Högtidligt möte - Slovenien
Talmannen
Spoštovani gospod predsednik Republike Slovenije. Det är en stor ära att välkomna Republiken Sloveniens president till Europaparlamentet här i Strasbourg i dag. Välkommen, herr president.
Slovenien anslöt sig till Europeiska unionen den 1 maj 2004 och innehar för närvarande rådsordförandeskapet. Herr president! För fyra månader sedan tillträdde ni posten som Sloveniens president och vi har redan träffats tre gånger under den perioden: första gången två dagar innan ni officiellt tillträdde presidentposten i Ljubljana, sedan den 8 januari vid den officiella inledningen av Europeiska året för interkulturell dialog, och slutligen i New York i februari vid FN:s generalförsamlings tematiska debatt om klimatförändringen.
Herr president! Ni är Sloveniens tredje president sedan ert land blev självständigt. Ni kan se tillbaka på en lång och framgångsrik karriär som professor i internationell rätt och, framför allt, som diplomat, för ni har ägnat en stor del av er karriär åt att tjäna FN. Under åtta år var ni Sloveniens http://en.wikipedia.org/wiki/Permanent_Representative" \o "Permanent Representative"
i http://en.wikipedia.org/wiki/United_Nations" \o "United Nations"
och under fem år var ni FN:s http://en.wikipedia.org/w/index.php?title=Assistant_Secretary-General_for_Political_Affairs&action=edit&redlink=1" \o "Assistant Secretary-General for Political Affairs (page does not exist)"
. Nu har Slovenien den stora äran att vara den första av de nya medlemsstaterna - alltså de länder som anslöt sig till Europeiska unionen den 1 maj 2004 - och det första före detta kommunistlandet och det första slaviska landet som innehar ordförandeskapet för Europeiska unionens råd.
Detta privilegium medför en hel del ansvar för Slovenien, som ni axlar, eftersom de nya medlemsstaterna, genom att ta sig an detta åtagande, nu också har ett ansvar för den stora EU-familjen. För Slovenien medför rådsordförandeskapet också ett annat ansvar, nämligen gentemot länderna i dess grannskap, länderna på Västra Balkan.
Slovenien är ett föregångsland för dessa länder, och visar dem att man kan lyckas, att EU-medlemskap kan nås och att en anslutning medför stabilitet, utveckling och välstånd.
Herr president! Det är mitt stora nöje att välkomna er att tala här i kammaren. Izvolite, prosim!
Danilo Türk
Republiken Sloveniens president. - (SL) Herr talman, mina damer och herrar! Det är en stor ära att ha bjudits in att tala till denna ärade församling. För bara en månad sedan firade vi femtioårsdagen för Europaparlamentets första sammanträde. Denna årsdag är ett utmärkt tillfälle att fundera över det aktuella läget och Europeiska unionens framtid. I dag har jag detta särskilda tillfälle att dela med mig av mina tankar till er - de valda företrädarna för Europas nationer.
Europaparlamentet, och naturligtvis Europeiska unionen som helhet, är ett imponerande förverkligande av en stor vision, en vision om varaktig fred och välfärd, en samarbetsanda och en kontinuerligt ökad integration, vilket gynnar Europas nationer. Denna visions fäder - Jean Monnet, Robert Schuman, Konrad Adenauer, Alcide de Gasperi och andra - kunde förmodligen inte ens föreställa sig att Slovenien, 51 år efter bildandet av Europeiska gemenskaperna och i ett starkt integrerat Europeiska unionen, till följd av dess stora utvidgning under år 2004, skulle bli det första landet av de nya medlemsstaterna som blev ordförandeland och att den slovenske presidenten skulle tala inför Europaparlamentet.
Men deras tillfredsställelse skulle nog överväga deras förvåning. Det europeiska projektet har inte bara lyckats, utan har också visat sig vara ett projekt med en enorm förmåga till omdaning, där ett helt nytt slags Europa skapas, ett slags Europa som under de tidigare perioderna i dess långa historia har varit okänt. Vad som är ännu viktigare i dag är att EU genom det europeiska projektet i stor utsträckning redan har befäst sin position som världsfaktor och som världsaktör. Och det är exakt vad jag skulle vilja tala om i dag.
Vad har gjort det möjligt att nå denna otroliga framgång, och att skapa en så stor och viktig världsaktör som denna? Vilka slutsatser kan vi dra av denna framgång i dag? Kan vi tillämpa den kunskap vi vunnit tidigare när vi möter dagens och morgondagens utmaningar? Det är dessa frågor som vi ständigt måste ställa. Europeiska unionen kommer att fortsätta att ställas inför komplicerade frågor i den allt mer ”globaliserade” världen, och den kommer att behöva lämna trovärdiga svar. Europeiska unionen kommer att fortsätta att vara en framgångssaga, under förutsättning att den bevarar sin dynamik och visar att den är en politisk världsaktör med en allt större betydelse och, vill jag tillägga, politisk betydelse. Att göra framsteg är en förutsättning för framgång. Vad som krävs av Europeiska unionen i dag är att den tar på sig rollen som världsledare.
På många områden har dess roll antingen redan fastställts, eller så är den ivrigt efterlängtad. Här skulle jag vilja nämna två av dem: global uppvärmning och mänskliga rättigheter.
Förra året placerade Europeiska unionen miljöfrågorna och i synnerhet frågan om global uppvärmning i centrum för sin politik. Det var utan tvekan att klokt beslut, eftersom klimatförändringen och miljöförstörelsen uppenbarligen är det allvarligaste hot och den största utmaning som vi alla står inför. Europeiska kommissionen har ställt upp särskilda mål som gör det möjligt för Europeiska unionen att spela en ledande roll globalt. Det centrala målet är att minska utsläppen av växthusgaser med 20 procent senast 2020 jämfört med 1991. Uppfyllandet av detta mål har fastställts som ett oberoende åtagande. Initiativet till ett ännu mer ambitiöst mål borde ingå i ett allmänt internationellt avtal, som också borde omfatta andra centrala aktörer. I detta fall skulle Europeiska unionen, i enlighet med Europeiska kommissionens förslag, till och med vara beredd att nå en minskning på 30 procent under samma period. Dessa mål är så viktiga och ambitiösa att de verkligen ger en vision om omdaning i syfte att vidta åtgärder mot den globala uppvärmningen, och därigenom utgör ett nödvändigt föredöme och ett globalt ledarskap.
Men kan dessa mål nås, eller kommer de återigen att bli ännu ett oöverstigligt hinder? Svaret på den frågan är ännu inte helt klart. För en månad sedan välkomnade Europeiska rådet ett förslag från Europeiska kommissionen, som en god grund för enighet. Samråden i år och nästa år kommer att visa hur mycket som faktiskt kan uppnås före konferensen i Köpenhamn, som är planerad till december 2009. Jag skulle särskilt vilja betona att Europaparlamentet, genom att inrätta ett särskilt utskott för klimatförändringar, redan har erkänt vikten av denna fråga och kommer att ha en oerhört viktig uppgift i detta sammanhang.
Den uppgift som väntar oss kommer förmodligen att bli komplicerad. Den oro som börjar märkas i europeiska medier förmedlar en lång rad blandade budskap. Det finns uttryck för stöd, men också skeptiska röster som varnar för de farhågor som framförs av vissa europeiska industrisektorer, däribland det faktum att eftersom världsekonomin upplever svårigheter blir också konkurrenskraften allt mer problematisk, och miljöfrågorna samtidigt allt mindre viktiga.
Svåra stunder som denna utgör en verklig ledarskapsutmaning. Det är uppenbart att den globala uppvärmningen redan har nått den punkt där det internationella samfundet ställs inför ett absolut val: att antingen fullfölja tillväxtmodellerna och acceptera en eventuell katastrof, eller att repa mod och satsa på en omdaningsstrategi som på lämpligt sätt kan lindra konsekvenserna av den globala uppvärmningen och förhindra det värsta. Vi kommer inte att lyckas genom att dyrka tillväxten. Även om detta inte är lätt att genomföra hör det i grund och botten till ordningen för dagen. Och jag hoppas att vi i år kommer att välja förändringens väg.
När vi genomför dessa ansträngningar kommer det att bli nödvändigt att avsevärt öka antalet förespråkare för denna modell. Många av dessa förespråkare anser hur som helst redan att en övergång mot en omdaning är nödvändig. De icke-statliga organisationerna, medierna och andra delar av det civila samhället mobiliseras. Inom näringslivet finns indikationer på en stark tendens mot utveckling av ny teknik baserad på ren energi, och allt fler människor är redo att ändra sina vanor som konsumenter.
Nu måste dessa tendenser kopplas till en meningsfull rörelse. Tidsramen är känd. Platsen är känd. Enligt den handlingsplan som antogs förra året på Bali förväntas förhandlingarna slutföras nästa år genom antagandet av ett globalt avtal som kommer att ersätta Kyotoprotokollet 2012. Även om förhandlingarna kommer att ske i FN är det viktigt att stödet kommer från alla håll. Tiden och platsen kommer att göra det möjligt för oss att göra gemensam sak och då måste Europeiska unionen ta täten.
Miljön är inte den enda fråga där Europeiska unionen måste inta en ledande internationell roll. Unionen måste också spela en starkare roll inom ramen för de globala insatserna för de mänskliga rättigheterna. Att Europeiska unionen stöder mänskliga rättigheter är naturligtvis självklart. EU-institutionerna bygger på principerna om rättsäkerhet och mänskliga rättigheter, och Europa är ett område för mänskliga rättigheter.
Ratificeringen av Lissabonfördraget i alla medlemsstater i slutet av året, det år då vi firar sextioårsdagen av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, kommer också att innebära att för första gången i unionens historia blir hela spektrumet av unionsmedborgarnas civila, politiska, ekonomiska och sociala rättigheter, enligt definitionen i unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, rättsligt bindande.
Ur ett globalt perspektiv är situationen världen över inte uppmuntrande. På många platser i världen finns många exempel på systematiska kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Det beror delvis på den hänsynslösa strävan efter ekonomiska fördelar oavsett lokalbefolkningens och miljöns behov. Särskilt den fattiga och infödda befolkningen hotas ofta av fattigdom och hunger, i vissa fall till och med i den grad att de riskerar att utrotas. I väpnade konflikter på ett antal platser i Afrika och Asien sker kontinuerligt grymheter som utgör brott mot mänskligheten.
Europeiska unionen måste agera genom att föreslå ekonomiska modeller för hållbar tillväxt, och måste också agera genom att göra humanitära och diplomatiska ansträngningar, men också genom att tillämpa sanktioner som stöder de beslut som fattats av Internationella brottmålsdomstolen. I detta skede måste Europeiska unionen inta en ledande roll, framför allt för att de globala åtgärderna på området för mänskliga rättigheter släpar efter.
FN:s råd för mänskliga rättigheter kämpar fortfarande för korrekta arbetsmetoder. Deras ansträngningar att inrätta ett universellt regelbundet granskningssystem för mänskliga rättigheter på global nivå är lovande, men ännu resultatlösa. Deras åtgärder mot flera och systematiska överträdelser av de mänskliga rättigheterna är inte tillräckligt integrerade. Allt detta kan långsamt rättas till, men inte utan effektivt ledarskap och inte utan en verkningsfull ledarroll för de FN-medlemsstater som verkligen kämpar för mänskliga rättigheter.
Detta kan i praktiken inte ske utan en starkare ledarroll för Europeiska unionen, som representerar den viktigaste gruppen av inflytelserika FN-medlemsstater. Vissa andra traditionella människorättsförespråkare har på sista tiden blivit mindre aktiva och har inte ansökt om medlemskap i FN:s människorättsråd. Allt större farhågor om terrorism och andra säkerhetshot, däribland reaktioner på dessa hot som ibland inte är tillräckligt väl genomtänkta, har uppenbarligen minskat lyhördheten för mänskliga rättigheter. Europeiska unionen måste fylla detta tomrum.
Unionen måste också hitta nya metoder för samarbetet med FN:s säkerhetsråd. Det var säkerhetsrådets verksamhet i Darfur som bidrog till att fastställa Internationella brottmålsdomstolens roll i dess ansträngningar för att åtala förövarna av några av de vidrigaste brotten i vår tid. För nästan exakt ett år sedan utfärdade Internationella brottmålsdomstolen häktningsorder för några av dessa förövare. Ansträngningarna för att ställa dem inför rätta måste fullföljas, och samarbetet med säkerhetsrådet kommer att fortsätta att vara av avgörande betydelse.
Men också utan åtgärderna i FN:s säkerhetsråd måste Europeiska unionen överväga att vidta åtgärder som skulle bidra till att göra Internationella brottmålsdomstolen effektiv. Jag vill betona att det är just den internationella rättskipningen som är grundstommen i dagens internationella människorättsinsatser, och den kräver ett effektivt stöd.
Europeiska unionen borde också stödja de framväxande demokratier världen över som verkligen arbetar för de mänskliga rättigheterna. De är intresserade av internationell verksamhet, men måste samtidigt beakta sina regionala och andra förbindelser, och även se till att dessa aspekter inte ignoreras i all internationell verksamhet som rör mänskliga rättigheter. Dessa länder är dock EU:s partner, och dessa partnerskap måste vårdas.
I sina olika former kan de internationella åtgärderna för mänskliga rättigheter vara effektiva om de vilar på en stabil grund, och på en principiell inhemsk respekt för de mänskliga rättigheterna. Detta omfattar skyddet av mänskliga rättigheter för såväl invandrare som asylsökande, och en noggrann tillämpning av lagarna i de fall som rör terroristanklagelser. Vi måste dock fortsätta att bygga på denna grund. Lissabonfördraget omfattar EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna och ett förbättrat beslutsförfarande som, i fråga om de mänskliga rättigheterna, kommer att underlätta införandet av djärva och kreativa lösningar.
För Europeiska unionen är kravet på kreativitet inget nytt. Den europeiska kreativa oron, som den tyske förbundspresidenten Horst Köhler kallade det i sitt anförande i Europaparlamentet för två år sedan, denna kreativa oro har hjälpt EU att möta olika sociala och politiska utmaningar i dess åtagande om frihet och sanning, med en förmåga att förverkliga solidariteten och skapa en bättre värld för alla. Kreativiteten och den kreativa oron kommer inte att vara så viktiga på något annat område som på området för invandringshantering och social integration av invandrare.
Europa åldras och kommer inte längre att kunna spela rollen som världsledare utan en framgångsrik demografipolitik. Denna politik kommer oundvikligen att omfatta migrationshantering. Europa behöver nyanlända personer, som är positiva och som kan bidra till att skapa en bättre värld för alla. De politiska åtgärder som kan bidra till integrationsprocessen för invandrare skiljer sig uppenbarligen åt och måste sammanföras på korrekt sätt, beroende på omständigheterna i varje värdland som tar emot invandrare. Samtidigt är vissa faktorer mer brett tillämpningsbara, och i vissa fall kan Europeiska unionen också lära något av icke-europeiska länder som Kanada.
Migrationspolitiken kommer att kräva ett antal samordnade mål för EU som helhet. Målet för det gemensamma europeiska asylsystemet fram till år 2010 tycks vara både ambitiöst och angeläget. Det är också nödvändigt med ökad samordning mellan invandringspolitiken och politiken för utvecklingsbistånd. EU måste stärka sin roll i sin högnivådialog med FN om invandring.
Samtidigt krävs kreativitet när det gäller integrationen av invandrare och invandrargrupper. Ekonomiskt välstånd och en större social rörlighet uppåt är nyckeln till en framgångsrik invandringspolitik. Den näringsverksamhet som till exempel bedrivs av de etniska minoriteterna skapar arbetstillfällen och bidrar avsevärt till värdländernas ekonomier. Å andra sidan kan regeringarna lämna sina egna bidrag genom lämpliga regleringar och kvalifikationsprogram och genom att allmänt stödja fritt företagande.
Integrationen måste omfatta en verklig tillgång till utbildning av god kvalitet, vid sidan av språkkurser och tillgången till universitet. Utbildning är en förutsättning för invandrarnas framgångsrika integration i samhället i stort.
Och framgången måste vara synlig. Personer med invandrarursprung som har lyckats måste ges tillfälle att vara med i tv och i andra medier och måste framhållas som exempel på framgång. Det skulle hjälpa allmänheten i stort att förstå att mångfald och social integration är förenliga, och att icke-diskriminering och lika möjligheter hör till de viktigaste politiska dygderna. Framgång föder framgång. Och inget som visas på tv är mer imponerande än framgången för personer som kommer från samhällets marginaler.
Jag har i viss utsträckning betonat invandrings- och integrationsfrågorna mer i detalj på grund av deras betydelse för Europas framtid och också för att de representerar ett annat område där den europeiska kreativiteten kommer att testas. EU har tidigare lyckats lösa merparten av de sociala frågorna, och har följaktligen blivit en global förebild för social rättvisa och ekonomiskt välstånd. Det finns inget skäl till varför vår generation inte skulle kunna hitta bra lösningar inom områden som invandring och integration. Europa kan vinna avsevärt på att integrera människor som är begåvade, yrkesmässigt kvalificerade och beredda att bidra till dess framtid och välstånd.
I dag behöver vi tveklöst förvaltning, visioner och kreativitet. Samtidigt måste EU visa att det kan fortsätta att hitta pragmatiska lösningar på olika utmaningar. Vi får inte glömma att för mer än femtio år sedan var det just pragmatism som utgjorde nyckeln till skapandet av Europeiska gemenskaperna, och det fortsätter att vara nyckeln till framgång också i dag.
Inrättandet av Europeiska gemenskaperna för fördelaktiga ekonomiska syften var en exceptionellt pragmatisk idé, som möjliggjorde vidare integrerande utveckling. Utvecklingen av Europeiska ekonomiska gemenskapen till en tullunion och mer än så, förmågan att utveckla nya former av samarbete och nya institutioner med ytterligare makt, och förmågan att expandera geografiskt, visar alla på den betydelse som pragmatismen haft för Europeiska unionens historia och utveckling.
I dag står unionen inför nya utmaningar som kräver pragmatisk anpassning. Den främsta av dessa är unionens vidare utvidgning. Även om det är tydligt att alla länder som försöker att bli EU-medlemsstater, alla kandidatländer, måste uppfylla kriterierna, borde vi ändå inte hindra något av dessa länder från att bli en medlemsstat enbart på grund av politiska meningsskiljaktigheter eller kulturella fördomar.
(Applåder)
I sina ansträngningar att ta på sig en global roll av strategisk betydelse behöver EU Turkiet, och därför måste anslutningsförhandlingarna med Turkiet fortsätta. Unionen får inte neka Turkiet möjligheten att bli medlem, och detta är trots allt något som redan har bekräftats. Om detta skulle ske skulle själva Europeiska unionens trovärdighet ifrågasättas.
Europeiska unionen kan inte nöja sig med att ha ett svart hål på Västra Balkan. Anslutningsförhandlingarna måste tydligt omfatta ett europeiskt perspektiv för Västra Balkan. Detta kommer att kräva ytterligare arbete med de enskilda länderna i denna region, som måste stärka sin förmåga att uppfylla medlemskapskriterierna, men också arbete med hela regionen, som behöver ramar för att diskutera och lösa sina gemensamma problem. I sin politik för grannländerna i öst och andra områden måste Europeiska unionen tillämpa samma pragmatism som bidragit till att nå resultat tidigare. Utan att tala om modeller vill jag betona att Ukraina och Moldavien behöver utsikten till ett EU-medlemskap, och att de inte borde nekas denna.
Pragmatismen är tydlig i både praktiken och som sinneslag. Kandidatstaterna måste naturligtvis uppfylla alla nödvändiga kriterier i alla frågor som rör medlemskap. Det finns goda skäl till varför unionens praxis i fråga om förenligheten med urvalskriterierna är konsekvent och sträng. Om vägen mot att uppfylla kriterierna är lång, så låt gå. Ett eller två år med förhandlingar är ett lågt pris att betala för att bevara trovärdigheten hos och respekten för Europeiska unionens normer. Möjligheten till utvidgning, och möjligheten för nya medlemmar måste dock förbli trovärdig.
De länder som kan uppfylla kriterierna får inte uteslutas från Europeiska unionens utvidgningsprocess. Känslan av att uteslutas leder till missnöje, och missnöje leder till instabilitet. Därför måste vi bevara ett pragmatiskt sinneslag, och all vidare utvidgning måste beaktas mot bakgrund av vad Europeiska unionen som världsaktör kräver.
Europeiska unionen är sammanfattningsvis en enorm historisk bedrift. Unionen har nu nått en utvecklingsnivå där den mycket omgående måste bli medveten om sin ledande roll i världshändelserna och om det ansvar som denna position påbjuder. Man kan förvänta sig att Europeiska unionen kommer att spela en ledande roll i alla frågor som exempelvis global uppvärmning och mänskliga rättigheter.
Kreativiteten kommer att fortsätta att vara den centrala motivationen i strävan efter effektiva politiska linjer på områden som invandring och integration. Och slutligen kommer pragmatismen att fortsätta att vara lika viktig i alla frågor som rör vidare utvidgning, vilket är nödvändigt för att Europeiska unionen ska säkra sin ledande roll globalt. Allt detta kanske låter lite storvulet. Men framsteg är alltid det bästa botemedlet mot stagnation. I detta hänseende är den tid vi lever i inget undantag, även om det stämmer att dagens frågor är mer varierade än de brukade vara tidigare. Vi får dock inte glömma att inte heller detta är något annat än en naturlig konsekvens av framgången.
(Applåder)
Talmannen
Herr president! Jag vill be att få tacka er innerligt för ert europeiska anförande. Av ert besök här och ert anförande har det framgått tydligt att Slovenien och det slovenska ordförandeskapet under premiärminister Janus Janša - och jag ser att två ministrar sitter här: Janez Lenarčič och Janez Podobnik - vill bedriva ett nära samarbete med Europaparlamentet. Som Sloveniens president framför ni det budskapet med särskild genklang.
Våra erfarenheter här i Europaparlamentet har visat oss att det inte är ett lands storlek - litet, stort eller mellanstort - som avgör om ett EU-ordförandeskap blir framgångsrikt, utan det viktiga är den anda i vilken ordförandeskapet utför sitt arbete. Jag tror att vi lugnt kan säga att eftersom Slovenien - och dess president - drivs av en sådan europeisk anda är detta ett ordförandeskap som kommer att föra Europa framåt, och vi vill framföra vårt varma tack till er för det.
(Applåder)
Vi vill också tacka för att ni stöder Europaparlamentets prioriteringar. Låt mig bara nämna två prioriteringar som ni tog upp. Den första är klimatskyddet. Om vi håller oss till tidsplanen kommer vi att slutföra vårt arbete så att vi har en EU-ståndpunkt till FN:s toppmöte i Köpenhamn i december 2009. Vi vill också tacka er för ert upprop om mänskliga rättigheter, för om vi i Europaparlamentet inte förespråkar mänskliga rättigheter, vem kommer då att göra det? Så ofta styrs regeringar av andra intressen - vilket är förståeligt - men vi måste hitta ett sätt att skickligt sammanföra dessa intressen och våra värderingar på ett sätt som verkligen gynnar människor, och därför ligger mänskliga rättigheter till grund för vår politik här i Europaparlamentet.
Herr president! Tack för att ni besökte Europaparlamentet. Ni kommer att stanna här ett tag till. Jag vill återigen, på parlamentets vägnar, framföra mitt innerliga tack till er personligen och till det slovenska ordförandeskapet. Vi önskar er all lycka under resten av de sex månader då Slovenien kommer att sitta vid rodret för Europeiska unionen. Om ni lyckas, lyckas vi alla, och då menar jag Europeiska unionen. Det är vårt gemensamma mål. Tack. Härmed är det högtidliga mötet avslutat.
