Gazan tilanne
Puhemies
. - (DE) Seuraavana esityslistalla on puhemiehen julkilausuma Gazan tilanteesta. Poliittisten ryhmien puheenjohtajat esittävät kantansa aiheeseen. He ovat kuitenkin myös pyytäneet minua antamaan julkilausuman, ja suostun pyyntöön mielelläni.
Koska Lähi-idän tilanne on taas kärjistynyt, oli tarpeellista ottaa nykyinen tilanne pikimmiten esityslistalle jälleen kerran. Me eurooppalaiset pohdimme jälleen, mitä voimme tehdä ja miten meidän pitäisi reagoida väkivallan kierteeseen, jonka seurauksena väkivaltaisuudet ovat jälleen kerran leimahtaneet Lähi-idässä meidän seuratessamme sivusta.
Mennäkseni suoraan asiaan ainoa vastauksemme on tavoitella peräänantamattomasti ja painokkaasti rauhanneuvottelujen pikaista jatkamista israelilaisten ja palestiinalaisten välillä. Annapolisissa alulle pannun rauhanprosessin ei pidä antaa vesittyä väkivallan ja terrorin vuoksi. Euroopan parlamentin jäseninä meidän on tehtävä kaikkemme sen estämiseksi.
Päivittäin näkemämme televisiokuvat konfliktin uhreista ovat järkyttäviä. Jos viimeviikkoiset kuvat Gazassa suhteettoman sotilaallisen voimankäytön seurauksena kuolleista viattomista palestiinalaisista siviileistä, joista monet olivat lapsia, herättivät meissä myötätuntoa ja raivoa, viime torstaista lähtien olemme tunteneet surua ja suuttumusta israelilaisväestön puolesta jerusalemilaiseen kouluun tehdyn hirvittävän ja tuhoisan iskun johdosta.
Myötätunto on jalo hyve myös politiikassa, mutta myötätunto yksin ei riitä. Myötätunto ei voi korvata poliittista toimintaa. Mahdollisten poliittisten ratkaisujen täytyy olla järkeviä ja perustua selkeisiin periaatteisiin. Ihmiselämän suojelu ja kansainvälisen lain kunnioittaminen ovat tällaisia periaatteita, ja niitä meidän täytyy siis käyttää kriteereinä.
Euroopan parlamentin nimissä tuomitsen jyrkästi Hamasin ja muiden palestiinalaisten ääriliikkeiden väkivallanteot. Euroopan parlamentin nimissä vetoan Israelin hallitukseen, jotta se kuuntelisi niitä ihmisiä sekä maan rajojen sisä- että ulkopuolella, jotka vaativat sitä ryhtymään retoriikkansa mukaisiin rauhaa edistäviin toimiin.
Gazan kaistasta on tullut Lähi-idän tulehduspiste. Joillekin tahoille se on piikki lihassa sen vuoksi, että ääriryhmillä on poliittinen määräysvalta alueella. On monia, jotka haluaisivat kääntää selkänsä Gazan kaistalle, eristää alueen muusta maailmasta ja unohtaa sen olemassaolon. Alueella jo olemassa olevien ja Egyptin rajalle parhaillaan rakennettavien muurien sisäpuolella elää ihmisiä - miehiä, naisia ja lapsia, joilla on oikeus kunnollisiin elinoloihin - eivätkä ihmiset siedä muureja ja erottavia rajoja ikuisesti.
Ihmiset ovat peloissaan. Tunnemme syvää myötätuntoa esimerkiksi Sderotissa ja Ashkelonissa asuvia ihmisiä kohtaan, jotka elävät jatkuvassa kranaatti-iskujen pelossa. Suhtaudumme Israelin turvallisuuteen vakavasti ja tulemme aina puolustamaan sitä. Euroopan parlamentti on toistanut tätä viestiä lukemattomia kertoja, ja välitin sen myös itse vieraillessani toukokuun 2007 lopussa Israelissa ja palestiinalaisalueilla, mukaan lukien Gazan kaistalla. Kranaatti-iskut Gazan kaistalta Israelin puolelle on lopetettava. Tuonkaltainen vastarinta on terrorismia, ja tämä on asia, josta emme neuvottele.
Toisaalta, vaikka ihmisten suhtautumista ohjaa pelko, kuolema on peruuttamaton, ja niitä satoja ihmisiä, jotka ovat menehtyneet Israelin turvallisuustarpeiden vuoksi Gazan kaistan eristämisen jatkuessa, ei saada takaisin. Tällaisen toiminnan mittasuhteet ja tarkoituksenmukaisuus täytyy asettaa kyseenalaiseksi. Meidän täytyy myös kysyä, onko kansainvälisen lain mukaista, että alueen, sijaitsi se missä tahansa, väestö joutuu kärsimään johtajiensa ekstremismistä.
Se, että annamme Gazan väestölle vähimmäismäärän humanitaarista apua ja muuten unohdamme heidät, ei voi olla kestävä ja toimiva ratkaisu. Euroopan unionin humanitaarinen apu helpottaa osaltaan alueen ihmisten ahdinkoa, mutta juuri nyt haluaisin korostaa entistä suuremman ja pitkäaikaisen poliittisen tuen tärkeyttä, jotta unionin taloudellinen apu saataisiin kanavoitua strategisesti merkittävimpiin kohteisiin.
Viime joulukuussa Pariisissa pidetyssä avustuskokouksessa, jossa oli paikalla myös Euroopan parlamentin edustajia, Euroopan unioni lupasi tukea Annapolisissa alulle pantua prosessia 540 miljoonalla eurolla vuonna 2008. Uusi Pegase-rahoitusmekanismi on jo toiminnassa.
Euroopan parlamentti toivoo Euroopan unionin tukevan ja avustavan rauhanprosessia pontevasti. Budjettivallan käyttäjänä meidän täytyy kuitenkin varmistaa, että taloudellinen apumme menee oikeaan kohteeseen. Kaikkien osapuolten täytyy ymmärtää, ettei Euroopan unioni voi hyväksyä sitä, että sen rahallisesti osoittaman solidaarisuuden hedelmät tuhotaan sotilaallisin toimin.
Euroopan parlamentti haluaa työskennellä ahkerasti ja toimia rehellisenä välittäjänä Lähi-idän konfliktin ratkaisemiseksi. Parlamentin uuden Lähi-idän työryhmän tavoitteena on edistää tuon päämäärän saavuttamista. Kahden viikon päästä neuvottelemme siitä, miten myöntämämme avun perille toimittaminen käytännössä edistyy Pariisin avustuskokouksen seurantaryhmän kanssa, jonka jäseniä ovat Ranskan ulkoministeri Bernard Kouchner, Norjan ulkoministeri Jonas Gahr Støre, komission jäsen Benita Ferrero-Waldner ja Lähi-idän kvartetin erikoislähettiläs Tony Blair.
Jos Euroopan unioni aikoo toimia rehellisenä välittäjänä, sen on ehdottomasti oltava puolueeton. Silti, jos suuntaamme huomiomme siihen jatkuvaan diplomaattiseen ponnisteluun, jota yritys puhua Israelin ja Gazan kiristyneestä tilanteesta puolueettomasti on, saatamme unohtaa, että sanojen sijaan ihmisten pitäisi olla politiikkamme ydin. Niin sanottua Annapolisin prosessia ei saa käyttää savuverhona, jonka turvin siirtokuntapolitiikka jatkuu entisenlaisena ja palestiinalaisalueet pysyvät eristyksissä lukemattomien ihmisten vapaata liikkumista rajoittavien turvavyöhykkeiden takana.
Palestiinalaisväestön elinolot eivät parane, elleivät ihmiset voi liikkua vapaasti Gazassa ja Länsirannalla. Ilman liikkumisen vapautta ajatus vakaan palestiinalaisvaltion perustamisesta on mahdoton. Turvallisuus käsittää muutakin kuin vain sotilaallisen ulottuvuuden. Turvallisuutta ei voida saavuttaa, jolleivät israelilaiset ja palestiinalaiset tunnusta ja kunnioita toistensa olemassaoloa. Turvallisuus lähtee sovinnosta. Nyt on aika päästä pysyvään sovintoon myös palestiinalaisten välillä. Hamasin täytyy muuttaa asennoitumistaan ja tehdä yhteistyötä maltillisten palestiinalaisten kanssa rauhan rakentamiseksi. Jälleen kerran ilmaisen tukemme presidentti Mahmud Abbasille ja pääministeri Salam Fayyadille.
Eräs onnistumisen kannalta keskeinen tekijä on, että kysymys Gazan rajanylityspaikoista pystytään sopimaan, ja olennaisen tärkeää on löytää nopeasti ratkaisu rajanylitysliikenteen sujumiseksi Karnin ja Rafahin raja-asemilla. Tällä osa-alueella myös Euroopan unionilla on erityinen vastuu.
Hyvät parlamentin jäsenet, meidän täytyy tehdä kaikkemme ja taloudellisen tuen ohella harjoittaa johdonmukaista poliittista toimintaa, jotta voimme edistää rauhaa Lähi-idässä ja, ennen kaikkea, antaa tukemme Lähi-idän ihmisille.
(Suosionosoituksia)
Joseph Daul
Arvoisat puhemies ja komission puheenjohtaja, hyvät parlamentin jäsenet, muutama kuukausi sitten Annapolisissa israelilaisilla ja palestiinalaisilla oli unelma: unelma kahdesta kansakunnasta, jotka vuosikymmeniä jatkuneen konfliktin ja perheitä koskettaneiden murhenäytelmien jälkeen eläisivät kumpikin omassa turvallisessa ja kansainvälisesti tunnustetussa valtiossaan. Pariisin kokouksessa muutama kuukausi sitten kansainvälinen yhteisö oli halukas tukemaan tuota unelmaa ja sen toteutumista.
Eurooppa, joka on alueen suurin taloudellinen tukija, uskoo rauhanomaiseen ja turvalliseen tulevaisuuteen ja tekee kaikkensa osana kvartettia, jotta osapuolten välinen vaikea väkivallan kierre ja yhteisymmärryksen puute saataisiin loppumaan. Kuitenkin vain muutaman päivän sisällä kymmeniä palestiinalaisia on kuollut Gazan kaistalla ja useita israelilaisia sotilaita menehtynyt väkivaltaisissa välikohtauksissa suhteettoman voimankäytön ja aseellisten hyökkäysten seurauksena. Juuri viime torstaina palestiinalainen mies tappoi kahdeksan opiskelijaa tunnetussa uskonnollisessa oppilaitoksessa ja kuoli itse välikohtauksessa. Fanaatikkojen luodit ja sellaisten yksilöiden toiminta, joita ohjaavat kosto, suvaitsemattomuus ja toisten ihmisten syrjiminen, vaikeuttavat vuoropuhelun, kompromissin ja rauhan tavoittelua.
Kansainvälisen yhteisön tai meidän eurooppalaisten ei pitäisi ottaa tehtäväksemme kummankaan osapuolen tuomitsemista. Tehtävänämme on saada Annapolisin kokouksen osapuolet kuuntelemaan järjen ääntä, toisin sanoen saada heidät neuvottelupöydän ääreen. Johtamani PPE-DE-ryhmän valtuuskunnan vierailu Jerusalemiin ja Ramallahiin muutama viikko sitten opetti minulle kolme asiaa.
Ensimmäinen on se, mitä Lähi-idässä odotetaan Euroopalta: Euroopan odotetaan tukevan rauhanprosessia taloudellisesti, mikä on itsessään erittäin tärkeää, mutta sen odotetaan myös olevan paljon näkyvämpi ja vahvempi poliittinen toimija asiassa. Meidän täytyy olla aktiivisempia ja toimia tehokkaammin.
Toinen opetus on se, että meidän pitää rohkaista ja osoittaa poliittinen tukemme Israelin ja Palestiinan maltillisille tahoille. Se vaivalloinen rauhan, vuoropuhelun ja vastuunkantamisen tie, jonka nämä tahot ovat valinneet, ei useinkaan näy suosiona vaaleissa. Meidän on rohkaistava näitä maltillisia tahoja ja henkilöitä niin hyvin kuin kykenemme, koska vain heidän avullaan voidaan saavuttaa rauhanomainen ja kestävä ratkaisu alueen tilanteeseen.
Kolmas seikka on se, että Euroopan täytyy saada molemmat osapuolet ymmärtämään, ettei vaikeaa turvallisuuden, puolustuksen ja väkivallan kierrettä pystytä koskaan katkaisemaan, jos jatketaan muurien rakentamista, tuhoisien raketti-iskujen tekemistä ja toisen osapuolen nöyryyttämistä. Ei, tuloksia ja myönteinen kierre saavutetaan ainoastaan, jos naapurukset antavat toisilleen, etenkin nuorille ihmisille, tilaisuuden rakentaa tulevaisuutta, toteuttaa tavoitteitaan ja kehittyä omassa maassaan.
Yhdessä ryhmäni kanssa otan ilolla vastaan Israelin ja palestiinalaisten johtajien hiljattain esittämän vetoomuksen vuoropuhelun jatkamisesta Annapolisin tiekartan mukaisesti. Euroopan pitää lisätä poliittista tukeaan. Ja haluan painottaa, poliittista tukeaan vallassa oleville maltillisille ryhmille. Se on ainoa ulospääsytie, ja eilisessä jumalanpalveluksessa palestiinalainen ja juutalainen edustaja vetosivat saman asian puolesta vaatien rauhaa kansoilleen.
(Suosionosoituksia)
Martin Schulz
Arvoisa puhemies, hyvät parlamentin jäsenet, tilanteen analyysin osalta minulla ei todella ole lisättävää puhemiehen ja Joseph Daulin esittämiin huomioihin.
Olemme kaikki yhtä mieltä tarvittavista toimenpiteistä, ja tunnemme kaikki tämänhetkisen tilanteen. Sen vuoksi minun ei ole tarpeen kerrata Euroopan unionin mainitsemien vaatimusten listaa tai toistaa EU:n roolia koskevia seikkoja. Haluan kuitenkin korostaa, että emme voi pysyä hiljaa, kun Euroopan unionin varoin rakentamiamme asioita tuhotaan järjettömästi lyhyen ajan sisällä.
Tämä kaikki on jo kertaalleen sanottu. Sen vuoksi keskityn siihen, mitä me sosialidemokraattisessa ryhmässä haluamme lisätä nyt käytävään keskusteluun ja poimin seuraavan ajatuksen pohdittavaksemme. Jos väkivallan luopumisesta ei onnistuta tekemään ensisijaista periaatetta, ei Gazan tilannetta pystytä ratkaisemaan eikä Lähi-itää vuosikymmeniä piinannutta väkivallan kierrettä katkaisemaan.
Siksi onkin mielestäni syytä sanoa painokkaasti, ettei väkivallasta luopuminen - niin, että kumpikin osapuoli ilmoittaa pidättäytyvänsä voimankäytöstä ja keskittävänsä kaikki voimansa sovinnon saavuttamiseen neuvotteluteitse - ei ole Euroopan parlamentin keksintö, vaan tavoite, joka on ollut kaikkien viime vuosikymmenten aikana tehtyjen yritysten taustalla. Siten Annapolisin kokous oli vain yksi uusi yritys saavuttaa väkivallaton vuoropuhelu.
Miksi nämä yritykset epäonnistuvat kerta toisensa jälkeen? Syyt ovat ilmeiset, ja ne täytyy ilmaista selkeästi. Ne epäonnistuvat, koska kummallakin puolella on ihmisiä, joiden pyrkimyksenä on jatkaa taistelua tai julistaa väkivallan sanomaa. Toisella puolella, etenkin terroristien keskuudessa, on ihmisiä, jotka kieltävät Israelin olemassaolon oikeutuksen ja kannattavat siksi väkivallan käyttöä periaatteesta, kun taas toisella puolella, Israelin valtion demokraattisessa järjestelmässä, aina kun Israelin hallitus valmistautuu neuvottelemaan rauhanomaisista ratkaisuista, hankkeen tekevät tyhjäksi parlamentaarista valtaa käyttävät taktikot.
Kuten tiedämme, näin on tapahtumassa jälleen. Annapolisissa pääministeri ilmaisee halukkuutensa neuvotella, mutta Knessetin jäsenet ja hänen oman hallituksensa ministerit rajoittavat hänen neuvottelumandaattiaan meille kaikille tutun puoluepoliittisen taktikoinnin tähden.
Gazan asukkaiden kohtalo ja alueen järjetön saarto, joka on aiheuttanut kaaosta ja kurjuutta, ovat seurausta laittomasti vallan kaapanneen Hamasin suosimasta näkemyksestä, että väkivalta on ainoa vastaus. On tarpeen korostaa tätä seikkaa, ja myös tuoda esille se, että Hamas ei ole käyttänyt anastamaansa valtaa taivutellakseen omien joukkojensa äärimielisiä jäseniä luopumaan väkivallan käytöstä. Tässä tosiasiassa on itse asiassa Gazan kaistan siviiliväestön kärsimysten ydin.
Yhtä olennainen on se tosiasia, että ne israelilaiset tahot, jotka pyrkivät sabotoimaan pienimmätkin edistysaskeleet omien tarkoitusperiensä tähden, onnistuvat provosoimalla toistuvasti kariuttamaan vähäisenkin kehityksen asiassa. En keksi mitään muuta selitystä esimerkiksi sellaisille toimille kuin ilmoituksille uusien siirtokuntien rakentamisesta.
Keitä ovat ne, jotka viime kädessä häviävät? Naiset, lapset ja puolustuskyvyttömät ihmiset erityisesti Gazan kaistalla, mutta tietysti myös lähellä rajaa asuvat israelilaiset. Luonnehtiakseni lyhyesti tilannetta ääriryhmittymien edustajat tarvitsevat konfliktin jatkumista oikeuttaakseen olemassaolonsa. Tämä on ollut karu tosiasia jo vuosikymmenten ajan, ja tämä krooninen tila hallitsee kumpaakin osapuolta. Meidän täytyy tehdä selväksi näille äärimielisille molemmilla puolilla, etteivät he voi koskaan saavuttaa tavoitettaan. He voivat jatkaa väkivallan käyttöä, mutta he eivät koskaan saavuta poliittisia päämääriään, sillä poliittisia päämääriä ei koskaan saavuteta väkivallan keinoin.
Kenties meidän eurooppalaisten pitäisi ottaa vakavasti erään israelilaisen, nimittäin Jitzhak Rabinin, sanat. Vuonna 1995 hän lausui sanat, joita viisaampia olen harvoin kuullut: ”Taistelemme terrorismia vastaan ikään kuin mitään rauhanprosessia ei olisi olemassa ja tavoittelemme rauhanprosessia ikään kuin terrorismia ei olisi.” Tuo viesti on osoitettu molemmille osapuolille. Ilman tuota viestiä rauhaa ei saavuteta.
(Suosionosoituksia)
Graham Watson
ALDE-ryhmän puolesta. - (EN) Arvoisa puhemies, Gazan tilanne on ennen kaikkea humanitaarinen katastrofi. Vaikka miten tuomitsisimme konfliktin osapuolia, se ei ratkaise tilannetta.
Gaza on ollut saarrettuna viime vuoden kesäkuusta lähtien. Puolitoista miljoonaa ihmistä on loukussa alueilla, joissa vesi- ja jätevesihuolto ovat puutteelliset ja sähköstä ja polttoaineista on pulaa. Kaksi vuotta sitten kolme viidestä Gazan asukkaasta oli riippuvainen YK:n avusta, ja nyt luku on jo neljä viidestä. Yritykset menevät konkurssiin, töitä on melkein mahdoton löytää, ja tilanne on pahempi kuin koskaan aikaisemmin sen jälkeen kun Israel otti alueen haltuunsa vuonna 1967. Israelilainen sotilas Gilad Shalit on ollut vangittuna kesäkuusta 2006 lähtien, ja luullakseni noin 11 000 palestiinalaista viruu israelilaisissa vankiloissa.
Euroopan unionia on paikallaan arvostella asiassa siksi, että se on seurannut sokeasti Yhdysvaltain strategiaa. Euroopan unionin erityisedustaja Marc Otte, joka puhui hiljattain suhteista Palestiinan lakia säätävään neuvostoon vastaavalle valtuuskunnalle, huomautti, että strategiassaan Euroopan unioni seuraa Yhdysvaltoja. Näkyvin seuraus tästä on se, että Israelin armeija tuhoaa säännöllisesti eurooppalaisten veronmaksajien varoilla rakennettua palestiinalaista infrastruktuuria käyttäen Yhdysvaltain rahoittamia aseita. Onko oikein, että käytämme Euroopan unionin varoja tällä tavoin, tällaisissa olosuhteissa? Jos koskaan on ollut tarvetta Euroopan unionin yhteiselle ulko- ja turvallisuuspolitiikalle, niin epäilemättä tässä tilanteessa!
Ryhmäni ottaa hyvillä mielin vastaan tiedon epävirallisesta aselevosta, joka julistettiin tänään puolilta päivin. Toivotamme Egyptille menestystä sovintoneuvotteluissa, mutta olemme vakuuttuneita siitä, ettei väkivallan kierrettä, jonka viimeisimpänä seurauksena 56 ihmistä kuoli Gazassa 1. maaliskuuta 2008 ja kahdeksan Jerusalemissa viime lauantaina, voi katkaista väkivallalla.
Jotta rauhan saavuttamisessa onnistuttaisiin, tarvitaan vuoropuhelua. Annapolisissa tehtiin lupaus rauhan saavuttamisesta 10 kuukauden sisällä, mutta monet meistä uskovat, että Israelin tavoitteena on jälleen kerran kyseenalaistaa neuvottelukumppaniensa valtuudet. Hamas jatkaa kyynistä raketti-iskujen politiikkaansa tietäen, että sen iskuihin vastataan suhteettomalla voimankäytöllä.
Tuomitsemme kaiken väkivallan käytön. On totta, että Israelilla on oikeus puolustautua summittaisia siviileihin kohdistuvia iskuja vastaan, mutta demokratiana sillä on muitakin velvollisuuksia kuin pelkästään ne, jotka seuraavat sen käytössä olevasta vallasta. Vaikuttaa siltä, että ajaudumme kauemmaksi kahden valtion ratkaisusta - oli kyse sitten raketti-iskuista Ashkeloniin tai juuri ilmoitetusta suunnitelmasta rakentaa 530 uutta kotia Givat Ze'evin siirtokuntaan lähellä Ramallahia.
Lännen politiikka on perustunut kolmelle olettamukselle: ensimmäinen on se, ettei Hamasin kanssa voi neuvotella, toinen se, että Israel on ainoa demokratia alueella ja sitä pitää kohdella kuten normaalia demokraattista valtiota, ja kolmas se, että Mahmud Abbas edustaa maltillisia palestiinalaisia. Monet ryhmäni jäsenistä epäilevät näiden kolmen olettamuksen paikkansapitävyyttä ja ovat sitä mieltä, että meidän täytyy kiireellisesti harkita uudelleen politiikkaamme, jotta voisimme luoda olot, joissa nämä kaksi yhteisöä voivat elää rinta rinnan.
Brian Crowley
UEN-ryhmän puolesta. - (EN) Arvoisa puhemies, kuten kollegani, olen suurimmaksi osaksi samaa mieltä Joseph Daulin, Martin Schulzin ja Graham Watsonin kanssa. Tosiasia tilanteessa on - konfliktin geopoliittisen tai jopa historiallisen luonteen lisäksi -, että joka päivä menehtyy viattomia ihmisiä. Joka päivä perheet menettävät jäseniään. Joka päivä ainakin yksi ihminen kuolee tai loukkaantuu. Maltilliset tahot erkanevat uhkaavasti kauemmaksi toisistaan.
Meidän ei pitäisi keskittyä syyttelyyn. Voimme kerrata Gazan viime kuukausien tapahtumia, israelilaisten viranomaisten kyynistä ihmisten hädän hyväksikäyttöä, kun toinen osapuoli yritettiin kirjaimellisesti näännyttää taipumaan estämällä veden, sähkön ja ruoan toimitukset. Mutta tämä ei koske vain lähimenneisyyttä, vaan on jatkunut vuosikymmeniä. Niin ikään yhtä kyyninen oli Hamasin reaktio, kun se ampui raketteja ja aiheutti julmasti kahdeksan ihmisen kuoleman koulussa.
Tästä huolimatta, vaikka voimme jatkaa kummankin puolen ääritahojen tekojen tuomitsemista, olivat kyseessä sitten varsinaiset terroristit, valtion terrorismi tai valtion tukemat terroristit, mikään ei muuta sitä perustavanlaatuista tosiasiaa, että tarvitaan vuoropuhelua, tarvitaan yhteisymmärrystä, tarvitaan ennen kaikkea ihmiselämän kunnioitusta. Kunnioitusta, joka on yhden yksittäisen ihmiselämän arvoinen. Vain siten voimme löytää keinon, jolla kansat lähentyvät toisiaan. Sillä mehän kaikki puhumme kahden valtion ratkaisusta ja nimenomaan sellaisesta kahden valtion ratkaisusta, joka perustuu ajatukseen kahdesta elinkelpoisesta valtiosta; ei hajanaisten alueiden palapelistä, vaan kahdesta elinkelpoisesta valtiosta. Niin ikään, kun nuo kaksi elinkelpoista valtiota tunnustetaan, ja niiden johtajat tunnustetaan, on perustana neuvottelu ja keskustelu. Vuoropuhelun avulla otetaan toivottavasti ensimmäinen askel rauhaa kohti, ja toivoa antavat juuri solmittu tulitauko, alkavat neuvottelut presidentti Abbasin ja pääministeri Olmertin välillä ja tahtomme auttaa parhaamme mukaan.
En kritisoi Eurooppaa siitä, että se on auttanut teiden ja vesi- ja sähkölaitosten rakentamisessa, koulujen ja terveyskeskusten rakentamisessa palestiinalaisille ihmisille, jotka jäivät oman onnensa nojaan, kun joutuivat maanpakoon omasta maastaan.
On meidän kaikkien vastuulla varmistaa, että kaikista ihmisistä pidetään huolta
Daniel Cohn-Bendit
Arvoisa puhemies, hyvät parlamentin jäsenet, en voi luonnostella rauhansuunnitelmaa kahdessa minuutissa, mutta voin tuoda esille pari seikkaa. Meidän olisi aika tarkistaa sanavalintojamme, sillä se mitä tarvitaan, ei ole vuoropuhelua, vaan neuvotteluja. Tämä ”vuoropuhelu” on tyhjä käsite. Alueella käydään sotaa, ja sodan lopettamiseksi tarvitaan neuvotteluja. Siitä tässä on kysymys.
Ja miten neuvotteluja käydään? Graham Watson on oikeassa: jos Euroopan unioni aikoo noudattaa omaa strategiaansa - eikä Yhdysvaltain strategiaa - sen täytyy toimia seuraavalla tavalla. Ensiksikin sen täytyy neuvotella Gazassa vallassa olevien tahojen kanssa, mikä tarkoittaa Hamasia, jotta ne vihdoin pitäisivät sanansa ja saisivat aikaan tulitauon. Sen jälkeen toinen osapuoli huolehtisi humanitaarisen avun toimittamisesta Gazaan. Tällaista on neuvottelu - toinen osapuoli antaa jotakin, ja me vuorostamme annamme jotakin takaisin.
Toiseksi meidän täytyy ilmoittaa israelilaisille, että jos he haluavat neuvotteluja palestiinalaisten kanssa, heidän pitää toteuttaa yksi asia, nimittäin lopettaa välittömästi siirtokuntien rakentaminen, ja tehdä konkreettisia toimia asiassa. Muuten he eivät saa Euroopan unionin tukea. Tällaista minä kutsun neuvotteluksi. Meillä on valtaa, ja me pyrimme käyttämään sitä. Muutoin osallistumisemme on hyödytöntä.
Uskon tällaiseen vuoropuheluun, ja sitä meidän pitää tavoitella. Uskon politiikan harjoittamiseen; siihen, että neuvottelukumppanille yksinkertaisesti sanotaan, etteivät asiat voi jatkua entiseen tapaan. Israelin siirtokuntapolitiikka uhkaa vaarantaa Israelin valtion. Meidän täytyy tehdä se selväksi israelilaisille. Ja meidän täytyy tehdä selväksi palestiinalaisille, että heidän viimeisin iskunsa vaaransi heidän asemansa ja että iskujen on loputtava.
Kunhan Euroopan unioni vihdoin siirtyy vuoropuhelusta poliittisiin neuvotteluihin, joissa se myös käyttää valta-asemaansa hyväksi, on alueen tilanteessa mahdollista saavuttaa edistystä. Lyhyesti sanottuna vuoropuhelu voi odottaa - meidän on pelattava poliittiset korttimme ensin.
(Suosionosoituksia)
Francis Wurtz
Arvoisa puhemies, kiitän teitä julkilausumastanne. Päädyimme tämän muodollisen aloitteen tekemiseen aivan vastikään, kun 110 palestiinalaista kuoli pommi-iskuissa Gazaan sen jälkeen, kun kahdeksan ihmistä, tällä kertaa israelilaisia, oli saanut surmansa Jerusalemissa. Olemme tuominneet jokaisen näistä rikoksista, mutta olen yhtä mieltä edellisen puhujan kanssa siitä, että on aivan selvää, että meidän on tehtävä enemmän, jos haluamme katkaista tämän vaikean kierteen lopullisesti.
Unionin on oltava riittävän rohkea, jottei se vain tyytyisi tuomitsemaan molempien osapuolten rikoksia, vaan suuntaisi huomiota ongelmien varsinaiseen syyhyn, siis miehitykseen, josta on seurannut jatkuvia julmuuksia ja nöyryytyksiä, jotka herättävät loputtomasti vihaa, epätoivoa ja kostonhalua.
Miehityksen jatkamista ei voi oikeuttaa millään tavalla. On tärkeää ilmaista tämä selvästi ja tehdä asianmukaiset johtopäätökset. Tunnettu israelilainen rauhanaktivisti, ystävämme Nurit Peled, joka voitti Saharov-palkinnon, ilmaisi tämän selvästi sen jälkeen, kun hän menetti tyttärensä palestiinalaisen tekemässä iskussa. Hän sanoi silloiselle pääministerille, Benjamin Netanjahulle: ”Te tapoitte tyttäreni.” ”Te” ei viitannut ainoastaan yksittäiseen henkilöön, vaan politiikkaan, jota pääministerin seuraajat olivat kannattaneet ja osaltaan vahvistaneet. Nyt sitä kutsutaan ”Gazan saarroksi”, ja se on mennyt niin pitkälle, että siviiliväestö jätetään ilman ruokaa ja terveydenhuoltoa. Siihen viitataan myös yleisemmin ilmauksilla ”Länsirannan kaupunkien ja kylien eristäminen”, ”hyökkäykset ja pommitukset”, ”täsmäiskut ja joukkopidätykset”, jotka kohdistuvat myös lapsiin, ”siirtokuntien laajentaminen ja turva-aidan rakentaminen”, ”alueiden haltuunotto ja tapahtuneisiin tosiasioihin perustuva politiikka Jerusalemissa” ja niin edelleen. Se, että näitä rikoksia pidetään suhteellisena ja niiden tekijät jätetään rankaisematta, pitkittää sotaa. Jotta tavoittaisimme rauhaa tahtovat tahot kummallakin puolella, meidän on uskallettava puhua suoraan. Meidän on vedottava unioniin, jotta se vihdoinkin ottaisi tämän ratkaisevan askeleen.
Bastiaan Belder
Valtion ensisijainen velvollisuus on taata kansalaistensa turvallisuus, mikä on myös täysin yhdenmukaista kansainvälisen lain kanssa. Tämä selittää ja antaa oikeutusta Israelin reaktiolle ohjusiskuihin, joita tehdään sen alueelle Gazan kaistalta lisääntyvässä määrin. Palestiinalaiset ovat sitä paitsi jatkaneet näitä raketti-iskuja vuodesta 2001 lähtien. Ja niiden määrä kasvoi valtavasti sen jälkeen kun israelilaiset vetäytyivät Gazasta vuonna 2005. Sen jälkeen palestiinalaisten Israeliin tekemien raketti-iskujen määrä on kasvanut yli 500 prosenttia.
Ennen vuotta 2006 Israeliin kohdistuneiden raketti-iskujen määrä oli harvoin suurempi kuin 50 kuukaudessa. Vuoden 2008 alussa määrä oli jo 50 päivässä! Tämä tarkoittaa sitä, että yli 250 000 Israelin kansalaista on päivittäin vaarassa joutua Gazan kaistalta tehtyjen raketti-iskujen kohteeksi. Kun Israelia syytetään siitä, että se reagoi tähän uhkaan suhteettomalla voimankäytöllä, jätetään huomiotta Hamasin ja muiden palestiinalaisten terrorijärjestöjen käyttämä raaka taktiikka, nimittäin että ne ampuvat rakettinsa asuinalueiden keskellä sijaitsevista tukikohdista.
Helmikuun lopulla Hollannin mediassa raportoitiin tilanteesta laajasti, ja eräs paljonpuhuva otsikko - palestiinalaisen Gazan kaistan asukkaan sanat - oli seuraava: ”Pyydän, älkää ampuko raketteja Israeliin täältä.” On myös muistettava, että Israel noudattaa tiukasti lakia sotilaallisissa toimissaan. Arvoisa puhemies, hyvät parlamentin jäsenet, tämä on esimerkki, jota arabimaailman soisi jäljittelevän. Samaan aikaan Hamas, joka on Gazan merkittävin valtatekijä, voi osana Hamasin, Iranin, Syyrian ja Hizbollahin välistä akselia luottaa näiltä muilta osapuolilta saamaansa huomattavaan tukeen. Eräs nimettömäksi jäänyt Hamasin komentaja ilmaisi tämän yksiselitteisen selvästi vastikään eilisessä Sunday Times -lehdessä.
Jos Iran kykenee salakuljettamaan Fajr-rakettejaan Gazaan, Hamas saattaa jopa pystyä uhkaamaan Tel Avivia. Ovatko myös eurooppalaiset instituutiot huolissaan israelilaisten tavoin, ja jos ovat, mikä on Euroopan strategia kyseisen akselin suhteen? Tämä on kysymyksen ydin, jos Lähi-itään halutaan saada vakautta ja rauhaa.
Jim Allister
(EN) Arvoisa puhemies, olen myös oitis halukas tuomitsemaan Gazan ja Lähi-idän viimeaikaiset tapahtumat ja toteamaan, miten järkyttävää alueen humanitaarinen katastrofi ja ihmisten suunnaton kärsimys molemmilla puolilla on. Mutta haluan tehdä eron Israelin valtioon kohdistuvien suunniteltujen ja jatkuvien hyökkäysten ja sen välillä, että Israelin valtiolla on oikeus puolustaa itseään. Se on kansainvälisesti tunnustettu valtio. Se tunnustaa ja hyväksyy kahden valtion ratkaisun Lähi-idän tilanteeseen, mutta siitä huolimatta siihen kohdistuu jatkuvia, yhtämittaisia ja hirvittävän raakoja hyökkäyksiä sen rajojen ulkopuolelta, pääasiassa Hamasin hallitsemilta alueilta.
Sen vuoksi en pyydä anteeksi sitä, kun sanon, että mielestäni Israelilla on oikeus, tai itse asiassa sen täytyy, puolustautua ja vastustaa niitä tahoja, jotka järjettömästi ja perusteetta kieltäytyvät tekemästä edes sitä myönnytystä, että tunnustaisivat sen olemassaolon oikeutuksen.
Tässä keskustelussa, kuten muuallakin, viitataan usein tasapainoiseen ja puolueettomaan lähestymistapaan. Ei ole lainkaan puolueetonta, että Gazan palestiinalaisten poliittiset vaatimukset, olivatpa ne miten oikeutettuja tahansa, yhdistetään raakoihin ja toistuviin Israeliin kohdistuviin terrorihyökkäyksiin, joista kouluun tehty isku oli täydellinen esimerkki. Ei ole lainkaan puolueetonta kierrellä Hamasin kieltäytymistä tunnustaa Israelia ja sitten vaatia, että valtion, jota ei ole edes tunnustettu, pitää pidättäytyä turva-aidan rakentamisesta ja puolustustoimista. Se seikka, että Israelin olemassaolon oikeutusta ei tunnusteta, on Lähi-idän ongelmien ja sekasorron keskiössä.
Puhemies
(FR) Kohdan käsittely on päättynyt.
