Principen om subsidiaritet och universalitet när det gäller offentlig social service i EU (debatt) 
Talmannen
Härmed återupptas sessionen.
Nästa punkt är den muntliga frågan till kommissionen (Β7-0218/2010) av Jan Olbrycht och Lambert van Nistelrooij, för PPE-gruppen, Heide Rühle, för GUE/NGL-gruppen, Oldřich Vlasák, för ECR-gruppen, Peter Simon, Françoise Castex, Evelyne Gebhardt och Proinsias De Rossa, för S&D-gruppen, och Ramona Nicole Mănescu och Olle Schmidt, för ALDE-gruppen, om principen om subsidiaritet och universalitet när det gäller offentlig social service i EU.
Jan Olbrycht
Jag vill påpeka att den muntliga fråga som ställdes här väcktes i och med ett beslut från Europeiska kommissionen om identifiering av vilka grupper som ska kunna tillhandahålla offentligt subventionerade bostäder i Nederländerna. Beslutet framkallade en hel del diskussioner och intresse bland Europaparlamentets ledamöter eftersom det får viktiga konsekvenser. Man måste dessutom vara medveten om att det finns olika definitioner av offentligt subventionerade bostäder i olika medlemsstater. Dessa definitioner är även kopplade till att vi har olika kriterier för användning av offentligt subventionerade bostäder och till att vi dessutom har olika räckvidd när det gäller ansvaret för dessa. Ansvaret ligger hos de offentliga myndigheterna men entreprenörerna kan vara både offentliga och icke-offentliga.
Intresset för offentligt subventionerade bostäder har uppstått genom att frågan å ena sidan berör regleringen av offentligt stöd, å andra sidan den definition som används för att identifiera kvalificerade kostnader för strukturfonder. I förhållande till detta skulle det dessutom vara intressant att veta om kommissionen anser att det bör finnas en enda definition av offentligt subventionerade bostäder i hela EU. Bör samma principer gälla överallt när det gäller offentligt stöd för subventionerade bostäder? Avser kommissionen att i varje enskilt fall upprätta en tillåtlig nivå av inhemsk inkomst såsom fallet är i Nederländerna? Är denna typ av åtgärd fullständigt i enlighet med subsidiaritetsprincipen vilken gäller i EU?
Heide Rühle
Fru talman! Jag skulle vilja hänvisa till ett pressmeddelande av kommissionen av den 19 december förra året i samband med beslutet om offentligt stöd när det gäller det nederländska systemet för subventionerade bostäder.
Jag citerar från uttalandet: ”Kommissionens beslut bekräftar den inriktning som man haft sedan långt tillbaka i tiden, vilken innebär att nationella myndigheter ska ha en bred marginal när de definierar kriterier och villkor för subventionerade bostäder och andra tjänster av allmänt ekonomiskt intresse.”
Min fråga lyder: Hur passar detta uttalande av kommissionen in i det faktum att kommissionen genom detta beslut fastställde fasta inkomstgränser för subventionerade bostäder i Nederländerna? Ligger detta verkligen inom kommissionens befogenhetsområde och hur är det kopplat till subsidiariteten och proportionaliteten?
Dessutom vill jag fråga kommissionen hur beslutet att formellt erkänna nödvändigheten av en social blandning för att undgå social segregation kan vara förenligt med att man samtidigt upprättar en schablonberäknad andel på inte mindre än 10 procent över taket på 30 000 euro. Samtidigt säger man att detta, om mer än 10 procent över detta tak på 30 000 euro vid något tillfälle erhåller subventionerat boende, måste kompenseras i andra delar av Nederländerna. Detta tycks mig vara ett mycket stelt och orörligt sätt att få till stånd en social blandning.
Hur passar detta med subsidiariteten, och - som ni själv uttalade i ert pressmeddelande - med att nationella myndigheter ska ha ”en bred marginal när de definierar kriterier och villkor för subventionerade bostäder och andra tjänster av allmänt ekonomiskt intresse”?
Françoise Castex
Fru talman! Även jag vill rikta mig till kommissionen när det gäller detta meddelande om stöd till socialt boende i Nederländerna enligt vilket Europeiska kommissionen har svarat att ett sådant måste vara i överensstämmelse med konkurrensreglerna. Kommissionen har därför rekommenderat en radikal reform av subventionerade bostäder och dess uppdrag av allmänt intresse och därmed, enligt mig, på ett restriktivare sätt definierat vad sociala tjänster av allmänt intresse ska innebära.
Kommissionen erkänner faktiskt denna offentliga tjänsts sociala karaktär, men understryker samtidigt att den bör definieras. Jag citerar ”med direkt koppling till eftersatta sociala grupper” och att tillgången till subventionerade bostäder i Nederländerna följaktligen överskrider de individuella behoven hos eftersatta sociala grupper. Enligt reformförslaget för subventionerade bostäder som därigenom lades fram av den nederländska regeringen begränsas andelen subventionerade bostäder som ska kunna tilldelas till andra sociala grupper till 10 procent. Detta ska dock alltid ske i enlighet med sociala kriterier eller i prioritetsordning.
Denna begränsning leder till en underminering av ett annat av de offentliga tjänsternas uppdrag som även tjänsten med subventionerade bostäder ska fullfölja enligt definitionen av den nederländske lagstiftaren, nämligen att uppnå social och urban mångfald. Därför frågar jag mig, fru kommissionsledamot, ledamöter av kommissionen: På vilken rättslig grund i fördraget kan kommissionen ifrågasätta de sociala tjänsternas universella karaktär och tvinga en medlemsstat att omdefiniera tilldelningen till dessa sociala tjänster?
László Andor
Fru talman! Den fråga som lagts fram av parlamentsledamoten består av tre delar. Den första handlar om huruvida kommissionen anser att det bör finnas en enda definition för subventionerade bostäder i EU. Den andra är frågan om subsidiaritetsprincipen och universaliteten. Den tredje är en fråga om inkomstgränser för att erhålla subventionerat boende. Innan jag svarar på dessa frågor vill jag understryka att kommissionen fäster stort avseende vid subventionerat boende. Det är ett nyckelverktyg i politiken för ekonomisk och social delaktighet i EU.
Som svar på frågorna 1 och 2, vill jag uttrycka mig mycket tydligt. Kommissionen ålägger inte att det endast ska finnas en enda definition för subventionerat boende på EU-nivå och respekterar subsidiaritetsprincipen fullt ut. Parlamentsledamöterna hänvisar helt riktigt till kommissionens beslut från 2005 om statligt stöd för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Beslutet tillhandahåller rättssäkerhet vid tillhandahållandet av tjänsterna och minskar den administrativa bördan på de offentliga myndigheter som finansierar dessa.
Enligt detta beslut får stöd till subventionerat boende som uppfyller de villkor som ställts upp i beslutet en förmånsbehandling eftersom det är undantaget från anmälningsplikten - oavsett vilka belopp som är inblandade. Enligt detta beslut tillämpas detta undantag när det subventionerade boendet kvalificeras som en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse av medlemsstaten i fråga. Det är upp till varje medlemsstat att bestämma vad som ska definieras som subventionerat boende i enlighet med sina traditioner, sin kultur och praxis för statligt ingripande.
Jag vill också hänvisa till kommissionens meddelanden från 2006 och 2007, enligt vilka medlemsstaternas ansvar och utrymme för fri bedömning tydligt betonades när det gäller sociala tjänster av allmänt intresse. Dessutom betonades detta nyligen i protokollet om tjänster av allmänt intresse. Icke desto mindre, vilket (den engelska) benämningen ”social housing” (socialt boende) antyder, handlar det här inte om boende i allmänhet utan om boende som tillhandahålls på grundval av sociala kriterier.
Det är därför som det i skälen i 2005 års beslut hänvisas till boende för de mest missgynnade medborgarna eller socialt utsatta grupperna som på grund av skulder inte kan få boende i enlighet med marknadsmässiga villkor. För att man ska kunna ha en öppenhet när det gäller tilldelningen av subventionerade bostäder och för att förhindra att de som är i störst behov av detta utesluts, måste medlemsstaterna därför definiera en målgrupp för subventionerade bostäder.
Medlemsstaterna har ett stort handlingsutrymme när det gäller att fastställa målgruppens storlek och att tillämpa systemen med subventionerade bostäder. Kommissionens roll är begränsad till att kontrollera att det inte finns någon uppenbar oriktighet i definitionen av detta.
Denna strategi antogs i ett beslut av kommissionen om socialt boende i Nederländerna som antogs i december 2009, och den ligger också i linje med artikel 34 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, i vilken det hänvisas till socialt stöd och stöd till boende för alla som inte har tillräckligt med resurser.
En tydlig definition av subventionerade bostäder säkerställer även att det statliga stödet inte mynnar ut i finansiering av kommersiell verksamhet som faller utanför definitionen av tjänster av allmänt intresse.
I fråga 2 hänvisas även till en universell rätt till boende. Som jag redan har sagt är boende i allmänhet inte detsamma som subventionerade bostäder. Tydliga, öppna tilldelningskriterier för stöd i form av subventionerade bostäder är viktigt för mottagarna och säkerställer att offentliga medel används på ett riktigt sätt.
Som svar på fråga 3, enligt vilken parlamentsledamöterna frågar varför tillgången till subventionerade bostäder är begränsad till hushåll med en inkomst som understiger 33 000 euro, vill jag ännu en gång vara mycket tydlig. Det har inte fastställts någon inkomstgräns för tillgång till subventionerade bostäder på EU-nivå.
Detta belopp rör en medlemsstat: Nederländerna. Det utgör en del av de förändringar som infördes av de nederländska myndigheterna för att skapa enhetlighet mellan det nationella systemet för subventionerade bostäder och EU:s regler om statligt stöd. De nederländska myndigheterna fastställde en sådan gräns för att identifiera målgruppen för subventionerade bostäder i Nederländerna. Kommissionen identifierade inte några fel med denna definition och godkände därför den nederländska statliga stödordningen. Jag tillägger att den målgrupp som definierats av de nederländska myndigheterna är mycket vidsträckt och omfattar 43 procent av Nederländernas befolkning.
Lambert van Nistelrooij
I dessa kristider och under en debatt om hur vi ska upprätthålla ett hållbart samhälle och vår konkurrenskraft diskuterar vi något som tycks vara en detalj men som, enligt min mening, icke desto mindre går rakt in i hjärtat på många människor.
Den berörda frågan gäller vilka som ska tilldelas subventionerade bostäder. Särskilt i dag när bankerna blivit mer reserverade än när dessa diskussioner startade, vilket i Nederländerna var 2005 och i en situation som såg helt annorlunda ut, står det klart att vissa människor verkligen hamnar i svårigheter. Det tak som nu har fastställts är 33 000 euro. Dessa förslag måste fortfarande läggas fram för godkännande inför ledamöterna av underhuset i det nederländska parlamentet, vilket kommer att tala om för oss direkt att detta tak faktiskt bör vara enhetligt med taket för den nederländska sjukkassan som ligger på ungefär 40 000 euro.
Debatten pågår fortfarande för fullt i Nederländerna. Alla är alltså inte eniga ännu. Jag anser att det inte getts tillräckligt mycket utrymme för flexibilitet inför skräddarsydda lösningar. Medlemsstaterna måste kunna anpassa sig till omständigheterna, och 10 procent är mycket lite. Efter att jag tagit examen var min inkomst också ovanför taket, men jag kunde fortsätta att hyra mitt boende under flera år innan jag beslutade att en gång för alla att flytta och köpa bostad någon annanstans.
Vi talar om flexibilitet och att det inte finns tillräckligt med svängrum. Detta får mig att dra slutsatsen att subsidiariteten - staters förmåga att själva ordna för sig och detta med ett mycket större utbud - inte respekteras tillräckligt. Efter dagens debatt måste vi titta på om vi kan återkomma med en resolution. På det stora hela tror jag att kommissionen gör ett bra jobb när det gäller detta. Jag anser dock att medlemsstaternas svängrum är kraftigt begränsat, något som skadar de människor som är beroende av detta för sin försörjning.
Evelyne Gebhardt
Fru talman, kommissionsledamöter, mina damer och herrar! När jag följer denna debatt noterar jag att det faktiskt råder en hög grad av osäkerhet när det gäller hur lagen ska tillämpas på dessa områden. Herr Andor, ni sade nyss att det inte finns någon EU-lagstiftning enligt vilken 33 000 euro fastställs som en fast gräns. Nederländska lagstiftare har dock fastställt denna gräns på eget bevåg, förmodligen på grund av rädsla för att kommissionen annars förr eller senare skulle kräva att tydliga kriterier infördes.
Denna osäkerhet leder till mycket svårigheter för medlemsstaterna att fatta beslut själva, särskilt när det gäller att forma dessa beslut så att de verkligen matchar människornas behov. Detta gäller särskilt för subventionerade bostäder, eftersom de människor som detta berör inte har tillräckligt med pengar för att kunna röra sig omkring fritt.
Det är därför mycket viktigt för oss att skapa ett rättsligt ramverk och rättslig säkerhet som också tillräckligt tydliggör vad som är möjligt. Tjänster av allmänt ekonomiskt intresse behöver naturligtvis verkligen skyddas. De tillhandahålls på lokal nivå i medlemsstaterna, de är universella och vi behöver säkerställa att de verkligen erbjuds till alla.
Vi måste därför begära - och jag vet att detta beaktats i utskottet för sysselsättning och sociala frågor - att kommissionen upprättar ett rättsligt ramverk för att skydda tjänster av allmänt intresse, särskilt inom det sociala området. Jag tror att ett sådant ramverk skulle vara en bra sak.
Isabelle Durant
Fru talman, herr kommissionsledamot! Här rör det sig om en rättslig grund som helt klart är av mycket stor betydelse. Bakom denna rättsliga grund vill jag dock understryka det faktum att bostäder och särskilt subventionerade bostäder helt klart inte är en marknad eller en kommersiell verksamhet vilken som helst. Subventionerade bostäder är dessutom mycket mer än bostäder reserverade för låginkomsttagare eller människor i nöd.
Det handlar om social mångfald, som vi diskuterat tidigare, men det handlar också om integration av dessa bostäder och de människor som bor i dem i det område eller den stad där de bor, ibland i innerstäder, ibland i ytterområden. Det läggs ner en hel del arbete på hyresgästerna, för att hjälpa dem att integreras och för att skapa solidaritet, även mellan de olika generationer som bor i dessa områden och bostäder och med tanke på detta anser jag att det är fråga om något helt annat.
Dessutom ska vi arbeta med tjänster i allmänhetens intresse under den här mandatperioden. Att komma här och framhålla problem som är kopplade till bistånd eller till begränsat tillträde till subventionerade bostäder framstår för mig som att fel signal sänds ut. Jag anser att den inkomstgräns, som nämnts av andra ledamöter, dock inte av mig och som är satt till 33 000 euro, är problematisk eftersom det finns många olika familjetyper: ensamstående föräldrar, pensionärspar, familjer med medlemmar från tidigare och nuvarande relationer, familjer som har separerat. Hur kan vi beräkna deras inkomster? Allt detta får mig och många andra att kräva mer flexibilitet och subsidiaritet om vi vill förverkliga sociala projekt i dessa områden.
Patrick Le Hyaric
Fru talman, herr kommissionsledamot! Ni framförde nyss att kommissionen betonar vikten av subventionerade bostäder. Det vi diskuterar här är en grundläggande rättighet som inte tillämpas i våra medlemsstater. Dessutom är det ytterligare en skamfläck på den nuvarande europeiska integrationsmodellen.
Herr kommissionsledamot, beträffande resten av ert svar, citerade ni kommissionens vanliga bönebok, men erfarenheten visar att kommissionen, er kommission, och EU-domstolen avger omdömen baserat på europeiska fördrag, enligt den fatala principen om fri och orubbad konkurrens, och skapar därför olagligt tillträde till bostadsbyggandet och till bostäderna som sådana. Ännu värre är att Europeiska kommissionen år 2005 definierade subventionerade bostäder som bostäder reserverade uteslutande för, jag citerar, ”missgynnade medborgare eller socialt utsatta grupper”. Kommissionen uppmuntrar således till skapande av ghettostäder för fattiga människor, till nackdel för social mångfald.
I likhet med många kolleger stöder jag idén om ett nytt, positivt och progressivt ramdirektiv, men jag befarar att det är just konkurrensprincipen som den kommer till uttryck i fördragen, som borde förändras.
Å andra sidan fruktar jag att de uttalanden som gjorts av kommissionens ordförande José Manuel Barroso och som i dag bekräftats av Ekofinrådet, där han i princip rekommenderar budgetstyrning, kommer att leda till minskade anslag till bostadsförmedlingar för bostäder med låg hyra, i synnerhet subventionerade bostäder. Min bestämda åsikt är att Europa måste börja om från början.
Frank Engel
(FR) Fru talman! Jag vill på sätt och vis ansluta mig till uttalandet av Isabelle Durant, som med rätta hävdade att subventionerade bostäder inte är vilken som helst kommersiell eller konkurrensutsatt sektor. Jag menar att vi är ense på den punkten.
Här ifrågasätts statligt understöd. Jag undrar varför vi rent teoretiskt inte skulle befinna oss just inom området statligt stöd när vi talar om subventionerade bostäder. Här rör det sig om statligt stöd till de som bor i subventionerade bostäder, inte om stöd till företag. Stödet har beviljats eftersom det anses nödvändigt, och här handlar det faktiskt inte om konkurrens.
Jag har konstaterat - och jag kan bara tala utifrån min egen nationella erfarenhet - att subventionerade bostäder är kopplade till så olikartade förhållanden att vi faktiskt bör vara glada över att Europeiska kommissionen, EU-institutionerna, Europa och Bryssel, inte måste ge oss en exakt definition på understöd och föreskriva vilka medborgare som kan få ta del av ett visst speciellt stöd och under vilka omständigheter.
Jag vill betona att vad det nu handlar om är specifika lokala förhållanden och förändringar av familjesituationen för var och en av oss. Hur ska någon som haft en familj men vars familjestatus har förändrats, någon vars inkomst varierar under livets gång såsom Lambert van Nistelrooij framförde, ena dagen garanteras rätt till subventionerade bostäder, enligt ett antal kriterier, bara för att få dem indragna nästa dag? Jag tycker inte att det vore rimligt och, under dessa omständigheter, anser jag att kommissionen inte ska gå utanför sitt mandat för att föreslå och till slut pracka på oss regler som ofrånkomligen skulle sakna flexibilitet och sannolikt också humanitet.
Proinsias De Rossa
(EN) Fru talman! Jag deltar i den här debatten som sysselsättningskommitténs rapportör beträffande framtiden för sociala tjänster i allmänhetens intresse. Den här muntliga frågan syftar till att få kommissionen att fastställa vilka förslag som finns tillgängliga för att lösa ett svårt problem som rör hur subventionerade bostäder ska tillhandahållas till medborgarna.
Jag beklagar att kommissionsledamot László Andor inte visat på några sådana förslag i stället för att söka rättfärdiga det existerande systemet. Kommissionen vägrar ihärdigt att ta till sig att vi måste skapa rättslig klarhet och flexibilitet för medlemsstaterna med avseende inte bara på hur existerande offentliga tjänster - och särskilt sociala tjänster - tillhandahålls, utan också att tillgodose nya sociala behov. Vi måste ha förmåga att förse medborgarna med ett skyddsnät när behovet uppstår och vi måste också kunna skapa ett stabilt socialt nätverk som betjänar samtliga medborgare. Hälsa, bostäder och utbildning är tjänster som utan tvekan bör tillhandahållas på universell basis och inte baserat på marknadssvängningar. Det är en självklarhet att marknaden inte är kapabel att förmedla universalitet baserat på jämlikhet och lika kvalitet inom dessa områden.
Det här är tjänster som når utanför vinstmotivet och som tillhandahåller sociala värden, som inte kan redovisas i en resultat- och balansräkning. De är faktiskt också nödvändiga för att skapa en solid bas för en modern ekonomi. Den rådande bristen på rättslig överensstämmelse med tanke på vad regeringar kan göra på både nationell och lokal nivå när det gäller att tillhandahålla tjänster som identifieras som väsentliga för samhällets välfärd, kan inte få fortsätta så länge till.
Sophie Auconie
(FR) Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först av allt vill jag komma med ett påstående: Det finns ingen gemenskapsbehörighet inom det bostadspolitiska området generellt, i synnerhet inte inom området subventionerade bostäder.
Men i det beslut som tas upp i den här muntliga frågan ger kommissionen en definition på subventionerade bostäder. Såsom tidigare sagts är problemet med subventionerade bostäder och vilka som ska ha tillgång till dessa bostäder, ett stort problem just nu, under den pågående krisen. Låt oss lägga in en smula humanitet i våra tekniska, rättsliga och till och med teknokratiska debatter.
Utöver boendet i sig, är subventionerade bostäder själva grunden för verklig integration, för verklig social tillhörighet, för dem som får tillgång till dem. Den definition som angavs i den översyn av stadsunderstöd som gjordes av kommissionen, kan verkligen diskuteras. Den store franske filosofen Descartes, som föddes i Loiredalen, som även jag kommer från, har sagt: ”Det generella intresset är en cirkel vars mittpunkt är känd men vars periferi är okänd.”
Jag har därför två frågor till er. Den första är enkel: Vad har den här definitionen för rättslig status? Ska den tillämpas på samtliga medlemsstater?
Den andra frågan är mycket mer generell. Var börjar, enligt kommissionens mening, gemenskapens behörighet när det gäller att organisera offentliga tjänster och var slutar den? Det här är faktiskt en viktig fråga. Det är de offentliga tjänsternas allmängiltighet och tillgänglighet som står på spel.
Peter Simon
(DE) Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I Europa har våra städer och samhällen problemområden att kämpa med. I hela Europa försöker vi lösa det här problemet genom att uppdatera de missgynnade områdena och levnadsförhållandena för människor som bor där till samma normala levnadsstandard som i övriga tätorter och städer.
Men om vi nu fastställer kriterier inom området subventionerade bostäder på samma sätt som kommissionen gör här, om vi fattar beslut om kriterier som uttryckligen - som vissa ledamöter redan har framfört - utesluter blandning av befolkningen i de här områdena, kommer det att undergräva alla insatser som behöriga parter under decennier utfört på platsen. Det kommer också att undergräva de projekt som stöttats av EU med gemenskapsinitiativen Urban och Urban II.
Om vi därför begränsar de kriterier enligt vilka ”socialt boende” kan subventioneras på sådant sätt att bara de allra fattigaste, de allra mest missgynnade, kan få bidrag och hjälp inom ramarna för subventionerade bostäder, kommer vi att sätta upp hinder för uppblandning av detta befolkningssegment i missgynnade områden, något som faktiskt är absolut nödvändigt. Det kommer att leda till mer social uteslutning av de här befolkningsgrupperna och kommer bara att öka problemen i städerna. Med tanke på detta hör en bred definition och bred tolkning av subsidiaritetsprincipen till dagordningen, och jag vill gärna att kommissionen helt kort uttrycker ett ställningstagande i det avseendet.
Joachim Zeller
(DE) Fru talman! Det som vi behandlar här är närmast en global fråga, närmare bestämt frågan om subsidiaritet och universalitet för offentliga sociala tjänster i EU som helhet. Subventionerade bostäder har lyfts fram under den här debatten med Nederländerna som exempel. Det här är inte något tillfälligt fall - i synnerhet hyresgästföreningar och hyresgästföreträdare har under många år misstänkt att EU:s inriktning på konkurrens milt sagt begränsar det subventionerade bostadsbyggandet i Europa, eller kanske syftar till att omöjliggöra det.
Efter mat och kläder är behovet av bostad trots allt ett grundläggande mänskligt behov; därför är bostäder en vara med social inriktning, och att förebygga hemlöshet är en social utmaning.
Ett uttryck för det är att i de stater där man bryr sig om sina medborgares välfärd, ger man antingen stöd till allmännyttiga bostäder eller också ger man individuella inkomstbaserade bostadsbidrag. Nu har vi förstås ett specialfall inom EU, efter anslutningen av de många länderna i östra, centrala och sydöstra Europa. På grund av de olika strukturerna för tillhandahållande av bostäder i de tidigare västra och östra delarna av Europa, finns ett behov av att jämföra strukturer för bostadsbidrag och tillhandahållande av bostäder i medlemsstaterna, särskilt efter de senaste utvidgningarna av EU.
Som en följd av metoden för privatisering av bostadsbyggandet i många medlemsstater i östra, centrala och sydöstra Europa omedelbart efter de politiska förändringarna och i synnerhet som resultat av den märkbara bristen på bostäder i dessa länder, har Europaparlamentet reagerat genom att göra strukturfonder tillgängliga för bostadsbyggande i dessa länder.
Trots detta fortsätter bostadspolitiken alltid att vara en reaktion mot de nationella, regionala och i synnerhet lokala omständigheterna i varje enskilt fall. Det är med andra ord ett klassiskt politiskt område där subsidiaritet tillämpas, där det inte finns något behov av överstatlig förordning och där ingen sådan förordning existerar. För bostäder som en allmänt tillgänglig social vara, kan marknadslagar bara ha en mycket begränsad tillämpning inom ramen för offentliga tjänster.
Evelyn Regner
(DE) Fru talman, herr kommissionsledamot! Offentliga tjänster och sociala tjänster är föremål för en enorm ekonomisk och politisk turbulens, och detta i ännu högre grad under nationella sparprogram. Inom EU står vi inför växande inkomstklyftor. Särskilt i tider av osäkerhet, ekonomisk kris och oro för framtiden är sociala stabilisatorer viktigare än någonsin.
I Wien, som är min hemstad, är den grundläggande idén om subventionerat bostadsbyggande att få till stånd bostäder till rimliga kostnader för befolkningens breda lager och att inte begränsa detta - enligt kommissionens definition - till missgynnade medborgare eller socialt mindre gynnade grupper. Det kommer att leda till ghettoisering. Jag kommer inte att ändra ståndpunkt i det avseendet - det bör vara en princip eller en rättighet för det lokala självstyret att definiera sociala tjänster, däribland subventionerade bostäder, på den lokala nivån och undanta sociala tjänster från området konkurrens och bestämmelser om statligt stöd.
I vilket fall som helst behöver vi rättslig klarhet inom EU och ett rättsligt instrument på EU-nivå som täcker och definierar sociala tjänster.
Seán Kelly
(EN) Fru talman! Först av allt vill jag tacka kommissionsledamot László Andor för förtydligandet av några av de punkter som lyfts fram i frågorna. Det måste sägas att tillhandahållande av en bostad är en absolut nödvändighet för var och en, i synnerhet i en modern välfärdsstat. Att ha tak över huvudet är absolut livsviktigt, det är en rättighet och något som alla är överens om måste tillgodoses, antingen genom egna resurser eller genom regeringsorgan eller liknande.
Vi måste ha en debatt om hur mycket regeringen i ett visst land ska ingripa när det gäller tillhandahållande av bostäder. I mitt eget land har det skapats en fastighetsbubbla genom alltför generösa och ogenomtänkta skattelättnader för byggherrar att bygga hus och genom att ge dem bygglov - ibland till och med på flodslätter som sedan blivit översvämmade - och planlagda områden som inte borde ha planlagts. Sedan kom bankerna in i bilden genom att ge byggherrar generösa lån som de inte kunde betala och lån till husköpare för att köpa hus som de inte kunde betala.
Det är därför vi har den kris vi just nu går igenom. Det finns alltså en mängd frågor som gäller hur involverad staten ska vara inom området fastighetsutveckling.
När det gäller bostadssubventioner, anser jag att det är alltför normativt att basera dem på inkomst och att det inte heller är förnuftigt av orsaker som framförts från flera håll. Enligt min mening har kommissionen definitivt en roll i vidare mening, kanske genom att ange riktlinjer för bostadssubventioner, men att vara alltför normativ med avseende på sådant som inkomst och liknande är inte meningsfullt, det kommer inte att fungera och ska inte testas.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Subventionerade bostäder faller under tjänster i allmänhetens intresse. Tyvärr ligger ungdomsarbetslösheten inom EU för närvarande på 20 procent.
Enligt EU-förordningen, kan 4 procent av Europeiska regionala utvecklingsfonden användas av alla medlemsstater för att finansiera byggande av subventionerade bostäder och förbättring av energieffektiviteten i byggnader. På grund av den ekonomiska krisen har den ekonomiska situationen för familjerna i EU tyvärr försämrats och ungdomsarbetslösheten, som ju är oerhört hög, ger anledning till oro. Herr kommissionsledamot, just därför vill jag be er att stödja oss i vår önskan att höja denna nivå till 15 procent under den kommande ekonomiska programperioden för att bygga subventionerade bostäder och förbättra energieffektiviteten i byggnader.
I de flesta av medlemsstaterna hanteras hälsovård, utbildning, sociala tjänster och vård av mycket unga och mycket gamla människor genom statens försorg. Dessa offentliga tjänster har en viktig uppgift för att säkerställa trygghet och integration av samtliga samhällsmedborgare, under förutsättning att de är tillgängliga för alla medborgare. För att säkerställa att detta gäller i hela EU, uppmanar vi kommissionen att utarbeta ett ramdirektiv för offentliga tjänster, som ska införa minimikrav inom det här området och garantera såväl lika tillgänglighet för alla EU-medborgare som god kvalitet och insyn i dessa tjänster.
António Fernando Correia de Campos
(PT) Fru talman, herr kommissionsledamot! Subventionerade bostäder är en ekonomisk tjänst av allmänt intresse och med en viktig roll på marknaden, genom att skapa positiva resultat som gagnar hela samhället. Enligt protokoll 26, i bilagan till Lissabonfördraget, ankommer det på nationella, regionala och lokala myndigheter att genomföra och organisera den här typen av tjänster. Därför är det svårt att förstå den här begränsningen av målgruppen till familjer med inkomster lägre än 33 000 euro. Det är ett sätt att mäta fattigdom utifrån en absolut och rent ekonomisk definition och tar inte hänsyn till olikheterna i de 27 medlemsstaterna; en argumentation som sammanfattningsvis kan beskrivas som ren betalningsförmåga.
Subventionerade bostäder är ett svar på kulturella och sociala frågor, på närhet till arbetsplatsen, på den viktiga omdefinitionen av kvinnornas roll på marknaden, och på arbetstagares rörlighet inom det europeiska området. Den kamp som förs inom EU för att komma ut ur den rådande krisen kräver ekonomisk tillväxt, vilket leder till immigration och till etniska, ekonomiska och kulturella minoriteter, som måste integreras i samhället, även om det i samband med detta finns risk för ghettoisering, en risk som vi måste bekämpa med rimlig balans. Är det möjligen så att kommissionen inkräktar på medlemsstaternas befogenheter?
Zigmantas Balčytis
(EN) Fru talman! Lissabonfördraget erkänner vikten av tillgång på och tillgång till sociala tjänster och de lokala och regionala myndigheternas betydelse för att tillhandahålla dessa tjänster. Frågan om subventionerade bostäder har enorm betydelse för människor med låga inkomster och det är en realitet att krisen har gjort många människor arbetslösa, och dessa människor är i behov av subventionerat boende.
I de olika medlemsstaterna tillämpas för närvarande skilda standarder när man fattar beslut om kriterier för subventionerade bostäder. Det är lätt att inse att de ekonomiska och sociala situationerna skiljer sig åt signifikant mellan olika medlemsstater. Jag anser att det för att säkra rätten till tillträde till samhällsomfattande tjänster vore rimligt att definiera generella principer och fastställa en rekommenderad övre inkomstgräns på EU-nivå. Men med tanke på ekonomiska och sociala skillnader måste det finnas ett rejält utrymme för medlemsstaterna att sänka denna inkomstgräns.
Rareş-Lucian Niculescu
(RO) Jag vill tacka kommissionsledamot László Andor för de förtydliganden han gjort i den här frågan. Inte heller jag anser att vi ska ha en enda definition på subventionerade bostäder. En sådan definition skulle bli svår att använda i situationer med stora skillnader i levnadsstandard. Frågan om subsidiaritet är relevant i den här debatten. Jag kommer att avvika en smula från ämnet, och gå utanför frågans specifika ram.
Jag tror att det i alla händelser bör finnas en uppsättning tydliga standarder, men i ett annat avseende, exempelvis situationer som innebär tillämpning av nya regler om boenderättigheter för marginaliserade grupper. Det här är en förordning som parlamentet antog i februari och som också nämndes av Silvia-Adriana Ţicău. Jag vill också ta tillfället i akt och säga att jag skulle välkomna en ökning av tillgängliga medel, baserat på denna förordning.
Frédéric Daerden
(FR) Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag ville ha den här debatten helt enkelt för att den här frågan berör mig liksom övriga ledamöter.
I flera regioner i Europa, inklusive min egen, gör man just nu bedömningar som syftar till att reformera politiken för tilldelning av medel till subventionerade bostäder för att undvika ghettoisering och samgruppering av missgynnade sociala grupper i samma byggnader och i samma områden. Ert beslut går tvärt emot denna politik med social utjämning och nödvändig social mångfald.
Det är inte rätt att kommissionen hindrar medlemsstaterna från att föra en politik för social mångfald. Tillgång till sociala tjänster av generellt intresse i relation till boende kan givetvis dels begränsas till vissa befolkningskategorier, men det bör också finnas kvar ett visst manöverutrymme så att de blir tillgängliga för människor med andra inkomster, för att gynna den sociala mångfalden i bostadsområdena.
I vilket fall som helst bör balansen mellan dessa båda aspekter definieras av eller tillsammans med medlemsstaterna och regionerna, och inte av kommissionen.
Ilda Figueiredo
(PT) Fru talman! Vi alla vet att rätten till bostad är en grundläggande rättighet. Därför är EU:s medlemsstater skyldiga att garantera subventionerade bostäder till alla som behöver det. Under en tid med djup social kris, där det sker en ökning av antalet människor och familjer med stora skulder och som har svårt att betala sina huslån, eller som dras med höga räntor, är det ännu viktigare att ge fullt stöd till människor och familjer som inte har råd med goda bostäder med tillräckliga bekvämligheter och funktioner.
Därför är det viktigt att medlemsstaterna kan använda EU-medel och nationella medel för att bygga subventionerade bostäder och garantera de grundläggande rättigheter som alla medborgare har rätt till, få slut på sociala ojämlikheter och uppmuntra social integration. Europeiska kommissionen måste vidta skyndsamma åtgärder inom det här området, inte genom att hota subsidiaritetsprincipen utan genom att stödja universaliteten för offentliga sociala tjänster.
Anna Záborská
(SK) Den europeiska centraliseringen åtföljs ibland av fanfarer, som vi såg vid antagande av Lissabonfördraget. Andra gånger sker det mer obemärkt. Genom att man skapat olika europeiska stödfonder som ofta deformerar marknadsförhållandena, har det blivit nödvändigt att införa obligatorisk anmälan för tilldelning av statligt stöd.
Därefter har det visat sig att det behövs undantag från denna skyldighet i fråga om subventionerade bostäder. Här har vi då plötsligt en EU-definition till hands. Att definiera skyldigheter på den här nivån och sedan beordra människor på lägre nivåer att genomföra dem, är inte subsidiaritet.
Ansvaret för subventionerade bostäder ligger helt och hållet inom de nationella, regionala och lokala myndigheternas kompetensområde. Låt oss inte ifrågasätta nationella samhällens och lokala gruppers förmåga att lösa sina egna problem. Det är ju de som vet mest om problemen. De vet också vilka alternativ som finns för att lösa dem.
Wojciech Michał Olejniczak
(PL) Det är tydligt att vi har att göra med ett problem som ser olika ut i de olika medlemsstaterna.
I de nya länderna, t.ex. Polen, finns en mängd regioner där det finns många människor som inte har någonstans att bo eftersom de har mycket låga inkomster. De lokala myndigheterna brukar ta hand om dessa människor. Det är de lokala myndigheternas och de regionala institutionernas uppgift att hjälpa dessa människor så snabbt som möjligt. Om de lokala myndigheterna inte får ytterligare medel att förfoga över och utan offentligt stöd, blir det omöjligt att hjälpa människor i den här mycket svåra situationen. Samtidigt måste vi fundera över hur vi genom att skapa en gemensam politik och en gemensam definition inom det här området, längre fram ska kunna skaffa fram ytterligare medel som kan användas av de regionala myndigheterna. De skulle använda pengarna för att skapa subventionerade bostäder; i många europeiska länder finns det faktiskt mycket få sådana.
László Andor
Fru talman! Jag håller fullständigt med om att vi måste behandla frågan i ett större sammanhang, i detta fall kopplat till den finansiella och ekonomiska krisen. Under de senaste två åren har vi sett att krisen ställde konkurrenspolitiken på prov, oavsett om det gällde finanssektorn, bilsektorn eller som i detta fall bostadssektorn. Den ställde även vår socialpolitik på prov, vare sig det gällde barn eller äldre eller hemlösa.
I de frågor som jag har mottagit överlappar dessa båda frågor - konkurrens och socialpolitik - varandra. Därför är det ännu mer komplext än det skulle ha varit utan krisen.
Genom krisen uppenbarades ett enormt marknadsmisslyckande, inte endast inom finanssektorn utan även inom bostadssektorn. Det blev helt uppenbart att marknadskrafterna inte kan lösa dessa problem på egen hand, inte endast för de mycket fattiga utan även för bredare samhällsskikt. Därför är jag starkt emot alla principer som skulle begränsa begreppet offentligt subventionerade bostäder till att gälla endast de fattigaste grupperna i samhället, särskilt med hänsyn till EU-ländernas olikheter och subsidiaritetsprincipen. Som jag sade i mitt inledningsanförande skulle jag helt klart vara för att i detta sammanhang låta medlemsstaterna själva bestämma definitionerna.
För att återgå till det nederländska fallet, som har varit ämne för diskussionen, vill jag upprepa att kommissionen inte tvingar på något annat land de kriterier som har fastställts i det nederländska sammanhanget. Med full respekt för subsidiaritetsprincipen är det upp till medlemsstaterna att bestämma de faktiska villkoren för offentligt subventionerade bostäder.
Det bekräftas av beslutet om det nederländska systemet för statligt stöd. Jag vill påminna om att de gränser som de nederländska myndigheterna har fastställt, vilka endast gäller i Nederländerna, täcker 43 procent av den nederländska befolkningen, vilket ju är långt utöver de fattigaste grupperna. Det nederländska beslutet har dessutom bekräftat att den sociala blandningen och sociala sammanhållningen är giltiga mål för offentlig politik i samband med vilka statligt stöd kan vara berättigat, inte endast för dem som lever i svår fattigdom eller i riskzonen för fattigdom.
Den sociala oron under de senaste åren har destabiliserat samhället i mycket större utsträckning. Därför måste vi vara känsliga för detta. Jag måste även tillägga att kommissionen endast kontrollerar stöd till bostadsföretagen. Stöd som ges direkt till medborgarna är inte underkastat reglerna om statligt stöd.
Diskussionen berörde även ett större sammanhang, nämligen sociala tjänster av allmänt intresse. Därför måste jag även ta upp detta och betona att andra tjänster av allmänt intresse förutom bostäder, särskilt andra sociala tjänster, spelar en förebyggande och socialt sammanhållande roll, inriktat på hela befolkningen oavsett förmögenhet eller inkomst. Kommissionen klargjorde detta i sitt meddelande från 2007, där den framhävde målen och principerna för organiseringen av sociala tjänster.
Kommissionen har åtagit sig att främja de sociala tjänsternas kvalitet. Vi stöder exempelvis upprättandet av en kvalitetsram för sociala tjänster av allmänt intresse inom kommittén för socialt skydd.
Några avslutande synpunkter. Eftersom några av frågorna rörde en längre tidsskala som sträcker sig in i nästa budgetram, kan jag hålla med om att bostäderna kommer att påverkas i många olika sammanhang. Renovering för att uppnå energieffektivitet - vilket ur vår synvinkel tillhör kategorin gröna arbeten - kommer säkerligen att vara ett verksamhetsområde, utan att för den skull innebära att vi försöker införa en gemensam europeisk bostadspolitik.
Även andra frågor kommer att bli aktuella, exempelvis bostäder för de mest utsatta grupperna i samhället, som romerna, där det redan har börjat hända saker. Jag tror att fortsatt stöd kommer att ges från strukturfonderna för att ta itu med bostadsfrågor, i detta fall för ytterst utsatta och marginaliserade grupper i olika medlemsstater. Detta framhäver även betydelsen av att ha ett mycket varierat synsätt, eftersom länderna har olika sociala behov. Vissa beslut och lösningar som tillämpas i höginkomstländer behöver verkligen inte nödvändigtvis följas av - och definitivt inte tvingas på - andra medlemsstater.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
