Effekterna och konsekvenserna av att undanta vårdtjänster från direktivet om tjänster på den inre marknaden (debatt) 
Talmannen
Nästa punkt är ett betänkande av Bernadette Vergnaud, för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd, om effekterna och konsekvenserna av att undanta vårdtjänster från direktivet om tjänster på den inre marknaden.
Bernadette Vergnaud 
föredragande. - (FR) Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vårdtjänster utgör en av grundpelarna i den europeiska sociala modellen. Därför har de undantagits från tjänstedirektivet och måste behandlas för sig, som en del av en mer vittomfattande bedömning av vårdsektorn i EU.
Kommissionens samråd kan inte begränsas till att enbart gälla patientrörlighet, utan bör utgöra ett tillfälle att fastställa EU:s roll och mervärde när det gäller att garantera alla medborgare lika tillgång till sjukvård, men även en hög nivå för hälsoskyddet, i enlighet med medlemsstaternas behörighet och subsidiaritetsprincipen.
EU:s hälsopolitik får inte begränsas till patienters och vårdpersonals rörlighet och får inte enbart inriktas på genomförandet av en inre marknad för vårdtjänster, eftersom detta skulle leda till ett ojämlikt system, där enbart de rikare patienterna skulle dra nytta av fördelarna och där vårdinrättningarna skulle försöka locka till sig de förmögnaste patienterna. Vidare kommer inkomstskillnaderna att leda till obalans när det gäller tillgången på vårdpersonal, vilket kommer att underminera tillgången till sjukvård i medlemsstater där vårdgivare inte tjänar lika mycket, och dessa personer kommer att lockas att etablera sig utomlands. Patienter måste i enlighet med den fria rörligheten ha rätt till sjukvård i en annan medlemsstat, men det handlar inte alls om att främja vårdturism.
Även om vårdtjänster omfattas av fördragets bestämmelser kan de inte ses som vanliga kommersiella tjänster eftersom de är tjänster av allmänt intresse. Det måste finnas en balans mellan den fria rörligheten och de rådande nationella målsättningarna för förvaltningen av sjukhuskapacitet, övervakningen av sjukvårdsutgifterna och den finansiella jämvikten i de sociala trygghetssystemen. Dessutom behåller medlemsstaterna ansvaret för att organisera, planera och finansiera sina sjukvårdssystem.
Alla EU-medborgare ska oavsett inkomst eller bostadsort ha lika rätt till vård till ett rimligt pris enligt principerna om universalitet, kvalitet, säkerhet, kontinuitet och solidaritet. På så sätt bidrar vi till den sociala och territoriella sammanhållningen inom EU samtidigt som de nationella sjukvårdssystemens finansiella hållbarhet garanteras. Patientrörligheten får faktiskt inte användas som en ursäkt för medlemsstaterna att försumma sina egna system.
Genom EG-domstolens domar har det, beroende på ärendenas gång, införts ett antal begrepp som förtjänar att klargöras. Detta gäller distinktionen mellan sjukhusbehandling och annan behandling, liksom begreppet ”inom rimlig tid”. Jag beklagar att kommissionen bara flyktigt nämner rörligheten för vårdpersonal, ett ämne som kräver en grundlig granskning. Personalbristen inom den europeiska vårdsektorn kommer bara att förvärras med tiden. Dessutom blir befolkningen allt äldre. Är det då vettigt att inte ta itu med denna fråga redan i dag? Jag tycker inte det.
EU måste förbinda sig att ge patienterna heltäckande information, så att de kan välja med full kännedom om förutsättningarna: vem kan vårda dem och enligt vilka förfaranden? Först då, när alla dessa procedur- och kriterierelaterade frågor har lösts, kan vi verkligen ha ”europeiska patienter utan gränser” på vårt territorium. När det gäller samarbete skulle EU kunna främja genomförandet av ett europeiskt nätverk med specialistmottagningar, eller kunskapsutbyte mellan de olika länderna om bästa behandlingsmetoder.
Det är beklagligt att sociala tjänster beskrevs på ett restriktivt sätt under samrådet, för när det gäller integration finns det en dimension av dessa tjänster som går utöver rent bistånd och åtgärder till stöd för de fattigaste. Den konstgjorda åtskillnaden mellan vårdtjänster och sociala tjänster av allmänt intresse avspeglar dessutom inte hur dessa tjänster tillhandahålls i verkligheten. I många fall tillhandahålls sociala tjänster och vårdtjänster på samma sätt. Detta gäller i synnerhet vårdtjänster med socialt stöd. Hur är det till exempel med sjukvård i äldreboenden och särskilda institutioner för människor med funktionshinder?
I motsats till vad som påstods i samband med kommissionens samråd innebär EG-domstolens domar varken att parlamentet måste begränsa sig till att bara kodifiera rättspraxis eller att det förhindras att utöva sin roll som lagstiftare fullt ut. Domstolens beslut, som fattas med hänvisning till specifika fall, räcker inte för att definiera en hälsopolitik. Dessa beslut måste fattas som ett led i den demokratiska beslutsprocessen.
Mot bakgrund av de oräkneliga överträdelseförfaranden som inletts av generaldirektoratet för den inre marknaden och tjänster på sjukvårdsområdet och den otillfredsställande rättsliga situation som användarna och medborgarna befinner sig i måste vi för konsekvensens skull utarbeta ett direktiv om vårdtjänster med en detaljerad redogörelse för de gemensamma värden och principer som är tillämpliga på EU:s sjukvårdssystem. Detta är nödvändigt för att medborgarna ska återfå förtroendet för EU på ett av vardagslivets områden, sjukvården, för hälsan är deras mest värdefulla tillgång. EU:s mervärde kan vara avgörande i detta avseende och kan också ge ny kraft åt Lissabonstrategin.
Markos Kyprianou
ledamot av kommissionen. (EN) Fru talman! Jag gläder mig mycket över möjligheten att återigen få diskutera denna fråga med er. Vi har diskuterat den vid ett flertal tillfällen, däribland i utskottet.
I dag handlar det om en verklig situation. Dels finns det en rad domar från EG-domstolen och rättspraxis som skapats på detta område, och dels finns Europaparlamentets beslut, som kommissionen har godtagit och instämt i, om att inte ta med vårdtjänster i tjänstedirektivet.
Som lovat i samband med debatten om att undanta vårdtjänster från tjänstedirektivet vidtog vi åtgärder inom ett särskilt hälsovårdsområde på EU-nivå. Därför har vi tagit initiativet till att börja med ett samrådsdokument, inleda ett offentligt samråd och att sedan fortsätta med ett mer specifikt förslag.
Det offentliga samrådet har avslutats och vi har redan fått resultaten. Vi har redan haft två överläggningar med de behöriga ministrarna om denna fråga, och i och med er debatt i dag kommer vi att få en mer komplett bild av både institutionernas och de europeiska medborgarnas ståndpunkter. Därefter kommer vi att vara redo för nästa fas, som blir att utarbeta ett förslag. Jag kan försäkra er om att dagens diskussion och givetvis betänkandet kommer att utgöra ett väsentligt bidrag till frågan om hur vi ska gå vidare i detta hänseende. Därför vill jag tacka föredraganden och gratulera henne till ett mycket grundligt och uttömmande betänkande, och jag vill också tacka de övriga utskotten för att ha bidragit till detta.
Vi är mitt i denna process, vilket gör det möjligt för oss att återförvisa beslutet om politiska riktlinjer till de politiskt ansvariga - de som har mandat att besluta och föreslå en politik kommer att få göra detta inom det här viktiga området.
Som jag nämnde har vi avslutat samrådsförfarandet. Vi har mottagit mer än 300 bidrag från medlemsstater, regionala myndigheter, organisationer som företräder patienter och yrkesutövare, samt vårdleverantörer - ja, till och med från sjukhus och enskilda medborgare. Även om det har förekommit olika uppfattningar beroende på bakgrunden till varje bidrag har det ändå funnits en gemensam inställning, nämligen att det skapas ett mervärde om EU vidtar åtgärder i detta avseende. Debatten handlar om mer än patienters rörlighet, och täcker många andra områden, såsom information till patienter, patienters rättigheter, yrkesutövares rörlighet, samarbete mellan vårdgivare och expertcentra, samt utbyte av bästa praxis inom samtliga områden som skulle kunna bidra till en effektiv gränsöverskridande hälso- och sjukvård till förmån för patienter och medborgare - som är vårt främsta intresse - utan att skapa onödig belastning för hälso- och sjukvårdssystemen i medlemsstaterna.
Alla dessa bidrag och ert betänkande i dag kommer att utgöra en mycket viktig referenspunkt för vårt nästa steg, som kommer att bli ett särskilt förslag.
Vi erkänner att vårdtjänsterna har ett särdrag - de skiljer sig från andra tjänster i EU - och därför är utmaningen hur man ska välja mellan den inre marknaden och de sociala värdena, samt inrätta ramar som både gynnar fördelarna med den fria rörligheten och respekten för hälsomålen och de sociala värdena, särskilt efter att detta nyligen bekräftades av hälsoministrarna vid det informella rådsmötet i Aachen.
Jag anser att parlamentets betänkande i stora drag återspeglar de frågor som togs upp av flera berörda parter och ministrar. Detta understryker behovet av att vidta åtgärder på EU-nivå.
Beträffande det instrument som vi kan använda nämnde jag i inledningen att vårdtjänsterna undantogs förra året från tjänstedirektivets tillämpningsområde på begäran av Europaparlamentet, och kommissionen uppmanades att lägga fram särskilda förslag om vårdtjänster. Kommissionen samtyckte till denna strategi och avser därför inte att återuppta diskussionen om att eventuellt återinföra dessa tjänster inom ramen för tjänstedirektivet. Tvärtom håller vi nu på att avsluta utarbetandet av ett särskilt förslag som är inriktat på dessa specifika frågor. Det kommer att bli ett paket med flera olika åtgärder, men som man efterlyste i betänkandet kommer den första åtgärden att omfatta särskilda lagstiftningsförslag på området. Vi kommer att följa upp detta med hjälp av flera andra åtgärder.
Som jag nämnde är emellertid det huvudsakliga målet för oss alla att detta ska gynna de europeiska medborgarna och patienterna, samtidigt som subsidiaritetsprincipen alltid bör beaktas.
Harald Ettl 
föredragande för yttrandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor. - (DE) Fru talman, herr kommissionsledamot! Vårdtjänster av hög kvalitet är en mycket viktig fråga för hela den europeiska allmänheten, och hälsans betydelse ökar eftersom befolkningen blir allt äldre i hela Europa. Vårdtjänster har samma syften som andra sociala tjänster av allmänt intresse och grundas på solidaritetsprincipen, grundläggande värden och jämlik tillgång. Heltäckande tillgänglighet, likabehandling och solidaritet måste garanteras även fortsättningsvis.
Utskottet för sysselsättning och sociala frågor har återigen bekräftat att undantagandet av vårdtjänster från tjänstedirektivets tillämpningsområde motiverades av en önskan att identifiera vårdtjänster som ett högre värde för EU, och att justeringen av resultatet av omröstningen i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd i plenum är nödvändig för att undvika att sända falska signaler om den pågående processen. Dessa tjänster måste erkännas med hjälp av ytterligare EU-lagstiftning och får inte göras till föremål för fri konkurrens.
Vad som behövs är rättsliga ramar, ett förslag, exempelvis i form av ett sektorsdirektiv för vårdtjänster om vilket samråd skulle hållas med arbetsmarknadens parter och beslutsfattarna. Ett krav på tydliga bestämmelser om ansvar för patientskada i samband med behandling bör också ingå.
Ersättningen för kostnader måste vara tydlig och lättförståelig, och enhetliga sociala, arbetsrättsliga och kvalitetsmässiga standarder måste uppfyllas när vårdgivare etablerar sig. Vårdtjänster är inte tjänster som alla andra, och vi måste hantera dem varsamt, för i slutändan är det också er hälsa det handlar om.
Jules Maaten 
föredragande för yttrandet från utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. - (NL) Herr talman! Jag vill i min tur, för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, bidra med mina synpunkter i denna debatt. Det är uppenbart att vårdtjänster utgör en integrerad del av Europas sociala infrastruktur. Om det är något som verkligen utmärker EU och skiljer oss från andra är det vårt sätt att göra högkvalitativ sjukvård tillgänglig för alla medborgare, oavsett personlig bakgrund.
Vår vägledande princip i hela denna diskussion är därför att högkvalitativ vård i slutändan måste göras tillgänglig för patienterna och helst så nära deras hem som möjligt, eftersom det är vad de flesta patienter verkar vilja ha. Det finns förstås ändå situationer när detta är omöjligt. Det kan handla om långa väntelistor eller sällsynta sjukdomar som bara kan behandlas på europeisk nivå.
Även om sjukvården först och främst är medlemsstaternas ansvar gläder sig utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet åt att kommissionen har tagit initiativet att inleda samrådsförfarandet, för att ta reda på hur det är lämpligast för EU att agera.
Charlotte Cederschiöld
för PPE-DE-gruppen. - Detta ärende handlar inte om tjänstedirektivet, även om man kan tro det när man lyssnar på debatten. Det handlar egentligen om hur vi skall lösa de problem som beror på att hälsovårdstjänster inte omfattas av tjänstedirektivet och inte minst hur patienter och tjänsteleverantörer trots detta skall kunna behålla sina gränsöverskridande rättigheter. Dagens rättigheter har sin grund i fördragen och olika rättsfall och får inte försämras genom sekundärlagstiftning, åtminstone inte utan att medborgarna får information om det. Det handlar inte om att införa nya tjänster eller nya rättigheter utan om att stå upp för rättsstaten och existerande rättigheter.
Enligt domstolen är förhandsbesked en vanlig begränsningsmetod. Vi i PPE-DE-gruppen vill inte öka användningen av förhandsbesked. Vi anser att det räcker med de få fall som domstolen har godkänt som legitima hinder mot huvudregeln fri rörlighet för personer och tjänster.
En del avancerad sjukvård kräver planering med fasta strukturer och finansiering. Här måste nog medlemsstaterna ha en viss egen rörelsefrihet.
Som många talare redan har påpekat är skillnaderna mellan medlemsstaterna stora. Kommissionen bör välja lämpliga instrument för att hantera de olika delarna i detta stora paket och fokusera på lösningar som främjar rörlighet, frihet och säkerhet för den enskilde EU-medborgaren. Det är människorna som skall skyddas, inte den nationella byråkratin. Vi har inget emot att specialiseringen inom EU leder till att patienter får högre kvalitet i vården. Som EU-medborgare har vi gränsöverskridande lösningar att ta till. Vi har rätt till dem både som patienter och tjänsteutövare. Dessa lösningar finns och måste få komma till användning även om hälsovård inte ingår i tjänstedirektivet. Kommissionen har ansvar för att lägga fram förslag till lösningar. Jag uppmanar kommissionen att kodifiera rättsfallen och framhålla medlemsstaternas ansvar för vårdinnehållet och inte acceptera mindre rättigheter för medborgarna än idag. Parlamentet och kommissionen måste stå sida vid sida.
Evelyne Gebhardt
Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi i parlamentet agerade beslutsamt när vi undantog vårdtjänster från tjänstedirektivet, eftersom det är särskilda tjänster som måste hålla en särskilt hög kvalitet, en hög vårdstandard och dessutom måste organiseras på så sätt att alla, oavsett var de bor och hur mycket de har i plånboken, verkligen får tillgång till vårdtjänsterna.
Detta är vår centrala uppgift och det är skälet till att vi har förklarat att vårdtjänsterna inte är kommersiella och att de följaktligen inte ska omfattas av tjänstedirektivet. Vi blev därför desto mer förbluffade när liberalerna och de konservativa i utskottet gick samman och beslutade att vårdtjänster återigen skulle ingå. Det är alldeles fel och jag måste be er att tänka igenom detta på nytt och ta tillbaka beslutet, för nu måste vi, som kommissionsledamot Markos Kyprianou helt riktigt sa, komma fram till en bra lösning på frågorna om vårdtjänster och då ta hänsyn till samtliga frågor som måste regleras. Detta är vår uppgift, så låt oss se framåt i stället för bakåt och sträva efter att möjliggöra tillhandahållande av vårdtjänster av riktigt hög standard.
Jag uppmanar de konservativa och liberalerna att se till att punkt 71 på nytt stryks från denna resolution, som i alla andra avseenden är mycket bra.
Jag vill gratulera Bernadette Vergnaud till hennes betänkande, eftersom de allmänna principer som beskrivs i betänkandet gör det till ett positivt och framåtblickande arbete som visar hur vi kan hantera dessa frågor, och jag är mycket glad att kommissionen, företrädd av kommissionsledamot Markos Kyprianou, liksom ministrarna i ministerrådet har gett uttryck för sin helhjärtade vilja att följa den vägen. Låt oss alltså gå vidare och ta itu med dessa frågor i ett specifikt sektorsdirektiv och därigenom slutföra ett gott arbete för allmänheten.
Toine Manders
för ALDE-gruppen. - (NL) Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans presentation och Bernadette Vergnaud för hennes goda samarbete.
Eftersom jag vid flera tillfällen hört sägas att vårdtjänster inte bör omfattas av tjänstedirektivets tillämpningsområde undrar jag vad det här egentligen handlar om. Förslaget som innehåller punkten i fråga är en produkt av kompromisser som nåtts, och vederbörlig hänsyn har därför tagits till det villkor som gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa alla insisterar på, nämligen att vårdtjänster ska ingå i tjänstedirektivet som en särbestämmelse.
Eftersom detta, såvitt jag förstår, har orsakat en hel del uppståndelse, har jag lagt fram ett nytt ändringsförslag som handlar om vad kommissionsledamoten talade om alldeles nyss. Vi måste ju finna en lämplig jämvikt mellan den fria rörligheten för tjänster, respekten för patienternas rättigheter, friheten att utöva vårdyrket i EU och etableringsfriheten.
Det är här det nya ändringsförslaget kommer in i bilden, och jag hoppas att PSE-gruppen och PPE-DE-gruppen kan godta detta, att vi tillsammans kan anta ändringsförslaget och att slutresultatet blir ett nytt förslag som innehåller bestämmelser om likabehandling och solidaritet för alla européer, och då menar jag alla européer och alla europeiska patienter.
Vi måste undvika en situation där vårdtjänster enbart ses som tjänster av allmänt intresse, vilket betyder att de skulle hamna utanför EG-fördragets räckvidd. Detta skulle leda till att varje medlemsstat på nytt skulle inrätta sitt eget system, att gränser skulle stängas, att det inte skulle finnas någon frihet, att patienternas rättigheter inte skulle erkännas och att de rika bara skulle flyga till Peking för att få den bästa behandling som kan köpas för pengar, i stället för att söka behandling i Europa.
Om det är vad EU tänker göra tror jag att vi riskerar att gå tillbaka till 1600-talet, vilket kanske var en gyllene tidsålder men som i mitt tycke inte direkt motsvarar vad EU strävar efter att vara.
Jag hoppas därför att det ändringsförslag som lagts fram av den liberala gruppen och som går ut på att ersätta punkt 71 kommer att få ett brett stöd, så att ett separat direktiv om vårdtjänster kan utarbetas, och att alla kompromissändringsförslag kan godkännas. Vi godkänner dem i alla fall, eftersom det är ett utmärkt paket. Jag hoppas vi kommer att lyckas med vad vi har föresatt oss.
Pierre Jonckheer
för Verts/ALE-gruppen. - (FR) Herr talman! Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har gett sitt stöd till Bernadette Vergnauds arbete. Jag vill dessutom tacka henne för hennes lyhördhet.
Med detta sagt måste jag faktiskt erkänna att jag föredrog hennes första betänkande, som bestod av färre än 30 punkter. Jag uppmanar kommissionsledamoten och våra kolleger i parlamentet att läsa motiveringen, som inte ändrats och som jag tycker är mycket tydligare än de 72 punkter vi har nu.
Min grupp har på nytt lagt fram ett antal ändringsförslag, som för vissa bekräftar undantagandet av vårdtjänster från tjänstedirektivet och för andra tydligt bekräftar behovet av särskild lagstiftning. Samtidigt framhålls att det redan finns ett antal förordningar, inte minst förordning (EG) nr 883/2004, som ligger till grund för rörlighet och ersättning för ett antal vårdtjänster.
Jag menar att vi i denna debatt tydligt kan se att det komplicerade med denna fråga, och även andra frågor, är de fördelar som kan vinnas, inte bara av de nationella regeringarna utan även av dem som är verksamma inom sjukvårdssystemen i vart och ett av länderna, genom att man å ena sidan behåller kontrollen över organisationen och finansieringen av vården generellt sett och å andra sidan undviker att låta enbart EG-domstolens domar utgöra riktlinjer, som ingen ändå vill ha. Jag tänker särskilt på vad man kallar att ”uppmuntra vårdturism i EU”. Jag anser i likhet med många aktörer att detta är en ovälkommen utveckling.
Å andra sidan anser jag att vi mycket, mycket tydligt måste bekräfta varje medlemsstats ansvar för att garantera tillgång till högkvalitativ sjukvård för sina medborgare och alla som är bosatta på dess territorium. Även på denna punkt vill jag fästa er uppmärksamhet inte bara på våra egna ändringsförslag utan även på de ändringsförslag som lagts fram av gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster. Jag tycker inte det är bra att tvingas resa 300, 500 eller 2 000 km för att t.ex. få bra tandvård, såsom är fallet i dag. Jag anser verkligen inte att det är den bästa lösningen.
Vi kommer därför att låta rösterna om de olika ändringsförslagen avgöra hur vi ställer oss i den slutliga omröstningen.
Søren Bo Søndergaard
för GUE/NGL-gruppen. - (DA) Herr talman! Vår ståndpunkt i hälsofrågor är tydlig. Vi anser att det är en grundläggande rättighet för alla att ha lika möjligheter att få högkvalitativ lokal sjukvård. Vi vill därför också påpeka att regeringarna i alla EU:s 27 medlemsstater ansvarar för att se till att medborgarna får lämplig sjukvård. Det är också vår bestämda uppfattning att de regeringar som inte vill, eller inte kan, garantera sina medborgare lämplig sjukvård inte heller förtjänar medborgarnas stöd.
Vi är därför också motståndare till det betänkande vi debatterar här i kammaren i dag, som skulle innebära att ansvaret flyttades från de enskilda regeringarna till marknadskrafterna. Det är definitivt ingen slump att betänkandet avslutas med att kommissionen uppmanas att återinföra vårdtjänsterna i tjänstedirektivet.
Vi är inte motståndare till gränsöverskridande samarbete på hälsoområdet. Vi stöder upprättandet av ett nära samarbete i gränsområden, delvis i syfte att garantera enkel tillgång till sjukhus i närområdet. Vi stöder också sjukvårdssamarbete på EU-nivå om sällsynta sjukdomar. Vi är dock emot en utveckling som innebär att patienter skulle transporteras runt hela EU till den plats som är ekonomiskt mest fördelaktig för dem som står för kostnaden. Vi har godtagit denna metod alltför länge när det gäller grisar. Vi får inte införa samma metod för människor. På min grupps vägnar måste jag därför uppmana mina parlamentskolleger att rösta mot förslaget i dess nuvarande form
Jens-Peter Bonde
för IND/DEM-gruppen. - (DA) Herr talman! Hälsa är en mänsklig rättighet som erkänns av FN. Rätten till en hög hälsonivå garanteras i fördraget inom alla EU:s politikområden. I stället för att avskaffa subventionerna för ohälsosamma produkter vill anhängare av den inre marknaden nu göra hälsan till en handelsvara som kan säljas fritt på marknadsmässiga villkor. Detta skulle innebära att de som har råd får tillgång till ett större utbud av vårdtjänster, medan utbudet skulle bli mindre för dem som inte kan betala marknadspriset. Det skulle ge rika människor som reser till fattiga länder för hälsokontroller tillgång till lågkostnadstjänster. Det skulle i motsvarande utsträckning göra det svårare för de flesta människor i de fattiga länderna och för många fattiga människor i de rika länderna att betala för vårdtjänster. Genom tjänstedirektivet skulle lönekonkurrens införas i vårdsektorn. Utländska företag skulle fritt kunna etablera sig och erbjuda vårdtjänster av vilket slag som helst. Danska skattebetalare skulle tvingas betala samma subventioner till alla vårdgivare, oavsett kvalitet och löner. Vi kan lika gärna skicka vår danska avtalsmodell med demokratiskt ingångna överenskommelser till arbetsmuseet. Folk kanske skulle gå och rösta, men vi skulle inte längre kunna rösta för sjukvård för alla. I stället bör vi låta medlemsstaterna själva avgöra vilken balans mellan privata och offentliga vårdgivare de vill ha i sjukvårdssystemet, och vi bör respektera den danska modellen med skattefinansierade sociala rättigheter och sjukvårdsrättigheter för alla, liksom vår avtalsmodell på arbetsmarknaden.
Irena Belohorská
(SK) I sitt betänkande behandlar föredraganden flera mycket allvarliga frågor som EU står inför i dag, inklusive politiken för ersättning för vårdtjänster, rörlighet för patienter och vårdpersonal och ansvar för fel.
Jag vill framhålla att en patient inte på något sätt får betraktas som en turist eller en vårdköpare. Patienter söker sjukvård utomlands därför att vissa tjänster inte tillhandahålls i deras hemländer eller därför att väntetiden är alltför lång. Risken för att vården ska drabbas av vårdturism är liten. Patienterna vill hellre bli behandlade i en välbekant miljö nära sina anhöriga där de förstår språket. Enligt statistiken motsvarar patientrörligheten omkring 1 procent av vårdtjänsterna. Med tanke på skyddet av den fria rörligheten för personer kommer dock denna siffra definitivt att stiga i framtiden. Fri rörlighet för personer är inte möjlig utan tillgång till vårdtjänster. Det är därför vår uppgift att garantera denna tillgång utan komplicerade förhandlingar med försäkringsbolag. Denna lösning skulle dessutom vara förenlig med principen om lika rättigheter för alla EU-medborgare.
Jag kan inte finna någon hänvisning i betänkandet till olikheter mellan medlemsstaterna när det gäller enskilda individers utsikter till överlevnad. Varför har slovakiska kvinnor som lider av bröstcancer 30 procent mindre chans att tillfriskna än svenska kvinnor? Varför är utsikterna till överlevnad för polska patienter med ändtarmscancer 30 procent sämre än för franska patienter?
Många verkar se patientrörligheten (som alltså bara är 1 procent) som ett nyckelproblem. Ingen är emellertid intresserad av den omständighet att ett stort antal läkare och sjuksköterskor har lämnat de tolv nya medlemsstaterna. Varför är vi så upptagna av problemet med patientrörlighet samtidigt som vi bortser från läkarnas rörlighet?
Jag uppmanar kommissionen att lägga fram ett nytt förslag till strategi för att detta problem ska kunna lösas i framtiden genom att främja e-hälsovård, utjämna olikheterna mellan medlemsstaterna och utnyttja strukturfonderna på sjukvårdsområdet.
Marianne Thyssen
(NL) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I titeln på det initiativbetänkande som vi debatterar nämns det goda skälet till att det utarbetats: undantagandet av vårdtjänster från tjänstedirektivets tillämpningsområde. Jag vill påminna er om att vårdtjänsterna har undantagits till följd av det beslut som fattats av en bred majoritet här i parlamentet, ett beslut som både kommissionen och rådet gav sitt enhälliga stöd.
Jag anser att det var ett rättvist beslut, för det första därför att vårdtjänster inte kan behandlas på samma sätt som traditionella kommersiella tjänster, för det andra för att en patient inte är en konsument och för det tredje för att medlemsstaterna har den främsta behörigheten och huvudansvaret för att organisera och finansiera sjukvård på respektive territorium. Jag förlitar mig därför på att vi kommer att kunna anta en resolution på onsdag som är konsekvent i detta avseende.
Samtidigt är vårdtjänster givetvis ändå tjänster i fördragets mening, och fördragets rättigheter och friheter gäller därför. Vi vägrar, precis som vi på den tiden gjorde i fråga om tjänstedirektivet, att lämna allt till EG-domstolen, och vi är återigen tvungna att jämka samman olika målsättningar. Den inre marknaden bör fungera så effektivt som möjligt samtidigt som utrymme bör lämnas för en hälsopolitik som är motiverad i alla avseenden. I detta sammanhang har vi balans och rättssäkerhet att ta hänsyn till.
En kodifiering av gällande rättspraxis om rättigheter och skyldigheter för både rörliga patienter och rörliga vårdgivare är definitivt nödvändig, men det är inte tillräckligt. Det är fortfarande en utmaning att skapa mervärde för människor och att garantera spelrum för medlemsstaterna när det gäller vårdens kvalitet, så att de liksom tidigare kan vara ansvarsfulla när de gör de val de måste göra.
Vi har ännu inte enats om exakt vad som bör omfattas av EU-lagstiftning och med hjälp av vilka instrument, men jag övertygad om att detta betänkande, det samråd som kommissionsledamoten har anordnat och även den tidigare resolutionen om patientrörlighet är viktiga bidrag till en fortsatt utveckling av politiken på detta område, och vi ser fram emot kommissionsledamotens initiativ i detta sammanhang.
Robert Goebbels
(FR) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det första betänkandet av min kollega Bernadette Vergnaud borde teoretiskt sett få alla ledamöters stöd.
Målsättningen att alla - alla i EU - ska kunna få lämplig sjukvård när de rör sig i EU av yrkesmässiga eller privata skäl faller helt enkelt inom den fria rörlighetens ramar.
Patienternas rätt till rörlighet kan emellertid endast garanteras om EU:s medlemsstater behåller befogenheten för att reglera vårdtjänsterna, så att de kan kontrollera finansieringen. Hälsan har visserligen inget pris men den har en kostnad, som dessutom ökar. Denna kostnad blir allt större, och risken finns att det kommer att bli omöjligt att finansiera socialt skydd och vårdtjänster för alla i alla våra medlemsstater.
Vissa politiska krafter här i parlamentet har en alltför enkel lösning på detta problem, som delas av i stort sett samtliga hälsoministrar: lämna marknaden i fred och överlåt finansieringen av den sociala tryggheten till privata försäkringsbolag.
Jag misstänker att även kommissionsledamot Markos Kyprianou delar dessa i viss mån ultraliberala åsikter. Han har sagt till Figaro att det är oundvikligt med konkurrens mellan europeiska vårdtjänster och till Financial Times att folk kan åka runt och shoppa.
Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet är inte av samma mening. Den stöder rätten till sjukvård för alla i hela EU men är motståndare till en marknad som gör det möjligt för de rikaste att få bästa möjliga behandling, medan de fattigaste och minst rörliga endast kommer att ha rätt till ett minimum av behandlingsalternativ.
De som anser att marknaden, och bara marknaden, kan garantera högkvalitativ sjukvård för alla bör begrunda situationen i Förenta staterna. Detta stora land har världens högsta sjukvårdskostnader, omkring 15 procent av BNP eller i stort sett dubbelt så mycket som det europeiska genomsnittet. Detta mycket dyrbara system utesluter emellertid ett allt större antal amerikanska medborgare: 2006 saknade 46,6 miljoner amerikaner vårdförsäkring. Det är definitivt inte ett exempel som EU bör följa.
Antonyia Parvanova
(EN) Herr talman! Även jag vill tacka Bernadette Vergnaud för det utmärkta samarbete som vi har kunnat åtnjuta under utarbetandet av detta betänkande. Parlamentet antog nyligen en resolution om gränsöverskridande hälso- och sjukvård, och i dag diskuterar vi en annan. Varför det? I och med att tillgången till hälso- och sjukvård samt vårdtjänster har blivit en fråga för EU medför det faktum att vårdtjänsterna har undantagits från tjänstedirektivet att vi ställs inför den brådskande uppgiften att se till att den framtida lagstiftningen ger människor tillgång till hälsovård utan hänsyn till statsgränser.
I EG-domstolens beslut klargörs det att den inre marknadens principer och friheter ska tillämpas när patienter söker behandling utomlands. Vi bör se till att det råder gemensamma standarder för vårdtjänsternas säkerhet och kvalitet och se till att patienters och medborgares rättigheter genomförs i praktiken inom hela EU. Patienters rättigheter borde utgöra en del av gemenskapens framtida lagstiftning på hälsovårdsområdet. Vi bör erkänna den gränsöverskridande rörlighetens två dimensioner och se till att obefogade dröjsmål för patienter och hälsovårdspersonal undanröjs. Patienter bör ha tillgång till innovativ behandling och teknik för sin hälsa. Vi bör styra denna process och skapa den rätta miljön för detta.
Läkarmottagningar måste ha rättslig säkerhet och etableringsfrihet för att garantera höga säkerhets- och kvalitetsstandarder. EU:s nuvarande lagstiftning täcker inte detta rättsliga tomrum. Kommissionen bör lägga fram ett initiativ där man iakttar ovanstående principer.
Kartika Tamara Liotard
(NL) Herr talman! För två år sedan när vi diskuterade tjänstedirektivet och jag var parlamentets föredragande för sjukvård rekommenderade jag att vårdtjänster skulle undantas från tjänstedirektivet, och parlamentet följde mitt råd. Nu finns det ett förslag om att ta tillbaka detta, och jag beklagar djupt att parlamentet, om det godkänner denna omsvängning, kommer att förlora varje gnutta trovärdighet i frågan.
Jag talar inte bara om Toine Manders stötande ändringsförslag om att återinföra vårdtjänsterna inom tjänstedirektivets tillämpningsområde - även om han i viss mån verkar backa är kärnan i det han säger densamma. Hela tanken på ett EU-direktiv om vårdtjänster framstår för mig som en alltför stor inblandning från EU: sida.
Ett förslag måste självfallet utarbetas för att garantera patienters rätt att få vård över gränserna på ett rimligt sätt, men detta får inte leda till att medlemsstaterna försummar sitt ansvar att tillhandahålla vård av god kvalitet i lämplig utsträckning. Patienterna föredrar att få god vård nära hemmet och i familjen. En rättslig dragkamp får definitivt inte användas som en ursäkt för att liberalisera vårdtjänsterna i EU.
Vårdtjänster har en särskild plats i samhället. Tillgänglighet och kvalitet, snarare än lönsamhet, bör alltid prioriteras främst. Vården är inte någon marknad, och EU bör inte försöka att göra den till det. Enligt artikel 152 i fördraget är sjukvård medlemsstaternas ansvar och så bör det enligt min mening definitivt vara även i fortsättningen, för patienternas och vårdpersonalens skull.
Jeffrey Titford
(EN) Herr talman! I detta betänkande förespråkar man på allvar att gränsöverskridande hälsovård bör bli verklighet inom tjänstedirektivet. Där anges att ”medlemsstaterna bör behandla invånare i andra medlemsstater likvärdigt när det gäller tillgången till vårdtjänster, oberoende av om de utnyttjar privat eller offentlig vård”. Där anges också att man vill se ”en kodifiering av befintlig rättspraxis om ersättning av gränsöverskridande hälsovård”.
Låt oss klargöra exakt vad dessa två påståenden innebär för Storbritanniens del. Det första innebär att en besökare eller invandrare från ett annat EU-land, som inte har betalat ett rött öre till den allmänna hälso- och sjukvården, ska ha rätt till samma tillgång till hälsovård som en brittisk medborgare som har betalat skatt och socialförsäkringspremier under hela sitt arbetsliv, vilket medför att deras behandling försenas. Det andra påståendet öppnar en möjlighet för EU att åsidosätta de nationella regeringarna och lägga ut texten om hur den gränsöverskridande hälsovården ska ersättas, vilket oundvikligen leder till frågan om hur hälsovården som helhet finansieras och förvaltas. Ett gemensamt hälso- och sjukvårdssystem som sköts av EU är en mardröm som är alltför fasansfull att föreställa sig; den bör aldrig ges fria tyglar bland en intet ont anande befolkning.
Malcolm Harbour
(EN) Herr talman! Vårdtjänster kommer att förbli medlemsstaternas behörighet, och hälsovårdsorganisationer ett ansvar för medlemsstaternas regeringar. Men det hindrar inte våra medborgare från att resa, från att insjukna när de är på resande fot, från att flytta permanent till andra länder och vilja ha tillgång till hälsovård - kanske något som Jeffrey Titford borde fundera på i lugn och ro.
Jag vill tacka Bernadette Vergnaud för detta betänkande, som är ytterst omfattande. Det innehåller flera värdefulla bidrag till det arbete som ni har inlett, herr kommissionsledamot, och det kommer ytterst lägligt. Det är helt uppenbart att vårdtjänster inte kommer att återinföras i tjänstedirektivet. Vi kommer definitivt att stödja det kompromissförslag som Toine Manders kommer att lägga fram i morgon och som klargör just detta.
Detta bör inte avleda oss från att undersöka några av de verkligt viktiga frågor som tas upp i förslaget, för alltfler människor kommer att utmana systemets gränser. Ett av de utslag från EG-domstolen som räknas som en milstolpe gäller en brittisk patient som reste till ett annat land för att genomgå en höftledsoperation på grund av att hälsovården i hennes hemland - som tyvärr gäller mitt hemland - inte kunde tillhandahålla denna behandling inom en någorlunda rimlig tid. Domstolen dömde till hennes förmån, och det är något som kommissionsledamoten borde reflektera över. Jag invänder inte mot utslagets grunder, eftersom jag anser att detta är en rättighet som människor i hela EU bör ha.
Det kommer emellertid att uppstå mycket svåra frågor, som vi just har börjat konfronteras med. De innovativa behandlingar som en av de tidigare talarna nämnde, i synnerhet inom cancerområdet, har redan medfört mycket svåra frågor för den allmänna hälso- och sjukvården. Vad händer om dyrbara, livsförlängande och anpassade behandlingar finns tillgängliga i ett annat land men inte i det egna hemlandet, och om man då reser till detta land och begär denna slags behandling för att förlänga livet?
Detta är ett viktigt betänkande. Det är en fråga som vi i allt större utsträckning kommer att ställas inför. Jag rekommenderar betänkandet, och hoppas att kommissionsledamoten kan presentera ett uppfinningsrikt svar.
Harlem Désir
(FR) Herr talman! Jag vill börja med att tacka vår föredragande Bernadette Vergnaud, som tyvärr hade fullt sjå med utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd eftersom vi, som kommissionsledamot Markos Kyprianou påpekade, å ena sidan har rättspraxis, det vill säga fördragen enligt EG-domstolens tolkningar och å andra sidan den ståndpunkt som Europaparlamentet antog vid omröstningen om tjänstedirektivet, en ståndpunkt där man tydligt framhöll att vi måste välja mellan vad som hör till den inre marknaden och vad som, för att försvara EU:s sociala värderingar, måste omfattas av andra mekanismer.
Jag anser att utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd - tyvärr inte bara Toine Manders eftersom ledamöterna i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokraterna) och Europademokraterna och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa var tvungna att stödja det för att uppnå majoritet - gör något mycket beklagligt när det försöker återinföra vårdtjänster inom ramen för direktivet om tjänster på den inre marknaden. Kommersiella tjänster och byggnadsbranschen å ena sidan och sjukhustjänster och patienttjänster å andra sidan förekommer faktiskt inte i samma lagstiftning i något av våra länder. Det finns faktiskt flera logiska grunder för det.
För det första stämmer det att vi måste handla enligt subsidiaritetsprincipen, med mekanismerna för finansiering av våra sociala system och med mekanismerna för godkännande av vårdinrättningar, men vi måste också ta hänsyn till EU och rörligheten inom EU och därmed främja tillgång till vårdtjänster för alla. Detta måste dock ske inom ramen för särskilda mekanismer. Därför anser jag att vi, utöver direktivet om kommersiella tjänster på den inre marknaden, behöver särskilda direktiv, precis som för allmänna sociala tjänster och precis som för alla andra allmännyttiga tjänster.
Jag hoppas dels att kompromissen gör att vi kan förtydliga att vårdtjänster inte ingår i direktivet om den inre marknaden, och dels att vi faktiskt kommer att begära ett särskilt direktiv om vårdtjänster.
Eva-Britt Svensson
Det är inte länge sedan de två stora grupperna kompromissade ihop sig om tjänstedirektivet och vissa beskrev det som en oerhörd framgång att man hade fått undantag för hälso- och sjukvårdstjänsterna. Nu försöker man via bakvägen ändå införa denna avreglering som innebär att människors vård och hälsa blir förvandlade från mänskliga rättigheter till varor på en marknad.
Enligt fördragen är hälso- och sjukvård medlemsstaternas exklusiva ansvar och det varken kräver eller är önskvärt med lagstiftning på EU-nivå. Samarbete är bra, men inte lagstiftning i detta fall.
Jag hoppas att de som tyckte att det var en framgång att man fick bort hälso- och sjukvårdstjänsterna ur tjänstedirektivet ser till att fullfölja den framgången genom att stödja GUE/NGL-gruppens ändringsförslag när vi röstar.
Othmar Karas
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag hoppas att alla de som röstade för punkt 71 i utskottet åtminstone inser vilken björntjänst de har gjort debatten eftersom vi nu talar mindre om den verkliga frågan än om metodiken.
Att undanta vårdtjänster och sociala tjänster från tjänstedirektivet var helt avsiktligt. Varför gjorde vi det? Faktum är att detta inte handlar om den fria marknaden kontra nationella intressen utan om vår förståelse för hur sårbara hälso- och sjukvårdssektorn och de sociala tjänsterna är och vår vilja att reglera dessa sektorer på ett mycket specifikt sätt i stället för att bedöma dem enbart utifrån hur marknaden fungerar.
Det vi måste göra är att definiera exakt vilka vårdtjänster som vi talar om, bestämma exakt vilka tjänster som ska omfattas av subsidiaritetsprincipen, eftersom dessa tjänster på grund av sin karaktär inte kan betraktas som vanliga tjänster som omfattas av marknadens fungerande, och allmänheten måste skyddas.
Jag ska vara mycket uppriktig och säga att jag är oerhört ledsen över att omröstningen i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd om liberalernas ändringsförslag gjorde situationen osäker. En överväldigande majoritet av parlamentsledamöterna avvisar punkt 71, bland annat vi, eftersom den innebär ett steg bakåt, och vi vill bidra aktivt till det samråd om regleringen som inleddes i och med tjänstedirektivet.
Vi får inte ständigt förväxla patientrörligheten med hur vi hanterar friheten att tillhandahålla tjänster. Patientrörlighet är ingen tvistefråga. Frågan om hur man ska reglera friheten för entreprenörer att tillhandahålla tjänster kräver en nyanserad lagstiftning och försiktig hantering, och medlemsstaterna får inte befrias från sina skyldigheter när det gäller detta eftersom det är de - och inte de som fastställer EU:s lagar - som måste garantera högsta möjliga kvalitet.
Edit Herczog
(HU) Jag ser positivt på att Europaparlamentet, när åtskilliga EU-medlemsstater arbetar för att reformera sina hälso- och sjukvårdssystem, också undersöker frågan i ett särskilt betänkande, och jag vill lyckönska min kollega, parlamentsledamot Bernadette Vergnaud till hennes arbete.
Hälso- och sjukvård är ett område där spänningen mellan sociala och ekonomiska möjligheter och skyldigheter blir allt tydligare. Den tekniska och digitala revolutionen i vår moderna värld lockar oss med alltmer lovande lösningar inom förebyggande, behandling och botemedel, men de flesta har inte råd med de höga utvecklingskostnaderna. Vi kan säga att uppgiften för det sociala EU, det solidariska EU, är att se till att varje EU-medborgare har tillgång till avancerade vårdtjänster, oberoende av nationalitet, inkomst eller nationella gränser.
Folkhälsan är verkligen inte en ekonomisk, industriell eller kommersiell tjänst. Ändå är de understödjande tjänsterna och kringtjänsterna inom hälso- och sjukvården nästan uteslutande vinstdrivande sektorer, och de behöver sina vinster för att finansiera mer forskning, utveckling och innovation.
EU och vi EU-politiker måste därför också hitta en lösning för att se till att marknaderna för förebyggande, kost, fritid, diagnostikverktyg eller läkemedel och medicinsk utrustning inte bara är beroende av de redan knappa folkhälsoresurserna för att kunna växa.
Även om vi inte förrän nu letar efter lösningar på de nämnda utmaningarna är det uppenbart att det är en förutsättning för varje lösning att vi delar på bördan och att alla 485 miljoner invånare tar sitt ansvar. Det är till exempel oacceptabelt att det i Ungern finns en miljon personer, och det är inte de fattigaste bland dem, som utnyttjar den offentliga hälso- och sjukvården utan att betala ett dugg till gemensamma medel. Social och ekonomisk solidaritet kräver att såväl arbetstagarna som arbetsgivarna bidrar till att skapa rättssäkerhet och jämlikhet inför lagen.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Herr talman! Tillhandahållandet av hälso- och sjukvård är en allmännyttig tjänst och får inte överlämnas till en fri marknad utan ansvarsskyldighet. Den lämpliga ramen för att hantera frågan om patientrörlighet är förordningarna (EG) nr 1408/71 och (EG) nr 833/2004. Alla problem kan regleras inom denna ram, inte genom att ogiltigförklara den.
Att handskas med vårdtjänster enligt ”Bolkensteinmetoden” kommer att leda till en lägre kvalitet på vårdtjänsterna, en minskning av offentliga tjänster till förmån för privata och givetvis ett försämrat hälsoskydd för samhällets svaga.
Insatsen för att integrera vårdtjänster i Bolkensteindirektivet ”bakvägen” genom det berömda Mandersdirektivet och/eller det ändrade direktiv som väntar i kulisserna måste kategoriskt avvisas.
För Europaparlamentet, som röstade annorlunda i denna fråga för några månader sedan, är denna ståndpunkt en allvarlig fråga om trovärdighet och konsekvens. Jag hoppas att vi inte ändrar ton igen denna gång.
Zuzana Roithová
(CS) Mina damer och herrar! Medlemsstaterna måste respektera EG-domstolens beslut, och kommissionen måste integrera dem i regelverket för social trygghet. Jag talar om rätten till ersättning för vårdskostnader utomlands. När patienter får första hjälpen behöver de inte be om godkännande från sina försäkringsbolag först. Kommissionen och medlemsstaterna måste enas om vad som ska betraktas som icke-akut vård som patienten måste få förhandsgodkännande för. Förra året föll parlamentet för falska argument, och under påtryckningar från vänstern tog fackförbunden och vissa regeringar bort hälso- och sjukvården från tjänstedirektivet. Följaktligen har denna rättighet ännu inte genomförts i lagen eftersom förordning nr 1408 från 1971 inte har uppdaterats.
Påståendet att rörlighet skulle leda till försämrad vård är nonsens. Jag efterlyser därför större förtroende för utländsk hälso- och sjukvård och patienternas medföljande rätt till information om kvaliteten på vårdinrättningarna. Vi uppmanar kommissionen och medlemsstaterna att samordna sina kvalitetskontrollsystem inom hälso- och sjukvården, men utan att EU inkräktar på staternas befogenheter. De viktigaste programmen är patientsäkerhet och nationell eller internationell ackreditering för sjukhus och ambulanstjänster. Om patienterna får information om vilka utländska sjukhus som frivilligt följer de internationella eller nationella standarderna kommer de att känna sig säkrare på att få god vård trots att de kanske inte talar språket. Detta är den viktigaste faktorn för att skapa förtroende för europeisk hälso- och sjukvård och för att avvisa lägliga argument mot patientrörlighet.
Jag vet att mitt förslag om att undanröja hindren för tillhandahållandet av icke-statliga - det vill säga privata - tjänster utomlands har blivit en politisk fråga. Jag önskar innerligt att läkare och sjuksköterskor kan övervinna de hinder som ställts i vägen för dem av politiker som förringar allmänhetens rätt till ett bredare urval av vårdtjänster och som är rädda för valfrihet.
Barbara Weiler
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att berömma kommissionen för att den konsulterade parlamentet och alla aktörer på detta tidiga stadium när det gäller det nya direktivet, vilket man sannerligen inte alltid kan räkna med. Det gör att jag känner mig säker på att det nya direktivet planeras noggrant och inte bara kommer att innehålla relevanta analyser av konsekvenserna för samhället, lagstiftningen och subsidiariteten, utan även av EU-medborgarnas rättigheter.
Det har blivit nödvändigt med bestämmelser om gränsöverskridande hälso- och sjukvård, och en stor del av allmänheten förväntar sig att de ska finnas - jag syftar på arbetstagare i våra gränsregioner, migrerande arbetstagare, pensionstagare i sydöstra Europa och Grekland och inte minst på Europas långdistansförare som jag precis har blivit påmind om - och inte bara på alla dessa personer, utan även på alla övriga arbetstagare som tidigare inte kunde dra fördel av dessa saker som, vilket har nämnts några gånger, var förbehållna privata patienter. Därför är det ännu mer absurt att gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster här i parlamentet vill stärka privilegierna för dem som har privata sjukförsäkringar ytterligare.
Om öppnandet av de nationella systemen görs försiktigt och omsorgsfullt kommer det att vara något som vi alla kan gynnas av. Konstruktiv konkurrens bland tjänsteleverantörerna, konkurrens mellan bästa metoder, den mest användbara forskningen och de mest framgångsrika strategierna inom hälso- och sjukvårdssektorn - alla dessa saker kan vara användbara, bara de uppfyller de kriterier som jag redan har nämnt och som inte gäller på den inre marknaden, nämligen kvalitet, säkerhet, solidaritet och hållbarhet.
Jag är säker på att parlamentet under alla omständigheter kommer att se till att dessa kriterier segrar.
Milan Gaľa
(SK) Jag vill tacka Bernadette Vergnaud och skuggföredragandena för deras arbete.
För det första vill jag tala om de olika typer av rörlighet som är möjliga inom hälso- och sjukvården. Till exempel tillhandahållandet av vårdtjänster över gränserna, vilket innebär att en tjänst tillhandahålls från ett land till ett annat utan att patienten och sjukvårdspersonalen lämnar sitt hemland. Till sådana tjänster tillhör telemedicin, diagnos på distans, elektronisk receptförskrivning m.m. För det andra finns det patientrörlighet i den traditionella betydelse som vi mest talar om. För att vara mer exakt är det användningen av tjänster utomlands när en patient reser till det land där leverantören är verksam för att få behandling. För det tredje kan kvalificerade personer tillfälligt befinna sig i en annan medlemsstat, vilket är känt som rörlighet för vårdpersonal för att tillhandahålla tjänster. Den fjärde möjligheten är att tillhandahålla sådana tjänster permanent genom att etablera vårdinrättningar i en annan medlemsstat, som min kollega Othmar Karas påpekade före mig.
För att alla dessa typer av rörlighet gradvis ska införas i lagstiftningen och därefter genomföras måste vi först formulera och besvara flera grundläggande frågor: Finns det gemensamma värderingar och principer för hälso- och sjukvården som alla EU-medborgare kan lita på? Hur kan vi garantera en mekanism för rimlig ekonomisk ersättning? Hur kan patienter och experter identifiera och jämföra vårdgivare? Hur flexibla är medlemsstaterna när det gäller att undanröja omotiverade hinder mot den fria rörligheten? Hur kan vi säkra långsiktiga vårdtjänster och sociala tjänster? Det finns många fler liknande frågor.
Kommissionen måste, tillsammans med rådet och parlamentet, hitta svar på dessa frågor genom lagstiftning där man tar itu med effekterna och konsekvenserna av att undanta vårdtjänster från direktivet om tjänster på den inre marknaden.
Maria Matsouka
(EL) Herr talman! Hälsa är inte och får inte behandlas som en handelsvara som, ännu värre, måste utsättas för marknadens villkor och konkurrens.
Hälsotjänsterna hör till de allmännyttiga tjänsterna och måste därför uppfylla en rad kriterier såsom kvalitet, tillgänglighet, universalitet och solidaritet.
Vi måste omedelbart sätta stopp för försöken att utvidga marknadsfilosofin till hälso- och sjukvårdssektorn under förevändning av att modernisera den, som EG-domstolen har främjat på sitt eget sätt och som förespråkarna för den ekonomiska liberalismen nu tar upp igen.
Detta har tyvärr redan hänt med några sociala tjänster. Vi får inte låta det upprepas här.
Det finns ingen mening med att återinföra vårdtjänster i tjänstedirektivet. Detta tillvägagångssätt avvisades av Europaparlamentet i november förra året.
Kommissionen måste ha modet, och den måste utnyttja sin rätt att lägga fram lagstiftningsinitiativ och föreslå ett sektorsspecifikt direktiv om vårdtjänster. Den måste också ha modet att föreslå ett ramdirektiv om reglering av allmänna sociala tjänster.
Ni, mina ärade kolleger i högermajoriteten, har återigen bidragit till EU:s bristande trovärdighet, genom att oväntat åter ta upp frågan om att låta vårdtjänster ingå i tjänstedirektivet, det så kallade Bolkensteindirektivet.
Handla i enlighet med era befogenheter, och lek inte med EU-medborgarnas liv. Visa med era röster att hälsa inte är en handelsvara.
(Applåder)
Markos Kyprianou
ledamot av kommissionen. (FR) Herr talman! Jag börjar på franska för att jag vill säga något till Robert Goebbels. Jag har beskrivits på många sätt under mitt politiska liv, men detta är första gången som jag har kallats ultraliberal.
Därför vill jag förklara mig, för jag anser inte att det uttalande som jag gjorde i Figaro och Financial Times har uppfattats korrekt. För att vara säker på att jag blir korrekt förstådd fortsätter jag på engelska.
(EN) Det jag sa till dagstidningarna var att den befintliga situationen inte var min politik. Denna beskrivning - som jag vill återkomma till - var en bild av verkligheten efter EG-domstolens utslag, där man fastslog att bestämmelserna på den inre marknaden även gäller för hälso- och sjukvården, även om den är offentligt finansierad.
Troligtvis är detta inte parlamentets politik, men det är en realitet som vi är tvungna att arbeta utifrån. Det är oundvikligt att det kommer att uppstå konkurrens om människor kan resa utomlands för att söka vård, och människor bör ha ett sådant val. Så vår utmaning är att göra detta på rätt sätt, på ett sätt som erkänns av EG-domstolen, och i första hand verka för de europeiska medborgarnas skull, men utan att detta undergräver och raserar medlemsstaternas hälsovårdssystem.
En hel del har sagts om subsidiariteten i artikel 152 och jag vill påminna er om det som domstolen sa beträffande denna fråga. Domstolen uppgav att även om medlemsstaterna har rätt att organisera och tillhandahålla hälso- och sjukvård så utesluter inte detta möjligheten att medlemsstaterna kan bli tvungna att ändra sina nationella hälsovårdssystem enligt andra bestämmelser i fördraget. Följaktligen tillämpas bestämmelserna för den inre marknaden.
Detta är således det första rättsliga förhållande som vi är tvungna att arbeta utifrån, men givetvis har vi också ett faktiskt förhållande. Tyvärr finns det olikheter inom EU:s hälsovårdssystem: medlemsstaterna kan nämligen inte erbjuda samma nivå av hälsovård till sina medborgare. Människor som söker vård reser utomlands, och om de förvägras denna rättighet vänder de sig till domstolen. Jag tror att ni håller med mig om att vi inte kan ha en situation där varje medborgare åker till Luxemburg och begär ett utslag från EG-domstolen för att besluta huruvida han eller hon kan få en operation.
Därför står vi inför utmaningen att få dessa principer som domstolen har fastslagit att fungera för både medborgarna och medlemsstaterna. Jag ska betona att vårt huvudmål är att ta itu med de olikheter som finns i EU. Vi har politiska riktlinjer och strategier som vi kommer att kunna diskutera senare i år, för hur vi kan uppnå detta.
Det är också mycket viktigt att vi erkänner det som redan har sagts, dvs. att medborgarna hellre skulle vilja ha vård på hemorten, i närheten av hemmet, och detta är vår främsta prioritet. Men till dess att vi har utjämnat skillnaderna i medlemsstaterna kommer människor att behöva söka vård utomlands. Som vi också redan har nämnt verkar det mer rimligt att man i gränsregioner åker över gränsen för att få vård än att göra en lång resa till landets huvudstad. Det finns också vetenskapliga skäl: ibland tillhandahålls specialistvård i större utsträckning i en annan medlemsstat.
Den befintliga lagstiftningen täcker inte dessa frågor, eftersom det inte enbart handlar om patienters rörlighet. Vi arbetar också med säkerhet, kvalitet, patienters rättigheter och patienters rätt till information. Alla dessa faktorer kräver lagstiftning som är mer ingående än den nuvarande lagstiftningen. Dessutom skiljer sig principerna i den befintliga lagstiftningen från de principer som domstolen har beskrivit, så det är också något som vi är tvungna att åtgärda.
Utmaningen är hur vi kan få allt detta att fungera. Jag anser att det är ett av de viktigaste initiativen på detta område. Patienters rörlighet bör komplettera, inte ersätta, utbudet av hälsovård på hemorten. Detta är det huvudsakliga målet, men alla medborgare bör ha lika möjligheter, oavsett inkomst, utbildning eller språkkunskaper. De måste kunna dra nytta av denna rättighet på ett sätt som beslutas av de politiskt ansvariga, men beslutet måste fattas på grundval att alla EU:s medborgare ska ha lika möjligheter.
”Vårdturism” är en helt annan fråga. Det är inte något som vi vare sig dryftar, berör eller uppmuntrar. Det hänger ihop med den privata sektorn, privatpersoner och privata medel. Det är inte något som vi kommer att arbeta med. Återigen handlar det om ett faktiskt förhållande: människor reser för att de vill kombinera semester med sjukvård, men det är inte något som vi behandlar i detta skede.
Det är viktigt att snarast möjligt ta itu med frågan om en allmän gränsöverskridande hälsovård - numera förebyggande - innan den blir alltför stor att hantera. Det handlar inte bara om att betala för hälsovården, utan också om tillgången till den hälsovård som kan vara överbelastad av ankommande patienter. Det är en annan fråga som vi kommer att beakta.
Vi kommer att kombinera alla de faktorer som ligger i patienternas intresse. Mot bakgrund av de faktiska förhållanden som vi står inför, och trots olika strategier och ideologier om detaljerna, är det därför mycket viktigt att vi samarbetar för att uppnå det som bäst gynnar de europeiska medborgarna. Jag avser att göra detta, och jag hoppas därför att Europaparlamentet kommer att samarbeta med oss.
Robert Goebbels
(FR) Herr talman! Jag vill formellt erkänna att jag inte anser att kommissionsledamot Markos Kyprianou inte är ultraliberal och att jag har lyssnat mycket noggrant till honom när han har förklarat sina allmänna principer.
Med det sagt, herr kommissionsledamot, var det som verkligen chockerade mig i kommissionens meddelande följande mening. Jag citerar: ”Samtliga gemenskapsåtgärder måste respektera de principer som redan fastställts av EG-domstolen på detta område.” Visst måste vi följa rättspraxis, men i alla våra länder finns lagstiftarna till för att vid behov ändra lagtexterna om domstolarna beger sig in på farlig mark. Jag anser att domstolens domar ofta är för liberala. Det är upp till oss som medlagstiftare och kommissionen att få saker på rätt köl igen när det behövs.
Markos Kyprianou
ledamot av kommissionen. (EN) Fru talman! Jag ska fatta mig mycket kort, för jag instämmer visserligen, men allt beror på sammanhanget. Jag tänker inte gå in på de rättsliga argumenten just nu, men vi kommer att beakta samtliga faktorer. Från första början har jag hävdat - och jag tvekar inte att säga detta offentligt - att jag anser att politiska beslut bör fattas av de politiskt ansvariga, och inte av domstolarna. Vi kommer att ha möjlighet att diskutera ett särskilt förslag, samtidigt som vi betänker de delar i domstolens utslag där fördraget tolkas. När det gäller fördraget, som är EU:s grundläggande rättsliga instrument, måste lagstiftningen följa detta. När det inte gäller fördraget kan vi vara mer flexibla. Som jag nämnde har vi emellertid rättstjänster som kan råda oss i detta hänseende. Låt oss enas om politiken först och främst, och sedan kan vi hitta en rättslig metod för att genomföra den.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum onsdagen den 23 maj.
