galējam līdzeklim, un es pievienojos šim viedoklim. Es domāju, ka Banka to arī sasniedza.
Sakarā ar to, J.-C. Trichet, es domāju, ka jūs pareizi uzsvērāt vajadzību pēc labākas piekļuves informācijai un labākas informācijas apmaiņas, un šeit, manuprāt, ECB varētu uzņemties vadošo lomu. To mēs arī norādījām Ekonomikas un monetārās komitejas ziņojumā Parlamentam par uzraudzības sistēmas reformu, kuru apspriedīsim nākamajā nedēļā. Es domāju, ka ir ļoti svarīgi, lai mums būtu labāka saikne starp mikro-uzraudzības informāciju, kas ir tirgus un banku sektora uzraudzības iestādēm, un ECB informāciju, un es uzskatu, ka ECB šeit var uzņemties vadošo lomu.
Jūs sacījāt, ka nevēlaties pārbaudīt uzraudzības sistēmas - tas nav tas, ko mēs ierosinājām, bet es domāju, tas ir arī jūsu interesēs, ka neesat pārāk atkarīgi no dalībvalstu un to uzraudzības iestāžu brīvprātīgas sadarbības šajā informācijas apmaiņā. Tādēļ ir svarīgi, lai būtu vairāk neatkarīgu dalībnieku šajā jomā un būtu spēcīgāka sistēma un stiprāka struktūra Eiropas līmenī.
Vēl viens elements ir maksājumu un norēķinu sistēmas. Es priecājos, ka Target 2 vērtspapīru priekšlikumu, ko izstrādāja ECB un citas centrālās bankas, tagad ir pozitīvi pieņēmuši CVD. Es domāju, ka tas varētu būt labs pamats šīs sistēmas turpmākai uzlabošanai. Es arī vēlētos lūgt jūsu viedokli par to, kas pašlaik tiek darīts, arī no tirgus viedokļa, atvasināto finanšu instrumentu jomā un skaidras naudas darījumu tirgū, lai tur izveidotu vairāk centralizētu struktūru un labāku uzraudzības sistēmu.
Mana pēdējā piezīme ir paralēle ar B. Bernanke vakardienas runu, taču es neiedziļināšos tās detaļās.
Daniel Dăianu
Priekšsēdētājas kundze, es vēlos apsveikt referentu par viņa darbu.
Gada pārskats var liecināt par panākumiem un arī politikas sarežģītību un kompromisiem. Pašreizējie inflācijas rādītāji Eiropā nomoka politikas veidotājus un iedzīvotājus. Eiropas Centrālā banka ir veidojusi savu uzticamību ar konsekventu politiku. Šo uzticamību ir palielinājis inflācijas imports līdz ar globalizācijas vilni un Āzijas ekonomisko uzplaukumu.
Diemžēl pašlaik rodas pretēja situācija milzīgā enerģijas un pārtikas cenu pieauguma dēļ, kas atspoguļo arvien lielāku pieejamo resursu nepietiekamību. Cenu kāpuma spiediens rada spriedzi tirgos visā pasaulē. Inflācijas rādītājs eirozonā ir vislielākais 10 gadu laikā. Tas rada lielas bažas, un šķiet, ka arī stagflācija vairs nav aiz kalniem.
Turklāt finanšu krīze ir ārkārtīgi apgrūtinājusi Eiropas Centrālās bankas uzdevumu. ECB ir stingri jācīnās pret inflāciju, un šajā sakarā inflācijas gaidu noturēšanai ir galvenā nozīme. Taču riski ir lieli. Nav skaidrs, cik ilgs būs ārējais cenu kāpums. Ir ļoti svarīgi, lai tiktu novērsta algu un cenu spirāle. Tāpat kā mēs pēdējā desmitgadē runājām par inflācijas ierobežošanu, tā arī turpmākajā laika posmā mums būtu jācenšas panākt cenu un algu dinamikas ierobežošanu.
Lielāka ekonomiskā diverģence eirozonā neradīs labvēlīgu vidi Eiropas Centrālās bankas darbībai. Turklāt, kad tirgi kļūst arvien globālāki, tas, ko dara Eiropas Centrālā banka, ir jāvērtē saistībā ar to, ko dara citi lielāki pretspēlētāji. Šeit runa ir par procentu likmju atšķirībām un vispārējām politikas nostādnēm.
Beidzamā piezīme. Lielie sistēmiskie riski, kas raksturīgi mūsdienu finanšu tirgiem, prasa labākas uzraudzības sistēmas, labāku koordināciju starp ECB, FRS un citām lielākajām centrālajām bankām. Šajā sakarā ir jāuzsver pārāk vieglas peļņas politikas bīstamība.
Othmar Karas
(DE) Priekšsēdētājas kundze, dāmas un kungi, es ļoti ceru, ka šo debašu galvenās atziņas nonāks līdz Eiropas iedzīvotājiem. Man šo debašu svarīgākā atziņa pirmkārt ir tā, ka ECB un eiro nav šo bažu un problēmu cēlonis, bet gan daļa no risinājuma. Otra galvenā atziņa ir tā, ka eiro sniedz priekšrocības un aizsardzību. Tas sniedz labumu iedzīvotājiem visā Eiropas Savienībā, nevis tikai eirozonā, kas ir Eiropas Savienības politisks projekts un Eiropas Savienības izaugsmes un nodarbinātības politikas projekts.
Nerunājot par iekšējo tirgu, eiro ir visefektīvākā atbilde globalizācijai. Ir taisnība, ka eiro un Eiropas Centrālā banka nepadara mūs neatkarīgus no pasaules ietekmēm, taču tie padara mūs daudz spējīgākus tikt ar tām galā.
Tāpēc es vēlētos pateikties Eiropas Centrālajai bankai par stabilu un racionālu politiku, jo laikā, kad tiek zaudēta uzticība, tā nešaubīgi ir viena no tām iestādēm, kas gūst uzticību.
Tomēr šajā gadījumā es arī vēlētos sacīt visiem valstu vadītājiem un valdībām: rokas nost no Stabilitātes un izaugsmes pakta, rokas nost no Eiropas Centrālās bankas! Ja jums ir iekšējas problēmas un ja nepildāt savus mājasdarbus, ir pārāk viegli sacīt, ka pie vainas ir citi. Šī iemesla dēļ mums ir jādara viss iespējamais, lai uzlabotu izpratni un likvidētu informācijas nepietiekamību. Nav vispārējas izpratnes par inflācijas, procentu likmju un cenu stabilitātes savstarpējo saistību. Es esmu pateicīgs J.-C. Juncker par to, ka viņš norādīja, ka ir nevis jāpalielina, bet gan jāsamazina netiešie nodokļi, kad vien tas iespējams.
Mums ir jāinformē, ka eiro valūta nav atbildīga par lielākām enerģijas un izejvielu cenām. Es arī atzinīgi vērtēju to, ka Eiropas Centrālās bankas, Komisijas un finanšu pakalpojumu nozares sadarbība ir devusi ieguldījumu veiksmīgai SEPA, pārrobežu maksājumu, uzsākšanai. Izmantosim sabiedrības jutīgumu un pamatotās bažas un bailes, lai ar to uzsāktu dialogu, sniegtu atbildes un skaidrojumus, un tikai neuzstāsimies šeit ar cildinošām runām.
Benoît Hamon
(FR) Priekšsēdētājas kundze, dāmas un kungi, eiro ir arvien dārgāka valūta salīdzinājumā ar mūsu četru galveno partneru un konkurentu valūtām. Jo īpaši tas attiecas uz dolāru. Protams, politika sistemātiski palielināt Eiropas Centrālās bankas atsauces likmes apvienojumā ar pretējo FRS politiku tikai saasina šo problēmu. Šī maiņas kursa tendence, kas kaitē Eiropas ekonomikas konkurētspējai, ir izsaukusi daudzus komentārus, jo īpaši no augsti prominentu Eiropas līderu puses.
Dominējošais uzskats, jo īpaši šajā Parlamentā, ir tāds, ka par valūtas maiņas kursa tendencēm atbildīga ir tikai un vienīgi ECB. Pati ECB tās priekšsēdētāja personā atsakās paust jebkādu viedokli par šo tematu, neskaitot dažus neskaidrus starptautiskus paziņojumus. Šī situācija ir ne vien nepārredzama un nedemokrātiska - tā ir pretrunā Līgumam. Līguma 111. pantā ir teikts, un es citēju: "Kamēr nepastāv 1. punktā minētā valūtas maiņas kursa sistēma attiecībā pret vienu vai vairākām ārpuskopienas valūtām, Padome vai nu pēc Komisijas ieteikuma un apspriedusies ar ECB, vai arī pēc ECB ieteikuma, ar kvalificētu balsu vairākumu var noteikt šo valūtu maiņas kursu politikas pamatievirzes.” Es atkārtoju: "var noteikt šo valūtu maiņas kursu politikas pamatievirzes.”
Citiem vārdiem sakot, eirozona patiešām ir nodrošinājusi sevi ar līdzekli, lai demokrātiskā veidā lemtu par tās valūtas maiņas politiku. Mans jautājums ir vienkāršs, un tas ir adresēts valstu un valdību vadītājiem: tā vietā, lai vaimanātu, uz ko Savienība valstu valdības gaida, lai sāktu rīkoties?
Cornelis Visser
(NL) Pirmkārt, jāapsveic O. Schmidt par viņa ziņojumu. Kā cilvēks, kurš pārstāv Zviedriju, kura nav eirozonas dalībvalsts, viņš ir sagatavojis ļoti labu, ļoti skaidru ziņojumu. Manuprāt, viņš ir izpildījis dalības kritērijus Zviedrijas vārdā.
Pagājušajā nedēļā Eiropas Centrālā banka palielināja procentu likmi. Protams, Eiropas Centrālā banka un tās priekšsēdētājs J.-C. Trichet uztver bankas pilnvaras un Māstrihtas kritērijus nopietni. Es priecājos, ka ECB ir neatkarīga. ECB ir jāaizsargā pret jebkādu politisku iejaukšanos, piemēram, valstu iestāžu iejaukšanos, un es arī priecājos dzirdēt, ka J.-C. Juncker to apstiprina Eirogrupas vārdā.
Un Eiropas Centrālā banka ir labi reaģējusi uz finanšu krīzi. Tā laikus rīkojās, lai garantētu tirgu likviditāti. Tas pašlaik ir stabilizējis procentu likmes. Krīze banku sektorā ir bijusi trauksmes signāls. Pārredzamības trūkums par finanšu riskiem, kuriem pakļautas iestādes, rada zaudējumus, kas var būt ievērojami. Pašlaik Eiropas Parlamentā notiek debates par finanšu kontroli. Eiropas Centrālajai bankai šeit var būt būtiska nozīme, jo to labi informē dalībvalstu centrālās bankas.
Taču Līgumā par to nekas nav minēts. Es uzskatu, ka mums ir vajadzīga ciešāka sadarbība starp centrālajām bankām un Eiropas Centrālo banku, finanšu tirgiem un pārvaldes iestādēm. Eiropas Centrālajai bankai vajadzētu vairāk iesaistīties pārbaudes un uzraudzības darbībā. Tai ir iespēja organizēt pārrobežu informācijas apmaiņu, protams, ja tā ir saistīta ar finanšu stabilitāti. ECB ir pierādījusi savu vērtību. Mums ir jāizmanto tās pilnvaras, lai nostiprinātu finanšu kontroli.
Christoph Konrad
(DE) Priekšsēdētājas kundze, dāmas un kungi, ņemot vērā šīs debates, var teikt, ka ECB ir kā klints viļņos. Tas jāvērtē atzinīgi. Acīmredzot cenu stabilitāte ir ekonomikas galvenā prioritāte. Ja tā būs arī turpmāk, tas ir tikai pozitīvi.
Mēs esam atzīmējuši, ka eirozonā vidējais inflācijas rādītājs ir 4 %. Dažās eirozonas valstīs tas ir pat augstāks, piemēram, Beļģijā tas ir 5,8 % un Spānijā - 5,1 %. Tās ir sliktas ziņas. Tādēļ šonedēļ raidītais signāls - Eiropas Centrālās bankas lēmums - ir svarīgs. Mums tikai jāatzīmē arī šeit, Parlamentā, ka ECB acīmredzot nevar neko darīt, lai cīnītos pret inflāciju radošajām naftas cenām. Tomēr risku un visbeidzot apburto loku eirozonā rada tieši sekundārā ietekme, piemēram, lielākas algas, ko pieprasa arodbiedrības, un vienlaikus augstākas cenas, kas pēc tam ietekmē uzņēmumus.
Es arī gribētu izteikt vēl divus komentārus par Eiropas Centrālās bankas politizēšanu. Mēs ar to pastāvīgi saskaramies Ekonomikas un monetārajā komitejā, un tas arī skaidri parādās šajās debatēs. Piemēram, jautājums par lēmumu pieņemšanas procesa pārredzamību ir signāls šajā virzienā, tas ir mēģinājums uzzināt vairāk un vairāk, kā arī palielināt ietekmi uz lēmumu pieņemšanas procesu. Lielāka pārredzamība - es pret to izturos piesardzīgi. Es uzskatu, ka bankai ir jālemj pašai un, protams, apspriežoties ar Parlamentu un eirozonas pārstāvjiem. Tomēr lēmumu pamatojums - tas jau ir par daudz.
Paplašinot eirozonu, mums ir ļoti rūpīgi jāpārskata - un tam, bez šaubām, būs nozīme nākamajā sarunu kārtā -vai mēs varam turpināt šādu politiku. Slovākija man bija kā brīdinājuma signāls. Turpmāk mums ir mazāk jāuztraucas par politiku un lielāka uzmanība jāpievērš kritērijiem.
Zuzana Roithová
(CS) Dāmas un kungi, Amerikas finanšu krīzes ietekme uz pasaules ekonomiku ir bijusi negaidīta un nevēlama dāvana Ekonomikas un monetārās savienības 10. gadadienā. Augoša inflācija ir vēl viena pašreizējā problēma. ECB ir teicami tikusi galā ar nestabilitāti pasaules finanšu tirgos, nodrošinot likviditāti 95 miljardu eiro apmērā, un īstenojusi turpmākas regulējošas darbības, lai stabilizētu ļoti īsa termiņa aizdevumu procentu likmes. Tas ir vēlreiz pierādījis Eiropas Savienības kopējās monetārās politikas priekšrocības gan Eiropas ekonomikai, gan atsevišķiem pilsoņiem nestabilitātes periodos. Saskaņā ar EK līguma 105. pantu ECB arī jāatbalsta vispārējā ekonomikas politika Kopienā. Tagad ECB ir jāsaskaras ar augošas inflācijas problēmām no vienas puses un ekonomiskās izaugsmes palēnināšanos no otras. Tā ir ne vien problēma, bet arī reāls ECB un Eiropas Centrālo banku sistēmas neatkarības pārbaudījums.
Saskaņā ar Lisabonas līgumu ECB kļūs par iestādi ar juridiskas personas statusu un skaidri noteiktu neatkarību. Tomēr finanšu sistēmu nepārtrauktā integrācija prasa nodrošināt ciešāku sadarbību ar atsevišķu dalībvalstu centrālajām bankām. Tiek pausti brīdinājumi, ka ir apdraudēta ECB neatkarība, un viens no iemesliem ir tas, ka eirozonas finanšu ministru neoficiālajām sanāksmēm saskaņā ar Lisabonas līgumu tiks piešķirts oficiāls statuss. Mēs jau varam dzirdēt diskusijas attiecībā uz ministru spējām debatēt par to, vai inflācijas mērķis ir vai nav noteikts pareizi.
Es uzskatu, ka ir ļoti svarīgi atšķirt profesionālus un politiskus argumentus, kuriem ir sava vieta demokrātiskā sabiedrībā, un faktisku iejaukšanos Eiropas Centrālās bankas fiskālajā politikā. Ņemot vērā Lisabonas līguma grūto tapšanu, šādas atšķirības noteikšana būs ārkārtīgi svarīgs uzdevums gan mums šajā Parlamentā, gan, protams, plašsaziņas līdzekļiem. Nobeigumā es vēlētos pateikties referentiem par līdzsvaroto un ļoti profesionālo ziņojumu, kurā novērtēts ECB gada pārskats.
Ioannis Varvitsiotis
(EL) Priekšsēdētājas kundze, es ļoti uzmanīgi klausījos runās, ar kurām uzstājās Centrālās bankas priekšsēdētājs un Jean-Claude Juncker, pret kuriem jūtu lielu cieņu.
Neapšaubāmi, mēs saskaramies ar dziļu ekonomikas krīzi, kurai nav līdzīgas pēdējās desmitgadēs. Biedējošais naftas un daudzu citu produktu cenas pieaugums, lielais bezdarba rādītājs, plaši izplatītā nabadzība un izaugsmes zemie rādītāji visi veicina šādu skarbu ainu.
Ir bijušas plašas diskusijas par pausto kritiku. Es uzskatu, ka visai šai kritikai, kas nāk arī no oficiāliem avotiem, bija viens un tas pats mērķis - uzsvērt situācijas nopietnību. Turklāt kā politiķiem mums ir jācenšas kritizēt, jo tikai ar kritikas palīdzību mēs varam uzlabot situāciju, skaidrāk saskatīt problēmas un tādējādi panākt risinājumus, kas sniedz labumu sabiedrībai.
Visbeidzot, es vēlos apsveikt referentu par viņa patiesi izcilo ziņojumu.
Ilda Figueiredo
(PT) Priekšsēdētājas kundze, no šīs debates ir skaidrs, ka piedēvētā cīņa pret inflāciju ir saistīta tikai ar algu palielināšanas ierobežošanu. Lai pamatotu Eiropas Centrālās bankas bāzes likmes devīto palielinājumu divarpus gadu laikā, Eiropas Savienības monetārās politikas vadītāji runā tikai par vajadzību pēc algu ierobežošanas un ignorē skandalozo peļņas pieaugumu, ko guvuši lielie uzņēmumi un ekonomiskās un finanšu grupas un kas ir aptuveni 30 % gadā, kamēr atalgojuma pieaugums dažās valstīs pat nesedz inflācijas rādītāju. Tā tas ir Portugāles gadījumā, kur lielākā daļa strādnieku un pensionāru ir nopietni zaudējuši pirktspēju un kur atalgojums un pensijas ir vienas no zemākajām Eiropas Savienībā.
Šis monetārās politikas pilnīgais sociālā jutīguma trūkums - ar lielām procentu likmēm un pārvērtētu eiro - saasina sociālo un teritoriālo nevienlīdzību, veicinot nabadzības pieaugumu un radot arvien vairāk problēmu mikrouzņēmumiem un mazajiem uzņēmumiem, jo īpaši valstīs ar visvājāko ekonomiku. Tādēļ šī politika ir jāmaina, lai darītu tieši pretējo un prioritāti piešķirtu ekonomikas izaugsmei un nodarbinātībai, izskaustu nabadzību un veicinātu sociālo progresu un attīstību.
Theodor Dumitru Stolojan
(RO) Eiropas Centrālā banka rīkojas, lai saglabātu cenu stabilitāti lielu neskaidrību un inflācijas spiediena apstākļos.
Mēs vēl nezinām, vai pašreizējais enerģijas un pārtikas cenu līmenis ir tas, uz ko balstīsies visa cenu struktūra; mēs arī nezinām, kādi būs dalībvalstu politikas pasākumi, lai atvieglotu iedzīvotāju uzņēmējdarbības, ietaupījumu un mājsaimniecību pielāgošanu jaunajai cenu struktūrai. Turklāt finanšu krīze nebūt nav pateikusi savu pēdējo vārdu.
Kā Eiropas Parlamenta deputāts es novērtēju Eiropas Centrālās bankas monetārās politikas kompetenci un integritāti, kā arī tās priekšsēdētāja apņēmību neatkāpties no inflācijas mērķa, kas raksturo cenu stabilitātes rādītāju.
Es uzticos Eiropas Centrālās bankas spējai pieņemt saprātīgu lēmumu, Eiropas Centrālās bankas integritātei un neatkarībai un atbalstu ierobežojumu politiķiem ietekmēt šīs bankas lēmumus.
Margaritis Schinas
(EL) Priekšsēdētājas kundze, Eirogrupa formulē ekonomikas politiku, Eiropas Centrālā banka formulē monetāro politiku, un mēs šeit, Eiropas Parlamentā, tikai nodarbojamies ar politiku bez jebkādām citām papildu definīcijām, un tas mums uzliek par pienākumu būt atbildīgiem par veselu virkni lēmumu, kas tiek pieņemti eirozonā.
Kā jaunpienācējs politikā, kaut arī pilnībā respektēju Centrālās bankas neatkarību, es uzskatu, ka varu sniegt kādu padomu. Tomēr importētai inflācijai, kas ir mūsu lielākā problēma, manuprāt, nevar pilnībā stāties pretī, ja vienīgais ierocis, ko izmantojam, ir procentu likmes.
Mums ir jāvēršas pret inflācijas cēloņiem. Mums ir jācīnās pret naftas karteļiem, mums ir vairāk jācīnās pret izejvielu spekulantiem, un mums tirgū ir vajadzīgs vairāk pārtikas, un, ja mēs nevērsīsimies pret ļaunuma sakni, es baidos, ka mēs turpināsim tagadējām līdzīgas debates, kam ir loģika, ko saprot Briselē un Strasbūrā, taču kam trūkst politiskā pamatojuma sabiedrības acīs.
Piia-Noora Kauppi
Priekšsēdētājas kundze, es domāju, ka ir patiesi apbrīnojami, ka ECB ir izpildījusi sava uzdevuma galveno punktu - cenu stabilitāti. Ja mēs apskatām Vācijas markas periodu no 1948. līdz 1998. gadam, ECB cenu stabilitātes rezultāti patiesībā ir labāki, nekā Vācijas markai, kas bija globāls kritērijs. Es uzskatu, ka jūs šajā jomā esat panākuši ļoti labus rezultātus. Taču es esmu tikpat priecīga, ka jūs, priekšsēdētāj J.-C. Trichet, atsaucāties uz finanšu stabilitāti. Arī tas ir Līguma uzdevums ECB, un es domāju, ka ir jānostiprina ECB nozīme finanšu uzraudzības jomā.
Tommaso Padoa-Schioppa "tvinpīkas” modelis ir ļoti pivilcīgs, un es domāju, ka tagad dalībvalstīm un Padomei ir jāpieņem šis modelis, lai ECB būtu lielāka nozīme finanšu stabilitātes uzraudzībā. Eiropas Parlamentā par to pašlaik tiek gatavots Van den Burg-Dćianu ziņojums. Tajā ir daudzas labas nostādnes, kuras jūs arī varat izmantot savā darbā, kad mēs mēģinām nodrošināt labāku finanšu stabilitātes uzraudzību Eiropā.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Priekšsēdētāja kungs, ES ekonomikas un finanšu funkcionēšana rada reālu stabilitāti izaugsmei. Šeit būtiska nozīme ir Eiropas Centrālajai bankai, kuras pamatmērķis ir monetārās politikas izveide. Dalībvalstis un to valdības ir atbildīgas par ekonomikas politiku un par jaunu darba vietu radīšanu.
Tomēr rodas jautājumi par to, vai ECB darbojas pareizi un par tās ietekmi uz ekonomikas procesiem. Vai Centrālajai bankai ir jābūt aktīvākai, kā tas ir ASV, vai tomēr nē? Turklāt, ņemot vērā globālo pārtikas krīzi un enerģijas un degvielas cenu pieaugumu, parādās vairāki jautājumi. Pirmkārt, kā jārīkojas, lai novērstu krīzes padziļināšanos? Otrkārt, kā atbalstīt izaugsmi nabadzīgās valstīs? Treškārt, kā uzraudzīt finanšu tirgus, lai novērstu krīzes atkārtošanos hipotekārās kreditēšanas jomā?
Visbeidzot, šajā brīdī ir arī skaidri jāpaziņo, ka Stabilitātes un izaugsmes pakta kritēriju ievērošanai ir jābūt vienādi saistošai visām dalībvalstīm.
Jean-Claude Trichet
Eiropas Centrālās bankas priekšsēdētājs. - Priekšsēdētājas kundze, es augsti vērtēju piezīmes, kas ir izteiktas gan šajā izcilajā referenta ziņojumā, gan arī daudzajās runās, kurās ir atgādināta Centrālās bankas neatkarība, kā to ļoti skaidri minēja pats Jean-Claude Juncker. Es uzskatu, ka tas ir ārkārtīgi svarīgi, un man jāsaka, ka tas vairs nekur netiek apšaubīts. Tā ir šīs iestādes uzticamības būtiska daļa, un tieši tāpēc, ka mums ir šī ļoti uzskatāmā neatkarība un šis primārais uzdevums, kas skaidri ir saistīts ar cenu stabilitāti, mēs līdz šim esam veiksmīgi apturējuši inflācijas gaidas.
Es stingri uzsvēru aspektu, ka inflācijas gaidu noturēšana ir absolūti izšķirīga, jo tā attiecībā uz vidēja termiņa un ilgtermiņa tirgus likmēm mums ļauj iekļaut šīs inflācijas gaidas vidējā un ilgtermiņā. Dažas valdības Eiropā aizņemas uz 50 gadiem. Tās aizņemas uz 50 gadiem ar likmēm, kas ietver Centrālās bankas uzticamību par cenu stabilitātes nodrošināšanu ne tikai divus vai piecus, vai desmit, vai divdesmit gadus, bet gan daudz ilgāk. Mēs esam pieņēmuši minēto lēmumu tieši tādēļ, ka mūsu pats galvenais mērķis ir noturēšana, inflāciju gaidu stingras noturēšanas saglabāšana.
ECB Padomes izpratnē - un es to pieņemu - ar lēmumu, ko pieņēma Eiropas demokrātijas, izveidojot ECB, eiro sistēmu un eirozonu, nav pretrunu starp cenu stabilitāti un cenu stabilitātes gaidu stingru noturēšanu, izaugsmi un darba vietu radīšanu.
Man jāsaka, ka pašlaik globālā līmenī valda uzskats, ka pareizākais veids, kā skatīties uz lietām, ir tāds, ka ar cenu stabilitāti, ticamu cenu stabilitāti, laika gaitā jūs veidojat ceļu ilgtspējīgai attīstībai un darba vietu radīšanai. Pieminētās gandrīz 16 miljoni darba vietas, kuras tika radītas kopš eiro ieviešanas, ir piemērs tam, ko tikko sacīju.
Pēc visa minētā es arī pievienojos tam, ko teica liela daļa deputātu, ka, lai sasniegtu cenu stabilitāti, mums ir jāpanāk sadarbība ar citiem lēmumu pieņēmējiem, iestādēm un privāto sektoru. Šī iemesla dēļ mēs tik skaidri paužam savu nostāju, pilnībā atzīstot, ka mēs esam neatkarīgi un ka tie, kuri pieņem šos lēmumus, ir neatkarīgi. Taču mēs vienmēr prasām īstenot Stabilitātes un izaugsmes paktu, jo monetārās politikas jomu pārslogošana ar paviršu fiskālo politiku vienmēr ir riskanta.
Mēs arī aicinām visus tos, kas nosaka cenu kopumu - korporācijas, ražošanas nozari, mazumtirdzniecības uzņēmumus - ņemt vērā faktu, ka mēs vidējā termiņā nodrošināsim cenu stabilitāti, lai mums nebūtu sekundāras ietekmes šajā jomā.
Es minēju cenu noteicējus. Protams, ir jāpiemin arī sociālos partnerus, un tas ir iemesls, kāpēc mēs stingri aicinām ne vien cenu noteicējus, bet arī sociālos partnerus ņemt vērā savos lēmumos faktu, ka mēs vidējā termiņā nodrošināsim cenu stabilitāti saskaņā ar mūsu definīciju.
Situācija ir acīmredzami sarežģīta naftas cenas, izejvielu cenu vai izejvielu trūkuma dēļ, kas palielina cenas. Mums ir jāatceras tas, kas notika 1973. - 1974. gadā. Ir pilnīgi skaidrs, ka to valstu ekonomikā, kas ļāva ātri pieaugt sekundārajai ietekmei un kurās inflācija bija ilgstoša, bija kā inflācija, tā ļoti zema izaugsme, un daudzu Eiropas valstu ekonomikā tas bija sākums bezdarbam, ar kuru mēs joprojām cīnāmies un kuru grasāmies likvidēt. Tāpēc šajā jomā tik daudz kas ir likts uz spēles, un tas ir svarīgi.
Šeit es arī gribētu pieminēt, jo man tas šķiet ārkārtīgi svarīgs elements, ka ilgas augsta līmeņa inflācijas gadījumā visvairāk cieš visneaizsargātākie un nabadzīgākie mūsu līdzpilsoņi. Tāpēc brīdī, kad mūsu mērķis ir cenu stabilitātes nodrošināšana vidējā termiņā, mēs ne vien ievērojam Līgumu, mēs ne vien ievērojam uzdevumu, kuru mēs nenoteicām sev paši, bet gan kuru mums uzdeva Eiropas demokrātijas, - mēs arī darām to, kas ir vislabāk mūsu visneaizsargātākajiem līdzpilsoņiem.
Sakarā ar jautājumu par naftas, izejvielu un enerģijas cenu, un pārtikas cenu, kā arī kopumā par visām tām cenām, kas palielinās, es uzskatu, ka pastāv sava veida trīsstūris. Kā to ļoti daiļrunīgi norādīja vairāk deputāti, tas noteikti ir fenomens, kura pamatā ir pieprasījums. Lielās jaunās ekonomikas valstis globālā līmenī ievieš jaunu liela pieprasījuma faktoru, un tas ir pilnībā jāatzīst.
Neapšaubāmi, mums ir šī trīsstūra otra puse, kas noteikti ir piegāde, un attiecībā uz piegādi mums ir daudz pienākumu. Karteļi nav laba lieta, un ir skaidrs, ka mums karteļi darbojas vairākās jomās. Nerunājot par karteļiem, vairākas valstis un ekonomikas arī rada nepietiekamību, neļaujot veikt urbšanas darbus, neļaujot veikt izpēti, neļaujot būvēt pārstrādes rūpnīcas. Tāpēc es vēršu jūsu uzmanību arī uz to. Mums ir jāredz, vai piegādes jomā mēs darām visu, kas ir mūsu spēkos.
Kas attiecas uz pieprasījumu, jebkura veida taupīšana, jebkura enerģijas taupīšana ir ārkārtīgi būtiska un ir daļa no pieprasījuma puses prasmīgas vadības; tāpat arī reālo cenu atzīšana un naftas un enerģijas mākslīgo cenu likvidēšana, kas ļautu nodrošināt lielo pieprasījumu.
Vēl ir trīsstūra trešā puse, kas ir kapitāla pārdale globālā līmenī izejvielu virzienā. Tā nav gluži vienāda naftas, citu enerģijas avotu vai izejvielu gadījumā. Taču ir šāds fenomens, un šim fenomenam acīmredzot ir ietekme, un mums tas ir jāatzīst. Mums ir jāaicina, lai tirgi ir pēc iespējas pārredzamāki, lai tie darbojas pilnīgi pārredzamā veidā. Tā es redzu šo fenomenu, un jāsaka, ka, tāpat kā noteiktu slimību gadījumā, kad jums ir jāārstē slimība kompleksi, jums ir jāpieliek visi iespējamie pūliņi attiecībā pret trīsstūra visām trim pusēm.
Daudzi deputāti pieminēja uzraudzību un vajadzību uzlabot šo situāciju, un es noteikti varu piekrist tam, ko sacīja daudzi deputāti. Mēs esam situācijā, kas ir jāuzlabo - tas ir absolūti skaidrs. Kopš ECB izveides mēs sacījām, ka aicināsim visas iestādes sadarboties tik cieši, cik vien iespējams. Mēs arī sacījām, ka atbalstām ļoti ciešas attiecības starp centrālajām bankām un uzraudzības iestādēm. Pēdējie notikumi kopš nestabilitātes sākuma 2007. gada augustā ir pierādījuši, ka šī doktrīna bija pareiza: ļoti ciešas attiecības starp centrālajām bankām un uzraudzības iestādēm ir nepieciešamas.
Šajā posmā es teiktu, ka mēs pilnībā atbalstām orientāciju, kādu ir vienprātīgi atbalstījusi Ekonomikas un monetārā komiteja. Mēs uzskatām, ka te ir vēl daudz darba, un ka mums, cik ātri un efektīvi vien iespējams, ir jāstrādā šajā virzienā. Es zinu, ka Parlaments varbūt apsver drosmīgākas iniciatīvas. Es teiktu, ka mēs paši vēlētos, lai par tā visa īstenošanu jau būtu nolemts, lai nevienam nebūtu iemesla aizbildināties un nedarīt to, par ko jau ir izlemts. Es arī uzskatu, ka mums ir ļoti rūpīgi jāizskata izteiktie priekšlikumi, jo mēs ticam, ka, jo ciešāk mēs sadarbojamies (un daudz ciešāk, nekā tas ir šodien), jo tas neapšaubāmi ir labāk Eiropai. Tas, ko es saku par Eiropu, mūsuprāt, attiecas arī uz visām pārējām globālo finanšu sistēmas daļām.
Mans pēdējais punkts ir saistīts ar valūtas kursu, ko pieminēja vairāki deputāti. Es domāju, ka ECB Padome atbalsta Līguma pilnīgu īstenošanu tā kopumā patreizējā veidolā. Man šķiet, ka tad, kad esam Ķīnā, kā norādīja Jean-Claude Juncker, vai kad esam G7 sanāksmē, kur mēs ar Jean-Claude parakstām G7 paziņojumu, mēs darām to, kas ir atbilstīgs, un, ja es pats esmu piesardzīgs, jo bija minēts, ka es esmu ļoti apdomīgs un ļoti piesardzīgs, kad runāju par valūtas kursiem, tad tas ir tādēļ, ka mēs esam jomā, kura ir ārkārtīgi jutīga, un jomā, kurā, manuprāt, ir pilnībā jāievēro orientācija, par kādu esam vienojušies. Tas ir iemesls, kādēļ es vēlreiz teiktu, ka šajā posmā mēs piekrītam visiem G7 partneriem par vēstījumu Ķīnai. Šeit nav absolūti nekādu neskaidrību. Mēs to ļoti skaidri norādījām pēdējā G7 paziņojumā. Mēs arī uzskatām, ka ir svarīgi ļoti uzmanīgi apsvērt gan finanšu stabilitātes, gan izaugsmes pārmērīgu svārstību iespējamās blakusparādības.
Man arī jāpiemin, ka ir ļoti svarīgi, lai ASV varas iestādes atkārto, ka spēcīgs dolārs ir ASV interesēs.
Jean-Claude Juncker
Eirogrupas priekšsēdētājs un Eiropadomes loceklis - (FR) Priekšsēdētājas kundze, dāmas un kungi, es neatgriezīšos pie komentāriem, ko izteica Centrālās bankas priekšsēdētājs mūsu debates laikā. Labāk ir neatkārtot viņa teikto, jo tā visa bija taisnība, un viss, ko es varētu pateikt par šo tematu, var tikt uzskatīts par mēģinājumu apstiprināt viņa piezīmes, kas nav vajadzīgs.
(DE) Priekšsēdētājas kundze, es runāšu vāciski, lai parādītu J.-C. Trichet, ka arī es zinu šo valodu tāpat kā viņš. Jā, francūzim, kuram darāmā jau ir vairāk kā pietiekami, ir jāizsaka atzinība par to, ka viņš ir veltījis laiku, lai iemācītos valodu, starp kuras runātājiem viņš dzīvo, jo viņš dzīvo Frankfurtē. Ne visi francūži tā dara.
(Aplausi)
Es runāšu vācu valodā, lai viņš mani saprot labāk. Es gribētu sniegt divus vai trīs nobeiguma komentārus, jo dažkārt debates šajā Parlamentā šķiet nostalģijas pilnas pēc 1970. un 1980. gadiem. Eirogrupu mudina labāk koordinēt eirozonas dalībvalstu ekonomikas politiku. Mēs visi cenšamies pēc iespējas labāk to darīt, un mēs tagad esam ieviesuši rīcības kodeksu daudzās praktiskās ekonomikas politikas jomās, kuru mēs cenšamies ievērot. Tomēr, no vienas puses, jūs nevarat prasīt koordinēt ekonomikas politiku un, no otras puses, paust nožēlu, kad ekonomikas politika, kas tiek tādā veidā koordinēta, pēc tam tiek ieviesta praksē.
Ļaujiet man minēt dažus piemērus: 2005. gadā mēs reformējām Stabilitātes un izaugsmes paktu. Daļa no reformu priekšlikumu būtības bija stiprināt Stabilitātes pakta preventīvo daļu, kas bija slikti attīstīta un vāja. Lai stiprinātu Stabilitātes pakta preventīvo daļu ir svarīgi, lai valdības veiktu budžeta konsolidāciju un divkāršotu konsolidācijas centienus, kad ekonomikas stāvoklis ir labs, lai uzkrātu rezerves mazāk labvēlīgiem gadiem, kas mūsu ekonomisko sistēmu normālā cikliskuma modelī notiek regulāri.
Pašlaik mēs piedzīvojam sliktākus laikus. Šie vairs nav labie laiki. Valdībām, kas ir veikušas konsolidāciju, ir pietiekami lielas budžeta rezerves, lai ļautu darboties automātiskajiem budžeta stabilizatoriem laikā, kad samazinās valsts ieņēmumi. Valdības, kuras labajos laikos pietiekami daudz nekonsolidēja, protams, nevarēs reaģēt sliktajos laikos.
Kad mēs, Eirogrupa, piekritām, ka dalībvalstis, kuras ir sasniegušas savus vidējā termiņa finanšu mērķus, tagad var arī rīkoties saistībā ar pašreizējo ekonomisko lejupslīdi un augošajām naftas un pārtikas cenām, tās var tā rīkoties tikai tādēļ, ka iepriekš ir nodrošinājušas budžeta rezerves, kas ir vajadzīgas, lai valstis netiktu vājinātas un nekļūtu nespējīgas reaģēt krīzes laikā.
Mēs neesam aicinājuši iesaldēt algas; arī ne Centrālā banka, ne Eirogrupa nekad nav aicinājušas iesaldēt algas eirozonā. Mēs sakām, ka algas nevajadzētu automātiski pacelt līdz ar inflāciju, bet gan algu tendencēm ir jāņem vērā ražības pieaugums, ko var panākt ekonomikā, un algas arī var attiecīgi celt bez inflācijas.
Mēs esam diezgan skaidri norādījuši, ka mēs nekādā gadījumā nevaram prasīt algu ierobežošanu strādājošajiem Eiropā, kamēr vadītāji un citi kapitāla īpašnieki saņem milzīgas un pārmērīgas samaksas un algas. Mēs to vairākkārt esam paziņojuši.
(Aplausi)
Eiropas uzņēmumu vadības atalgojums, arī un jo īpaši finanšu nozarē, nav nekādi saistīts ar tajā panākto ražības pieaugumu. Viņi tikai ievāc naudu, un viņu rīcība nav ekonomiski saprātīga un sociāli atbildīga.
(Aplausi)
Tā kā mēs nepavēlējām iesaldēt algas, tā kā es, vairāk nekā citi, varbūt esmu ļoti cieši apņēmies paturēt prātā Eiropas rīcības sociālā līguma aspektu, mēs stingri mudinājām, lai tā vietā, lai ļautu firmām maksāt, ņemot vērā augošās izejvielu un naftas cenas, mums ir jāapsver, ko valstis var darīt sociālā atbalsta jomā sabiedrības mazāk nodrošinātajām daļām, ņemot vērā zemo pirktspēju.
Galu galā tā ir vienkārša patiesība, ka to valstu, kuras ir konsolidējušas savas budžeta pozīcijas, rīcībā tagad ir vajadzīgie resursi, lai varētu finansēt sociālā atbalsta programmas mūsu iedzīvotāju mazāk nodrošinātajām daļām. Ir valstis, kuras ir ieviesušas dzīves dārdzības pabalstus, apkures un īres subsīdijas un kuras varēja atļauties to, jo iepriekš tika veikta konsolidācija. Ir arī valstis, kuras sistemātiski pielāgo savas nodokļu sistēmas tā, lai mazāk turīgās iedzīvotāju daļas var gūt tīru peļņu no nodokļu samazinājumiem, nevis lai no nodokļu samazinājumiem labumu gūtu tikai turīgākās iedzīvotāju grupas.
Es uzskatu, ka tādā mērā kopējā politika ir, ja ne ideāla, tad vismaz pārliecinoša. Mēs nevēlamies, un mēs nedrīkstam atkārtot 1970. un 1980. gadu kļūdas, pat ja tas īstermiņā bija savā ziņā vieglāk. Mums ir jāvēršas pret augošo inflāciju. 1970. un 1980. gados mēs pieļāvām nekontrolētu inflāciju. 1970. un 1980. gados mēs pieļāvām, ka turpina palielināties valsts parāds. 1970. un 1980. gados mēs pieļāvām valsts budžeta deficītu, neņemot vērā tā ietekmi. Rezultāts bija masu bezdarbs Eiropā, ko mēs pašlaik esam samazinājuši līdz 7,2 %, pateicoties eiro.
Rezultātā mums bija pārmērīgas sociālā nodrošinājuma iemaksas gandrīz visās mūsu valstīs, un daudzi no mums tās joprojām uzskata par pārlieku augstām, un tas nav saistīts ar atteikšanos no sociālās solidaritātes, bet gan ar mūsu sociālā nodrošinājuma sistēmu saprātīgu finansēšanu. Darbam bija uzlikti pārāk lieli nodokļi, un kapitālam uzliktie nodokļi bija pārāk mazi. Tas bija 1970. un 1980. gadu kļūdainās politikas rezultāts.
Mēs esam pret inflāciju, jo mēs esam pret bezdarbu un par izaugsmi. Izaugsme un cīņa pret inflāciju nav antonīmi. Mums ir vajadzīga izaugsme bez inflācijas, lai nākotnē cilvēkiem būtu labāk. Šodien izdāļāt dāvanas, domājot tādējādi palīdzēt cilvēkiem un tikt slavētam par dāsna sabiedrības labdara rīcību, ir nepareizā politika. Šodien, lai gūtu panākumus, jums ir jādomā par turpmākajām paaudzēm, nevis otrādi.
(Aplausi)
Olle Schmidt
referents. - (SV) Priekšsēdētājas kundze, pateicos jums par ārkārtīgi interesantām un rosinošām debatēm. Tās parāda, ka mūsu ziņojumā izklāstītajam uzskatam un secinājumiem ir plašs atbalsts. Es arī gribu pateikties jums, J.-C. Trichet un J.-C. Juncker, par labajām atbildēm, kuras sniedzāt. Jūs atbildējāt tādā veidā, kas rada iespaidu, ka jūs arī pieņemat viedokļus un idejas, kuras esam šeit izvirzījuši.
Visbeidzot, ļaujiet man izklāstīt savu politiķa pieredzi valstī ar nedaudz mazāku iedzīvotāju skaitu, Zviedrijas ziemeļos. Es biju Zviedrijas Parlamenta deputāts un tā finanšu komitejas loceklis 1990. gados, kad Zviedrija piedzīvoja ekonomisko triecienu. Pieredze politikā ir derīga, mani draugi. Tie no jums, kuri uzskata, ka inflācija un nestabila monetārā politika palīdzēs cilvēkiem, kuriem atbalsts ir nepieciešams visvairāk, kļūdās. Jūs maldāties! Kā finanšu komitejas loceklis es pieredzēju, kā Zviedrijas procentu likme sasniedza līmeni, kādu neviens nevarēja iedomāties: 500%. 1990. gados, gluži kā saka J.-C. Juncker, mums bija masu bezdarbs, augoša inflācija un stagflācija. Es dzīvi atceros šos notikumus, un tie man lika cerēt, ka manis paša valsts Zviedrija pievienosies eirozonai un pilnībā iesaistīsies Eiropas sadarbībā.
Kā sacīja mūsu kolēģe P.-N. Kauppi un kā atkārtoja J.-C. Trichet, neviens neticēja, ka eiro varētu gūt tādus panākumus, kādus tas guva. Es uzskatu, ka tas pierāda Eiropas sadarbības vērtību.
J.-C. Juncker, jūs sacījāt, ka ECB rīkojas ar labu gribu un apņēmīgi. Es domāju, ka tā ir laba frāze. Ļaujiet man pateikties par labām debatēm. Es arī esmu pateicīgs, ka man, kā cilvēkam, kurš ir ārpus eiro sadarbības sistēmas, bija dots uzdevums sagatavot šo ziņojumu.
Priekšsēdētājs
Debates ir slēgtas.
Balsojums notiks šodien 12.00 pēcpusdienā.
Rakstiskas deklarācijas (Reglamenta 142. pants)
Sebastian Valentin Bodu  
rakstiski. - Kas attiecas uz ekonomikas attīstību, eirozonas ekonomikas pamati paliek neskarti investīciju pieauguma, uzlabotu nodarbinātības rādītāju un darbaspēka līdzdalības dēļ. Attīstībai samazinoties, paredzams, ka pasaules ekonomikas izaugsme saglabāsies elastīga, jo īpaši gūstot labumu no nepārtrauktās spēcīgās izaugsmes jaunās ekonomikas valstīs. Kas attiecas uz cenu attīstību, kopš pagājušā gada rudens SPCI gada inflācijas līmenis ir saglabājies krietni virs līmeņa, kas atbilst cenu stabilitātei, sasniedzot 3,7 % 2008. gada maijā un - saskaņā ar Eurostat jaunāko aprēķinu - 4,0 % jūnijā. Šā satraucošā inflācijas rādītāja līmeņa pamatā lielā mērā ir pēdējo mēnešu straujais enerģijas un pārtikas cenu kāpums globālā līmenī. Nedrošība attiecībā uz ekonomikas nākotnes prognozēm joprojām ir augsta, un dominē negatīvās ietekmes riski. Risku jo īpaši rada turpmāku neparedzētu enerģijas un pārtikas cenu pieauguma slāpējošā ietekme uz patēriņu un investīcijām. Turklāt negatīvas ietekmes riski joprojām ir saistīti ar iespēju, ka pašreizējā spriedze finanšu tirgos varētu ietekmēt reālo ekonomiku daudz nelabvēlīgāk, nekā prognozēts. Šajos apstākļos ECB pieņemtais lēmums palielināt minimālo pieteikuma procentu likmi par 25 bāzes punktiem (līdz 4,25 %) Eirosistēmas galvenajām refinansēšanas operācijām ir atzinīgi vērtējams un apsveicams!
