Budget för 2011 (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är debatten om budgeten för 2011.
Jag vill inleda vår debatt. Herr Barroso, herr Wathelet och herr Chastel! Under samrådssammanträdena lyckades inte Europaparlamentet och rådet nå en överenskommelse om budgeten för 2011. Vi beklagar detta. Det hade varit möjligt att nå en överenskommelse.
Europaparlamentet är medvetet om besparingsbehovet. Vi var beredda att gå med på att begränsa betalningsbemyndigandena i budgeten för 2011 till ett belopp som innebär en ökning på 2,91 procent jämfört med 2010. I gengäld ville vi fastställa en strategi för att genomföra Lissabonfördraget, och i synnerhet ville vi fastställa de förfaranden som ska följas i framtida budgetförhandlingar. Detta är viktigt eftersom Lissabonfördraget har trätt i kraft. Vi ville inte på något sätt överskrida fördraget. Vi vet att de flesta medlemsstater ville ha denna överenskommelse.
Nu måste vi så snabbt som möjligt besluta hur vi ska lösa problemet med att vi inte har någon budget. Detta ansvar vilar på alla tre EU-institutioner. Vi har sagt att parlamentet kan tänka sig en snabb lösning, men bara om våra förväntningar infrias när det gäller förfarandena för kommande budgetförhandlingar.
De senaste dagarna har vi sett betydande framgång i förhandlingarna med rådet. Jag är säker på att en överenskommelse är inom räckhåll. Europaparlamentet är berett att göra mycket för att nå denna överenskommelse så snart som möjligt. Vi avslutade förhandlingarna strax före midnatt den 15 november. Parlamentet förväntade sig då att vi ville finna bra lösningar på två viktiga frågor, nämligen flexibilitetsmekanismer för att säkerställa finansiering av politiska åtgärder till följd av Lissabonfördraget och även lösningar i fråga om parlamentets deltagande i processen med att förhandla fram kommande fleråriga budgetramar.
Vi har också sådana förväntningar när det gäller de förslag som rör våra egna medel till Europeiska unionen. Vi anser att kommissionen skulle kunna ha en avgörande roll i denna fråga. Jag är säker på att vi, tack vare en ömsesidig vilja att föra förhandlingar, kommer att nå en överenskommelse. Jag vill än en gång betona att kommissionen enligt min mening har en avgörande roll. Därför är det med intresse som vi väntar på José Manuel Barrosos tal, där han kommer att presentera både förslaget om den nya budgeten, vilket ska gå till omröstning den 1 december, och ett svar på parlamentets främsta förväntningar. Ordförandeskapets och Melchior Wathelets uttalande kommer, precis som Olivier Chastels uttalande, självklart också att vara av särskild vikt för oss.
Joseph Daul
Herr talman, mina damer och herrar! Debatten om budgeten äger rum i en tid då våra medborgare hyser tvivel på grund av att deras valuta är svag och då EU med rätta samfällt stöder den irländska ekonomin.
I motsats till vad som kan ha sagts om Europaparlamentets mål i dessa förhandlingar, handlar detta varken om någon maktkamp eller institutionella dispyter. Inte heller handlar det om att ignorera de svårigheter som våra medlemsstater möter eller den allmänna skuldkris som vi alla genomgår. Nej, det handlar om att se till att EU kan fullgöra sina åtaganden, dvs. sina åtaganden på det sociala området, och här tänker jag på utbildning och livslångt lärande, sina åtaganden gentemot dem som blir offer för naturkatastrofer, och här tänker jag på stöd till länder som drabbas av hungeruppror, och sina åtaganden när det gäller program som skapar jobb och tillväxt, till exempel Galileo och Iter.
Verkligheten är den att när man ser på saker och ting från ett budgetperspektiv snarare än från ett politiskt perspektiv skadar de få medlemsstater som fortsätter att blockera förhandlingarna de 500 miljoner EU-medborgarnas intressen. De avleder uppmärksamheten från de verkliga problemen genom att låta påskina att Europaparlamentet är boven i dramat och att parlamentet vill spendera pengar när medlemsstaterna drar åt svångremmen och vill utöva de befogenheter som parlamentet har tilldelats genom Lissabonfördraget på sparandets och EU-medborgarnas bekostnad.
Hur är det egentligen? Jo, de senaste ekonomiska prognoserna ger inget hopp om att det före 2020 kommer att bli en återgång till den starka och hållbara tillväxt för alla som Europeiska unionen hade som mål.
Det är också ett faktum att det nya budgetförslaget inte tillåter någon finansiering av de nya befogenheter som unionen har tilldelats genom Lissabonfördraget. Vidare tillgodoser det inte våra krav om att gå vidare med halvtidsöversynen av den ekonomiska cykeln i enlighet med överenskommelsen för perioden 2007-2013.
Sist men inte minst är det ett faktum att budgetförslaget inte ger något - och jag menar inte något - finansiellt utrymme för Europa 2020-strategin.
Kort sagt antar rådet program utan att avsätta några medel för dem. När Europaparlamentets talman påminner rådet om dess skyldigheter tar rådet illa upp, men när en lokal, regional eller nationell myndighet godkänner projekt utan att finansiera dem fördöms denna myndighet. Varför skulle något som är oacceptabelt på lokal eller nationell nivå accepteras på EU-nivå?
Är det så här man kan försona våra medborgare med EU? Jag tror inte det. Jag vill göra en sak klar för kommissionen och framför allt rådet: Räkna inte med att min grupp och parlamentet röstar för program som inte har någon finansiering säkrad. Min grupp vill att det sunda förnuftet återigen ska råda och att en balanserad överenskommelse nås. Det måste vara en omfattande överenskommelse som rör budgeten för 2011 och samtidigt 2010 års ändringsbudget och ändringsskrivelserna till denna, flexibilitetsförfarandet och slutligen garantierna för finansieringen av framtida politiska åtgärder, vilket vi kallar för det politiska området.
Jag vill betona att våra förslag på detta politiska område inte medför några ändringar i de nuvarande fördragen. De förekommer inte heller på något sätt beloppen, ursprunget eller fördelningen av framtida EU-medel. Jag vill också betona att det inte är något nytt förslag från parlamentets sida att inleda debatten om egna medel på nytt. Det är nämligen ett beslut som rådet självt fattade i maj 2006, till följd av den överenskommelse som nåddes i december 2005 under det brittiska ordförandeskapet.
Min grupp ger sitt fulla stöd för målet att sätta ett tak för, men även minska medlemsstaternas avgifter till budgeten. Den extremt allvarliga skuldkrisen måste faktiskt leda till en fullständig översyn av EU:s offentliga finanser. Detta handlar inte bara om att fördela uppgifter mellan medlemsstaternas och EU:s budgetar. Det handlar också om att leta reda på alla möjliga former av ömsesidighet för att kunna göra besparingar.
Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) stöder de två krav som rådet ställde den 15 oktober, nämligen att EU:s budget ska bidra till en gemensam finansiell ordning och att finansieringen av EU:s mål ska säkras. Det är allt vi strävar efter i förhandlingarna om budgeten för 2011, och vi tror att en överenskommelse kan nås om rådets ordförandeskap förhandlar på ett effektivt sätt med sina kolleger i Bryssel.
(Applåder)
Martin Schulz
Herr talman! Jag tror att den kris som vi nu befinner oss i utlöstes av händelserna i Deauville. Jag tror att Frankrikes president och Tysklands förbundskansler gjorde en deal med David Cameron i Deauville. Dealen var att han skulle godkänna översynen av fördraget om stabilitets- och tillväxtpakten i utbyte mot att Storbritanniens budgetkrav skulle tillgodoses. Jag kan ha fel, men jag misstänker att det är så. Detta skulle vara en deal på tredje parts bekostnad, med andra ord på bekostnad av Europaparlamentets rättigheter. Därför borde det inte vara någon överraskning att tredje part, som i det här fallet är parlamentet, inte är beredd att gå med på detta.
För övrigt borde det inte heller vara någon överraskning att EU:s öde ligger i EU-skeptiska regeringars händer. I en situation av detta slag kommer sådana regeringar att testa hur långt de kan gå. Den brittiska regeringen undersöker nu om övriga EU kommer att godta landets privilegier eller inte. Därför är denna budget eller budgetdebatt också en debatt om i vilken riktning Europeiska unionen bör utvecklas. Det handlar inte om pengar. Vi har kommit överens om pengarna. Jag anser att detta är ett viktigt budskap till EU:s väljare och medborgare. Vi har kommit överens om pengarna och, från parlamentets sida, har vi tillgodosett Storbritanniens krav i pengafrågan: en ökning på 2,91 procent i utgifterna - inte åtagandebemyndigandena utan utgifterna.
Om det inte handlar om pengar, vad handlar det då om? Det handlar om Europaparlamentets rättigheter. Det handlar om de rättigheter som fastställs i fördraget. Allt som parlamentet begär finns med i fördraget. Frågan om egna medel tas upp i artikel 311 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Finansiell planering på medellång sikt är ett förfarande som fastställs i fördraget och som kräver antagande av en förordning. Flexibilitet i budgeten inbegriper ett ömsesidigt intresse från regeringarnas, kommissionens och parlamentets sida och deras förmåga, inom ramen för budgetbestämmelser, att svara på ett flexibelt sätt på kortsiktiga krav. Det handlar inte om extrautgifter utan om hur effektivt EU styrs (så är åtminstone fallet när det gäller flexibiliteten) och om parlamentets grundläggande rättigheter.
Jag är ganska förvånad. Europeiska unionens regeringschefer är alla parlamentsledamöter. De är alla män och kvinnor som har växt upp i den parlamentariska traditionen. Liksom Joseph Daul redan har sagt kan man undra vilket nationellt parlament som skulle tillåta att dess centrala rätt, nämligen rätten att upprätta en budget, inskränks av den verkställande maktens vilja? De 27 regeringarna i Europeiska unionen är verkställande myndigheter. Vi får dock inte tillåta att demokratin i EU vänds upp och ned. Parlamentet godkänner budgeten, och parlamentet kontrollerar det verkställande organet. Vad den brittiska regeringen vill i det här fallet är att de 27 regeringarna ska kontrollera parlamentet, vilket är motsatsen till parlamentarisk demokrati. Därför skulle detta beslut kunna bli prejudicerande. Parlamentet får inte tillåta att dess rättigheter inskränks.
Vad händer sedan? När pengarna från EU:s skattebetalare har överförts till Bryssel från medlemsstaternas penningkistor är det inte längre medlemsstaternas pengar. Det är EU:s pengar. Det är sedan parlamentet inom unionen som måste bestämma över dessa. Sedan är det parlamentet som måste anta budgeten, för EU-budgeten antas inte av 27 nationella parlament eller av 27 nationella regeringar utan av ett fritt valt parlament, med andra ord det här parlamentet.
Den finansiella planeringen på medellång sikt, flexibilitetsklausulen och de egna medlen är de tre saker som vi måste diskutera med rådet - inte pengarna. Vi har talat om detta de senaste fem timmarna. Jag vill än en gång klargöra att Alain Lamassoure och gruppordförandena verkligen har ansträngt sig för att vi ska kunna inta en, i mina ögon, relativt konsekvent hållning. Vi får dock inte inta en annan hållning nu. Vi måste göra det klart för rådet att dessa saker rör våra rättigheter och inte ytterligare utgifter. Alla parlament som låter sina rättigheter inskränkas av en regering av vilket slag det än må vara skulle inte längre fungera som parlament.
Därför har min grupp enhälligt beslutat att antingen går vi med på dessa krav, vilket inte är något annat än ett försök att stärka parlamentets rättigheter, eller så blir det ingen budget. Om det inte finns någon budget blir det inget Iter-projekt och ingen kärnfusionsreaktor. Det blir inget Galileo-projekt och ingen utrikestjänst.
Regeringscheferna har en valmöjlighet. De kan antingen erkänna parlamentets rättigheter och projekt eller förödmjuka parlamentet. I det senare fallet kommer det inte att bli någon budget. Det är den enhälliga hållning som min grupp har intagit.
(Applåder)
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
Krisztina Morvai
(EN) Herr talman! Jag undrar om parlamentet håller med om att det, konstitutionellt sett, finns en annan tolkning av hela idén med maktfördelning samt kontroll och maktbalans. På den internationella och den europeiska politiska arenan kan vi inte bara överföra den nationella modellen med maktfördelning samt kontroll och maktbalans.
Såsom jag ser det - och jag undrar om mina kolleger skulle göra detsamma - är det faktiskt rådet som, i ett system med maktfördelning samt kontroll och maktbalans, företräder nationalstaterna och allt det som återstår efter Lissabonfördraget av nationalstaternas suveränitet och självständighet.
I europeiska demokratier väljs regeringarna via demokratiska valsystem. De kontrollerar och bildar motvikt mot parlamentets makt, på nationernas och folkens vägnar. Håller inte parlamentet med om att det finns en annan tolkning av begreppen kontroll och maktbalans?
Martin Schulz
Herr talman! Det finns många tolkningar, Krisztina Morvai. Så långt är det helt klart. Det kan hända att din tolkning av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt skiljer sig från min. Det hela handlar dock inte om hur fördraget tolkas utan om hur det tillämpas, och detta inbegriper ett tydligt budgetförfarande. För övrigt är du, såvitt jag, medlem i det ungerska partiet Jobbik. I annat fall är du medlem i något annat. Var snäll och förklara för väljarna i ditt land att om vi antar EU-budgeten kommer det faktiskt att bli möjligt att betala ut sammanhållningsstöden i Europeiska unionen på lång sikt. Om det inte fanns någon budget hade man inte kunnat ställa detta stöd till förfogande.
Guy Verhofstadt
Herr talman! I december 2005 fanns det en premiärminister här i parlamentet. En sak som vi enligt min mening alla lärde oss var att vi verkligen behöver en kraftigt reformerad budget i framtiden. Låt oss alla - kommissionen, rådet, medlemsstaterna och Europaparlamentet - tillsammans komma på hur vi under de närmaste åren kan nå samförstånd om ett nytt och reformerat EU där budgeten är en rationell del av framtiden och inte blir ett tragiskt kapitel som man köpslår om.
Nåväl, denna premiärminister var Tony Blair, dvs. samma man som gjorde den sista dealen i fråga om budgetramen. Här är vi nu fem år senare. Det som Blair sade är den viktiga sak som parlamentet vill åstadkomma, nämligen att EU-institutionerna och alla berörda parter engagerar sig för att förändra finansieringen av unionen och basera denna finansiering på rationella grunder och inte på en konkurrens som kan liknas vid kohandel, vilket är fallet i dag.
Låt oss vara mycket tydliga när det gäller siffrorna. Det är ingen hemlighet att parlamentet skulle kunna vara berett att godta rådets siffror, i en större uppgörelse givetvis. Men vi behöver också komma överens om en annan punkt, nämligen den om flexibilitet. Låt oss vara mycket tydliga här. Flexibilitet handlar inte om något tillmötesgående från rådets sida. Flexibilitet är nödvändigt och oundgängligt, för annars kan vi inte finansiera ett antal viktiga områden. Dessutom är flexibilitet ett ”regelverk”. Det ingår i det interinstitutionella avtal som vi redan har. Rådet har faktiskt brutit sitt löfte genom att vägra detta nu i den här budgeten. Avslutningsvis måste vi framför allt komma överens om den framtida finansieringen av unionen.
Därför måste frågan om egna medel tas upp på nytt. Det råder ingen tvekan om detta. Låt mig klargöra att egna medel inte handlar om att ändra fördragen. Egna medel handlar inte heller om nya befogenheter. Det handlar om att tillämpa de befintliga fördragen och att finansiera befintliga befogenheter, för tanken har alltid varit att unionen ska ha en egen inkomst. Angela Merkel, Nicolas Sarkozy och David Cameron vet inte detta, men unionen skapades med hjälp av unionens egen inkomst. Detta utgjorde grunden för hur unionen skulle finansieras enligt grundarna.
Vi vet dock alla att unionen med tiden och med hjälp av en viss järnlady förlorade kontakten med sina egna medel, så nu har vi i stället absurda diskussioner om vem som får mest respektive minst från unionen. Att inte sträva efter att tjäna EU:s intresse utan att fokusera på varje enskild medlemsstats nettobetalningsposition är vad budgeten handlar om i dag i Europeiska unionen.
Detta kallas nu för ärenden inom ramen för unionens budget. Detta tillvägagångssätt tar död på unionen - det förstör andan av enighet och solidariteten i unionen. Jag upprepar att vi bara kan kräva verkligt egna medel som också kan leda till vad några länder önskar, nämligen mindre nationella bidrag. Om vi inte ändrar på systemet kommer det att vara regeringarna och inte medborgarna som bestämmer. Om vi däremot går i riktning mot egna medel kommer det att vara medborgarna och inte regeringarna som bestämmer. Kort sagt skulle man kunna säga att egna medel för europeiska kolleger betyder mer demokrati i EU, och det är grunden för en modern europeisk demokrati.
Jag begär alltså en mycket enkel sak av dig, José Manuel Barroso. Oavsett vilket format det handlar om - en konvention, en konferens eller en regeringskonferens med eller utan de nationella parlamenten - se inte till det som har varit. Blicka framåt, använd din initiativrätt och lägg fram ett formellt förslag så fort som möjligt. Den EU-vänliga majoriteten här i parlamentet står bakom dig och ett sådant initiativ.
Daniel Cohn-Bendit
Herr talman, mina herrar ordförande! Jag tror att vi, om vi noggrant lyssnar på vad alla har att säga, befinner oss vid en vändpunkt i Europeiska unionens historia. Liksom alla har sagt på sitt sätt har dagens budgetproblem något att göra med idén med att utveckla den europeiska idén. Det handlar inte bara om en budget. Dessutom finns det något galet i idén med Europeiska unionen, och detta framgår alltid tydligt i allmänna debatter.
Vi är med om en åternationalisering - en fullständigt absurd åternationalisering - av EU:s verksamhet. Varför? Liksom vi alla säger är skälet att man vill att Europeiska unionen på ett framgångsrikt sätt ska lösa de problem som man inte längre kan lösa på nationell nivå, men att man samtidigt vill ge medlen för uppgiften i fråga till Europeiska unionen och inte till Europaparlamentet.
Därför säger vi att vi inte försvarar parlamentets utan Europeiska unionens rättigheter och behovet av Europeiska unionen. Det är därför som vi, samtidigt som vi i dag kommer överens om tre punkter, faktiskt behöver komma överens om en sak här tillsammans. Det är allt eller inget. Även om det tar två, tre eller fyra månader - och det kommer att bli tufft för alla - ska vi dessutom bara godkänna EU:s budget om det finns en överenskommelse om de punkter som vi tar upp.
Vi får alltså inte bli rädda om det tar lång tid och om vi inte röstar om budgeten i december eller inte förrän i januari eller februari, vilket kan bli fallet. Om vi påbörjar denna debatt men avbryter den när vi har kommit halvvägs kommer vi att misslyckas de närmaste fyra åren.
Jag uppmanar därför alla att ta sitt ansvar när det gäller de egna medlen, och Guy Verhofstadt har redogjort för detta. Det är när allt kommer omkring ganska enkelt, och det är därför som Alain Lamassoures förslag om en överenskommelse är intressant. Debatterna måste nämligen hållas i ett offentligt europeiskt forum med de nationella parlamenten, regeringsföreträdare och kommissionsledamöter. Frågan om de egna medlen är ett tillfälle att minska - och jag säger det tre gånger - att minska - och denna gång säger jag det till alla konservativa - att minska de nationella bidragen och samtidigt stärka EU:s budget. När allt kommer omkring är det inte komplicerat!
Om vi kan sprida detta budskap i det europeiska forumet kommer folket i EU följaktligen att hålla med oss. Jag upprepar: Vi måste minska de nationella bidragen och stärka EU:s budget. Ja, det kommer att finnas EU-skatter, men hur som helst kommer de besparingsåtgärder som ni för närvarande inför på nationell nivå att vara förödande för er i alla fall. Vi har nämligen i flera års tid känt till att besparingar tar död på dynamiken i ekonomin och i slutändan inte leder till något positivt. Jag vädjar därför om att vi inte får lamslå EU, för regeringarna lamslår redan den egna ekonomin på hemmaplan.
Min sista kommentar rör Irland. Irland symboliserar nyliberalismens misslyckande. Det symboliserar avregleringens misslyckande. Under flera års tid, med Griffith, har ni gjort oss galna med ert ”avreglera, avreglera, minska bolagsskatten”. Har ni förstått nu? Det här är en ekonomisk katastrof, och vad gör den irländska regeringen nu? Den skriker ”Mamma, mamma, Europa, hjälp oss!”
(Talmannen avbröt talaren.)
Lajos Bokros
Herr talman! Jag vill försäkra Daniel Cohn-Bendit om att vi vet vad det innebär att inte ha någon budget. I motsats till vad många tror skulle gruppen Europeiska konservativa och reformister gärna se en överenskommelse mellan budgetmyndighetens två parter. Vi tycker att det är en skam att vi inte har någon budget efter alla dessa mödosamma medlingsförfaranden. De 500 miljonerna skattebetalare i EU förstår nämligen inte varför budgetmyndighetens två olika parter inte kan nå en överenskommelse under Lissabonfördragets allra första tillämpningsår.
Jag anser att ansvaret vilar på båda sidor. Parlamentet behöver inte tvinga regeringarna att ingå politiska åtaganden som de olyckligtvis inte kan eller - av vilket skäl det än må vara - inte vill göra just nu mitt i krisen. Parlamentet behöver inte heller upprätthålla respekten för dessa åtaganden under en längre tidsperiod.
Å andra sidan kan jag också säga att rådet har sin beskärda del av ansvaret, för när vi förhandlade inom ramen för medlingsförfarandet för en vecka sedan var det inte en enda företrädare som gjorde sig besvär att uttala sig och redogöra för var hans eller hennes regering stod i frågan. Därför var det en slags dialog mellan två sidor som inte ens presenterade sina egna förslag.
Kommissionen utarbetar nu ett nytt förslag baserat på tillväxtsiffran 2,91 procent. Jag vill här erkänna och uttrycka min uppskattning för det oerhörda arbete som kommissionsledamot Janusz Lewandowski gör i detta avseende. Vi kan nå en kompromiss om vi kan komma överens om att tillämpa flexibilitet - som förresten inte är något bra ord, eftersom vi borde använda ordet ”reservation” - som en del i det interinstitutionella avtalet för de återstående tre åren för att finansiera Iter och några andra centrala projekt.
Samtidigt skulle parlamentet kunna besluta att inte tvinga fram något politiskt uttalande om rådet, vilket är oacceptabelt för flera viktiga regeringar just nu. Det är så vi kan nå en kompromiss. Jag tycker att Melchior Wathelet arbetar mycket hårt med detta. Jag kan bara uppmuntra dig att fortsätta med detta, för det kommer att vara en ännu större skam om vi inte kan nå en överenskommelse före årets slut.
Mairead McGuinness
(EN) (Fråga (blått kort) till Daniel Cohn-Bendit i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen) Herr talman! Jag trodde verkligen inte att jag skulle få ordet. Jag har en kommentar och en fråga till Daniel Cohn-Bendit, så att du inte tror att irländska öron inte lyssnar på dig.
Erkänner du att dina kommentarer när det gäller bolagsskatten kommer att förvärra, snarare än förbättra, denna situation? I stället för att fälla nedsättande kommentarer om att Irland behöver hjälp, erkänner inte du att Europeiska unionen hjälper sig själv genom att hjälpa Irland? Jag säger detta i egenskap av irländare som ropar efter mamma, för jag har för mig att du formulerade dig så. Låt oss bete oss som vuxna här i parlamentet och tala om andra nationalstater med respekt.
Daniel Cohn-Bendit
(EN) (Svar på en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen) Herr talman! EU är ett politiskt organ. Vi har nationalstater med en egen politik, och vi diskuterar politik. Jag kommer att fortsätta hävda att ett av skälen till katastrofen i Irland var att den ekonomiska politiken var fel. Gruppen De gröna bidrog också till denna felaktiga politik. Jag vet det. Jag kan säga det klart och tydligt. Jag är inte blind, och jag kommer att fortsätta hävda att politiken var felaktig. Om man för en felaktig politik och den leder till en katastrof är det ingen överdrift att säga att politiken är felaktig. Om det hade varit rätt politik hade ni inte varit i denna katastrofala situation.
De andra som bär ansvaret för detta är de europeiska bankerna. De spelade kasino, men om man som vanlig människa förlorar pengar på ett kasino har man förlorat pengar. Nu säger bankerna att de också vill ha tillbaka sina pengar, och vi befinner oss i en besvärlig situation eftersom vi vill hjälpa det irländska folket. Vi måste dock säga att det är på grund av systemet som vi riktar kritik mot att vi nu är där vi är i Irland.
Lothar Bisky
Herr talman, mina damer och herrar! Anhängarna av Lissabonfördraget har betonat att fördraget åtgärdar den demokratiska bristen i EU. Det första året har i själva verket visat att Europaparlamentet har varit tvunget att slåss mot rådet och kommissionen bara för att få parlamentariskt medbeslutande och demokratisk kontroll.
Parlamentets medbeslutande i alla budgetfrågor är ett demokratiskt minimikrav. Jag upprepar: ett minimikrav. Parlamentet valdes för att väcka det europeiska idealet till liv och motverka nationell egoism. Det är vår plikt att inte kompromissa när det gäller Europaparlamentets delaktighet i förhandlingarna om budgetramen för perioden 2013-2020.
Nya uppgifter kan inte, eller kan åtminstone bara i en mycket begränsad omfattning, finansieras av omfördelningar av budgetmedel. Det är helt obegripligt att rådet vägrar diskutera frågan om egna medel med parlamentet, med tanke på de strama budgetarna i medlemsstaterna.
EU:s budget måste vara ett konkret exempel på solidariteten mellan medlemsstaterna, annars kommer vi att gå ifrån den grundläggande tanken med den europeiska integrationen och förlora respekten för EU-medborgarna. Nettobetalarna verkar ha glömt detta. Samtidigt som företagen i Tyskland och andra länder gör vinster på EU:s inre marknad är de i grund och botten giriga när det gäller att övervinna de gemensamma problem som EU står inför. Solidaritet har fått en ny innebörd, och en medlemsstat kommer bara att hjälpa de andra när detta är till egen fördel.
De tyska bankerna är så djupt involverade i krisen i den irländska finanssektorn att livlinan är lika stor för dem som kommer till undsättning som för dem som blir undsatta. De senaste åren har min grupp förkastat EU:s budget. Vi anser att man prioriterar fel saker och att man har ägnat för lite uppmärksamhet åt att åtgärda det minskade sociala och miljömässiga välståndet. Detta har ökat den sociala klyftan inom EU och i medlemsstaterna.
Det är fullständigt oacceptabelt att stora projekt som Iter finansieras på bekostnad av projekt som ger direktstöd till studenter, arbetslösa, landsbygdsområden och lokala samfund. Sammanfattningsvis är det hög tid, och jag medger att detta är ett något förenklat sätt att se på saken, att vi ser på EU-medborgarna i ett europeiskt och inte i ett egoistiskt nationellt perspektiv.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
Paul Rübig
(DE) Herr talman! Jag har en fråga till Lothar Bisky. Företag gör en vinst när de tillverkar produkter eller tillhandahåller tjänster som medborgarna köper. Är alternativet enligt din mening att företag ska gå med förlust och tillverka produkter som ingen behöver?
Lothar Bisky
(DE) Herr talman! Jag förstår dina ekonomiska frågor, Paul Rübig, och de är mycket ingående frågor i ekonomiska termer, vilket jag respekterar. Jag anser dock att detta handlar om förhållandet mellan budgeten och Europaparlament och dess rättigheter. Det är en annan fråga. Det har att göra med produkter, men i en helt annan mening.
Marta Andreasen
Herr talman! Låt oss vara uppriktiga. Förhandlingarna om nästa års budget misslyckades på grund av parlamentets ambition att få större befogenheter i fråga om finansieringen av Europeiska unionen, även om sådana befogenheter inte föreskrivs i Lissabonfördraget. Ett sådant krav - som har omvandlats till förslaget om en EU-skatt - är, och har alltid varit, oacceptabelt för oss.
Det har förekommit hot om att stoppa stödet till de medlemsstater som vägrar gå med på parlamentets krav. Tro mig, detta skulle vara den bästa nyhet som vi skulle kunna ge till brittiska och alla europeiska skattebetalare, det vill säga dem som i slutändan finansierar både nationella bidrag och en EU-skatt. Revisorerna har vägrat att godkänna 92 procent av Europeiska unionens utgifter för 2009, och de uppskattar att minst 6 miljarder brittiska pund inte skulle ha betalats ut - ett liknande belopp som föregående år, vilket ännu inte har återbetalats. Om Europeiska unionen skulle stoppa stödet till dem som har använt EU-pengar på ett felaktigt sätt skulle EU få tillräckligt med medel för att täcka de nobla frågor som EU säger sig vilja stödja. Samtidigt skulle den europeiska byråkratin även få en viss trovärdighet. Men jag är rädd för att detta aldrig kommer att hända.
Angelika Werthmann
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Tre jämbördiga parter sitter vid förhandlingsbordet för att förhandla om budgeten för 2011: rådet, kommissionen och parlamentet. Europaparlamentet har gått med på den budgetökning på 2,9 procent som rådet har föreslagit, men bara i kombination med ett politiskt paket. Inom ramen för Lissabonfördraget är detta ett högst motiverat krav. När det gäller ökningens omfattning är det enligt min mening viktigt att klargöra att vi fortfarande arbetar med en EU-budget vars omfattning är densamma som när det fanns 15 medlemsstater och att den därför är anpassad efter en union av denna storlek. Nu finns det dock 27 länder i unionen och flera nya uppgifter som måste beaktas.
Mot bakgrund av den ekonomiska krisen verkar det obegripligt att vi ökar EU-budgeten. Vi måste dock ta hänsyn till att nästan 95 procent av pengarna går tillbaka till EU-medborgarna till exempel i form av direktstöd via Europeiska fonden för justering av globaliseringseffekter. Alla måste i slutändan förstå att den nuvarande budgetsituationen i vissa medlemsstater är självförvållad. Faktum är att utan en budget för 2011 kan inte de tre budgetkontrollorganen finansieras. Med tanke på de nuvarande dramatiska händelserna i Irland hade det varit bra om dessa organisationer hade börjat arbeta i går.
Melchior Wathelet
Herr talman! Jag vill börja med att säga att ingen kan glädjas åt den uteblivna förlikningen den 15 november. Det är sant att vi hellre hade haft en helt annan debatt i dag och ett förlikningsförfarande som hade kunnat sluta med en överenskommelse och ett eventuellt godkännande av budgeten även i Europaparlamentet.
Det är sant att vi alla verkligen blev besvikna över att förlikningsförfarandet inte blev någon framgång. Samtidigt har jag dock förstått att det både inom kommissionen, som har fungerat som medhjälpare och som verkligen har gjort detta under hela förfarandet, och särskilt inom parlamentet finns en önskan och en påminnelse om denna starka önskan att lyckas och försöka lyckas snarare än att misslyckas. Jag har även förstått att denna önskan finns inom rådet.
Det stämmer därför att det belgiska ordförandeskapet den 15 november, omedelbart efter misslyckandet som vi helt klart måste betrakta det som, försökte återupprätta kontakterna och göra framsteg för att se till att detta första budgetförfarande med utgångspunkt i Lissabonfördraget skulle bli en framgång snarare än ett misslyckande. Jag vill dock påminna er om att var och en av oss alltid kommer att kunna finna skäl till att inte lyckas, och det är så förlikningsförfarandet misslyckades. Parlamentet kommer alltid att kunna hitta förslag från rådet som parlamentet inte håller med om, och rådet kommer alltid att kunna hitta förslag från parlamentet som inte är tillfredsställande.
Man kommer alltid att kunna misslyckas. Jag har dock hört båda institutioner uttrycka en önskan om att lyckas. Det är nu viktigt att vi alla tar vårt ansvar och når denna överenskommelse i stället för att stanna kvar i detta dödläge.
Återigen undrar jag vad vi skulle ge för signaler om vi inte lyckas avsluta denna förlikning med en överenskommelse. Vilken bild skulle EU-projektet ge till övriga världen, i denna särskilt instabila och svåra ekonomiska situation, om vi inte i denna svåra tid kan hålla ihop som förr i tiden och göra de kompromisser som krävs mellan institutionerna för att fastställa en budget och nå en överenskommelse mellan våra olika institutioner?
Låt oss inte begå ett misstag: Förutom bilden, förutom ett inledande misstag i samband med detta budgetförfarande med utgångspunkt i Lissabonfördraget, skulle det även leda till mycket påtagliga konsekvenser - och de skulle särskilt drabba folket i EU. Några av dessa konsekvenser har redan nämnts, för en budget med tillfälliga tolftedelar innebär en budget med nolltillväxt, för att inte nämna inflation. Det finns också en europeisk utrikestjänst som skulle kunna få svårigheter, och budgetkontrollorgan som skulle kunna hamna i en svår situation. Det finns en sammanhållningspolitik - och jag vill påminna er om att den föreslagna budgeten tillät en ökning av betalningsbemyndigandena med 14 procent - och därmed medel från sammanhållningspolitiken som kanske inte frigörs. Det finns ännu större problem i samband med Europa 2020-strategin och politiska prioriteringar som ligger parlamentet varmt om hjärtat och som hade införlivats i detta budgetförslag för 2011, främst under rubrik 1a, som rörlighet, ungdomar och utbildning - dvs. en politik som mycket väl kanske inte heller genomförs.
Förutom den negativa bild som avsaknaden av en överenskommelse skulle kunna ge skulle det därför också ge mycket påtagliga, mycket konkreta och mycket specifika konsekvenser som verkligen inte skulle hjälpa till att förbättra medborgarnas bild av Europeiska unionen. Om vi vill vända denna utveckling, om vi vill förbli trovärdiga och om vi vill åta oss detta ansvar måste vi följaktligen utnyttja de veckor som återstår för att nå en överenskommelse och komma ur denna konflikt.
Låt oss vara tydliga: För att göra detta behöver vi komma ihåg tre saker. För det första är det 2011 års budget som sådan, med sina siffror, nämligen en budget som man kan nå en överenskommelse om när det gäller de ökade betalningsbemyndigandena på 2,91 procent. Jag har hört flera gruppordförande säga detta här. Vi skulle kunna nå en överenskommelse om siffrorna som sådana i fråga om 2011 års budget, vilket faktiskt står på föredragningslistan i dag. Jag vill upprepa att vi vet att detta medför ett antal eftergifter för Europaparlamentet. Vi vet att parlamentet, när det gäller 2011 års budget, har gjort ett antal eftergifter med avseende på sina inledande krav.
Den andra fråga som ni nästan alla har nämnt är den fleråriga budgetramen för finansieringen av Iter, vilken har att göra med frågan om flexibilitet. Än en gång har det belgiska ordförandeskapet, som strävar efter denna logiska överenskommelse, genast tagit upp de flexibilitetsrelaterade förslagen på nytt. Det är inom denna ram som vi arbetar för närvarande. Jag vill dock påminna er om att vi måste vara enhälliga om vi ska kunna gå vidare med flexibilitetsfrågan, att detta måste gälla inom ett visst antal områden och i synnerhet att det måste bevara neutraliteten i budgeten under den period då den fleråriga budgetramen är gällande.
Vi måste också utnyttja varje möjlighet till omstrukturering och överflyttning innan vi använder oss av begreppet flexibilitet. Vi kan dock göra framsteg. Om alla gör vad som krävs tror jag att vi kan göra framsteg i fråga om denna flexibilitet, denna uppgift och detta mål att finansiera Iter 2012-2013, vid sidan av frågan om budgeten för 2011 i egentlig mening.
Det återstår en tredje fråga som också har tagits upp, nämligen politiska uttalanden. Här måste jag säga att rådet inte kan säga något mer än vad som sades i måndags under förlikningen, men jag vet att parlamentet inte kunde gå med på detta då. Jag vet att de åtaganden som nämndes var för svaga i parlamentets ögon, men återigen kommer vi att få en ny möjlighet att ta upp dessa frågor och diskutera dem sinsemellan. Vi måste ha dessa diskussioner, för artiklarna 311, 312 och 324 i fördraget tar upp ett antal samråd som måste ske mellan våra olika institutioner, och vi ska se till att de faktiskt sker eftersom de föreskrivs i fördraget.
Uttalandet hänvisade till artiklarna 312 och 324, enligt vilka dessa diskussioner måste föras i framtiden mellan våra olika institutioner. Än en gång kommer vi dock att höra en massa argument mot en överenskommelse.
Jag har dock uppfattat att det finns en vilja att lyckas bland medlemmarna i rådet och inom parlamentet. Vill vi verkligen vara panikspridare genom att säga till varandra att vi föredrar att inte ha någon budget, att inte genomföra den politik som föreskrivs för 2011 års budget och att inte göra den första budgeten med utgångspunkt i Lissabonfördraget till en framgång? Eller vill vi faktiskt inta en positiv attityd genom vilken vi når den ena överenskommelsen efter den andra för att Europeiska unionen ska kunna utvecklas och för att möjliggöra genomförandet, via budgeten för 2011, av en rad politiska åtgärder som vi har beslutat främja? Jag hoppas att det verkligen är med detta mål i sikte som vi utnyttjar de närmaste veckorna för att se till att detta första förfarande inom ramen för Lissabonfördraget blir en framgång snarare än ett misslyckande.
José Manuel Barroso
Herr talman, mina damer och herrar! Ledamöterna av kommissionen har, genom att utnyttja sin initiativrätt till fullo, just beslutat under ett sammanträde här i Strasbourg att kommissionen kommer att lägga fram ett nytt budgetförslag de närmaste dagarna och senast den 1 december. Vi hoppas att parlamentet och rådet kommer att godkänna detta inom de närmaste två veckorna.
Detta förslag kommer att inbegripa alla de punkter som vi kom överens om före den förlikning som avslutades förra veckan. Vi var faktiskt mycket nära en överenskommelse, och jag vill tacka alla som har arbetat i denna andra, det vill säga en sann europeisk kompromissanda. Det är en skam att ingen överenskommelse blev möjlig i slutändan. Jag vill dock understryka kommissionsledamot Janusz Lewandowskis roll, med tanke på all den energi och expertis som han har bidragit med. Jag vill även understryka den roll som många här i parlamentet har haft och även det belgiska ordförandeskapets mycket konstruktiva roll. Jag tackar ordförandeskapet för att det har gjort och för att det fortsätter att göra allt som står i dess makt för att nå en överenskommelse. Jag anser att det förslag som vi kommer att lägga fram förtjänar ert och rådets stöd, och att det kommer att göra det möjligt för oss att presentera en budget före årets slut, så att unionen kan ha en budget den 1 januari 2011. Dessutom anser jag att det vore mycket svårt att förklara för EU:s medborgare att vi, i en sådan kris som vi för närvarande går igenom i EU, inte kan nå en överenskommelse om budgeten, som verkligen symboliserar EU:s förmåga att lösa problem, det vill säga sådana problem som Irland eller EU:s ekonomi nu måste ta itu med.
Vårt förslag kommer att ta full hänsyn till parlamentets förslag om att öka åtagandena under rubrikerna ”Konkurrenskraft för tillväxt och sysselsättning” och ”Yttre förbindelser”, genom att utnyttja flexibilitetsmekanismen. Det kommer att fastställa betalningsnivåerna med en ökning på 2,91 procent. Jag är övertygad om att vi genom detta förslag kan finna en medelväg som kan accepteras.
Det är självklart att överenskommelsen måste vara tydlig i frågor som rör den framtida finansieringen. Vi måste visa att alla berörda parter är fullständigt medvetna om vad fördraget innebär och att nära samarbete mellan institutionerna på högsta politiska nivå är en naturlig följd av vårt ömsesidiga åtagande att anta den bästa budgetramen för framtiden. Kommissionen kommer att ta alla de initiativ som krävs för en fortgående och givande dialog på alla nivåer, inklusive mellan institutionernas ordförande, för att upprätta en gemensam plan som kommer att göra det möjligt att fatta de beslut som krävs. Låt mig få påminna er om talman Jerzy Buzeks viktiga tal till Europeiska rådet den 27 oktober, vilket syftade till att understryka Europaparlamentets stärkta roll, inklusive i budgetfrågor, som fastställs i Lissabonfördraget, en roll som jag också hade möjlighet att uppmärksamma, genom att stödja er talmans tal inför de 27 stats- och regeringscheferna.
Jag vill vara mycket tydlig när det kommissionens ståndpunkt i ett antal centrala frågor.
För det första kommer vi, liksom framgår av den nyliga översynen av budgeten, att utnyttja vår initiativrätt för att lägga fram formella förslag om egna medel före slutet av juni. Naturligtvis måste Europaparlamentet, i enlighet med fördraget, rådfrågas om dessa förslag, vilket är i linje med förväntningarna till följd av det interinstitutionella avtal som ingicks 2006.
För det andra kommer vi att understryka behovet av att ta full hänsyn till de ändringar som föreskrivs i Lissabonfördraget när vi lägger fram förslag om såväl framtida budgetar som den fleråriga budgetramen som helhet. Budgeten måste återspegla unionens nya prioriteringar till följd av detta fördrag.
Jag måste också klargöra att flexibiliteten i våra budgetar betyder att de medel som vi har är koncentrerade till unionens politiska målsättningar, vilket översynen av budgeten har visat. Därför måste flexibiliteten naturligtvis upprätthållas för att revideringar på mindre än 0,03 procent av bruttonationalinkomsten ska kunna antas med kvalificerad majoritet.
Med anledning av detta hoppas jag verkligen att vi mycket snart kommer att få ett positivt besked från rådet, så att vi har de rätta politiska förutsättningarna för att garantera att 2011 års budgetförfarande lyckas.
Den nyliga översynen av unionens budget, som kommissionen har presenterat, har tydligt visat den vikt som vi fäster vid att optimera EU-utgifternas mervärde. Vi kan inte försitta den möjlighet som vi har fått för att säkerställa att unionens budget faktiskt gör en skillnad genom att främja våra ambitioner och genomföra målen i fördraget. Kommissionen kommer att ta fram en metod som syftar till att visa budgetens mervärde, och vi är också beredda att börja räkna på vad avsaknaden av ett EU skulle kosta. Vi måste mycket tydligt slå fast att fördelarna med ett medlemskap i unionen inte bara kan handla om siffror. Samtidigt som vi fokuserar på kostnaderna i budgeten måste vi också lägga större fokus på de verkliga vinnarna i unionens politik och inte bara på de årliga budgetkostnaderna.
Dessa är tydliga åtaganden som jag gör gentemot er i dag, på kommissionens vägnar. Jag kommer att bekräfta dem skriftligen till parlamentets talman och rådets ordförande. Om detta bidrar till att nå överenskommelsen är vi också beredda att upprepa dem i form av uttalanden som bifogas en överenskommelse mellan rådet och parlamentet.
Jag vet att många människor, på båda sidor, har känt under denna diskussion att nästa fleråriga budgetram kommer att vara ett avgörande test för EU, och jag håller med dem om detta. Det kommer att testa vår förmåga att få till stånd en verklig förändring för miljontals EU-medborgare, att använda detta kraftfulla verktyg för att främja vårt mål med ett Europa som är fokuserat på tillväxt och hållbara arbetstillfällen för framtiden, ett starkt Europa på den internationella arenan och ett Europa som grundas på de värden som vi stöder.
Det kommer också att testa vår förmåga att ta fram en smart budget, som fokuserar på de områden där medel kommer till bäst nytta och som leder till påtagliga resultat. Det får inte visa att vi bara lyckas ta fram en felriktad budget, eftersom vi väljer politisk kompromiss framför kvalitet och effektivitet i våra utgifter.
Liksom de senaste veckorna har visat kan det dock framför allt bli ett test av vårt sätt att styra EU, vår förmåga att inte bara anföra hållbara argument utan även erkänna att styrkan i vår union och Lissabonfördraget är att hitta de bästa lösningarna för att nå våra gemensamma mål. De förslag som kommissionen kommer att lägga fram i juni kräver stora ansträngningar för att nå det samförstånd som behövs. Kommissionen kommer att vara öppen för förslag om hur man ska strukturera diskussionen om våra förslag om Lissabonfördragets solida grund.
Det är omfattande frågor som nu diskuteras. De förtjänar vår fulla uppmärksamhet. Jag är övertygad om att alla parter kommer att vara fast beslutna att nå en överenskommelse. Vi har de allmänna ramarna för en lösning utifrån de möjligheter som de nuvarande förutsättningarna ger. Jag vill betona att dessa är mycket, mycket känsliga förutsättningar som kräver att vi alla - parlamentet, rådet och kommissionen - tar större ansvar än vad vi redan gör.
Vi får inte glömma att vi diskuterar budgeten och inte någon sekundär fråga. Vi diskuterar ett av de viktigaste verktyg som unionen har till sitt förfogande. Detta verktyg är långt ifrån en lyx som vi kan klara oss utan i svåra tider utan något som är absolut nödvändigt om vi vill återskapa tillväxt i EU och skapa sysselsättning samt välgång.
EU:s budget är annorlunda än de nationella budgetarna. Jag vill betona detta, för folk är ibland mycket snabba att göra liknelser. För det första har EU:s budget inget underskott: Den är alltid i balans. Den skiljer sig från medlemsstaternas budgetar i det att den främst är en investeringsbudget som främjar tillväxten, och vi vet hur mycket vi behöver denna investering just nu.
Detta verktyg är således alldeles för viktigt för att äventyras. Europa kräver att Europeiska unionen har en budget. Budgeten är inte till för Bryssel utan för EU-medborgarna. Budgeten är till för arbetslösa som för närvarande letar efter ett nytt jobb. Budgeten är till för EU:s regioner. Budgeten är till för innovation i EU. Vi måste därför göra det klart att budgeten inte är till för byråkrati och byråkrater. Budgeten är till för människorna i EU.
Vi måste förhindra den splittring som ytterligare tvister skulle leda till och eventuella tveksamheter när det gäller de provisoriska tolftedelarna. Det finns helt enkelt inte några tveksamheter: De är riktiga förluster för riktiga medborgare. Om bara provisoriska tolftedelar tillämpades skulle inte våra medborgare förstå hur dessa frågor, även mycket viktiga sådana, skulle kunna sätta käppar i hjulet för en budget som har en direkt inverkan på medborgarnas levebröd och framtidsutsikter i hela unionen.
Därför är jag säker på att det, med ett ytterligare åtagande - och jag vädjar till den europeiska andan, särskilt bland dem som inte lyckades visa den senast - kommer att vara möjligt att ha en budget för 2011 och skapa förutsättningar för en riktigt seriös diskussion om hur Europeiska unionen ska finansieras framöver.
Martin Schulz
(DE) Herr talman! Talmanskonferensen sammanträder klockan 17.00 på er inbjudan. Jag skulle inte ha tagit till orda nu igen om Melchior Wathelet inte hade fällt dessa yttranden. Mot bakgrund av att talmanskonferensen kommer att diskutera och besluta om parlamentets nästa steg klockan 17.00 vore jag tacksam om vi kunde få Melchior Wathelets tal. Jag måste säga att det som har sagts utgör ett steg bakåt. Det är mindre än vad vi hittills har hört från rådet. Om det är rådets linje måste jag säga dig, Melchior Wathelet, och detta är inte en anklagelse riktad mot det belgiska ordförandeskapet, att vi har tider med hårda konfrontationer framför oss. Jag vill tacka dig, José Manuel Barroso. Dina uttalanden visar att de två gemenskapsinstitutionerna, parlamentet och kommissionen, arbetar i precis samma riktning.
Talmannen
Mina kolleger! Om vi ser till att det blir en smidig debatt kan vi mot slutet av debatten före klockan 17.00 lämna ordet jämte vårt beslut till rådets ordförande Melchior Wathelet, och han kan förklara allt. Låt oss ha tålamod. Detta är en mycket viktig debatt.
Salvador Garriga Polledo
(ES) Herr talman, herr Wathelet, herr Barroso, kommissionsledamot Lewandowski, mina damer och herrar! Min politiska grupp vill ha en normal budget för 2011. Mina kolleger, Joanna Katarzyna Skrzydlewska och Helga Trüpel, har arbetat ytterst hårt för att lägga fram en fungerande plan som alla politiska grupper stöder och som är förenlig med den åtstramning som medlemsstaterna kräver.
Europaparlamentets ledamöter kommer inte från Mars. Vi är från Tyskland, Storbritannien, Sverige, Ungern, Spanien, och vi är medvetna om och upplever effekterna av den ytterst allvarliga ekonomiska och finansiella krisen i våra egna länder. Trots det anser vi att en stark och välfinansierad EU-budget är ett värdefullt och viktigt verktyg för att få igång EU:s ekonomi.
Att blockera, skära ner eller urvattna EU-budgeten strider paradoxalt nog mot de 27 medlemsstaternas och 500 miljoner européers intressen. Om vi inte är flexibla under de kommande tre åren kommer vi inte att kunna genomföra politiken efter Lissabon. Utan en politisk överenskommelse mellan parlamentet och rådet om våra egna tillgångar eller samarbete om nästa fleråriga budgetram kommer det inte att bli någon politisk eller finansiell stabilitet. Det är inte bara frågan om rättigheter, utan en fråga av gemensamt intresse. Gruppen Progressiva förbundet av socialdemokrater och demokrater i Europaparlamentet och gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har rätt att komma till denna institution som politiska motståndare, men ingen vet vem de gör motstånd mot. Detta gagnar dock inte någon, och det gagnar inte heller ”sammanhållningsländerna”.
Även om många politiska ledare för närvarande är intresserade av budgeten för 2011 vill jag påminna er om att jag har 14 års politisk erfarenhet av budgetförlikning. Inget av det som har uppnåtts under alla dessa år i fråga om budgetar har uppnåtts genom konfrontation. Vi har alltid uppnått saker genom samarbete. Ställningskrig, oavsett om det är här i kammaren eller i Justus Lipsius-byggnaden, där det också förekommer, har överhuvudtaget inget praktiskt värde.
Gianni Pittella
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att Europaparlamentet måste befästa sin hållning, en hållning för ansvar, visioner och enighet.
När det gäller ansvar vill vi ge Europa en värdig budget. Europeiska medborgare, ungdomar, företag, jordbrukare, kommuner och regioner, arbetstagare och arbetslösa behöver en budget med en måttlig, hållbar och realistisk ökning.
Om vi inte får denna budget är det inte ett slösaktigt parlaments fel som glömmer att vi genomlever kristider. Det är istället några själviska, falskt moralistiska nationella regeringars fel, lika snara till demagogi som de, som i Storbritanniens fall, är ovilliga att ge upp sina anspråk på nästan 30 års orättvisa privilegier. Herr talman, herr Wathelet! Om tre regeringar är själviska och omoraliska kan de andra 24 inte underkasta sig deras vilja utan måste reagera. De måste visa vad de går för!
När det gäller vår vision för framtiden är vi mycket angelägna om våra medborgares framtid. Lissabonfördraget och Europa 2020-strategin innebär nya uppgifter för oss, nya skyldigheter, nya ambitioner att skapa en bättre morgondag. Hur ska vi klara dessa uppgifter? Hur ska vi omsätta våra gemensamma ambitioner i handling? Vilka medel kan vi använda för att ge oss in i ytterligare en härva, som Lissabonstrategin, som aldrig fullföljdes, men definitivt inte på grund av att Europarlamentet inte försökte?
När vi till sist talar om enighet menar vi enighet mellan parlamentets ledamöter och enighet med kommissionen. Ordförande José Manuel Barrosos tal nu under kvällen var bra. Vi behöver inte lindring, utan vi måste spänna våra muskler med förnuft men med beslutsamhet. Vi är eniga i den här frågan, och det är en värdefull tillgång, en utomordentlig styrka som representerar 500 miljoner medborgare.
Anne E. Jensen
(DA) Herr talman! Jag vill säga både Melchior Wathelet och José Manuel Barroso att jag absolut håller med om att vi måste komma fram till en överenskommelse. Naturligtvis måste vi det. Det är även parlamentets uppfattning, och därför är vi så villiga att acceptera den kompromiss som rådet lade fram, eftersom rådet inte heller är överens om hur stor budgeten bör vara. Vi accepterade en ökning av betalningsbemyndigandena med 2,91 procent. I gengäld måste vi kräva att vi har möjlighet att få en riktig budget under kommande år. Det är en fråga om flexibilitet. Det är också en fråga om att inleda en dialog om budgeten för kommande år.
Detta med flexibilitet är en mycket konkret fråga. Tack vare flexibilitet har vi kunnat uppfylla nya önskemål. Vi hade inte kunnat starta energiprojekt som en del av återhämtningsplanen - till exempel genom att koppla samman elnät från de baltiska länderna med dem från de nordiska länderna, eller koppla samman gasnätet i Bulgarien med dem i Västeuropa, så att Ryssland inte längre kan stänga av vår uppvärmning - om vi inte hade hittat medel till detta i jordbruksbudgeten. Vi måste ha sådana möjligheter att flytta medel i EU-budgeten. Därför måste vi ha flexibilitet.
Det är också viktigt att vi får en konstruktiv dialog mellan rådet, kommissionen och parlamentet, och även med de nationella parlamenten, om EU:s budget efter 2013. Europaparlamentet får inte hamna i en situation där vi bara kan säga ”ja” eller ”nej” till en budgetram på medellång sikt. Risken är vi säger ”nej”; risken är att det går som med Swift-avtalet.
EU:s egna medel ska reformeras igen. Det är inte frågan om att skapa ett EU-skattetryck, utan det handlar om att skapa ett öppet och begripligt system, utan specialbestämmelser och utan rabatter, så att vi får ett system som medborgarna kan förstå. Vi behöver en debatt nu, och därför gläder det mig att kommissionen har lovat att ta ett initiativ och lägga fram ett förslag före sommaren nästa år.
Helga Trüpel
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill än en gång betona att för denna institution, för detta självmedvetna Europaparlament, är det viktigt att infria Lissabonfördraget. Det handlar inte om att gå utöver avtalsvillkoren, som José Manuel Barroso mycket riktigt redan har framhållit, utan det handlar om att hålla sig till andan i Lissabonfördraget när det gäller parlamentets utökade befogenheter, att se till att rådet inte vrider klockan tillbaka, och att hålla sig till uppgörelsen om hur vi samarbetar och om hur parlamentet och rådet kommer fram till en överenskommelse. Detta fastställdes 2006 i det interinstitutionella avtalet. Allt vi vill är att det åter ska bekräftas. Tack så mycket, José Manuel Barroso, för att du åter med rätta framhöll det.
Melchior Wathelet har nu försökt övertala parlamentet att inte gå så snabbt mot en sant proeuropeisk framtid, utan att istället hålla igen. Om vi gör det kommer vi redan att ha erkänt oss besegrade. Som Martin Schulz sade är det faktiskt frågan om en politisk strid. Hur ska vi hantera Europaparlamentets ökade befogenheter och medlemsstaterna som uppträder mer och mer euroskeptiskt? Om vi vill ha en lovande framtid för Europeiska unionen och medborgarna, och även på global nivå, måste parlamentet och rådet komma fram till ett proeuropeiskt samförstånd. Därför får vi inte ge med oss för tidigt. Vi måste istället kämpa för ett europeiskt mervärde eftersom det ligger både i nationella regeringars och i våra medborgares intresse.
Jan Zahradil
(CS) Herr talman! Som Martin Schulz påpekade handlar denna debatt inte bara om budgeten utan även om EU:s framtida form, och detta är ett faktum. Man hör tydligt att det bakom budgetdebatten bland annat också ligger en dold debatt om hur man på bästa sätt ska driva igenom egna finansiella resurser för EU, och därigenom större autonomi, samt hur man egentligen ska komma framåt på vägen mot federalism i EU.
Enligt min uppfattning är detta naturligtvis något helt oacceptabelt som varken kan eller får hända. Dessutom måste jag säga att det börjar bli tröttsamt att höra det ständigt ovänliga tonfallet gentemot rådet, och att det är barnsligt att lyssna till de olika ultimatumen och hoten. Om Europaparlamentet väljer denna väg, och om man fortsätter med det konfrontativa tonfall som vi har hört från ett antal ledamöter, kommer bara en sak att ske, nämligen att Europaparlamentet blir förloraren, både i mediernas och allmänhetens ögon.
Miguel Portas
(PT) Herr talman, mina damer och herrar! I morgon går miljoner portugisiska arbetare i strejk. De ska strejka för ett mycket enkelt budskap: Det är inte de arbetande, inte pensionärerna, inte de unga och inte de arbetslösa som ska betala för en kris som de inte är ansvariga för. För att förstå det nuvarande dödläget när det gäller EU:s budget måste man analysera sammanhanget, och detta präglas av social tragedi och sparåtgärder som påtvingas våra länder. Sparåtgärder är inte bara orättvisa, utan de är också ett kolossalt ekonomiskt misstag som garanterat drar tillbaka EU i en recession, leder till arbetslöshet i framtiden och framför allt förstärker skillnaderna mellan länder med budgetöverskott och länder med budgetunderskott.
I detta sammanhang måste vi vara tydliga när det gäller budgetdebatten. Vi anser att bakom en valuta måste det finnas en stabil budget. Men den budget för 2011 som nu diskuteras är i själva verket inte bara återhållsam. Det är en medioker budget, en budget som inte är ett svar på krisen utan en del av krisen. Det är just därför som detta inte får upprepas, vare sig 2012, 2013 eller efter 2014.
Det är följande fråga som vi diskuterar, framtidens fråga: Vill vi ha ett Europa som styrs av regeringar eller ett Europa som fortsätter att vara en trojansk häst för det finansiella systemets intressen? Den europeiska vänstern är faktiskt intresserad av att diskutera egna resurser. Vi vill inte alls införa nya skatter för allmänheten i EU, men vi vill absolut diskutera hur man ska få finanssektorn att betala det den hittills inte gjort, betala sin skuld. Detta är det budskap som allmänheten - såväl arbetande som arbetslösa - kräver från parlamentet och från EU. Antingen får vi ett europeiskt projekt med så liten ambition att flyga att det knappt orkar lyfta från marken, eller så måste vi klargöra att vi inte nöjer oss med det scenario som Storbritannien och ett antal regeringar presenterar med budskapet ”gör mer för mindre pengar, eftersom detta är det EU vi har att erbjuda”.
Timo Soini
(FI) Herr talman! Det här är egentligen ett utmärkt läge. EU är i kris. Alla EU-institutioner är i kris. Detta är det läge vi har väntat på, och det är sant. Nu finns det tillfälle att växa.
Centraliserad makt och penningpolitik fungerade inte i Sovjetunionen och kommer inte heller att fungera i väst. Det finns ingen gemensam valuta. Det finns bara skattepengar i olika delar av Europa. Samtidigt som man skär i de nationella budgetarna - i Finland kunde man inte ens få fram en miljon euro till ett sjukhus för reumatiska sjukdomar - vill åtminstone inte mina väljare, ungefär 130 000 personer, att jag ska företräda EU i Finland, utan de vill i stället att jag ska företräda de finska skattebetalarna i EU, och detta är vad jag tänker göra.
Centraliserad politik leder ingenvart. Först föll Grekland och nu faller Irland, och därefter kommer Portugal och Spanien. Snart är det slut på övningen.
Lucas Hartong
(NL) Herr talman! Jag är mycket nöjd med särskilt den brittiska och den nederländska regeringens ståndpunkt hittills! Med utmärkta argument har de lycktas förhindra en utökning av EU:s budget för 2011 och har vägrat att gå med på införandet av egna resurser, vilket i praktiken betyder skatter på EU-nivå. Bra gjort, tycker jag.
Samtidigt måste jag beklaga att Europaparlamentet inte är villigt att ta till sig den läxa som medlemsstaterna lär ut. Euroklubben, som är fjärran från verkligheten, tänkte att de bara skulle få lite mer pengar till sina egna hobbyer. Nu har de fullständigt förlorat kontakten med de egna väljarnas tankegångar. De fortsätter att be om mer och mer, trots att parlamentet och kommissionen borde ligga kvar på samma nivå eller till och med minska sina utgifter. Men inte ett spår av detta.
Nederländerna och de andra medlemsstaterna har mycket goda skäl att motsätta sig en ökad budget för EU och införandet av skatter på EU-nivå. Vi gör detta av demokratiska skäl och tycker att det är helt och hållet olämpligt att vissa i parlamentet, till exempel Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater), verkar tycka att Nederländerna borde straffas för detta. Nederländerna var med och grundade EU och har nästan alltid varit den största nettobidragsgivaren i EU:s budget. Vi talar nu om de nederländska skattebetalarnas pengar. Ska Joseph Daul nu uppmana till sanktioner mot andra medlemsstater? Är det här slutet på EU? Man skulle nästan önska att det vore så, med tanke på hur våra medborgares intressen slumpas bort.
Det är verkligen sorgligt, men det är vi som sedan kommer att bli anklagade för att vara populistiska. Om ordet populist betyder att vi lyssnar noga till vad människor säger, att vi företräder dem och framför verkligt vattentäta argument för hur vi ska ta oss ur den ekonomiska krisen, som EU också har påtvingat oss, då ska jag gärna bära det epitetet med stolthet. Det står klart att vi fortsätter att motsätta oss en utökad budget för 2011 och skatter på EU-nivå. Och för övrigt, Martin Schulz, innan du börjar, jag är inte blond.
László Surján
(HU) Herr talman, mina damer och herrar! Handlar den här debatten om pengar och makt? Nej, det gör den inte. Motorn i den europeiska utvecklingen hackar. Skatteintäktssidan av budgeten har i åratal varit i behov av reform. Enligt Lissabonfördraget ska intäkterna komma från våra egna resurser. Så varför inte? Varför kan vi inte överväga detta? I åratal har experterna sagt att EU:s budget är stelbent, att den gör EU till en halt anka. Så varför skapar vi inte en flexibel budget?
Vi kan inte möta utmaningarna i en värld som förändras snabbt om vi hindras av en budget för sju år framåt. Samtidigt bör vi inte bortse från de europeiska grundprinciper som innebär att åsiktsskillnader måste tas upp i en öppen debatt och jämkas genom kompromiss. Det är oacceptabelt att det finns medlemsstater som inte ens vill delta i debatten. Det betyder slutet för den europeiska andan. Vi fortsätter att vara öppna för diskussion, och ansvaret ligger hos dem som inte vill engagera sig.
Vissa påstår att politiska frågor inte får knytas ihop med budgetfrågor. Raka motsatsen! Hela EU:s historia har handlat om detta. Det kan ni själva ta reda på. Här företräder vi folket och kan inte se dem i ögonen samtidigt som vi om och om igen lägger fram magnifika fintar, såsom Europa 2020-programmet och Lissabonprogrammet, utan att vi har medel till att genomföra dem. Det kan inte få fortsätta så här längre! Det är inte rådet som grälar med parlamentet. Det är de som inte förstår tidsandan som grälar med dem som önskar sig ett fungerande EU.
Göran Färm
(EN) Herr talman! Först och främst vill jag tacka det belgiska ordförandeskapet som verkligen försöker, men det behövs ännu lite mer. Europaparlamentet har visat mycket god vilja genom att godta siffrorna för 2011, eftersom vi förstår den ekonomiska situationen i medlemsstaterna.
När det gäller åtagandena är det till och med i praktiken fråga om en minskning av budgeten. Vi har också föreslagit lösningar för ett antal praktiska frågor som till exempel Iter-institutionerna, de finansiella tillsynsmyndigheterna och Europeiska utrikestjänsten. Vi har varit konstruktiva. Men vi godtar inte att den ekonomiska krisen ska vara för alltid och att krisen ska sätta gränserna för Europas framtid. Vi godtar inte enkelspårig åtstramningspolitik som lösning. Vi godtar inte minskad Europaanda eller en antieuropeisk agenda på grund av krisen. Mer konkret har vi i flera år kritiserat bristen på flexibilitet i EU:s budget, och kommissionen håller med oss. Hur kan då lösningen på budgetproblemen plötsligt vara att minska flexibiliteten?
Hur kan Europas framtid bestå i att minska finansieringen av gemensamt överenskomna prioriterade program och varken finansiera nya program - Iter är inte det enda som har prioritet - eller ens de allra viktigaste? Utan rimlig flexibilitet riskerar vi att bygga upp ett berg av problem inför 2012 och 2013. Låt oss försöka undvika detta.
Hur kan det vara ett problem att låta Europaparlamentet delta i en konstruktiv dialog om framtidens budgetramar och nästa långsiktiga budget? Jag förstår inte. Låt oss försöka än en gång att nå en överenskommelse, men vi måste hitta en lösning på flexibiliteten som inte är mindre ambitiös än den vi redan har i det interinstitutionella avtalet. Vi måste skapa ett öppet och konstruktivt förfarande för nästa budgetram. Det är det viktigaste. Jag ber rådet att göra ett nytt försök.
Carl Haglund
Herr talman! Det är lätt att enas och hålla med om mycket av det som mina kolleger har sagt. För mig och för många andra har detta egentligen handlat om en genuin oro för framtiden, en oro för hur vi ska klara de kommande åren, det kommande decenniet. Det är viktigt att minnas att vi gemensamt har lyckats enas om en ganska, eller snarare mycket, ambitiös 2020-strategi för Europa, en strategi som ska föra Europa framåt. Det är emellertid naivt att tro att en sådan strategi finansierar sig själv eller genomför sig själv. Det är säkert givet också att denna strategi och dess framgångar inte bara handlar om pengar, men tyvärr handlar den delvis också om det.
Inom rådet, men också inom kommissionen, har man ännu inte lyckats presentera planer för de kommande åren som imponerar tillräckligt mycket på oss, vilket är en av anledningarna till att vi hamnade i den konflikt vi hade nu nyligen. Låt mig säga till rådet att ni tycker mycket bra om att stå på familjeporträttet när ni har godkänt Lissabonfördrag och när ni har lyckats enas om 2020-strategin. Då står alla höga herrar och damer gärna och berättar hur mycket de tycker om Europa, men när det sedan gäller att göra någonting och faktiskt genomföra dessa saker, då har rådet plötsligt problem. Det är problem som nu tar sig uttryck i att vi plötsligt har en budgetkris. Det är dessa problem som rådet, vilket påpekades här, bör ta sig an och lösa. Faktum är nämligen att detta handlar om framtiden och inte bara om nästa års budget. Det är det politiska budskap som vi har till rådet i dag.
Vicky Ford
(EN) Herr talman! Förra helgen reste en delegation från kommissionen och internationella valutafonden till Dublin för att ge råd om ekonomin. I ytterligare ett europeiskt land har man varit tvungen att lägga fram en ny nationell budget, och våra vänner på andra sidan Irländska sjön har det mycket svårt just nu.
Det ligger naturligtvis en djup ironi i att EU-tjänstemän yttrar sig om en nationell budget, när man ännu inte enats om EU:s egen budget. I flera månader har min grupp betonat hur viktigt det är att EU, nu när medlemsstaterna är tvungna att pressa sina budgetar, visar återhållsamhet när det gäller de egna utgifterna, så att varje eurocent av skattebetalarnas pengar används på lämpligt sätt. Den senaste omröstningen i parlamentet vittnade inte om någon sådan återhållsamhet, och det är naturligtvis ett gott tecken att man nu enats om beloppen mellan parlamentet och rådet, även om jag tycker att vi borde ha gått ned ytterligare. Men det är ledsamt att vi trots överenskommelsen om siffrorna ännu inte lyckats enas om budgeten.
Våra marknader är fortfarande långt ifrån stabila. Ovisshet gör marknaderna oroliga, och jag vill uppmana ledamöterna i parlamentet att lägga politiska ambitioner åt sidan och komma överens om en budget.
Bastiaan Belder
(NL) Herr talman! Parlamentet försenar antagandet av budgeten för 2011, och i kravet på inflytande när det gäller den långsiktiga finansieringen av EU ingår en EU-skatt, även om det inte är så den brukar benämnas. På detta sätt lämnar parlamentet sig självt öppet för misstanken att det inte vill ha en konstruktiv roll i det årliga budgetförfarandet, i enlighet med artikel 234 i fördraget. Detta bådar inte gott för budgetarbetet inför perioden 2014-2020, som parlamentet så gärna vill delta i. I och med att budgeten utökas med 2,91 procent har parlamentet redan uppnått mer än vad som är bra för Europa, dess medborgare, dess företag och medlemsstaternas budgetar. Det är vi som ansvarar för att göra rimliga planer för 2011 års budget. På så vis skulle vi kunna få ett slut på dessa budgetrestriktioner som ändå skulle kunna vara lärorikt.
Philip Claeys
(NL) Herr talman! Det skulle inte skada om parlamentet föregick med gott exempel för en gångs skull och försvarade principen om att EU bör anpassa sin kostym efter det tyg som finns. I tider när alla måste spara och våra medborgare måste dra åt svångremmen ger det helt fel signal att argumentera för en omfattande utökning av EU:s budget. EU skaffar sig bara större inflytande och vill ha mer pengar till detta ändamål. Ja, det finns många möjligheter att göra stora besparingar. Enligt Europeiska revisionsrätten motsvarar budgetkonsekvenserna av felaktigheter i jordbrukspolitiken 2-5 procent av utgifterna för jordbruket. Den finansiella felmarginalen för regionalfonderna är mer än 5 procent, vilket alltså överstiger de två viktigaste utgiftsposterna i budgeten. Därför behöver vi bättre kontroll över hur medlen används och strängare påföljder för felaktig, olaglig och bedräglig användning. I stället för att bara uppmana till att öka intäkterna hela tiden borde parlamentet minst lika ofta diskutera besparingar. Kommissionen vill ha en direkt EU-skatt, men detta är oacceptabelt av flera skäl. Det är ytterligare ett steg mot en europeisk superstat, det leder oundvikligen till ännu större utgifter och det medför också, som kommissionsledamot Janusz Lewandowski medger, oundvikligen att den sammanlagda skattebördan ökar för nettobidragsgivarna, vilket helt enkelt inte går hem just nu.
Alain Lamassoure
(FR) Herr talman, herr Wathelet, herr Barroso! Jag vill tacka kommissionen och det belgiska ordförandeskapet för deras öppna, samarbetsvilliga och genuint europeiska synsätt.
I dessa kristider får vi inte glömma bort att värna om framtiden. Förra året tävlade regeringarna om vem som kunde spendera mest. Alla hade öppna spjäll. I år är det tvärtom. Nu trampar alla på bromsen. Bra så. Parlamentet godtar de siffror som den mest sparsamma eller snåla medlemsstat lägger fram för rådet, men bara under förutsättning att vi är överens om att värna om framtiden.
Unionen har inte längre de resurser som behövs för att finansiera sin budget. I stället för att vara européernas främsta solidaritetsinstrument har unionens budget blivit ett slagfält för nationella intressen som motsäger varandra. Lissabonfördraget trädde i kraft för ett år sedan och ger unionen nya efterlängtade befogenheter. Ändå lyckades man inte tilldela ytterligare resurser i budgeten för 2010, och detsamma gäller 2011. Likadant är det också med handlingsplanen för Europa 2020-strategin.
Nu när alla medlemsstater ägnar sig åt åtgärder med syftet att kraftigt minska de offentliga utgifterna, är de mycket intresserade av att hitta och utnyttja möjliga besparingar genom att samordna vissa utgifter, antingen mellan flera medlemsstater eller mellan alla 27 medlemsstaterna. EU, den europeiska visionen och jämförelser mellan europeiska länder kan bidra till att vi spenderar mindre. För detta ändamål föreslår parlamentet att våra tre institutioner kommer överens om ett sätt att samarbeta om alla dessa förslag inför framtiden.
Personligen vill jag tillägga att vi sparar tid om vi involverar de nationella parlamenten, eftersom beskattning och budgetfrågor är medlemsstaternas behörighet.
Ivars Godmanis
(EN) Herr talman! Jag skulle vilja påpeka tre saker. För det första, om alla har det svårt måste vi samarbeta. Jag anser att lågvattenmärket i vår förlikning var när rådet vägrade att inleda diskussionerna, och det näst värsta som hände var när rådet vägrade att inleda diskussionerna på grundval av de dokument om den politiska delen av våra diskussioner som kommissionen hade lagt fram. Men diskussionerna ingår i fördraget, och de behandlas i minst två delar. För det första: när det gäller den fleråriga budgetramen i artikel 312, så står det helt klart att den nya fleråriga budgetramen inte kommer att bli framgångsrik om vi inte diskuterar innan vi enas.
När det gäller våra egna medel - en fråga som möjligen är mycket känslig för rådet - finns det inget större hot. Vi inför inte nya skatter, utan vi inleder en diskussion, något som föreskrivs i artikel 311. Jag är helt övertygad om att vi behöver en budget. Det finns ingen annan lösning. Men om vi verkligen vill uppnå något - att samarbeta och inleda diskussioner (vi vet inte vad dessa kommer att leda till) - ber vi rådet att delta i denna gemensamma uppgift. Jag tror att vi kommer att se till att det blir en framgång. I annat fall hoppas jag verkligen att ni inte kommer att agera på egen hand, i enlighet med artikel 315. Ni kan göra det, men jag tror att en gemensam arbetsuppgift röner mer framgång än en separat arbetsuppgift.
Hynek Fajmon
(CS) Herr talman! Jag skulle vilja säga att jag är besviken på förhandlingarna mellan rådet, kommissionen och parlamentet om EU:s budget för 2011. För närvarande påverkas hela EU av den ekonomiska och finansiella krisen. De europeiska regeringarna påverkas av fallande intäkter och krav på att återbetala stora skulder. Europaparlamentet kan inte låtsas att det inte påverkas av detta. Det är inte rätt av parlamentet att begära att budgeten ska ökas med 6 procent i en så svår situation. Det är inte rätt att erbjuda sig att anta budgeten och i gengäld få ett löfte om att parlamentet ska ges egna medel. Enligt min mening borde Europaparlamentets förhandlare inte förvärra situationen i samtalen. De borde tvärtom sträva mot att nå en överenskommelse.
Medborgarna, hushåll, företag, samhällen och stater i EU behöver stabilitet, och det kan bara uppnås genom vederbörligt godkända budgetar, inte preliminära budgetar. Jag uppmanar därför parlamentet, rådet och kommissionen att enas om EU:s budget för 2011 så snart som möjligt.
Diane Dodds
(EN) Herr talman! Jag välkomnar dagens debatt om budgeten. Det råder svåra tider i medlemsstaterna, och parlamentet kan inte bortse från detta faktum. Efter att ha talat med mina väljare står det klart att de anser att de som uttalar behovet av en ökad budget har förlorat kontakten med sin ekonomiska verklighet, och dessutom urholkar hela frågan förtroendet för EU-institutionerna.
Misslyckandet med att enas om en budget beror inte på omedgörlighet, utan huvudsakligen på den federalistiska dagordningen och jakten på det ouppnåeliga målet, konceptet egna medel. En EU-skatt är otänkbar, enligt min mening.
Som svar på ordförande José Manuel Barrosos förklaring i dag att han ska lägga fram förslag om en sådan skatt till juni nästa år, skulle jag vilja uppmana premiärminister David Cameron att tydligt framhålla att alla steg i denna riktning skulle utlösa en folkomröstning i Storbritannien.
Sidonia Elżbieta Jędrzejewska
(PL) Herr talman! Jag talar som föredragande för Europeiska unionens budget för 2011, och jag skulle vilja betona den konstruktiva roll som det belgiska ordförandeskapet har spelat. Jag skulle också vilja tacka kommissionen för dess engagemang. Men vi måste anstränga oss mer. Vi borde faktiskt i stället skärpa våra insatser. Personligen anser jag att fiaskot för förhandlingarna om 2011 års budget är ett nederlag för oss alla. Jag skulle emellertid vilja låta er ta del av min tolkning av varför måndagens fiasko inträffade.
Vi bevittnade en beklaglig situation, där flera medlemsstater drog ut på förhandlingarna till midnatt för att låta dem sluta i ett misslyckande. Vi lyckades inte slutföra förhandlingarna, för flera medlemsstater saknade helt enkelt viljan att samtala. Det är för mig personligen en enormt irriterande och mycket överraskande situation att det sitter diplomater och biträdande finansministrar runt ett förhandlingsbord som inte vill tala om ekonomi eller Europeiska unionens framtida och nutida finansiering. Jag anser att det är fullkomligt obegripligt och oacceptabelt, för vad kommer att ske härnäst om politiker och diplomater inte vill samtala med varandra?
Mitt nästa påpekande är att spänningen i diskussionen om 2011 års budget uppstod för att Europaparlamentet vill fästa medlemsstaternas uppmärksamhet på ett problem som vi ser i framtiden och som vi kan se redan i dag: EU fortsätter att spela nya roller och inleda verksamhet på nya områden och det har växande ambitioner, men samtidigt vill inte medlemsstaterna, som stöder dessa ambitioner, finansiera dessa ambitioner, dessa planer, dessa åtgärder och dessa nya områden. Vi måste diskutera denna växande oförenlighet. I kristider är det ännu viktigare att tala om ekonomi och hur EU ska finansieras. Dessutom blir Europaparlamentet allt mer oumbärligt, och det är inte rätt tidpunkt att göra budgeten till ett tabubelagt ämne nu.
Janusz Wojciechowski
(PL) Herr talman! Vi har faktiskt en allvarlig budgetkris i Europeiska unionen, och, som föregående talare sade, åtskilliga parter bär ansvaret för detta. I det här fallet begick kanske parlamentet en del misstag när det gällde förväntningarna på förhandlingarna - vi ville behandla för många ärenden samtidigt. Detta är ett problem för bidragsmottagarna, men det är i själva verket också en allvarlig politisk kris som, enligt min mening, bottnar i det faktum att andan av EU-entusiasm har gått förlorad någonstans. Denna anda kunde förnimmas i Europaparlamentet när vi diskuterade Lissabonfördraget, och de som inte var särskilt angelägna om Europa uppmanades att visa mer entusiasm. Men när förhandlingarna om fördraget var över och integreringen förbättrades inleddes diskussionerna om pengar och budgeten, och det visade sig att vi i stället för EU-entusiasm fick se prov på EU-egoism och en önskan att betala så lite som möjligt för denna ökade europeiska integrering. Jag skulle vilja se mer EU-entusiasm i fråga om budgeten.
Reimer Böge
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag är orolig, men inte för budgeten, det interinstitutionella avtalet eller en eventuell budget med tolv delar. Jag känner en allmän oro för den politiska situationen i EU, som har uppdagats i dag i samband med diskussionen om budgeten. Jag är orolig för tendensen till mellanstatligt samarbete och för att parlamentets utökade befogenheter uppenbart kommer att inskränkas och att inte ens det avtal som ingicks 2006 respekteras. Jag oroar mig för att Lissabonfördraget inte kommer att genomföras.
(Applåder)
José Manuel Barroso! Jag välkomnar dina uttalanden. Men det skulle kanske ha varit till större hjälp om du hade kommit tio dagar tidigare för att förtydliga att kommissionen står på parlamentets sida.
När det gäller de tre centrala ämnena i våra förhandlingar skulle jag först vilja diskutera flexibilitetsmekanismen. Det har naturligtvis skett en viss utveckling på detta område. Men jag hörde nyligen att det har förekommit några bakslag under de parallella förhandlingarna i Bryssel. Vad händer där? Finns det en möjlighet, eller är detta för mycket begärt, att enas om samma flexibilitetsnivå som fanns före Lissabonfördraget, som var rätt lösning och som hade nåtts efter många års förhandlingar, med utgångspunkt i Agenda 2000? Är det för mycket begärt, i fallet med egna medel, att vi står fast vid att fullfölja det som vi - rådet, kommissionen och parlamentet - sade 2006 i vårt uttalande om det interinstitutionella avtalet? Är det för mycket begärt att be de som förkastar idén om en debatt om egna medel att försöka läsa fördraget? I fördraget står det att denna debatt ska hållas.
Slutligen, är det för mycket begärt av oss att ingå bindande politiska avtal om alla de frågor som hör samman med samtyckesförfaranden, så att vi kan förhindra kriser från att inträffa och så att vi inte sitter i samma sits beträffande andra frågor, däribland externa handelsavtal och nästa fleråriga budgetram? Om ni lägger fram dessa ärenden i den form som ni gjorde i dag kommer svaret från parlamentet att bli ett definitivt ”nej”.
Marian-Jean Marinescu
(RO) Herr talman! Det är tydligt att medlemsstaterna går igenom en svår tid ur ett budgetperspektiv. Å andra sidan har det varit uppenbart att EU:s budget har varit en stor bidragande faktor till utvecklingen i varje medlemsstat, inbegripet de stater som är nettobetalare.
Det förvånar mig att misslyckandet med att förlikas inte berodde på en oenighet om siffror, utan en vägran att föra en ändamålsenlig diskussion om medlemsstaternas gemensamma framtid, med andra ord EU:s framtid. Parlamentet vill inte överskrida sina befogenheter. Det vill att fördraget ska följas, och det vill skydda sina väljares framtida intressen.
Vilka punkter har rådet vägrat att diskutera?
Europaparlamentets deltagande i utarbetandet av den fleråriga budgetramen är en fördragsbestämmelse. Denna uppgift utfördes 2006, och jag anser inte att budgeten för perioden 2007-2013 var negativ för unionen. Tvärtom.
Flexibilitet - denna mekanism har använts effektivt hittills, och alla medlemsstater har gynnats av den.
Egna medel - det är precis den budgetsituation som medlemsstaterna undergår och som borde sporra dem till att finna trygga metoder för att finansiera den europeiska budgeten, metoder som leder till att genomförandet av den europeiska politiken inte längre äventyras.
De nya ansvarsområdena enligt fördraget och Europa 2020-strategin kräver finansiering. Det är inte acceptabelt att samma institution, rådet, fastställer mål för 2020 och samtidigt inte antar de finansiella medel som krävs för att uppfylla kraven. Jag anser att det är vår plikt att nå en överenskommelse. Vi har ett ansvar inför våra medborgare. Vi måste se till att förtroendet för EU-institutionerna upprätthålls.
Giovanni La Via
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Den här veckan skulle vi ha godkänt Europeiska unionens allmänna budget för 2011. I stället har vi hamnat i en situation där EU på allvar riskerar att tvingas inleda det nya året med en preliminär budget och vara kraftigt förhindrad på grund av tillämpningen av systemet med tolftedelar.
Det är allmänt känt att parlamentet, kommissionen och de flesta medlemsstater var beredda att nå en överenskommelse, men den blockerades av ett mindre antal länder som vägrade att inleda en konstruktiv debatt med parlamentet om genomförandet av Lissabonfördraget.
Jag anser att parlamentets ståndpunkt under förhandlingarna var ansvarsfull och sansad. Parlamentet uppmanade till att Lissabonfördraget skulle tillämpas, och fortsätter att uppmana till detta med eftertryck.
Rådet å sin sida har visat sig oförmöget att nå en överenskommelse och är splittrat i grundläggande frågor, mot vilka en minoritet av länder har inlagt sitt veto, förkastat idén att inleda en debatt med parlamentet om de regler och förfaranden som borde vara vägledande för genomförandet av Lissabonfördraget.
Nu måste vi dock se framåt och bygga framtidens EU tillsammans - och då tänker jag på rådet, parlamentet och kommissionen - utan själviskhet eller undanflykter. Genom att enas om de gränser som rådet ska införa för tillväxttalet, de 2,91 procenten som vi alla känner till, är parlamentets mål att sända ut en stark signal om att det är lyhört för den period som vi genomlever.
Vi är emellertid alla eniga om att vi borde uppmana till större flexibilitet för att uppfylla EU:s behov, något som även kommissionen bekräftade i dag. Jag instämmer i det som ordförande José Manuel Barroso sade i dag då han hänvisade till de förslag som kommissionen ska utarbeta för bruket av sina egna medel och anpassningen av EU:s budget till Lissabonfördraget, och jag hoppas på ett bättre samarbete från rådets sida när det gäller att bygga framtidens Europa.
José Manuel Fernandes
(PT) Herr talman! I förhandlingarna med rådet om 2011 års budget gjorde Europaparlamentet allt i sin makt för att nå en överenskommelse. Det enda kravet är att fullfölja rådets åtaganden, som till exempel Europa 2020-strategin och behovet att finansiera den, samt att iaktta Lissabonfördraget.
Sanningen att säga, Europaparlamentet måste, enligt fördraget - genom omröstning, yttranden eller rådfrågning - delta i det nya interinstitutionella avtalet, i nästa fleråriga budgetram och vid fastställandet av nya egna medel. Dessa krav är logiska, rimliga, de ligger i allmänhetens intresse och motverkar interinstitutionella risker och konflikter: det är krav som rådet borde dela och upprätthålla.
När det gäller det interinstitutionella avtalet står det klart att ett iakttagande av EU-institutionernas, särskilt rådets åtaganden, beror på förekomsten av flexibilitet i den aktuella fleråriga budgetramen.
Europa 2020-strategin, programmet för en internationell termonukleär experimentreaktor, Europeiska utrikestjänsten och enheterna för finansiell tillsyn är några exempel på områden som kräver finansiering. Rådet måste ta sig an Lissabonfördraget, både utifrån områden som nyligen förts in under Europeiska unionens jurisdiktion, vilka återspeglas i budgeten, och utifrån Europaparlamentets utökade befogenheter, inte minst i fråga om budgeten. Dessa förändringar stärker i själva verket EU-institutionernas demokratiska legitimitet.
Om vi använder gemenskapsmetoden i stället för den mellanstatliga strategin blir vårt styrelsesätt mer demokratiskt. Jag hoppas inte att några få nationella egoister ska lyckas sätta käppar i hjulet för det europeiska projektet för fred, solidaritet och utveckling, eller äventyra det.
Mairead McGuinness
(EN) Herr talman! Detta har varit en oerhört viktig debatt - särskilt de politiska aspekterna - men jag anser att det även är viktigt att diskutera några av debattens praktiska sidor. Jag är föredragande för jordbruket för 2011 års budget, och om vi inte når en överenskommelse om budgeten för medlemsstaternas kassaflöde kommer det att få faktiska följder, för medlemsstaterna har gjort förskottsbetalningar till sina jordbrukare under de senaste veckorna. Dessa jordbrukare befinner sig i ekonomiska svårigheter och har drabbats av inkomstbortfall. Så följderna är mycket påtagliga och konkreta, och detta är bara ett exempel.
Men jag vill tala om framtiden. Just nu diskuterar vi framtiden för den gemensamma jordbrukspolitiken, och vi vill att denna politik ska ge EU något mer när de gäller miljöfrågor, livsmedelssäkerhet och den territoriella dimensionen. Trots detta har hela debatten hittills handlat om hur vi ska lyckas skära ned jordbruksbudgeten. Jag är mycket oroad över att vi i den här debatten om budgeten för 2011 målar upp en mycket negativ bild av budgeten för jordbruk och Europeiska unionen efter 2013. Dessa två är mycket nära förbundna, och jag anser att vi måste vara medvetna om det.
Edit Herczog
(HU) Herr talman! Under de senaste tio åren har vi talat om för EU-medborgarna att det behövs ett fördrag om Europeiska unionen, och länderna har faktiskt ratificerat ett sådant. Under de senaste tio åren har vi talat om för medborgarna att forskning och utveckling kan utföras bättre och finansieras på EU-nivå. Vi har talat om för dem att den europeiska rymdpolitiken kan genomföras bättre på EU-nivå, och vi har talat om för dem att energiforskning och kampen mot klimatförändringarna kan utföras bättre i EU än i medlemsstaterna. När vi trodde på och kämpade för detta trodde vi att vi talade sanning. Den som ger sig in i leken får leken tåla. Om vi fortfarande i dag anser att vi har talat sanning under de senaste tio åren, måste vi uppbåda de nödvändiga budgetresurserna och de grundläggande metoderna för att uppnå denna flexibilitet, samtidigt som de underordnade metoderna innebär ett upprättande av parlamentets egna medel, EU:s egna medel. För övrigt finns det ett behov av EU.
Niki Tzavela
(EN) Herr talman! Det gemensamma uttalande som nyligen gjordes efter toppmötet mellan EU och USA var det första uttalandet på länge där kommissionen visade prov på allvar, optimism, makt och solidaritet samt koherens. Här har vi motsägelsen av att inte finna en gemensam ståndpunkt i frågan om budgeten. Om vi vill att EU ska vara inflytelserikt på internationell nivå, vilket vi faktiskt är, kan vi inte unna oss lyxen att inte ha en budget. Det var detta jag ville säga, och fortsätt i samma stil.
Giovanni Collino
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Det misslyckade trepartsmötet är ett viktigt politiskt tillfälle att fundera över den senare delen av EU:s historia.
Problemet är inte bara av politisk art utan även en kulturell fråga, och det berör många medlemsstater. Den aktuella ekonomiska och finansiella krisen är strukturell, inte ett övergående fenomenen. Det är i själva verket en förändring som påverkar ekonomin, sysselsättningen och samhället av vår tid. Utan en politisk och kulturell tillväxt med en global vision om Europa kommer vi inte att kunna vidta åtgärder för att övervinna problem som hör samman med det tredje millenniets början, såsom välfärd, forskning, energi samt miljöpolitik och säkerhet, problem som enbart kan hanteras genom att unionens samtliga stater möts politiskt.
Mitt budskap till kollegerna i parlamentet är att även om trepartsmötet har strandat gör parlamentet ett utmärkt arbete som till fullo uppfyller vår uppgift att företräda folket. Nu för tiden spelar parlamentet en större roll på grund av Lissabonfördraget, och rådet kan inte längre inta en dominerande roll gentemot den folksuveränitet som parlamentet företräder ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Franz Obermayr
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Det står klart att de traditionella företrädarna för Europaparlamentet uppmanar till större flexibilitet i budgeten, men jag har noterat att ingen har nämnt nettobetalarnas eller medborgarnas intressen.
I slutändan är det nettobetalarna som bekostar EU, som ansvarar för att starta om den ekonomiska motorn efter krisen, som räddade länder med budgetunderskott och själva euron och som lägger en tung börda på medborgarna. Enligt min mening är det därför ganska förståeligt och motiverat att dessa länder och deras medborgare vill behålla budgetanslagen, se till att nettobalansen inte kan ändras retroaktivt genom en nyck och hindra pengar från att ledas in i olika kanaler. Nu åsyftar jag naturligtvis inte det stöd som tillhandahålls till följd av katastrofer. Det undantar jag.
På samma sätt har den kritiska inställningen mot EU:s beskattning inget att göra med en uppenbar avsaknad av solidaritet. Det beror helt enkelt på att medlemsstater huvudsakligen är emot detta förslag. Av denna anledning står det klart att vi måste behålla ratificering av nationella parlament för subsidiaritetsprincipens skull.
Monika Hohlmeier
(DE) Herr talman! För det första skulle jag, till följd av upprepade krav i parlamentet, vilja klargöra att under budgetförhandlingarna har vi inte begärt ett enda öre utöver det som rådet hade erbjudit oss. Detta vill säga att vi låg helt i linje med rådets önskningar. När det gäller flexibilitetsmekanismen behöver vi den, för rådet försätter oss regelbundet i svårigheter med sina beslut om stora projekt som man inte har ordnat finansiering för. Vi har då, tillsammans med medlemsstaterna, försökt att finna en lösning för dessa projekt, i syfte att kunna stödja dem finansiellt och göra praktiska planer. Vi har inte heller begärt mer än det som fastställs i Lissabonfördraget. I stället uppmanar vi till att fördraget ska efterlevas. Inget annat, inget mer och inget mindre.
När det gäller våra egna medel är det verkligen inte för mycket begärt att parlamentet påpekar att det åtminstone skulle vilja diskutera frågan, dess eventuella form och om egna medel finns tillgängliga. De kan helt enkelt inte vägra att tala om detta och sedan skylla på parlamentet.
Janusz Lewandowski
ledamot av kommissionen. - (EN) Herr talman! Efter att ha lyssnat till ledamöternas kommentarer kommer här mitt korta tillägg till ordförande José Manuel Barrosos inledande ord.
Kommissionens strategi under dessa omständigheter är mycket enkel och bygger på det enkla antagandet att EU behöver enighet, inte splittring, för att ta itu med andra utmaningar. Jag anser att det belgiska ordförandeskapet agerar efter samma antagande.
Vår uppgift finns tydligt fastställd i fördragen i händelse en överenskommelse skulle nås - och i händelse av oenighet, något som inte var särskilt troligt, men det har hänt för första gången på 26 år. Vi upplever frustrationen hos miljoner bidragsmottagare i hela EU. Därför är det nödvändigt att vi agerar. Vi förstår att vi bör handla snabbt, och vi har tagit det första steget i dag för att enas om riktlinjerna. Sedan, förhoppningsvis den 1 december, kommer vi att lägga fram siffrorna, som inte längre är kontroversiella, att försvara flexibiliteten, som vi behöver, att fundera ut ett förslag om arrangemang för samarbete som bygger på Lissabonfördraget och att försvara - detta är också viktigt - kommissionens initiativrätt att lägga fram en vision för det kommande året.
Det är vårt gemensamma ansvar att tillhandahålla det som utlovats, det som bidragsmottagarna förväntar sig, det som har byggts upp, i form av en budget på inkomstsidan, samtidigt som man till fullo respekterar medlemsstaternas självbestämmande på skatteområdet. Detta handlar om en anspråkslös budget som motsvarar hälften av en nationell budget, trots en utvidgning med över tolv nya stater. Detta var tydliga bevis på disciplin och återhållsamhet. Låt oss därför utföra jobbet, samtidigt som vi arbetar för ett bättre scenario. Jag vädjar till er ansvarskänsla. Tillsammans med ordförande José Manuel Barroso känner jag mig mycket inspirerad av dagens debatt i parlamentet.
Melchior Wathelet
Herr talman! Det stämmer att denna typ av debatt borde kunna hjälpa oss att nå en överenskommelse snarare än att förvärra situationen. Jag hoppas kunna säga att det verkligen var i denna anda som vi höll debatten i eftermiddags.
Ja, det kommer att ske framsteg, och vi kommer att tvingas försöka nå en överenskommelse om flexibilitet och finansiering av den internationella termonukleära experimentreaktorn (Iter). Ja, vi måste komma överens om förväntningarna när det gäller 2012 och 2013 års budgetar, och vi måste verkligen sträva efter att visa att vi är i stånd att nå en överenskommelse om dessa förväntningar för 2012-2013, särskilt när det gäller den viktiga frågan om flexibilitet.
För det andra: ja, vi kommer att debattera inom ramen för artiklarna 312 och 324 för att se hur detta kan genomföras i praktiken och se till att dessa artiklar och nya förfaranden förverkligas. Vi måste finna en gemensam grund.
I dag hörde jag att kommissionen skulle utnyttja sin befogenhet att initiera lagstiftning, oavsett om det gällde frågan om egna medel eller den fleråriga budgetramen. På grundval av dessa inslag måste vi mötas, vi måste diskutera, se till att vi efterlever artiklarna 312 och 324 i fördraget, som inbegriper bestämmelser som syftar till att alla inslag ska genomföras för att en överenskommelse ska nås, vi måste hålla dessa möten och genomföra denna samordning som skulle möjliggöra att nya förfaranden fastställdes i fördraget för att i sin tur förverkligas.
När det gäller den flexibla delen för 2012-2013 kommer vi att tvingas tillämpa artiklarna 312 och 324 i fördraget, även om vi återigen - jag måste framhålla detta - måste se till att 2011 års budget antas. Det är Europeiska unionens trovärdighet som står på spel. Effektiviteten för den politik som kommer att genomföras först om 2011 års budget antas, står också på spel. Vi talar bara om sammanhållningspolitiken. Det är allt vi talar om. Det som verkligen står på spel här är vår trovärdighet och genomförandet av vår politik.
För det tredje ska vi inte försvara de som inte vill ha en budget, så att EU får ännu färre resurser till sitt förfogande för att genomföra sin politik. Men för att motbevisa dem måste vi utan tvivel stödja en försonande linje och utnyttja dessa sista veckor till fullo i syfte att uppnå denna strategi, så att vi alla gynnas av den, trots att vi har tvingats göra eftergifter. Men detta är åtminstone en logisk grund som innebär att vi går framåt och inte bakåt, vilket skulle bli fallet om vi inte antar 2011 års budget under de närmaste veckorna.
Talmannen
Herr rådsordförande! Talmanskonferensen ska just inledas, så det krävs riktiga frågor och svar i kammaren, för det kommer att bli ett mycket viktigt möte. Vi måste se att rådet gör framsteg. Ni har förmodligen fört många diskussioner med rådets medlemmar, det vill säga medlemsstaterna. Hur kan ni förklara detta för oss? Är det möjligt att gå framåt i vår riktning? Vi har vissa förväntningar. Du känner till dem mycket väl, för detta var faktiskt ämnet som togs upp i våra senaste frågor - tre punkter alldeles i slutet den 15 november, några minuter före midnatt. Det är mycket viktigt för oss att få dessa svar från dig.
Melchior Wathelet
Herr Schulz! Jag uppfattade din fråga. Jag tror inte att den har undgått någon.
Jag anser att vi antingen kan välja strategin att peka finger åt varandra - ert fel, vårt fel - eller så kan vi försöka övertyga oss själva om att inta en annan inställning, där båda sidor försöker att närma sig denna försonande strategi. Vi skulle också kunna ha kvar den inställning som tyvärr ledde till oenighet den 15 november.
Vem ska man klandra? Jag skulle ha kunnat tala om för er att från början skulle parlamentet säkert ha sagt att rådet var skyldigt, och rådet skulle säkert ha sagt att parlamentet var skyldigt, samtidigt som båda parter skulle tacka kommissionen för att ha ansträngt sig och medlat. Vi måste försöka undvika denna inställning och utnyttja de sista veckorna och dagarna till fullo för att börja tänka annorlunda.
För att svara på talmannens fråga, kan några framsteg göras? Ja, framsteg kan göras, för vi vet att om vi agerar på samma sätt som vi gjorde den 15 november upprepar vi bara den oenighet som uppstod den 15 november, särskilt om den viktiga frågan om flexibilitet. Varför är denna fråga viktig? Enligt min mening är den viktig för den tar upp en av parlamentets största farhågor, det vill säga att ha ett antal framtidsutsikter, åtminstone för 2012-2013, med andra ord då den gällande fleråriga budgetramen löper ut.
Det är av denna anledning som det belgiska ordförandeskapet i denna fråga, och mot bakgrund av den 15 november, omedelbart återupptog kontakterna för att försöka göra framsteg inom dessa andra punkter också. Ja, det finns möjligheter till en överenskommelse mot denna bakgrund, men båda sidor måste ändra sin logiska grund och anta en försonande strategi för att uppnå resultat. I annat fall kommer vi tyvärr att bevittna ytterligare ett misslyckande, och jag berörde tidigare de ofördelaktiga konsekvenser som ett misslyckande skulle få, huvudsakligen för genomförandet av vår politik. Jag anser att EU-medborgarna förtjänar bättre än så.
Talmannen
Herr ordförande! Tack för er energi under förhandlingarna och diskussionen. Vi hoppas att vi får ett positivt resultat så snart som möjligt.
Jag vill även tacka kommissionens ordförande José Manuel Barroso och kommissionsledamot Janusz Lewandowski för era bidrag till vår debatt.
Jag måste göra några viktiga påpekanden nu och går över till mitt modersmål.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Jag skulle vilja informera er om att tidsfristerna för att lägga fram skrivelser till denna punkt är följande: förslag till resolutioner - onsdagen den 24 november kl. 10.00, ändringsförslag - onsdagen den 24 november kl. 15.00.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 25 november 2010.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Cătălin Sorin Ivan
För närvarande befinner vi oss i ett dödläge som i själva verket sträcker sig längre än budgetförfarandet för 2011. Detta är en känslig situation som kommer att vara avgörande för unionens framtid och sätta ett exempel för framtida budgetförfaranden och den roll som Europaparlamentet kommer att få spela.
Parlamentets klagomål är inte löjliga. Allt vi vill, rent praktiskt, är att den roll som parlamentet har tillskrivits genom fördraget ska respekteras. Parlamentet har gjort många eftergifter under dessa förhandlingar, och man ber oss fortfarande att göra ännu många fler. Jag hoppas emellertid att vi kommer att ta oss igenom denna period och kunna rösta om den nya budgeten under sammanträdet i december.
Marie-Thérèse Sanchez-Schmid
Inte sedan 1988 har EU upplevt en sådan djup oenighet mellan parlamentet och dess institutionella partner när det gäller den europeiska budgeten. Detta är ett historiskt ögonblick: kommer rådet, och särskilt Storbritannien, Nederländerna och Danmark, att tillåta sig förstå att EU handlar om att samla resurser för att agera bättre tillsammans? Vissa medlemsstater intar en ologisk inställning: de skär ned sina nationella budgetar i återhållsamhetens namn och uppmanar EU att lösa deras problem genom att ge unionen ambitiösa uppgifter att utföra. Då, just när dessa ambitioner är på väg att förverkligas, protesterar de mot de omättliga budgetkraven. Galileo, Iter, Europa 2020-strategin, Europeiska utrikestjänsten - de kostar alla pengar! Kommer vi att behöva kämpa varje år för att få en symbolisk avgift från envisa medlemsstater som därefter anklagar EU för att vara ineffektivt och onödigt? Jag är av den orsaken för en debatt om egna medel, av respekt för Lissabonfördraget samt ett ambitiöst och realistiskt EU.
Georgios Stavrakakis
skriftlig. - (EL) Den omedgörliga inställning som en liten minoritet av medlemsstaterna har intagit är i grund och botten ett uttryck för deras tydliga vägran att lägga grunden till snabba och meningsfulla lösningar på EU-medborgarnas basala behov nu eller närhelst de uppstår i den omedelbara framtiden. Vi måste på ett ansvarsfullt sätt ta itu med frågor som rör EU-medborgarna. Vi får inte glömma att, utöver EU:s nya ansvarsområden efter Lissabonagendan, medlemsstaterna ständigt föreslår och antar nya politiska åtgärder och strategier, såsom Europa 2020-strategin, som EU uppmanas genomföra. Å andra sidan säger de sig vara ovilliga att tillhandahålla pengar till deras genomförande och dömer dem därmed till att misslyckas innan de ens har inletts. Även jag skulle vilja betona att Europaparlamentet inte begär ökade utgifter eller mer makt utöver det som föreskrivs i Lissabonfördraget. Parlamentet argumenterar tydligt för att EU måste ha tillräckliga resurser till sitt förfogande för att smidigt kunna genomföra politik som kompletterar medlemsstaternas ansträngningar att främja sysselsättning, investeringar och övergripande ekonomisk tillväxt. Parlamentets ståndpunkt är att EU:s budget inte är en del av krisen. Den är - genom investeringar i kritiska sektorer - svaret på krisen.
Róża Gräfin von Thun und Hohenstein
Jag är mycket oroad över den förvirring som råder runt 2011 års EU-budget, eftersom vi, å ena sidan, inte kan överge våra ambitiösa planer på att bygga ett starkt EU, samtidigt som Polen å andra sidan kommer att ta över rådets ordförandeskap under andra halvåret 2011. Om Europeiska unionen inte har antagit en budget till dess och fortfarande måste fastställa den varje månad kommer det att bli mycket svårt för vårt ordförandeskap att fullgöra sina plikter. Vi måste fråga oss själva vad som är viktigt: en enkel kortsiktig lösning, som innebär att vi ger efter för ett antal länder och ordförandeskapet, eller en mer ambitiös plan, som kanske är svårare, men som på lång sikt kommer att göra EU starkare och som vi alla verkligen kommer att tjäna på? Enligt min mening är det viktigare för oss att bygga ett starkt EU tillsammans. En europeisk union av detta slag behöver sina egna medel och en starkt budget som bygger på solidaritetsprincipen för att finansiera det som krävs. Det finns åtskilliga EU-länder, först och främst Storbritannien, som inte ens vill diskutera det här. Vi har inte råd att ge efter för nationell egoism.
