
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 2 februari 2006. 
Talmannen.
   – Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som upprättades av talmanskonferensen vid sammanträdet torsdagen den 9 februari 2006 har delats ut (artiklarna 130 och 131 i arbetsordningen). Följande ändringar har föreslagits:
Sekretariatet har just tagit emot tre önskemål om ändringar av föredragningslistan från gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa. Enligt arbetsordningen har dessa önskemål strängt taget inte framförts i tid och de borde därför inte beaktas. Eftersom tidsskillnaden var mycket liten och även med tanke på frågans politiska betydelse anser talmannen ändå att de bör beaktas. Jag vill insistera på detta, trots att önskemålen inte har framförts i tid och endast om ingen politisk grupp har några invändningar. Jag tror att det har förekommit samråd i detta avseende.
Vi ska först lyssna på Annemie Neyts-Uyttebroeck som kommer att framföra önskemålet att det i debatten om yttrandefrihet och respekt för religiösa uppfattningar inte bara ska delta en talare per politisk grupp, vilket talmanskonferensen kom överens om, utan att det ska finnas en talarlista i enlighet med det normala förfarandet.
Annemie Neyts-Uyttebroeck (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är tacksam för den möjlighet jag har fått att säga några ord om arbetsplanen för onsdag förmiddag, och där vill jag framföra ett förslag på min grupps vägnar.
För det första föreslår jag att talartiden på onsdag förmiddag delas jämnt mellan de olika grupperna och personerna för att därigenom göra det möjligt att ägna mer tid åt den mycket viktiga debatten under punkt 1.
För det andra föreslår vi att en av debattpunkterna ska flyttas till en senare session om det skulle visa sig vara nödvändigt, och det skulle gälla punkten om Bosnien och Hercegovina, inte för att den är oväsentlig utan för att den är mindre brådskande, och det kommer att vara lika meningsfullt att diskutera den under en kommande session.
För det tredje vill vi avrunda den första punkten i arbetsplanen med en resolution. Jag vill ännu en gång tacka talmannen för hans förståelse. Jag vill be ledamöterna och de andra grupperna att stödja förslaget.
Talmannen.
   – Vi kommer att ta ställning till förslagen var för sig eftersom det inte bara är ett förslag, utan flera. Det första förslaget innebär att talarlistan ska begränsas till ordförandena eller talespersonerna för de politiska grupperna, det andra förslaget innebär, som Annemie Neyts-Uyttebroeck har förklarat, att punkten ska avslutas med en resolution och det tredje förslaget, som blir aktuellt endast om de båda första förslagen godkänns, innebär att en annan punkt, uttalandena om Bosnien och Hercegovina, ska skjutas upp.
Vi kommer att behandla ett förslag åt gången. Först ska vi debattera och rösta om huruvida det bör finnas en talarlista eller inte.
Daniel Marc Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Om vi vill vara logiska måste vi framföra våra åsikter om de tre önskemålen samtidigt. Det skulle inte vara någon mening med att godkänna ett av önskemålen och förkasta de andra. Därför uppmanar jag er att inleda debatten genom att behandla alla tre önskemålen på samma gång, eftersom de hänger ihop. Personligen kommer jag att ta ställning till de tre önskemålen eftersom det finns en logik i allt detta som måste respekteras.
Talmannen.
   – Herr Cohn-Bendit! Ni får ursäkta mig, men jag anser att det rör sig om två helt olika saker. Om det ska avges en resolution eller inte är en sak. Antalet personer som talar i debatten är en helt annan sak.
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Det som Annemie Neyts-Uyttebroeck framhöll i sitt anförande är en punkt som vi i talmanskonferensen har diskuterat i ett bredare sammanhang, och det jag sa där kommer jag också att säga här på min grupps vägnar. Vi anser verkligen inte att det är tillrådligt att anta en resolution för närvarande, men däremot är det tillrådligt att i en så oerhört viktig debatt begränsa talartiden till en talare från varje grupp. Vår uppfattning är därför att det som beslutades av talmanskonferensen och som också finns med i arbetsplanen bör stå kvar oförändrat.
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi lyssnar alltid på er, inte bara av respekt för ert ämbete utan också av aktning för er personligen. Vi måste naturligtvis rösta om dessa punkter en efter en, men de hänger samman och därför vill jag säga något om hur och varför det är så.
Låt mig dock till att börja med säga att detta är någonting som vi kunde ha klarat av i talmanskonferensen i torsdags. Jag var den ende som på min grupps vägnar inte bara begärde en resolution utan också en debatt. Eftersom liberalerna mycket klart motsatte sig tanken är jag förvånad över att de nu har lagt fram detta förslag, men det har de rätt till.
Alldeles nyss – under ett möte i vår grupp – har vi fått veta att liberalerna framförde detta önskemål. Vi säger ja till en del av detta önskemål, men vi säger nej till en annan del. Vi säger nej till en allmän debatt just nu eftersom detta skulle kräva att vi lyfte bort en punkt från arbetsplanen, och det vill vi inte göra. Därför rekommenderar vi att parlamentet i mars eller vid någon annan lämplig tidpunkt håller en omfattande debatt om denna fråga, men när det gäller en resolution ansåg vår grupp förvisso – liksom tidigare – att vi behöver en sådan. Därför, herr talman, handlar ni helt rätt när ni låter oss rösta om de enskilda punkterna var för sig.
Daniel Marc Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Nu när de båda stora grupperna har insett att allting hänger samman kan också vi beskriva allting i sitt rätta sammanhang. Till att börja med har Hans-Gert Poettering rätt när han nämner att liberalerna i talmanskonferensen sa att de inte förespråkade vare sig en mer omfattande debatt eller en resolution. Det var vi som uttryckte önskemålet om en resolution i talmanskonferensen. Vi anser inte att antalet talare spelar någon roll men vi anser verkligen att det är rätt att fler talare får ordet om grupperna känner behov av det. Vi är alltid, av princip, för resolutioner och vi anser det vara viktigt att parlamentet antar en resolution.
Däremot motsätter vi oss helt tanken att frågan om Bosnien och Hercegovina bör lyftas ut ur debatten, eftersom frågan om författningen är aktuell i Bosnien just nu, och det är synnerligen viktigt att parlamentet avger en ståndpunkt efter så många amerikanska initiativ. Därför skulle det vara absurt att skjuta upp diskussionen om Bosnien och Hercegovina, vilket vi motsätter oss. Om vi inte lyckas anta en resolution nu kan vi gå en tredje väg och hålla en debatt nu och skjuta upp behandlingen av resolutionen till nästa sammanträdesperiod.
Talmannen.
   – Vi ska nu rösta om förslaget från gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa om att det ska vara fler än en talare per grupp.
Vi ska nu rösta om förslaget från gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa om att debatten ska avslutas med en resolution.
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Detta är någonting vi bör ta fasta på. Frågan är om vi kan komma tillbaka till Daniel Marc Cohn-Bendits förslag om att vi skulle kunna anta resolutionen under nästa sammanträdesperiod med tanke på den nuvarande situationen och Javier Solanas besök i dessa länder. Jag betraktar det som en förnuftig kompromiss som vi skulle kunna komma överens om 
Talmannen.
   – Tiden för förhandlingar är slut, herr Swoboda. Vi har röstat.
Monica Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Ni får ursäkta mig. Det är sant att tiden för kompromisser redan är slut, men önskemålet från gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa kom efter tidsfristen. Det enda skälet till att vi diskuterar en kompromiss nu är att vi inte kunde göra det tidigare.
Talmannen.
   – Fru Frassoni! Jag frågade tidigare om någon hade några invändningar mot att förslagen diskuterades trots att de hade kommit sent, och ingen framförde några invändningar. Röstningen kan inte ogiltigförklaras.
Monica Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle aldrig ta mig friheten att ogiltigförklara en omröstning. Jag bad bara att vi skulle rösta om Hannes Swobodas önskemål om att skjuta upp resolutionen till nästa sammanträdesperiod.
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman! En ledamot i den liberala gruppen har lagt fram flera förslag till parlamentet. Enligt arbetsordningen ska förslagen antingen godkännas eller förkastas. I stället för att diskutera om vi ska rösta för eller emot ett förslag i syfte att korrigera ett beslut av talmanskonferensen, håller vi på att genomföra en repris av talmanskonferensen här i plenum. De enda talarna i debatten är gruppordförandena som motsätter sig en ändring av deras beslut, och syftet med omnämnandet av Javier Solana är uppenbarligen att antyda att parlamentet är villigt att avstå från att utöva inflytande, men faktum är att parlamentet knappast kommer att kunna få något inflytande på hans politik om vi väntar tills han kommer tillbaka.
Jag föreslår att vi håller oss till arbetsordningen och uppmanar talare att tala för eller emot hellre än att vi låter parlamentet upprepa vad som har sagts i talmanskonferensen.
Talmannen.
   – Vi har redan röstat, herr Voggenhuber. Nu måste vi se om det finns något annat förslag som kan gå till omröstning. 
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag beklagar att jag måste säga detta och jag beklagar i lika hög grad att vi befinner oss i denna situation, men vi har just röstat om huruvida det ska antas en resolution. Vi sa ja till en resolution, och om det blir en resolution måste omröstningen om den ske den här veckan och inte i mars eller vid något ännu senare datum.
Daniel Marc Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Jag kan tala om för Hans-Gert Poettering att jag motsätter mig detta och jag vill också förklara varför. Under den här veckan kommer hela parlamentet att ha fullt upp med tjänstedirektivet, och jag kan inte se någon möjlighet till en bra resolution och kompromiss under dessa tre dagar. Detta är faktiskt anledningen till att vi föreslog det i förra veckan! Därför anser jag att Hannes Swobodas förslag är förnuftigt. Parlamentet behöver verkligen anta en resolution om denna fråga men det behöver också få en chans att utarbeta en bra resolution, och därför bör vi börja debatten nu och sedan följa upp den genom att rösta om resolutionen under nästa sammanträdesperiod. Det skulle vara förnuftigt att göra på detta sätt. Allt man kommer att kunna anta under dessa tre dagar är banaliteter, och jag anser att frågan förtjänar ett bättre öde.
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Jag instämmer helt i vad Daniel Marc Cohn-Bendit har sagt men jag vill också säga att jag är ganska irriterad över mycket av det som har pågått här. Jag hade helt enligt reglerna yttrat mig om ett förslag i fråga om arbetsplanen, ett förslag som man kan tala för eller emot. Jag talade för förslaget, och ni förebrådde mig för det och sa att vi hade bett om en debatt, och jag kan fortfarande inte förstå hur ni resonerar. Nu har vi en debatt, och Johannes Voggenhuber klagar över att inte heller detta är rätt eftersom det bara är gruppordförandena som talar. På ett eller annat sätt måste vi få en struktur i det vi gör, och därför vill jag säga att om det blev en debatt om förslaget från den liberala gruppen, trots att det mottogs efter den fastställda tidsfristen, är det lika motiverat att godkänna min kollega Hannes Swobodas förslag om att vi, efter att ha beslutat att utarbeta en resolution, ber att få skjuta upp omröstningen till nästa minisession i Bryssel som är det första möjliga tillfället att genomföra en omröstning. Jag anhåller om att vi nu genomför en omröstning i enlighet med arbetsordningens krav efter att en talare har talat för och en emot förslaget.
Talmannen.
   – Utmärkt. Vi har nu ett förslag från socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet om att omröstningen om resolutionen ska genomföras under nästa sammanträdesperiod i Bryssel, och presidiet kommer att tillåta en omröstning om detta förslag.
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill bara påpeka att det – tack och lov – inte blir någon minisession i Bryssel. Nästa ordinarie plenarsession hålls här i Strasbourg.
Talmannen.
   – Utmärkt. Tack för ert påpekande. 
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Denna konflikt diskuteras inte bara över hela EU, inte bara i alla tidningar, inte bara av folk på gatan dag ut och dag in. Det är en konflikt med djupgående konsekvenser och den diskuteras runtom i världen. Det kan naturligtvis inte vara så att det bara är en enda institution som inte diskuterar konflikten, som inte antar en resolution om den, att Europaparlamentet vars ledamöter folket har valt som sina företrädare väljer att iaktta tystnad om en av de största konflikter som EU någonsin har upplevt. Det kan bara inte vara sant!
Talmannen.
   – Vi övergår nu till omröstningen om förslaget från socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet om att omröstningen om resolutionen ska genomföras under nästa sammanträdesperiod.
Vi måste också rösta om det tredje förslaget från gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa om att en punkt på föredragningslistan ska skjutas upp, nämligen utsikterna för Bosnien och Hercegovina.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Jag anser att det har rått stor förvirring i debatten och i den omröstning som har genomförts. Eftersom parlamentet har godkänt att det bara ska vara en talare per grupp finns det ingen anledning att ändra föredragningslistan, och debatten kommer att vara kvar så som talmanskonferensen har planerat och godkänt. Den enda förändringen, herr talman, är att det blir en resolution, ingenting annat.
Talmannen.
   – Vi måste alla iaktta disciplin när vi använder talartiden så att vi kan behandla alla ämnen utan att utelämna något. Om ni lovar att göra det behöver vi inte ändra föredragningslistan.
(1)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt.
Nirj Deva (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill fästa er uppmärksamhet på en konferens om droger i Afghanistan som nyligen hölls i London. Vi står inför ett allvarligt hot, där en ström av heroin från den afghanska vallmon förstör livet för EU-medborgare, framförallt de unga.
Som ordförande för Europaparlamentets ”Afghan Circle” känner jag till de problem som de afghanska ledarna har, som jag har träffat många gånger, eftersom deras ekonomier är beroende av vallmon till mer än 60 procent. Länderna i regionen samlades för första gången vid konferensen i London för att erbjuda stöd till Afghanistan. Regionalt samarbete är den rätta vägen.
Exempelvis sa den utmärkte utrikesministern i Kazakstan, Kasymzhomart Tokayev, att Kazakstan finansierar ett program som tillhandahåller afghanska jordbrukare alternativt utsäde, utrustning och råd för att odla alternativa grödor. Andra gör samma sak, och som ni vet spelar Förenade kungariket en ledande roll i kriget mot droger.
Vårt parlament bör ha en debatt om det globala hotet från droger. Vi talar om terrorism och fågelinfluensa, men droger förstör många människors liv. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – Direktivet om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares ställning i Europeiska unionen trädde i kraft den 23 januari. De kommer nu att kunna arbeta, studera eller bo även i en annan EU-medlemsstat.
Vi socialdemokrater i de nya medlemsstaterna har alltid stött integreringen av dem som kommer från tredjeländer. Vi kan dock inte acceptera en situation där de har en gynnsammare ställning på arbetsmarknaden än arbetskraften i de nya medlemsstaterna. Statistiken över rörligheten på arbetsmarknaden efter utvidgningen bekräftar inte farhågorna om social dumpning. I kommissionens rapport som godkändes den 8 februari sägs det att den positiva effekten av arbetskraftens rörlighet är en avgörande faktor. Men det österrikiska ordförandeskapet förespråkade ändå större begränsningar. Europaparlamentets uppgift är att företräda alla EU-medborgare. Därför uppmanar jag alla mina kolleger i parlamentet att arbeta för ett gemensamt ställningstagande så att vi kan eliminera denna motsägelse så snart som möjligt.
Antolín Sánchez Presedo (PSE ).
   – Herr talman! EU-medborgarna saknar ett gemensamt språk. Därför har unionens institutioner översättningstjänster för att möjliggöra kommunikationen.
Att kastilianska finns som ett gemensamt språk och att det erkänns som statens officiella språk i Spanien utgör inget hinder för medborgarnas rätt att använda andra spanska språk som har officiell ställning: galiciska, katalanska och baskiska. Alla dessa språk är europeiska, de tillhör det europeiska kommunikationsområdet – eller det överregionala europeiska kommunikationsområdet – och de har en uppgift att fylla i EU.
Den spanska regeringen har föreslagit en administrativ överenskommelse för att främja en rimlig användning av dessa språk på unionsnivå utan några kostnader vare sig för gemenskapsinstitutionerna eller för de övriga medlemsstaterna. Detta förslag ligger i linje med nu gällande språklagstiftning och har godkänts av rådet och Regionkommittén.
Herr talman! Jag vet inte varför det inte har skett några framsteg när det gäller godkännandet av dessa språk. Samarbetsvillkoren har nämligen uppfyllts, parlamentets roll som medborgarnas forum kommer att stärkas och dessutom kommer det att skapas institutionell samstämmighet och demokratiska värden. Vår institution kan inte lämnas utanför alla andra på detta område.
Gisela Kallenbach (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är från Leipzig. För tre veckor sedan kidnappades två ingenjörer i Irak, och hittills finns det inte något annat tecken på att de fortfarande är i livet än ett videobudskap i vilket deras kidnappare hotar att döda dem båda.
Detta upprör inte bara deras släktingar och närmaste familj utan också ett mycket, mycket stort antal människor i Leipzig som är mycket oroliga och som uttrycker sin sorg i böner om fred och i nattliga gudstjänster. En kidnappning av detta slag är inte en rent nationell fråga. Eftersom båda männen är både tyska medborgare och EU-medborgare vill jag fråga rådet och kommissionen vad de har gjort under tiden för att rädda denna gisslans liv, och jag bönfaller dem att sända ett budskap om solidaritet och praktisk hjälp. Herr talman! Jag ber er att göra detsamma på parlamentets vägnar.
Jean-Claude Martinez (NI ).
   – Herr talman! Jag vill helt enkelt fästa våra parlamentskollegers uppmärksamhet på den förfärliga och tragiska situationen för vinodlarna från Sydeuropa och, mera specifikt, från Languedoc-Rousillon-området. Tusentals – tiotusentals – av dem kommer att demonstrera på gatorna i de stora städerna i Sydfrankrike nu på onsdag för att ge uttryck för den trängda situation de befinner sig i.
En vinodlares årsomsättning är 20 000 euro. Hans fasta kostnader uppgår till 15 000 euro, vilket gör att han får 5 000 euro över att leva på under hela året. Vi vet vad som ligger bakom denna tragiska situation: orimliga frihandelsavtal som till exempel de avtal som så sent som i november 2005 slöts med Förenta staterna, Sydafrika o.s.v., det vill säga med länder där klimatet och de miljömässiga, sociala och skattemässiga förhållandena skiljer sig från våra. Detta är därför orättvis konkurrens.
Tack, herr talman, för att ni har uppmärksammat den tragiska situationen för vinodlarna, däribland dem från Spanien, Italien, Grekland och Frankrike.
Mojca Drčar Murko (ALDE ).
   – Herr talman! Den 9 februari godkände det italienska parlamentet en akt som påtagligt inkräktar på Sloveniens och Kroatiens självständighet. Genom akten beviljas medborgarskap på ett ensidigt sätt till ättlingar till medborgare i dessa två länder som har bott i de områden som Italien överlät till före detta Jugoslavien i enlighet med villkoren i fredsfördraget från 1947 och i Osimo-avtalet från 1975. Detta gör att en form av återockupation införs av de landområden som Italien, som besegrad nation av Berlin-Rom-makterna, slutgiltigt förlorade sin makt över.
Med tanke på hela den europeiska fredsuppgörelsen efter andra världskriget innebär denna akt ett hot mot freden och säkerheten i EU. Därför uppmanar jag den italienska republikens president Carlo Azeglio Ciampi att använda sitt veto och inte godkänna denna akt. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Jag skulle vilja uppmärksamma trettioårsdagen av utropandet av Västsahariska arabiska demokratiska republiken den 27 februari och därigenom visa min erkänsla för det västsahariska folkets rättvisa kamp för frihet och för rätten till självbestämmande och oberoende.
Jag vill påpeka att parlamentet i sin resolution av den 27 oktober i fjol uttryckte sitt stöd för en rättvis och varaktig lösning i Västsahara som bygger på rättssäkerhet och internationell rätt och som överensstämmer med de resolutioner om Västsahara som FN:s säkerhetsråd har antagit.
Trots stora ansträngningar, ensidiga eftergifter och goodwill-gester från Polisario, den legitima företrädaren för det västsahariska folket, blockeras processen fortfarande av den milt uttryckt oförsonliga hållningen hos den marockanska regeringen, som vägrar erkänna det västsahariska folkets grundläggande rättigheter. Därför är det av största vikt att omedelbart vidta effektiva åtgärder med det klart uttalade syftet att avkolonisera Västsahara.
Catherine Trautmann (PSE ).
   – Herr talman! Företaget Mittal Steel har kommit med ett fientligt erbjudande att köpa upp Arcelor, vilket är ett hot mot nästan 50 000 arbetstillfällen i Europa. Arcelor, som uppstod ur Europeiska kol- och stålgemenskapen (EKSG), gjorde det möjligt för järn- och stålindustrin att anpassa sig till den nya världsordningen till priset av ekonomiska och mänskliga ansträngningar utan motstycke, ansträngningar som kanske kommer att ha skett förgäves.
Även om jag är bekymrad över de sociala följderna när det gäller att skydda arbetstagarna och bevara arbetstillfällena ställer jag mig också frågande till EU-industrins förmåga att hantera de fusioner och förändringar som globaliseringen leder till. Men bortsett från de nationella ställningstagandena är det utan tvivel från EU som stålarbetarna förväntar sig en insats. Denna insats kommer att vara beroende av genomförandet av en ambitiös industripolitik för EU med tillräckliga ekonomiska resurser. Denna industripolitik måste bygga på en budgetprioritering med tydlig inriktning på forskning, utveckling och innovation.
Detta fall visar att vi måste kunna ge långsiktiga svar inom EU:s ekonomiska nyckelområden och mer specifikt att vi måste agera som den pådrivande kraften för internationell reglering. Den europeiska integrationen började med stål, och detta är verkligen symboliskt: det måste vara möjligt att fortsätta den europeiska integrationen utan att överge Arcelor och dess anställda.
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! För två månader sedan röstade vi om Alexandros Alavanos tankar om telefonavlyssning. Jag kan rapportera någonting oroväckande: under ett år har Greklands premiärminister, försvarsminister och minister för allmän ordning samt den högste polischefen, chefen för säkerhetstjänsten och chefen för antiterrorismstyrkan buggats. Under ett år har de buggats, under ett år har de inte kunnat upptäcka av vem och ingen vet exakt hur många planer och vilka ytterst hemliga samtal med EU-medlemsstaterna som har läckt ut.
Därför vill jag genom parlamentet ta reda på i vilken utsträckning Europeiska unionen har informerats om denna telefonavlyssning, som i detta fall har gällt Vodafone-mobiltelefoner.
Eftersom det är så lätt att avlyssna telefoner – och här syftar jag på den grekiske premiärministerns, den grekiska hälsoministerns och den grekiska utrikesministerns telefoner – undrar jag för det andra hur säkra vi kan vara på att telefonerna inte avlyssnas här i Europaparlamentet.
Józef Pinior (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill fästa uppmärksamheten på Anton Kuzniecov, en rysk medborgare som kom till Polen från Ryssland för mer än 10 år sedan och ansökte om politisk asyl. Anton Kuzniecov lämnade Ryssland när han blev inkallad till militärtjänst. Det gjorde han på grund av den förföljelse han fick utstå därför att han var homosexuell och människorättsaktivist. De polska myndigheterna vägrar bevilja honom politisk asyl och har för avsikt att utvisa honom till Ryssland.
Rapporter från människorättsorganisationer som till exempel Europarådet, bekräftar att homosexuella utsätts för förföljelse i Ryssland. Om Anton Kuzniecov skickas tillbaka till Ryssland kommer han att tvingas göra sin militärtjänst tillsammans med brottslingar i en straffbataljon. Amnesty International anser att detta skulle innebära en fara för Anton Kuzniecovs liv om det skulle ske eftersom han är homosexuell. För närvarande utsätts Anton Kuzniecov för förödmjukelser och förföljelse i Polen och han behandlas på ett okänsligt sätt av myndigheterna. Vad som är värre är att han när som helst riskerar att omedelbart utvisas.
Anton Kuzniecov vill börja ett nytt liv i frihet där hans rättigheter kommer att respekteras. I hans ögon står Europeiska unionen fortfarande för mänskliga rättigheter och en värdig tillvaro. Europaparlamentet kan inte vara likgiltigt för hans situation.
Tunne Kelam (PPE-DE ).
   – Herr talman! Om ett par dagar kommer vi att besluta om tjänstedirektivets öde. Det kommer att bli ett avgörande test på om EU kommer att ta Lissabonmålen för vad de är eftersom tjänstesektorn är en huvudsaklig reserv för snabb ekonomisk tillväxt. I dag är emellertid det utvidgade EU som jätten Gulliver i Lilleputtlandet. Hans otroliga resurser är fästa vid otaliga rep av protektionistiska bestämmelser.
Vår utmaning är att avveckla det komplexa nätverket av illojal konkurrens som urholkar förtroendet för en verklig europeisk integrering. Vårt ansvar denna vecka är att öppna tjänstesektorn för fri och rättvis konkurrens. De nya medlemsstaterna är inte något hot mot EU:s inre marknad, utan en tillgång. Därför bör inte kompromisser i fråga om tjänstedirektivet hindra kraften i denna viktiga förändring. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   –  Herr talman! De muslimska ländernas sätt att reagera på Muhammedteckningarna i den danska pressen bevisar att det i fråga om kultur och civilisation råder en djup klyfta mellan de muslimska länderna och de länder som bygger på kristna principer.
Islams anhängare förstår inte skillnaden mellan vad som sägs på skämt och vad som är verkligt. Vår kultur bygger däremot på metaforer och symboler. Descartes tvivlade till exempel länge på om världen ens existerade. Det missförstånd jag nämnde tidigare bekräftar uppfattningen att muslimska länder som till exempel Turkiet inte hör hemma i EU. Det tyder också på att den muslimska världen behöver vår hjälp. Vi är beredda att ge den hjälpen, men på avstånd.
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman! För två veckor sedan avslöjades en omfattande liga som ägnar sig åt telefonavlyssning i Grekland. Den grekiska regeringen fick vetskap om problemet i mars 2005 men dolde det i elva månader. Det har gett upphov till ett enormt stort politiskt problem som också berör Europaparlamentet.
För det första verkar den grekiska regeringen inte ha underrättat kommissionen eller rådet om luckorna i säkerhetssystemet i Grekland, särskilt vid en tidpunkt när EU debatterade det berömda direktivet om bevarande av de känsliga uppgifterna om våra telekommunikationer via teletjänstföretagens databaser, ett direktiv som har visat sig vara fullt av luckor.
För det andra underrättade den grekiska regeringen inte de övriga medlemsstaterna så att de omedelbart skulle kunna vidta åtgärder för att se till att Vodafone och Ericsson skyddar de uppgifter som lagras om medborgarna i medlemsländerna.
För det tredje upptäcktes det inträffade också av den oberoende nationella myndighet som ansvarar för sekretesskydd av telekommunikationerna.
För det fjärde underlät den grekiska regeringen under hela 11 månader att underrätta avlyssnarnas offer, vilket innebar en fortsatt risk för kränkning av deras rätt till sekretesskydd.
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! EU-medborgare och de som är bosatta i Europeiska unionen har enligt fördragen en rätt att göra framställningar. Men det är oklart efter vilka regler utskottet för framställningar bedriver sin verksamhet, och man får ett intryck av att det ofta är själviska och/eller politiska mål som styr utskottets arbete.
På liknande sätt utsätts EU-medborgare för diskriminerande behandling och jag ska förklara hur: under förevändning att det ännu inte har skett något rättsligt förfarande har deras fall inte lett till att ett betänkande utarbetats. I morgon kommer däremot Cashmanbetänkandet att läggas fram om ett fall som ännu inte har avgjorts i EG-domstolen och där de rättsliga förfarandena har inletts vid de nationella domstolarna. Här respekterar man inte att de rättsliga förfarandena ännu inte har avslutats.
Herr talman! Även i elfte timmen ber jag er att förhindra ett godkännande av Cashmanbetänkandet, inte för dess innehåll utan för att inte skapa ett prejudikat som innebär ingripande i rättsprocessen och diskriminerande behandling av EU-medborgare.
Pasqualina Napoletano (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill fästa ledamöternas uppmärksamhet på att det under de senaste dagarna har skett flera olika mord på missionärer i Burundi och Filippinerna. I går mördades en 80 år gammal missionär i Angola. Det mest rörande fallet är naturligtvis Don Andrea, en italiensk missionär som mördades i Trabzon i Turkiet. Jag vill uttrycka min erkänsla för denne man och för det offer han gjort, delvis därför att han drabbades av ett klimat av spända relationer mellan den muslimska världen och EU. På hans vägnar vill jag uppmana ledamöterna att stödja alla som försöker bryta denna hatets cirkel, delvis därför att jag är säker på att det finns en stor majoritet män och kvinnor med god vilja, oavsett om de är muslimer eller kristna eller till och med ateister och icke-troende. Därför vill jag också påminna parlamentet om Don Andreas budskap.
Urszula Krupa (IND/DEM ).
   – Herr talman! Genom yttrandefriheten i Europeiska unionen, som kommer till uttryck i direktiv och förordningar, har begränsningar införts för formen på bananer, volymen för mjölkproduktion och temperaturen på tvättvatten. Den har också lett till en fri marknad som endast är fri för monopol, medieterrorism och det våld som vi alla bevittnade och som anhängare till Muhammed begick, eftersom de kände sig förolämpade av vissa skämtteckningar.
Rätten till åsiktsfrihet och yttrandefrihet, som tas upp i förklaringen om de mänskliga rättigheterna, får inte tolkas som en att förolämpa den religiösa känsligheten hos troende, och det bör gälla alla religioner. Vi polacker är väl bevandrade i Guds ord. Vi vet att ”varje gott träd bär bra frukt” eller, med andra ord, ”på deras frukt skall ni känna igen dem”. Vi bör därför dra lämpliga slutsatser av de senaste händelserna och tillämpa de bestämmelser som fastställts för att skydda de mänskliga rättigheterna och demokratin på ett sådant sätt att yttrandefrihet inte börjar betyda brist på respekt och ansvar.
Om friheten inte respekterar etiska och moraliska principer kommer den att utvecklas till destruktiv laglöshet eller till och med till en relativistisk diktatur. 
Marc Tarabella (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska unionen står verkligen vid skiljevägen. Förbättringen av vår beslutsprocess har avstannat. De länder som nyligen har anslutit sig till EU upptäcker att unionen är mindre enad än den var under deras föregångares tid, vilket visas i den snåla budgeten. Europas länder är bekymrade – och det med rätta – för den nyckfulla väg som kommissionen och de flesta av medlemsstaternas regeringar har slagit in på. De vill införa bestämmelser om ohämmad konkurrens bland dem själva. Jag tänker framför allt på skattepaketet.
Om vi värdesätter ett Europa som grundas på solidaritet och förkastar ett Europa som bygger på egenintresse, låt oss då, mina damer och herrar, ta tillfället i akt i morgon och ställa oss sida vid sida med demonstranterna som svar på Europeiska fackliga samorganisationens uppmaning, och låt oss om möjligt ta med oss våra halsdukar. Jag uppmanar er att göra detta för att visa medborgarna i hela Europa att många av deras företrädare står bakom dem och förstår deras oro, som är mer än berättigad. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Den våldsamma uppståndelsen över de danska karikatyrerna rasar i EU och i hela världen. Jag beklagar att ledamöterna av Europaparlamentet endast kommer att hålla en begränsad debatt om detta, men jag är säker på att vilka åsikter vi än kommer att ha om publiceringen av karikatyrerna, kommer vi i debatten oreserverat att fördöma det våld och den förstörelse som har begåtts på grund av att man har tagit illa upp. Men försöken att lugna känslorna har hindrats av de verkliga brotten mot muslimer. Inte bara olagliga bortföranden och kvarhållanden, som i Guantanamo som vi senare i veckan kommer att debattera, utan även övergreppen från ockupationsmakterna.
Det senaste är en video som visades i går och som, så vitt man kan se, visar brittiska trupper misshandla irakiska ungdomar. De mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen måste respekteras överallt, oberoende av om man bekänner sig till någon religion eller inte. Jag håller inte med min kollega där borta till höger. Jag anser inte att jag lever i en kristen stat eller på kristen mark, och jag ser väldigt mycket fram emot Turkiets anslutning till EU. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Medborgarna i de nya medlemsstaterna uppskattade starkt Förenade kungarikets, Irlands och Sveriges mod att omedelbart öppna arbetsmarknaden efter EU:s utvidgning i maj 2004. Den rapport som kommissionsledamot Vladimír Špidla har lagt fram bekräftar att dessa tre länder inte har skadats av att öppna arbetsmarknaden. Däremot har människor från de nya medlemsstaterna tagit arbeten som är impopulära bland de lokala arbetstagarna. På detta sätt har de bidragit till den ekonomiska tillväxten i dessa länder.
Med utgångspunkt från den positiva rapporten från Europeiska kommissionen är jag säker på att de återstående tolv medlemsstaterna kommer att följa dessa tre länders exempel och ta bort de tillfälliga begränsningarna för arbetstagarnas fria rörlighet på arbetsmarknaden, vilka gäller för de nya medlemsstaterna.
Jag är övertygad om att också Österrike och Tyskland kommer att förstå att det är bättre att undanröja de nuvarande hindren för arbetskraftens fria rörlighet från öststaterna än att se tyska och österrikiska företag flytta sin verksamhet till länderna i öst. Det gläder mig att kommissionen har fått betydelsefullt stöd från arbetsmarknadens parter i Europa. Både arbetsgivarnas paraplyorganisation UNICE och, förvånande nog, Europeiska fackliga samorganisationen har förordat att övergångsperioden ska avslutas. Endast tyska och österrikiska fackföreningsmedlemmar motsatte sig detta. 
Alexander Lambsdorff (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det finns inget mål som Europas politiska krafter engagerar sig mer beslutsamt för att uppnå än att öka Europas konkurrenskraft och därigenom minska massarbetslösheten. Att göra något för dem som inte har något arbete är därför något som inger trovärdighet och respekt.
Den här veckan kommer vi att rösta om tjänstedirektivet, som efter det att det har genomförts kan komma att skapa 600 000 nya arbetstillfällen, och 100 000 av dem kommer att finnas i Tyskland, mitt hemland. Detta under förutsättning att det antas i den form som har utarbetats av utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd. Utsikterna till att detta verkligen ska ske är dock mycket små, eftersom gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har minskat och socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har gått tillbaka kraftigt.
Det påverkar inte fackföreningarna, som fortsätter att sprida lögner och panik. Vi förväntar oss att 30 000 människor ska komma i morgon, vilka är välorganiserade, välnärda och välklädda, och som kommer att demonstrera mot att 600 000 arbetstillfällen skapas. De som har arbete kämpar för att behålla dem för sig själva. Detta är omoraliskt och oacceptabelt. Vi måste göra något för de människor som inte har arbete, för de har inga ledare som kan ta dem till Strasbourg med bussresor. 
Marie-Noëlle Lienemann (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Många arbetsgivare och medborgare i Europeiska unionen förstår inte Europeiska kommissionens passivitet inför det fientliga uppköpserbjudandet från Arcelorkoncernen, och har blivit djupt chockade över kommissionsledamot Neelie Kroes uttalanden. Hon anser inte att det finns behov av någon försvarsstrategi för europeiska koncerner. Hon är bara nöjd över att det finns internationella koncerner i Europa.
Denna attityd innebär att man glömmer historien, dvs. att Europeiska unionen grundades på Europeiska kol- och stålgemenskapen. Den innebär att man inte ska ha någon som helst uppfattning om industripolitik och att man ska tro på chefen för Mittal Steels åsikter och åtaganden, som han helt klart kommer att gå tillbaka till på lång sikt. Bevis för detta är att en av denna koncerns fabriker har stängts i Irland, trots insatserna från de lokala myndigheterna.
Slutligen vill jag säga att det i denna industripolitiska affär är tydligt att det framför allt är Mittal Steel-koncernen som är inriktad på att ta över Arcelorkoncernens egna medel, vilka otvivelaktigt är resultatet av Arcelors anställdas arbete. Mittal Steel försöker också bana vägen för långsiktiga utlokaliseringar och är därmed ett hot …
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tala om den kris som nyligen har uppstått på grund av skämtteckningarna av profeten Muhammed, något som andra ledamöter också har talat om.
Vi erfar nu och försöker klargöra begränsningarna för yttrandefriheten och den kulturella friheten i den fria och teokratiska världen. Grunden för detta är ofta kulturkrockar. Jag anser inte att det handlar om två motstridande världar – och jag är säker på att de flesta av mina vänner har samma uppfattning. Jag anser att det finns en enda öppen värld, där vi måste leva tillsammans.
Denna kris har uppstått vid en tidpunkt då det råder ömsesidig misstro mellan västvärlden och islam, och jag är rädd att skulden – huvudsakligen när det gäller kriget i Irak – måste läggas på västvärlden. Tyvärr finns det en uppfattning bland allmänheten i väst att den islamiska tron är kopplad till terrorism. Den allmänna uppfattningen inom islam är däremot att terrorism är något som jordens makthavare har uppfunnit för att kunna ingripa i de inre angelägenheterna i vilket land de vill.
Mina damer och herrar! Den värld vi lever i är ingenting som vi äger. Den är ett lån till oss från de framtida generationerna. Vi måste ta vårt ansvar och respektera detta. 
Eugenijus Gentvilas (ALDE ).
   – Herr talman! Jag har några goda nyheter. Om tre dagar kommer Litauen att fira sin självständighetsdag. Den inträffar den 16 februari. Jag är dock rädd för att vår nationaldag återigen kommer att passera obemärkt, eftersom det inte är tradition att uppmärksamma nationaldagar. Jag föreslår därför att åtminstone de staters nationaldagar omnämns som inträffar under de dagar som plenarsammanträden äger rum. Det skulle vara möjligt att göra detta genom olika hänvisningar i sammanträdeskalendern. Det skulle också vara möjligt att på tavlan ange att den eller den staten firar nationaldag. Det skulle säkert bidra till att vi lär känna varandra och skulle leda till att Europas medborgare kommer närmare EU-institutionerna. Tack. 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Herr talman! Den brittiska regeringen fortsätter arbetet med ett program för omstrukturering av den engelska och walesiska polisstyrkan på regional nivå. Det skäl som angavs är att man med den nuvarande strukturen inte kan hantera terrorism och extremism samt allvarlig och organiserad brottslighet tillräckligt väl. Det verkliga skälet är emellertid inte att de skall göras effektivare, utan att gå ett steg längre i EU:s politik för att regionalisera medlemsstaterna.
Där det brittiska folket har kunnat välja har de starkt avvisat regionalisering. Polisstyrkorna ges inte något sådant val. Inrikesminister Charles Clarke gav de 43 polismästarna ett ultimatum att utarbeta planer för en sammanslagning av stora mått, vare sig de ville eller inte. I Frågan om regioner tas upp i Romfördraget och deras betydelse blir allt påtagligare. Få människor i Förenade kungariket har klart för sig att deras land i grunden genomgår en förändring för att bli endast en region i Europas förenta stater. 
Henri Weber (PSE ).
   – Herr talman! Den 20 oktober 2005 antog Unescos generalkonferens konventionen om skydd för och främjande av mångfalden av kulturella uttryck med 148 röster för, två röster emot och fyra nedlagda röster. I denna konvention erkänns de särskilda egenskaper som kulturverksamhet och kulturella varor och tjänster har, och de kan inte på något sätt anses som handelsvaror.
I artikel 20 fastslås att länderna måste ta hänsyn till konventionen när de åtar sig andra internationella skyldigheter, som t.ex. de avtal som ingås inom Världshandelsorganisationen (WTO).
Konventionen måste ratificeras av 30 länder innan den kan träda i kraft. Hittills har endast Kanada ratificerat konventionen. Europeiska unionen, som företräds av kommissionen, har haft en avgörande roll för antagandet av denna konvention. Borde inte talmannen och ordföranden för utskottet för kultur och utbildning översända en skrivelse till rådet och alla stats- och regeringschefer och uppmana dem att ratificera konventionen? 
Maria Badia i Cutchet (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja rikta ledamöternas uppmärksamhet på de stora insatser som gjorts för att föra institutionerna närmare medborgarna. Kommissionen har just antagit vitboken. Vi har en plan D – dialog – och i detta försök att finna nya och bättre sätt att kommunicera med varandra får vi inte glömma de naturliga hjälpmedlen, och det är unionsmedborgarnas språk.
I Spanien erkänns förutom kastilianska, som är det allmänna språket, medborgarnas rätt att använda andra officiella språk: katalanska, baskiska och galiciska. De är alla europeiska språk.
I december 2004 lade den spanska regeringen fram ett förslag till rådet om att tillåta att dessa språk används på vissa villkor, utan att öka kostnaderna för unionens institutioner. Kommissionen, rådet och Regionkommittén har redan börjat tillämpa detta förslag. I parlamentet väntar vi fortfarande med detta. Det är fråga om att göra det möjligt att använda dessa språk i korrespondensen mellan medborgarna och parlamentet, i offentliggörandet av rättsliga bestämmelser och att Europaparlamentets ledamöter ska kunna tala dessa språk i sina anföranden.
Herr talman! Denna begäran medför inte några kostnader för parlamentet. Däremot skulle den öka parlamentets rikedom.
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Förra året upprördes Alsace av skändningen av den judiska kyrkogården i Herrlisheim. Utan någon som helst bevisning till stöd lades skulden på en medlem i , en ung och hederlig anställd vid skogsverket, och det enda stödet var hans mor. På grundval endast av en handskriftsanalys, som visade att hans nollor var något mindre än andra siffror, sattes han genast i häkte. Det förefaller som att de två personer som gjort sig skyldiga till detta brott nu har gripits. De har inte någon som helst anknytning till Lezeau, den oskyldige. Inga ursäkter har framförts, varken till Lezeau eller . Det är tydligt att inte på något sätt var inblandad i denna handling, som organisationen, precis som resten av befolkningen, anser är avskyvärd. Åklagare Schultz bär ansvar för en verklig rättsskandal i Colmar. 
Véronique De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Jag anlände i går kväll från Palestina, där jag mötte president Mahmoud Abbas.
I detta sammanhang skulle jag vilja informera er om två saker: För det första kommer president Abbas att ta kontakt med det palestinska lagstiftande rådet i slutet av nästa vecka och han kommer att mycket beslutsamt inta vissa ståndpunkter. Han är fast besluten att inte godkänna en regering som inte själv godtar fredsavtalen eller erkänner staten Israel. Av det skälet kommer vi troligen att ställas inför en ny politisk kris i Palestina, som kanske till och med kan leda till nyval om några månader – det är i alla fall president Abbas bedömning.
För det andra gav han mig uppdraget att framföra till er – liksom till Europaparlamentet – att han med glädje skulle tacka ja till er inbjudan att delta i sammanträdesperioden i mars. Han kommer då att ingående förklara situationen i Palestina och sin politik. 
Talmannen.
   – Fru Keyser! Tack för denna information och ert telefonsamtal till mig under veckoslutet, då ni berättade detta för mig. Vi skulle vara mycket glada över att få ta emot presidenten för den palestinska myndigheten om han har möjlighet att komma hit. 
Evangelia Tzampazi (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den 7 februari var det sju år sedan fem bulgariska sjuksköterskor och en palestinsk läkare anhölls av de libyska myndigheterna anklagade för att ha smittat barn vid barnsjukhuset i Benghazi med aidsvirus.
Den dödsdom som den libyska domstolen sedan gav dem fick de bulgariska myndigheterna och den europeiska diplomatkåren att vidta åtgärder. Även om deras dödsdomar nyligen upphävdes av Libyens högsta domstol kan vi ge dem vårt stöd och samtidigt, med tanke på att en ny rättegång ska genomföras, uppmana de libyska myndigheterna att garantera att den nya rättegången kommer att genomföras på ett korrekt och objektivt sätt.
Vi måste också stödja de barn i Libyen som smittades med viruset och samtidigt arbeta för att skapa nödvändiga förutsättningar för att finna en rimlig lösning på denna sorgliga historia. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! För ungefär två veckor sedan föll en 11-årig flicka ihop i sitt klassrum i en skola i Förenade kungariket. Senare visade det sig att hon hade inhalerat heroin. Det rapporterades att hon hade använt droger under ett antal månader. Detta är inte ett unikt fall. Man tror att tusentals barn i EU använder droger, och bevisen för att missbruket av barnläkemedel ökar i snabb takt blir allt fler. Barn är ytterst sårbara och drogmissbruk i skolor kan snart få epidemiska dimensioner om det tillåts fortsätta okontrollerat. Många av oss anser att situationen redan är ytterst oroande.
Herr talman! Jag är medveten om att detta är en känslig fråga gör er och de flesta av kollegerna uppmanar er därför vördsammast att begära ett uttalande från kommissionen och rådet om den nuvarande situationen när det gäller drogmissbruk bland barn samt om ett eventuellt behov av att skyndsamt undersöka vilken strategi som är bäst för att hantera detta alarmerande problem. 
Eluned Morgan (PSE ).
   – Herr talman! För närvarande har Europaparlamentet antagit 84 Lissabondirektiv. Av de 63 som skulle ha genomförts fullt ut, har medlemsstaterna endast genomfört 12 till fullo.
Enligt kommissionens senast offentliggjorda siffror skulle direktivet om gemensamma regler för den inre marknaden för naturgas ha genomförts till den 1 juli 2004. Följande länder har ännu inte underrättat kommissionen om att de har införlivat direktivet i sin lagstiftning: Belgien, Tyskland, Estland, Spanien, Irland, Lettland och Luxemburg. Lissabonstrategin sätts på spel av ett sådan slappt beteende från medlemsstaterna sida.
Herr talman! Vill ni skriva till kommissionen och fråga dem vad de gör för att skynda på lagstiftningen när det gäller gasdirektivet? 
Georgios Toussas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det tragiska haveriet för den 35 år gamla och överfyllda bil- och passagerarfärjan , som drog med sig tusentals passagerare och fartygsanställda till en grav i Röda havets vatten är ännu en länk i den långa kedja av brott inom sjöfarten som har begåtts i jakten på vinster.
Vi framför våra kondoleanser från djupet av våra hjärtan till de anhöriga till de passagerare och fartygsanställda som miste livet i onödan. Vi vill ta tillfället i akt att påpeka att det motiverade yttrande/ultimatum som Europeiska kommissionen i december 2005 sände till den grekiska regeringen om tillämpningen av förordning nr 3577/92 leder till att rederiernas krav antas under förevändning av påstådd illojal konkurrens, den grundläggande sjövärdigheten och säkerheten för bil- och passagerarfärjor, som t.ex. hästkrafter och registrerat tonnage för fartyg samt 30-årsgränsen för att ta fartyg ur drift avskaffas, bestämmelser som har antagits i vårt land.
Vi uppmanar Europeiska kommissionen att stoppa detta förfarande. Internationella sjöfartsorganisationen måste dock genast ...
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp en fråga som är av yttersta vikt för jordbrukarna i min valkrets. Jordbrukssektorn i Nordirland domineras av arrenderad mark, så kallade , där en aktiv jordbrukare under tio månader om året arrenderar mark av en inaktiv jordägare.
Enligt förordning (EG) nr 782/2003, och det sätt som den genomförs på för närvarande, kan inte jordägaren och den aktive jordbrukaren dela på det samlade gårdsstödet för marken. Detta har resulterat i dubbla anspråk för samma mark. Både från den som arrenderar marken och från jordägaren. Nu straffas båda av uteblivet stöd. Förvirring och fel snarare än bedrägeri är den övervägande orsaken.
Hotet om att hålla inne med hela det samlade gårdsstödet är fullständigt orimligt och kan bli förödande för många. Jag uppmanar därför kommissionen att godkänna ett tillvägagångssätt som gör det möjligt att lösa detta problem och säkra syftet med det samlade gårdsstödet, nämligen en skälig levnadsstandard för jordbrukarna. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Mina damer och herrar! Överenskommelsen mellan Tyskland och Ryssland om att anlägga en gasledning längs botten av Östersjön har väckt många frågor. Den ifrågasätts på grund av Tysklands ekonomiska egoism som trampar på EU:s princip om uttrycklig solidaritet och ökar hotet om att Ryssland kan utöva ekonomiskt och politiskt inflytande på EU-länderna. Ett stort hot är också det arv som finns kvar sedan andra världskriget – kemiska vapen som grävdes ner på botten av Östersjön för 50 år sedan. Havets ekosystem hotas av 292 000 ton kemiska vapen. Östersjön är inte en sjö i Tysklands eller Rysslands inland. Östersjöns stränder bebos av medborgare i ytterligare sex EU-länder, och för dem är havet en källa till försörjning och rekreation. Då havet används intensivt för fiske och annan ekonomisk verksamhet, blir anläggandet av en gasledning och dessa kemiska vapen en fråga för världssamfundet. För att undvika en katastrof i Östersjön uppmanar jag er att uppmuntra kommissionen att genomföra en ingående undersökning om de eventuella effekterna av en gasledning, vilken anses vara ett privat kommersiellt projekt, på miljön i Östersjön. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   – Världssamfundet står inför en stor utmaning i år i samband med de kommande förhandlingarna om Kosovos status. Intresset är enormt och regionens framtid kommer att avgöra situationen och det europeiska perspektivet för hela västra Balkan.
Det är tydligt att Serbien har förlorat Kosovo eftersom albanerna, som utgör 90 procent av befolkningen, inte vill leva där, men också på grund av att Förenta staterna och Storbritannien stöder detta. Europeiska unionen har ännu inte formulerat sin egen ståndpunkt, trots att detta borde anses som brådskande. Min fråga är om världssamfundet ger Kosovo rätt att bryta sig loss, att bli självständigt. Varför skulle Kosovo få hela området, också områden som bebos av serber? Varför utesluts möjligheten att dela territoriet redan från början? Varför belönas albanerna och varför straffas serberna? Om frågan om Kosovos status inte kan lösas på ett framgångsrikt sätt kommer det att leda till instabilitet under lång tid ...
Dariusz Rosati (PSE ).
   – Herr talman! Europeiska kommissionen har lagt fram en rapport om restriktioner om tillträdet till arbetsmarknaden i EU-15 för medborgare i de nya medlemsstaterna. Slutsatserna från denna rapport visar att oron för att öppna arbetsmarknaden var ogrundade. Inflödet av arbetstagare till de gamla länderna är ganska litet, och de länder som öppnade sin arbetsmarknad har till följd av detta gynnats på många sätt.
Trots dessa tydliga slutsatser vill tyvärr de flesta av de övriga medlemsstaterna fortfarande behålla de nuvarande restriktionerna i flera år. Varför tar inte kommissionen mer kraftfullt ställning för att restriktionerna för tillträde till arbetsmarknaden i de återstående medlemsstaterna tas bort mot bakgrund av resultaten av kommissionens egen rapport och kommissionens roll som fördragens väktare? Jag skulle också vilja fråga varför man har överseende med att dessa restriktioner behålls. De strider inte bara mot bestämmelserna i fördragen och den europeiska integrationens anda. De bromsar också unionens ekonomiska tillväxt, medför att unionen blir mindre konkurrenskraftig och skapar villfarelser, som t.ex. svart arbetskraft och fiktiva egna företag.
Jag litar på att kommissionen beslutsamt kommer att vidta åtgärder för att se till att dessa skadliga restriktioner tas bort. 
Bogusław Rogalski (IND/DEM ).
   –  Herr talman! Många europeiska tidningar publicerade nyligen skämtteckningar där profeten Muhammed avbildas, och gjorde därmed narr av islam. De ursinniga troende muslimerna svarade med att bränna flaggor och attackera europeiska länders ambassader. Dessutom mördades en italiensk präst i Trabzon i Turkiet.
Upptrappningen av hat och våld började och underhölls av de vänsterliberala medierna, som under lång tid har angripit alla typer av religioner. På grund av en falsk föreställning om frihet bevittnar vi nu hur trosåskådningar och Gud skändas. Dessa trosåskådningar är heliga för miljoner människor. Medierna basunerar ut intolerans mot religioner, moralisk nihilism och ett antikulturellt synsätt mitt framför våra ögon. En persons frihet slutar där en annans frihet börjar. Yttrandefriheten i medierna får inte leda till att andra människors fri- och rättigheter kränks. Frihet innebär inte att man förolämpar eller föraktar någon, frihet innebär inte att man driver med, förnedrar eller gör sig lustig över det som är heligt. Frihet är detsamma som respekt för andra människors värdighet, övertygelser och liv.
Vi bör komma ihåg detta när vi reser oss mot det ökande förfallet i Europas kultur. Låt mig vädja om en återgång till de centrala värderingarna i västvärldens civilisation, där det inte finns plats för det hat mot religioner som för närvarande sprider sig i de europeiska medierna. 
Jeffrey Titford (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag välkomnar denna möjlighet att markera mitt förakt för det beslut som fattats av en högnivågrupp, förmodligen kommissionen, om att åsidosätta budgetkontrollutskottet och återutnämna Franz-Hermann Brüner som generaldirektör för Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF). Franz-Hermann Brüner är en oerhört kontroversiell person och hans omdöme har ifrågasatts vid många tillfällen. Under sin första ämbetstid stödde han häxjakter på journalister, exempelvis Hans-Martin Tillack som avslöjade bedrägerier. Han har även kritiserats av politiker och av sin övervakningskommitté och jag anser inte att han har förtroende från parlamentet, pressen eller allmänheten.
Detta visar också hur fullständigt meningslöst parlamentet och dess utskottssystem är. Kandidaterna till tjänsten presenterade sig inför budgetkontrollutskottet. Vi frågade ut dem och slutligen röstade vi för en bättre kandidat från Sverige. Nu märker vi att hela denna tidsödande process var en meningslös fars. 
Talmannen.
   – Enminutersanförandena är avslutade. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0017/2006) av Thijs Berman för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets direktiv om fastställande av minimiregler för skydd av slaktkycklingar (KOM(2005)0221 – C6-0190/2005 – 2005/0099(CNS)). 
Markos Kyprianou,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Först av allt vill jag börja med att tacka ledamöterna i de utskott som har behandlat denna fråga, och jag vill naturligtvis tacka föredraganden Thijs Berman för det mycket värdefulla arbete han har utfört och de insatser han har gjort för att avsluta detta initiativ på ett positivt sätt.
Jag vet att förslagen kanske inte helt och hållet motsvarar alla sidors önskemål när de når beslutsstadiet. En del vill att vi ska gå längre i en viss riktning, och anser kanske att vi inte har gått tillräckligt långt. Andra kanske anser att vi borde vara mer konservativa och att vi redan har gått för långt. Jag anser dock att detta förslag, i sin nuvarande form med de många framlagda ändringsförslagen, är ett balanserat och logiskt förslag som utgör en medelväg mellan behovet av bättre djurskydd för djurens hälsa, särskilt kycklingsektorn, och att man samtidigt beaktar den finansiella kostnad och börda som industrin och företagen inom denna sektor kan drabbas av.
Först och främst bör vi dock inte underskatta det nära sambandet mellan gott djurskydd och djurens hälsa, och detta är särskilt viktigt när vi diskuterar vilka åtgärder som ska vidtas för att bekämpa fågelinfluensan som nu har kommit till Europeiska unionen, men som endast har påträffats hos vilda fåglar. Om vi däremot tillämpar en politik för god djurskötsel blir alla skyddsåtgärder och alla försiktighetsåtgärder som vi vidtar mycket effektivare. Betydligt bättre övervakning genomförs, identifieringen av de hälsoproblem som kan uppstå är mycket bättre, och ur praktisk synvinkel betyder detta naturligtvis att djuren drabbas av färre sjukdomar, färre olyckor, färre olämpliga kycklingar i sådana fall, och därmed färre förluster och lägre kostnader. Om man betraktar det på ett ytligt sätt kan det tyckas vara en kostnad för företagarna, producenterna och bönderna. Det är dock i själva verket en förmån som kommer att leda till besparingar och ge producenterna finansiella förmåner.
Jag skulle dessutom bara kort vilja säga att Världsbanken nyligen offentliggjorde en rapport i vilken de finansiella förmånerna av tillämpningen av välfärdspolitiken på djur fastställs, och som visar att denna politik även ger finansiella fördelar.
Den andra punkt som jag vill kommentera är naturligtvis frågan om stöd till producenterna. Det är särskilt viktigt att de inte ska bära hela kostnaden, men de europeiska konsumenterna är beredda att betala mer om de vet att vissa produkter har producerats enligt principer om djurhälsa och god djurskötsel. Märkning – först frivillig – vi kommer att lägga fram en rapport om obligatorisk märkning – kommer att ge producenterna möjlighet att fullt ut informera om att de följer en princip som EU-medborgarna anser är bra, och enligt undersökningar och forskning kan de betala lite extra, för de europeiska konsumenterna är beredda att betala mer. Det finns naturligtvis också en allmän strategi med flera förslag, den strategiska planen för djurskydd, som nyligen antogs av kommissionen och som kommer att läggas fram för parlamentet för debatt. Detta förslag kan eventuellt ha föregått förslaget om handlingsplan, men det följer samma principer, synsätt och förslag som handlingsplanen.
Slutligen skulle jag vilja nämna den välkända frågan om Världshandelsorganisationen. Jag vet att de europeiska producenterna ofta kan känna att de missgynnas i förhållande till tredjeländer. Man arbetar kontinuerligt för att införa villkor för djurskydd och god djurskötsel på den internationella marknaden. Det är inte lätt, men vi främjar detta. Nyligen antog Världsorganisationen för djurens hälsa principer om god djurskötsel, vilket är ett första steg i denna riktning, och vi kommer att intensifiera insatserna i samma riktning.
Med tanke på att de europeiska konsumenterna är mycket medvetna om denna fråga tror vi ändå att märkning skulle kunna ge de europeiska producenterna en fördel. Det kommer inte att vara en nackdel för dem att följa principer om djurskydd. Tvärtom är detta något som kommer att ge dem tillgång till de europeiska konsumenternas mycket stora marknad. 

Thijs Berman (PSE ),
   . – Fru talman! Jag hoppas att kammaren denna vecka kommer att ta ett viktigt steg i riktning mot ett hållbart europeiskt jordbruk. Europeiska unionen måste respektera, och lagfästa, djurets fem friheter, nämligen frihet från törst, hunger och näringsbrist, frihet från obehag, frihet från smärta, skada och sjukdom, frihet att uttrycka ett normalt beteende samt frihet från rädsla och ängslan. Dessa friheter tillgodoses i direktivet, vilket inte är en dag för tidigt.
Det är framför allt de europeiska konsumenterna och medborgarna som kräver att djurens respekteras och som – i ett ökande antal länder – är beredda att betala ett rimligt pris för det. Det är bra att kommissionen, för tre veckor sedan, lade fram handlingsplanen för djurs välbefinnande. Detta slags överenskommelser och regler bör vara europeiska. Annars kommer medlemsstaterna att börja konkurrera med varandra på bekostnad av djurens välbefinnande.
När det gäller djurs välbefinnande intresserar sig den europeiske konsumenten för närvarande främst för gödkycklingarna. Detta intresse har underblåsts av rapporter om överfulla kycklingstall och om uppfödningsmetoder som syftar till ännu snabbare tillväxt, snarare än till stark benstruktur och starkare hjärta och lungor. Alltför många djur drabbas av skador på ben och bröst på grund av dåligt strö. Med mitt betänkande och de sammanhörande ändringsförslagen har utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling sänt kommissionen och rådet ett tydligt budskap till stöd för djurens välbefinnande och kvalitetskrav, men även till förmån för viss flexibilitet för fjäderfäuppfödaren. I mitt betänkande har jag även försökt fastlägga två principer som ännu inte finns med i direktivet.
För det första får det genetiska urvalet, uppfödning av djur i syfte att få fram vissa drag, aldrig leda till att den möjliga skyddsnivån för en djurart sjunker eller hotas. Denna princip måste vara en hörnsten i varje direktiv för djurens välbefinnande.
För det andra får djurens välbefinnande inte behandlas som underordnat socioekonomiska hänsynstaganden. Med denna princip i åtanke är det vettigt att underkasta kycklingstallens kvalitet vissa kriterier. Det rör sig om kriterier som goda fjäderfäuppfödare uppfyller sedan lång tid tillbaka, eftersom de minskar dödligheten och således ökar förtjänsten. Som kommissionsledamot Markos Kyprianou redan har påpekat ligger djurens välbefinnande i fjäderfäuppfödarnas ekonomiska intresse.
I direktivet föreskrivs även yrkesmässiga och dagliga kontroller av djurens hälsa och välbefinnande, vilket – särskilt i våra dagar – är en viktig förebyggande åtgärd mot djursjukdomar. Likväl behöver fjäderfän mer utrymme än de ofta ges. Enligt det ändringsförslag som Elisabeth Jeggle och jag har lagt fram måste den maximala mängden fjäderfän per kvadratmeter under dagarna omedelbart före deras transport till slakteriet minska till 38 kg per kvadratmeter, och till 34 kg till 2013.
Många EU-medlemsstater ligger redan under eller nära denna gräns. Jag stöder inte de ändringsförslag som syftar till en ännu lägre beläggningsgrad. Även om sakkunniga anser att djurens välbefinnande riskeras i högre grad utöver en beläggningsgrad på 30 kg per kvadratmeter, är detta definitivt ingen absolut gräns ovanför vilken en katastrof oundvikligen inträffar. Utöver 30 kg per kvadratmeter beror allt på god djurhållning, och det är just detta som parlamentet kan förlita sig på. Tillämpningen av bestämmelserna på uppfödarna bör därför vara flexibel. Kvalitetskrav och påföljder går hand i hand, men de bör vara proportionerliga och uppmuntra till bättre djurhållning. Det fyller ingen som helst funktion att skärpa straffen eller förlänga dem mer än vad som är absolut nödvändigt.
Direktivets motståndare hävdar att den globala konkurrensen omöjliggör detta slags djurskyddsnormer, och påstår att EU-länderna omfattas av strängare krav än andra länder. Så är faktiskt inte fallet. Brasilien, som är vår största konkurrent i fjäderfäbranschen, gör redan allt det som krävs enligt direktivet. Även om Europa stoppade importen av allt kött från djur som behandlas illa, skulle brasilianskt kött ändå komma in utan problem.
Följaktligen måste sektorn i Europa antingen försöka sänka kostnaderna, och således öka skalan, eller producera färskt kött av hög kvalitet nära den europeiske konsumenten. Vi märker att det som direktivet syftar till redan är på väg att bli en trend, men detta betyder inte att kommissionen inte bör verka för djurens välbefinnande i Världshandelsorganisationen och göra det mer bestämt än i dagsläget. Jag har frågat kommissionen om saken. Vilket utrymme erbjuder Allmänna tull- och handelsavtalet för djurens välbefinnande? Enligt artikel 20 i avtalet är importrestriktioner för att skydda människors, djurs eller växters liv eller hälsa motiverade av moraliska skäl. Vi måste fortsätta längs denna väg.
I Europa behövs det konkreta bevis för att medborgarna ska återfå förtroendet för EU. Hållbar utveckling är ett av de områden där EU kan samla poäng. Djurens välbefinnande är en del av detta, och direktivet bör därför snabbt genomföras i praktiken.
Åsa Westlund (PSE ),
   . – Fru talman! Miljöutskottet välkomnar givetvis kommissionens förslag om gemensamma regler för slaktkycklingar, särskilt för att förslaget innebär klara förbättringar för djurskyddet, men också för att främja en fungerande inre marknad.
Det stora problemet med kommissionens förslag är att det ligger på en för låg nivå när det gäller djurskyddet. Enligt de slutsatser som har dragit och som vi har som underlag för vårt beslut, måste till exempel beläggningsgraden vara lägre än 25 kg för att stora brister och onödigt lidande skall kunna undvikas. I linje med detta har många av oss ledamöter lagt fram ändringsförslag om just beläggningsgraden och om poängsystemet för trampdyneskador. Dessa ändringar är nödvändiga för att vi skall kunna garantera djurskyddet.
Vi i Europaparlamentet måste ta expertisen på allvar och visa rådet att vi vill ha en skärpning av kommissionens förslag när det gäller djurskyddet. Det är det viktigaste just nu, och kanske inte detaljerna i våra ändringsförslag. Därför hoppas jag att en majoritet i detta parlament i morgon röstar för dessa ändringsförslag, vilka alltså fick ett stort stöd i miljöutskottet. En bred majoritet röstade för dem, både från höger och från vänster. 
María Esther Herranz García,
   . – Fru talman! Jag måste gratulera Thijs Berman och tacka honom för hans arbete. Hans politiska ståndpunkt har varit mycket konstruktiv och realistisk och har gjort det möjligt för oss att sammanjämka de olika ståndpunkter som ledamöterna uttryckt.
Det förslag till betänkande som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har antagit om det nya direktivet om skydd av slaktkycklingar är balanserat, eftersom det tar hänsyn till produktionsmetoderna i flertalet medlemsstater.
Som ni vet är det beläggningsgraden som är nyckelfrågan i detta betänkande. Att döma av den information som jag har samlat in är de gränser för beläggningsgraden som anges i betänkandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling mer än godtagbara i de flesta europeiska regioner, men de skulle kunna orsaka vissa problem i vissa mycket specifika områden i unionen.
Som föredragande har jag försökt återspegla majoritetens mening, och när det gäller ändringsförslagen vill jag för övrigt upplysa er om att jag inte avser att stödja flertalet av dem. Jag anser dock att ändringsförslag 42 svarar mot en ytterst berättigad politisk ambition, nämligen att utvidga de miniminormer som tillämpas i Europeiska unionen till import från tredjeländer.
När det gäller ändringsförslag 44, som syftar till att stoppa genomförandet av ett märkningssystem för kött som omfattas av det nya direktivet om djurs välbefinnande, måste jag säga att detta går stick i stäv mot behovet av att ge dessa varor ett mervärde för att bättre framhäva de europeiska producenternas insatser.
Under senare år har Europeiska unionen utarbetat rikligt med lagstiftning i avsikt att förbättra djurens välbefinnande och reagera på en av de farhågor som den europeiska folkopinionen har uttryckt. Härigenom har vi i avsevärd grad lyckats förbättra skyddet av värphöns, kalvar och avelssuggor – ibland på bekostnad av att sektorns livskraft äventyrats.
Vi måste erkänna att denna ansträngning bör leda till förbättrad kvalitet på produkterna för den europeiske konsumenten, och denna kvalitet måste åtföljas av en effektiv märkningspolitik.
Om vi stöder de framlagda ändringsförslagen, varav flertalet leder till att lagstiftningen skärps i onödan, kommer det likväl att orsaka anpassningsproblem i vissa regioner. 
Marc Tarabella,
   . – Fru talman! Detta ärende går ihop med uppfattningen att Europeiska unionen bör särskilja sig från sina konkurrenter på området djurens välbefinnande.
Jag skulle vilja börja med att gratulera föredraganden Thijs Berman som har försökt gå en medelväg mellan ståndpunkter som låg alltför långt ifrån varandra. Det måste påpekas att en fråga betonas framför alla andra: den om beläggningsgraden. Vi bör döma ut rekommendationen i kommissionens förslag om automatisk registrering av vissa uppgifter, vilket de små producenterna verkar ha svårt att tänka sig och att skriva av som en del av sina kostnader. Låt oss dock återgå till beläggningsgraden, som är den huvudfråga som står på spel.
En första ekonomisk uppskattning i Vallonien visar att det beräknade årliga intäktsbortfallet för en anläggning på 1 000 kvadratmeter, på grundval av en genomsnittsintäkt på 72 cent per kilo, skulle bli 55 procent med en beläggningsgrad på 30 kg per kvadratmeter och 24 procent med en beläggningsgrad på 38 kg per kvadratmeter. Sektorn klarar inte detta beräknade intäktsbortfall. Den planerade utslagningen av oräkneliga producenter i Europa och en stagnerande eller stigande efterfrågan hos konsumenterna kommer oundvikligen att gagna import från länder som inte är i närheten av att tillämpa våra normer eller ens överväga dem. Djurens välbefinnande blir den stora förloraren.
Samtidigt som jag har förståelse för föredragandens argument för att styra det europeiska jordbruket i riktning mot ett hållbart jordbruk, skulle jag avslutningsvis vilja understryka två centrala inslag. För det första innebär en inriktning mot högre kvalitet att de europeiska producenterna kommer att få bära en extra kostnad. Vi bör betona denna skillnad och fästa uppmärksamhet på den genom att använda märkning, så att vi i praktiken inför, och förklarar skälen till, en prisskillnad som intervjupersonen i Eurobarometern – en person som även är konsument – måste vara beredd att betala. Massdistribution har en nyckelroll att spela i detta hänseende.
För det andra – och för att avsluta – är det centralt av vi gör allt som står i vår makt för att se till att Europeiska kommissionen, med hjälp av internationella organisationer såsom Europarådet och Internationella byrån för epizootiska sjukdomar, lyckas göra WTO mer positivt inställt till åtgärderna för djurens välbefinnande. 
Jan Mulder,
   . – Fru talman! Låt mig börja med att gratulera Thijs Berman. Det är mycket möjligt att det är hans första betänkande, men jag anser att han har gjort ett mycket grundligt arbete med det. När det gäller själva betänkandet måste jag säga att jag inte vet någon här i kammaren som är emot att djuren behandlas väl – alla är naturligtvis för det. Samtidigt hyser jag likväl betänkligheter mot detta förslag, eftersom jag anser att det finns utrymme för förbättringar.
För det första införs samma normer över hela Europeiska unionen, och jag kan tänka mig att väldigt olika normer i fråga om beläggningsgraden bör tillämpas i ett kallt klimat, såsom Finland, och i ett helt annorlunda klimat, såsom Italien. Det är mycket möjligt att saker och ting redan skiljer sig åt i praktiken. Kommissionen tar inte någon hänsyn alls till detta, och som föregående talare sa har vi ännu inte sett någon ekonomisk analys. Det är lätt att säga att djurens välbefinnande inte får underordnas socioekonomiska prioriteringar, men en del människor måste ändå livnära sig på detta. Exakt vilka blir följderna för dem? Har kommissionen någon uppfattning om det?
Som många talare före mig redan har nämnt, inbegripet kommissionsledamoten, även om han inte lyckades övertyga mig helt och hållet, är det viktigaste av allt naturligtvis en uppförandekod. Men om vi vill betona det som kallas icke-handelsrelaterade aspekter är det inte särskilt förnuftigt att lägga fram ännu ett nytt förslag mitt under diskussionerna i Världshandelsorganisationen utan att vara säkra på att importörerna fogar sig. Varför tar kommissionen inte upp frågan om en uppförandekod med livsmedelskedjorna och andra stora importörer, och det så snart som möjligt?
Var finns logiken om de europeiska producenterna får höra att de måste uppfylla dessa normer samtidigt som olika livsmedelskedjor får importera från hela världen utan begränsningar och utan att kommissionen kräver att något slags kontroller införs? Vi kontrollerar bara om det finns salmonella, eller vad det nu kan vara, men vi kontrollerar aldrig om djuren behandlas väl. Detta är vad kommissionen bör göra, och detta är vad som saknas helt i dess förslag. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf,
   . – Fru talman! I sin motivering skriver föredraganden att ”alla goda jordbrukare respekterar sina djur”. Det säger sig självt att det måste finnas några som ännu inte har kommit så långt, eftersom vi annars inte skulle behöva föreskriva det genom lagstiftning. Jag anser att problemet även ligger i att många av dem som ägnar sig åt att göda upp kycklingar inte längre är jordbrukare, utan snarare industrimän, för vilka respekten för liv är ovidkommande i deras strävan att få avkastning på kapitalet. Jag kan säga Thijs Berman att den enda slutsats vi kan dra när vi ser hur uppfödningen behandlas är att man inte främst har varit intresserad av djurens välbefinnande, utan snarare av hur djuren kan utnyttjas för att uppnå högsta tänkbara vinst.
Det räcker med att se dessa anläggningar för att inse att det verkligen brådskar att anta lagstiftning om dem. Vi håller med om det. Men jag anser att vi måste vara noga med att direktivet och förordningen i slutändan inte leder till att vi bistår och understöder detta slags industriproduktion. I själva verket är ett problem att dessa bås ofta är hälsosamma utåt sett, men det beror bara på att de skyddas genom förebyggande vaccineringar och medicinska behandlingar, vilka, även om de förhindrar utbrott, leder till att de varianter som för närvarande bekymrar oss eller som ger oss anledning att särskilt frukta fågelinfluensan kan utvecklas. Detta gör de förebyggande åtgärder som man för närvarande beslutar om för frigående djur särskilt problematiska, eftersom det är de goda förhållanden som dessa djur hålls under som ger dem möjlighet att bygga upp ett så starkt motstånd mot sjukdomar.
Vi måste vara noga med att vi i slutändan inte vänder oss till fel människor, och vi måste även se till att de särskilda marknader som dessa djur levereras till, som konsumenterna godtar tillsammans med de högre priserna på dem, inte blir föremål för sådana villkor att jordbrukarna drar det kortaste strået. 
Kartika Tamara Liotard,
   . – Fru talman! Även om Thijs Berman i sitt betänkande på det hela taget gör en bra avvägning mellan vikten av djurens välbefinnande och jordbrukssektorns intressen, skulle jag vilja hävda att kycklingarnas intressen bör väga tyngre i frågan om beläggningsgraden.
Jag vill därför be alla ledamotskolleger att ni, när ni i morgon på väg till omröstningen står upptryckta mot varandra i den överfulla och obekväma hissen, föreställer er att ytterligare tio personer pressas in, och sedan håller kvar den känslan under en minut, bara för att ägna en tanke åt den industriella gödkycklingen, som måste uthärda detta under hela sitt eländiga liv. Jag uppmanar er att ha den bilden framför er när ni i morgon trycker på voteringsknapparna.
I morgon har vi ett tillfälle att ta ett viktigt steg i riktning mot ett mer djurvänligt Europa. Låt oss gripa detta tillfälle, inte bara av hänsyn till djurens välbefinnande, utan även av hänsyn till vår egen mänsklighet. 
Jeffrey Titford,
   . – Fru talman! Detta är ett lysande 48 sidor långt betänkande. Det är en kraftprestation av byråkratisk rappakalja och självklara uttalanden. Författarna har givit oss mästerverk som: ”Om de djurskyddsansvariga övervakningsmyndigheterna skall kontrollera företagen regelbundet leder det till att verksamheten i företagen störs avsevärt och att byråkratin i myndigheterna ökar, vilket i sin tur skulle leda till betydande tilläggskostnader. Dessa skulle kunna undvikas om man gjorde oregelbundna och slumpmässiga kontroller”. Jag låter ledamöterna själva begrunda visdomen i den speciella pärlan.
Parlamentet spottar regelbundet ur sig sådana detaljer. De utarbetas av människor som förmodligen inte har den blekaste aning om hur det är i den riktiga världen, där riktiga människor måste försöka anpassa alla dessa nya bestämmelser i praktiken och fortfarande gå med vinst. Författarna till detta betänkande vill inte bara att detta nya system ska påtvingas kycklingköttproducenter i de 25 medlemsstaterna, utan de gör klart att de förväntar sig att länder utanför EU ska följa efter. Stor chans, skulle jag säga!
Jag kommer från ett land som redan har mycket höga normer för djurskydd och hygien som kontrolleras strängt. Vi behöver inte någon överstatlig byråkratisk diktatur som ska tala om för oss hur vi ska ta hand om våra kycklingar. Författarna till detta betänkande har värpt ett ägg och jag föreslår att vi gör äggröra av det.
Janusz Wojciechowski,
   . – ) Fru talman! I den förordning som vi i dag debatterar fastställs höga normer för uppfödning av gödkycklingar och deras välbefinnande. Dessa normer behövs. Inom Europeiska unionen bör vi sträva efter att se till att djuren behandlas så mänskligt som möjligt. Detta gäller särskilt djur som föds upp för livsmedelsproduktion, såsom gödkycklingar.
Vi bör bespara djuren onödigt lidande, för att garantera en mänsklig behandling och av hänsyn till vår civilisations normer. Vi bör göra det även med vår egen hälsa för ögonen. Omfattande forskning visar att kött från djur som föds upp under dåliga förhållanden och som utsätts för ständig stress helt enkelt är mindre hälsosamt. Ett problem av en helt annan art har dock uppkommit. Genom förordningen införs höga normer för producenter av gödkycklingar i Europeiska unionen, men förordningen är inte tillämplig på importörer. Det är dyrt att upprätthålla höga normer, vilket betyder att våra producenters kött inte kan konkurrera med kött från producenter utanför unionen. Dessa producenter exporterar kött från fjäderfän som har fötts upp i länder där sådana höga normer inte garanteras till den europeiska marknaden. Många europeiska producenter av gödkycklingar hotas av konkurs, eftersom de har blivit mindre konkurrenskraftiga på grund av att de måste uppfylla Europeiska unionens höga normer.
Samma normer bör införas för importerat kött som för kött som produceras inom unionen, inte bara för gödkycklingarnas skull, utan även för producenternas och särskilt för konsumenternas skull. Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har antagit ett ändringsförslag som gruppen unionen för nationernas Europa lade fram, i vilket Europeiska kommissionen uppmanas att se till att även importerat kött uppfyller dessa höga normer.
Jag anser att detta bör vara en allmän princip som inte bara bör tillämpas på fjäderfän, utan på alla jordbruksprodukter. Vi måste kräva att producenterna och importörerna i unionen uppfyller samma normer. 
Jean-Claude Martinez (NI ).
   – Fru talman! Naturligtvis vill vi allihop skydda slaktkycklingarna från de grymheter som begås i dessa anläggningar av koncentrationslägermodell. Just här i kammaren har jag många gånger kritiserat de skamliga industrianläggningarna, där upp till 80 miljoner kycklingar av hankön har bränts levande för att värma upp anläggningarna. Jag har kritiserat hur kycklingarna slaktas med elektriska bedövningstekniker. I själva verket blir kycklingarna inte helt bedövade, med följden att de slängs i hett vatten medan de fortfarande lever: de skållas så att de kan plockas.
Vi är därför alla överens om att det behövs regler. Men när de europeiska uppfödarna läser direktivet, vad ser de? De ser att gödkycklingen ska underkastas två dagliga medicinska inspektioner, vilka ska utförs av en veterinär som måste gå förbi kycklingen på minst tre meters avstånd, att det utrymme där kycklingarna hålls måste ha icke flimrande belysning på 50, 20 eller 100 lux – ingen vet riktigt – uppmätt i fåglarnas ögonhöjd, att anläggningens inomhustemperatur inte får överstiga utomhustemperaturen, uppmätt i skuggan, med mer än 3˚C, att kycklingens strö måste vara 5 cm djupt, att det krävs intyg för att hålla kycklingar och kastrera kycklingar av hankön som inte är äldre än tio dagar, att kycklingarnas trampdynor måste undersökas och att beläggningsgraden måste begränsas till 28, 30, 35 eller 42 kg per kvadratmeter, även om det inte anges om detta betyder ett kilo levande vikt eller metabolisk vikt.
Samtidigt slaktas tusentals kycklingar i Nigeria, och fågelinfluensan kommer att kosta 1,1 miljard afrikanska kycklingar livet. Allt detta på grund av att vi inte kunde få fram de 800 miljoner euro som skulle ha gjort det möjligt att ge varje afrikansk kyckling de två nödvändiga vaccinerna, till en kostnad av 40 cent per dos. Här skulle jag även kunna försöka mig på en aning svart humor. Inför detta överflöd av försiktighetsåtgärder, som är reserverade för vita kycklingar medan svarta barn dör av spetälska, aids och tbc, kommer det lilla afrikanska barnet till slut att utbrista: ”När jag blir stor ska jag inte bli brandman, utan gödkyckling i Europa!”
Under tiden utlokaliserar till exempel våra anläggningar i Bretagne till Brasilien – det ledande landet inom fjäderfäuppfödning – där inte bara kycklingarna, utan även barnen, är oskyddade. De senare behandlas som slavar, så att de brasilianska anläggningarna kan hållas i drift. För att inte tala om bananplanteringarna, där små åttaåringar utmattade somnar på pappkartonger och kommer i kontakt med växtskyddsprodukter som gör dem yra i huvudet – allt detta för bara två US-dollar per dag. Ja, alla har sin egen uppfattning om vad som är viktigast. Somliga väljer vita kycklingar, medan jag för min del väljer afrikanska och asiatiska barn. Det är dit dumheten leder en när man försöker handla dygdigt, och när det gäller detta direktiv handlar vi enfaldigt. 
Elisabeth Jeggle (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag skulle vilja börja med att uppriktigt tacka föredraganden Thijs Berman för hans arbete. Omkring 5 miljarder kycklingar slaktas varje år i Europeiska unionen, och den stora utmaning som målas upp i betänkandet är att uppnå en balans mellan djurskyddet, som är nödvändigt, och skyddet av arbetstillfällen inom den kommersiella produktionen av slaktkycklingar.
Det råder inget tvivel – särskilt inte bland dem som föder upp och håller sig med gödkycklingar – om det rätta i att lägga fram ett gemensamt förslag i syfte att förbättra och harmonisera de förhållanden under vilka djuren hålls i EU.
Även jag stöder betänkandet, men producenterna arbetar redan i dag med ytterst små vinstmarginaler. Om normerna höjs inom gemenskapen, kommer producenterna särskilt att ställas inför problemet med import från tredjeländer där normerna i produktionen är långt lägre än våra egna. Jag begär därför införande av EU-omfattande effektiva, bindande och harmoniserade märkningsbestämmelser som bygger på att skyddsnormerna följs.
För det andra begär jag att krav på vissa normer för hållning och produktion av slaktkycklingar och andra jordbruksprodukter framförs i framtida WTO-förhandlingar. EU:s höga normer för livsmedelsproduktionen bör bli en fördel för producenterna i EU. Även om vi vill skydda djuren kan vi inte samtidigt låta producenterna hamna i ett ofördelaktigt läge.
Det nuvarande hotet i form av fågelinfluensan är en annan påminnelse till oss om hur viktigt det är att slaktkycklingar produceras säkert, i tillräckliga mängder och på sunda ekonomiska grunder. 
María Isabel Salinas García (PSE ).
   – Fru talman! Djurens välbefinnande i animalieproduktionen har tidigare alltid varit en etisk fråga. På grund av flera livsmedelskriser har det nu också blivit en folkhälsofråga. Behovet av särskild lagstiftning inom detta område har därför blivit trängande. Jag anser att detta är någonting som vi alla har varit överens om under denna debatt.
När vi utarbetar denna lagstiftning får vi dock inte förlora fotfästet. Vi måste lägga fram ett genomförbart och trovärdigt förslag och inte begränsa oss till meningslösa gester, som ger intrycket av att strida mot de uppgifter som rådet för närvarande har tillgång till.
I betänkandet av föredraganden Thijs Berman, som jag dessutom vill gratulera, kombineras en äkta omsorg om djurens välbefinnande, mot bakgrund av vetenskapliga data, med den flexibla tillämpning som krävs för att ge producenterna en möjlighet att godta de föreslagna åtgärderna och anpassa sig till dem. Å ena sidan föreslås åtgärder som ska förhindra metoder som leder till onödigt och omotiverat lidande för djuret, och när det gäller den mest omdiskuterade och kontroversiella punkten – beläggningsgraden – presenteras trovärdiga och genomförbara siffror som representerar en betydande utveckling på detta område och som är godtagbara för rådet. Jag anser att vi måste visa ansvar – och att vi har gjort det i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Genom detta förslag bevaras dessutom den nödvändiga flexibiliteten gentemot producenterna. Tack vare detta blir det möjligt för Europeiska unionens medlemsstater att tillämpa denna miniminorm, i stället för att det –vilket oftast är fallet – leder till att gårdar måste läggas ner i onödan.
Jag anser att detta förslag ger nödvändiga stadgan genom att bestämmelserna fastställs med en gradvis tillämpning av sanktioner och en beräkning av kostnaderna för producenterna för att se till att de bördor som detta direktiv leder till inte faller på dem – vilket nästan alltid sker.
Avslutningsvis vill jag be er att stödja Thijs Bermans betänkande, så som det har lagts fram av föredraganden med stöd från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag anser att det är ett väl balanserat förslag som beaktar samtliga parters intressen, vilket inte alltid är en enkel uppgift. Det råder ingen tvekan om att ett antagande kommer att medföra positiva effekter för slutproduktens kvalitet, det vill säga EU-konsumenternas välbefinnande. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Inga andra djur plågas så mycket som broilerkycklingar. Det är de djur som har det i särklass sämst idag. De avlas till extrem tillväxt som gör att en femtedel av alla dessa djur har ledskador. Tätt packade, stressade och födda utan närhet till mamman genomlider de sina korta liv.
Berman har försökt hitta en bra balans med åtgärder, men jordbruksutskottet har tyvärr en slagsida till kortsiktiga intressen. Detta måste rättas till med miljöutskottets förslag. Både djurens hälsa och våra konsumenter kräver bättre villkor. Jag tackar Jørgensen och andra för gott samarbete.
Enligt Eurobarometer gäller den enskilda djurskyddsfråga som flest européer vill ta tag just en förbättring av broilerns villkor. Idag måste parlamentet lyssna till deras röster. Rösta därför ja till Verts/ALE-gruppens förslag och till dem som Jørgensen och vi andra i miljöutskottet har lagt fram. Utan dessa förbättringar förlorar näringen all trovärdighet och riskerar att slås ut – av lågt konsumentförtroende snarare än av konkurrerande import. 
Albert Jan Maat (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill också tacka föredraganden för hans grundliga arbete.
Det får inte råda någon tvekan om detta: Christen Democratisch Appèl (CDA) är för djurskydd och anser det vara av yttersta vikt. Vi välkomnar också det nya åtgärdsprogrammet som lagts fram av vår kommissionsledamot. Detta ändrar dock inte det faktum att, även om det är tydligt att allmänheten i Europeiska unionen inte har några höga tankar om EU:s djurskydd – Gud vet varför, eftersom EU ändå tillämpar världens strängaste normer – så är deras beteende som konsumenter oftast väldigt annorlunda, och det är där som problemet ligger.
Detta innebär att vi, samtidigt som vi inför strängare normer i Europeiska unionen, öppnar marknaden för en störtflod av import om den inte regleras. Man skulle kunna säga att vi inte begår det misstaget i Världshandelsorganisationen och trots att EU gör sitt yttersta så bör vi göra mer. Vi kan sluta avtal om import och importkvoter. Vi kan också ingå avtal om märkning. Vi kan även bestämma att Europeiska unionen under alla omständigheter kommer att stödja dem som har startat speciella projekt, inklusive personerna bakom ”bondens kyckling” i Nederländerna och ”röda etiketten” i Frankrike. Det bör vara möjligt att stödja dem genom att ge dem incitament så att konsumenterna köper deras produkter. CDA föredrar detta sätt att arbeta på, eftersom vi annars kommer att producera ännu mer EU-lagstiftning som konsumenterna som medborgare sedan kommer att applådera. Men i praktiken kommer de att uppvisa ett helt annat köpbeteende så fort de sätter sin fot i snabbköpet.
Det är nödvändigt att det som allmänheten vill ha också återspeglas i konsumenternas beteende. Det är just därför vi är kritiska till detta betänkande. Vi kommer att rösta för ändringsförslag 42, där det krävs att något görs när det gäller import, och vi kommer också att stödja allt i detta betänkande som har att göra med förbättrad igenkänning genom märkning av kött.
Men så länge det inte finns några garantier för att även importen lyder under samma normer, så länge som vi återigen lämnar EU:s jordbrukare i sticket och återigen försvårar djurskyddet i Europeiska unionen, kommer det att vara ytterst svårt för oss att rösta för detta betänkande. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   – Uppfödning och avel av fjäderfän är den progressiva och lönsamma sektorn inom EU:s animalieproduktion. För några månader sedan skulle ingen ha ifrågasatt detta uttalande. I dag står hönsuppfödarna inför ett nytt hot efter fågelinfluensan: den nuvarande lagstiftningen.
Det nuvarande lagstiftningsförslaget, där mer hänsyn har tagits till djurskyddet än till industrisektorn och ekonomiska argument, hotar konkurrenskraften i denna sektor. Djurskyddsfrågorna ska verkligen tas i beaktande. Men vi bör inte gå för långt genom att införa orealistiskt stränga normer som ger våra uppfödare ett sådant svårt konkurrensmässigt underläge att det hotar deras möjligheter till försörjning. Dessa personer har ingen avsikt att plåga sina djur – de vill bara kunna försörja sig på det som de är duktiga på. Därför är överdrivet stränga normer oacceptabla. Dessutom kan de planerade överdrivna restriktionerna även leda till allvarliga spänningar på den inhemska marknaden eftersom länder som inte är medlemmar i EU, som till exempel Brasilien, inte behöver uppfylla dessa strikta normer och därför kan sälja sina fjäderfäprodukter på den europeiska marknaden till ett betydligt lägre pris. Genomsnittskonsumenten väljer, åtminstone i de nya medlemsstaterna, att köpa den billigare produkten, eftersom deras inkomst inte tillåter dem att betala ett högre pris för basvaror, trots miljömedvetenhet och trots att de bryr sig om djurens välbefinnande. Med tanke på professionella, ekonomiska och djurskyddsmässiga hänsynstaganden skulle den acceptabla beläggningsgraden vara 34 kilogram levande vikt per kvadratmeter, med en maximal övre gräns på 42 kilogram levande vikt per kvadratmeter. Allt annat under detta som inkluderas i betänkandet är oacceptabelt.
Låt oss lita på hönsuppfödarnas expertkunskaper, eftersom ingen av dem skulle kunna uppnå goda resultat med sjuka djur. Deras primära intresse ligger i att leda en rationaliserad ekonomisk verksamhet, som tar hänsyn till djurens välbefinnande. Låt oss inte göra deras uppgift så svår att de helt och hållet tvingas ge upp fjäderfäaveln! 

Mojca Drčar Murko (ALDE ).
   – Herr talman! Är det värt att göra ett utkast till lagstiftning i syfte att mildra lidandet för stackars varelser som endast ska leva i sex veckor? Mitt svar är ja och det är inte endast av snällhet mot djuren. Detta har med omtanke om människors hälsa att göra.
Man har med rätta tagit hänsyn till de ekonomiska aspekterna av den industriella produktionen av slaktkycklingar. Frågan gäller emellertid även begränsningar av säkerheten vid forskning av och manipulering med djurens genetiska material.
Vi borde ha tänkt på vidden av den industriella produktionen av slaktkycklingar för länge sedan. Inte endast för djurens välbefinnande utan även på grund av de oplanerade och oavsiktliga effekterna som den har på det genetiska materialet, exempelvis motståndskraft och fortplantning, hos de djur som vi får vår mat ifrån samt de följande effekterna på oss.
Risken för utbrott av fågelinfluensa är förbunden med problemen med kontrollåtgärder, och dessa åtgärder består inte endast av vacciner. En av dess orsaker är uppfödning av slaktkycklingar i anläggningar med överdrivet hög beläggningsgrad, något som inte heller är önskvärt. Jag välkomnar EU:s första lagstiftning av det här slaget. 
James Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta är ett mycket behjärtansvärt betänkande som har tagit lång tid på sig att komma igenom systemet. Betänkandet är så välavvägt som man kan förvänta sig. Jag förstår att det är svårt att finna en avvägning mellan alla de olika intressena på området.
För två veckor sedan lade ett fjäderfäslakteri i Nordirland ned och 400 arbeten gick förlorade, för att inte nämna alla de andra arbetstillfällena på gårdarna och i foderblandningsfabrikerna. Det skäl som angavs var att slakteriet inte längre kunde konkurrera med billig import från Asien och Sydamerika.
Jag råkar anse att det inte finns något som heter billigt livsmedel. Om livsmedel är billigt uppfyller det inte normerna. Därför måste jag ställa mig frågan: produceras kycklingköttet enligt våra nuvarande normer, oavsett förslagen om att höja dessa normer?
Jag stöder ändringsförslag 17 i betänkandet, där det fastslås att vi måste insistera på att tredjeländer ska uppfylla samma normer som EU. För närvarande kommer vi endast med tomma löften om detta. Vi binder händerna på våra producenter och jordbrukare med byråkrati och röd tejp, medan vi tillåter att andra översvämmar vår marknad med livsmedel som inte uppfyller våra normer.
Detta gäller inte bara för fjäderfäindustrin. Det förekommer i produktionen av både griskött och rött kött. De har alla samma problem. Jag välkomnar strängare normer, men jag vill att de ska vara lika överallt. Vi måste låta konsumenterna välja. Vi måste ha en korrekt märkning av livsmedel och den måste vara tydlig så att konsumenter, oavsett var de handlar, tydligt kan avgöra vad de vill köpa. De måste veta varifrån livsmedlen kommer. I många fall försämrar snabbköpen i EU kraven genom att pressa ned livsmedelspriserna. Som jag sa tidigare. Billiga livsmedel finns inte. Billiga livsmedel är undermåliga livsmedel. 
David Martin (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar också detta betänkande och gratulerar kommissionen och föredraganden till åtgärder som visar att EU fortfarande är berett på att ta på sig en ledande roll för att aktivt förbättra och främja djurskyddsfrågor.
Förslagets utgångspunkt är att de nuvarande normerna för att hålla kycklingar för köttproduktion verkligen är mycket låga i delar av EU och att detta märks genom plågsamma benfel, hjärtförstoring, plötslig död, brännsår av ammoniak på fötter och så vidare. Jag välkomnar förslagen från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, men jag anser fortfarande att det finns utrymme för ytterligare förbättringar och därför har jag också skrivit under de ändringsförslag som Karin Riis-Jørgensen lade fram. I synnerhet behöver vi ytterligare åtgärder när det gäller beläggningsgraden och den sammanhängande vilan som ska vara minst sex timmar i mörker samt när det gäller problem som den inhumana frågan om näbbtrimning.
Även om vi endast går så långt som förslaget som Thijs Berman lade fram, skulle detta inte bara innebära ett stort steg framåt för djurens välbefinnande utan också för konsumenterna. Konsumenterna bryr sig om villkoren för hur deras kycklingkött produceras och de bryr sig om hälsan hos de kycklingar de äter. Korrekt uppfödda kycklingar blir bättre kött när de hamnar på tallriken.
Slutligen vill jag ta upp kostnadsfrågan. Jag har tittat på de olika beräkningarna av vad detta skulle kosta industrin. Även om man tar den högsta kostnadsberäkningen och lägger ihop den med kostnaden per fågel, så talar man om en brittisk penny per fågel. Det kommer inte att vara djurskyddsåtgärderna som gör att vår industri inte är konkurrenskraftig. Jag godtar att industrin står inför verkliga utmaningar från länder som Thailand och Brasilien, men det finns också andra faktorer som arbetskraftskostnaden och andra kostnader som vi inte kan konkurrera med. Det är inte djurskyddsnormerna som kommer att avgöra om vår industri överlever eller inte, så använd inte konkurrensfrågan som ett skäl för att avvisa dessa djurskyddsnormer. 
Ioannis Gklavakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill också gratulera Thijs Berman till hans betänkande. Jag vill inledningsvis säga att jag är för djurens välbefinnande, för alla djur i allmänhet och för kycklingar i synnerhet. Om man ser till den större bilden anser jag att detta är bevis på vår humanitet gentemot alla levande varelser på denna planet.
Vi måste dock acceptera att detta, som redan tidigare sagts, ökar produktionskostnaden i Europeiska unionen. På samma gång tillåter vi självklart att kycklingar importeras från tredjeland; vi tillåter all import utom import av vapen. På detta sätt tvingar vi EU:s hönsuppfödare att lägga ner sina hönsgårdar. Detta är olyckligt av två anledningar: för hönsuppfödarna, en grupp som vi borde vara solidariska med, och kycklingarna. Detta leder till att vi om några år kommer att importera kycklingprodukter från tredjeland, som produceras utan något som helst djurskydd. Såvida vi inte vill vara hycklare, måste vi hitta ett sätt att kontrollera levnadsvillkoren för kycklingar i tredje land; annars bör vi inte tillåta import av dem.
Märkning, som Markos Kyprianou nämnde, är en väldigt god idé. Vi anser att det är en utmärkt idé och vill fortsätta med denna sektor. Men vi måste också överväga att subventionera de kostnader som enbart är relaterade till de åtgärder som vi tvingar på hönsuppfödarna. Annars kommer vi också att utradera hönsuppfödarna, och de fjäderfän som vi importerar kommer att ha fötts upp under mycket sämre förhållanden. Förresten är det inte brottsligt att skydda hönsuppfödare, en grupp som ber om vår solidaritet. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! Uppfödningen av kycklingar för köttproduktion är ett av de mest intensiva uppfödningssystemen, och det innebär stora problem för djurens hälsa och välbefinnande. I dag diskuterar vi för första gången minimiregler för skydd av broilerkycklingar. Dessförinnan hade vi bara de allmänna bestämmelserna i direktiv om skydd av animalieproduktionens djur. Detta förslag från kommissionen ska därför välkomnas, liksom Thijs Bermans betänkande. Och alla de som har följt debatten, med kritiska synpunkter och inlägg som har rusat iväg i alla möjliga riktningar, har slutfört en svår uppgift.
Man kan se positivt på artikel 1 i kommissionens förslag, enligt vilken medlemsstaterna får lov att anta strängare bestämmelser, men de bestämmelser som föreslås i direktivet är bristfälliga i vissa avseenden. Den mest omdiskuterade frågan här i dag har varit den om hur hög beläggningsgrad som kan tillåtas när det gäller kilogram levande vikt per kvadratmeter. Kommissionen påstår att den använder den rapport som den vetenskapliga kommittén om djurens hälsa och välfärd lade fram 2000 som utgångspunkt, men det stämmer faktiskt inte, för i den rapporten anges uttryckligen att beläggningsgraden inte får överskrida 25 kilogram per kvadratmeter om allvarligare problem för djurens välbefinnande ska kunna undvikas. I artikel 3 i kommissionens förslag föreskrivs 30 kilogram levande vikt per kvadratmeter.
Jag stöder ändringsförslag 53 av Dan Jørgensen, John Bowis och Guido Sacconi, som hävdar att kycklingar bör hållas med en beläggningsgrad av 25 kilogram per kvadratmeter och att beläggningsgraden kan ökas till högst 30 kilogram per kvadratmeter om ägaren uppfyller vissa villkor. 
Neil Parish (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag välkomnar i allra högsta grad Thijs Bermans betänkande och tackar honom för det arbete som han har lagt ned. Jag anser att höga djurskyddsnormer inte bara är bra för kycklingar, utan även för jordbrukare och konsumenter. Vi måste få rätt avvägning och jag anser att föredraganden är på rätt väg. Det handlar inte bara om antalet kycklingar per kvadratmeter, utan även om de atmosfäriska förhållandena i gårdarna och om de har halm eller något annat så att kycklingarna har något bättre förhållanden under sina mycket korta liv.
När konsumenterna går till snabbköpet för att köpa kyckling måste den vara tydligt märkt. Ett av de nuvarande problemen är att man ofta kan gå in i ett snabbköp varsomhelst i EU och köpa kyckling utan att vara helt säker på var den kommer ifrån och enligt vilka normer som den har producerats.
Kommissionen sa att konsumenterna tycker om att köpa kycklingar som har producerats enligt höga djurskyddsnormer. Ja det gör de, men kycklingarna måste vara tydligt märkta. Kommissionsledamoten måste också vara medveten om att en stor del av det importerade kycklingköttet som kommer till EU redan är delvis tillrett. På så sätt kan det kringgå en del av EU:s tulltariffer. Sedan går det rakt in i förädlade livsmedelsprodukter. När vi sedan går och köper vår kycklingsmörgås på bensinmacken vid motorvägen är den förmodligen gjord av importerat kycklingkött och vi har ingen aning om vilka normer som det köttet uppfyller.
I ändringsförlag 17 till artikel 5 ombes kommissionen att ta fram ett tydligt märkningssystem för kött som importerats till EU sex månader efter att lagstiftningen har trätt i kraft. Jag uppmanar kommissionen att göra detta. När EU inför strängare krav, som jag anser att det måste, måste vi försäkra oss om att allt annat som kommer in i EU uppfyller samma höga normer. 
Ambroise Guellec (PPE-DE ).
   – Herr talman! Djurens välbefinnande är utan tvekan en ädel sak. Vi samtycker till detta och vi gratulerar också föredraganden Thijs Berman till hans arbete. Jag vill endast tillägga att skyddet för jordbrukarna också är en ädel sak, och bör enligt vår mening ha högsta prioritet. Denna sektor är redan allvarligt hotad av icke-europeisk konkurrens. Jag hörde att en kollega nyss sa att det inte har förekommit några nedläggningar av gårdar. Detta stämmer inte, utan det är redan ett utbrett fenomen över hela Europeiska unionen. För att bara nämna ett exempel kan jag berätta om min egen region – Bretagne– som står för 35 procent av den franska produktionen av broilerkycklingar och som framför allt svarar för 18 000 arbetstillfällen, varav 11 000 finns inom jordbruks- och livsmedelsindustrin. Detta är en region där gårdar för närvarande läggs ner.
Det står klart att om den nuvarande – och redan mycket allvarliga – snedvridningen av konkurrensen ökar, så kommer vi att få se en massiv tillströmning av produkter från tredjeland, samtidigt som vår egen export minskar. Att få höra att man ska ”producera varor med hög kvalitet” är gott och väl, men vi vet att anpassning och omstrukturering innebär stora risker och kräver mycket tid.
Mycket arbete har lagts ner på detta, men det finns likväl en del allvarliga brister i motiveringen till denna text. Jag vill nämna tröskelvärdena, som närmast skapar en tävling i dygd och där dessa värden sätts så lågt som möjligt, bedömningsindikatorer för ”avelstävlingar” och sist men inte minst konsekvensbedömningen när det gäller nedläggning av gårdar och minskade arbetstillfällen inom sektorn.
Avslutningsvis vill jag ställa en fråga till kommissionsledamot Markos Kyprianou. Herr kommissionsledamot, med tanke på dagens situation med hot om fågelinfluensa, som närmar sig Europa eller till och med redan finns i Europa, hur ska man kunna hantera paradoxen med å ena sidan strikta EU-normer för djurens välbefinnande och å andra sidan de nödvändiga nationella åtgärderna för att hålla fjäderfän inomhus? Vi ser fram emot ert svar. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Jag vill tacka ledamöterna för en mycket intressant debatt. Kanske skulle jag ha citerat Mahatma Gandhi tidigare: ”En nations storhet och dess etiska framsteg kan bedömas av hur man behandlar sina djur.” Bildningen i EU är tack och lov mycket hög. De flesta brev och klagomål som jag har mottagit från EU-medborgarna rör djurens välbefinnande och i synnerhet slaktkycklingarnas. Detta förslag återger därför EU-medborgarnas åsikter. Det baseras på vetenskap men även på samråd över en treårsperiod med samtliga berörda aktörer för att ta hänsyn till alla deras synpunkter och bekymmer. Det är en kompromiss. En del vill att vi ska sträcka oss längre och har sagt att förslaget håller en låg standard. Andra säger att vi har gått för långt. Det är ett steg närmare för att skydda djurens välbefinnande, men det tar också hänsyn till producenternas intresse.
Konkurrenskraft är förvisso viktigt, men vi vet att ökningen av produktionskostnaden på grund av djurskyddsnormer är mycket låg. Den ligger på mellan 2,5 och 8 cent per fågel. De övriga kostnaderna påverkar konkurrenskraften. Men jag anser inte att EU:s producenter kan konkurrera med utgångspunkt från kostnader. De bör konkurrera med utgångspunkt från kvalitet. Jag har några fotografier här av dermatit orsakat av intensiv uppfödning. Jag tror inte att någon konsument i EU är villig att äta dessa fåglar, det är bara det att konsumenterna inte är medvetna om det. Medvetandegörande och utbildning tillsammans med märkning, som är mycket viktig, är därför den bästa politiken. Vi har brev och vi har Eurobarometern. EU:s medborgare är beredda att betala mer förutsatt att de har kännedom, och det arbetar vi med.
När det gäller fågelinfluensa så hjälper bästa metoder för djurskydd oss att effektivare genomföra förebyggande åtgärder för att skydda industrin och fåglarna mot fågelinfluensa. Det är lättare att kontrollera situationen om man lättare kan upptäcka sjuka djur och därför hör dessa förslag om skydd av djur och skydd mot fågelinfluensan ihop.
När det gäller ändringsförslagen kommer vi, på grund av tidsbrist, att skicka runt en komplett förteckning över godkända och icke godkända ändringsförslag. Jag ber att denna förteckning ska ingå i det fullständiga förhandlingsreferatet av detta sammanträde(1). Många av ändringsförslagen godkändes eftersom de hänger samman med det synsätt som präglar förslaget. Andra kan inte godkännas, huvudsakligen av tekniska skäl men också för att bestämmelserna redan finns i befintlig lagstiftning. De förslag som Alla förslag som handlar om klimatförhållanden, typ av produktion, utbildning av personal och tillvägagångssätt för att utföra kontroller kan godkännas.
En av de känsligaste frågorna var beläggningsgraden. Vi anser att förslaget är en rimlig kompromiss. Det uppfyller normerna, bidrar till att förbättra situationen och till att inrätta villkor och kontroller. Vi föredrar därför att parlamentet godkänner kommissionens förslag på den punkten och vi kan inte godkänna det ändringsförlaget.
När det gäller obligatorisk märkning anser vi, och jag håller med Neil Parish om att det är mycket viktigt, att sex månader är en tämligen kort period. Det skulle vara mycket svårt att utarbeta en omfattande rapport med specifika förslag och vi behöver längre tid för det.
Slutligen när det gäller kostnadsfrågan så kan inte allt mätas i pengar, men jag vet att det är en viktig synpunkt. Djurskyddet utgör en mycket liten del av produktionskostnaden. Jag nämnde tidigare att i ett fall som Världsbanken undersökte lyckades en gård spara 320 000 US-dollar per år genom att införa mycket få förbättringar i behandlingen av fåglarna. Jag anser att detta bevisar att antagande av en djurskyddspolitik endast är en kortsiktig kostnad som till slut blir en vinst och att det finns ekonomiska fördelar för producenterna.
Jag vill åter tacka ledamöterna för att de stöder detta förslag, som är ett stort steg mot förbättringen av djurskyddet i EU. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00.
Richard Corbett (PSE ).
   – Det är oacceptabelt att de kycklingar som vi äter utsätts för tortyr under praktiskt taget hela sitt korta liv. Jag stöder förslaget om att införa en lägre beläggningsgrad för slaktkycklingar och jag kommer att rösta för de ändringsförslag som även jag har undertecknat för att den ska sänkas ytterligare.
Det är också rätt att hantera denna fråga på EU-nivå. Alldeles för ofta hindras djurskyddsbestämmelser av det här slaget på nationell nivå med argument som: ”Om bara vi gör detta, kommer våra producenter att få konkurrensnackdelar och produktionen kommer att flyttas till mindre plikttrogna medlemsstater.” Genom att införa samma norm på hela vår europeiska marknad förminskar vi det problemet i ett slag och garanterar en neutral arena som ger våra producenter lika förutsättningar samt skyddar kycklingar i 25 länder. 

Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 1, 2, 7, 16, 20, 22, 24, 30, 32, 37, 39, 40, 41, 45, 55, 60 och 67.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag helt eller delvis, med vissa omformuleringar: 4, 11, 12, 13, 14, 18, 19, 25, 26, 27, 28, 34, 35, 38, 56, 57.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 3, 5, 6, 8, 9, 10, 15, 17, 21, 23, 29, 31, 33, 36, 42, 43, 44, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 58, 59, 61, 62, 63, 64, 65, 66, 68. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0009/2006) av Gunnar Hökmark för utskottet för ekonomi och valutafrågor om en reform av det statliga stödet 2005–2009 (2005/2165(INI)). 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Kommissionens färdplan för en reform av det statliga stödet är ett bra och viktigt dokument. Jag hoppas att detta betänkande kommer att bidra till förbättringen av politiken för statligt stöd. Jag vill därför tacka de kolleger och skuggföredragande som har deltagit i denna förbättring genom ändringsförslagen samt de diskussioner som vi har haft i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Jag hoppas att denna nya politik kommer att få ett lika stort stöd som den fick i utskottet och jag hoppas att den kommer att ha inflytande på de framtida riktlinjerna för politiken för statligt stöd som kommissionen ansvarar för. 
Om vi ser oss omkring i europeisk ekonomi liksom i internationell ekonomi, ser vi mycket tydligt att de nya företagen och de nya produkterna inte har kommit fram genom statsstöd utan genom goda förutsättningar för företagande och enskilda entreprenörer. Varje typ av statsstöd som snedvrider konkurrensen tenderar alltid att snedvrida den på bekostnad av det nya och växande samt till fördel för det gamla. Detta är därför en fråga som i högsta grad handlar om hur vi skall få nya jobb och nya företag. En statsstödspolitik som innebär att vi konserverar företag med liten konkurrenskraft, gamla produkter och låga löner kommer att bidra till att Europa släpar efter. En politik som däremot riktar in sig på mindre statsstöd, på att ta bort sådana statsstöd som snedvrider konkurrens och som istället satsar resurser på innovation och forskning kommer att kunna ge ett annat resultat.
Vi har i europeisk historia mycket att lära från en lång rad olika erfarenheter när det gäller statsstöd. Jag skriver i mitt betänkande att kommissionen noggrant bör följa och analysera dessa erfarenheter, liksom de goda erfarenheter som finns, eftersom målet för statsstöd ofta är populärt och allmänt gillat. Problemet är bara att resultatet sällan blir det som man har tänkt sig. Resultatet blir att man hamnar i bidragsberoende och i gamla strukturer samt att vi inte får fram de nya arbetstillfällena. Vi har sett det inom varvs- och stålindustri och inom en lång rad andra sektorer. Där statsstöd går in, går förnyelsen och förändringen ut. Vi måste se till att situationen blir den omvända.
Ett övergripande mål i betänkandet är att följa upp det generella målet att minska statsstöd men också, vilket skrivs tydligt i betänkandet och ännu tydligare i kommissionens dokument, att ta bort sådant statsstöd som snedvrider konkurrens. Ytterligare en målsättning är att se till att de regler som finns skall bli tydligare. Målet måste nämligen vara att följa upp kravet på mindre statsstöd. I fråga om de krav som ställs på statsstöd gäller att det skall vara förutsägbart, det skall inte kunna användas till omlokaliseringar, reglerna för statsstöd skall vara generella, stödet skall ha en generell inriktning, det skall vara horisontellt inriktat och inte gynna det ena företaget på det andras bekostnad. Detta är väldigt viktigt när vi diskuterar innovationer. Innovationspolitiken får nämligen inte bli en ursäkt för ökat statsstöd, utan den skall syfta till att skapa bättre förutsättningar för innovation. Samma sak gäller företag i allmänhetens intresse. Vi får inte ha ett statsstöd som överfinansierar den typen av verksamheter, utan vi måste ge möjligheter åt nya företag att växa fram.
Detsamma kan sägas om det regionala stödet eller miljöstödet. Det måste ha en horisontell riktning, vilket gör det öppet och tillgängligt för alla. Om vi ser till att så sker och följer upp kraven på ökad insyn och öppenhet, bättre redovisning och starkare kontroll, då kommer vi att lägga grunden för en statsstödspolitik som innebär mindre statsstöd, inget statsstöd som snedvrider konkurrens, däremot ökade resurser för innovationer, bättre miljö och levande regioner. 
Neelie Kroes,
   . – Herr talman! Gunnar Hökmarks anmärkningar är förnuftiga och jag instämmer helt och fullt i dem. Det är ett nöje att delta i diskussionen om detta betänkande om handlingsplanen för statligt stöd som utskottet för ekonomi och valutafrågor har utarbetat. Jag kan försäkra er att nöjet är ännu större efter era anmärkningar. Som tidigare har sagts är det av grundläggande betydelse att hantera statligt stöd på ett riktigt sätt. Det är ett instrument som i stället för att tillhandahålla en lösning kan ge motsatt effekt om det inte hanteras korrekt. Jag vill gratulera föredraganden till hans tydliga och väl avvägda betänkande.
Jag hyser stor uppskattning för Europaparlamentets intresse för och insatser i arbetet med att förändra bestämmelserna om statligt stöd. Detta är som tidigare har nämnts ett avgörande projekt. Det har hög prioritet för mig under denna mandatperiod. Ni kanske kommer ihåg att samrådet om reformen av det statliga stödet inleddes här i Strasbourg i juni? I dag är Strasbourg åter platsen för vår fortsatta debatt, som förhoppningsvis ska leda fram till en slutsats om vilken riktning vi ska välja för översynen. Det gläder mig att säga att samrådet om reformen av statligt stöd kommer att slutföras med ert betänkande.
Kommissionen har mottagit många kommentarer om handlingsplanen för statligt stöd från många olika berörda aktörer i hela EU. Era kommentarer är ett oumbärligt komplement till vad jag har hört från annat håll i EU. Jag är mycket nöjd med att parlamentet, liksom de allra flesta av de berörda aktörerna, på det hela taget stöder kommissionens planer.
Jag ska inte upprepa innehållet i reformprogrammet som föredraganden var inne på. I Lissabonstrategins anda vill vi att reformen av det statliga stödet ska hjälpa medlemsstaterna att få bästa valuta för pengarna genom att koncentrera statliga resurser på åtgärder som på ett kraftfullt sätt kommer att bidra till den ekonomiska tillväxten och till fler och bättre arbetstillfällen i framtiden. Statligt stöd är skattebetalarnas pengar och därför måste vi vara beredda på att kunna förklara det för dem som vill och för dem som mottar stödet. Vi vill också förbättra tillvägagångssätten för och administrationen av politiken för statligt stöd som föredraganden med rätta kommenterade.
Ett viktigt budskap i betänkandet är behovet av rättsäkerhet. Jag delar helt och hållet oron över att vi kommer att ha misslyckats om vi inte kan synliggöra rättsäkerheten. Kommissionen kommer att förklara vidare hur den avser att använda de ekonomiska aspekterna för politiken för statligt stöd. Marknadsmisslyckande är inte ett magiskt ord. Det är snarare en metodik för att analysera problemen på marknaderna. Jag håller med om betänkandets inriktning på behovet av öppenhet i stödsystemet. Kommissionen har inte befogenhet för att göra juridiska tolkningar när det gäller tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Icke desto mindre har jag uppfattat ert budskap, herr talman! Kommissionen kommer att försöka bistå med vägledning när beslut ska fattas om enskilda fall på detta område.
Jag ser fram emot era frågor och kommentarer och jag kommer att göra mitt bästa för att besvara dem. 
Miloš Koterec (PSE ),
   . – Som ledamot i utskottet för regional utveckling och föredragande för det nyligen godkända betänkandet om statligt stöd för regional utveckling, vill jag ta upp några punkter som gäller de eventuella konsekvenserna av reformen av det statliga stödet för den ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållningen.
I sin färdplan anger kommissionen helt riktigt att statligt stöd är en viktig faktor för att kunna garantera en enhetlig regional utveckling och därmed stärka en av grundpelarna i Europeiska unionens ekonomi. Jag vill passa på att ta upp frågan om regionala bonusprogram. Jag anser att det skulle vara logiskt att investera mer i regioner som sackar efter i strävan efter att uppnå Lissabonmålen. Vi riskerar annars att skapa avancerade, konkurrenskraftiga enklaver som oundvikligen hålls tillbaka av de krisdrabbade områdena, och på så sätt hindras tillväxten inom hela Europeiska unionen.
Dessutom vill jag understryka behovet av att förenkla förfarandena och skapa insyn i hela regelsystemet för statligt stöd. Maximal öppenhet bör strikt tillämpas i processen för att fördela och godkänna statligt stöd. Ingen av de individer och enheter som ansöker om stöd för sin verksamhet och som får avslag på sin ansökan får tvivla på att deras ansökan avslogs av objektiva skäl. De måste likaså informeras om vem som har beviljats stöd och varför. Detta kommer att skapa förtroende och göra det möjligt för medborgarna att kunna lita på att EU:s system fungerar på ett enhetligt sätt.
De nationella regeringarna är en viktig faktor som antingen kan stödja eller störa detta system. Om de får större ansvar vid beslutsförfaranden om statligt stöd måste deras beslut och verksamhet underkastas samma öppenhet som resten av systemet. Jag hoppas, herr talman, att detta leder till att vi efter reformen av det statliga stödet kommer att märka en verklig förbättring av stödsystemet och att det i sin tur på ett objektivt sätt medverkar till en enhetlig utveckling inom Europeiska unionen. 
José Manuel García-Margallo y Marfil,
   . – Herr talman! Eftersom jag instämmer helt och hållet med det betänkande som utarbetats av min gruppkollega Gunnar Hökmark, tänker jag vara mycket specifik och enbart ta upp de frågor som jag vill understryka.
När det gäller den allmänna filosofin håller jag med om att vi inte bara bör insistera på stöd i form av subventioner, eftersom statligt stöd är en form av konkurrenspolitik som inriktas på att skapa lika villkor för de olika företagen, och därmed hör hemma i kapitlet om offentliga utgifter. Vi bör också inrikta oss på de skatteincitament som inte svarar mot skattens natur, utan är en reaktion på viljan att stimulera specifika verksamheter i geografiska områden, det vill säga samma syften som för direkt stöd.
Angående forskning, utveckling och förnyelse vill jag särskilt gratulera föredraganden till att han har utvidgat gruppen av förmånstagare till att uttryckligen inbegripa universiteten bland de möjliga förmånstagarna för denna typ av stöd.
Jag vill också gratulera – och jag vänder mig nu till kommissionsledamoten – till hans kommentarer om riskkapital. Om det finns något som kan förklara skillnaderna i tillväxt mellan Förenta staterna och Europeiska unionen, så är det dynamism. De amerikanska små och medelstora företagens förmåga, inte främst när det gäller nettotalen för nystartade företag, som är mer eller mindre desamma, utan i fråga om de amerikanska småföretagens högre tillväxtkapacitet under de första två åren, som kräver en viss grad av finansiering. Och när det gäller riskkapital ligger vi långt efter. Om mina uppgifter stämmer motsvarar riskkapitalet 0,45 procent av Förenta staternas BNP, medan Europeiska unionens riskkapital motsvarar mindre än 0,14 procent.
Avslutningsvis, när det gäller regionalt stöd, vill jag understryka vad Miloš Koterec sa tidigare, fast jag vill lägga till en aspekt som inte nämndes. Det skulle inte vara vettigt att ta bort statsstödet för de regioner som inte längre omfattas av strukturfonderna på grund av naturlig tillväxt, och inte bara av statistiska skäl, som föredraganden sa tidigare. Om så kommissionsledamoten tillåter mig skulle jag vilja rätta till punkt 36 i denna fråga, så att den även inkluderar regioner som förlorat medel av statistiska skäl och regioner som förlorat dem på grund av naturlig tillväxt.
Återigen vill jag gratulera föredraganden. 
Gilles Savary,
   . – Herr talman! Jag vill tacka vår föredragande Gunnar Hökmark och våra kolleger parlamentsledamöterna. Det handlar faktiskt om ett betänkande som inte är lagstiftande och jag anser att utskottet för ekonomi och valutafrågor har gjort ett gott arbete när det gäller att uttrycka Europaparlamentets starka ståndpunkt. På det hela taget har vi lyckats komma fram till en relativt tydlig syn på saker och ting.
Jag är en av dem som anser, tillsammans med socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, att vi faktiskt behöver se över systemet för statligt stöd. Detta system står mer än någonsin i centrum för kommissionens befogenheter, eftersom Europeiska unionen tills vidare främst handlar om den inre marknaden och konkurrenskraft. Jag är inte säker på om nejrösten i den franska folkomröstningen erbjuder några andra möjligheter för en långsiktig framtid. Detta handlar följaktligen om själva hjärtpunkten av gemenskapens befogenheter, och det är sant att EU och kommissionen riskerar ett sammanbrott till följd av utvidgningen om man inte gör något åt systemet och arrangemangen för de statliga stöden.
Europaparlamentet har framför allt betonat att den inre marknaden och konkurrenskraften inte bör ses som representativa för varje aspekt av det europeiska samhället. Vi är inte bara en marknad. Det måste, som texterna också visar, finnas rum för offentliga åtgärder. Inte bara vid de tillfällen när marknaden misslyckas, utan också vid alla de tillfällen när vi behöver minska sociala och regionala ojämlikheter, hantera externa effekter, främja innovation och, om behovet skulle uppstå, stödja industrin. Ibland när vi skiftar till ett fritt marknadstänkande undrar vi ”är vi i en sådan position i dag att vi kan bygga Airbus eller skulle vi kunna vara i en sådan position att vi kan bygga Ariane-raketen, med hänsyn till den dominerande ideologin?” Jag anser att vi måste behålla möjligheten att kraftfullt kunna ingripa i industrilandskapet och i den allmänna forskningen.
Jag vill säga till kommissionsledamoten att Europaparlamentets huvudsakliga bidrag är att se till att det statliga stödet inte betraktas som någonting som bara ska uthärdas, utan snarare bedöms på ett balanserat sätt, det vill säga att vi inte bara ser till de negativa aspekterna, som till exempel snedvridning av konkurrensen, utan också de positiva effekterna. Vi i Europaparlamentet vill att subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna ska tillämpas tydligt, och mer specifikt att statligt stöd som inte har någon påtaglig effekt på den inre marknaden ska ses som en kompensation. Vi vill också att marknadsmisslyckanden ska förstås bättre.
Slutligen skulle jag vilja nämna de frågor som fortfarande behöver diskuteras och som det hänvisas till i de 21 ändringsförslag som lagts fram. När det gäller offentliga tjänster behöver vi förtydliga de aspekter som har att göra med kompensation, med den legitima finansieringen av offentliga tjänster och med subsidiaritetsfinansiering. Framför allt behöver vi förtydliga vad som utgör det fjärde kriteriet som anges i Altmark-domen, ett kriterium som enligt kommissionens eget medgivande faktiskt är ytterst vagt och väldigt svårt att hantera.
När det gäller innovation kommer Sophia in ’t Veld snart att lägga fram sitt betänkande. Vi anser att det är en mycket bra text och vi hoppas kunna förbättra den. Frågan vi måste ställa oss gäller betänkandets omfattning: ska det vara strikt begränsat till innovation eller bör det sträcka sig ytterligare en bit in på områdena forskning och utveckling? När det gäller regionerna finns det några utmärkta ändringsförslag som fokuserar på att förhindra att omlokaliseringar finansieras av statliga stöd. Detta är ett mycket allvarligt problem, eftersom det ger EU:s medborgare intrycket av att de sätts upp mot varandra och detta gäller dessutom mottagna belopp i form av offentligt stöd.
Avslutningsvis vill jag säga att vi självklart är helt för att överväga statliga stöd inom ramen för Lissabon- och Göteborgsprocessen, det vill säga inte inom ramen för den kunskapsbaserade ekonomin utan också i fråga om miljöskydd. 
Sophia in ’t Veld,
   . – Herr talman! Först och främst vill jag förena mig med dem som stöder Gunnar Hökmarks utmärkta betänkande, som vi som grupp kommer att ställa oss bakom. Vi stöder även kommissionens val till förmån för mindre och mer målinriktat statligt stöd, och låt mig också i det sammanhanget betona, så att vi inte glömmer det, att det belopp det gäller faktiskt är lägre. Statligt stöd bör vara en sista utväg och är därför ingen patentlösning. Även om det ibland kanske kan presenteras som en sådan, har det också skadliga sidoeffekter.
Samtidigt kan vi vara frikostiga med beviljandet av statligt stöd enbart då alla nödvändiga förutsättningar och alla våra övriga politiska punkter har uppfyllts. Annars slutar det med att vi kämpar förgäves. Vi måste till exempel se till att den inre marknaden är genomförd och fungerar väl och i det avseendet hoppas jag att parlamentet kommer att fatta ett förnuftigt beslut på torsdag när det gäller tjänstedirektivet.
Vi måste motverka protektionism, främja sund konkurrens, avskaffa byråkratin och den överdrivna lagstiftningen, garantera bättre tillgång till riskkapital och även upprätta en inre marknad för finansiella tjänster. Samtidigt måste vi se till att sådant som den fria rörligheten för arbetstagare från samtliga EU-medlemsstater och en invandringspolitik som verkligen fungerar och som inriktas på att behålla de bästa och mest begåvade, vårt toppskikt, i Europa i stället för att jaga iväg dem till Förenta staterna.
Först när detta är på plats kan vi se om vi har en möjlighet att gå in med statligt stöd där marknaden är ineffektiv, eftersom detta handlar mer om brister på marknaden än marknadsmisslyckanden.
Jag vill också upprepa att statligt stöd i princip inte bör uppmuntras. Det leder till störningar på marknaden och snedvrider konkurrensen. Gilles Savary sa nyss sedan att Europeiska unionen har en tendens att vara alldeles för liberal, men jag skulle vilja uppmärksamma Gilles Savary på att vi spenderar miljarder i statligt stöd varje år. Även enligt den mest försiktiga beräkning utgör de berörda beloppen mer eller mindre hälften av EU:s budget, vilket i mina ögon inte är så förfärligt liberalt. För min del skulle saker kunna vara liberalare.
Jag håller med Gilles Savary om det han sa för en kort stund sedan: vi måste sätta av statligt stöd för 2000-talets prioriteringar: Lissabonmålen, innovation, kunskap, hållbarhet …
Följaktligen anser jag att vi bör minska det statliga stödet till förlegade och ålderdomliga industrier. När det gäller statsstöd till miljörelaterade mål bör vi först sätta i gång med att dra in de miljarder i statsstöd som vi beviljar de många industrier som förorenar och de sektorer som använder sig av icke-förnybara energikällor. Därför vill jag råda min grupp att stödja Alain Lipietzs ändringsförslag som handlar om detta.
Det globala sammanhanget är också viktigt i debatten. Vi kan självklart inte förneka att generösa summor i form av statsstöd fortfarande delas ut i andra delar av världen. Såpass mycket bör vi erkänna, men vårt mål att sänka de statliga stöden förblir intakt.
Avslutningsvis vill jag säga några ord om offentliga tjänster. Jag skulle vilja upprepa – och jag känner mig alltmer som en ropandes röst i öknen – att fraserna ”tjänster i allmänhetens intresse” och ”tjänster av allmänt ekonomiskt intresse” ännu inte har definierats. Därför är det mycket besynnerligt att lagstifta om dem. Detta enbart sagt i förbigående.
Som Gilles Savary nämnde för en liten stund sedan finns det ett trängande behov av rättssäkerhet och klarhet för dessa offentliga tjänster.
Jag vill avslutningsvis be kommissionen att snarast lägga fram en konsekvensbedömning av de bestämmelser som kommissionen antog förra året om statligt stöd som kompensation för offentliga tjänster. Jag skulle vilja veta hur stora statsstödsbelopp det handlade om, antalet berörda företag och vilken effekt detta hade på marknaden. 
Elisabeth Schroedter,
   . – Herr talman! Jag kan ta vid direkt där Sophia in ’t Veld just slutade. Det stämmer att Europeiska unionen endast kan vara konkurrenskraftigt om det samtidigt är innovativt när det gäller miljöskyddsteknik. Det vore bra om det fanns en bonus, inte bara för innovation, utan också för miljöinformation, och jag anser att det är beklagansvärt att detta fattas i kommissionsledamotens förslag.
Dessutom är det faktum att de minimis-reglerna verkligen måste tillämpas på företag med åtminstone 200 000 euro per år ett viktigt inslag i betänkandet. Jag måste säga, fru kommissionsledamot, att dessa bestämmelser är väldigt generella och otillräckliga. Vi vet att dessa företag behövs i landsbygdsområdena, om dessa områden ska kunna ha någon chans till grundläggande ekonomisk utveckling. Vi vet också att de regioner som påverkas av befolkningsförändringar är i behov av att företag etablerar sig där och för att kunna göra det så behöver de statligt stöd. Eftersom det inte finns något annat sätt att motverka dessa effekter anser jag att det är viktigt att det sker en markant ökning inom detta område.
Slutligen vill jag ta upp bestämmelserna för företag som tillhandahåller tjänster i allmänhetens intresse. Det är inte acceptabelt att sådana regler får ändra Altmark-domen, eftersom vi då riskerar att kommissionen använder konkurrensreglerna för att definiera vad allmänhetens intresse verkligen är. Detta är exakt vad ni försöker göra genom tjänstedirektivet, det kontroversiella dokument som offrar allmänhetens intresse på den fria marknadens altare.
Vad vi behöver – och dessutom snart – är alltså ett ramdirektiv, även om ni inte anser att ni själva har det ansvaret. Och vi behöver det i detta fall eftersom vi vill att den sociala dimensionen i Europa ska stå på säker grund, där det mest grundläggande inslaget är tjänster i allmänhetens intresse. Allmänheten kommer att vända ryggen åt Europeiska unionen om det visar sig att de blir offer för konkurrensreglerna. 
Diamanto Manolakou,
   . – Herr talman! De statliga stöden, med andra ord arbetstagarnas pengar, befinner sig i skottlinjen. Målet är att sänka det statliga stödet och låta Europeiska unionen hantera det, så att det kan passa in i Lissabonstrategin. Detta innebär minskat statligt stöd för gräsrötterna och sämre konkurrenskraft för EU:s kapital. Med andra ord, folks pengar kommer inte att gagna gräsrötterna, utan i stället kapitalets lönsamhet.
Hänvisningarna till statsstöd för det allmänna gemenskapsintresset och till EU:s allmänna verksamhet tyder inte bara på likgiltighet inför den asymmetriska utvecklingen mellan medlemsstaterna, utan utgår också på förhand från att ett sådant förfarande ytterligare kommer att stärka denna asymmetriska utveckling genom att öka ojämlikheterna och orättvisorna.
Det är nödvändigt, säger man, att minska statsstödet för att få positiva resultat. Måste avlägsna landsbygds- och öregioner, som till exempel de i mitt hemland, där det inte investeras något kapital eftersom det inte finns någon eller mycket liten vinst att hämta, verkligen överges, även när det gäller de statliga stöden, och därmed ödeläggas? De håller redan på att överges och det ser ut som om detta kommer att bli värre i framtiden.
Offentliga tjänster håller på att privatiseras och grundläggande behov på gräsrotsnivå håller på att kommersialiseras. Minskat statligt stöd och inriktningen mot att stötta anti-gräsrotsstrategin från Lissabon kommer att förvärra situationen ännu mer för grupperna på gräsrotsnivå. Trots hänvisningen till finansiering av små- och medelstora företag med inriktning på investeringar, finns det tyvärr uppgifter som visar på att än så länge har ekonomiskt stöd för småföretag uteblivit eller fördelats med pipett. De stora företagen har däremot behandlats frikostigt och dagens förslag gynnar dem och stärker deras förmåner. 
Graham Booth,
   . – Herr talman! Det vore mycket trevligt om vi kunde ösa obegränsade belopp över våra förhållandevis fattiga östeuropeiska grannar, men historien har visat att man inte gör de fattiga rika på det viset, man gör bara de rika fattiga. Vid en utställning i Bryssel som anordnades av det nederländska ordförandeskapet förutspåddes att ytterligare tio fattiga europeiska länder kommer att ansluta sig till EU 2022: Albanien, Armenien, Vitryssland, Bosnien och Hercegovina, Georgien, Makedonien, Moldavien, Montenegro, Serbien och Ukraina. Västtysklands erfarenhet av att vräka nästan ett tusen miljarder euro över Östtyskland visar vad det kostar att försöka skapa en neutral arena som ger den fattige grannen samma förutsättningar. Kostnaden för att ge statligt stöd till alla dessa nya medlemsstater kommer att bli astronomisk.
I dag använder EU halva sin budget till statligt stöd. Förenade kungariket är långt ifrån förmöget som det ser ut nu. Vi får höra att vår regering inte har råd med att betala oss rimliga pensioner om vi inte arbetar tills vi är 70 år. Vår hälsovård har högst otillräckliga anslag och vår flotta, som är en bråkdel av vad den än gång var, kan knappast betala bränslet som den behöver för att gå till sjöss.
Låt oss stoppa denna galna idé nu innan de så kallade rika medlemsstaterna blir helt utblottade. Varför hjälper vi i stället inte till att förbättra ekonomierna hos våra europeiska grannar och länderna i tredje världen genom att ge dem möjligheter till frihandel? Om detta berikar oss alla, och det anser jag att det kommer att göra, kommer enskilda medlemsstater att kunna hjälpa sina grannar ekonomiskt, men välgörenhet ska börja på hemmaplan. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Det förefaller mig som om kommissionens politik för statligt stöd ibland har visat sig vara ett trubbigt, oflexibelt och olämpligt riktat verktyg, som ofta har motverkat snarare än underlättat ekonomisk utveckling. Därför vill jag ifrågasätta om det är berättigat att göra fler angrepp på det statliga stödet i den misslyckade Lissabonstrategins kölvatten.
Den specifika fråga jag skulle vilja fokusera på är emellertid regionalstödet. Jag välkomnar det faktum att de aktuella riktlinjerna för regionalstöd, såsom de påverkar min valkrets i Nordirland, är en tydlig förbättring jämfört med tidigare utkast, och att kommissionen har lyssnat på framställningar som jag och andra gjort. I det nya utkastet till riktlinjer föreskrivs en fortsatt särbehandling av Nordirland som en ekonomisk utvecklingsregion och tillåter således fortsatt stöd för att attrahera investeringar från utlandet enligt en sjunkande skala fram till 2011.
Eftersom Nordirland tvingas tävla med en bolagsskatt på 12,5 procent söder om gränsen i Irland, är Nordirlands förmåga att ge stöd för att attrahera utländska investeringar helt oumbärlig. Det är precis sådana lokala verkligheter som kommissionen behöver spegla mer. Detta gäller genomförandet av vad som alltför ofta är stela dogmer om statligt stöd och det gäller även andra politiska beslut som påverkar EU. 
Karsten Friedrich Hoppenstedt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Gunnar Hökmarks betänkande och diskussionen i utskottet gick rakt på pudelns kärna. Framför allt är det ett utmärkt betänkande. Kommissionsledamotens bidrag är också mycket hoppingivande.
Reformen av politiken för statligt stöd är enormt betydelsefull för människor på lokal nivå, där städer, stadsdelar och regioner är de viktigaste källorna till offentliga investeringar. Såsom redan har påpekats spelar kommunala företag en viktig roll för att garantera tillhandahållandet av tjänster i allmänhetens intresse, och det är därför viktigt att kommissionen – såsom man redan har accepterat att göra – meddelar hur man planerar att genomföra de kriterier som fastställdes i EG-domstolens dom i målet Altmark. Om rättsliga tvister ska kunna undvikas måste de som ska tillämpa dessa kriterier ha en klar bild av hur kommissionens politik ser ut. Ju mer konkreta Altmark-kriterierna är, desto svårare är det att genomföra dem, och enskilda offentliga myndigheter kan inte förväntas ge sig i kast med den grundläggande principen och själva avgöra om stöd har beviljats eller ej på grund av att överkompensation har undvikits genom användning av marknadssubventioner. Att göra detta skulle leda till att de blev indragna i en massa tämligen omotiverad byråkrati. De lokala myndigheterna skulle dock kunna ges sådana befogenheter om de, såsom redan har aviserats, fick tillgång till användbara riktlinjer med vars hjälp de exempelvis kan fastställa vilken marknad som är relevant. Jag är glad över att utskottet under Gunnar Hökmarks ledning har uppmärksammat att offentliga små och medelstora företag inte ryms inom definitionen av små och medelstora företag, och jag välkomnar också den slutsats som utskottet har dragit i detta avseende.
Offentliga företag möter allmänhetens behov där de finns och allmänheten ser dem som sin egen egendom. Genom att stödja offentligägda kommunala företag i deras arbete, i stället för att försvåra det, kommer EU att vinna ytterligare anseende i allmänhetens ögon och jag vill därför uppmuntra parlamentet att fortsätta sina påtryckningar för att även offentligägda kommunala företag ska rymmas inom definitionen av små och medelstora företag. 
Ieke van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill sälla mig till dem som har lyckönskat föredraganden, liksom skuggföredragandena, till vad de har uppnått. Jag anser att det återigen är tack vare utskottet för ekonomi och valutafrågor som vi trots allt har lyckats nå ett positivt resultat, som har ett mycket liberalt svenskt perspektiv och samtidigt ett franskt socialistiskt perspektiv.
Till skillnad från min nederländska kollega Sophia in ’t Veld, kommer jag inte att argumentera för minskat statligt stöd. Enligt min mening är inställningen att ”mindre är mer” inte den viktigaste aspekten. Det viktiga är i vilket syfte och hur det statliga stödet används. Statligt stöd ska inte bara ses som en snedvridning eller avvikelse från perfekta marknadskrafter, utan som ett instrument för att uppnå socioekonomiska mål.
Det måste välkomnas att den nuvarande kommissionsledamoten för konkurrensfrågor även placerar sitt ansvarsområde i ett bredare ekonomiskt perspektiv som inkluderar Lissabonstrategin, eftersom denna strategi inte bara handlar om ekonomiska aspekter, utan även om mer vittgående socioekonomiska effekter. Just dessa aspekter – det socioekonomiska perspektivet och det extra perspektivet med sysselsättning och social sammanhållning – vill jag också betona på min grupps vägnar.
Jag vill i sammanhanget nämna två punkter där jag vill be er att inte ha ett alltför dogmatiskt förhållningssätt.
När det gäller marknadsmisslyckande är det framför allt viktigt att även här se till det större sammanhanget, och fullt ut beakta sysselsättning och social sammanhållning. Den andra frågan är det statliga stödets tillfälliga natur. Även här skulle jag vilja be er att möjliggöra en viss flexibilitet, eftersom vissa sektorer på sikt mycket väl kan komma att behöva statligt stöd och statliga instrument – jag tänker bland annat på nationell radio- och teveverksamhet. Vikten av pressens pluralism och en bra balans i informationsförmedlingen kan kräva mer långsiktiga investeringar av statliga medel inom sektorer av detta slag.
Offentligägda bostäder är ett annat exempel. Med tanke på den fysiska planeringen av tätorter och landsbygd, integrationen av minoriteter och den sociala integrationen i städerna, ska vissa marknadsaktörer mycket väl kunna få statligt stöd för att förverkliga dessa mer övergripande mål.
När det gäller den europeiska och den nationella dimensionen vill jag till sist påpeka, vilket även Gunnar Hökmark gjorde i sitt betänkande, att statligt stöd emellanåt kan användas för att skapa en politisk konkurrens mellan medlemsstaterna, och jag vill be kommissionen att hålla ett öga på detta och övervaka saken närmare, och kontrollera om det är medlemsstaterna själva och inte bara de företag som beviljas statligt stöd som måste åläggas sanktioner. 
Helmuth Markov (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! En av Gunnar Hökmarks centrala teser är att marknadsekonomin alltid är det mest effektiva sättet att fördela resurser på. Om vi tar Göteborg på allvar, är det sunt affärsförnuft att utgå från den liksidiga triangeln mellan ekonomisk, social och miljömässig utveckling, men betänkandet har en ekonomisk slagsida.
Om Gunnar Hökmark – som han själv med rätta hävdar – vill att små och medelstora företag ska vara effektiva och att innovationen ska stimuleras, framför allt genom stöd, behövs det i så fall parallellt med detta bra yrkesutbildning, bra utbildning och rätt infrastruktur – inte bara i storstadsområdena utan även på landsbygden. Och därmed står han återigen inför behovet av territoriell, social och miljömässig sammanhållning.
I annat fall är den enkla sanningen den att människor som bor på platser som saknar dessa gynnsamma och naturliga förutsättningar missgynnas. Jag vill därför med eftertryck insistera på kravet att man noga ska tänka igenom var stödet ska sättas in, och man måste också tänka igenom om stödet går till tjänster i allmänhetens intresse, för annars har det inget berättigande.
I ett avseende kan jag säga att Gunnar Hökmark har helt rätt. Han skriver att det inte är någon idé att ge stöd till företag som redan är lönsamma, och på den punkten håller jag med honom.
När jag säger att den sortens stöd är fel tänker jag på Tyskland och den mycket lönsamma motorindustrin som det skyfflas in pengar i, så att företagen sedan bara kan lägga ner och flytta produktionen någon annanstans med hjälp av mer stöd. Det kan inte vara syftet med stödet. I det avseendet har Gunnar Hökmark alldeles rätt.
Det finns en massa modeller som vi måste förändra. De minimis-regeln är rätt modell. Förvisso är det så att regionalstöd i första hand behövs för de mer avlägsna regionerna, och det kan inte förnekas att stödet enligt artikel 87 kommer att fortsätta att behövas för de regioner som för närvarande drabbas av statistikeffekten. 
Zsolt László Becsey (PPE-DE ).
   – Jag lyckönskar min kollega Gunnar Hökmark till hans användbara betänkande, eftersom vi på senare år tyvärr inte har lyckats minska de höga stödnivåerna. Jag håller med om att de administrativa aspekterna av förfarandet också bör förenklas. Jag instämmer med eftertryck i att vi måste göra stödet mer genomblickbart. Jag håller också med om att man bör ta fram ett tydligare regelverk, särskilt inom området för allmännyttiga tjänster. Det krävs också öppenhet för att klargöra vem som kan beviljas statligt stöd. I samband med tillhandahållandet av stöd bör man därför offentliggöra en detaljerad förteckning över de som beviljas stöd, där man specificerar vilka belopp som utgår till varje stödmottagare, i synnerhet när det gäller jordbruksstöd.
Jag vill emellertid uppmärksamma er på att jag å ena sidan instämmer i att det inte bör ske någon diskriminering i stödhänseende mellan regioner eller länder, och å andra sidan måste erkänna att det finns särskilt underutvecklade länder och regioner inom den inre marknaden. Dessa länder behöver emellertid en längre anpassningsperiod – just för att fördjupa den inre marknaden. Det vore olyckligt om debatten om statligt stöd bäddade för politiska angrepp på de nya medlemsstaterna. De nya medlemsstaterna har redan minskat sitt stöd avsevärt. Stödnivåerna är inte särskilt höga ens om man jämför med deras BNP, och de är lägre än motsvarande nivåer i de mer utvecklade medlemsstaterna, om man tillämpar den mest relevanta jämförelsen i form av euro per capita. Detta måste också tas med i beräkningen när man riktar anklagelser mot de nya medlemsstaterna inom andra områden, exempelvis skattedumpning. Det är inte heller bra att koppla samman statligt stöd och EU-stöd med utflyttningen av företag, särskilt med tanke på att de nya medlemsstaterna fortfarande befinner sig i en negativ övergångsperiod vad gäller strukturfonder och direkta betalningar.
Bortsett från det särskilda regionalstödet är syftet förvisso att stödja investeringar som kan skapa arbetstillfällen i underutvecklade och i konkurrenshänseende missgynnade regioner. Vi vill inte införa en strategi som jagar bort investerare från EU. Därför kan det vara både motiverat och användbart att behålla noga riktade stöd som ligger på en rimlig nivå, utan att snedvrida konkurrensen. Sådana planer finns redan i direktiven om regionalstöd. 
Katerina Batzeli (PSE ).
   – Herr talman! även jag vill tacka föredraganden Gunnar Hökmark för hans väl avvägda betänkande om statligt stöd, som fullständigt överensstämmer med kommissionens balanserade rapport och presentation om statligt stöd.
I detta sammanhang vill jag lyfta fram några viktiga punkter som bör prioriteras. För det första behovet av att omdefiniera målen och formerna för det statliga stödet och systemet för att kontrollera och anmäla statligt stöd. För det andra att se till att skapa rättslig klarhet kring vad som är statligt stöd för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, där överkompensation ska vara det mest grundläggande kriteriet, att differentiera det statliga stödet till små och stora offentliga företag och främja företagsstöd, som bör kombineras med starka skatteincitament. Slutligen bör man stödja innovativa satsningar inom forskning, utveckling och innovation, framför allt i avlägset belägna länder och områden och särskilt inom områden där det finns en stor teknisk klyfta. 

David Casa (PPE-DE ).
   – Tack, herr talman! Jag vill sälla mig till mina kolleger och tacka Gunnar Hökmark för allt det utmärkta arbete han har uträttat för att göra det möjligt att i dag anta detta betänkande. Statligt stöd är definitivt en fråga där det finns stort utrymme för diskussioner. Det beror på att frågan direkt berör samtliga 25 medlemsstater. Det är bra att vi frågar oss var vi vill att reformen ska leda oss, och ser på vad som har lett fram till att denna typ av reform behövs. Om man ingående granskar och jämför de preliminära beslut som kommissionen har fattat från februari 2004 och fram till i dag med Lissabonstrategin och slutsatserna från 2002 års toppmöte i Barcelona, är det uppenbart att det vore mycket mer effektivt om det statliga stödet var mer direkt och utformades för att uppnå samma mål. Jag anser därför att vi bör arbeta för att få ett system som är så enkelt som möjligt och som därigenom blir mer effektivt och öppet. Det kommer att bli ett oundgängligt instrument, eftersom det kommer att undanröja den onödiga byråkrati som hittills inte bara har lett till ökat slöseri med pengar, utan även har förhindrat att det statliga stödet används för att få till stånd en utveckling och gjort det mindre lämpat för det syfte som det ursprungligen var avsett för. Vi måste värna mer om hur det statliga stödet används, så att pengarna går dit de behövs och inte sprids ut till ingen nytta, så som var vanligt förr. Vi måste komma till en situation där länderna har tydliga mål för var man vill att deras stöd ska användas – mål som inbegriper proportionalitetsprincipen. Vi får inte glömma att alla skattebetalare bidrar till dessa pengar, och därför vill vi att de ska användas klokt och ansvarsfullt så att de blir mer produktiva och effekterna får allt större genomslag. Vi får inte glömma företag som har logistiska problem till följd av sitt läge i missgynnade områden, exempelvis företag på en ö som Gozo. Än en gång vill jag tacka föredraganden för hans arbete. 
Antolín Sánchez Presedo (PSE ).
   – Herr talman! Statligt stöd är ett legitimt instrument för offentliga åtgärder. Eftersom detta stöd ger en särskild fördel och medför differentierad behandling krävs en striktare motivering för att införa det än för andra för alternativ, och stödet måste utformas omsorgsfullt för att garantera att det är effektivt och att det överensstämmer med unionens politik och mål, samt med EU:s internationella åtaganden.
Vid reformen av det statliga stödet för perioden 2005-2009 måste man ha i åtanke att det finns stora skillnader i inkomster och möjligheter bland EU:s regioner, även när regionalstödet bidrar till en verklig konvergens.
Resultatet av Gunnar Hökmarks betänkande är väl avvägt. Jag är glad över att man i betänkandet tar upp behovet av att knyta reformen av det regionala strukturstödet till reformen av strukturfondsförordningarna fram till 2013, med tonvikt på att det ska vara ett komplement, och att man förordar att lämpliga stödåtgärder behålls för regioner som påverkas av statistikeffekten utan någon diskriminering. Jag ser positivt på förslaget om att höja tröskeln för de minimis-stöd. Det kommer att undanröja byråkrati och framför allt gynna små och medelstora företag. 
Ján Hudacký (PPE-DE ).
   – Först av allt vill jag tacka föredraganden Gunnar Hökmark för hans utmärkta och väl avvägda betänkande som innehåller många idéer om hur politiken för statligt stöd ska utvärderas och genomföras på ett konsekvent sätt. Å ena sidan ligger det givetvis i vårt intresse att se till att statligt stöd som ges i enskilda medlemsstater inte underminerar den naturliga konkurrensmiljön. Å andra sidan är jag mycket glad över att kommissionen i sin handlingsplan för reformen av det statliga stödet har beaktat att det är av avgörande vikt att stärka EU genom att främja den kunskapsbaserade ekonomin, något som vi länge har efterfrågat.
I mitt inlägg vill jag särskilt framhålla innovation, forskning och utveckling, områden som är nära kopplade till tillgången på riskkapital. Inom dessa områden kan offentlig finansiering utnyttjas på ett användbart sätt och generera god avkastning i form av hållbar utveckling och ökad konkurrenskraft i EU:s ekonomi, i första hand för små och medelstora företag.
Modellen med offentliga och privata partnerskap som bygger upp forsknings- och utvecklingscentra, teknikinkubatorer och högteknologiska centra där universiteten spelar en viktig roll, liksom lokala och regionala myndigheter och institutioner inom den tredje sektorn, kan väsentligen bidra till ökad öppenhet kring användningen av offentliga medel och samtidigt bidra till att forskningen och den tekniska och innovativa kapaciteten utnyttjas bättre i de enskilda medlemsländerna. Samma sak gäller för riskkapitalpengar. Utan offentliga medel är det nästan omöjligt att få fram den såddfinansiering som innovativa nystartade företag är i så trängande behov av. Politiken för statligt stöd får inte på något sätt begränsa deras utveckling. Tvärtom bör den uppmuntra och locka till sig tillräcklig privat kapitalfinansiering. Jag förlitar mig på att reformen av det statliga stödet kommer att uppfylla de kraven. 
Giovanni Pittella (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Också jag instämmer med föredraganden, med kommissionsledamoten och med många av mina kolleger i att vi måste reformera det statliga stödet genom att anpassa det till dagens utmaningar.
Problemet är att hitta rätt metoder för att göra detta. Jag anser att huvudstrategin är att begränsa mängden statligt stöd, och samtidigt belöna vissa sektorer som har nämnts, såsom innovation, forskning, miljö och företagande, och garantera ökad öppenhet.
Som min kollega Antolín Sánchez Presedo nyss påpekade är det också klokt att koppla det statliga stödet till sammanhållningspolitiken. Inom detta område har utskottet för ekonomi och valutafrågor med rätta lagt till ett stycke om förmånliga skattevillkor. Vi talar här om ett instrument som kan kopplas ihop med sammanhållningsåtgärder och frigöra en potential av entreprenörskap i vissa missgynnade områden.
Jag hoppas att kommissionen och kommissionsledamot Neelie Kroes kommer att beakta detta viktiga betänkande från parlamentet. 
Corien Wortmann-Kool (PPE-DE ).
   – Herr talman! Förtjust som jag är över Gunnar Hökmarks betänkande om EU:s reform av det statliga stödet vill jag varmt tacka honom och sälla mig till det breda stöd han har fått här i kammaren. Jag stöder helhjärtat kommissionens huvudbudskap om minskat men bättre riktat statligt stöd, liksom att stöttepelarna i den nya politiken är innovation och forskning.
Jag ser fram emot kommissionens konkreta förslag i den här frågan. Utskottet för ekonomi och valutafrågor kommer noga att bevaka kommissionen under de närmaste månaderna och vi kommer med nöje att inleda en dialog med kommissionen, eftersom jag hoppas att kommissionen kommer att utarbeta mer detaljerade riktlinjer om definitionen av statligt stöd för att garantera ökad rättssäkerhet och samtidigt förebygga missbruk. Innovation ska vara det som avses med innovation, i stället för en frisedel för vissa medlemsstater att fortsätta som tidigare.
Jag är också glad över att en majoritet i parlamentet vill gå längre än kommissionsledamoten, och dubbla den minimitröskel vid vilken statligt stöd måste anmälas till Bryssel. Detta undanröjer mycket onödig byråkrati och administrativt krångel, något som främst gynnar små och medelstora företag. Jag vill fråga kommissionsledamoten om hon är beredd att godkänna parlamentets förslag.
Fru kommissionsledamot! I Nederländerna känner vi sedan länge till er beslutsamhet, och jag vill tacka er för ert beslutsamma sätt att reformera det statliga stödet. Jag vill uppmana er att arbeta vidare på samma sätt, för mycket återstår att göra. 
Riitta Myller (PSE ).
   – Herr talman! Politiken för statligt stöd måste stämma överens med EU:s uttalade politiska mål. Det statliga stödet ska påskynda en hållbar tillväxt och en hållbar konkurrenskraft och minska de regionala klyftorna. Stöd får inte ges där det kan motverka dessa principer.
Ett väl riktat statligt stöd uppmuntrar företagande och skapar nya arbetstillfällen, även i regioner som är permanent missgynnade till följd av naturliga handikapp, eller ligger långt från de stora marknaderna. Dessa regioner som permanent missgynnas till följd av naturliga handikapp, exempelvis i norr, bör finnas i samma stödkategori som mål 1-områden.
Stödet måste riktas mer exakt, och bör särskilt styras mot näringslivets flaskhalsar, exempelvis riskfinansiering för att skapa ny teknik och ta den i bruk. Miljötekniken och dess sysselsättningspotential måste särskilt uppmärksammas. 
Rolf Berend (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först och främst vill jag varmt tacka föredraganden Gunnar Hökmark för hans enastående betänkande. Som vi har hört uttalade sig parlamentet för bara några veckor sedan i ett initiativbetänkande för att statligt stöd till missgynnade regioner skulle fortsätta att utgå fram till 2013. Eftersom den hjälp företagen får genom statligt stöd hör till de faktorer som påverkar dem när de fattar beslut om investeringar inom ett visst område, bidrar det på ett avgörande sätt till den ekonomiska tillväxten och skapandet av nya arbetstillfällen inom det området. EG-fördraget innehåller ett grundläggande förbud mot statligt stöd om det har skadliga effekter på den inre marknaden genom att det riskerar att snedvrida konkurrensen, men undantag görs för vissa typer av statligt stöd, exempelvis stöd som ges för att främja den ekonomiska utvecklingen i EU:s mindre gynnade regioner. Som ledamot av utskottet för regional utveckling är jag av den bestämda uppfattningen att direkt statligt stöd spelar en avgörande roll för den regionala utvecklingen och fyller en viktig funktion för att uppnå våra främsta sammanhållningsmål.
Den räckvidd som stödet ges i artikel 87.3a i EG-fördraget i kombination med riktlinjerna för regionalstöd har tidigare gjort det möjligt för de berörda regionerna att locka till sig företag och därigenom aktivt bidra till sin egen föryngring. Om sådant stöd inte längre var möjligt skulle dessa regioners konvergensprocess äventyras av att de inte har några konkurrensfördelar jämfört med regioner som inte är missgynnade i utvecklingshänseende, men även jämfört med regioner i de nya medlemsländerna som får maximalt stöd. Detta gäller särskilt regioner som gränsar till de nya medlemsstaterna.
Att minska byråkratin är en viktig del av lagstiftningen om statligt stöd och ett viktigt bidrag till att skapa en mer företagsvänlig rättslig miljö, precis som det höjda stödet. 
Paolo Cirino Pomicino (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! På samma sätt som föredraganden är en förnuftig man, är detta resolutionsförslag en förnuftig balansgång mellan olika ståndpunkter och uppfyller ett centralt krav för EU, som alldeles för länge har suttit fast i låg tillväxt och dålig konkurrenskraft.
Prodikommissionen brukade betrakta det statliga stödet som en fiende till konkurrensen och till den inre marknaden. Sorgligt nog var det en ensidig och snedvriden syn, som ofta innebar att mindre av det berättigade offentliga stödet gick till strategiska ekonomiska sektorer som forskning och innovation, eller till den viktiga sammanhållningspolitiken. Barrosokommissionen tycks däremot anlägga ett annat synsätt, och den resolution som har antagits av utskottet för ekonomi och valutafrågor innehåller vissa riktlinjer som kommissionen inte bör frångå.
Ingen av oss är emot konkurrens. Ändå har detta för marknadsekonomin grundläggande värde ofta varit föremål för ideologier som har utformats av byråkrater och ekonomer som så till den grad har saknat allt politiskt ansvarstagande att de i den de, i den reala ekonomin, har orsakat en försening av återhämtandet av konkurrenskraften i hela regioner inom EU.
Som Giovanni Pittella redan har påpekat måste vi i dag påbörja ett nytt kapitel genom att förena konkurrenskraft och sammanhållningspolitik. I det syftet är exempelvis förmånliga skattevillkor användbara eftersom de kan ge ett positivt bidrag till sammanhållningspolitiken och eftersom de i brist på en skatteharmonisering bland medlemsstaterna kan utgöra ett viktigt instrument i händerna på nationella regeringar för att hantera underutveckling på regional nivå.
Jag vill därför bara rekommendera Neelie Kroes en sak: att hon så snart som möjligt lägger fram ett nytt förslag till direktiv. Förslaget bör, om inte enbart så dock i huvudsak, beakta parlamentets riktlinjer, med tanke på att den kris unionen brottas med helt överskuggas av rådets kris och rådets oförmåga att till exempel hantera det orättvisa sätt på vilket medlemsstaternas marknader har avreglerats, en situation som är långt mer skadlig för konkurrenskraften än varje form av missriktat statligt stöd. 
Neelie Kroes,
   . – Herr talman! Jag kan skatta mig lycklig i kväll. Min slutsats är att det inte råder någon särskilt stor politisk oenighet i den här frågan. Jag gratulerar föredraganden. Betänkandets innehåll och kommissionens genomgång är i linje med våra diskussioner under den här debatten.
Jag skulle vilja understryka att det inte finns några stela dogmer. Det klargjordes från er sida. Det handlar mer om att vi försöker få medlemsstaternas företag på kroken, eftersom stödet inte går till medlemsstaterna själva. Via statligt stöd ger medlemsstaterna en krok till dem som behöver lite hjälp, i stället för att helt enkelt ge dem fisken. De vill göra det själva, men de behöver lite uppbackning.
Sophia in ’t Veld och andra ledamöter har talat om mindre och bättre statligt stöd. Hon nämnde att kommissionens uttalande innehåller goda råd, vilket både hennes politiska grupp och hon själv anser. Jag skulle gärna ha velat säga att det var min egen formulering, men vi fick den från rådet. Stöden bör vara mindre och bättre. Det är vad vi försökte antyda och det är vad föredraganden tog upp i sitt betänkande. Statligt stöd måste utformas för att inte bara främja tillväxt, innovation och sysselsättning, utan också ett brett register av primärt icke-ekonomiska områden. Vi håller alla med om att dessa områden är av grundläggande betydelse för vår europeiska sociala modell. De inbegriper social och regional sammanhållning, humankapital och kulturell mångfald, som Ieke van den Burg så riktigt påpekade. Men statligt stöd bör användas på ett klokt sätt, eftersom det är skattebetalarnas pengar. Vi bör inte konkurrera genom statligt stöd från medlemsstaterna, eftersom det är fel väg. Det skulle ha mycket skadliga effekter. Vi får inte tillåta en subventionskapplöpning mellan medlemsstaterna. Det finns alltså helt klart ett behov av mindre och bättre riktat stöd.
När det gäller de specifika frågor som har tagits upp här i dag, kommer kommissionen att göra sitt yttersta för att förbättra bestämmelsernas fungerande i praktiken. Vi kommer också att öka öppenheten, vilket flera ledamöter med rätta efterlyste. Stödet bör övervakas, men i slutändan är det bara genom ett positivt partnerskap som vi kommer att ha möjligheten att åstadkomma en lyckad reform av det statliga stödet.
Ett par ledamöter berörde betydelsen av riktlinjerna för regionalstöd och vikten av att fokusera stödet på de regioner som har störst behov. Vi diskuterade detta tidigare och det antogs förra året. Jag vill upprepa att detta inte är dogmatiskt, men att hänsyn tas till att några ibland behöver mer uppbackning än andra. Vi vill åstadkomma ett rättvist och balanserat paket och det är vad vi diskuterade här i december.
Vi kommer att titta mer på hur bestämmelserna för statligt stöd kan anpassas till nya finansieringsmekanismer såsom partnerskap mellan den offentliga och den privata sektorn. Samma sak gäller för stöd till projekt av gemensamt intresse för att gynna konkurrenskraft och teknisk innovation. Frågan om innovation har tagits upp. Jag läste precis en artikel av professor Getz, som säger att innovation inte bara bör utvecklas inom ett företags avdelning för forskning och utveckling. Den bör finnas på alla nivåer, från botten till toppen. Det är en intressant filosofi som är värd att fundera över när vi talar om hur vi ska främja innovationen.
Låt oss nu gå över till att tala om små och medelstora företag. När vi ser på de 25 medlemsstaterna så ser vi att 92 procent av alla företag inom EU finns inom kategorin små och medelstora företag. När vi talar om att skapa arbetstillfällen och ekonomisk tillväxt måste vi alltså hålla i minnet att den stora majoriteten hamnar inom kategorin små och medelstora företag. Det är vad vi försöker ta med i beräkningen när vi talar om att ge dessa företag mer uppmärksamhet än de hittills har fått och att stimulera innovation och samarbete mellan t.ex. en kombination av forskningsinstitut, mindre företag och större företag. Det är en utmaning att se till att alla dessa små och medelstora företag kan dra nytta av de här möjligheterna.
Det har med rätta nämnts att riskkapitalet inte är särskilt utvecklat i Europa. Jämfört med Förenta staterna förekommer det ganska ofta att innovativa idéer inte tas upp av små eller nystartade företag eftersom det saknas uppbackning från bankerna. Statligt stöd för att backa upp dessa företag i deras tidiga utveckling kunde vara till stor hjälp.
Corien Wortmann-Kool frågade om kommissionen kunde höja tröskeln. Jag säger inte att vi inte skulle vara beredda att höja den. Men vi ska hålla i minnet att vi talar om små och medelstora företag och inte om stora företag, och vi bör försöka minska på byråkratin och de administrativa bördorna. Det belopp som vi talar om täcker verkligen in den kategorin. Vi kommer att lägga fram ett förslag ganska snart, men var inte alltför optimistiska. Jag har hört ryktesvägen att folk föreställer sig enorma summor pengar, men då tar vi inte den kategorin i beaktande.
När det gäller miljön kan kommissionen inte vägra att godkänna stöd bara för att det mål som eftersträvas inte är ett miljömål. Jag är säker på att detta inte är den fråga som man ställer sig. Vi måste se på alla EU:s politiska områden. Kommissionen delar dock målsättningen att minska statligt stöd som skadar miljön, och vi bör alla uppmuntra medlemsstater att ta hänsyn till detta när de beslutar om att ge stöd.
När det gäller offentliga tjänster och tjänster av allmänt ekonomiskt intresse klargör kommissionens beslut och ramverk hur reglerna för statligt stöd ska tillämpas på ersättning för offentliga tjänster. Kommissionen avser att redogöra för den effekt dessa regler har, inom den tidsram som gäller för dessa instrument. Som ni vet anser kommissionen inte att ett ramdirektiv är nödvändigt. Jag talar om mindre byråkrati. Jag är konsekvent och säger inte att vi ändå bör göra detta när det inte är nödvändigt.
Slutligen har föredraganden och skuggföredragandena lagt ned mycket arbete på det här betänkandet och jag är tacksam över att vi kan ha en diskussion med samma mål, dvs. fler arbetstillfällen för EU, i ett socialt sammanhang som vi är stolta över att leva i. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0021/2006) av Edit Herczog för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd om globaliseringens effekter på den inre marknaden (2004/2225(INI)). 
Edit Herczog (PSE ),
   – Globaliseringen har pågått genom Europas historia. Låt oss tänka på kristendomens expansion, upptäckten av världen, den vetenskapliga och industriella revolutionen. Europa har alltid hittat ett progressivt svar på globaliseringens alla utmaningar.
Samtidigt har vi dock alltid sett hur människor bemöter nya och åter nya förändringar med rädsla och försiktighet. Så har alltid varit fallet, även när förändringen i sista hand gynnade Europa och Europas befolkning. Samma sak gäller i dag. Den plötsliga demokratiseringen av olika geografiska områden under 2000-talets början och informationsteknikens revolution har fått oss att inse att världens omvandling är oåterkallelig, och att vi på sikt kommer att få leva med den globala konkurrensen.
Den fråga vi nu har att besvara är hur Europa ska kunna reagera på situationen, för att se till att dess medborgare vinner på detta under 2000-talet. Jag är särskilt glad över att ledamöterna från utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd tänker i samma banor. Debatten var konstruktiv och tankeväckande, och klargjorde att vi inte kan isolera oss. Inte nog med att det är fysiskt omöjligt att försöka göra det i dagens Internetbaserade värld, där förutsättningarna ändras från minut till minut, men det skulle dessutom vara detsamma som att ge upp konkurrensen och det skulle leda till att vi ohjälpligt hamnade på efterkälken. Apropå det resolutionsförslag som har lagts fram för er och eftersom betänkandet utarbetades på mitt eget initiativ, vill jag säga att det är mycket viktigt att vi utnyttjar de resurser som står oss till buds, men vi får inte gå utanför frågan om globaliseringen och den inre marknaden, som anges i titeln. Europas politiska, ekonomiska och civila aktörer måste inse att det bara är genom ekonomisk tillväxt och ökad sysselsättning som vi kan upprätthålla vår kontinents enastående sociala landvinningar. För att kunna göra detta måste vi se till att Europa är det bästa möjliga valet för stora multinationella företag i den globala konkurrensen. Vi måste se till att Europa är en trygg startpunkt och stabil bakgrund för stora europeiska företag och erbjuder förutsättningar för att små och medelstora företag ska kunna växa och blomstra. Det råder ingen tvekan om att dessa strävanden lägger ett tungt ansvar på EU:s lagstiftning, inräknat oss själva i Europaparlamentet. Det är uppenbart att vi inom vissa överreglerade områden behöver färre, bättre och effektivare bestämmelser, medan det motsatta förhållandet gäller för andra områden, där vi måste kunna rätta till alla allvarliga brister och skapa rättssäkra regelverk. Jag tänker då särskilt på att skapa och bevara kunskap och omvandla kunskapen till ekonomiska fördelar.
Detta är ett flerdimensionellt, horisontellt arbete, som även omfattar stöd till och uppmuntran av forskning och innovation, modernisering av utbildning och skydd av immateriell egendom. Om vi inte gör detta är det ingen idé att tala om ett kunskapsbaserat samhälle och en kunskapsbaserad ekonomi i Lissabonstrategin, i Wim Kok-rapporten eller i något av Europaparlamentets beslut. Och låt mig sist men inte minst påpeka att Europa bara kan bli starkt och konkurrenskraftigt gentemot de globala utmaningarna om vi inte försvagar vår egen enighet inifrån. Vi behöver en dynamisk inre marknad och ett gemensamt europeiskt område där medborgarna inte bara kan resa fritt, utan också arbeta och använda sin kunskap fritt inom hela EU och till gagn för EU.
Detta är vad jag har velat bidra med genom mitt betänkande. Jag vill tacka alla som har hjälpt mig för deras arbete. Jag vill tacka kommissionen för deras hjälp, och låt mig återigen betona hur mycket jag uppskattar alla som har bidragit till detta arbete genom att komma med ändringsförslag och idéer. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Europeiska kommissionen välkomnar Europaparlamentets initiativbetänkande om globaliseringens effekter på den inre marknaden. Vi tackar alla som har deltagit, särskilt föredragandena Edit Herczog och Helmut Markov, och ledamöterna i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd samt utskottet för internationell handel, för det väl utförda arbete de tillsammans har lagt ned på att sammanställa det här betänkandet. Jag vet att det inte var någon lätt uppgift eftersom globaliseringen är en ytterst komplex fråga.
Det var också mycket nyttigt att anordna en utfrågning i ämnet. Jag uppskattade möjligheten att tala om hur jag ser på utmaningarna, och att höra direkt vad parlamentsledamöterna och de olika aktörerna hade att säga. Resultatet är ett mycket balanserat och omfattande betänkande där de viktigaste utmaningarna behandlas på ett koncist sätt. Betänkandet är ett bidrag i rätt tid till en viktig debatt. EU behöver finna lämpliga svar på dagens viktiga utmaningar: den globala konkurrensens ständigt ökande kraft, konsekvenserna av ny teknik och vår åldrande befolkning.
Allteftersom den internationella integrationen accelererar har begreppet öppna marknader och den globaliserade ekonomin kommit under attack. Självklart finns det berättigade farhågor om globaliseringen. Det måste finnas lämpliga strukturer som gör det möjligt att särskilt bistå utvecklings- och tillväxtekonomier. Det finns också ett klart behov av lämpliga styrelseformer. Emellertid finns det vissa som missbrukar dessa argument för att försöka underminera hela idén med ekonomisk frihet. Jag förnekar inte att många industrier genomgår svåra och tidvis smärtsamma övergångsperioder. Men det hjälper inte alls att söka lösningen på andra håll – utländska uppköp, billig import och migrerande arbetstagare.
Protektionism är inte svaret. Historiskt sett har det aldrig varit svaret – det har bara skapat stora spänningar mellan länder – och det är inte heller svaret nu. Om man jämför graden av öppenhet i ekonomiska system med ekonomisk tillväxt och utveckling så kommer detta att visa att öppenhet lönar sig. Det har alltid lönat sig och det kommer alltid att göra det. Framför allt för folket. Med arbetstillfällen. Med framgångsrika företag. Genom att frigöra människors energi, och inte skydda eller begränsa dem.
Jag är mycket glad över att utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd samt utskottet för internationell handel, som har avgett ett yttrande, i detta betänkande intar en konstruktiv och balanserad inställning gentemot globaliseringen. Som det sägs i betänkandet kan vi göra globaliseringen till en framgång om vi skapar rätt förutsättningar och om vi fokuserar på våra starka sidor. Och vi behöver inte vara blygsamma här. Europa har mycket att erbjuda.
Vi måste försäkra oss om att EU och den inre marknaden förblir en attraktiv plats för konsumenter och företag, en attraktiv plats att investera, särskilt för verksamhet inom forskning och innovation för högt förädlade produkter och tjänster, där våra företag är särskilt duktiga. Detta kräver en stark, kunskapsbaserad och väl reglerad inre marknad där vi använder den erfarenhet vi har fått och de läxor vi har lärt oss. Detta är EU:s bästa svar på dess interna problem med låg ekonomisk tillväxt och hög arbetslöshet, men också på globaliseringens utmaningar.
I detta sammanhang har vi följande prioriteringar: ett effektivt genomförande av den nya Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning; fullbordandet av den inre marknaden, inklusive tjänster, telekommunikationer, energi och finansiella tjänster; att se till att vi har enkel och effektiv reglering som befriar företag och medborgare från onödiga kostnader och administrativa bördor; och att bättre använda det befintliga ramverket för den inre marknaden, som inkluderar ett bättre administrativt samarbete över gränserna. Det mesta av det relevanta arbetet är redan på gång, och det är viktigt att alla aktörer, på EU-nivå och på medlemsstatsnivå, gör allt de kan för att förverkliga detta.
Som det med rätta betonas i betänkandet har globaliseringen också en stark extern dimension inom politiken för den inre marknaden. Vi behöver vara mycket mer utåtvända än tidigare och vara medvetna om de externa aspekterna i vår interna ekonomiska politik, såsom våra regler för den inre marknaden. Inget är längre enbart inrikespolitiskt. Vi behöver mer internationell harmonisering av lagstiftningen och ekvivalens mellan reglerna. Detta är särskilt viktigt inom området finansiella marknader, som går i spetsen för globaliseringen. Vidare måste EU utnyttja sin storlek för att bidra till att åstadkomma ambitiösa och välbalanserade lösningar på problem med marknadstillträde eller rättsliga frågor. Ett lyckat slutförande av Doha-rundan, även när det gäller tjänster, är ett väsentligt element i detta avseende. Det kommer att vara till gagn för alla!
Sist men inte minst behöver vi ett nytt partnerskap mellan EU och medlemsstaterna. Ingen av dem kan på egen hand se till att Europa förblir den attraktiva plats det ännu är. Jag är övertygad om att Europaparlamentets betänkande väsentligt kommer att bidra till denna viktiga bredare diskussion om EU i en globaliserad värld. 
Helmuth Markov (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, fru Herczog, herr kommissionsledamot! Utskottet för internationell handel har avgivit ett yttrande där vi förklarligt nog i första hand tar upp handelsrelaterade frågor, och även om föredragandens utskott inte har behållit alla våra förslag – sådan är ju politiken – är vi tacksamma mot henne för att hon har tagit initiativ till detta betänkande. Vilka frågor ansåg vi då vara viktigast? Som ett sätt att kompensera globaliseringens potentiellt negativa effekter för EU har kommissionen föreslagit att det ska inrättas en särskild fond och vi har enats om att detta var rätt sak att göra, med tillägget att en sådan fond måste finansieras ordentligt.
För det andra har vi noterat att EU, trots ogynnsamma internationella förhållanden, är en av världens största producenter och investerare, och att unionen självklart även har möjligheter att fortsätta utöva en hel del ekonomiskt inflytande på de globaliserade marknaderna, men vi påpekade också att vi – i synnerhet i vår handel med tredjeländer – måste beakta huruvida dessa länder uppfyller internationella normer för lagstiftning om arbete, social trygghet och miljö, och vi föreslog att preferensavtalen skulle utvidgas eller anpassas på ett sådant sätt att de tredjeländer som gör så skulle beviljas viss preferensbehandling – det vill säga de länder som har ratificerat de internationella avtalen om arbetstagar- och miljöskydd och har genomfört dem i vederbörlig ordning.
Kommissionsledamoten har just nämnt Doha-rundan, och det med all rätt, även om det finns vitt skilda uppfattningar om den. I yttrandet från vårt utskott säger vi att vi uppmanar kommissionen att genomföra en utvärdering av hur ytterligare multilaterala avtal påverkar jordbruket och tjänstesektorn inom EU, innan vi går vidare med dessa förhandlingar. Det finns saker som samverkar här. Precis som vi inom EU har vissa problem, som jag skulle kunna räkna upp om jag hade tillräckligt med tid, har tredjeländerna sina egna problem, och jag menar att det enda sättet för alla att gå vidare är att acceptera varandras problem. 
Zuzana Roithová,
   . – Det här betänkandet, som jag har uppmuntrat, är ett svar på de ökande problemen för unionens inre marknad i den globala ekonomin. Med tanke på att reglerna världen över i realiteten ser något annorlunda ut jämfört med de regler som gäller inom unionen, befinner vi oss vid ett viktigt vägskäl. Det europeiska välståndets öde kommer för det första att bero på hur och när vi ser över våra sociala och marknadsekonomiska bestämmelser i syfte att öka den verkliga flexibiliteten, och för det andra på om Europa kan få ett större inflytande över utformningen och kontrollen av globala ekonomiska bestämmelser som bättre överensstämmer med våra värderingar. Höga sociala och miljömässiga normer är en lovvärd landvinning för den europeiska civilisation som har utnämnt sig själv till ansvarig för planetens långsiktigt hållbara utveckling. Den andra sidan av myntet är dock högre produktionskostnader och lägre konkurrenskraft inom en rad områden som utsätts för global konkurrens, särskilt från asiatiska ekonomier som är obekanta med dessa normer. I tredjeländer skövlas naturtillgångarna och handeln kännetecknas av laglöshet. Arbets- och levnadsvillkoren strider mot grundläggande mänskliga lagar. Detta är något EU inte får blunda för.
Betänkandet är en dialog om hur det europeiska regelverket ska ses över på ett sätt som gör att det inte blir ett hinder för konkurrenskraft och sysselsättning, utan i stället blir ett stöd i strävandena att göra EU:s marknad mer attraktiv och öka levnadsstandarden. Det är också en signal om att EU:s utrikespolitik kraftigt måste förstärkas och om att vi måste hävda en handelsstrategi som grundar sig på våra värderingar. Vår naturliga allierade i dessa strävanden och i WTO är Förenta staterna. Jag förordar att vi intensifierar den dialogen. Den svaga punkten i dessa strävanden är det tungrodda beslutsfattandet i EU:s egna institutioner, som kunde ha förbättrats med en ny konstitution. Till sist vill jag lyckönska föredraganden, som har beaktat de offentliga utfrågningarna och hela debatten i de båda utskotten. Hennes betänkande är både väl avvägt och grundligt, och förtjänar därför parlamentets eftertryckliga stöd. 
Danutė Budreikaitė,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! En global marknad där informationstekniken möjliggör rörlighet för varor, tjänster, arbete och kapital är ett fenomen som vi inte kan förneka, och vi måste sträva efter att dra fördel av de positiva möjligheter som detta fenomen för med sig. Endast en konkurrenskraftig ekonomi kan överleva på en global marknad.
EU:s inre marknad har varit en av de starkaste aktörerna på världsmarknaden, men tappar nu fart och stagnerar. Genom att utnyttja luckor i WTO:s regelverk och inte ansluta sig till arbetssäkerhets- och miljönormer erövrar asiatiska länder som Kina framgångsrikt EU:s marknader för textil, skor och elektronik.
EU-ländernas tvekan inför att fatta beslut som kan påverka EU:s långsiktiga ekonomiska utveckling hotar också konkurrenskraften inom andra områden. Med detta menar jag att det saknas en gemensam energi- och industripolitik, och att det finns ett ökat hot mot EU:s arbetsmarknad och den fria rörligheten för tjänster.
Tillämpningen av övergångsperioden när det gäller rörlighet för de nya medlemsstaternas arbetskraft och antagandet av ett tjänstedirektiv som inte omfattar ursprungslandsprincipen kommer att försämra EU:s konkurrenskraft.
Jag uppmanar därför EU:s gamla medlemsstater att slopa övergångsperioden när det gäller rörlighet för de nya medlemsstaternas arbetskraft och uppmanar Europaparlamentet att rösta för ett tjänstedirektiv som omfattar ursprungslandsprincipen. 
Kyriacos Triantaphyllides,
   . – Herr talman! Betänkandet om globaliseringens effekter på den inre marknaden grundar sig på ett felaktigt synsätt som under en tid har förts fram av Europeiska kommissionen och som leder till ett förkastande av konstitutionsfördraget. I stället för att identifiera sociala klyftor och sträva efter att utplåna dem, tar man med andra ord sin tillflykt till åtgärder för att stärka de aktörer som bidrar till att skapa dessa klyftor, i marknadsavregleringens namn.
Som ett resultat av detta kan jag urskilja tre grundläggande negativa tankar i betänkandet. För det första att vi vill att EU ska utarbeta en strategi för att hantera dessa utmaningar genom att göra den inre marknaden mer flexibel. För det andra att vi vill att Europeiska kommissionen noga ska följa tecken på protektionism i medlemsstaterna och regelbundet rapportera till parlamentet om sådana tecken, och för det tredje tanken att det finns ett behov av att garantera att stora europeiska marknadsaktörer finner tillräckligt stöd och lämpliga möjligheter inom den inre marknaden för att utvecklas till globala marknadsaktörer.
Vem som helst kan på rimliga grunder dra slutsatsen att man genom detta betänkande argumenterar för ännu mer flexibilitet på arbetsmarknaden och att statliga insatser och stöd till större företag ska slopas, i en tid när olika utredningar har slagit fast att globaliseringens sociala effekter är ytterst negativa. Med andra ord tjänar 50 miljoner av de rikaste européerna och amerikanerna lika mycket som 2,7 miljarder människor i resten av världen. Över en miljard människor i världen kan varken läsa eller skriva. Den rikaste femtedelen i de rika länderna kontrollerar 82 procent av exporten och 70 procent av de direkta investeringarna. Tre miljarder människor i världen har en inkomst på mindre än två US-dollar om dagen, samtidigt som fattigdomsgränsen i USA beräknas ligga på 11 US-dollar om dagen. Därför ger inte ens den officiella statistiken en rättvisande bild av de ekonomiska klyftorna och fattigdomen.
En jämförelse mellan perioden 1960–1980 och perioden 1980–2000, då marknaderna i allt större utsträckning internationaliserades eller globaliserades, visar att utvecklingen tydligt tappade fart under den senaste tjugoårsperioden, då marknaderna öppnades och företagen spekulerade i ohämmad konkurrens, när små och medelstora företag slog igen till förmån för multinationella företag. I rapporten nämns inte dessa effekter, och än mindre tar man i tu med dem. 
Godfrey Bloom,
   . – Herr talman! Jag talar utifrån en flerårig erfarenhet som professionell ekonom – inte utan ett visst anseende i City of London – så jag kanske vet något om hur den globala ekonomin fungerar. Idén att sviktande nationella ekonomier ska ges pengar för att skyddas från den globala verkligheten är som att ge en flaska whisky till en alkoholist. Den enes statliga stöd är den andres skattepengar. Pengar som spenderas av en politiker är nästan alltid bortkastade.
Detta är problemet, inte lösningen. Kanske vi borde ägna vår tid åt standardisering av vindrutetorkare eller spritflaskor, eller åt att avveckla världens äldsta yrke, eller andra sådana dumheter. Det allvarliga tankearbetet borde överlåtas åt dem som har erfarenhet av verkligheten – en grupp som tråkigt nog är underrepresenterad här i parlamentet. 
Konrad Szymański,
   . – Herr talman! Edit Herczogs betänkande innehåller en hel rad mycket kloka synpunkter. EU behöver genomgripande förändringar och i synnerhet behöver man bygga en verkligt gemensam marknad för arbete och tjänster. För närvarande är denna marknad stängd för ett stort antal europeiska medborgare. Om EU inte lyckas åtgärda denna situation kommer unionens globala konkurrenskraft att bli lidande. Om vi är ärliga mot oss själva tror jag att de flesta av oss nu har förlorat räkningen över alla gånger vi har hört uttalanden av detta slag.
Medborgarna i EU:s nya medlemsstater har bara rätt att arbeta i tre av de gamla medlemsstaterna. En överväldigande majoritet av unionens medlemsstater anser fortfarande inte att billigare arbetskraft och billigare och mer konkurrenskraftiga tjänster är bra för ekonomin, eller att det kommer att vitalisera ekonomin och därigenom generera ökad sysselsättning och höjda inkomster. Ju mer länderna skyddar sina nationella arbetsmarknader och tjänstemarknader desto fler arbeten och tjänster kommer att flyttas utanför EU:s gränser. De kommer att flytta till Delhi och Peking snarare än till Warszawa eller Budapest. Vi behöver mer handling och mindre prat.
Det första testet på våra verkliga avsikter kommer på torsdag, när vi ska rösta om tjänstedirektivet. Det blir ett tillfälle för oss att visa om vi vill ha en verkligt fri gemensam marknad eller om vi vill nöja oss med en billig kopia och tomma ord, och skylla på en elak och ondsint omvärld som snabbt lämnar oss bakom sig. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Även om vi vet att vi inte kan stoppa globaliseringen råder det ingen tvekan om att det är nödvändigt att skapa de rätta ramvillkoren för att hålla antalet ”globaliseringsoffer” i EU-länderna så lågt som möjligt. Det är beklagligt att kommissionen ännu inte verkar ha kommit på något bättre än att inrätta en globaliseringsfond, för att därigenom föra över mer pengar från de nya medlemsstaterna till de nya. Det var ju meningen att de skulle använda de miljarder de fick i stöd för att förbereda sig inför anslutningen, och de kan nu utöver de fördelar de har av låga arbetskraftskostnader kosta på sig plana skattesatser, medan arbetstagarna i EU:s gamla medlemsstater känner att eliten i Bryssel har lämnat dem i sticket. Faktum är att östutvidgningen och den fortsatta globaliseringen har resulterat i ett sådant konkurrenstryck att vissa arbetstagare och vissa industrier inte längre kan hantera det. Den allmänt utbredda rädslan för konkurrens genom prisdumpning är därför inget att förvånas över. Vi måste följaktligen, kosta vad det kosta vill, hålla fast vid övergångsperioderna på arbetsmarknaden för att – om så bara i begränsad utsträckning – lindra dessa plågor. Vi kanske har exportöverskott, och större företagsgrupper kanske går bra, men arbeten som betalar socialförsäkringsavgifter stagnerar, med följden att vårt socialförsäkringssystem tar stryk. I åratal har kommissionen betonat de små och medelstora företagens betydelse för att skapa arbetstillfällen, och ändå stiftas det lagar, den ena efter den andra, som gör livet svårare för dem. Både finansiella bidrag och offentliga kontrakt går till de stora företagen, och så flyttar de vartannat år till de platser där de högsta bidragen betalas ut för närvarande. Detta måste ändras, och det utan dröjsmål, för annars – det är åtminstone min uppfattning – kommer Europas små och medelstora företag att kastas till vargarna. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag har sex idéer som jag skulle vilja lägga fram i denna fråga.
Även om vi alla är medvetna om den pågående globaliseringen anser jag för det första och i motsats till Andreas Mölzer, som nyss yttrade sig, att vi måste se den som en möjlighet om vi ska kunna vidta rätt åtgärder. För det andra måste vi bevaka vad Världshandelsorganisationen gör åt globaliseringen, och parallellt med det stärka FN som världsomfattande etisk organisation. Planerna på en ”global Marshallplan” för utvecklingssamarbetet är högst relevanta i detta sammanhang.
Mitt tredje påpekande är att euron var vårt största bidrag i detta avseende. Ekonomi- och valutaunionen är ett svar på globaliseringen, och därför måste stabilitets- och tillväxtpakten följas om vi ska kunna skapa utrymme för mer stabilitet och tillväxt.
För det fjärde är befolkningsförändringen en huvudvärk för oss. Vi måste ordna upp våra socialförsäkringssystem och pensionssystem, och om vi inte lyckas göra detta på ett tillräckligt varaktigt sätt kommer vi helt klart att komma till korta i globaliseringen. Bara för några dagar sedan berättade Jean-Claude Juncker för en grupp från Europeiska folkpartiet att globaliseringens ungdomar finns i Asien och att de demografiska förändringarna innebär att globaliseringens åldringar finns i väst. Vi menar att denna oroande analys visar på hur nödvändigt det är att vi reagerar.
För det femte måste vi göra den inre marknaden till en hemmamarknad och de fyra friheterna till en realitet för arbetsgivare och anställda. Tjänstedirektivet är en del av detta.
Till sist vill jag påpeka att utbildning och forskning och små och medelstora företag behöver rätt sorts finansiell stöttning om vi ska kunna utnyttja möjligheterna på vår egen hemmaplan och inte väja för de risker som finns. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Inledningsvis vill jag tacka föredraganden Edit Herczog för hennes detaljerade analys av globaliseringens effekter på den inre marknaden och för att hon har tagit med mina ändringsförslag och tillägg i detta innehållsrika betänkande. Jag instämmer med föredraganden i att globaliseringsfenomenet måste gynna så många aktörer som möjligt, inbegripet små och medelstora företag, om det ska kunna uppfattas som något positivt.
Vad bör EU göra för att kunna möta konkurrensen från USA och de stora och snabbt växande asiatiska ekonomierna?
För det första måste vi prioritera investeringar i utbildning, forskning och utveckling, eftersom det enda sättet för EU att konkurrera är med hjälp av ett högt mervärde på varor och tjänster. Eftersom det inte är möjligt att genomföra en kunskapsbaserad ekonomi utan en bra strategi och lämplig finansiering måste vi, innan vi antar budgetplanen för 2007–2013, ompröva den obegripliga nedskärningen av utbildnings- och forskningsanslagen, som äventyrar så viktiga verksamheter som det sjunde ramforskningsprogrammet. En varning har i sammanhanget också utfärdats av European Universities Association, en framstående akademisk organisation i Europa som sammanför universitet och nationella organisationer för universitetsrektorer.
För det andra måste vi koncentrera vårt stöd till små och medelstora nystartade företag, och förbättra deras tillgång till riskkapital i ett tidigt skede av deras utveckling, eftersom de utgör ryggraden i hela det ekonomiska systemet.
För det tredje måste EU:s tolv medlemsstater ta till sig Europeiska kommissionens budskap att det inte lönar sig att stänga arbetsmarknaderna.
För det fjärde måste vi undanröja hindren på den inre marknaden genom att godkänna den ändring av tjänstedirektivet som utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd föreslår. Mina damer och herrar! Globaliseringen är både en stor utmaning och en stor möjlighet för Europa. Om vi misslyckas med att ta till vara på den kommer vi att tappa mark gentemot våra konkurrenter. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Vi bör särskilt tacka Edit Herczog för att hon har väckt en sådan stimulerande debatt om globaliseringen. Diskussionen i kväll visar att globalisering är ett något laddat begrepp. Det skapar oro och bekymmer. Jag förstår dessa farhågor, men jag delar dem inte. Vi i EU bör hysa mer förtroende för vår egen förmåga. Globaliseringen kan vara en utmaning, men den är lika mycket en möjlighet, och det är så vi bör närma oss den.
Förklaringen till detta är enkel. Vi har inget val. Om man ser globaliseringen som ett hot så leder det till krav på protektionism. Jag har vid åtskilliga tillfällen sagt att jag anser att stänga gränser och skydda marknader inte kan vara svaret. Att skydda ekonomier från konkurrens gör dem inte konkurrenskraftiga. Marknaderna kan endast bli konkurrenskraftiga om företagen tvingas konkurrera.
Att stanna kvar i ett tillstånd av förnekelse och låtsas som om världen utanför inte existerar är ett recept på svag ekonomisk utveckling. Med en svag ekonomisk utveckling kan vi helt enkelt inte upprätthålla vår sociala modell. Globaliseringen är inte något som händer utanför den inre marknaden. Den är en del av den inre marknaden och den inre marknaden är en del av en globaliserad marknad. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga till kommissionen från Arlene McCarthy för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd om SOLVIT (0-0087/2005/rev. – B6-0001/2006). 
Arlene McCarthy (PSE ),
   . – Det var min företrädare, Philip Whitehead, som lade fram den här frågan för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd, och jag vet att han skulle ha velat att vi stöder SOLVIT-systemet och uppmuntrar kommissionen att förbättra och utveckla detta problemlösningsnätverk till förmån för EU:s medborgare och konsumenter. Detta är anledningen till att vi har lagt fram ett antal frågor till kommissionsledamoten för att hjälpa till med att vidareutveckla och stödja SOLVIT-nätverket.
Jag vill berätta för er om det intryck som en brittisk medborgare som bodde i Nederländerna fick när han använde SOLVIT-systemet. Han sa: ”SOLVIT är en utmärkt tjänst och man borde tala mycket mer om dess fördelar.” De positiva fördelarna och våra medborgares positiva erfarenheter leder till en positiv inställning gentemot EU. Jag anser att vår plikt som lagstiftare måste vara att se till att de lagar vi stiftar genomförs på ett sätt som ger våra medborgare och konsumenterna de fördelar som kommer med att arbeta, leva eller bedriva näringsverksamhet inom den inre marknaden.
När fel eller problem uppstår i genomförandet av EU-lagstiftning nekas medborgarna inte bara sina rättigheter, utan EU:s själva trovärdighet som en lagstiftande institution undermineras. SOLVIT är ett medel för att rätta till dessa missförhållanden och hjälpa nationella förvaltningar att garantera ett korrekt genomförande och införlivande av den lagstiftning som vi i EU tillsammans inför. På samma gång har SOLVIT potential att bli ett ansikte utåt, som en kundtjänst eller en reception, för EU:s lagstiftningsprocess. Det kan påverka det intryck människor får av EU.
Jag har hänvisat frågor från min valkrets till SOLVIT-nätverket och har blivit imponerad av hur frågorna har hanterats och av de snabba svaren på våra frågor. En invånare i min valkrets hade svårigheter med att få ett parkeringstillstånd för handikappade utfärdat i Tyskland. Denna kvinna informerades om att hon måste vara bosatt i Tyskland. Då trädde SOLVIT in och kontaktade den lokala tyska myndigheten som då utfärdade ett tillfälligt parkeringstillstånd för handikappade – detta är ytterligare ett exempel på att EU hjälper sina medborgare.
Som vår fråga antyder är utskottet övertygat om att det är möjligt att hitta pragmatiska och snabba lösningar med hjälp av detta problemlösningsnätverk on-line, som inte behöver hamna i domstolarna eller som överträdelsefall. Det är dock klart att SOLVIT behöver mer resurser och stöd. Man behöver göra reklam för det och för dess tillgänglighet för allmänheten. SOLVIT:s tjänster behöver bli bättre kända bland bibliotek, bland dem som tillvaratar konsumenternas intressen, och naturligtvis bland mina kollegor parlamentsledamöterna, liksom bland lokala myndigheter, vilka ofta bryter mot EU-lagstiftningen.
Jag anser, och det påpekade även en invånare i min valkrets, att webbplatsen behöver moderniseras och att man där det är möjligt bör lägga till verkliga fall som har lösts av SOLVIT. Michael Meehan har sagt mig att SOLVIT-systemet skulle kunna dra nytta av ett samarbete med Europa Direkt. Han har ofta kontaktat Europa Direkt med frågor bara för att finna att det är personalen på SOLVIT som har de tekniska och juridiska specialkunskaperna för att besvara de frågor som allmänheten och hans medborgare behöver få besvarade.
SOLVIT-nätverket kunde mycket väl fylla en viktig funktion när det gäller att bidra till genomförandet av tjänstedirektivet. Det skulle kunna bidra till att underlätta marknadstillträdet för företag, genom att stödja den enda befintliga kontaktpunkten för företag som vill komma in på den inre marknaden för tjänster, känd som ”one-stop shop”.
Utskottet vill absolut se att SOLVIT blir bättre. Vi vill att det ska ha bättre resurser, både i kommissionen och på medlemsstatsnivå, och vi vill att SOLVIT ska vara en problemlösare för medborgare och konsumenter över hela EU.
Herr kommissionsledamot! Jag hoppas att ni kommer att ta upp de olika frågeställningarna i utskottets fråga. 

Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Kommissionen uppskattar verkligen det intresse för EU:s problemlösningsnätverk SOLVIT som parlamentet har gett uttryck för.
SOLVIT är mer än bara ett system. Det är på många sätt startpunkten för en förändring i den administrativa kulturen, av följande anledningar: För det första minskar SOLVIT, med hjälp av tidsgränsen på tio veckor och det pragmatiska tillvägagångssättet, den administrativa bördan och sätter medborgarna och företagen i första rummet. För det andra blir medlemsstaterna direkt ansvariga för att lösa problem med den inre marknaden som uppstår dem emellan och för det tredje ger SOLVIT med dess helt genomskinliga arbetssätt mätbara resultat som gör en verklig skillnad för medborgarna och företagen. Efter tre års erfarenhet kan kommissionen helhjärtat rekommendera SOLVIT som ett alternativt, snabbt och effektivt sätt att hantera klagomål. Därför har mer resurser tilldelats kommissionens stödgrupp för SOLVIT, som sedan september består av fem heltids- och fyra deltidsanställda.
Ett av de viktigaste politiska syftena med SOLVIT är att integrera det som ett standardinstrument i verktygslådan för alla kommissionens handläggare som hanterar klagomål från medborgare och företag. Vi vill också ytterligare öka medvetandet om att SOLVIT finns och om de möjligheter som SOLVIT erbjuder för andra EU-institutioner, såsom Europaparlamentet, inom nationella förvaltningar och inom organisationer som företräder medborgarnas och företagens intressen.
Det finns för närvarande två saker man behöver ta itu med för att SOLVIT ska kunna nå sin fulla potential: medlemsstaternas myndigheter måste ändra förvaltningspraxis och administrativa vanor, och vi måste se till att tillräckliga resurser finns tillgängliga på nationell nivå för att hantera de klagomål som inkommer till SOLVIT och inleda aktiviteter som ökar medvetandet.
SOLVIT är ett verktyg konstruerat för problemlösning. Kommissionen anser att SOLVIT:s arbetsmetod kan utvecklas för att stödja administrativt samarbete på många områden. Inspirerade av framgången med SOLVIT utvecklar vi nu ett informationssystem för den inre marknaden, som är ett mer allmänt verktyg med syfte att stödja administrativt samarbete mellan medlemsstater inom hela den inre marknaden.
Man bör höja SOLVIT:s status på den politiska nivån. Det är bara med tillräckliga politiska åtaganden som förvaltningarna kommer att vara beredda att använda snabbare och mer informella metoder för problemlösning närhelst det är möjligt. Det är bara med en klar politisk vilja som tillräcklig personal kommer att tilldelas vid de nationella förvaltningarna för att lösa problem inom tidsgränserna och att föra ut budskapet till företagen och medborgarna.
Med tanke på graden av framgång hittills tror kommissionen att det kommer att vara möjligt att se till att medvetandet höjs utan att man behöver införa en bindande rättslig grund för SOLVIT. Frånvaron av en sådan bindande rättslig grund har hittills tillåtit en ganska stor flexibilitet. Dessutom har vi sett en intressant spontan utveckling under de senaste åren, med den mer strukturella problemlösning som flera SOLVIT-centra har ägnat sig åt, fastän detta inte ingår i SOLVIT:s uppdrag såsom det beskrivs i kommissionens rekommendation.
Kommissionen kommer att fortsätta spela en aktiv roll i den fortsatta utvecklingen av SOLVIT. En andra årsrapport om SOLVIT:s arbete och utveckling kommer att finnas tillgänglig i april 2006, vilket kommer att tillåta Europaparlamentet att övervaka situationen ännu bättre. 
Malcolm Harbour,
   . – Herr talman! Jag välkomnar den här frågan. Jag skulle också vilja välkomna min vän och kollega, Arlene McCarthy, som är här för första gången som ordförande i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd. Detta är det första tillfället av en lång rad framtida tillfällen där vi kommer att ge oss i kast med de olika frågorna.
Jag vill uttrycka ett särskilt intresse för SOLVIT. Mitt kontor hade förmånen att vara en av systemets pilotanvändare och mina anställda har utbildats i systemet. Vi har hänvisat ett stort antal klagomål till det. Vi har varit oerhört nöjda med resultaten och de människor som vi har hjälpt har också varit nöjda. Jag instämmer helt och fullt i frågans andemening, men jag anser att den ger upphov till några frågeställningar eftersom de resurser som SOLVIT behöver inte bara finns på kommissionsnivå vilket ni påpekade, herr kommissionsledamot. Vi måste också få medlemsstaterna att tillföra resurser och sätta fart på sin verksamhet.
Jag vill ta detta tillfälle i akt för att offentligt tacka den hårt arbetande brittiska personalen som arbetar med SOLVIT vid handels- och industriministeriet. De har varit oerhört hjälpsamma mot min personal i handläggandet av ett brett register av klagomål. Jag är säker på att andra länder har haft samma erfarenhet. Men, herr kommissionsledamot, ni behöver även sätta press på medlemsstaterna. Som ni sa, det är förändringen i kultur som kommer att vara absolut väsentlig här.
Jag vill också verkligen stödja vad ni sa om utvecklingen av den här typen av kombination av teknik och metod – att använda tekniken för att ta sig igenom byråkratin – eftersom vi hoppas och faktiskt är säkra på att vi kommer att behöva detta när den inre marknaden för tjänster utvecklas. Jag blir alltmer övertygad om att vi kommer att förbättra detta med en kraftig majoritet den här veckan, men vi vill komma igång med det. Det finns nya bestämmelser för kooperativ där, nya småföretag kommer att komma in på den inre marknaden och alla dessa kommer att behöva få tillgång till SOLVIT om vi verkligen ska få de ekonomiska fördelar som utlovas med den inre marknaden. 
Edit Herczog,
   . – När vi talar om konsumentskydd, stöd till företagen eller någon av de aspekter som rör utvidgningen och genomförandet av Europeiska unionens lagstiftning, nämns alltid effektivitet och pragmatism som viktiga målsättningar.
SOLVIT är ett system som skulle kunna vara ett läroboksexempel på hur man uppnår dessa mål. SOLVIT visar de europeiska medborgarna ett Europa med ett mänskligt ansikte. Som vi har hört blev 300 fall lösta genom detta system år 2004. Det är uppenbart en hög siffra, om vi beaktar att fem högre tjänstemän arbetar med SOLVIT och att de hittade lösningen på sex svårigheter varje vecka. Men om man betänker att Europeiska unionen har en befolkning på 450 miljoner, förefaller 300 klagomål inte så mycket när allt kommer omkring. Om var och en av de medborgare som besöker de 732 parlamentsledamöternas kontor kontaktade SOLVIT med åtminstone ett klagomål, skulle redan det innebära ett olösligt problem. Orsaken till de relativt få klagomålen kan vara att det finns få fall som leder till klagomål, men ett troligare skäl är att få människor känner till detta system, och under de kommande åren, när institutionens goda rykte sprider sig, måste vi vara beredda på att allt fler medborgare vill utöva sina konsumentskyddsrättigheter genom SOLVIT-systemet. Detta innebär att arbetsbördan för SOLVIT kommer att öka allteftersom systemet blir mer populärt, arbetet kommer att bli svårare på grund av den ökande integreringen av den inre marknaden och det kommer att expanderas när konsumentkulturen utvidgas.
Detta innebär att det redan nu är värt att överväga på vilka sätt vi kan förbereda systemet för att hantera 500, 1 000 eller till och med fler ansökningar effektivt, snabbt och pragmatiskt under de kommande fem till tio åren. För denna process kommer det att krävas lämpliga mänskliga och ekonomiska resurser. Vi måste utveckla en ram och förfaranden för ett administrativt samarbete som fungerar så effektivt som möjligt. Och vi måste också fundera över hur denna synnerligen effektiva, användarvänliga europeiska tjänst kan omvandlas till ett lika effektivt, naturligt inslag i EU för konsumenterna, företagarna och medborgarna. Vi måste tänka på att hur vi än röstar om tjänstedirektivet på torsdag, är det helt säkert att SOLVIT-systemet även kommer att behövas inom tjänsteområdet.
Vi vill därför uppmana er, herr kommissionsledamot, att stödja en förstärkning av SOLVIT-systemet och att göra allt i er makt för att få systemet att fungera. 
Diana Wallis,
   – Herr talman! Detta är verkligen en speciell fråga, och det är bra att den representerar kontinuiteten mellan vår tidigare ordförande Phillip Whitehead och Arlene McCarthy.
När SOLVIT-systemet fungerar får det den inre marknaden att fungera. Det har varit en framgång. Det ger positiva resultat, det har praktiska konsekvenser både för små och medelstora företag och andra som försöker att få den inre marknaden att fungera. Det hanterar framför allt administrativa problem. Men jag, i likhet med andra, har haft många positiva erfarenheter med att hänvisa invånare i valkretsen till SOLVIT och senare se att de varit nöjda med resultatet.
Emellertid pekar frågan utan tvivel på problemen: resurser och marknadsföring. Om SOLVIT ger bra service, då behöver vi utan tvekan tala om det för fler människor, och om det krävs resurser och problemen ligger på medlemsstatsnivå så måste vi försöka att ta itu med det.
Men jag vill rikta uppmärksamheten mot något annat. Förra veckan hade jag tillfälle att tala vid ett möte anordnat av kommissionen med konsumentföreträdare från konsumentbyråer över hela EU. Det står helt klart att det ännu finns enorma problem när det gäller att lösa de gränsrelaterade svårigheter som konsumenter möter. Jag anser att vi skulle kunna göra mer för att utvidga SOLVIT-systemet till att omfatta dessa typer av problem. SOLVIT-systemet är, när allt kommer omkring, enkelt, pragmatiskt och praktiskt – ett exempel på det bästa vi kan göra, i stället för att vara alltför legalistiska. Det visar att EU kan ge ett mervärde som ger praktiska effekter för våra medborgare, att se till att vår inre marknad att leder till goda resultat. Låt oss ta det ännu längre, om vi kan, genom att utsträcka det mer till konsumentområdet, och inte bara använda det för administrativa problem. 
Godfrey Bloom,
   . – Herr talman! Det handlar om mer pengar igen, inte sant? Får jag föreslå att de som anser att det här nätverket är en riktigt bra idé själva betalar för det, i stället för att krama alltmer pengar ur den hårt pressade brittiska skattebetalaren, som giriga och dumma politiker redan kramar den sista droppen ur. Dessa politiker verkar ha makten över oss på alla nivåer. 
Adam Jerzy Bielan,
   . – Herr talman! Den inre marknaden öppnar fantastiska möjligheter för medborgarna. Emellertid fungerar denna marknad inte alltid som den borde. Lagstiftningen är ofta otydlig och inkonsekvent, och problem som rör tolkningen uppstår hela tiden. Som ett resultat av detta stöter enskilda personer och företag på många hinder i sin verksamhet. SOLVIT-systemet kan vara till stor nytta i sådana fall.
En oemotsäglig fördel med nätverket är att det kan användas för klagomål från både medborgare och företagare, och det behövs verkligen för att snabbt finna lösningar på de eventuella problem som uppkommer. En annan viktig egenskap är att SOLVIT är kostnadsfritt. Dessutom löser man, enligt den officiella statistiken, 75 procent av de ärenden som inkommer till systemet. SOLVIT är ett instrument som ger Europeiska unionen möjlighet att kontrollera om den antagna lagstiftningen tillämpas på lämpligt sätt av medlemsstaterna. Ytterligare en fördel med SOLVIT-nätverket är att det, tack vare förhandlingsmöjligheterna, gör det möjligt att finna snabbare och mycket billigare lösningar till och med på de mest komplicerade problem än en domstol skulle kunna.
För att garantera en hög driftsnivå har en rad förbättringar av SOLVIT nyligen införts för att underlätta kommunikationen mellan nätverken och de enskilda personer eller företagare som söker en lösning på sina problem. Som ett resultat av detta har kontoret i min valkrets också anslutits till SOLVIT-nätverket. Detta gör det möjligt för medborgarna i min region att komma med sina problem till mina medarbetare för att söka hjälp genom oss.
Med tanke på SOLVIT-nätverkets framgångar hittills anser jag att det bör vidareutvecklas. Därför stöder jag helhjärtat förslaget om att öka de anslagna personalresurserna med avsevärt fler än de fyra tjänstemän som för närvarande är avdelade för systemet.
Det kan inte råda något tvivel om att konceptet att driva det europeiska SOLVIT-systemet som ett instrument för problemlösning inom den inre marknaden är värdefullt och förtjänar ett starkt stöd. Som politiker med ansvar för lagstiftningen åligger det oss icke desto mindre att göra allt vi kan för att skapa en tydlig, genomskådlig och klok lagstiftning. Lagstiftningen bör motsvara medborgarnas och företagarnas förväntningar. Den bör också främja ekonomisk utveckling och inrättandet av en verklig inre marknad. Det är en inspirerande satsning, en sådan som skulle ha legat Europeiska unionens grundare varmt om hjärtat. Tyvärr är den ännu inte fullt utvecklad.
Under detta parlamentssammanträde kommer vi att ha goda möjligheter att ta igen förlorad tid när det gäller att inrätta en inre marknad för tjänster. Vi får inte ge efter för påtryckningar från allmänheten. I stället måste vi sända ut en tydlig signal om att det är parlamentets bestämda avsikt att skapa en verklig inre marknad, där det inte längre kommer att finnas några problem för SOLVIT-programmet att lösa. Europeiska kommissionens förslag till tjänstedirektiv förtjänar vårt stöd. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! För tre år sedan införde Europeiska kommissionen SOLVIT-nätverket, som är avsett att utan rättsliga förfaranden finna lösningar vid överträdelser av lagstiftningen om den inre marknaden. EU:s företag och medborgare kan använda SOLVIT för att lösa problem som rör rörligheten för varor, social trygghet, migrering, erkännande av kvalifikationer etc. SOLVIT erbjuder den klagande en möjlighet att spara tid och undvika dyra rättsliga förfaranden. Detta är särskilt betydelsefullt för medborgarna och för de medelstora företagen. En av fördelarna med SOLVIT är att de eventuella preskriptionstider som domstolarna tillämpar undviks.
Omkring 800 ärenden har registrerats i EU:s SOLVIT-system, och 80 procent av dessa har blivit lösta. Under det första året som SOLVIT var i drift behandlade Litauen 10 klagomål. Sju av dessa klagomål var riktade mot Litauen och tre riktades av Litauen mot andra stater. Medborgarna stod för 90 procent av klagomålen; majoriteten gällde fri rörlighet för personer. Litauen hör till de länder där alla klagomål har blivit lösta i tid, i genomsnitt inom 43 dagar. Så är fallet trots att det endast finns en anställd som arbetar med SOLVIT i Litauen. Det finns dock delar av SOLVIT:s verksamhet som fortfarande kan förbättras, både i Litauen och i andra länder.
Det ringa antalet SOLVIT-ärenden som behandlas visar att inte bara medborgarna utan också vissa statliga institutioner har liten kunskap om detta system. Detta är det huvudsakliga hindret för att lösa problem på den inre marknaden genom SOLVIT. Vi måste låta allmänheten få kunskap om de möjligheter som SOLVIT erbjuder och anordna reklamkampanjer riktade till medborgarna och företagen.
Jag uppmanar Europeiska kommissionen att uppmuntra de nationella regeringarna att stärka SOLVIT med mer personalresurser, och jag uppmanar kommissionen att stödja SOLVIT:s arbete ekonomiskt. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Jag tackar de ärade ledamöterna för deras bidrag. Några praktiska förslag och idéer kom fram, särskilt från Arlene McCarthy, vilka jag har tagit upp med mina tjänsteavdelningar.
SOLVIT handlar om att få den inre marknaden att fungera. Vi får ofta höra krav på mer inre marknad, mer harmonisering. För många verkar detta vara svaret på alla problem. Jag tror inte att fler direktiv och mer harmonisering är de enda lösningarna. Faktiskt kan de rent av vara en del av problemet. Om det finns ett praktiskt problem med att bedriva gränsöverskridande näringsverksamhet så kräver detta en praktisk lösning. Rättsliga åtgärder eller förordningar är sällan en praktisk lösning, men SOLVIT är det. Det tillåter dem som är berörda av ett problem och de nationella förvaltningarna att kommunicera effektivt och att hitta en lösning inom några veckor. Våra företag och konsumenter behöver ett svar och en lösning. System som SOLVIT bidrar till detta.
SOLVIT har varit en framgång. Hundratals problem har lösts genom detta system. Vissa kanske inte är imponerade av dessa siffror, men de höga siffrorna antyder att det finns problem och att den inre marknaden inte fungerar inom vissa områden. Detta är definitivt inte fallet. Den inre marknaden , men den behöver lite hjälp här och där genom ”fingertoppsmekanismer”, och det är just vad SOLVIT är. Vi bör inte göra det till ett offer för sin egen framgång genom att formalisera det eller göra det klumpigt. Ja, vi måste öka medvetandet om att SOLVIT är ett sätt att lösa problem. Ja, medlemsstater och kommissionen måste se till att SOLVIT har tillräckliga resurser, men vi bör inte göra det till något som det inte är.
Min rekommendation för SOLVIT är densamma som för många andra frågor, nämligen att satsa på enkelhet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0394/2005) av Michael Cashman för utskottet för framställningar om de grekiska myndigheternas konfiskering av bilar (2005/2005(INI)). 
Michael Cashman (PSE ),
   . – Herr talman! Det är trist att vi ska behöva syssla med denna fråga som rör kärnan i gemenskapens regelverk. Man skulle kunna säga att vi sysslar med en grekisk tragedi, men en som berör andra EU-medborgare. I utskottet för framställningar anser jag att vi, mer än i alla andra utskott, måste bortse från våra nationella och partipolitiska åtaganden och lojaliteter för att åstadkomma normal rättvisa för de medborgare som vänder sig till oss.
Vi har fått många framställningar från medborgare i hela EU som rör konfiskering av deras bilar av de grekiska myndigheterna. Framställarna har uppgett att Grekland inte vederbörligen har genomfört direktiv 83/182/EEG som gäller villkor för undantag från vissa skatter och punktskatter för EU-medborgare som – och det är centralt – i en annan medlemsstat. De grekiska myndigheterna har också utdömt orimligt höga administrativa sanktioner och konfiskerat framställarnas egendom eftersom de hävdar att de berörda försökte undandra sig betalning av skatt. Framställarna har uppmanats att i några fall betala upp till tiodubbla tullavgifter utan något vederbörligt erkännande av motorfordonets faktiska värde.
Detta betänkande har diskuterats flera gånger i utskottet och antogs av en stor majoritet i slutet av november. Framställarna kom för att presentera sin framställning och förklarade att de i en del fall hade varit tvungna att betala avgifter och böter på upp till 45 000 EUR för att få tillbaka sin egendom efter det att de grekiska myndigheterna hade beslagtagit och konfiskerat deras fordon. Både jag, som föredragande, och ordföranden i utskottet för framställningar har haft regelbunden kontakt med de grekiska myndigheterna för att försöka lösa dessa frågor och de ärenden som för närvarande ligger hos dem.
Ett ändringsförslag till lagen om den nationella grekiska tullkodexen har antagits av det grekiska parlamentet. Men jag har fått veta att denna lag alltjämt ger den grekiska regeringen befogenhet att konfiskera fordon i denna situation. Man ska komma ihåg att framställarna har uppfyllt de villkor för undantag som fastslagits i direktiv 83/182/EEG från i synnerhet omsättningsskatt, punktskatter och övriga konsumtionsskatter med avseende på tidsbegränsad införsel från annan medlemsstat av motordrivna vägfordon. Alla framställarna har sin normala hemvist – dvs. den plats där de vistas minst 185 dygn per kalenderår på grund av personlig eller yrkesmässig anknytning – i en annan medlemsstat än Grekland, det vill säga de uppfyller de villkor som uppställs i direktivet.
Framställarna kunde också lämna fullständiga bevis på sin normala hemvist på adekvata sätt, till exempel genom identitetskort eller andra giltiga handlingar. Dessutom är åläggandet av särskilda administrativa sanktioner och särskilt av böter som fastställs enligt ett enhetspris på grundval av fordonets cylindervolym som enda kriterium – utan att någon hänsyn tas till fordonets ålder – liksom av förhöjd tull, som i en del fall kan uppgå till tio gånger de skatter som vanligtvis gäller – inte bara enligt min uppfattning, utan även enligt kommissionens uppfattning – oförenlig med gemenskapens proportionalitetsprincip.
Slutligen hoppas jag att antagandet av detta betänkande kommer att sända en mycket kraftig signal till de grekiska myndigheterna om att de måste ändra sin lag så att den stämmer överens med de EU-direktiv som jag har hänvisat till. Inom EU tror vi ofta att gemenskapens regelverk är en à la carte-meny som vi kan plocka och välja ut vad vi vill från. Tvärtom: gemenskapens regelverk och medlemskap i EU innebär att vi fullständigt antar och vederbörligen överför regelverket.
Jag uppmanar kommissionen att tala om för oss vilka åtgärder den tänker vidta om de grekiska myndigheterna underlåter att genomföra gemenskapens EG-direktiv. 
László Kovács,
   . – Herr talman! Jag är glad över att få bidra till denna debatt om konfiskeringen av bilar i Grekland. Jag har läst, och nu även hört, Michael Cashmans betänkande med stort intresse, och jag delar alla farhågor som kommer till uttryck i det. De frågor som belyses i betänkandet är av stor betydelse, inte bara för detta särskilda fall utan även med hänsyn till det inflytande de har på kommissionens initiativ på området fordonsskatt och medborgarnas grundläggande rättigheter.
Låt mig säga några ord om det aktuella fallet. Förutom de talrika framställningar som kommissionen har fått från parlamentet har den under senare år även fått ett stort antal klagomål om en administrativ praxis som leder till konfiskering av bilar. Jag tänker inte gå in utförligt på tekniska detaljer men som ni vet gör gemenskapsrätten det möjligt för en medborgare som är bosatt i en medlemsstat – jag betonar ”bosatt” och inte ”medborgare” – att använda sin bil för privat bruk i en annan medlemsstat utan att vara skyldig att registrera sin bil i denna andra medlemsstat, förutsatt att vissa villkor är uppfyllda. Ett av dessa villkor är att användningen i den andra medlemsstaten inte överstiger sex månader om året.
Tillämpningen av detta direktiv har varit ganska problematisk i Grekland. Den har lett till en administrativ praxis där det olyckligtvis inte har tagits hänsyn till att den normala hemvisten för grekiska medborgare i många fall är i en annan stat än Grekland. Genom denna praxis bestraffas oftast grekiska medborgare som inte bor och arbetar permanent i Grekland. Som ni kan se av betänkandet har detta resulterat i att mycket höga böter har utdömts vilket har lett till att de berörda fordonen har konfiskerats och ibland även sedan sålts på auktion, till och med innan en nationell domare kunde fatta ett beslut i ärendet. Tidigare har kommissionen också fått veta att detta i en del fall har lett till fängelsestraff. På dessa grunder har kommissionen inlett ett överträdelseförfarande och lagt fram ärendet inför EG-domstolen.
Jag vill framhålla att det varken är kommissionens avsikt eller ligger i dess intresse att peka ut en medlemsstat framför en annan, eftersom varje medlemsstat på ett eller annat sätt stöter på sina egna svårigheter på vägen mot att förverkliga en äkta inre marknad där grundläggande rättigheter och respekt för gemenskapsrätten ska vara garanterade.
Beskattningen av bilar är i stor utsträckning inte harmoniserad på EU-nivå ännu. Trots detta måste den frihet som medlemsstaterna åtnjuter utövas inom den ram som har fastställts i de direktiv som är tillämpliga på detta område, och inom gemenskapsrättens allmänna principer som utgör grundvalarna för byggandet av Europeiska unionen.
När en enskild person ådrar sig betydande ekonomiska nackdelar om han eller hon försöker använda sin bil under en viss period i en annan medlemsstat så utgör detta, särskilt då det är tillåtet enligt gemenskapsrätten, ett hinder för medborgarnas fria rörlighet inom unionen.
Det är visserligen också sant att det står medlemsstaterna fritt att besluta om vilka böter de anser vara passande för ett brott mot deras lagar, förutsatt att ett brott verkligen inträffar. Men de bör respektera proportionalitetsprincipen. Även praxis där det inte heller tas hänsyn till bevis om att hemvisten finns i en medlemsstat eller där höga böter utdöms utan hänsyn till att den som har begått överträdelsen kan ha handlat i god tro bör ändras.
Kommissionen har i detta skede vidtagit alla de erforderliga steg som tillåts i fördraget för att gripa sig an situationen. Kommissionen välkomnar dock initiativ som detta, som närmare belyser vilken inverkan fordonsbeskattningen har på EU-medborgarnas liv.
Om vi ser på frågan i ett bredare perspektiv vill jag avslutningsvis säga att kommissionen inte bara fortsätter med sina överträdelseförfaranden, utan också intar en aktiv hållning när det gäller lagstiftningsförslag. I juli 2005 antog kommissionen mitt förslag till direktiv om beskattning av bilar där avsikten är att avlägsna nuvarande skattehinder för överföring av personbilar från en medlemsstat till en annan, och på så sätt få den inre marknaden att fungera bättre. En av förslagets målsättningar är avskaffandet av registreringsavgiften i syfte att införliva den i den årliga vägtrafikskatten under en period av fem till tio år. Förslaget diskuteras för närvarande i olika parlamentsutskott och i rådet och jag ber om ert stöd i denna fråga.
Jag tackar er för er uppmärksamhet och ser fram mot debatten. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Betänkandet av Michael Cashman utarbetades inte till försvar för gemenskapens regelverk. Det grundar sig i själva verket på färre än ett dussin framställningar som lämnades in före 2004, och de personer som lämnade in framställningarna har antingen nått en kompromiss med de grekiska myndigheterna eller befinner sig i domstol och behöver stöd.
Jag ska ta upp tre saker: när det gäller sambandet mellan betänkandet och det sätt som utskottet för framställningar fungerar på, vill jag säga att det är skandalöst att även om ett yttrande officiellt begärdes, avgav Europarlamentets utskott för rättsliga frågor aldrig något skriftligt yttrande om huruvida det är möjligt att utarbeta och lägga fram ett betänkande för omröstning i Europaparlamentet medan rättsliga förfaranden pågår i både EG-domstolen och vid nationella domstolar. Är inte detta en diskriminerande behandling av de medborgare för vilkas framställningar man inte har utarbetat några betänkanden, just därför att deras ärenden behandlas i domstol?
När det gäller innehållet valdes framställningar ut från en enda medlemsstat, nämligen Grekland, även om det finns oklarheter kring användningen av privata bilar med utländska nummerskyltar också i de övriga 24 medlemsstaterna. Detta är exakt varför kommissionen lade fram ett nytt förslag till direktiv, som ni sa, och drog Grekland inför EG-domstolen för överträdelse på grundval av direktivet från 1983. Som ett resultat av detta ändrades Greklands lagstiftning, både av den socialistiska regeringen i Grekland 2001 och senare av regeringen som leds av partiet Ny demokrati (ND) 2005, vilket förbises i betänkandet. Så varför har betänkandet utarbetats? Det fåtal särskilda framställningar som ledde till att betänkandet utarbetades är inte representativa, men de personer som lämnat in framställningarna ger intryck av att ha goda personliga relationer med parlamentet. Utskottet för framställningar har inte rätt att spela rollen som domare och att, utan bevis, tolka som sanningsenlig sådan information som det tillkommer domstolarna att pröva, t.ex. stadigvarande vistelseort.
Betänkandet påbörjades med antagandet att det fanns 40 framställningar, men det har framkommit att det endast fanns ett fåtal framställningar, varav några har slutat i en kompromiss och andra behandlas i domstol. Jag uppmanar mina ärade vänner i alla grupper att rösta emot betänkandet och ge utskottet för framställningar de befogenheter det förtjänar, med respekt för rättsordningen och utan att ingripa i domstolarnas arbete.
Herr kommissionsledamot! Jag är förvissad om att det nya förslaget till direktiv från 2005 kommer att antas snabbt. 
Maria Matsouka,
   – Herr talman! Som vice ordförande för utskottet för framställningar och med tanke på att vi debatterar ett betänkande av min gode vän Michael Cashman om konfiskering av bilar i Grekland vill jag påpeka följande: För det första har ingen slutlig dom avkunnats i alla de ärenden som har lämnats till de rättsliga myndigheterna för avgörande, vilket alltså innebär att dessa förhandlingar fortfarande är oavslutade, och om vi utgår från att vi har denna befogenhet, varför har den då inte även tillämpats i andra liknade fall? För att ge ett exempel hänvisar jag till framställningen om avskedanden från konstgödningsfabriken SY.EL.AE, ett ärende där man krävde att ett betänkande skulle utarbetas, vilket emellertid aldrig gjordes, eftersom förhandlingarna inte hade avslutats ännu.
För det andra gäller betänkandet endast Grekland, vid en tidpunkt när liknande framställningar även har ingetts om andra medlemsstater i EU. Den uppenbara slutsatsen av detta är att medborgare i EU utsätts för diskriminerande behandling av Europaparlamentet självt.
Låt oss nu titta på betänkandet, framställningarna och därtill hörande uppgifter: I direktiv 83/182 EEG om skattebefrielser fastslås förutsättningarna för hur bestämmelserna om bilar som tillfälligt importeras och framförs för privat bruk ska tillämpas. Betänkandet innehåller inga bestämmelser om vilka bötesbelopp som ska utdömas, utan detta hör till medlemsstaternas befogenheter. Den grekiska lagstiftningen om böter antogs för att beivra bedrägeri inom bilbranschen vid en tidpunkt när sådant var utbrett. Dessutom gäller böterna inte enbart privatpersoner utan även handelsidkare och organiserade grupper som bevisligen försöker att undgå skatter.
När det gäller den snedvridna tillämpningen av proportionalitetsprincipen, som i betänkandets beräkning av böter endast utgår från fordonets cylindervolym, konstaterar domstolen att sådana åtgärder behövs i beivrande och förebyggande syfte. Den grekiska lagstiftningen har redan förbättrats genom lag 2960/2001 enligt vilken bestraffning för smuggling och konfiskering av fordon avskaffas och endast tillfälligt beslagtagande i väntan på inbetalning av böter föreskrivs för att tillvarata den grekiska statens intressen. Till följd av detta har domstolarna friat från brott men inte underlåtit att utdöma böter.
Vad böterna beträffar lades ett lagförslag fram i det grekiska parlamentet den 22 december 2005, som ger utrymme för minskade bötesbelopp och enligt vilket tillfällig konfiskering endast medges i undantagsfall. För mig står det klart att vi alla försvarar en tillämpning av gemenskapens regelverk samtidigt som vi erkänner att det finns avgörande skillnader mellan medlemsstaterna. 
David Hammerstein Mintz,
   . – Herr talman! Först av allt vill jag tacka Michael Cashman för hans mycket tydliga, koncisa och exemplariska betänkande.
Av tonen i debatten att döma kan det förefalla som om vissa inte riktigt förstår vad utskottet för framställningar är; vi reagerar på klagomål och farhågor från medborgarna, oberoende av vilket land de kommer från. Vi behandlar inte ett lands inre angelägenheter, tvärtom, vi behandlar fall där EU-medborgares rättigheter har kränkts.
Detta är vad utskottet för framställningar gör. Vi är varken domare eller en av parterna. Vi i utskottet för framställningar fattar inga beslut. Vi är medlare. Vi ger respons till EU-medborgarna.
I detta fall är jag övertygad om att majoriteten av ledamöterna i utskottet för framställningar anser att rättigheter och direktiv har överträtts och att de grekiska myndigheternas vana att konfiskera bilar och utdöma astronomiska böter är fullständigt oacceptabel.
Det som sker är en tydlig överträdelse av direktiv 83/182 EEG och detta berör hela EU. En förvaltning får varken låta sig finansieras eller agera på ett så otydligt och orättvist sätt mot sina medborgare och ytterst mot alla EU-medborgare som vill besöka det vackra, underbara och anrika land som Grekland är. Vi vill kunna besöka Grekland utan fruktan för att vår bil ska tas ifrån oss eller att vi ska råka ut för något annat av de problem som vi just har nämnt.
Slutligen vill jag tacka kommissionens tekniska medarbetare för det utmärkt exemplariska medlings- och förmedlingsarbete som de har utfört, vilket har varit professionellt och enligt min bedömning mycket effektivt. Jag hoppas att de grekiska myndigheterna kommer att agera för att ändra på de förkastliga handlingssätt som vi diskuterar i dag. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som medlem av utskottet för framställningar har jag noga följt denna fråga och jag har mött några av framställarna, däribland Paraskevas Louloudakis, den man som är ansvarig för en process mot Republiken Grekland som har lagts fram för EG-domstolen. Jag är uppriktigt skakad över hur allvarligt detta fall är.
Liksom Michael Cashman, som jag tackar för hans utmärkta och väl avvägda arbete, anser jag faktiskt att det är oacceptabelt att detta har skett i ett EU som har för avsikt att genomföra den inre marknaden inom bara några få dagar och månader med hjälp av fri rörlighet för varor, personer och ekonomiska tjänster.
Det är oacceptabelt att EU-medborgare som har giltiga handlingar och tillfälligt befinner sig i en medlemsstat som turister eller arbetstagare ska behandlas som brottslingar och anklagas för brott som det inte finns några som helst belägg för.
Framställarna har hamnat i en situation där de har berövats sina rättmätiga tillhörigheter och avkrävts böter på många hundra tusen euro. I vissa fall har dessa böter varit ett synnerligen allvarligt slag mot den ekonomiska, fysiska och känslomässiga jämvikten i de familjer som drabbats.
Genom denna institution uppmanar jag därför till bättre efterlevnad av gemenskapens lagar i överensstämmelse med dess allmänna principer om frihet och proportionalitet genom sträng övervakning av tullens agerande. Jag kräver också att de personer som drabbats ska få vederbörlig kompensation för all den materiella och psykiska skada som de orättmätigt har fått utstå fram till i dag. Slutligen uppmanar jag till vaksamhet, så att kontrollmakten, som är lagligt skyddad i alla länder, inte mer eller mindre avsiktligt missbrukas. 
László Kovács,
   . – Herr talman! Jag har lyssnat uppmärksamt till debatten och jag vill kommentera några synpunkter.
Det är sant att situationen har förbättrats i den berörda medlemsstaten sedan överträdelseförfarandet inleddes. Jag vill påminna om att tills för få några år sedan var de böter som utdömdes de som gällde för brott mot tullagstiftningen och även om att smuggling var ett av de brott som förutsågs i den nationella rätten. Lyckligtvis är det inte längre så och kommissionen vill uttrycka sin tillfredsställelse över de framsteg som har gjorts. Men fler åtgärder krävs fortfarande för att anpassa nationell praxis till gemenskapsrätten.
Låt mig klargöra en viktig punkt: de höga registreringsavgifter på fordon som tillämpas i en del medlemsstater vid permanent byte av vistelseort är en helt annan fråga än den som behandlas i Michael Cashmans betänkande.
Å ena sidan beror fastställandet av storleken på den registreringsavgift som ska betalas när en person registrerar en bil i en stat på skattepolitiken i den berörda medlemsstaten. Europeisk lag – särskilt förbudet mot diskriminering av införda varor till förmån för inhemska varor – kan ha betydelse för hur skatten beräknas, särskilt med avseende på det värde som sätts på begagnade bilar. Men gemenskapsrätten hindrar inte en medlemsstat att tillämpa höga registreringsavgifter på fordon.
Det som å andra sidan behandlas i Michael Cashmans betänkande är tillämpningen av ett existerande direktiv som tillåter ett tillfälligt bruk av ett fordon i en annan medlemsstat utan skyldighet att omregistrera det. Jag vill tillägga att detta är en fråga om konkret tillämpning av gemenskapsrätten av nationella myndigheter. Betänkandet berör bland annat nationella myndigheters tolkning av begreppet ”normal hemvist” som strider mot de principer som fastställs i detta direktiv.
I själva verket kan direktivet bara fungera på rätt sätt om en person som vistas i en medlemsstat får använda sin bil på en annan medlemsstats territorium än där personen har sin normala hemvist. Om bevisning om hemvist i den första staten inte accepteras eller försvåras av den andra staten finns det ingen möjlighet att direktivet tillämpas korrekt. Jag vill också påminna er om att frågan gäller friheten att tillhandahålla och utnyttja tjänster i en annan medlemsstat. Detta är kärnpunkten i det ärende som nu diskuteras.
Innan jag slutar vill jag reagera på en del av de spörsmål och frågor som framförts av några deltagare i debatten. Det är sant att andra medlemsstater också bryter mot gemenskapsrätten, men dessa överträdelser sker i samband med andra aspekter av fordonsbeskattning, såsom diskriminering vid uttag av registreringsavgift, och det har inte förekommit någon konfiskering av bilar, vilket också belyser bristen på proportionalitet.
En annan fråga som väcktes under debatten var om det var lagligt eller befogat att åtgärder vidtas då EG-domstolen alltjämt diskuterar ärendet. Vi bad om ett yttrande från parlamentets rättstjänst. Den hade inga invändningar och kommissionen har förvisso inte möjlighet att ompröva ståndpunkten från parlamentets rättstjänst.
Till sist vill jag säga att kommissionen i detta fall, med tanke på att den fortfarande mottar klagomål i denna fråga, har vidtagit alla tänkbara åtgärder. Ett mål väntar på avgörande i EG-domstolen. Naturligtvis hindrar detta pågående mål inte på något sätt en medlemsstat som vill följa gemenskapsrätten från att ändra sin lagstiftning under tiden innan domen avges. Vi har faktiskt hört att Grekland har avfattat eller håller på att utarbeta lagstiftning, men eftersom vi inte har fått några officiella signaler från de grekiska myndigheterna kan vi inte uttala oss om den.
Kommissionen välkomnar varmt de mycket hoppingivande signaler som den har fått från de grekiska myndigheterna under debatterna i parlamentet och skulle också välkomna om detta befästes genom antagandet av den nya lagen.
Tack så mycket för er uppmärksamhet. 
Michael Cashman (PSE ),
   . – Herr talman! Det fanns en antydan, intressant nog från min egen sida i kammaren, om att vi med orätt kritiserade just Grekland. Låt mig bara säga att i utskottet för framställningar kan vi bara reagera på och behandla framställningar som vi har fått, och vi har inte fått några framställningar från någon annan medlemsstat som rör konfiskering av fordon. Som kommissionsledamot László Kovács med rätta framhöll har inga fordon konfiskerats där det finns problem. Därför säger jag till ledamöterna i kammaren att de bör titta på titeln på detta betänkande. Det står helt klart att Grekland inte efterlever detta direktiv. Det förekommer uppenbara överträdelser, annars skulle överträdelseförfarandet inte ha inletts.
När vi undertecknar lagar måste vi genomföra dem ordentligt. Vare sig detta ärende tas upp i domstolen eller inte, så vore det med hänsyn till att vi är medlagstiftare häpnadsväckande om Europaparlamentet inte hade en åsikt om huruvida en medlemsstat anpassar sig.
Slutligen ligger lösningen på detta problem helt klart hos de grekiska myndigheterna. De kan lösa det snabbt eller de kan överlämna det till EG-domstolen. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag undrar om vi får ytterligare en chans att tala, eftersom ni gav ordet till Michael Cashman. Om så är fallet har även vi något att säga. Vi vill fråga kommissionsledamoten varför han intar en så negativ attityd. 
László Kovács,
   . – Herr talman! Jag anser inte att min inställning var negativ: den var objektiv, grundad på de fakta som vi fick tillgång till och på de klagomål vi har fått från grekiska medborgare som har sin hemvist i ett annat land än Grekland. Den har att göra med den brist på proportionalitet som kommer till uttryck genom konfiskeringen av bilar och de höga böterna. Detta var de grundläggande punkterna i de överträdelseförfaranden som vi var tvungna att inleda därför att detta är en kränkning av gemenskapsrätten och kommissionen i kraft av sitt ämbete är fördragens väktare. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om ett betänkande (A6-0026/2006) av Csaba Őry för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om minimikrav för arbetstagares hälsa och säkerhet vid exponering för risker som har samband med fysikaliska agens (artificiell optisk strålning) i arbetet (nittonde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (PE-CONS 3668/2005 – C6-0001/2006 – 1992/0449B(COD)). 
Csaba Őry (PPE-DE ),
   . – Låt mig kortfattat sammanfatta huvuddragen i det komplicerade lagstiftningsförfarande som har lett fram till att vi nu kan debattera tredje behandlingen av direktivet om optisk strålning.
Förfarandet började med ramdirektiv 89/391/EEG, som innehåller en omfattande reglering av hela området för hälsa och säkerhet i arbetet och som utgör den rättsliga ramen för en enhetlig syn på alla möjliga risker som kan uppkomma på en arbetsplats. I artikel 16 av ramdirektivet fastställs det att särdirektiv ska utarbetas för att behandla risker av olika slag. Detta är nödvändigt eftersom sådana bestämmelser skulle möjliggöra en effektivare anpassning av de allmänna bestämmelserna i ramdirektivet till specifika situationer. Att anpassa innehållet i de allmänna skyldigheterna till olika typer av risker ligger i högsta grad i de anställdas och arbetsgivarnas intresse, eftersom det är på så sätt som EU:s lagar kan genomföras i praktiken, och på detta sätt kan neutrala konkurrensförhållanden och större säkerhet garanteras. Om innehållet i dessa krav inte är entydigt kommer arbetsgivarna att få svårt att bevisa att de har uppfyllt bestämmelserna i lagstiftningen, vilket kan leda till tvister vilkas utgång inte kan förutses. Det ligger även i de anställdas intresse att deras skydd inom området för hälsa och säkerhet i arbetet, vilket är varje EU-medborgares oförytterliga rätt, vilket fastställs i artikel 137 i Romfördraget, ska förverkligas genom effektiva lagar som är lätta att tillämpa i praktiken.
Utarbetandet av direktiv för olika områden har pågått under de senaste 15 åren. Direktivet om optisk strålning är avsett att täcka det fjärde synnerligen viktiga området efter buller, mekaniska vibrationer och elektromagnetisk strålning. Ursprungligen skulle enligt kommissionens och rådets planer detta fjärde direktiv ha gällt behandlingen av optisk strålning som härrör både från naturliga och artificiella källor. Det finns emellertid några avgörande skillnader mellan dessa båda områden när det gäller ingripanden och reducering av risknivån. Därför överlät Europaparlamentet vid debatten i samband med sin andra behandling av direktivet alla befogenheter att utforma de bestämmelser som gäller risker vid solstrålning till medlemsstaterna. Därefter upptäckte man emellertid att detta beslut stred mot vissa av EU:s befogenheter, eftersom det skulle ha hindrat genomförandet av den bestämmelse som finns i artikel 137 i Romfördraget, där det fastställs att den lägsta nivå på de krav som ska tillämpas inom området för hälsa och säkerhet i arbetet för varje riskkategori ska fastställas inom EU:s ramverk. Detta var orsaken till att rådet och kommissionen inte kunde godkänna det beslut som parlamentet fattade vid sin andra behandling, varför ett förlikningsförfarande följde. Under förlikningsförfarandet godkände rådet merparten av de ändringsförslag som parlamentet hade lagt fram och föreslog bara två faktiska och två formella ändringar. Den viktigaste faktiska ändringen var ett förslag om att direktivets tillämpningsområde inte skulle innefatta optisk strålning från naturliga källor, eftersom grunderna för en överenskommelse över hela EU om minimikraven på detta område ännu inte hade fastslagits.
Däremot finns det inga oenigheter bland lagstiftarna om de frågor som gäller artificiell strålning, och därför skulle det vara lämpligt att införa ett särskilt direktiv med exakta bestämmelser för detta område redan i år. Parlamentets delegation gick med på dessa argument, men i alla andra frågor godtog rådet Europaparlamentets ställningstagande. Således godkändes parlamentets ordalydelse i avsnitt 8 om hälsokontroller liksom i motsvarande stycke i ingressen. Vi kan säga att förlikningsförfarandet var över förväntan snabbt och lyckosamt och en slutlig överenskommelse nåddes redan i december 2005.
Följaktligen vill jag be mina kolleger och parlamentet att stödja detta vid omröstningen. 
Vladimír Špidla,
   . –Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag på kommissionens vägnar tacka rådet och parlamentet för deras ansträngningar på detta område. Jag vill också uttrycka min uppskattning över att de så snabbt har nått en överenskommelse om ett så svårt ämne som optisk strålning. Detta är den fjärde och sista delen av det föreslagna direktivet om arbetstagares exponering för risker som härrör ur fysikaliska faktorer. Antagandet av detta nya direktiv, vars bestämmelser grundas på de senaste vetenskapliga rapporterna, kommer att göra det möjligt att garantera större säkerhet och hälsoskydd för alla arbetstagare som exponeras för artificiell optisk strålning på arbetsplatsen. Kommissionen gläder sig över att detta direktiv helt och hållet överensstämmer med gemenskapens regelverk inom området för skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet samtidigt som den flexibilitet och proportionalitet som krävs för företagens konkurrensförmåga garanteras. Det direktiv som vi har kommit överens om bidrar till att förbättra den lagstiftning som å ena sidan är en garanti för att företagen inte på ett oproportionerligt och onödigt sätt ställs inför alltför stora krav och å andra sidan överensstämmer med artikel 137 i fördraget om skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet. Mina damer och herrar! Vad som än händer anser jag att texten är väl avvägd, tillgodoser kraven för hälsa och säkerhet i arbetet och upprätthåller den nödvändiga balansen i förhållande till företagens konkurrensförmåga. 
Thomas Mann,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vem skulle inte tala för att skydda människor mot farlig optisk strålning, till exempel laser, på arbetsplatsen? Ändå var vi kristdemokrater mot att införa regleringar när det gäller sådan naturlig strålning som solljus. Skulle byggarbetare bara tillåtas att arbeta ute i fria luften om de bär en skyddande huvudbonad och långärmad skjorta? Skulle badvakter vid simbassänger tvingas vara fullt påklädda? Skulle servitriser på uteserveringar tvingas täcka sina urringningar? Skulle allt detta verkligen införas på likartat sätt över hela EU? Vi gav vårt stöd till tyska byggarbetare när de demonstrerade framför parlamentsbyggnaden här i Strasbourg – något som även fick mycket starkt stöd av Europeiska folkpartiets SMF-grupp – min grupps handelsmän – och av de brittiska medlemmarna i vår grupps gren av Europademokraterna, där den energiske Philip Bushill-Matthews ingår. Genom ändringsförslag, först i det utskott som utredde frågan – utskottet för sysselsättning och sociala frågor – och sedan i plenum, fick vi majoritet för att avskaffa de obligatoriska hälsokontroller och dyra handlingsprogram mot solbränna, som skulle ha lagt ännu fler administrativa bördor på de små och medelstora företagen. Vi röstade för lösningar som bygger på solidaritetsprincipen, där medlemsstaterna själva fattar beslut om vilka åtgärder de anser vara rimliga med tanke på de högst varierande väderförhållandena och naturligtvis även olika hudkänslighet, allt sådant som varierar från det ena landet till det andra.
Jag kan tillägga att det inte tog oss lång tid i förlikningskommittén, där jag ingick, att nå en fungerande kompromiss med kommissionen och rådet. Vi drog tillbaka vårt krav på att subsidiaritetsprincipen skulle tillämpas i utbyte mot att hänvisningarna till naturlig optisk strålning togs bort, och dessa krav ersattes inte av något annat. I titeln på förslaget till direktiv ingår nu en hänvisning till ”artificiell optisk strålning”.
Jag vill än en gång tacka vår föredragande, Csaba Őry, för det arbete han har lagt ner. Tillsammans har vi belyst behovet av att beslut som fattas på EU-nivå fungerar i vardagslivet. EU bör ägna mindre tid åt perifera frågor och mycket mer tid åt problem som verkligen betyder något, såsom kampen mot arbetslösheten och kampanjer för ett hållbart miljöskydd och för ett effektivt samarbete för inre och yttre säkerhet. Jag hoppas verkligen att det goda resultat som förlikningskommittén har kommit fram till kommer att återspeglas i en klar majoritet när vi röstar i morgon. 
Stephen Hughes,
   . – Herr talman! Jag vill ansluta mig till dem som redan har lyckönskat föredraganden. Jag anser att han har gjort en utmärkt arbetsinsats. Detta direktiv kommer att vara till nytta för arbetstagare som är utsatta för risker från artificiella källor för optisk strålning i en lång rad arbetsmiljöer, allt från elektriska bågsvetsare till arbetstagare som använder sig av avancerade industrilasrar.
När jag var föredragande vid första behandlingen av detta förslag för drygt tio år sedan låg användningen av industrilasrar så gott som i sin linda, men nu är de mycket allmänt spridda och arbetstagare utsätts därigenom för olika risknivåer. Detta är användbar rättsakt, och jag vill återigen säga ”bra gjort” till föredraganden.
Jag måste dock säga att han har utfört ett bra arbete trots, snarare än tack vare, hjälp från sin egen grupp. En gång i tiden tog denna institution sitt arbete med hälso- och säkerhetsfrågor på stort allvar, men en ganska oroväckande tendens har utvecklats med hänsyn till senare direktiv. När vi till exempel behandlade direktivet om vibrationer fick vi veta att vi måste utesluta vibrationer i hela kroppen – och detta utnyttjades av sensationspressen – därför att vi försökte hindra lantbrukare från att köra sina traktorer i mer än tre eller fyra timmar till och med mitt i skördetider, vilket var nonsens. När vi behandlade direktivet om buller fick vi veta att vi var tvungna att utesluta musik och underhållning eftersom vi försökte tvinga orkestermedlemmar att bära hörselskydd, och att vi skulle förbjuda användningen av säckpipor i Skottland. Återigen nonsens, men det blev rubriker i sensationspressen.
I detta förslag har vi haft en beslutsam framstöt från ett antal ledamöter i föredragandens grupp och på andra håll för att utesluta ett visst fenomen från direktivets ram. De kämpade för detta utan att inse att de risker som uppkommer på grund av detta fenomen klart täcks genom att det ställs tydliga krav på företagare i två tidigare direktiv: ramdirektivet och direktivet om tillfälliga och mobila arbetsplatser. Det fenomen jag talar om är givetvis naturlig strålning.
Föredraganden gjorde en tapper insats och vi försökte hjälpa honom att ge arbetsgivare rättssäkerhet i fråga om solens strålning. De saknar nu denna rättssäkerhet och har fortfarande alla konsekvenser av ramdirektivet och direktivet om tillfälliga mobila arbetsplatser att ta itu med. Förhoppningsvis kommer det sunda förnuftet att råda på medlemsstatsnivå som det har gjort hittills. Detta innebär till exempel att en resebyrå i min region snabbt skulle kunna bortse från risken för anställda som arbetar inomhus i dess butiker i norra England men att den gör bäst i att ta den risk som dess personal utsätts för när de fungerar som representanter för företaget på semesterorter vid Medelhavet under sommarmånaderna på stort allvar.
Det är denna svårighet som arbetsgivarna nu står inför. Vi har inte gett dem rättssäkerhet. Vi kommer att få en rad svårare fall att bedöma för arbetsgivare mellan de två ytterligheter som jag gav exempel på. Jag hoppas att vi i framtiden åter kan inrikta oss på att åstadkomma god, viktig lagstiftning om hälsa och säkerhet och inte på att ge upphov till rubriker i sensationspressen. 
Elizabeth Lynne,
   . – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för gott samarbete. Vi har nu ett vettigt direktiv för att skydda arbetstagare såsom svetsare från artificiell strålning.
Jag är glad över att alla äntligen har tagit sitt förnuft till fånga och tagit bort naturlig strålning från detta direktivs tillämpningsområde. Det har varit en lång och hård kamp. Jag lyckönskar Anja Weisgerber. Hon och jag arbetade mycket hårt efter det att kommissionen föreslagit att man skulle lagstifta mot solsken i andra behandlingen.
Det skulle inte bara återigen ha gett EU dåligt rykte, det skulle också ha varit en mardröm både för arbetsgivare och för arbetstagare. Rättsligt skulle det ha varit mycket svårt att bevisa om en arbetstagare hade fått hudcancer från arbetsplatsen, trädgården eller stranden.
Förvisso måste alla varnas för det farliga med solsken och därför är jag mycket positiv till nationella kampanjer. Men när människor väl har fått informationen så är vi trots allt vuxna och vi bör själva kunna fatta beslut. Det bör inte överlåtas åt arbetsgivaren att genomdriva det. Då har den statliga förmyndarmentaliteten gått för långt. Tänk er vad till exempel en del byggnadsarbetare skulle säga om man sa åt dem att klä på sig mer när de försökte bli solbrända inför semestern! Det är inte EU:s sak att säga till arbetstagare att de inte får gå med bar överkropp eller shorts.
Dagens förhandlingar, och förhoppningsvis omröstningen i morgon, är en seger för det sunda förnuftet. De demonstrerar också Europaparlamentets makt. Om vi inte hade röstat som vi gjorde vid andra behandlingen skulle kommissionen inte ha ändrat sig och, vad som är viktigare, förmodligen inte heller rådet. Detta är en bra dag för vettig lagstiftning. Som EU-vän anser jag att det är mycket trist att vi har varit tvungna att ödsla tid på att stoppa löjliga förslag som detta. Solsken skulle aldrig ha tagits med i direktivet. Det är ett mycket bra direktiv och jag hoppas att alla kommer att rösta för det i morgon, men bara för artificiell strålning och inte för inbegripandet av naturlig strålning. 
Sepp Kusstatscher,
   . – Herr talman! Efter alla diskussioner om de tekniska detaljer som är förknippade med detta direktiv vill jag lämna en allmän kommentar. I princip förtjänar varje initiativ som minskar hälsoriskerna och erbjuder bättre skydd vårt stöd, och eftersom människor tillbringar en avsevärd tid av sitt liv på arbetsplatsen är det logiskt att de olika faror som finns där ska analyseras noggrant och att alla hälsorisker i arbetet ska reduceras så mycket som möjligt. Jag anser att det är en synnerligen bra åtgärd att över hela EU försöka fastställa gemensamma miniminormer för skydd av arbetstagarnas hälsa och säkerhet.
Något som jag verkligen fann skandalöst i debatten om detta direktiv var försöket att sätta stopp för allt som skulle kunna kosta pengar. Det vilar också något tvivelaktigt över uttalandet i ett av kompromissens skäl, och jag citerar: ”I dessa direktiv bör sådana administrativa, finansiella och rättsliga åligganden undvikas som motverkar tillkomsten och utvecklingen av små och medelstora företag.”
Jag förstår inte varför hälsoskydd inte ska få kosta något om samma regler gäller för alla, så att ingen orättvis konkurrens uppstår. Låt för allt i världen tjänster och produkter som innebär en större hälsorisk kosta en aning mer. Varför skulle de inte göra det? Varför skulle vanligt folk stå för de kostnader som företagen belastar den offentliga sjuk- och hälsovården med bara för att de nonchalerar vissa risker? Verklig konkurrens existerar bara när bestämmelserna tillämpas lika för alla och om principen att de verkliga kostnaderna ska återspeglas får gälla. Allt annat innebär en kortsiktig subventionering av enskilda företag och sektorer på bekostnad av allmänheten och till skada för de arbetstagare som arbetar under riskfyllda förhållanden. Jag vill se mer ekonomisk redbarhet. 
Jiří Maštálka,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Detta direktiv handlar helt och hållet om solstrålning, men jag tycker att det skulle passa oss bättre att lyssna på Beethovens månskenssonat. Jag vill börja med att säga att jag naturligtvis är för den föreslagna lagstiftningen. Jag är emellertid besviken över resultatet av förlikningen och särskilt över den roll som parlamentet spelade. Förhandlingarna om detta direktiv, som ibland betecknas som solskensdirektivet, har i stället snarare påmint om en andra klassens såpopera. Till att börja med var experterna, EU:s institutioner och medlemsstaterna eniga om att det skulle vara nödvändigt att lägga till ytterligare lagstiftning till de allmänna bestämmelserna om hälsa och säkerhet i arbetet för att förenkla lagstiftningen om skydd mot optisk strålning och se till att den fungerar. Liknande lagstiftning antogs under föregående period om buller, vibrationer och elektromagnetisk strålning. Vad mera är, ingen har talat om de mycket blygsamma gränsvärden för exponering för optisk strålning som anges i bilagan till det föreslagna direktivet.
Föredraganden Csaba Őry har visat en fantastisk beslutsamhet och jag vill gratulera honom för att han har sökt nå en kompromiss. Icke desto mindre var det hans politiska grupp som opponerade sig mot att frågan om naturlig optisk strålning skulle finnas med i detta direktiv. Jag tycker att det är ganska märkligt att ett våldsamt motstånd mot tydligt definierade regler och normer om information och skydd för arbetstagare mot solstrålning främst har kommit från de medlemsstater där det redan finns en hygglig skyddsnivå, medan länder som Italien, där mycket större ansträngningar behövs, inte hade några allvarliga invändningar. Kanske vet italienarna kort sagt att information om och skydd mot sjukdomar i arbetet är billigare för arbetstagarna än att inte göra någonting.
Direktivet om optisk strålning skulle vara en praktisk åtgärd som inte bara ledde till förbättringar av skyddet för arbetstagarna, utan även till en förenkling av EU:s lagstiftning. Den situation som möter oss i dag på detta område är långt ifrån vad jag skulle kalla en minskning av onödig byråkrati. Jag fruktar att rättstvister kommer att bli oundvikliga i framtiden. 
Anja Weisgerber (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! De formuleringar i kommissionens förslag till direktiv om skydd för arbetstagare mot optisk strålning som handlade om skydd mot solljus var ett praktexempel på överdriven EU-reglering.
I andra behandlingen stod vi här i parlamentet fast och röstade med absolut majoritet för att utesluta bestämmelserna om skydd mot naturlig strålning.
Under förlikningsförfarandet visade vi parlamentsledamöter också att vi kunde få vår vilja igenom och att vi inte var maktlösa inför kommissionens lagstiftningsmani. Vi har vårt mandat för att utforma direktiv av det slag som kan vara till nytta för allmänheten.
Günter Verheugen med flera talar alltid om den bättre slags lagstiftning som ska åstadkomma mer tillväxt och fler arbetstillfällen i EU, men det är den här sortens bestämmelser som först måste förbättras. Det är mycket förvånande att vi nu i förlikningsförfarandet har kunnat övertyga kommissionen och rådet om detta.
De delar av detta direktiv som är förnuftiga – de som behandlar skyddet för arbetstagare mot artificiell optisk strålning, såsom laser, infrarött ljus och liknande – förblir oförändrade. När det gäller bestämmelserna om naturlig strålning måste det sägas att kommissionen missade målet grovt, för enligt det ursprungliga förslaget till direktiv skulle arbetsgivarna se till att omfattande utvärderingar av de risker som är förbundna med solljus genomfördes och upprätta byråkratiska handlingsplaner för att åtgärda dessa, vilket skulle ha inneburit att arbetsgivarna skulle bli tvungna att tillhandahålla tröjor och solkräm för arbetstagare som arbetar utomhus. skulle även ha lett till att arbetsgivarna hade blivit skadeståndsskyldiga på ett sätt som de inte hade varit medvetna om, och hursomhelst kan varje förnuftig människa själv bäst bedöma när och hur man ska skydda sig mot solen. Allt detta handlar om personligt ansvar och det är väl det sista som EU bör lagstifta om.
EU har helt andra problem att handskas med i form av arbetslöshet, förbrukade socialförsäkringssystem och den alltmer åldrande befolkningen. Det är sådant som vi måste bekymra oss om, inte skydd mot solljus. Även kommissionen och rådet har tagit sitt förnuft till fånga och insett detta under förlikningsförfarandets gång, och det är jag mycket glad för. Det har möjliggjort en avsevärd förbättring av direktivet och hindrat en överdriven reglering som skulle ha resulterat i meningslösa tilläggskostnader, särskilt för de små och medelstora företagen.
Jag uppmanar er att i morgon rösta för förlikningskommitténs förslag, så att vi kan flagga för vår önskan om mindre krångel och byråkrati i hela Europeiska unionen. 
Karin Jöns (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I dag är det verkligen sista gången som vi diskuterar detta direktiv som har orsakat så mycket allmän debatt i mitt eget land.
Sällan, om ens någonsin förut, har jag sett en sådan förvrängning av vad ett direktiv verkligen handlar om, och därför vill jag åter gå igenom varför vi socialdemokrater under förlikningsförfarandets gång till slut bestämde oss för att vi helt och hållet skulle utelämna frågan om naturlig strålning ur direktivet.
Vi kom fram till det beslutet blott och bart för att vi vill att de miniminormer som vi fastställer för hälsoskydd på arbetsplatsen ska tillämpas lika över hela linjen i medlemsstaterna. När det gäller socialpolitik vill vi inte ha ett EU à la carte, vilket skulle ha blivit resultatet av andra behandlingen, ett EU där varje medlemsstat själv kunde bestämma om de skulle ålägga arbetsgivarna att informera sina anställda om de potentiella riskerna med naturlig strålning.
Även om hänvisningarna till naturlig strålning har tagits bort ur direktivet finns fortfarande ramdirektivet kvar och enligt det är arbetsgivarna fortfarande skyldiga att skydda arbetstagarna mot riskerna med solljus. Detta har vi fått bekräftat inte bara av parlamentets egen rättstjänst utan även av kommissionens och rådets rättstjänster.
Det enda vi ville var att ge detta åliggande en mer konkret form, och hur smärtsamt det än kan vara måste de konservativa och liberalerna i parlamentet nu ställas inför det faktum att det var de som omöjliggjorde detta. Följden blir att arbetsgivarna fortfarande är osäkra på var de står i rättsligt hänseende när det gäller frågan om de måste vidta åtgärder för att skydda arbetstagarna mot farlig naturlig strålning och, om så är fallet, vilka åtgärder de behöver vidta. Det värsta är att majoriteten i parlamentet har överlåtit rätten att utforma politiken åt EG-domstolen, och detta är verkligen mycket beklagligt. 
Marian Harkin (ALDE ).
   – Herr talman! Först vill jag lyckönska föredraganden till ett mycket bra arbete. Jag anser att vi nu har fått ett rimligt beslut genom förlikningen. Det är ett vettigt och praktiskt beslut genom vilket vi har begränsat omfattningen av detta direktiv. Men vi kommer fortfarande att se till att arbetstagare som exponeras för optisk strålning får ett fullgott skydd och att deras hälsa och säkerhet kontrolleras.
När det gäller naturlig strålning måste hälsoriskerna påpekas och rimliga försiktighetsåtgärder vidtas, men medlemsstater bör ha ansvaret för att utarbeta handlingsplanen, och detta bör ge rättssäkerhet åt arbetstagare och arbetsgivare i olika länder. Hur mäktiga vi än anser oss vara här i parlamentet så kan vi inte lagstifta om solsken och regn i 25 medlemsstater. I Irland har vi, delvis på grund av vår egen overksamhet och förskyllan, för närvarande ett nitratdirektiv som grundar sig på nederbörd, väderlek och klimat och som är fullständigt ohanterligt, men det är en annan sak.
I detta läge och med detta direktiv har vi funnit en medelväg. Vi har undvikit överreglering och överdriven byråkrati och lagt fram en rättsakt som är vettig och genomförbar och som skyddar arbetstagare. 
Harald Ettl (PSE ).
   – Herr talman! Frågan om vad som är rimligt är ofta retorisk. Det är visserligen välkommet att en kompromiss har uppnåtts i den här frågan, men det är tyvärr bara en dellösning av problemet.
Det är visserligen välkommet att en reglering åtminstone täcker artificiell optisk strålning, men man kan utan tvekan beteckna uteslutandet av naturlig strålning som en av parlamentets mindre lysande idéer. När det gäller skydd för ögon och hud är artificiell optisk strålning ett precis lika stort problem som den naturliga varianten eftersom att det finns orsakssamband i båda fallen.
Följaktligen krävs rättslig säkerhet både när det gäller artificiell optisk strålning och strålning från naturliga källor. Av det sätt som miljöpolitiken utvecklas på kommer vi att märka att domstolarna och EG-domstolen kommer att ägna mer och mer uppmärksamhet åt detta problem, och då kommer vi åter att tvingas agera.
Skyddet för arbetstagare har under avsevärd tid grundats på information och förebyggande åtgärder, vilket är mänskligare och mindre kostsamt. Den process som har lett fram till denna förändring i tänkesättet har varit lång och mödosam och började med sympati för arbetstagarna, vilken följdes av insikten att arbetsgivarna hade ett skyddsansvar och att lidande och sjukdom kan lindras genom behandling. Det var först då som människor insåg värdet av information om sjukdomar och arbetsrelaterade olyckor och förstod värdet av att förebygga dessa.
Detta leder tillbaka till frågan om vad som är rimligt, och för att få svar på den frågan vänder jag mig till min vän Thomas Mann. Vad anser du, Thomas? 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! I och med morgondagens omröstning om detta direktiv om skydd av arbetstagare mot de risker som uppkommer vid exponering för optisk strålning når den EU-lagstiftning som fastställer minimikrav för arbetstagares hälsa och säkerhet vid exponering för fysikaliska agens en mycket efterlängtad och välbehövlig fullbordan.
Det är sant att det visade sig vara ganska svårt att föra fram just detta förslag till en slutlig överenskommelse, men tack vare den ihärdighet och förnuftiga strategi som alla som deltog i förlikningsförfarandet visade prov på övervanns alla hinder. Många lyckönskningar tillkommer således vårt parlaments delegation, däribland föredraganden, Csaba Őry, för den lyckosamma utgången av förlikningsförfarandet.
Optisk strålning som härrör från artificiella källor kan under vissa omständigheter vålla utsatta arbetstagare allvarliga ögonskador – inklusive blindhet – eller svåra hudskador inklusive begynnande cancer. Denna lagstiftning kommer, om den genomförs ordentligt, otvivelaktigt att bidra till att minska chanserna för att sådant inträffar och kommer att skydda många arbetstagare mot farorna med ytterligare en arbetsrelaterad risk.
Men vi får inte glömma att den största källan till optisk strålning inte är artificiell strålning utan solen, och hos de flesta arbetstagare uppkommer hudcancer som en följd av exponering för solen. Därför måste vi i ett framtida skede ta itu med detta problem och behandla det med framgång. 
Vladimír Špidla,
   . – Mina damer och herrar! Jag har med intresse lyssnat på er debatt och jag är glad att notera det breda stöd för det förslag som förlikningsförfarandet resulterat i. Jag vill tacka alla som deltog i förlikningen, för det var inte någon lätt resa och i flera fall visade det sig vara mycket svårt att nå en rimlig kompromiss. I vilket fall som helst har många argument tagits med i beräkningen och detta direktiv är faktiskt ett framsteg. Jag anser inte att något av de argument som har framförts i denna debatt kan tillbakavisas med ett enkelt argument. Jag anser också att det finns utrymme för ytterligare överväganden när det gäller utvecklingen av skyddsnivån för hälsa och säkerhet i arbetet. Sammanfattningsvis anser jag att processen utgör ett steg i rätt riktning och med utgångspunkt i denna debatt förutsätter jag att direktivet kommer att vinna kraftigt stöd. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00. 

