Baltimaadest 1941. aastal küüditatute mälestamine
President
Head kolleegid! Sellel kuul möödub 70 aastat massiküüditamisest, mille Nõukogude Liit korraldas Baltimaadest, mille oli see 1940. aastal okupeerinud. Nende küüditamiste põhieesmärk oli jätta Eesti, Läti ja Leedu ilma oma sotsiaalsest ja poliitilisest eliidist. Teadlased ja poliitiliste ringkondade esindajad kõrvaldati, niisamuti ka tuntud vabamõtlejad. Täna on meie ühine kohustus pidada kalliks Nõukogude terrori sadade tuhandete Baltimaade ohvrite mälestust ning mõista kõige tungivamalt hukka seda totalitaarset süsteemi ja inimsusevastaseid kuritegusid, mida sooritasid selle juhid. Leedu, Läti ja Eesti rahvaste kannatused andsid neile meelekindlust ja jõudu võidelda oma iseseisvuse eest ja naasta pool sajandit hiljem ühtse Euroopa rüppe.
Samuti tahan teile meenutada, et 22. juunil, kahe nädala pärast, on Hitleri Saksamaa korraldatud Nõukogude Liidu vastase rünnaku 70. aastapäev. See rünnak tähistas nende eelneva liidu ning 1939. aasta augustis sõlmitud ja Euroopa osadeks jaganud salajase Hitleri-Stalini pakti lõppemist. Seega on tulemas mitu aastapäeva, mida peame mäletama, ja mida peab mäletama ka Euroopa, kuid usun, et meie Leedust, Lätist ja Eestist pärit kaasparlamendiliikmete olemasolu tõestab, et eurooplased suudavad võita vastasseisu ja saada üle tohututest pingetest. Seetõttu on meil väga hea meel näha oma kaasparlamendiliikmeid siin meiega, eriti täna.
Tunne Kelam
fraktsiooni PPE nimel. - Austatud president! Tänan teid lahkete ja solidaarsete sõnade eest!
70 aastat tagasi küüditati umbes 50 000 leedukat, lätlast ja eestlast jõhkralt oma kodudest Nõukogude Liidu okupeeritud Baltimaades. Kui võrdleme seda suhtarvu - 50 000 inimest Baltimaade toona 5,5-miljonilisest rahvastikust - Ühendkuningriigi või Prantsusmaa rahvaarvuga, oleks 50 000 küüditatut Baltimaadest proportsionaalselt tähendanud 432 000 Ühendkuningriigist või 363 000 Prantsusmaalt küüditatud inimest. Õnneks nendes riikides seda ei juhtunud.
Nagu president ütles, oli Nõukogude juhtkond juba 1941. aasta mais otsustanud puhastada Leedu, Läti ja Eesti nõukogudevastastest osadest poliitilises ja majanduslikus eliidis. Küüditatud viidi loomavagunites kaugele põhja Nõukogude Siberisse, kus nad pidid taluma nälga, külma ja sunnitööd. Mehed eraldati peredest ja viidi vangilaagritesse, kus paljud neist hukkusid või hukati. Paljudes kohtades hukkus peaaegu 50% küüditatutest.
1941. aasta küüditamised andsid hävitava löögi demokraatlikule tsiviilühiskonnale. See valimatu vägivald põhjustas ohvritele sügavaid psühholoogilisi traumasid, mille tulemuseks olid pikaajalised hirmud, allasurutud emotsioonid, enesetsensuur ja passiivsus. See viis tundeni, et õiglus ei pääse kunagi võidule. Kui tsiteerida Sahharovi auhinna saanud Sergei Kovalevi, ei ole vähimatki kahtlust, et tänapäevases terminoloogias oli tegemist inimsusevastaste kuritegudega. Seetõttu on Balti küüditamiste meenutamine 70 aastat hiljem võimalus süvendada arusaamist sellest, et teie minevik on meie minevik ja vastupidi. 1941. aasta inimsusevastaste kuritegude täielik teadvustamine peaks saama meie ühise Euroopa ajaloo lahutamatuks osaks.
Head kolleegid! Soovin teid kõiki tänada tähelepanu ja solidaarsuse eest, mida Baltimaade rahvad on nii pikki aastaid igatsenud!
(Aplaus)
Hannes Swoboda
Austatud president, Tunne Kelam, parlamendiliikmed Baltimaadest, head kolleegid! Täna meenutame erilise tähelepanuga Baltimaadest toimunud väljasaatmisi ja massiküüditamisi. Need väljasaatmised kuuluvad Euroopa ajaloo tumedaimate hetkede hulka. Eelmist sajandit ei ole asjata kirjeldatud kui väljasaamiste sajandit. Näitame täna üles austust kõikidele nende ebainimlike tegude ohvritele.
Nõuame siinkohal Nõukogude ajaloo, eriti stalinismi metsikuste täielikku uurimist. Tänapäeva Venemaa ei tohiks seda võtta kui poliitilist rünnakut, vaid kui toetuse pakkumist, et tegeleda omaenda ajalooga, mida, just nagu teistegi Euroopa riikide ajalugu, iseloomustavad nii positiivsed kui ka negatiivsed ajad.
Siiski, samamoodi nagu meenutame Baltimaadest pärit ohvreid, mõtleme ka armeenlastele, kes saadeti eelmise sajandi alguses välja Türgist. Meenutame nn rahvastikuvahetust Türgi ja Kreeka vahel. Euroopas jõudsid küüditamised natsirežiimi ja Nõukogude Liidu kommunistliku režiimi tegevuse tagajärjel haripunkti sajandi keskpaigas. Pärast Teist maailmasõda toimunud väljasaatmised jätsid samuti sügavad haavad, nagu ka väljasaatmised, mis toimusid sõja ajal endises Jugoslaavias.
Siiski ei tohi me unustada, et paljudel juhtudel iseloomustasid väljasaatmised ka koloniaalvalitsust. Peame kutsuma üles korraldama tõsist arutelu väljasaatmiste eri vormide ja nende oletatavate põhjuste üle. See peaks hõlmama ka süü uurimist ja süüdlaste karistamist, kuni see on veel igal juhul võimalik, nagu praegu toimub näiteks Mladiči puhul. Otsustav vastus sellele on aga Euroopa ühendamine, eriti iseseisvate Baltimaadega, ja selge pühendumine Euroopa ühtlustamisprotsessi jätkamisele, kuna see on veel pooleli. Me ei võlgne seda ajaloolist ülesannet vaid endale, vaid ka - või eriti just - Euroopas toimunud paljude väljasaatmiste ohvritele. Paljud poliitikud kõikidest Euroopa riikidest, nii idast kui ka läänest, on selle nimel tööd teinud. Üks näide on Gdański deklaratsioon, mille allkirjastasid Poola president Aleksander Kwaśniewski ja Saksamaa president Johannes Rau.
Kuna soovime minevikust õppida, peame olema valvsad märkama esimesi väljasaatmisilminguid, näiteks romade puhul. Peame tagasi lükkama kõik väited, nagu näiteks need, mille kohaselt peame saatma Araabia immigrandid oma paatides tagasi üle Vahemere, ning peame kaitsma ennast nende eest, kes tahavad teha lõppu meie saavutatud piirideta Euroopale ja naasta kitsarinnalise natsionalismi juurde.
Väljendagem oma sügavaimat lugupidamist kõikidele väljasaatmiste ja küüditamiste ohvritele, kuid olgem ühtsed endale võetud kohustuses jätkata Euroopa ühendamist, kuna see on ainuke tõeline garantii poliitika vastu, mis tõi Euroopa elanikele ja ka sellest väljaspool olevatele inimestele eelmisel sajandil nii palju viletsust. Me ei tohi kunagi unustada!
See ei tohi enam iialgi korduda! Need olid üleskutsed, mida tehti vahetult pärast Teist maailmasõda. Need on tänapäeval täpselt sama päevakajalised ning parim vastus neile on ühtne Euroopa.
(Aplaus)
Leonidas Donskis
Austatud president! Baltimaade elanike küüditamine 1941. aastal oli üks 20. sajandi dramaatilisemaid ja traagilisemaid sündmusi. See löök Leedule, Lätile ja Eestile, nende poliitilistele kogukondadele ja tsiviliseeritud elule üldiselt isoleeris need rahvad ja riigid viieks aastakümneks. Sama suur hoop oli see Euroopa solidaarsusele ja ühtsustundele. See eraldatus lõppes alles 1991. aastal, kui lõpuks ometi osutus võimalikuks kõnelda sellest pöördepunktist Balti rahvaste ajaloos. Siiski märkis alles 2004. aasta, mil Balti riigid võeti vastu Euroopa Liitu, tõeliselt Euroopa lõhenemise lõppu. Süütute tsiviilisikute - tavaliselt kõige haritumate ja edumeelsemate - tahtlik küüditamine oli Stalini ajastu sotsiaalsete katsetuste lahutamatu osa ning võitlus üksikisikute ja rahvuste, nende mälu ja väärikuse vastu. Sellest hoolimata saame lõpetada optimistlikes toonides. Austatud president, head kolleegid! Tõsiasi, et saame täna rääkida süütute inimeste Baltimaadest küüditamise 70. aastapäevast ning seda tunnistada, annab Euroopale tagasi väärikuse, solidaarsuse ja meie kollektiivse poliitilise mälu.
Roberts Zīle
fraktsiooni ECR nimel. - (LV) Austatud president! Kuigi küüditamised Balti riikides 14. juunil 1941. aastal ja teine küüditamiste laine 1949. aasta märtsis ikestasid tuhanded süütud inimesed paljudeks alandavateks aastateks Siberisse ja surmalaagritesse, ei ole Euroopa ja maailma avalikkus endiselt tänase päevani seda tõsiasja tunnistanud. Teisest maailmasõjast on möödunud üle 65 aasta. Hitleri totalitaristliku režiimi sooritatud julmad inimsusevastased kuriteod on juba kaua aega tagasi tuvastatud ja süüdlaste üle on kohut mõistetud. Stalinistliku režiimi genotsiidi okupeeritud Ida-Euroopa riikides ja ka Venemaal, peetakse aga mõnes nüüdisaegses poliitilises ringkonnas endiselt teemaks, mida oleks parem mitte arutada, ning isegi Euroopa Liit ei ole sellele probleemile täielikku hinnangut andnud. Kommunistliku režiimi kuriteod on jätnud püsiva psühholoogilise jälje Balti riikide inimeste psüühikale. Alexander Solženitsõni sõnadega öeldes põhines kommunistlik süsteem valedel ja terroril ning see oli sandistatud süsteem, mis on inimloomusele vastuvõetamatu. See hävitas inimeste moraalsed väärtused, traditsioonid, solidaarsuse ja eneseusu. Miks peavad minu kaasmaalased endiselt kuulama Moskva juttu sellest, et Balti riikide okupeerimist ei ole kunagi toimunudki, et Balti riike ei okupeeritud Hitleri (Molotov-Ribbentropi) pakti tulemusena ja et see oli Balti riikide 1940. aasta suve sotsialistlik valik? Miks pean koos oma kaasmaalastega endiselt kuulama lugu nendest küüditatutest n-ö vabastamise kohta, kuigi need olid kõige haritumad, parimad inimesed Balti riikides? Seetõttu kutsun Euroopa Komisjoni üles tagama kõikvõimalikku tuge kommunistliku režiimi kuritegude korralikuks uurimiseks, milleks on üleskutse teinud mitme liikmesriigi justiitsministrid, kaasa arvatud Baltimaade ministrid, ning lõpetama selle poolelioleva ülesande anda hinnang kõikide totalitaristlike režiimide kuritegudele. Tänan teid!
Franz Obermayr
(DE) Austatud president! Nõukogude Liidu ja Saksamaa mittekallaletungipaktiga jagasid Hitler ja Stalin ära oma huvialad Kesk-Euroopas, ning selle tulemused olid laastavad - eriti Baltimaade jaoks. Just nii nagu eelnevalt Valgevenes, kavandas Nõukogude Liit peagi ühiskonna juhtivate kihtide küüditamise Baltimaadest, ning esimesed massiküüditamised toimusid 13. ja 14. juuni vahelisel öösel. Eelneva hoiatuse ja süüdistusteta viidi inimesed oma kodudest minema.
2002. aastal kuulutas Eesti Riigikogu küüditamised inimsusevastaseks kuriteoks. Eestis on 14. juuni riiklik mälestuspäev. See päev on meenutamiseks ja leinamiseks, kuid märgib ka tunnustust praegusele demokraatlikule ja iseseisvale Eestile. Euroopas ja kõikjal maailmas juhib 14. juuni tähelepanu väikeste riikide ja rahvaste sageli unustatud kannatustele, eriti endises Nõukogude Liidus.
President
Arutelu on lõppenud.
