Отстояване на принципа на субсидиарност - Поставяне на религиозни и културни символи на обществени места (разискване)
Председател
Следващата точка е разискване относно:
въпрос, изискващ устен отговор, зададен от Mario Borghezio, от името на групата "Европа на свободата и демокрацията", към Комисията относно отстояване на принципа на субсидиарност (B7-0238/2009);
въпрос, изискващ устен отговор, зададен от Antonio Cancian, Mario Mauro, Fiorello Provera, Elisabetta Gardini, Salvatore Iacolino, Crescenzio Rivellini, Sergio Paolo Frances Silvestris, Aldo Patriciello, Paolo Bartolozzi, Cristiana Muscardini, Mara Bizzotto, Barbara Matera, Lara Comi, Antonello Antinoro, Lorenzo Fontana, Roberta Angelilli, Amalia Sartori, Iva Zanicchi, Licia Ronzulli, Giovanni Collino, Marco Scurria, Giancarlo Scotta', Potito Salatto, Pablo Arias Echeverría, Raffaele Baldassarre, Pilar Ayuso, Luis de Grandes Pascual, Pilar del Castillo Vera, Santiago Fisas Ayxela, Carmen Fraga Estévez, Salvador Garriga Polledo, Cristina Gutiérrez-Cortines, Esther Herranz García, Carlos José Iturgaiz Angulo, Veronica Lope Fontagné, Antonio López-Istúriz White, Gabriel Mato Adrover, Jaime Mayor Oreja, Pablo Zalba Bidegain, Salvatore Tatarella, Magdi Cristiano Allam, Mirosław Piotrowski и Konrad Szymański, към Комисията относно поставяне на религиозни и културни символи на обществени места (B7-0239/2009).
Mario Borghezio
Г-жо председател, госпожи и господа, позицията на групата, която представлявам - групата "Европа на свободата и демокрацията" - е пределно ясна: с този въпрос, изискващ устен отговор, искаме Комисията да отхвърли прилагането на постановлението срещу разпятията в училищните класни стаи, издадено от Европейския съд по правата на човека в Страсбург, който, подчертавам, не е институция на ЕС.
Според нас, нека това бъде абсолютно ясно, решението е неприемливо нарушаване на принципа на субсидиарност. Този принцип е сред устоите на ЕС и гаранция за правата на хората и държавите-членки. ЕС, така както го разбираме и подкрепяме, би бил немислим без опората и обосновката на принципа на субсидиарност.
Ще започна с един по-общ коментар: ако погледнем първо същността на постановлението - очевидно никой не може да приеме премахването на някого или нещо, съществуващо като акт на демокрация и свобода, както някои твърдят, а по-скоро като деяние на полицията на мисълта, едно антидемократично деяние. Ако разпятието, висящо на училищната стена, бъде свалено от нея, с това стената няма да се превърне в светска такава, а в празна стена, като идеята е празнотата да се схваща като религиозен символ, акт на отрицателно възпитание - най-лошото, което бихме могли да си представим и което може да се счита за един от множеството признаци за културното и духовно самоубийство на Запада.
Постановлението на Съда в Страсбург предпоставя едно понятие за религиозна свобода, което, ако бъде изведено до логичния си край, ще стигне дотам, че да обезпечи, да наложи чувство за надмощие над всеки гражданин, от когото се изисква да живее в положение на съгласие с убежденията на Съда. Не считам, че това е религиозна свобода: така се деформира истинският смисъл на религиозната свобода. Имаме право с отрицателен знак или по-скоро правото да бъдем свободни от задължението да извършваме религиозни действия. Не трябва да има никакви недоразумения, когато говорим за религиозна свобода: изобщо не става въпрос за нещо неопределено по какъвто и да е начин.
Тук имаме работа с нещо съвсем различно: в нашата култура поставянето на разпятие на видно място е не само въпрос на вероизповедание, а нещо много по-важно, нещо с универсална стойност. Символът на кръста, символиката на кръста изразява послание с всеобхватно измерение; при това посланието е за мир и братство, както ни учи René Guénon, големият метафизик, ако трябва да споменем поне едно име. От традиционната гледна точка на тези велики учени на традиционната култура тази стойност е пределно ясна, но същевременно е също толкова ясно, че постановлението, с което се занимаваме, ни изправя пред гледища, противни на традицията, които насърчават хората да мислят еднакво. Това е нещо, което противоречи на автентичния дух на ЕС и тъкмо това буди учудване.
Изглежда почти така, сякаш съществува стремеж народите да бъдат отвърнати от всичко, свързано със ценностите и символите, изразяващи достойнство и духовност. Оставяйки настрана историческите факти и връзката с конкретна религия, това е, повтарям, универсален символ. От друга страна, ЕС трябва да защити правото на хората да продължат да използват символи, на първо място символа на кръста.
Европа трябва да е достатъчно смела, за да погледне тези фундаментални въпроси в метаисторическа перспектива и да възобнови ролята си на люлка и център, включително и в духовно отношение. Тя трябва да върне на европейските народи свободата да пазят и почитат символите на своята идентичност в съответствие с един основен принцип на правната и политическа структура на ЕС: принципа на субсидиарност. Същността на въпроса се отнася точно до този аспект, около фундаменталното естество на принципа на субсидиарност.
В заключение, проблемът ни дава възможност да се замислим и да разискваме ключов въпрос: какво означава религиозната свобода за Европа? Искам да кажа, че именно постановлението на Съда в Страсбург е това, което грубо погазва основното право на религиозна свобода и което иска да забрани на народ като италианския да държи символа на кръста в класните стаи като необходимо напомняне за неговите християнски корени.
Antonio Cancian
Г-жо председател, г-н член на Комисията, госпожи и господа, на 3 ноември 2009 г. Европейският съд по правата на човека удовлетвори молба на гражданин от италианско-финландски произход, с която се иска премахването на разпятията от класните стаи. Подобни епизоди са се случвали в миналото в Испания, Германия, Франция, а също и в Италия, където през 1988 г. Държавният съвет постанови, че разпятието не е единствено християнски символ и има и друга стойност, необвързана с конкретната религия. Италианският Държавен съвет, изразявайки становището си отново през 2006 г., изрично упомена, че принципът на субсидиарност на държавата не може да пренебрегва културната идентичност на един народ и неговата цивилизация.
С нашия въпрос искахме да подчертаем най-вече светската страна на проблема, като не на последно място изтъкнем, че на следващ етап пред Съда в Страсбург може да се окажат и католически символи, съставляващи част от общите традиции на държавите-членки, както и художествени и културни изображения, присъстващи навсякъде в нашите градове. Дори според автора на проекта флагът на ЕС, създаден за Съвета на Европа, е вдъхновен от иконографията на Богородица.
Решението на Съда по правата на човека се опитва да наложи отгоре - дотам със субсидиарността - един светски модел, с който много държави-членки не могат да се идентифицират или по-лошо, опитва се да ни води към нихилизъм: ето ви празната стена, спомената току-що от г-н Borghezio. Постановлението поставя под въпрос самата ни идентичност, нашите европейски ценности за мир, любов и гражданска хармония, за равенство и свобода и затова подкопава свободата и равноправието.
Европейските институции са радетели за прерогативите на свободата. Поставянето на обществено място на религиозни и културни символи, чрез които хората да се идентифицират, е израз на свобода на мисълта - утре, точно в Парламента ще бъде присъдена наградата "Сахаров" - и трябва да бъде гарантирано като такова от самите европейски институции и от международните организации, основани на демократични принципи.
Жак Баро
Г-жо председател, с удоволствие бих изслушал г-н Mauro, но той ще може да вземе думата след мен.
Длъжен съм да се придържам към множество принципи на правовата държава. Комисията е силно ангажирана със свободата на мисълта, съвестта и религията, залегнала в член 9 от Европейската конвенция за правата на човека и в член 10 от Хартата на основните права на Европейския съюз. Комисията обаче може да действа единствено в контекста на прилагането на законодателството на ЕС. Истината е, че в рамките на ЕС националните законодателства относно религиозните символи в обществените сгради попадат в областта на вътрешната правна система на държавите-членки.
Принципът на субсидиарност се прилага в рамките на Съюза. Вярно е, че той не се отнася за прилагането на решения, произнесени от Европейския съд по правата на човека, международния съд, отговарящ за прилагането на практика на Европейската конвенция за правата на човека. Вярно е, че отговорността за прилагането на решенията на Европейския съд по правата на човека е на Съвета на Европа. Вярно е също така, че прилагането на решенията на Европейския съд по правата на човека е задължително за всички държави, които са страна по Европейската конвенция за правата на човека, и Италия като всяка друга страна, ангажирана в този случай, има правото съгласно член 43 от Конвенцията да поиска трансфер на производството към Голямата камара в срок от три месеца от датата на решението. Според информацията, с която разполагаме, информация, прочетена в пресата, италианската държава използва правото си на обжалване пред Голямата камара.
Това са точките, които исках да разясня. Още веднъж, по отношение на законодателството на Европейския съюз, в този случай имаме работа с вътрешната правна система на държавите-членки. Поради тази причина не мога да отговарям за Съвета на Европа или за Европейския съд по правата на човека, които са произнесли решение, което, както разбирам, може да породи известни въпроси за Парламента.
Това е, което откровено мога да кажа, но ще слушам внимателно следващите изказвания.
Mario Mauro
Г-жо председател, госпожи и господа, аз също бих искал да благодаря на члена на Комисията за неговото ясно становище, което фактически връща правомощията за уреждане на тази област в ръцете на държавите-членки.
Трябва да заявя, че съм убеден в по-голяма степен от останалите в необходимостта нашите институции да бъдат светски и точно толкова съм убеден, че религията не е решение на нито един политически проблем. Същевременно ние не можем да решаваме политически въпроси, водейки война с религиите.
Именно поради тази причина ще поясня мисълта си с един парадокс: какво би станало, ако приложим решението на Европейския съд по правата на човека, т.е., ако приложим аргумента, задължаващ ни да премахнем разпятията от италианските класни стаи, едновременно към всички други места, на които са поставени кръстове, на основание на обществения интерес? Как следва да се постъпи по отношение на това знаме, знамето на Швеция, и как следва да се постъпи по отношение на това знаме, знамето на Финландия, и знамето на Словашката република, и знамето на Малта, и знамето на Дания, и знамето на Гърция, и знамето на Обединеното кралство, на което има не един, а три кръста?
Защото, госпожи и господа, причината за присъствието на кръстовете върху тези знамена не е по-различна от причината, заради която разпятията са поставени в италианските класни стаи, и това не е религиозна причина, а по-скоро е свързана с културата и традицията. Затова нека оставим държавите-членки да решават за всеки отделен случай целесъобразността на решенията съобразно чувствителността на техните народи, в съответствие с тяхната религиозна свобода и светския характер на институциите.
Това е всичко, което искаме, и го правим, защото освен всичко друго, на първо място, не става въпрос за подкрепа на абстрактния смисъл на закона, а за личната истина и желанието за безкрайност на отделната личност.
Juan Fernando López Aguilar
Г-жо председател, като юрист и член на Европейския парламент съм сигурен, че много граждани следят нашето разискване, като споделят моето впечатление, че то не е ясно фокусирано. Поради тази причина ще се опитаме да поясним някои неща.
Първо, говорим за решение на Европейския съд по правата на човека, който не е институция на Европейския съюз, а по-скоро съд, част от концентричен кръг на Европейския съюз, но самостоятелен, обвързан с принципите на правовата държава, представителната демокрация и правата на човека.
Второ, говорим за съдебно решение и никоя резолюция на Парламента не може да отмени решение, взето от съд.
Трето, решението на Европейския съд по правата на човека се отнася с голямо уважение към религиозната свобода и естественото следствие от нея - религиозния плурализъм. Религиозната свобода е част от нашите общи конституционни традиции и от конституционното право на държавите-членки, и освен това е основно право, защитено от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи.
Следователно решението дава основания, със солидно правно основание, да се защити религиозната свобода. То изобщо не я отрича. Нещо повече, то е взето единодушно от един уважаван съд, оказал влияние върху формирането на културата на правата на човека в течение на почти шестдесет години.
В края на краищата, и това е важно, не трябва да забравяме, че никое решение на Европейския съд по правата на човека не означава, че законодателството на която и да е държава-членка, подписала Европейската конвенция за защита на правата на човека, трябва да бъде изменено поради това, че решението признава дадено право в отговор на конкретно нарушение в конкретен случай.
Само на такава основа държавите-членки могат да решат да вземат целесъобразни решения относно изменения в законодателството или политиките, които биха могли да са инспирирани от доктрината на Европейския съд по правата на човека, но при никакви обстоятелства те не са длъжни да правят това по силата на никое решение на Европейския съд по правата на човека.
Ето защо няма причина никоя от държавите-членки да бъде загрижена. Никоя от тях не е длъжна да променя своето законодателство или обществените си политики заради едно конкретно решение на Европейския съд по правата на човека. Така че нито Италия, нито която и да е друга държава няма основание да приеме някакви общи правила като следствие от това решение.
Последно, имаше позоваване на принципа на субсидиарност. Трябва да кажем, че субсидиарността е принцип на европейското право, който е неприложим в този случай, защото неговият смисъл и прилагане нямат нищо общо с конкретния случай.
Дори мисля, че може да се направи позоваване на един принцип на европейското право, който при наличие на съмнения относно целесъобразността позволява отлагане на дадено гласуване, нямащо нищо общо с въпроси, засягащи Европейския парламент, какъвто според мен е случаят тук.
Затова считам, че независимо от своята легитимност, разискването категорично не е ясно фокусирано и не налага спешно официално становище, още по-малко възражение или отмяна на решение, произнесено от съд, който не е институция на Европейския съюз.
Sophia in 't Veld
Г-жо председател, малко подвеждащото заглавие на днешното разискване включва думата "субсидиарност". Субсидиарност, така както аз разбирам това понятие, означава вземане на решения на равнище най-близо до отделния гражданин и равнището е гражданинът, отделният гражданин. Това, което казвате във вашите резолюции, е, че правата на една национална държава стоят над правата на отделните граждани. Нашата работа в този Парламент е да защитаваме правата на гражданите, не правата на държавите.
Второ, ако вземем под внимание, както твърдите, че това не е въпрос за Европейския съюз, бих искала да разбера защо тези въпроси са включени в критериите от Копенхаген и защо изискваме от страните кандидатки да зачитат разделението на църквата и държавата, след като не можем да изискваме това от собствените си държави-членки.
Трето, колеги, ако казвате, че Европейският парламент не е компетентен да говори по тези въпроси, питам се защо сме компетентни да обсъждаме въпроси като формата на краставиците, но не и такива, отнасящи се до основните права на нашите граждани.
Що се отнася до Европейската конвенция за защита на правата на човека и решението на съда, изминали са две седмици от влизането в сила на Договора от Лисабон, задължаващ ЕС да се присъедини към Конвенцията по правата на човека. Няма ли да бъде непонятно, ако ние в същото време откажем да признаем авторитета на съда в Страсбург? Не можем да обясним това на нашите граждани.
Второ, считам, и това беше казано от г-н López, че не е работа на политиците да се намесват в решенията на съда. Нека съдиите да свършат своята работа. Допустимо е да имаме мнение, решението може да ни харесва или да не ни харесва, но не следва да се намесваме в тяхната работа. Моята група, групата ALDE, Европейски либерали, е радетел за Европа на всички граждани. ALDE вярва в Европа на многообразието, където всеки има право на своя собствена съвест, религия и дори на свобода от религията.
С това завършвам. Държавите, не съдилищата, а държавите трябва да гарантират среда, в която всички граждани могат да живеят свободно според собствената си съвест. Те следва да бъдат закриляни от държавата и аз мисля, че положението е много сериозно, ако хората считат за необходимо да се обръщат към съда, за да се защитят от държавата. Колеги, отхвърлете резолюциите на PPE и ECR.
Mirosław Piotrowski
Г-жо председател, предвид историческия факт, че бащите-основатели на Европейския съюз Конрад Аденауер, Алчиде де Гаспери, Роберт Шуман и Жан Моне бяха християндемократи, които поставиха построеното от тях на основата на християнските ценности и символи, ще Ви припомня, че флагът, възприет от Европейския съюз и изобразяващ кръг от 12 златни звезди на син фон, който виси зад Вас, г-жо председател, символизира венеца от 12 звезди над главата на света Дева Мария в Откровението на св. Йоан, глава 12.
Повече от половин век по-късно си струва да се попита дали философията на бащите-основатели е все още приложима. В контекста на скандалното решение на Европейския съд по правата на човека, който нарежда премахването на кръстовете от едно италианско училище, следва категорично да бъде заявено, че никоя група съдии, назначени от политици, било то и от Съвета на Европа, не може да разпореди премахването на кръст, който има универсално и религиозно значение. Това съдебно решение погазва свободата на религията и културното наследство на Европа.
В тази връзка бих искал да попитам члена на Комисията: не смятате ли, че атаката срещу християнските символи е същевременно рушене на основата на Европейския съюз? Не можете ли от името на Комисията да инициирате разискване относно ролята и значението на християнските символи в Европейския съюз?
Manfred Weber
(DE) Г-жо председател, благодарен съм за възможността това разискване да бъде проведено. Г-н López Aguilar спомена, че според неговото становище на юрист ние не носим отговорност. Аз говоря не като юрист, а като политик. Милиони хора в Европа са засегнати от решението на съдиите в Страсбург. Затова е добре, че го обсъждаме тук.
Връзката между църквата и държавата в Европа е била винаги спорна и е водила до кървави конфликти. Правилно и удачно е, че Европейският съюз съумя да отдели държавата от религията. Това е нещо добро. В Европа обаче съществуват множество различни модели. Франция е отявлено нерелигиозна държава, докато в Обединеното кралство държавният глава, кралицата, е същевременно и глава на църквата. Налице са различни модели, по които се е развила връзката между църквата и държавата. Поради тази причина считам, че е подходящо позоваването на принципа на субсидиарност в тази област и възможността всяка държава да върви по собствен път.
Бих искал дори да изведа нещата малко по-напред. Не искам да говоря за субсидиарност, а за основния въпрос, който от моя гледна точка е, че европейските ценности солидарност, субсидиарност и свобода са немислими без корените си в християнството и в юдейско-християнското разбиране на религията. Защо не откриваме такива ценности в Китай или в Близкия изток? Защото са формирани на основата на нашата култура и нашите религии. Това може да бъде казано, без някой да бъде принуждаван да споделя същото убеждение. Ние се гордеем с нашата религиозна свобода.
Религиозната свобода съществува тогава, когато е възможно да реша да бъда атеист. Това е допустимо и законосъобразно и ние сме се борили за това. Съществува обаче и правото човек да има религиозно вероизповедание. В моя регион с население над един милион души повече от 80% са католици. Така както атеистите призовават другите към търпимост, католиците, съставляващи повече от 80% от населението, призовават невярващите да проявяват търпимост към тяхната вяра. Те искат да могат да показват своята вяра на обществени места, да я изобразяват и християнските символи да бъдат приети от малцинството в това общество на мнозинство. Това също е законосъобразно по отношение на религиозната свобода.
Всеки, който призовава към търпимост, трябва също да проявява търпимост към изповядващите християнската вяра.
Joanna Senyszyn
(PL) Г-жо председател, Европейският съд по правата на човека правилно е решил, че поставянето на кръстове в училищните класни стаи нарушава религиозната свобода на учениците и правото на родителите да възпитават децата си в съответствие с техните собствени убеждения. Съдиите решиха единодушно, че кръст в училище нарушава Европейската конвенция за правата на човека.
Решението е просто, ясно и универсално разбираемо. Затова породи такава ярост и агресия сред духовенството и десницата. Те се преструват, че не разбират и искат обяснение от Комисията, а от Парламента да приеме официално становище. Това е незаконно. Институциите на ЕС не са упълномощени да правят оценка на това или което и да е друго решение. Нека не забравяме, че има тройно разделение на властта и че съдът е орган на Съвета на Европа, но не и на Европейския съюз.
Ще отговоря на ораторите, задали въпроси, тъй като те имат подобни съмнения: решението относно кръстовете не нарушава принципа на субсидиарност. Точно обратното. То оказва помощ при спазването на закона на онези европейски държави, които са забравили, че в техните конституции има клауза, ако не за разделението на църквата и държавата, то поне за неутралитет на мирогледа. Решението на съда помага на националните органи и съдилища, подчинени на църквата, да разберат основните права на гражданите, които са нарушавани в резултат на клерикализацията на обществения живот. Гражданите на църковните държави не могат да защитят правата си пред националните съдилища. Добре е, че могат да се обърнат към Съда по правата на човека и да получат правосъдие.
Решението е в съгласие с националната идентичност на държавите-членки и следва да бъде приложено. То не означава забрана за поставянето на религиозни символи на обществени места, а в едно много ограничено обществено пространство - в държавните училища. Никой не призовава към премахване на кръстовете от църквите, площадите или знамената, както прибързано беше казано от един колега.
Това не е намеса в църковно-държавните отношения, а е единствено защита на граждани, чиито права се нарушени. В моята страна засилената клерикализация също ограничава основните права на поляците. Не мога да си представя, че Европейският парламент и Комисията биха попречили на моите сънародници поляци да търсят правата си пред съда в Страсбург. Една критична позиция на Комисията и Парламента относно решението би била своеволна намеса и като допълнение би ни изложила на присмех. Длъжна съм да ви предупредя за това.
Carlo Casini
(IT) Г-жо председател, госпожи и господа, решението на Европейския съд по правата на човека разтревожи не само вярващите, но и всички, които векове наред са гледали на разпятието като на символ на надежда и единство, нещо, което носи утеха и свобода от страха и болката.
Надяваме се, че решението ще бъди променено от големия състав на Съда, тъй като явно е лишено от здрав разум. Трябва ли да премахнем самото име на Червения кръст? Трябва ли да свалим разпятията от планинските върхове, издигащи се над градове и долини? Ще бъде ли забранено на кралицата на Англия, както вече беше споменато, да бъде глава на Англиканската църква?
Въпреки това случаят дава повод за сериозно разсъждение от гражданска и политическа гледна точка: правата на човека единствено правата на отделните личности като страни, изолирана от социалната среда, ли са или правото на изразяване на конкретна форма на религиозно вярване е право и на народите? Нищо ли не означават традицията, историята, интелектът и изкуството, след като в продължение на хилядолетия са определяли идентичността на един народ?
Освен това въпросът с право засяга отношението между субсидиарността и правата на човека и отбелязвам, че вторите, без някои основни принципи, считани за универсални и безспорни, могат да се тълкуват по различни начини, а правата на човека могат дори да си противоречат помежду си. Защо на една държава ще бъде отказана възможността да решава тези конфликти чрез собствените й закони и да тълкува и прилага правата на човека според етичните виждания на нейния народ? Ето как проблемът излиза извън рамките на въпроса за разпятията.
В други случаи, по отношение правото на живот, Европейският съд е признавал изключителното правомощие на държавите да взимат решение по най-спорни въпроси, като например регламентирането на абортите и евтаназията. Договорът от Лисабон сега ни задължава да се присъединим към ЕКПЧ и следователно като ЕС да зачитаме решенията на Европейския съд по правата на човека.
Ето защо трябва да помислим върху новата и различна посока, предприета понастоящем от Съда. Ще бъде сериозен проблем, ако една наднационална власт, особено когато е упражнявана от ограничен брой хора, а не като демократичен израз на преобладаващата воля, стане репресивна и унижаваща, нечувствителна към чувствата и сърцата на хората, и в края на краищата застане срещу свободата. Затова се надявам, че резолюцията, внесена от Европейската народна партия (Християндемократи), ще бъде приета с гласовете на голям брой членове на ЕП.
Miroslav Mikolášik
(SK) Историята на Европа, на нейните отделни държави, а следователно и на ЕС е, харесва ли ви или не, тясно свързана с християнското наследство. Поради тази причина в конституциите на много държави има препратки към християнските традиции. Даже Договорът за ЕС в преамбюла си черпи вдъхновение, inter alia, от европейското религиозно наследство, дало начало на универсални ценности.
Основните права в ЕС днес са гарантирани в Хартата на основните права на ЕС и в Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, но преди всичко те произтичат от общите за всички държави-членки конституционни традиции, развили се с течение на вековете. Затова считам, че ЕС трябва изцяло да зачита националната история, култура и традиции и решително да откаже да наказва държавите-членки, защитаващи правото си на собствено устройство и характер, включително християнското наследство и християнските символи. В заключение, искам само да добавя, че нито Хартата, нито Европейската конвенция увеличават пълномощията на Съюза.
Agustín Díaz de Mera García Consuegra
(ES) Г-жо председател, искам да започна с молба да заимствам няколко думи, които да направя мои собствени. Разпятието не е знак за наказание. Като символ той представлява положителни ценности, които са част от нашата история, нашата култура и общество, датиращо отпреди повече от 2 000 години. Не можем да твърдим, че защитаваме основни права, като отричаме самите ценности, които са ги създали.
Демокрацията работи чрез свобода и зачитане, като подпомага упражняването на правата, но не с налагане или ограничаване. Да, разбира се, принципът на субсидиарност трябва да се зачита и признава от всички европейски институции, организации и съдилища, особено свободата, била тя свобода на мнението или свобода на вероизповеданието.
Правото на държавите-членки да поставят религиозни символи на обществени места като символ, представляващ традициите и идентичността на техните народи, не трябва и не може да бъде нарушавано. Свободата е съществен елемент на нашето общество и основен стълб, на който се гради единната зона на свобода, сигурност и справедливост. Ако тя бъде ограничена или цензурирана, ще се сринат самите основи на ЕС.
Georgios Papanikolaou
(EL) Г-жо председател, аз също считам, че съдът греши в решението си, че поставянето на разпятия в класните стаи е равносилно на незачитане на вероизповеданието на другите хора. Проблемът, който разискваме днес, е по-скоро социален, отколкото правен. Очевидно трябва да се придържаме към принципа за субсидиарност. Присъствието на религиозни символи не е признак за религиозна дискриминация или принуда. То е резултат на традицията и историята на всяка страна, а често пъти на нейната конституция, какъвто е случаят с моята страна Гърция.
В Гърция имаме религиозни икони в класните стаи, но не за да налагаме конкретна религия на учениците, а защото тя е част от нашата традиция и е пряко свързана с ценностите и структурите на нашето общество, пряко свързана е с четирите века на гонения и религиозно подтисничество от Отоманската империя.
Anna Záborská
(SK) Искам да отговоря накратко на три точки. Тази вечер в края на годината и в навечерието на Коледа, преди полунощ на днешния вторник, почти шестдесет години след основаването на ЕС, ние все още разискваме един от стълбовете на европейската интеграция. Разискваме принципа на субсидиарност.
Второ, въпросът на г-н Borghezio засяга решението на Европейския съд в Страсбург, според което присъствието на кръстове в италианските училища е нарушаване на Европейската конвенция за защита на правата на човека. Това решение събуди опасения в много страни. Миналата седмица словашкият парламент прие резолюция, в която се заявява, че решението противоречи на културното наследство и християнската история на Европа.
И накрая, не се почувствах напълно удовлетворена при четенето на проекта за съвместна резолюция, която ще гласуваме в четвъртък. Разочарована съм от липсата на смелост да включим в резолюция относно субсидиарността точките от Договора от Лисабон, пряко свързани с приетата програма.
Magdi Cristiano Allam
(IT) Г-жо председател, госпожи и господа, ако приемем, че едва ли някой е тук сега, за да обсъжда въпроса за разпятията, налагащ позоваване на въпроса за субсидиарността, единственото логично заключение е, че се намираме в една Европа, която се срамува от историческата истина за собствените си юдейско-християнски корени и историческата истина за християнството, което, както е казал Гьоте, е общият език на Европа.
В ЕП има 23 официални езика, което е нагледен пример, че нищо друго освен християнството не обединява Европа. Искам да задам един въпрос на г-н Баро: защо след като всеобщият референдум в Швейцария каза "не" на минаретата, ЕК, ЕС, ООН, Арабската лига и Организацията на ислямска конференция (ОИК) са обединени в усилията си да осъдят изхода от референдума - макар Швейцария да не е член на ЕС - днес Вие заемате неутрална позиция по въпрос, засягащ нашите корени, нашата идентичност и нашата душа?
Csaba Sógor
(HU) Като протестантски свещеник, за когото според традицията осемлъчевата звезда, а не кръстът, е най-важният символ, позволете ми да направя кратък коментар относно разискването. Произхождам от избирателен район, в който 99% от избирателите са католици. Моите четири деца ходят на училище с деца католици. Кръстът не ни безпокои. Ако ми позволите, искам да направя едно разграничение - от техническа гледна точка - между разпятието и кръста. Трябва да имаме предвид, без мен лично това да ме безпокои, че има хора, които се дразнят от кръста и разпятието, защото им напомнят за инквизицията.
Според мен това е така в страните, в които практиката се е развила във връзка с католическата традиция за поставяне на кръстове в училищата, най-вече в религиозните училища. Парламентът обаче трябва да разисква не тези въпроси, а по-скоро бедността, икономическата криза или как Източна Европа ще се справи с изоставането. Дебатът, който водим, е непродуктивен. Трябва да видим кой и защо е протестирал в италианското училище. Трябваше внимателно да разгледаме този единичен случай, вместо да обсъждаме въпрос, който вече принадлежи на миналото.
Искам да подчертая още веднъж, че нямам нищо против кръста, защото също ежедневно е пред очите ми без това да ме безпокои. Трябва да създадем подходящите условия за живот в Италия или Румъния, за да не се превръщат подобни въпроси в предмет на разискване.
Diane Dodds
(EN) Г-жо председател, през последните години ставаме свидетели на неспирна кампания за потискане свободата на изповядване на религия. Християнски медицински сестри бяха наказани за това, че са предложили да се молят заедно с пациенти, а точно в днешния ден регистраторката християнка Lillian Ladele, на която под заплахата от уволнение беше наредено да осъществява бракосъчетания между еднополови двойки, загуби заведеното от нея дело за религиозна дискриминация пред Апелативния съд в Обединеното кралство.
Законите за равенство не успяват да защитят християните - всъщност тъкмо обратното. Изменението в закона за равенство, който да закриля религиозната свобода на църквите, беше отхвърлено в Камарата на общините преди две седмици сред обвинения за намеса от страна на Комисията на ЕС. В аргументирано становище Комисията се опитва да докаже, че Обединеното кралство трябва да ограничи защитата на религиозната свобода в своите закони за трудонаемане. Заявявам: това е срамота за Комисията. Трябва да се признае, че хората имат вероизповедание и правото да изразяват това вероизповедание. Християните трябва да бъдат закриляни, а не наказвани от закона.
Жак Баро
Г-жо председател, страната, с която съм най-добре запознат, е била свидетел на остри сблъсъци по тези въпроси и искам съвсем открито, от лично име, да изразя желанието политиката на ЕП да запази характера си на взаимна търпимост и зачитане.
В действителност има семейства, които желаят да следват християнската традиция. Има семейства, които поставят под въпрос тази традиция. Религиозното и културно многообразие е това, което сме, това, което прави Европа такава, каквато е. Убеден съм, че трябва да бъдем много предпазливи, когато се занимаваме с въпрос като този. Позволявам си да заявя това съвсем открито, защото самият аз съм страдал от крайности в двете посоки в страната, с която съм най-добре запознат.
От друга страна, съм юрист и съвсем откровено казано не виждам как разискването може да се води тук, след като първоначално би трябвало да се проведе в Парламентарната асамблея на Съвета на Европа и в нашите национални парламенти. Убеден съм, че там е мястото, където разискването трябва да се състои. Нещо повече, задължени сме - аз съм задължен от името на Комисията - да кажа, че Комисията е силно ангажирана със зачитането на принципа на религиозна свобода и че очевидно ще бъде принудена да реагира срещу всякаква форма на дискриминация срещу лица, принадлежащи към определено вероизповедание.
Въпреки това Комисията не може да действа извън правната рамка, заложена в Договорите. Нещо повече, тя не може да се намесва като пазителка на Договорите по въпроси, засягащи държава-членка, когато тези въпроси не се отнасят до правото на ЕС. Длъжен съм да заявя това съвсем открито. Комисията може само да отбележи различните позиции, застъпени в Парламента, но не може да изразява становище относно въпрос, който не попада в обсега на европейското право. Повтарям, тези въпроси са в обсега на вътрешните правни системи на държавите-членки. Това е, което мога да кажа като юрист.
Независимо от всичко аз съм убеден, че разискването е наистина полезно и интересно, въпреки че открито призовавам всички участници в него да запазят необходимото чувство за мярка и да позволят на Съвета на Европа и на Парламентарната асамблея на Съвета на Европа на свой ред ползотворно да обсъдят тълкуванията, които могат да се дадат на една Европейска декларация за правата на човека. Съвсем откровено казано обаче, като пазителка на Договорите, не можем да се намесваме в разискване, което по същество засяга Съвета на Европа и Европейския съд по правата на човека.
Извинете ме, че не съм в състояние да дам по-добър отговор тази вечер, но съм задължен напълно откровено и в съответствие със закона да отговоря по този начин. Убеден съм наистина, че днес в Съюза говорим за проблеми, които са в рамките на вътрешната правна система на всяка държава-членка.
Председател
Внесени са шест предложения за резолюция в съответствие с член 115, параграф 5 от Правилника за дейността.
Разискването приключи.
Гласуването ще се проведе в четвъртък, 17 декември 2009 г.
Писмени изявления (член 149)
Herbert Dorfmann  
в писмена форма. - (DE) Постановлението на Европейския съд по правата на човека е израз на агресивен секуларизъм и дава право на онези, които искат да няма религии в общественото пространство. С това те пропускат факта, че нашият континент не може да съществува без християнството. Християнството е определящо за Европа, нейните хора, култура и изкуство и нейния начин на мислене до степен такава, че континентът ще изгуби своята идентичност, ако бъдат заличени всички следи на християнството. Определено не се поставя под съмнение свободата на религията. Отделянето на църквата от държавата е висше благо на нашата демокрация и искам да се погрижим и да гарантираме изпълнението на задачите от двете страни да бъде с взаимно зачитане. Именно зачитането обаче е от особена важност. Християнската църква не трябва да изисква от всички да изповядват нейните убеждения, но тя има право да изисква да бъде зачитана от всички.
Martin Kastler  
Г-жо председател, госпожи и господа, какво всъщност означава свобода на религията? Отговорът е много прост. Това е свободата на упражняване на вероизповедание. Свободата на религията не е свобода от религия, а свободата да имаш религия. Свободата на религията не създава общество без религия, а по-скоро предоставя на хората правото да упражняват своята религия открито в обществото. Разпятието в класната стая не принуждава никого да вярва или да не вярва. Поради тази причина то не нарушава свободата на религията. Също така не съм чувал за право, което да позволява на някого да не бъде поставян лице в лице с религиозни символи. Ако случаят беше такъв, на практика трябваше незабавно да забраним всички кръстове от надгробните плочи и от църковните кули. Постановлението за разпятието на Европейския съд по правата на човека следователно е не само атака срещу принципа на субсидиарност, но и нарушение на самото право на свобода на религия. Ние, Европейският парламент, не можем и не трябва да приемаме това постановление. Европейският съд по правата на човека трябва да раздава правосъдие, а не да се превръща в марионетка на идеологически и антихристиянски интереси. В противен случай сериозно ще трябва да се замислим дали този съд все още има някакво предназначение.
Joanna Katarzyna Skrzydlewska  
Моето становище е, че постановлението на Съда няма нищо общо със закрилата на свободата на религията. Присъствието на кръст в класната стая само по себе си не упражнява натиск върху мирогледа на даден човек и не нарушава правото на родителите да възпитават децата си в съответствие със собствените им убеждения, така както това право не се нарушава от носенето на дрехи, разкриващи професионална принадлежност към дадено вероизповедание. Взаимното разбирателство и откритост към другите лежат в основата на общата, обединена Европа, както и зачитането на културните различия между страните и корените и традициите на нациите, съставляващи ЕС. Не е тайна, че източниците на нашата европейска идентичност произхождат пряко от християнската традиция. Затова за голямо мнозинство от европейците кръстът е религиозен символ и същевременно символ, представляващ техните ценности. Не мога да си представя, че диалогът, който ежедневно водим помежду си, трябва да бъде лишен от нашите ценности. Също не мога да си представя, че в името на религиозната свобода ще бъдем принудени да се отречем от нещо, което за нас е важен и свещен символ, бил той кръст, звездата на Давид или полумесец. Така както никой няма право да принуждава някого да спазва определена религия или ценностна система, така и никой няма право да принуждава някого в името на свободата да премахва символи, които са важни за цялото човечество. Със своето постановление Съдът по правата на човека всъщност подкрепя религиозната свобода, но се отнася несправедливо към всички онези хора, за които символите на вероизповеданието имат важно значение.
