Udeľovanie ceny Sacharova (slávnostná časť schôdze) 
Predseda
Ctení hostia, vážení kolegovia, drahí priatelia, sú dni, keď som osobitne hrdý, že môžem predsedať Európskemu parlamentu ako predseda. Dnes je taký deň. Dnes si uctíme víťazov Sacharovovej ceny za rok 2009, ceny za slobodu myslenia.
Je pre mňa nesmierna česť oznámiť, že Konferencia predsedov sa rozhodla udeliť cenu Olegovi Orlovovi, Sergejovi Kovaľovovi a Ľudmile Alexejevovej v mene organizácie Memorial a všetkých ostatných bojovníkov za ľudské práva v Rusku. Som hrdý, že toto rozhodnutie bolo prijaté jednohlasne.
(hlasný a súvislý potlesk)
My poslanci Európskeho parlamentu touto cenou vzdávame úctu tým, ktorí sú stále medzi nami a bojujú za ľudské práva, ale vzdávame úctu aj tým, ktorí prišli práve v tomto boji o život. Dnes by tu s nami mali byť aj Natalia Estemirová, ako aj Anna Politkovská. Ich vrahovia musia predstúpiť pred spravodlivosť.
(potlesk)
My v Európe vieme, aká je cena za slobodu, aká je cena za slobodu myslenia. Dňa 16. decembra presne pred 28 rokmi poľská komunistická polícia zavraždila štrajkujúcich v uhoľnej bani Wujek, pretože bojovali za solidaritu, teda za základné ľudské práva, za dôstojnosť. Pred dvadsiatimi rokmi, 16. decembra, sa v Rumunsku začala revolúcia, ktorá si vyžiadala životy viac ako 1 000 ľudí, pretože bojovali za svoju slobodu.
Toto sa stalo v krajinách, ktoré sú teraz členmi Európskej únie, v krajinách, ktoré dnes patria k nám. My v Európskom parlamente nikdy nezabudneme na minulosť. Je našou povinnosťou chrániť hodnoty, ktoré sú nám všetkým veľmi drahé. Pre ich najvyššiu obetu si dnes v Európe môžeme uplatňovať každodenné ľudské právo na slobodu myslenia.
Sergej Kovaľov
v mene organizácie Memorial, laureáta Sacharovovej ceny 2009. - (preklad z ruského originálu) Vážené dámy, vážení páni, v mene organizácie Memorial by som chcel poďakovať Európskemu parlamentu za toto vysoké vyznamenanie - Sacharovovu cenu.
Memorial ju vníma ako ocenenie nielen pre našu organizáciu: toto ocenenie bolo udelené celému spoločenstvu presadzujúcemu ľudské práva v Rusku a v širšom ponímaní značnej časti ruskej spoločnosti. Už 40 rokov, najskôr v Sovietskom zväze a potom v Rusku, sa obrancovia ľudských práv stavajú za "európske" - teda univerzálne - hodnoty. Tento zápas bol vždy tragický a v posledných rokoch si vyžiadal životy tých najlepších a najodvážnejších. Som presvedčený, že pri udeľovaní Sacharovovej ceny Memorialu mal Európsky parlament na zreteli predovšetkým našich mŕtvych priateľov a spolubojovníkov. Toto ocenenie im právom patrí. Prvé meno, ktoré by som mal vysloviť, je Natalia Estemirová, kolegyňa z Memorialu, zavraždená toto leto v Čečensku. Nemôžem však pokračovať bez toho, aby som spomenul aj ostatné mená: právnik Stanislav Markelov a novinárky Anna Politkovská a Anastasia Barburová, ktorých zavraždili v Moskve, etnológ Nikolaj Girenko zastrelený v Sankt Peterburgu, Farid Babajev zavraždený v Dagestane a mnoho ďalších - žiaľ, tento menoslov by mohol pokračovať ešte dlho. Prosím povstaňme a uctime si pamiatku týchto ľudí.
(Parlament povstal a zachoval minútu ticha)
Títo ľudia zomreli, aby sa Rusko mohlo stať pravou európskou krajinou, v ktorej je verejný a politický život založený na nadradenosti života a slobody každého jednotlivca. To znamená, že zomreli aj za Európu, lebo Európa bez Ruska je neúplná.
Dúfam, že každý rozumie, že keď hovorím o "európskych hodnotách" a "európskej politickej kultúre", nepripisujem týmto pojmom žiadny zemepisný obsah ani žiadny eurocentrizmus, pretože politická kultúra založená na slobode a právach jednotlivca stelesňuje univerzálny systém hodnôt, ktorý rovnako vyhovuje Európe, ako aj Afrike, Rusku alebo Číne.
Dnešná udalosť je symbolická a prepojená: samotné ocenenie, deň, v ktorý sa udeľuje, tí, ktorí oceňujú, a tí, ktorí ocenenie preberajú.
Andrej Sacharov, ktorý zomrel pred 20 rokmi, bol významný obranca ľudských práv, ako aj vynikajúci mysliteľ. Predložil dve hlavné tvrdenia. Prvým bolo, že iba prekonaním politickej nejednotnosti a nepriateľstva má ľudstvo šancu na prežitie a rozvoj, ako aj príležitosť vyriešiť súčasné globálne problémy a zabezpečiť svetový mier a pokrok na našej planéte. Druhým tvrdením bolo, že jedinou spoľahlivou oporou pri našich snahách prekonávať politickú nejednotnosť moderného sveta sú ľudské práva a predovšetkým intelektuálna sloboda.
Európska únia, ktorej Parlament založil toto ocenenie ešte počas Sacharovovho života, je dnes azda najbližším modelom budúceho zjednoteného ľudstva, o ktorom Andrej Dmitrijevič Sacharov sníval.
V poslednom čase sa Rusko a Európa čoraz viac dostávali do vzájomnej opozície. V Rusku sa stalo módnym hovoriť o "osobitnej ceste Ruska", o "osobitnej ruskej duchovnosti" a dokonca o "osobitných národných hodnotách". A v euroatlantickom svete možno často počuť názory o Rusku ako o čiernej ovci medzi krajinami, ktorej politický rozvoj je určený jej históriou a osobitnými charakteristikami, a podobné špekulatívne fámy. Čo sa dá na to povedať? Rusko, tak ako ktorákoľvek iná krajina, má svoju vlastnú cestu smerom k usporiadaniu života na univerzálnych ľudských základoch. Žiadny národ vo svete neorganizuje svoj život podľa myšlienok a vzorov výlučne požičaných zvonku, ale vzťah Ruska s Európou nie je ani zďaleka určovaný iba tým, kto si požičiava a od koho. Otázku možno položiť inak: prinieslo Rusko niečo celoeurópskej a celosvetovej civilizácii, ktorá sa nám pred očami rysuje? A tu by som rád pripomenul jedinečný prínos Ruska k duchovnému a politickému pokroku Európy a ľudstva: kľúčovú úlohu, ktorú zohrávalo sovietske hnutie za ľudské práva vo formovaní modernej politickej kultúry.
Sacharov prehodnotil postavenie ľudských práv a intelektuálnej slobody v modernom svete už v roku 1968. Jeho myšlienky preniesli do praktickej úrovne organizácie pre ľudské práva vytvorené sovietskymi disidentmi - predovšetkým Moskovskú helsinskú skupinu, ktorú tu dnes zastupuje Ľudmila Alexejevová. Tieto organizácie boli prvé, ktoré sa verejne vyjadrili, že pekne znejúce vyhlásenia o medzinárodnej ochrane ľudských práv nemôžu zostať iba vyhláseniami. Podarilo sa nám zmobilizovať svetovú verejnú mienku a západná politická elita bola nútená zanechať svoj tradičný pragmatizmus. Tento vývoj, prirodzene, spôsobil aj množstvo nových problémov, ktoré ešte stále nie sú úplne vyriešené - príkladom je doktrína humanitárnej intervencie. Napriek tomu sa však za posledných 30 rokov dosiahlo veľa, hoci oveľa viac nás ešte len čaká. Ruskí obrancovia ľudských práv 70. rokov 20. storočia stáli pri zrode tohto procesu a už len z toho dôvodu Rusko nemôže byť vymazané zo zoznamu európskych krajín.
V poslednej tretine 20. storočia v Rusku, tak ako nikde inde, sa hnutie za ľudské práva stalo synonymom občianstva a ruské myslenie v oblasti ľudských práv sa bolo schopné rozvinúť až do Sacharovových globálnych zovšeobecnení a dosiahnuť kvalitu novej politickej filozofie. To sa spája s jedinečnou povahou tragickej histórie Ruska v 20. storočí, s potrebou pochopiť a prekonať krvavú a špinavú minulosť. Ak bola druhá svetová vojna impulzom na povojnovú politickú modernizáciu západnej Európy, lebo sa stala logickým záverom relatívne krátkeho obdobia nadvlády nacistického režimu v Nemecku, potom pre ZSSR a Rusko bola potreba obnovy diktovaná skúsenosťou 70ročnej nadvlády komunistického režimu, ktorého vrcholom bola Stalinova teroristická diktatúra. Dve kľúčové zložky obnovujúceho sa ruského občianstva boli právne povedomie a historická pamäť. Hnutie za ľudské práva sa od začiatku stavalo predovšetkým do pozície hnutia za prekonanie stalinizmu vo verejnom, politickom a kultúrnom živote krajiny. V jednom z prvých verejných textov tohto hnutia - letáku, ktorý rozširovali organizátori historického stretnutia z 5. decembra 1965 na obranu zákona - bolo v tejto súvislosti, s najväčšou jednoduchosťou a stručnosťou, napísané: "Krvavá minulosť nás vyzýva k bdelosti v prítomnosti".
V podstate toto špeciálne spojenie medzi dvoma zložkami občianskeho povedomia - právnym myslením a historickou pamäťou - v celom rozsahu zdedilo moderné ruské spoločenstvo presadzujúce ľudské práva a azda aj ruská občianska spoločnosť ako celok.
Som presvedčený, že prvoradý význam, ktorý Sacharov pripisoval Memorialu v posledných rokoch a mesiacoch svojho života, sa spája so skutočnosťou, že jasne chápal tento špecifický aspekt. V činnosti Memorialu tieto dve základné zložky ruského verejného povedomia splynuli do jedného celku.
Podľa môjho názoru aj teraz, 20 rokov od Sacharovovej smrti, poslanci Európskeho parlamentu pri výbere víťaza tejto ceny tiež cítili a chápali tento špecifický aspekt. Všetci si pamätáme uznesenie o svedomí Európy a totalitarizme, ktoré prijal Európsky parlament v apríli. Toto uznesenie, ako aj uznesenie OBSE o znovuzjednotení rozdelenej Európy, ktoré nasledovalo v júli, dokazuje, že zjednotená Európa rozumie zmyslu a zámeru našej práce. Za toto porozumenie vám Memorial ďakuje. Absurdnosť súčasnej politickej situácie v Rusku jasne ukazuje skutočnosť, že náš vlastný parlament - parlament krajiny, ktorá zo všetkých najviac a najdlhšie trpela stalinizmom a komunistickou diktatúrou - namiesto vrelej podpory týchto uznesení ich okamžite vyhlásil za protiruské.
Toto ukazuje, že ešte ani dnes nie je stalinizmus pre Rusko iba historickou epizódou z 20. storočia. Premeškali sme niekoľko rokov pomýlenej a neúplnej politickej slobody. Hlavná črta komunistického totalitarizmu - prístup k ľuďom ako k nahraditeľnému prostriedku - sa neodstránila.
Ciele štátnej politiky sa určujú tak ako predtým, bez ohľadu na názor a záujmy občanov krajiny.
Zavedenie režimu "imitovanej demokracie" v dnešnom Rusku sa spája presne s týmto. Všetky inštitúcie modernej demokracie sú rozhodne imitované: systém viacerých strán, parlamentné voľby, oddelenie právomocí, nezávislý súdny systém, nezávislé televízne vysielanie atď. Ale takáto imitácia, pod názvom "socialistická demokracia", existovala aj pod vládou Stalina.
Dnes nie je na imitáciu potrebný masový teror: zostalo dosť stereotypov verejného povedomia a správania zo Stalinovej éry.
Na druhej strane, v prípade potreby sa používa aj teror. Za posledných 10 rokov v Čečenskej republike viac ako 3 000 ľudí "zmizlo" - to znamená, bolo unesených, mučených, následne popravených a pochovaných nevedno kde. Tieto zločiny najskôr páchali zástupcovia federálnych orgánov, ale potom túto, takpovediac, "prácu" prenechali miestnym bezpečnostným štruktúram.
Koľko ruských bezpečnostných úradníkov je za tieto zločiny potrestaných? Iba hŕstka. Kto sa postaral, aby boli volaní na zodpovednosť a súdení? Predovšetkým bojovníčka za ľudské práva Natalia Estemirová, novinárka Anna Politkovská a právnik Stanislav Markelov. Kde sú všetci? Zavraždení.
Vidíme, že násilie, ktoré sa bežne odohráva v Čečensku, sa rozširuje za jeho hranice a hrozí, že zaplaví celú krajinu. Ale vidíme aj to, že aj napriek týmto okolnostiach sa nájdu ľudia, ktorí sú pripravení postaviť sa proti návratu do minulosti. A to je základ nádeje. Všetci chápeme, že nikto nemôže vrátiť Rusko na cestu slobody a demokracie, iba Rusko samotné, jeho ľud a občianska spoločnosť.
Navyše situácia v našej krajine nie je taká jednoznačná, ako sa môže zdať povrchnému pozorovateľovi. V spoločnosti máme veľa spojencov - ako v boji za ľudské práva, tak v zápase so stalinizmom.
Čo môžeme v tejto oblasti očakávať od európskych politikov a od európskej verejnej mienky? Andrej Dmitrijevič Sacharov sformuloval tieto očakávania pred viac ako 20 rokmi: "Naša krajina potrebuje podporu a tlak".
Zjednotená Európa má možnosti na takúto pevnú a zároveň priateľskú politiku založenú na podpore a tlaku, ale ani zďaleka ich úplne nevyužíva. Chcel by som spomenúť len dva príklady.
Prvým je práca Európskeho súdu pre ľudské práva vzhľadom na žaloby ruských občanov. Práve možnosť, že sa obete môžu obrátiť na súd v Štrasburgu, núti ruské súdy, aby konali kvalitatívnym a nezávislým spôsobom. Najdôležitejšie je, že výkon rozsudkov Európskeho súdneho dvora by mal odstrániť príčiny, ktoré vedú k porušovaniu ľudských práv.
V posledných rokoch bolo v Štrasburgu vynesených viac ako 100 rozsudkov v "čečenských" prípadoch týkajúcich sa závažných trestných činov spáchaných predstaviteľmi štátu proti občanom. A čo sa deje? Nič. Rusko náležite vypláca obetiam odškodnenie nariadené Európskym súdnym dvorom ako nejakú "daň za beztrestnosť" a odmieta vyšetrovať tieto trestné činy a potrestať vinných. Okrem toho, nielenže všetci generáli, ktorých mená sú uvedené v štrasburských rozsudkoch, nie sú predvedení pred súd, ale sú dokonca navrhovaní na povýšenie.
Čo keby bol vyzvaný Výbor ministrov Rady Európy, aby sledoval výkon rozsudkov súdu? V Štrasburgu krčia ramenami: "Čo môžeme urobiť?" - a naďalej mlčia.
Druhý, všeobecnejší príklad sa týka vzťahov medzi Ruskom a Európskou úniou v oblasti ľudských práv. Dnes sa prakticky scvrkli na skutočnosť, že Európska únia vedie s Ruskom konzultácie na túto tému každých šesť mesiacov. Ako sa využíva táto príležitosť? Úradníci, nie tí najvyššie postavení, niekoľko hodín diskutujú za zatvorenými dverami - Európa sa pýta na Čečensko, Rusko odpovedá otázkou na Estónsko alebo Lotyšsko a idú si vlastnou cestou na ďalších šesť mesiacov. Ruské aj medzinárodné mimovládne organizácie konajú okrajové stretnutia a verejné diskusie a predkladajú správy. Na stretnutiach s obrancami ľudských práv bruselskí predstavitelia smutne vzdychajú: "Čo môžeme urobiť?" - a naďalej mlčia.
Tak čo by mala Európa urobiť vo vzťahu k Rusku? Z nášho hľadiska je odpoveď jednoduchá: mala by konať voči Rusku tak, ako koná voči akejkoľvek inej európskej krajine, ktorá prijala určité záväzky a nesie zodpovednosť za ich splnenie. Žiaľ, Európa dnes čoraz zriedkavejšie formuluje svoje odporúčania Rusku v oblasti demokracie a ľudských práv, niekedy ich dokonca radšej vôbec nespomenie. Nie je podstatné, prečo je to tak - či je to pocit márneho úsilia, alebo pragmatické motívy spojené s ropou a plynom.
Povinnosťou Európy nie je zostať ticho, ale znova a znova opakovať a pripomínať, ako aj zdvorilo a neústupne naliehať, aby Rusko plnilo svoje záväzky.
(potlesk)
Samozrejme, nielenže neexistujú žiadne záruky, ale ani konkrétne nádeje, že tieto výzvy dosiahnu svoje ciele. Nepripomínanie by však ruské úrady určite pochopili ako zhovievavosť. Vynechávanie citlivých záležitostí z programu jednoznačne škodí Rusku, ale rovnako to škodí aj Európe, pretože to spochybňuje oddanosť európskych inštitúcií európskym hodnotám.
Cena, ktorú dnes udeľujete, sa udeľuje "za slobodu myslenia".
Niekto by mohol namietať, ako môže byť myseľ neslobodná, kto môže obmedzovať jej slobodu a ako. Jestvuje spôsob - je to strach, ktorý sa stáva súčasťou ľudskej osobnosti a núti človeka myslieť, či dokonca cítiť tak, ako sa od neho žiada. Ľudia sa nielen boja; nachádzajú východisko v "láske k Veľkému bratovi”, ako to opisuje George Orwell. Tak to bolo, keď malo Rusko Stalina, a tak to bolo, keď malo Nemecko Hitlera. Teraz sa to isté opakuje v Čečensku, pod vládou Ramzana Kadyrova. Takýto strach sa môže rozšíriť po celom Rusku.
A čo môže odolať strachu? Môže to znieť paradoxne, ale jedine a výhradne sloboda myslenia. Táto vlastnosť, ktorou v jedinečnej miere Sacharov disponoval, ho urobila odolným voči strachu. A podľa jeho vzoru sa aj ostatní zbavili strachu.
Sloboda myslenia je základom pre všetky ostatné slobody.
Preto sa Sacharova cena patrične udeľuje "za slobodu myslenia". Sme hrdí, že ju dnes preberáme.
(Parlament venoval rečníkovi potlesk v stoji)
(Rokovanie bolo prerušené o 12.30 hod. a pokračovalo o 15.00 hod.)
