Fiskeflottor
Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0092/2002) av Kindermann för fiskeriutskottet om årsrapporten från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om resultatet av de fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottorna vid utgången av 2000 (KOM(2001) 541 - C5-0007/2002 - 2002/2006 (COS)).

Kindermann (PSE)
Herr talman, kolleger! Kommissionen har ytterligare en gång skjutit på beslutet om förslagen till reform för den gemensamma fiskepolitiken, vilket ursprungligen skulle ha fattats förra veckan. Detta har i alla fall den fördelen, att den har ytterligare några veckor eller kanske till och med ännu längre tid för att i sin reformpolitik få med uppslag för en framtida fiskeflottspolitik, om vilken vi i dag röstar inom ramen för mitt betänkande.
Men nu till mitt betänkande, i vilket jag medvetet enbart har begränsat mig till kommissionens rapport om genomförandet av de fleråriga utvecklingsprogrammen för att minska fiskeflottornas kapacitet. Eftersom vi befinner oss i den mest kritiska förberedelsefasen när det gäller reformen av den gemensamma fiskepolitiken i allmänhet, och därmed också fiskeflottspolitiken i synnerhet, skulle jag vilja ta ställning till FUP i största allmänhet för att peka på några problem som under alla förhållanden bör tas upp i samband med reformen. Inför dagens omröstning finns endast två likalydande ändringsförslag, vilka jag som föredragande utan vidare kan stödja. Detta visar att fiskeriutskottet är enigt i sin bedömning att kommissionens rapport för 2000 liksom även föregående årsrapporter framför allt har visat en sak: FUP har inte nått sitt mål, nämligen en märkbar minskning av fiskeflottornas kapacitet och därmed har man inte heller lyckats minska fiskeansträngningarna.
Vi beklagar att majoriteten av medlemsstaterna återigen missade målet för sina FUP. Vi uppmanar dessa stater att göra stora ansträngningar för att minska sin flotta, och samtidigt välkomnar vi att kommissionen har vidtagit laga åtgärder för brott mot fördraget mot flera medlemsstater som upprepade gånger har underlåtit att uppfylla målen för sina FUP. Vi uppmanar samtidigt eftertryckligen rådet och kommissionen att analysera orsakerna till att man missat målen och att utveckla effektivare sanktioner.
Vi uppmanar dessutom kommissionen att i sina förslag till en ny fiskeflottspolitik ta stor hänsyn till nödvändigheten av att skapa balans mellan fångstkapacitet och/eller fiskeansträngningar för varje flottsegment per medlemsland och de fångsträttigheter som står till landets förfogande. Kommissionär Fischler talade i förra veckan inför fiskeriutskottet om en överkapacitet av fiskefartyg i Europeiska unionen på cirka 40 procent, och detta tal är inte bara alarmerande utan understryker desto mer att behovet av åtgärder på detta område är trängande.
Denna stora överkapacitet har framför allt sin grund i det faktum att det instrument som använts för att minska flottans kapacitet inte nått det uppsatta målet och att man under de senaste åren till och med har kunnat notera en ökning i flottkapacitet. Man måste därför kraftfullt angripa detta problem. När detta sker är det emellertid absolut nödvändigt att kommissionen ser till att avvecklingen av flottan genomförs på ett ur social synpunkt godtagbart sätt genom att gemenskapen bidrar med ekonomiskt stöd för att lindra sociala svårigheter. Ett effektivt medel för yrkesfiskarna är attraktiva premier genom vilka Europeiska unionen och medlemsstaterna gemensamt kan köpa upp tonnage och antingen förstöra det eller använda eller sälja det för andra ändamål än fiske.
Det bör vara obligatoriskt att betala ut dessa premier och dessutom bör en höjning av gemenskapens finansieringsandel prövas. Det hittillsvarande systemet har lett till att yrkesfiskare som har velat upphöra med sin verksamhet och som har upphört med sin verksamhet har sålt sitt tonnage på marknaden, och så köps flottan i delvis ökad omfattning upp av bolag med hög effektivitet. Detta leder emellertid inte till en minskning av kapaciteten. När allt kommer omkring får ansträngningarna för att minska flottkapaciteten inte gå ut över arbetsförhållandena ombord och säkerheten på fartyget respektive fångstens kvalitet. Därför måste även fortsättningsvis strukturstöd ges för modernisering av flottan. Man måste emellertid finna på råd för att förhindra en samtidig höjning av fiskeansträngningarna.
Jag är medveten om att det inte är någon enkel uppgift för kommissionen att lägga fram ett välbalanserat förslag och vi är redan spända på dess reformförslag. Till sist vill jag tacka alla kolleger som har hjälpt till med denna grannlaga uppgift och särskilt kommissionen för dess konstruktiva samarbete.
(Applåder)

Talmannen. -
Herr Kindermann, jag beundrar vår kommissionär Fischler, som i sin egenskap av österrikare även måste sätta sig in i detta ämne som rör en av de mycket stora flottorna.

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Vår kollega Kindermanns betänkande är ett bra betänkande och vi står inför en komplex och mycket viktig fråga. Det är dessutom ett mycket politiskt lägligt betänkande inom ramen för den reform av den gemensamma fiskeripolitiken där vi nu befinner oss och när det tycks finnas vissa förslag där man ifrågasätter och upphäver dessa stöd till förnyelse och modernisering av flottan.
Jag vill därför gratulera vår föredragande, Kindermann, till detta arbete och jag vill be kommissionär Fischler att noga notera vad vi säger här i dag i parlamentet, vilket jag hoppas godkänner Kindermanns betänkande. Herr Fischler, de visa rättar sig. Därför ber jag er att notera detta om parlamentet yttrar sig i den riktningen.
Jag tror att det är lämpligt att ur Kindermanns betänkande, såsom det har godkänts i fiskeriutskottet, där det enligt min mening förbättrades genom de ändringsförslag vi lämnade in, dra följande slutsatser: för det första är flottpolitiken avgörande och har en stor betydelse för fisket, men också för de regioner som är beroende av fisket och definitivt för den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Detta är en mycket betydelsefull aspekt som betonas i betänkandet.
Flottpolitiken är ett viktigt politiskt instrument, men inte det enda. Det finns andra som bör komplettera det, som de tekniska åtgärderna, den tillåtna totalfångsten, förbjudna fiskedagar, etc. Att öka fiskeflottans kraft betyder inte att fiska mer, utan att fiska bättre, med större säkerhet, större skicklighet och med större hygieniska och sanitära garantier för fiskehanteringen ombord. För detta behövs därför fortfarande stöden från fonden för fiskets utveckling för att förnya och modernisera vår flotta, en avgörande aspekt för att vi skall kunna fortsätta att ha fiskare och en konkurrenskraftig flotta. Därför kräver jag att kommissionen vidtar åtgärder som gör det möjligt att öka de förnyade fartygens kraft och tonnage. Därför kräver jag också, inom ramen för reformen av fiskeripolitiken, att enhetliga och objektiva kriterier införs för att mäta kapaciteten och segmentering av medlemsstaternas flotta, och att ett system för ankomst och utfärd av fartygen upprättas i registren så att man ser till att inte kapaciteten ökar.
Vi har här ett klart och koncist betänkande som jag hoppas anger fiskeriutskottets och parlamentets kammares linje i reformen av den gemensamma fiskeripolitiken som närmar sig, och att vi väljer enligt vår inställning att behålla en förnyad och därmed konkurrenskraftig fiskerisektor, och inte enligt herr Fischler, att avveckla den.
(Applåder)

Stihler (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera föredraganden till detta betänkande, som vi först och främst borde betrakta ur den övergripande aspekten med fiskbeståndens återhämtning. De viktigaste punkterna är i första hand fiskbeståndens återhämtning och i andra hand behovet av att tänka ut sätt att räkna flottorna.
Jag välkomnar Kindermanns arbete inom detta område. Han har kommit med några mycket bra påpekanden, och har till exempel påmint oss om att vi inte har att göra med en gemensam gemenskapsflotta, utan med fiskeflottor från enskilda medlemsstater, och om att varje medlemsstat har sin egen kvot för enskilda fiskebestånd.
När det gäller de uppgifter som betänkandet bygger på, borde vi komma ihåg att medlemsstaterna har till slutet av år 2003 på sig för att rapportera om nya uppgifter, och kom ihåg att vi fortfarande inte vet hur många fartyg EU:s fiskeflotta består av. Detta är oroande och måste rättas till. Jag välkomnar Kindermanns framhållande av detta.
Min slutliga punkt är att medlemsstaterna borde vidarebefordra information till medlemsstaternas regeringar och parlament. Fiske är en av stöttepelarna för livet på den skotska landsbygden. Jag vet att mina väljare skulle vilja se till att det skotska parlamentet får fullständig och direkt information om den utveckling som sker på EU-nivå.

Busk (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär! Först och främst ett tack till kollegan Heinz Kindermann för ett seriöst och genomarbetat betänkande. De gemensamma utvecklingsprogrammen för fiskeflottan utgör det grundläggande problemet inom den gemensamma fiskepolitiken, eftersom den europeiska flottan är alldeles för stor. Kommissionär Fischler nämnde i förra veckan att flottan var 40 procent för stor. Det innebär att vi för närvarande med ena handen ger pengar till ekonomisk ersättning för skrotning av båtar i ett försök att reducera flottans storlek, samtidigt som vi med andra handen ger stöd till modernisering. Denna modernisering och detta stöd har under de senaste åren lett till att den samlade flottan, och den samlade fiskekapaciteten, i själva verket har blivit större. Detta är en ond cirkel som vi måste bryta. Därför bör vi nog i samband med reformen överväga att införa en period när vi inte ger något stöd till moderniseringen av flottan. Jag ser fram emot kommissionens förslag på just detta område, utifrån principen att det finns för lite fisk till en alldeles för stor flotta. Nu måste alla medlemsstater respektera de gemensamma besluten och egentligen bör vi också ge de länder som hittills har respekterat de gemensamma besluten i FUP-programmen en belöning.

Hudghton (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tackar föredraganden för hans arbete inom detta område. Det är tydligt att kapaciteten hos EU:s fiskeflotta är större än de tillgängliga resurserna, och att beslutsamma åtgärder därför behövs för att möjliggöra en återhämtning för många fiskbestånd till hållbara nivåer. En minskning av flottan är därför nödvändig. Den övergripande fiskeansträngningen måste kontrolleras, såväl som flottstorleken, så att de motsvarar de tillgängliga resurserna.
Kommissionen borde genomföra en bättre utvärdering av den så kallade utnyttjade kapaciteten i vissa medlemsstater, som åtminstone på papperet hävdar att de har uppfyllt sitt MEGP-mål. Kommissionen borde också se till att befintliga påföljder genomförs med större stränghet för vissa medlemsstater, så att medlemsstaterna själva straffas och inte fiskarna.
Jag hoppas att kammaren kommer att stödja det ändringsförslag som ursprungligen lades fram i utskottet av min gruppkollega Nogueira, eftersom detta ändringsförslag är mycket viktigt. Fisket inom vissa av Europeiska unionens områden, inklusive Skottland, är ett delegerat ansvar, och det är viktigt att direkt kommunikation mellan oss själva och de delegerade parlamenten är bruklig praxis.

Van Dam (EDD).
Herr talman, herr kommissionär! Tänk er att Europeiska unionen vid sidan av mjölkkvoterna utarbetar ett flerårigt program för mjölkningsmaskinerna: för att se till att lantbrukarna inte mjölkar för mycket, begränsas antalet mjölkningsmaskiner. Det visar sig att en av medlemsstaterna noga håller sig till sina kvoter men efter fyra år fortfarande har för många mjölkningsmaskiner. Föredragande Kindermann föreslår då att bestraffa den medlemsstaten och inskränka dess mjölkkvot. En annan medlemsstat har rätt antal mjölkningsmaskiner men producerar mycket mer mjölk än sin tillåtna kvot. Kollega Kindermann verkar inte ha några besvär med det: landet har ju ändå fullgjort det fleråriga orienteringsprogrammet?!
Jag använder det här exemplet för att visa er det absurda i situationen. Målet med den gemenamma fiskeripolitiken är att upprätthålla hållbara fiskbestånd. För det ändamålet inrättas total allowed catches och kvoter. Flottstrukturen är underordnad. Det är bra om kapaciteten ansluter till fångstmöjligheterna men kapaciteten är inget mål i sig. Kapaciteten störs för övrigt genom att bidrag ges för modernisering och förnyelse. Det liknar mer en social politik än en ekonomisk politik.
En social politik är inget att skämmas för men vi måste då nämna sakerna vid sina rätta namn. Genom att inte göra det placerar man fel medlemsstater på de anklagades bänk. Vilka länder överskrider sina kvoter? Är det inte händelsevis de länder som får mest bidrag för sin flotta och noga uppfyller målen i de fleråriga orienteringsprogrammen?

Maat (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill allra först gratulera föredraganden Kindermann till hans betänkande och även till det politiska mod som han visat, särskilt i punkt 6, i vilken han med avseende på reformen av den gemensamma fiskeripolitiken tydligt säger att det fleråriga orienteringsprogrammet inte borde fortsätta i sin nuvarande form. Det är klarspråk och på det sättet anges egentligen programmets misslyckande.
Det fleråriga orienteringsprogrammet för fiskerisektorn var inriktat på en minskning och förnyelse av den europeiska fiskeflottan men samtidigt måste vi konstatera att programmet inte på något sätt bidragit till att förbättra fiskbestånden. Det finns ju inte något som helst samband mellan medlemsstaters korrekta genomförande av programmet och förbättrandet av situationen för de bestånd som vi fiskar ur. Jag känner till länder, bland annat Nederländerna, som inte helt har uppfyllt målet med det fleråriga orienteringsprogrammet men där fiskbestånden befinner sig i ett relativt bra tillstånd.
I verkligheten är det med andra ord så att vi måhända kan fastställa en politik i Bryssel men att varje program egentligen kommer till korta när medlemsstaterna inte utför tillräckliga kontroller. Det är också vad jag läser i betänkandet av min kollega Kindermann.
Herr talman! Jag vill ändå ge en liten kommentar angående den kommande grönboken och planerna för den. Vi hade väntat oss att grönboken skulle presenteras förra veckan eller åtminstone att kommissionen skulle fatta ett beslut den här veckan. BBC meddelade dock igår kväll, fritt från kretsen i Bryssel, att inlämnandet av kommissionsförslag har skjutits upp genom ingripande från det spanska ordförandeskapet. Politiskt sett vore det oacceptabelt om den uppgiften från BBC är sann och att ett ordförandeskap skulle kunna blockera eller skjuta upp förslag från kommissionen. Det skall inte kunna gå.
Jag har stort förtroende för den här kommissionären och jag är övertygad om att han skall ta betänkandet av Kindermann på allvar och särskilt punkt 6, i vilken det sägs att det nuvarande fleråriga orienteringsprogrammet inte på något sätt längre är till nytta för den nuvarande fiskeripolitiken och därför inte heller borde få förekomma i den nya fiskeripolitiken.

Fischler
Herr talman, ärade parlamentsledamöter, mina damer och herrar! Först skulle jag å det hjärtligaste vilja tacka er, herr Kindermann, för ert utmärkta betänkande. Ni har verkligen på ett mycket träffsäkert sätt analyserat de starka sidorna och även svagheterna i vår nuvarande fiskeflottspolitik. Jag delar även er uppfattning att FUP:s tid är förbi. Vi kan inte längre nå våra gemensamma mål för framtiden med denna sorts fiskeflottspolitik.
Vi behöver en enklare fiskeflottspolitik, en fiskeflottspolitik med större öppenhet och en fiskeflottspolitik som också fungerar. Innan jag går in på de ändringsförslag som skall diskuteras här, skulle jag ändå vilja göra två påpekanden om det nuvarande läget när det gäller fiskepolitiken och förberedelsen av reformen, särskilt eftersom dessa ju har tagits upp här av flera talare. Självklart kommer vi när vi presenterar vår reform att så långt det är möjligt beakta de förslag som härstammar från betänkande Kindermann. Men jag skulle vilja klargöra en sak: Jag vill ha en reform, och det kommer inte att bli så att reformförslagen på något sätt blir urvattnade. För närvarande handlar det om att ytterligare upplysningar och analyser har begärts från olika håll även inom kommissionen. Då jag alltså inte bara vill ha reformförslag utan en reform i den meningen att det också resulterar i ett beslut om en reform, så får jag finna mig i att vi också tar oss den tid som vi behöver för att skaffa dessa kompletterande upplysningar för att också kunna försvara vårt ställningstagande inför vem det vara må.
Jag skulle även kort vilja beröra en annan sak, eftersom det här har förekommit olika rapporter i medierna. Kommissionen beslutade i går om större rotation på posterna som generaldirektör och biträdande generaldirektör; detta gäller även generaldirektören för generaldirektoratet för fiske. Jag vill uttryckligen säga att generaldirektör Smidt har mitt fulla förtroende, att jag samarbetar bra med honom. Han drabbas emellertid likaså av denna rotation, eftersom det här handlar om en rad olika mål som skall förverkligas inom ramen för denna rotation. Det handlar för övrigt inte bara om rotation utan även om andra mål. Denna förändring skall ses i det sammanhanget.
Men nu till de enskilda punkterna i betänkandet. Beträffande punkt 1 och 2: Här uppmanar ni de medlemsstater som inte har nått målen för FUP att lägga ner större möda på att minska sin flotta. Här håller jag helt och hållet med er, och kommissionen har i detta sammanhang redan vidtagit laga åtgärder mot några medlemsstater för att de handlat fördragsvidrigt.
I punkt 3 kräver ni effektivare och avskräckande sanktioner av rådet och kommissionen. Jag kan försäkra er, att vi kommer att ta upp denna punkt inom ramen för reformen för den gemensamma fiskepolitiken. Jag skulle dock vilja lägga till en sak: Det handlar visserligen om att sanktionerna skall ha en avskräckande inverkan, men vi måste även ha andra principer i tankarna, exempelvis principen om proportionalitet, dvs. att det råder ett välbalanserat förhållande mellan förseelsens omfattning och den tilltänkta sanktionen.
Även när det gäller punkt 4 håller jag med er. Medlemsstaterna måste så snabbt som möjligt avsluta den nya mätningen av sina flottor. Målet är här satt till slutet av 2003. Däremot kan jag inte hålla med om vad som sägs i punkt fem. Man skulle inte ha lyckats med ett hållbart utnyttjande av bestånden även om medlemsstaterna hade nått alla sina mål. Orsaken till detta är att söka hos rådet, som i sina beslut om FUP har haft alltför låga ambitioner och satt målen alldeles för lågt. Ni vet av våra rapporter att det visar sig att flottkapaciteten i verkligheten trots målen för FUP snarare stiger än sjunker - även om man uppfyller målen.
Punkt 6 och 10 går jag med på. FUP bör inte behållas i sin nuvarande form inom ramen för en reviderad gemensam fiskepolitik. Det är nödvändigt att förbättra säkerheten ombord. Den uppfattningen bekänner jag mig till, men detta får inte leda till ökade fiskeansträngningar.
Ert krav i punkt 7 om nya mätkriterier för fiskeansträngningar och fångstkapacitet kommer vi att diskutera inom ramen för reformen. Till exempel skulle fångstredskapens antal och storlek kunna tas med i beräkningen när man mäter kapaciteten.
Punkt 8 godtar jag likaså. En ?gammal mot ny?-bestämmelse för fiskefartyg finns med i våra planer för den nya fiskeflottspolitiken. Även punkt 9 godtar vi helt och fullt. En strävan att inskränka fiskeansträngningarna kommer att vara ett bärande inslag i reformen. Slutligen kan jag också godta ert krav i punkt 11, nämligen att det är nödvändigt att skapa frivilliga skrotningsprogram med attraktiva premier.
Storleken på gemenskapens bidrag är dock bunden till strukturfondens regler.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr kommissionär Fischler!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0112/2002) av Hernández Mollar för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets direktiv om miniminormer för mottagande av asylsökande i medlemsstaterna (KOM(2001) 181 - C5-0248/2001 - 2001/0091(CNS)).
Hernández Mollar (PPE-DE)
. (ES) Herr talman! Tyvärr måste jag inleda debatten om mitt betänkande med att meddela en tråkig nyhet om elva invandrares tragiska död på Lanzarotes kuster. Många ord har sagts men de har inte haft förmågan att förhindra denna fruktansvärda tragedi.
Jag måste säga, herr talman, ärade ledamöter, att bara ett mirakel kan få vår grupp och mig själv att rösta för det betänkande som bär mitt namn, eftersom vissa av de ändringsförslag som ingivits i utskottet och andra som har ingivits i kammaren avlägsnar det från min ursprungliga tanke.
Tyvärr tror jag inte att varken den socialistiska eller den liberala gruppen, i ännu mindre grad, är inställda på att inta en ansvarsfull, rigorös och seriös ställning till invandrings- och asylfenomenet. Så det kommer att bli mycket svårt att få oss alla att uppfylla målet att förverkliga Amsterdamfördraget om att göra asylförfarandet till en gemenskapsangelägenhet, och vad värre är, parlamentets inställning i denna fråga kan komma att beaktas av rådet eftersom den svarar mot gruppintressen som inte på något sätt hjälper till att lösa de allvarliga problem som den ekonomiska invandringen och asylen just nu ställer det europeiska samhället inför.
Ärade ledamöter! Orealism, lättsinnighet och demagogi i dessa frågor ger mycket allvarliga effekter i vissa samhällen och kan, som i Frankrike, öppna dörren för partier eller personer som utifrån sin radikalitet kan ge upphov till farliga sociala konfrontationer.
Det är också så att den nuvarande lagstiftningsprocessen för asyl sker på ett oordnat och ologiskt sätt. Detta leder oss till inkonsekvens när vi behandlar direktivförslag som liksom i detta fall reglerar minimibestämmelser för mottagningsvillkoren för de asylsökande, när mycket av deras innehåll beror på annat som fortfarande är under beredning hos rådet, som när det gäller direktivet om förfaranden eller stadgan för flyktingar, vilket har börjat debatteras genom Lamberts betänkande. Med andra ord, vi börjar med att bygga taket på huset.
Men hur som helst måste vi gå framåt och parlamentet vill ha denna oordning, och vill gärna samarbeta, trots de interna och externa svårigheterna, vilket till exempel visas av att alla grupper i utskottet har tagit bort varje omnämnande i direktivförslaget av underordningen av mottagningsvillkoren eller den medicinska behandlingen i de olika faserna i förfarandet.
Bland svårigheterna på vägen för att min grupp skall stödja betänkandet är i första hand direktivets mål. Min grupp och jag själv anser att de människor som innefattas i dess tillämpningsområde skall vara, såsom kommissionen föreslår i sin ursprungstext, de flyktingar som definieras i Genèvekonventionens artikel 1, vilket ger medlemsstaterna möjligheten att i förlängningen ge dem andra former av skydd. Detta har framför allt sin logik - och här använder jag samma ord som Anna Terrón i utskottet - när vi diskuterar Lamberts betänkande i parlamentet om flyktingstatusen och kompletterande skydd. Om den socialistiska gruppen vore konsekvent skulle den stödja föredragandens tes och inte låta sig dras med av den liberala gruppen som tillsammans med de gröna försöker utöka omfattningen av direktivet till andra typer av skydd.
När det gäller minderårigas skolgång anser jag att man inte bör gå längre än vad medlemsstaterna kan garantera sina egna medborgare. Vissa ändringsförslag från liberalerna och de gröna, som ändringsförslagen 47, 48 och 50, går längre genom att införa obligatorisk skolgång, garantera daghem eller minska fristerna för att få tillgång till utbildning. Detta är inte realistiskt.
Dessutom är tillgången till arbetsmarknaden en friktionspunkt som jag inte förstår, speciellt som socialistgruppen i utskottet genom sitt eget ändringsförslag godtog fristen om sex månader, som en frist efter vilken medlemsstaterna bör underlätta tillgången till arbetsmarknaden. Att minska den till fyra månader, som den liberala gruppen har föreslagit och vilket har gått igenom i utskottet, är inte hållbart på något sätt. Det är korrekt att medlemsstaterna skall kunna ha ett handlingsutrymme vilket förutsägs i ursprungstexten, och att de får bedöma situationen på arbetsmarknaden.
När det gäller de asylsökandes familjemedlemmar har en kompromiss med socialisterna och liberalerna lett till en överenskommelse om en formulering som avviker från den linje som min grupp traditionellt förespråkar, för att nå en allmän enhällighet. Vad vi givetvis inte kommer att gå med på vid något tillfälle är ändringsförslag 115, som den gröna gruppen lägger fram igen, och som går mycket längre än dessa kompromisser.
Trots allt detta, herr talman, ärade ledamöter, vill jag avsluta med att uttrycka min tillfredsställelse över hänvisningarna som finns i mitt betänkande, också tack vare yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, till att terroristverksamhet hos de asylsökande finns med som ett skäl till att minska eller upphäva mottagningsvillkoren.
Herr talman! Jag hoppas att det mirakel som jag talade om inledningsvis skall kunna inträffa senare, i omröstningen, som ett resultat av denna debatt.
(Applåder)

Volcic (PSE)
. (IT) Herr talman! Jag håller med om vad föregående talare sade, det vill säga att det finns en bristande konsekvens och en dålig organisation och att denna fråga skulle förtjäna att hanteras mycket bättre. Jag instämmer också i det första uttalandet som gjordes i morse, när en kollega talade om flyktingar som omkommit längs de spanska kusterna. Tyvärr måste jag påminna om att liknande saker också inträffar mycket ofta längs de italienska kusterna. Cirka 150 miljoner människor lever i ett annat land än där de är födda och bestämmelserna om mänskliga rättigheter tillämpas ofta inte som sig bör. Den som gapar efter mycket mister ofta hela stycket: ofta är det så att när vi vill göra för mycket slutar det med att ingenting händer, som vid konferensen om mänskliga rättigheter i Wien 1990. Många länder skrev under men endast ett fåtal har ratificerat, eftersom reglerna är för detaljerade.
Sedan finns det framför allt i dag partier i vilkas program kampen mot invandrare är en huvudfråga. Invandrarna används dessutom ofta som en arbetskraftsreserv för flexibla arbeten, deras uppehållstillstånd är ofta knutna till tillfälliga arbetstillstånd och deras sociala trygghet minimal. Jag tycker inte att allt detta behandlas tillräckligt i vårt dokument.
Större delen av invandrarna kom hit förr i tiden, men då var inte frågan uppe på dagordningen som en hög prioritet. Det är inte förrän nu den har blivit högsta prioritet, nu när invandringskommissionären hävdar att vi under de kommande tio, femton åren kommer att få endast 100 000 flyktingar om året. Således kommer ett industriland i genomsnitt att ta emot bara 5 000, och från framför allt industrins håll kommer man att framföra klagomål över bristen på invandrare. Detta är också någonting som jag inte anser att man har tagit med i beräkningen.
Jag anser att vi om vi skall ta itu med detta problem bör göra det på ett mer noggrant och kompetent sätt.

Medina Ortega (PSE)
Herr talman! Föredraganden har haft vänligheten att i positiva ordalag nämna yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, i det betänkande han har förberett. Vi har i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden i allmänna termer ansett kommissionens förslag som mycket positivt. Jag anser att kommissionen gör ett mycket bra arbete när det gäller förnyelsen av gemenskapsrätten, så att den blir enhetlig och harmoniserad i denna fråga. Jag tycker också att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har gjort ett mycket bra arbete, med föredraganden längst fram, för att integrera och försöka modernisera den nya rätten.
Det finns en viktig fråga i betänkandet, vilken gäller förnyandet av det nuvarande asylsystemet och hela invandringssystemet. När det gäller internationell rätt, antogs efter första världskriget en rad internationella konventioner för att reglera dessa frågor, vilka baserades på vad vi skulle kunna kalla rättsprinciper för individuellt skydd mot de politiska förföljelser som hade en specifikt europeisk karaktär. Just nu sker en radikal förändring av hela det internationella migrationsproblemet och tillsammans med den politiska asylen är det nu en ekonomisk asyl som äger rum. Detta ger upphov till stora befolkningsförflyttningar för vilka vi troligen inte har de lämpliga rättsinstrumenten.
I förmiddagens inlägg från Nogueira och i det senaste, från Volcic, nämndes den tragiska händelsen i går vid Lanzarote, där än en gång elva invandrare drunknade när de försökte nå vår kontinent och komma till Europeiska unionen. Det är uppenbart att detta är ett problem som är svårt att lösa inom de traditionella modellerna för asylrätt, eftersom vi även om vi hade haft en mer liberal och omfattande lagstiftning i frågan inte skulle kunna undvika att dessa människor lämnade sina ursprungsländer eller ge tillräckliga garantier för att de skall kunna nå sitt mål utan fara för sina liv.
Vi står helt enkelt inför ett nytt fenomen. Jag upprepar att för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknadens synpunkt innebär förslaget ett enormt framsteg, men troligen måste kommissionen och de europeiska institutionerna skapa en form för att organisera hela asylproblemet ur den nya dimensionen med stora ekonomiska inslag i de internationella migrationerna som är knutna till den internationella globaliseringsprocessen.

Flautre (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Jag tror att vi måste analysera effekterna av den onormala och negativa konkurrens som pågår mellan medlemsstaterna, som strävar efter att få medalj som den stat som är mest avskräckande i fråga om mottagande av utlänningar. Det är detta som i nuläget ger upphov till de tragiska situationer som vi varje dag ser på Sangatteförläggningen, som vi ser i Tarifa i Italien och många andra platser i Europa. Dessa tragiska situationer är utan tvekan ett ifrågasättande av människans grundläggande rättigheter, själva asylrätten och de internationella förpliktelser som vi har skrivit under på.
Förslaget till harmonisering går givetvis i rätt riktning, eftersom det syftar till att bryta den negativa spiral som uppstått när det gäller villkoren för mottagandet av asylsökande i Europa. Med en gemensam asyl- och invandringspolitik och en europeisk flyktingstatus skulle förslaget bli fullständigt och trovärdigt. Denna möjlighet, detta inledande arbete, är därför välkommet. Det gäller faktiskt att garantera rättigheter som rätten till arbete, utbildning, hälsa, bostad, skolgång och yrkesutbildning, dvs. odelbara grundläggande rättigheter. Och syftet är att undvika ett fenomen som vi är väl förtrogna med: att de asylsökande går under jorden, att förläggningarna blir överfyllda och i sista hand att de rättigheter som vi vill främja inte respekteras. På den här punkten får vi inte knussla. Vi kan inte ge några garantier till dem som vill göra främlingsfientligheten, avvisandet av utlänningar och rädslan för det andra till Europas viktigaste grund. På det här området handlar det om att försvara själva det europeiska projektet.
(Applåder från vänster)

Pirker (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, värderade kolleger! Årligen ansöker numera redan 500 000 personer om asyl i Europeiska unionen. De vill bli flyktingar. Vi har högst olika förfaranden i de enskilda medlemsstaterna. De tar i regel mycket lång tid. Vi konfronteras med mångdubbla ansökningar och i samband med detta med ett missbruk även av sociala tjänster. Till slut avslås 90 procent av dessa ansökningar, och bara 10 procent av de sökande blir i själva verket erkända som flyktingar i enlighet med Genèvekonventionen. Det betyder att vi behöver europeiska miniminormer för mottagningsförfarandena, vi behöver snabba och säkra förfaranden för att de 10 procenten snabbt skall komma i åtnjutande av det som de har rätt till och få den hjälp som de skall ha. Vi behöver åtgärder för att bekämpa missbruket.
Vad vi inte vill ha är en urholkning av asylrätten, men vad vi inte heller vill ha är en dold invandring under föregivande av asylskäl. Vi stöder därför förslag från kommissionen och framför allt från vår föredragande Hernández Mollar, som gör rättvisa åt dessa mål, men avvisar med bestämdhet alla oantagbara förslag, alla överdrivna förslag från liberaler, socialdemokrater och gröna. Vi säger nej till att långt utöver Genèvekonventionen godta en utökning av de skäl som ger rätt till asyl. Vi säger nej till att asylsökande och alla medföljande familjemedlemmar får omedelbart tillträde till arbetsmarknaden och samtidigt får total frihet att bosätta sig var som helst i Europeiska unionen. Vi avvisar ett omedelbart tillträde till yrkesutbildning, och vi säger framför allt nej till att man vill avskaffa sanktioner, när medlemsstaternas säkerhet är hotad, när asylsökande går under jorden, med orätt utnyttjar sociala tjänster eller ådagalägger ett våldsamt beteende.
Med dessa krav, ärade damer och herrar till vänster, hjälper ni inte till med att snabbt låta flyktingar komma till sin rätt och få hjälp, utan ni lockar till en oreglerad och okontrollerad asylinvandring - detta är oacceptabelt! Sådana regeringar blir i Europa i regel avsatta av väljarna. Det vore inte så illa. Illa är det, att då mycket ofta populistiska extremister till höger blir valda. Det vill vi inte! Detta är inte den politik som vi stödjer. Vi avvisar det som kommer från det hållet. Vi vill inte att det skall finnas fler Le Pen i Europa.
(Applåder)

Swiebel (PSE).
Herr talman! Det här förslaget från kommissionen angående asylpolitiken är som vi alla vet en del av ett helt paket med förslag. Det handlingssätt som kommissionen följer över hela linjen är i stora drag balanserat och realistiskt. Min partigrupp uttrycker därför sin förhoppning att rådet och parlamentet samlar det politiska mod som behövs för att följa andemeningen i dessa insatser. Vi får inte låta oss avledas därifrån genom billigt prat från demagoger som försöker utnyttja rädslan för utlänningar för sina politiska syften.
Ett europeiskt fort, ett stort stängsel runt Europa och en praktisk blockering av ansökandet om asyl är inte bara oönskvärt utan även overkligt. Kränkningar av de mänskliga rättigheterna och andra katastrofer, den ojämna fördelningen av välfärden i världen, det är den verkliga bakgrunden till asyl- och migrationsproblemen och den försvinner inte på det sättet.
En minimalistisk asylpolitik är en form av social utstötning. Vi borde i stället översätta principerna om solidaritet, lika möjligheter och integrering till en praktisk politik. Därför ber min partigrupp om särskild uppmärksamhet för följande fyra punkter som ger ett bättre innehåll i förslaget.
För det första bör reglerna inte inskränkas till personer som ansöker om asyl på grundval av flyktingkonventionen. Det har redan sagts tidigare att i parlamentet har också ett förslag lagts fram för erkännande av och en stadga för flyktingar och personer som av annan anledning behöver skydd. Då är det minst sagt ologiskt att nu införa en begränsning i det här förslaget. Vi måste kanske diskutera logiken igen men det här är naturligtvis omöjligt. Inbegripet den sociala tryggheten alltså.
För det andra skolundervisningen. För barn som ryckts bort från sin trygga omgivning är det mycket bra att snabbt få lugn och ro och en fast indelning av dagen och i det avseendet kan skolan hjälpa till. På det sättet lär de sig också språket och de integreras. PSE stöder därför gärna de ändringsförslag som innebär ett snabbt tillträde till skolan och uppfyllandet av skolplikten.
För det tredje är det viktigt att asylsökande så snabbt som möjligt kan komma in på arbetsmarknaden. Det är bra för deras självkänsla och för deras självständighet och ger dem något meningsfullt att ägna dagen åt. Det bidrar också till en snabb integrering och därför stöder vi alltså de här förslagen i den form som de lagts fram.
För det fjärde vill jag ta upp antidiskrimineringsförslagen, särskilt punkt 29. Den är mycket viktig. Vardagens praktiska erfarenheter visar att det är viktigt med ett bra förhållande mellan de lokala gemenskaperna och förläggningarna för att få bort rasism och främlingsfientlighet.
Slutligen vill jag påpeka att det även för Nederländerna är viktigt att mottagandet av personer som åberopar Dublin inte tas bort och jag hoppas att det här rådsförslaget även skall övertyga den nederländska regeringen om det.
Då återstår för mig endast att tacka Hernández Mollar för hans insats och hans förhandlingsvilja och det är synd att vi inte kunde komma överens. Vi kanske får en andra chans.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman! Det går en skugga över Europa i vars dunkel det gömmer sig en blandning av unken chauvinism, rasism, främlingsfientlighet, antisemitism och klassisk, europeisk nationalism. Europa har sett det förut, men alltför ofta reagerat för sent.
Det som hänt i flera av våra medlemsländer bör göra oss etablerade politiker betänksamma. Vilket ansvar har vi för att främlingsfientliga partier växer sig starka i land efter land?
Detta berör i mycket hög grad Hernández Mollars betänkande. EU, som högt värderar de grundläggande mänskliga rättigheterna, måste också kunna föra en flykting- och asylpolitik som utgår från precis samma grundsatser. Lanzarote är inte det enda exemplet, det finns många fler.
Den flyktingpolitik medlemsländerna för i dag är inte mänsklig. De stramar åt politiken i en fåfäng tro att detta skulle mildra problemen, göra integrationen smidigare och medföra att färre människor når fram till våra gränser.
Jag tycker att kommissionens förslag om miniminormer för flyktingmottagande är mycket betydelsefullt. Jag är också glad över att utskottet kunnat acceptera ett antal förbättringar från den liberala gruppen, såsom bättre tillgång till utbildning och arbete och större hänsyn till barnens och familjens villkor. Särskilt viktigt är det att utskottet föreslår att omfattningen av direktivet utökas till att inte bara gälla Genèvekonventionen. Men detta betyder inte, som Pirker hävdar, att vi urholkar asylrätten. Det är precis tvärtom.
Jag vill tacka Hernández Mollar för ett gott samarbete och jag hade hoppats att han kunde stödja betänkandet i sin helhet idag. Avslutningsvis vill jag poängtera att det är extra viktigt att vi i dag visar att vi inte följer medlemsländernas stramare linje. Får vi stor enighet i dag är budskapet tydligt till Le Pen och hans likar: Ni kommer aldrig att segra.
Sylla (GUE/NGL).
Herr talman, kära kolleger! När det gäller asyl och invandring anser jag att unionen i dag präglas av två olika slags logik. 
Den ena går ut på att man fastställer tydliga, rättvisa normer som skyddar frihetens förkämpar och alla dem som flyr diktaturer, förföljelser eller misär.
Den andra strategin består i att blanda ihop asylsökande och olagliga invandrare och att göra dessa personer till syndabockar. Sällan har jag sett en parlamentsledamot gå på tvärs mot någon av gemenskapens konkreta landvinningar, eftersom det var i Tammerfors som man bekräftade behovet av gemensamma asylbestämmelser. Det förvånar mig också - trots att vi under 2001 antog en första resolution om en värdig levnadsnivå för asylsökande och respekt för mänskliga rättigheter - att föredraganden har velat inskränka dessa rättigheter, vilket strider mot de grundläggande rättigheterna, som också ingår i gemenskapens regelverk. 
I ett skede då FN:s flyktingkommissarie upprörs över lagar som har drivits igenom av den danska och den italienska regeringen - lagar som ifrågasätter rätten att bo med sin familj genom en inskränkning av rätten till familjeåterförening och rätten att älska vem man vill genom ett angrepp på blandäktenskap och som till och med syftar till att begränsa antalet asylsökande på förhand - i ett skede då ett helt land, som i det här fallet är mitt land, Frankrike, de mänskliga rättigheternas hemland, till den andra omgången i presidentvalet har fört fram Jean-Marie Le Pen, som skor sig på sitt motstånd till invandrare och asylsökande, ja då är det oansvarigt att rusa iväg och vägra att lösa de verkliga problemen genom att låta utlänningarna få bära hundhuvudet. Nej, herr Hernández Mollar, Europas problem är arbetslösheten, utslagningen, det är inte utlänningarna och de asylsökande. Jag vill inte på något sätt anklaga er för främlingsfientlighet, herr föredragande. För ett år sedan var vi tillsammans i El Ejido för att göra en utredning på plats, för att skydda just dem som hade utsatts för främlingsfientligt våld. Så varför döljer ni för oss att de som utnyttjar de här personerna faktiskt är de som tvingar dem att arbeta; att de som utnyttjar dem är de arbetsgivare som anställer dem svart; att de som utnyttjar dem är mörkermän.
Låt oss då fatta mod att angripa dem som utnyttjar de här människorna och sluta ge oss på invandrarna genom att göra dem till syndabockar. I dag handlar det om att skänka stabilitet till de familjer, kvinnor och män som behöver få lugn och stöd, eftersom deras liv ofta är i fara, till och med i exil. Ja, mod att ge sig på människosmugglarna, de som utnyttjar dessa människor, och inte tvärtom. Det är slutligen vår uppgift att skapa en verklig politik för samarbete och dialog mellan nord och syd, för så länge det finns misär och diktaturer i syd är det inte så märkligt att de som bor där försöker komma till andra platser där de får det bättre, precis som vi själva har gjort i vår historia ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Krarup (EDD).
Herr talman! Danmark står utanför EU:s asyllagstiftning, eftersom vi i juni 1992 utnyttjade folkets demokratiska rätt att säga nej till att EU skulle bestämma ländernas asylregler. Det skulle kanske kunna vara stimulerande för diskussionen om jag redogjorde för de tre huvudriktningarna i Danmarks nej. Några få här i kammaren, företrädda av Camre från Gruppen Unionen för nationernas Europa, sade nej utifrån en paranoid rädsla för att EU-föreskrifterna skulle medföra att vårt lilla land skulle översvämmas av asylsökande. Andra här i kammaren, företrädda av Frahm från Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, sade nej av helt motsatta skäl, nämligen för att skydda de asylsökande så mycket som möjligt. Det som i dag undergräver detta nej är det beklagliga faktum att främlingsfientligheten nu kommit att bli den danska regeringens politik. Men lyckligtvis finns det även ett tredje och demokratiskt nej som inte rubbas av de politiska konjunkturerna. Detta beständiga nej bygger på inställningen att problem som har stor inverkan på den lokala nivån bör lösas i nära samverkan med lokalsamhällena i stället för att vi skall påtvingas lösningar av EU-institutioner med en besserwisserattityd. Europeiska unionens tvångscentralisering och regelhysteri bidrar rätt och slätt till att skapa den förgiftade grogrunden för demagoger som Le Pen, Haider och Camre. Det är inte så att jag underskattar de sociala och ekonomiska orsakerna till denna högervridning och till främlingsfientligheten, men man bör lägga märke till att påtvingandet av regler från centralt håll - utan att någon hänsyn tas till lokalsamhällets reglering - är fullständigt livsfarligt och ger näring åt högerextremismen.

Borghezio (NI).
Herr talman! Asylrätten är en helig princip inom den globala rätten som alla civiliserade människor i Europa och i världen bekänner sig till, men den måste regleras på ett seriöst sätt om vi inte vill göra våld på dess omfattning och innebörd. De som vill utöka den utan urskiljning - jag syftar på dem som i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor röstade igenom många ändringsförslag till den text kommissionen föreslog - gör sannerligen inte en insats för asylrätten som princip genom att utan urskiljning utöka den till att omfatta personer som egentligen inte har rätt till detta. Jag tänker särskilt på ändringsförslag 14, som syftar till att stryka planerna på exakta sanktioner, det vill säga att mottagningsvillkoren för asylsökande får inskränkas eller dras in vid missbruk av mottagningssystemet, och på en rad ändringsförslag - nummer 19, 21, 22, 23 och 34 - som syftar till att utvidga direktivens tillämpningsområde till att omfatta människor som söker skydd av andra skäl än de som finns med i Genèvekonventionen. Skall vi alltså återinföra asylrätt för ekonomiska/sociala flyktingar? Då får vi släppa in minst en miljard människor i Europa!

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Än en gång diskuterar vi här förslag som handlar om att fastställa ett gemensamt europeiskt asylsystem. Det handlar också i denna fråga om att gå vidare med målet om ett område med frihet, säkerhet och rättvisa som är öppet för människor som av olika anledningar söker legitimt skydd i gemenskapen. Enligt Tammerforsslutsatserna skall ett europeiskt asylsystem inrättas, vilket på kort sikt bör inkludera gemensamma minivillkor för mottagning av de som söker asyl. Dessa villkor skall göra en värdig levnadsnivå och respekten för de grundläggande rättigheterna möjlig. Man försöker begränsa de asylsökandes sekundärrörelser som kan inspireras av de olikheter som finns mellan medlemsstaterna när det gäller mottagningsvillkoren, och garantera de sökande jämförbara livsvillkor i alla medlemsstater samt att se till att det finns en rättvis fördelning av ansträngningarna mellan unionens medlemsstater. Jag medger att integrationen i de lokala samhällena är komplex och svår, men det är den väg vi måste gå, med effekter på rätten till hälsovård, utbildning och arbete. Beträffande frågan om tillgång till arbete, måste man ha friheten till tillgång, även om det är rättvist att det ställs villkor under en period på sex månader.
Föredraganden Hernández Mollar har rätt när han föreslår att vi måste ta itu med denna fråga seriöst och utan demagogi. För mycket viljepolitik i dessa frågar hjälper bara den som baserar sin inställning på intolerans, rasism och främlingsfientlighet. Därför, herr talman, och kära kolleger, är det motiverat att sända ett budskap till vänsterns bänkar i detta parlament: den som går för långt i frågan om asyl, som i andra frågor, blir extremisternas bästa allierade, som säger sig bekämpa men som till slut stimulerar.
(Applåder från höger och från mitten)

Terrón i Cusí (PSE).
Fru talman! Jag vill först tacka föredraganden för hans sätt att hantera detta betänkande. Troligen kommer inte det mirakel han bett om att inträffa, men det är inte för att han inte har försökt nå en överenskommelse. Han vet också att jag personligen varit beredd till det i vissa frågor. Framför allt kommer det inte ske därför att när det gäller dessa frågor är det ingen som lyssnar på honom. Fru talman! Titta på rådets bänkar. Där finns ingen. Titta på kommissionens bänkar. Jag är glad över att delta i detta sammanträde tillsammans med Fischler, men det är inte direkt jordbruk och fiske vi pratar om. Jag tycker att det är helt oacceptabelt att vi här diskuterar ett betänkande vars utgångspunkt har ändrats av rådet under den period parlamentet har rådfrågats. Jag tycker att detta är tråkigt, fru talman, och skulle vilja be er personligen att uttrycka vår oro över denna situation.
Den fråga vi diskuterar är mycket allvarlig. Jag tycker att förslaget är ett steg i rätt riktning och när det gäller vissa av parlamentets förslag ligger troligen inte Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater så långt ifrån de övriga grupperna, även om vi skiljer oss i nyanserna, liksom när det gäller den stora betydelsen av att flyktingarna får en korrekt tillgång till vårt samhälle.
Jag har inte mer tid, men jag vill svara Pirker och Coelho: Jag tror, kära kolleger, att det bästa sättet att möta extremhögern inte består i att agera som den. Det vore en stor triumf för extremhögern och inte ett misslyckande.

Santini (PPE-DE).
Fru talman! Denna debatt förs med hetsiga tonfall också i förhandlingarna bakom kulisserna. Föredraganden har rätt: detta är inte längre hans betänkande. Detta bevisas också av att det antogs med 25 röster mot 18 i utskottet, men framför allt av att hela 111 ändringsförslag bifölls. PPE-gruppen kände sig tvungen att rösta för, men har förklarat sig vara mot alla dessa ändringsförslag. Då vill jag verkligen be föredraganden att gå vidare med sin hedervärda ståndpunkt och betrakta detta betänkande som någonting som inte längre är varken hans eller vår grupps avkomma.
För övrigt ägnade sig rådet också åt invandringen i Valencia för några dagar sedan, och talade om den andra pelaren och om den stora tredje pelaren för rättsliga och inrikes frågor. Det har framhållits att vi efter förhandlingarna i Montpellier i maj 2000 måste sjösätta ett program - och förslaget har redan framförts till kommissionen - finansierat av Meda, ett program med konkreta åtgärder på invandringsområdet. Detta innebär att rådet fortfarande håller på att fundera och utvärdera, vilket också framgår av det faktum att det på initiativ av Italien och Spanien - de två länder som säkerligen är de som är mest medvetna om detta problem - har föreslagits en ministerkonferens om invandring nästa år. Rådet befinner sig alltså fortfarande på en nivå som kännetecknas av försiktighet och varsamhet, och nu vill vi i ett betänkande från Europaparlamentet lägga in så avancerade steg som hälsovård för alla asylsökande, rätt till arbetsplacering inom fyra månader, skolor för barnen med villkor som rentav - som också föredraganden betonade - är mer fördelaktiga än för invånarnas barn.
Nej, allt detta kan vi inte acceptera, framför allt inte i de länder som befinner sig i stormens öga när det gäller asylansökningar. Om man hela tiden skall lasta in för många problem i ett betänkande blir det till slut oacceptabelt. Det är inte på det här sättet vi kan hjälpa de som verkligen har rätt till och behov av asyl.
(Applåder från höger)

Hager (NI).
Herr talman! Jag har hittills av tidsskäl avstått från att lyckönska föredraganden. I dag låter jag bli att göra det av övertygelse. Jag vill först och främst påpeka att jag stöder Pirkers uppfattning; för att undvika upprepningar börjar jag med att hänvisa till det. Betänkandet tar enligt min åsikt upp några olösta frågor. Hur skall det kunna bli möjligt att få en proportionerlig fördelning av asylsökande till stånd inom unionen när det finns olika standarder till följd av att medlemsstaterna är skyldiga att bibehålla högre standarder? Hur skall det gå att förena den oinskränkta rörelsefriheten för medborgare i tredje land så länge asylförfarandet inte är avgjort med medborgarens behov av säkerhet och med önskemålet om att påskynda förfarandet? Hur skall vi få våra medborgare att förstå ett system som säkerställer en så snabb tillgång till arbetsmarknaden som möjligt för asylsökande medan de själva kanske är arbetslösa?
Om unionen skulle arbeta på ett så öppet sätt som vi alla önskar oss uppkommer till sist frågan om hur medborgaren som väljare skulle reagera på sådana förslag.

Fischler
Fru talman, mina ärade damer och herrar! Låt mig till att börja med tacka Hernández Mollar för hans ansträngningar att nå samförstånd kring sitt betänkande och de kompletterande ändringarna till förslaget till direktiv, som diskuteras i dag. Rådet kunde inte heller i dag i Luxemburg nå någon avslutande överenskommelse om förslaget med hänsyn till de ändringar som parlamentet godkänt. För kommissionen kommer dock resultatet i rådet på sätt och vis att förbli otillfredsställande. Den text som lagts fram för rådet innehåller bestämmelser som har gjort det system som vi eftersträvar urvattnat på några områden. Trots detta negativa påpekande måste jag ändå säga att vi liksom tidigare betraktar antagandet av detta förslag som en milstolpe på vägen mot en gemensam europeisk asylpolitik.
Det enda direktiv som gäller på detta område ger bara ett tillfälligt skydd. Denna bestämmelse kommer bara till användning i undantagsfall, och då när det handlar om en masstillströmning av fördrivna till Europeiska unionens territorium. Direktivet om mottagande av asylsökande kommer att bli den första bindande bestämmelsen för att hantera asylströmmar på ett regelrätt sätt inom unionen.
Jag skulle nu vilja göra några påpekanden om betänkandet och om de ändringar till det förslag till direktiv som diskuteras i dag. Dessa ändringar kan delas in i tre huvudkategorier. För det första: ändringar av den rättsliga formen som förbättrar texten och som kommissionen därför naturligtvis kan acceptera.
För det andra: innehållsmässiga ändringar som undantagslöst är förnuftiga och som kommer att införas i den sista versionen av direktivet, så som det kommer att antas. Härvid handlar det om ändringar som medför att alla hänvisningar till asylförfaranden stryks, liksom ändringar som är inriktade mot en differentiering av villkoren för mottagande motsvarande det vid varje tillfälle gällande asylförfarandet.
För det tredje: innehållsmässiga ändringar som inte medför några problem för kommissionen men som inte kommer att passera rådet eftersom de strider mot en eller flera medlemsstaters grundläggande intressen, till exempel ändringar som innebär att varje hänvisning till möjligheten för medlemsstater att tillämpa ett tillgodosystem stryks. Ändringar som utvidgar tillämpningsområdet för direktivet till andra former av skydd som inte baseras på Genèvekonventionen angående flyktingars rättsliga ställning faller bara till en del under denna kategori.
Kommissionen har alltid förespråkat en sådan lösning som föreslås i dessa ändringar, åtminstone som mål för den andra fasen av det gemensamma europeiska asylsystemet. I samband med det föreliggande förslaget uttalade sig kommissionen emellertid för att nu överlåta beslutet om att utvidga tillämpningsområdet till medlemsstaterna. Inom rådet står det liksom tidigare öppet hur man skall säkerställa att de aktuella bestämmelserna i detta direktiv kommer att anpassas efter det att direktiven om skyddsformer och asylförfaranden på nationell nivå har antagits.
Jag sade inledningsvis att kommissionen betraktar antagandet av förslaget som en milstolpe på vägen mot ett gemensamt europeiskt asylsystem. Bortsett från detta är det dock ytterst viktigt att de övriga tre bärande byggstenarna för det gemensamma asylsystemet snabbt infogas: direktivet om tilldelning av flyktingstatus och om skyddsformer på nationell nivå, förordningen om den medlemsstat som är ansvarig för prövningen av en asylansökan och den ändrade versionen av direktivet om asylförfaranden. Dessa tre kommer att läggas fram på nytt av kommissionen inom kort och kommer - vilket är tanken i slutsatserna från Tammerfors - att avsluta den första fasen i uppbyggnaden av det gemensamma europeiska asylsystemet.
I åtskilliga medlemsstater framträder redan medborgarnas rädsla med tanke på strömmarna av migranter och asylsökande. Extremistiska politiska rörelser får nya medlemmar som kräver att dessa människor avvisas utan några om och men. Därför är det hög tid att på detta område nå en överenskommelse om ett enhetligt europeiskt system för att styra in strömmarna av migranter och asylsökande i ordnade banor. Detta är enligt min åsikt det bästa sättet att bemästra denna rädsla och samtidigt göra rättvisa i full omfattning åt de internationella förpliktelserna i fråga om mänskliga rättigheter och våra medlemsstaters humanitära tradition.
Låt mig avslutningsvis också uttrycka vårt djupaste deltagande även från kommissionens sida i fråga om den olycka som det redogjordes för tidigare.
(Applåder)

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär.
Ordet går till Terrón i Cusí, för en ordningsfråga.

Terrón i Cusí (PSE).
Fru talman! Efter den informationen som kommissionären varit vänlig att ge oss, där man bekräftar att rådet i dag faktiskt, till och med före omröstningen om vårt betänkande, diskuterar och troligen kommer att godkänna en annorlunda version än den som gjordes efter samrådet, skulle jag vilja be er intressera er för denna situation. Det är inte en isolerad händelse. I alla viktiga och känsliga teman vi debatterar om rättsliga och inrikes frågor, enligt de förfaranden som antogs i Amsterdam, befinner vi oss alltså fortfarande inom de fem år då parlamentet bara har en samrådsfunktion, förutom att det har liten interventionsförmåga, den lilla vi har undergrävs hela tiden av inställningar från rådet med tvivelaktig interinstitutionell lojalitet.
Jag skulle vilja be er, fru talman, att ordförandeskapet i kammaren tar itu med denna situation inför rådet och meddelar det vårt missnöje.
(Applåder)

Talmannen. -
Tack, fru Terrón i Cusí. Vi kommer naturligtvis att uppfylla ert önskemål.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om:
kommissionens uttalande om den internationella konferensen om finansiering och utveckling i Monterrey
betänkandet (A5-0075/2002) av Mantovani för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande om förslaget till rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt i ministerrådet AVS-EG beträffande reglering, såvitt gäller de AVS-stater som tillhör de minst utvecklade och kraftigt skuldtyngda fattiga länderna, av alla särskilda lån som återstår efter en fullständig tillämpning av skuldlättnadsmekanismerna inom ramen för HIPC-initiativet (KOM(2001) 210 - C5-0394/2001 - 2001/2158(COS)).

Fischler
Fru talman, mina ärade damer och herrar! De slutgiltiga resultaten av Monterreykonferensen är uppmuntrande och ger anledning till ny optimism inför världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg i september. Det som lade grunden till framgången i Monterrey var bland annat konferensens innovativa form som möjliggjorde att Bretton Woods-institutionerna och Världshandelsorganisationen kunde delta aktivt som likaberättigade partner. För första gången på en FN-konferens tillerkändes Europeiska gemenskapen status som en fullvärdig deltagare. Det som ursprungligen skulle bli ett klassiskt arrangemang av Förenta nationerna blev till ett väsentligt bredare upplagt möte, som förhoppningsvis kommer att främja samarbetet och samordningen mellan de viktigaste deltagarna även i framtiden.
Konferensens form var också innovativ i det avseendet att man hade gjort upp om slutdokumentet - det så kallade samförståndet i Monterrey - i New York redan i januari. Och eftersom inga förhandlingar i egentlig bemärkelse fördes koncentrerade sig konferensdeltagarna på rundabordssamtal vid sidan av arrangemangen liksom på bilaterala möten och inte enbart på diskussioner om ordalydelsen och planeringssammanträden kring slutdokumentet. Därigenom stod möjliga konkreta åtaganden, bilaterala initiativ och konkreta bidrag i centrum för debatten. Dessutom byggde konferensen på den hittills unika globala konsensus som uppnåddes på millennietoppmötet om målen och politiken på utvecklingsområdet och utvecklingsindikatorerna.
Mobiliseringen av de finansiella medel som behövs för att uppnå de utvecklingspolitiska målen från millennietoppmötet utgjorde därmed den viktigaste utmaningen för konferensen om finansiering av utveckling. Därigenom hade man ett klarare och bättre definierat mål att följa på konferensen.
Händelserna den 11 september har haft ett djupgående inflytande på världssamfundets sätt att se på och även förstå denna konferens. Dessa händelser åskådliggjorde på ett tragiskt sätt för en bred allmänhet, som sträcker sig långt utöver den gemenskap som befattar sig med utvecklingspolitiska frågor, hur stort det ömsesidiga beroendet är.
Mot denna bakgrund skall också det kanske viktigaste och mest påtagliga resultatet av konferensen betraktas, nämligen de parallella åtagandena från Europeiska unionens och USA:s sida att höja sin offentliga utvecklingshjälp fram till 2006 med totalt ytterligare 20 miljarder dollar respektive 10 miljarder dollar. President Bushs tillkännagivande att ställa 5 miljarder US-dollar till förfogande, vilket under veckans gång sedan höjdes ytterligare, för att komma närmare EU:s position visar på ett nytänkande även inom den amerikanska utvecklingspolitiken, där det under de senaste 20 åren har handlat om kontinuerliga nedskärningar av budgeten. Det är inget orättmätigt anspråk, men vi bär från Europeiska unionens sida ansvaret, och vi kan också framhäva detta på vederbörligt sätt.
Dessa åtaganden som välkomnades vida omkring var det oundvikliga svaret på den beredvillighet som de flesta utvecklingsländer förklarat sig ha i fråga om att mobilisera inhemska resurser och att acceptera villkoren för god förvaltning av offentlig verksamhet. De kan därigenom betraktas som en del av förverkligandet av de budskap som är ett resultat av samförståndet i Monterrey och överensstämmer med Europeiska unionens utvecklingspolitiska koncept för en internationell överenskommelse som även sträcker sig över Doha, Monterrey och Johannesburg.
På några punkter har Monterrey inte uppfyllt förväntningarna. Låt mig nämna tre centrala aspekter: systemimmanenta problem, innovativa källor för finansiering av utveckling och global kollektiv egendom. I fråga om dessa systemimmanenta problem inskränker sig samförståndet i Monterrey till att understryka hur viktigt det är att lägga större vikt vid utvecklingsländernas röst i den internationella finansieringsarkitekturen. Detta har dock inte följts av några konkreta förslag.
Vad beträffar innovativa källor för utveckling har det i dokumentet stannat vid en allmän formulering om nödvändigheten av att gå in mer utförligt på dessa frågor.
Global kollektiv egendom nämns över huvud taget inte. Konferensen i Johannesburg ger därför tillfälle att på nytt ta upp dessa aspekter. Jag tror att vi måste utnyttja denna möjlighet.
Låt mig avslutningsvis helt kort gå in på kommissionens roll i denna process. Redan före rådets möte i Laeken hade kommissionen på politisk nivå arbetat för att medlemsstaterna skulle öka sitt offentliga utvecklingsbistånd avsevärt. Ett första steg i denna riktning var rådet (utvecklingssamarbete) den 8 november förra året som gav kommissionen i uppdrag att ta sig an dessa frågor närmare. Denna process ledde sedan till det beslut som fattades av Europeiska rådet i Barcelona, där medlemsstaterna för första gången nådde en överenskommelse om att genomföra en omröstning i fråga om sina budgetar för utveckling och framför allt att tilldela kommissionen en samordnande roll. Jag tror att dessa resultat talar för sig själva.
(Applåder)

Mantovani (PPE-DE)
. (IT) Fru talman! Jag tackar kollegerna för deras värdefulla bidrag som har förbättrat detta betänkande och jag tar också tillfället i akt att tacka kommissionär Nielson, även om han inte är närvarande, som inte tvekade att ta emot mig och Tajani för att tala om detta problem som många länder på vår jord plågas av.
Kommissionen föreslår i dag i och med detta meddelande att alla särskilda lån till fattiga och djupt skuldsatta AVS-länder som har upprättats och beviljats inom ramen för de första tre Lomékonventionerna skall efterskänkas. Dessa är de lån som fortfarande återstår efter den överenskomna skuldnedskrivningen inom ramen för HIPC-initiativet som inleddes 1996. Syftet är bland annat att driva på för att uppnå en internationell överenskommelse om skuldnedskrivning och att svara på det internationella samfundets växande oro för att dessa fattiga länder blir mer och mer utslagna.
Låt oss kort titta på hur läget är. Problemet med utlandsskulder och förmågan att betala räntorna på dessa är fortfarande det som mest bromsar den ekonomiska utvecklingen i de fattiga länderna. Dessa länder - av vilka större delen ligger i Afrika - avsätter i genomsnitt 40 procent av sina årsbudgetar till räntor och amorteringar, vilket minskar deras investeringsförmåga och därmed deras förmåga att erbjuda sina befolkningar en grundläggande samhällsservice, såsom hälsovård och rent av utbildning. Paradoxalt nog är det utvecklingsbistånd som Europeiska unionen och dess medlemsstater ger världens fattigaste länder ibland inte ens tillräckligt för att täcka räntorna på deras utlandsskulder. Det skall tilläggas att händelserna den 11 september förra året för närvarande spelar in, så att den globala ekonomiska utvecklingen bromsas upp och dessa folks redan allvarliga problem förvärras.
Några siffror: de högt skuldsatta ländernas skulder steg från 147 miljarder dollar 1989 till 214 miljarder dollar 2001. För närvarande är 41 av de fattigaste länderna på vår planet konkursmässiga och 300 av 600 HIPC-medborgare lever på mindre än en dollar om dagen. Jag skall bespara er allt det som har med dessa människors liv att göra, plågade som de är av sjukdomar som aids, tuberkulos och malaria - vilka för övrigt har förvärrats i dagsläget - och särskilt hur barnen, de handikappade och de sjuka lever. Det finns inga äldre att tala om i dessa länder.
I dagens läge är det 26 länder som kan komma ifråga för skuldnedskrivning, eftersom de har uppnått den så kallade beslutspunkten. Dessa kan på så sätt direkt åtnjuta en minskning av räntor och amorteringar, men för att officiellt få rätt till denna avskrivning genom att nå slutförandepunkten - vilket för övrigt endast fyra länder har gjort - måste de genomföra ett fastställt paket med sociala och strukturella reformer och bibehålla en god makroekonomisk utveckling.
Underligt nog har det dock inte fastslagits något datum före vilket denna slutförandepunkt skall uppnås, även om den genomsnittliga tiden i verkligheten borde vara minst 15 månader. Denna korta tidsperiod ger också de högt skuldsatta länderna kort om tid för att utveckla sektorsövergripande strategier för att bekämpa fattigdomen och tvingar de lokala regeringarna att spendera pengar och medel för att uppnå slutförandepunkten snarare än att ta itu med ett varaktigt program och en trovärdig plan för kampen mot fattigdomen.
Generellt sett kan vi ändå säga att det utvidgade HIPC-initiativet är helt otillräckligt för att ensamt lösa detta problem i dagens globaliserade ekonomi, även om man får erkänna att tidigare program och makroekonomiska strategier har misslyckats. HIPC-initiativet minskar egentligen inte dessa länders nominella skulder. Om skulderna inte minskas drastiskt kommer dessa länder att tvingas betala tillbaka i all oändlighet.
Europaparlamentet och särskilt kommissionen har med kraft hävdat att dessa skulder måste efterskänkas, bland annat i samband med kampanjen Jubilee 2000 där olika organisationer och politiska, sociala och religiösa rörelser - främst av alla den Heliga stolen - krävde att skulderna skulle avskrivas helt. Jag tycker särskilt att det är viktigt att framhålla påvens engagemang. Under jubelåret, som var ett välgörenhetsevenemang, efterlyste han att problemet med den fattigdom som fortfarande plågar världen skulle uppmärksammas mer och mer aktivt.
Vad Monterrey beträffar: trots att det har kritiserats för att vara ännu en sammankomst med fullt av enkla avsiktsförklaringar, tycker jag ändå att det skall ses som ett positivt steg som främjade fler konkreta mål. Detta bevisas av unionens åtagande om finansiering med ytterligare 20 miljarder dollar fram till 2006 och 7 miljarder efter 2006.
Fru talman! Avslutningsvis tror jag att det finns olika initiativ som kan hjälpa dessa länder, inte minst användandet av ny teknik som diskuterades i Palermo för några veckor sedan på initiativ av den italienska regeringen, Världsbanken och FN: att använda ny teknik på skuldhanteringssystemen, också för administrationen av inhemska skulder och budgetkontrollen, vilket säkerligen skulle hjälpa de offentliga myndigheterna att ge oss ett konkret klargörande av vilka mål som kan nås. Vi måste komma förbi det alibi som oroar oss, att dessa länder köper vapen, inte omvandlar hjälpen till sociala och ekonomiska initiativ för att minska fattigdomen och till de insatser inom social- och hälsovård som dessa befolkningar verkligen skulle behöva.
(Applåder)

Khanbhai (PPE-DE).
Fru talman! Jag var en av de fem parlamentsledamöter som åkte till Monterrey, och jag vill att det skall noteras att det som Nielson gjorde före Monterreykonferensen var oerhört bra. Han övertalade Europeiska unionens femton medlemsstater att åta sig att senast 2006 bidra med 0,33 procent av sin BNP till utvecklingsfinansieringen. Många medlemsstaters bidrag är för närvarande mycket mindre än detta. Denna bedrift besvärade USA, eftersom de insåg att deras bidrag verkligen är mycket litet.
EU ger 25 miljarder US-dollar, och är världens största givare. USA ger 10 miljarder US-dollar. Det är ett mycket litet belopp när man tänker på att USA har avsatt 100 miljarder US-dollar för sin militär sedan september förra året, och därför utlovade president Bush ytterligare 5 miljarder US-dollar i utvecklingsfinansiering senast 2006. Det skulle öka USA:s bidrag till 15 miljarder US-dollar, vilket fortfarande är mycket litet, när man betänker att människor som Bill Gates ger personliga donationer på 1 miljard US-dollar.
Eftersom Fischler är här skulle jag vilja säga att EU:s jordbrukssubventioner tar död på de fattiga jordbrukarna i tredje världen. Han vet det, och jag vet att han är positivt inställd till att övertala medlemsstaterna att göra något när det gäller de livsmedelsberg som vi skapar. Detta diskuterades ingående i Monterrey med Internationella jordbruksutvecklingsfonden (IFAD). Jag och mina kolleger träffade IFAD:s ordförande. Det gjordes mycket klart att om vi inte investerar denna utvecklingsfinansiering i landsbygdsekonomierna i de fattiga länderna och stimulerar deras jordbruksproduktion, kommer vi att få en grogrund för berövande, terrorism och internationella konflikter. Det beror på att dessa människor, varav merparten bor i landsbygdsområden, är för fattiga för att odla sin egen jord och för fattiga för att kunna köpa EU:s överskottslivsmedel.
Jag skulle vilja ta upp ännu en punkt om HIV, aids, tuberkulos och malaria. Dessa frågor diskuterades inte i någon större utsträckning vid Monterreykonferensen, och inget åtagande gjordes för att avsätta finansiering för dessa sjukdomar i en särskild kategori.

Cerdeira Morterero (PSE).
Fru talman! Jag skulle på denna korta tid vilja ge mitt personliga intryck som företrädare för den socialistiska gruppen i Monterreykonferensen, även om jag tror att det delas av alla parlamentsgrupper, av denna konferens.
Ja, det har varit just en klärobskyr konferens. Det finns positiva aspekter som det vore orättvist att inte peka på, men vi måste också erkänna, som kommissionären har gjort, att de förväntningar vi hade på konferensen, och självklart de förväntningar som detta parlament hade uttryckt i sin resolution, i vissa aspekter inte har uppfyllts.
Å ena sidan, att få fram ett konsensusdokument, utarbetat i förväg i januari i New York, hade den positiva egenskapen att den lät deltagarna ägna tiden åt möten, att få till mycket intressanta bilaterala åtaganden och att delta i rundabordskonferenser. Men å andra sidan upptäckte vi också våra svagheter och begränsningar i hur långt vi var beredda att gå. Genom detta visste vi på förhand att vissa frågor skulle kunna stanna av, eftersom Europeiska unionen för att försöka nå enhällighet, framför allt med USA, skulle ge efter. Jag anser att det var ett misstag från rådets sida att visa denna svaghet. Den som för övrigt var representerad där var inte Europeiska unionen, det var Europeiska kommissionen, delegationen från europeiska gemenskapen, eftersom unionen ännu inte har någon egen karaktär.
Bland de positiva aspekterna finns det att vi fått till ett åtagande om ökad budget för utvecklingsfonderna från Europas sida, förutom en bättre samordning mellan medlemsstaterna, och att USA också har åtagit sig att öka sitt bidrag.
Men jag tycker att vi måste fortsätta arbeta med de kommande åtagandena i Johannesburg där vi måste definiera frågorna om nya finansieringskällor, vilket inte har diskuterats, de globala tillgångarna vilka man inte heller har beslutat något om, och även betona behovet att lyssna mer på utvecklingsländerna liksom söka en lösning på deras utlandsskulder.
Vi måste åta oss att fortsätta arbeta inför Johannesburg, för att kunna uppfylla målen från Milanotoppmötet.

Jensen (ELDR).
Fru talman! Jag vill också som deltagare i Monterrey säga att det var tydligt att många nu inser hur viktigt det är att vi i de rika länderna ger vårt bidrag till att bekämpa fattigdomen i utvecklingsländerna, och hjälper till att säkra ekonomisk framgång i dessa länder och att avlägsna misären. Det skall vi göra för vår sinnesfrids och för världsfredens skull. Det måste handla om en insats på bred front. Utvecklingsländerna skall ha tillgång till våra marknader så att de själva kan skapa grunden för sin ekonomiska framgång. Vi måste garantera bra ramar för privata investeringar, men även ulandsbistånd i sin traditionella form - i form av överföringar - är fortsatt nödvändigt. De rika länderna borde skämmas över att under det senaste årtiondet ha minskat den andel av inkomsten som går till de fattiga länderna. Därför vill jag rosa kommissionär Nielson för att man har lyckats genomföra en överenskommelse om att EU-länderna skall öka biståndet. Denna överenskommelse innebär att de mest återhållsamma länderna skall ge ett bidrag som motsvarar dagens genomsnitt inom Europeiska unionen, men ambitionsnivån måste höjas ytterligare. Målet måste åtminstone vara de 0,7 procenten av BNP som de flesta av Europeiska unionens länder i dag inte når upp till, och som tyvärr i ännu mindre grad uppfylls av USA och Japan. Erfarenheterna säger oss visserligen att det inte alltid finns något direkt proportionellt samband mellan biståndets storlek och resultaten i form av utveckling. Så mycket mer glädjande är det att det genom Monterrey nu förefaller ha etablerats en gemensam förståelse för att utveckling skall ske i ett samspel mellan givarländer, icke-statliga organisationer och utvecklingsländer, så att utvecklingsländerna får ansvaret för sin egen utveckling och som ett krav för att få bistånd skall garantera demokrati, rättssäkerhet och mänskliga rättigheter och bekämpa den korruption som förstör många möjligheter till framsteg.

Hautala (Verts/ALE).
Fru talman! Jag vill lyckönska kommissionen till att den under toppmötet i Barcelona övertalade medlemsländerna att för första gången i historien ena sig om en gemensam målsättning för finansieringen av utvecklingssamarbetet. Detta är förvisso en mycket anspråkslös inledning till den gemensamma processen. Jag vill ändå fråga kommissionsledamot Fischler på vilket sätt kommissionen tänker se till att medlemsländerna verkligen förbinder sig även juridiskt till denna målsättning, för att detta inte skall stanna vid enbart en politisk resolution, och vad slags garantifördelning ni planerar för medlemsländerna?
Det är säkert så att de länder, det vill säga Sverige, Danmark, Luxemburg och Nederländerna, vilka har uppnått målsättningen om 0,7 procent av BNP, inte kommer att betala mer förrän de ser att även de länder som kommer efter sörjer för sin andel. Det är fråga om rätt mycket pengar. Liksom kollegerna här redan har sagt idag måste EU-länderna från och med år 2006 betala sju miljarder dollar mer om året och fram till dess sammanlagt 20 miljarder dollar. Hur tänker man genomföra detta?
Det vore synnerligen viktigt att man på ett politiskt plan såg längre redan i detta skede. Därför föreslår vår grupp att EU redan i Johannesburg förbinder sig vid att uppnå målsättningen om 0,7 procent fram till år 2010. Jag ber att de övriga grupperna stödjer denna målsättning, om vilken vi kan rösta om en stund.

Miranda (GUE/NGL).
Fru talman! Som andra kolleger anser även jag att det inte finns några skäl till någon överdriven eufori när det gäller Monterreykonferensens resultat. Det är ett faktum att några små steg togs under konferensen, särskilt om vi betraktar den befintliga finansieringssituationen för utvecklingen och om vi tar hänsyn till de mycket återhållsamma perspektiv som skissades upp redan innan konferensen. I dessa steg räknar jag naturligtvis med dels Europeiska unionens erbjudanden om att fram till 2006 öka respektive statligt stöd med 20 miljarder dollar, dels med de 5 miljarder som USA har föresatt sig att öka med årligen. Och jag räknar också med det faktum att Europeiska unionen för första gången, och med bindande karaktär för medlemsstaterna, har slagit fast det nödvändiga målet om att uppnå 0,39 procent av bruttonationalinkomsten för 2006 som genomsnitt i gemenskapen och som en halva väg till målet på 0,7 procent.
Men vi måste erkänna att det är alldeles för små steg, som inte når fram till de aktuella behoven och de möjligheter vi har. En annan slutsats vi måste dra utifrån de ständiga minskningar som vi har sett det senaste decenniet i fråga om statligt utvecklingsstöd, är att bara ett begränsat antal medlemsstater i Europeiska unionen utgör ett undantag och de blir undantaget som bekräftar regeln. En sådan slutsats är också otvetydig om vi tar hänsyn till de beslut och rekommendationer som ständigt upprepas av FN, framför allt millenniets utvecklingsmål för att minska den extrema fattigdomen till 2015. Också med tanke på förhoppningarna som skapades när rådet i Göteborg åtog sig att verka för att nå målet om 0,7 procent så snart som möjligt.
Vi måste dock även säga att ingen åtgärd har vidtagits för att lösa problemet med utlandsskulden, trots att denna fortfarande är en av de grundläggande parametrarna i den ekonomiska utvecklingen i de fattigaste länderna, som vår kollega Mantovani hävdar i motiveringen i sitt betänkande, vilket jag anser är ett bra betänkande. Och inom denna ram, med tanke på finansieringens betydelse, tror jag att de önskvärda resultaten från världstoppmötet om hållbar utveckling i september i viss mån kommer att bli begränsade. Vi hoppas ändå att man kommer att lyckas ta några lovande steg framåt i Johannesburg.

Angelilli (UEN).
Fru talman! Först och främst vill jag gratulera föredraganden till det arbete han har utfört, men framför allt hälsa gemenskapens åtagande att äntligen avskriva de särskilda lånen för de kraftigt skuldsatta och mindre utvecklade länderna med tillfredsställelse. Visserligen handlar det bara om de första stegen på vad som måste bli en lång och viktig färd. Det är nu bara genom en verklig avskrivning av skulderna som vi kan trygga många utvecklingsländers möjlighet att hitta en utväg ur den negativa spiral den så kallade skuldfällan innebär, ge dessa länder hopp och konkret tillfälle att på ett positivt sätt ta sig in på en global marknad och ge sina folk en framtid genom att verkligen arbeta konkret mot fattigdom, hunger och sjukdomar.
Visst måste vi kräva att dessa länder förbinder sig att respektera mänskliga rättigheter, avstå från krig som ett sätt att lösa kontroverser, använda de ekonomiska resurser som frigörs genom skuldavskrivningen till seriösa och kontrollerade program för att minska fattigdomen, bland annat genom att det civila samhällets demokratiska delaktighet garanteras. Det är dock värt att påpeka att åtgärderna att skriva av eller minska skulderna inte skall tjäna som förevändningar för att minska utvecklingsbiståndet. Detta bistånd skall vara kontrollerat, men helt klart ökas och uppmuntras.
Vi får inte glömma att det är Europas ansvar att erbjuda det stöd de fattigaste länderna i tredje världen behöver, inte bara genom att skriva av skulderna utan också genom ett långsiktigt engagemang i dessa länder för att stödja dem under en period av djupgående omvandling och ekonomisk och social utveckling. Också kampen mot terrorismen, den illegala invandringen, människohandeln och utnyttjandet av människor förs genom att de mest fattiga och skuldsatta länderna och befolkningarna får en möjlighet till en framtid med fred, framsteg samt ekonomisk och social rättvisa.

Bonino (NI).
Fru talman, kolleger! Jag delar inte precis den självbelåtenhet som blev resultatet av Monterrey. Tvärtom tycker jag att Monterrey var långt under de behov som finns och de ambitioner som behövs. I dag talar man om första steg och det är så mycket mer paradoxalt att tänka sig att vi i dag tar de första stegen när kravet på 0,7 procent härrör från 1970 och vi i dag talar om att vi kanske kommer upp i 0,30/0,31, utan att man ens riktigt vet när.
Nästa punkt gör en ännu mer besviken: i Monterrey sades det inte ett ord om de nödvändiga strukturella reformerna. Vad oss själva anbelangar måste protektionismen inom jordbruks- och textilsektorerna avskaffas, den amerikanska stålprotektionismen måste bort, för att inte tala om de reformer som behövs i dessa länder när det gäller rättsstaten och de första stegen mot en demokratisk utveckling.
Därför tycker jag att Monterrey från denna utgångspunkt innebar mycket mindre än vad ambitionerna var och att vi alla kommer att få betala dyrt för denna likgiltighet som egentligen finns för problemet i stort, inte bara utvecklingsländerna utan också vi och vår falska trygghet, är jag rädd.

Veltroni (PSE).
Fru talman! Det är bra att de särskilda lånen skrivs av som kommissionen har beslutat, men den rådande situationen i de fattiga länderna innebär tyvärr att det inte räcker med att de internationella finansiella institutionerna tar initiativ för att minska skulderna till så kallat hållbara nivåer. Det fordras modet att komma fram till en verklig avskrivning av skulderna för att frigöra resurser, för att möjliggöra ekonomisk och social tillväxt i dessa länder, och denna avskrivning får inte i något fall bli ett alibi för att minska utvecklingsbiståndet. Tvärtom bör den princip som Förenta Nationerna fastslog och som Europeiska rådet bekräftade i Bryssel i november, nämligen att öka stödet till utvecklingsländerna till 0,7 procent av BNP, omvandlas till ett konkret engagemang med samma beslutsamhet och på samma sätt som Europa respekterade Maastricht-parametrarna och införde den gemensamma valutan. Låt oss göra upp en exakt tidtabell, med etappmål och system för utvärdering så att alla Europeiska unionens medlemsstater respekterar detta åtagande och låter detta initiativ åtföljas av ett embargo på försäljning av alla slags vapen, också lätta sådana.
Detta är någonting som också konferensen i Monterrey hjälper oss att förstå. Det krävs nya metoder: vi måste uppvärdera FN:s roll och det är nödvändigt och rätt att utvidga G8 till att omfatta Afrika och Latinamerika, eftersom det inte är möjligt att företrädare för dessa länder och för världens minst rika befolkningar inte deltar i beslut som berör dem.

Rod (Verts/ALE).
Fru talman! Jag skall gå rakt på sak. Vi måste helt enkelt skriva av de kraftigt skuldtyngda fattiga ländernas skulder och inrätta ett skiljedomsförfarande för länder på mellannivå som befinner sig i kris, som Argentina. De flesta av dessa skulder är illegitima, eftersom de har ingåtts av korrumperade och till och med diktatoriska regeringar, och har egentligen aldrig kommit befolkningarna till del. Räknar vi räntorna har tredje världens totala skuld betalats tillbaka sex gånger om. Vilken paradox! De summor som länderna i syd i dag betalar tillbaka på sina skulder överstiger biståndet från nord. Efter att ha plundrat syd på råvaror genom att betala dem till lägsta pris är det i dag nord som vinner på detta finansiella flöde, och nord behåller i själva verket sin dominerande ställning. Vad detta innebär för utbredningen av fattigdomen känner vi väl till.
Därför måste denna skuld skrivas av. Men de pengar som sparas på detta sätt måste återinvesteras, inte i vapen och annat, utan i sociala budgetar för en förstärkning av i första hand offentliga tjänster, vård och utbildning. Tyvärr gick man inte djupare in på den frågan vid konferensen i Monterrey, inte heller på frågan om en skatt på finansiella transaktioner. Målet på 0,39 procent i utvecklingsstöd är ingen seger. Vi är långt ifrån 0,7 procent. Kommer vi om tio år att glädjas åt de 0,22 procent som vi då högtidligen kommer att åta oss att uppnå? Nej, i dag måste vi reagera, vi måste skriva av skulden och ge långt mer än 0,39 procent i bistånd. Personligen anser jag att konferensen i Monterrey är ett misslyckande. Den är ett misslyckande för Europeiska unionen, men framför allt för länderna i syd.

Berlato (UEN).
Fru talman! Även om världens rikedomar är åtta gånger större nu än 1960 måste vi tyvärr framhålla att varannan människa än i dag lever på mindre än en dollar om dagen, att var femte människa inte har tillgång till dricksvatten, att var sjätte människa är analfabet och att vart tredje barn lider av undernäring. Dessa alarmerande uppgifter kommer ifrån Förenta Nationernas utvecklingsprogram och UNICEF, som till exempel har räknat ut att en årlig kostnad på 80 miljarder dollar under en tioårsperiod skulle räcka för att ge alla människor tillgång till grundläggande undervisning och vård, tillräcklig näring, möjlighet att använda dricksvatten, skapa en infrastruktur för hälsovården och tillgång till gynekologer och barnmorskor för kvinnorna: detta är en summa som är fyra gånger mindre än vad den tredje världen betalar på sin utlandsskuld, en fjärdedel av USA:s försvarsbudget, 18 procent av reklamkostnaderna i världen, 9 procent av de militära kostnaderna och hälften av de tillgångar världens fyra rikaste personer äger. Dessa siffror måste få oss att fundera.
Enligt uppgifter från Världsbanken 2000 betalade utvecklingsländerna under 1999 300 miljarder dollar till fordringsägarna i norr, det vill säga motsvarande hela fyra Marshall-planer. Europeiska unionen måste engagera sig för att se till att de fattiga ländernas skulder skrivs ned eller avskrivs helt. Mottagarländerna å sin sida måste åta sig att införa demokratiska styrelseformer och att använda de medel som frigörs genom att skulderna minskas för att uppnå en rättvis och hållbar utveckling för sina befolkningar.

Junker (PSE).
Fru talman, mina damer och herrar! Jag var inte i Monterrey, men jag reser ofta i AVS-länderna i Afrika, och där kan man på ett mycket påtagligt sätt se hur fattiga länder dignar under skuldbördan. Initiativet för skuldlättnad från Köln kan emellertid bidra till att mildra denna börda, och nya medel kan sättas in som kan vara till nytta för sociala ändamål. Det är detta som rådets beslut om användning av HIPC-initiativet och kommissionens meddelande i denna fråga gäller. Mantovani har lagt fram ett välavvägt och mycket bra betänkande om båda dessa ärenden som anger den riktning som vi här från europeisk sida skall följa när det gäller var tonvikten skall ligga.
På detta sätt går det dock inte att uppnå någon korrigering, någon reformering av den internationella finansieringsarkitekturen som är absolut nödvändig, oberoende av frågan hur omfattande medel som står till förfogande. Det som krävs är ett paradigmskifte i utvecklingssamarbetet, framför allt med de fattigaste länderna. Det går inte att uppnå med mottot ?Fortsätt som förut!? , utan det krävs även av oss att vi lägger tonvikten på nya ställen här också.

Fischler
Fru talman, mina ärade damer och herrar! För det första skulle jag vilja framföra ett hjärtligt tack för de konstruktiva bidrag som har presenterats här. I denna debatt, som jag betraktar som ytterst viktig, ställdes huvudsakligen två konkreta frågor som jag kort skulle vilja gå in på. Först en fråga som gäller mitt direkta ansvarsområde: jordbruket. Här konstaterades att Europeiska unionen tar knäcken på bönderna i många utvecklingsländer. Någonting sådant får man verkligen inte lämna obesvarat, och jag skulle vilja upplysa er lite grand om hur vår import- och exportsituation ser ut för närvarande.
Jag skulle vilja påpeka för er att Europeiska unionen för närvarande importerar mer jordbruksprodukter från utvecklingsländer än USA, Australien, Kanada, Nya Zeeland och Japan tillsammans. Vi har ingenting att förebrå oss själva här i jämförelse med de andra utvecklade staterna.
För det andra skulle jag vilja påpeka för er att vi är en nettoimportör från utvecklingsländerna, vilket innebär att vi importerar mer jordbruksprodukter än vi exporterar till dessa stater. Detta är en avsevärd skillnad i förhållande till de tidigare nämnda staterna, som alla är stora nettoexportörer. Slutligen skulle jag vilja påpeka för er att Europeiska unionens exportandel i fråga om jordbruksprodukter har minskat inom alla viktiga sektorer under loppet av de senaste fem åren.
Slutligen skulle jag vilja påminna er om att vi när allt kommer omkring borde sluta upp med att beskylla oss själva för sådant som inte längre förekommer. När man fortfarande talar om de stora överskottsbergen i Europeiska unionen, då skulle jag vilja be er att visa mig dessa. Vi har inga överskottsberg längre! Vi har en balanserad produktion.
En andra viktig fråga ställdes, nämligen hur vi vill säkerställa att medlemsstaterna verkligen håller de åtaganden man kommit överens om i rådet. Här måste jag uppmärksamma er på att det som medlemsstaterna har åtagit sig är en allmän rådsdeklaration, ingenting mer och ingenting mindre. Vi har inget rättsligt instrument för att verkligen avkräva dessa bidrag i rättsligt hänseende, utan när enskilda medlemsstater inte uppfyller detta krav kan vi bara gemensamt - ni, parlamentet, och kommissionen - påminna dessa medlemsstater om hur viktigt det är att de gör det.
(Applåder)

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär.
Jag har efter debatten om den internationella konferensen om finansiering och utveckling i Monterrey mottagit fyra resolutionsförslag.

Lulling (PPE-DE)
. (FR) Jag beklagar att detta viktiga betänkande från utskottet för ekonomi och valutafrågor om gemenskapens statistiska program 2003-2007 fick behandlas utan debatt på grund av tidsbrist.
Jag vill ändå tala om att det nya statistiska programmet för 2003-2007 är det sjätte i sitt slag och att vi har fått det i tid den här gången, vilket inte var fallet med det femte programmet, som löper ut i år. Detta nya program kan alltså träda i kraft år 2003, eftersom vi har agerat snabbt för att presentera det. Vi hoppas att vår medlagstiftare rådet kommer att göra detsamma, och att det inte kommer att upprepa den brist på effektivitet som det visade när det gällde förordningen om strukturell statistik om företag, som parlamentet yttrade sig om vid första behandlingen i juni 2001.
Förslaget till detta program är bra. Vårt utskott har enhälligt följt mig och inte lämnat in något ändringsförslag som gäller innehållet. Vi lägger dock fram ett ändringsförslag, vilket är detsamma som vi lämnade in för det femte programmet, nämligen att det är viktigt med en könsuppdelning i statistik som gäller vissa delar av gemenskapens olika politikområden.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson (PSE)
 - Vi svenska socialdemokrater lade ner våra röster vid omröstningen om Oostlanders betänkande om olaglig narkotikahandel.
Vi tycker det är viktigt att medlemsstaternas samarbete mot narkotikahandeln i Europa stärks. Därför är vi positiva till rådets rambeslut om miniminormer för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel.
Tyvärr innehåller Oostlanders betänkande ändringsförslag som begränsar syftet med rambeslutet. Vi menar att rambeslutet skall gälla all narkotikahandel och inte enbart allvarlig och internationell handel.
Kampen mot narkotika och missbruk måste föras på alla nivåer: förebyggande, brottsbekämpning och rehabilitering. Vi är oroade över den utveckling mot ökad drogliberalism vi i dag ser i flera medlemsstater där man har allt större överseende med de s.k. lättare drogerna. Dessa är ingången till den tunga narkotikan som leder till missbruk och social misär. En förutsättning för en effektiv narkotikapolitik är därför att alla typer av droger motarbetas.
Van der Laan (ELDR)
. (NL) Tack vare D66 har betänkandet av Oostlander om narkotikahandel ändrats så mycket att dess räckvidd bara sträcker sig till omfattande, gränsöverskridande och organiserad narkotikahandel. Den nederländska politiken avseende lätt narkotika omfattas därmed inte.
Trots det har D66 avstått från att rösta i slutomröstningen om betänkandet. Skälet till det är att ändringsförslag 5 och 14 har antagits av parlamentet. I dessa ändringsförslag förpliktas medlemsstaterna att använda intäkterna från varor som beslagtagits under narkotikabekämpningen till hjälpprogram för narkomaner. Hur tilltalande det målet än är så tycker vi att det är fel att göra hjälpprogram ekonomiskt beroende av resultaten från bekämpandet av brottslighet. Vi väljer därför fortfarande helst det sätt som det här sker på i Nederländerna, varvid böter och intäkter från beslagtagna varor tillförs de allmänna medlen och hjälpprogrammen finansieras genom allmänna medel.
Dessa ändringsförslag strider mot subsidiaritetsprincipen. Trots de viktiga förändringarna såg vi oss därför tvungna att avstå från att stödja betänkandet.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Den antagna gemensamma texten är, om än med positiva aspekter som gör att vi tycker att det skall godkännas, klart otillräckligt. Emellertid kan dess praktiska tillämpning bidra till att skapa ett större deltagande från de sociala organisationernas och rörelsernas sida och från de lokala och regionala myndigheterna när det gäller att utvärdera de nationella handlingsplanerna för sysselsättning.
Det är också viktigt att uppnå att man de facto, som det står i den antagna texten, lyckas göra en kvantitativ och kvalitativ utvärdering av effekterna av den europeiska sysselsättningsstrategin, med en analys av dess konsekvens med den ekonomiska politiken i allmänhet, liksom med andra politiska frågor, och en uppföljning genom Europeiska övervakningscentret för sysselsättning. Viktigare eller viktigast av allt är det att man ändrar Europeiska unionens politiska prioriteringar och fortsätter en verklig politik för kvalitativa anställningar med rättigheter som syftar till full sysselsättning, vilket vi befinner oss långt ifrån.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Ni har en klubba framför er för att kunna återkalla odisciplinerade ledamöter till ordningen. Det är tur för er att det inte är en pneumatisk hammare! Ni vet väl att pneumatiska hammare orsakar angioneuros, en allvarlig sjukdom till följd av vibrationer som väldigt många byggnadsarbetare lider av. Detta dokument av Thorning-Schmidt, som under förlikningsförfarandet lyckades pressa fram bättre garantier till skydd för de arbetare som använder pneumatiska hammare, ses som någonting utmärkt och tas mycket väl emot av alla arbetare i hela Europa som lider av denna yrkessjukdom. Jag gratulerar alltså er som lyckligtvis inte löper risken att drabbas av sjukdomar orsakade av pneumatiska hammare och bekräftar att jag röstade för Thorning-Schmidts betänkande eftersom jag anser att det är rätt att alla arbetare skall skyddas.

Malmström och Olle Schmidt (ELDR)
 - Vi har avstått från att rösta på Helle Thorning-Schmidts betänkande om förslaget till vibrationsdirektiv.
Vi har en positiv grundinställning till Europeiska unionen. Som svenska liberaler ser vi den europeiska integrationen som en möjlighet att nå lösningar på gränsöverskridande problem som till exempel rör miljö, handel, rörlighet över gränserna, mänskliga rättigheter och konflikthantering.
Arbetarskydd är dock enligt vår uppfattning ett exempel på ett område där EU enbart bör ha begränsad kompetens, om i de fall det berör den fria rörligheten för personer inom unionen. Vibrationer på arbetsplatsen kan inte anses vara direkt gränsöverskridande. På det området bör därför varje medlemsstat ha det fulla ansvaret och rätten att själv fastställa gränsvärden.

Eurig Wyn (Verts/ALE)
. (EN) Även om jag röstade för detta direktiv har jag vissa förbehåll. Hälsa och säkerhet är naturligtvis mycket viktigt, men vi måste vara noga med att lägga fram texter som bygger på välgrundade vetenskapliga rön och välgrundad vetenskaplig forskning. Efter att ha undersökt frågan ordentligt kunde jag inte finna något konkret vetenskapligt bevis som kunde stödja förslaget om helkroppsvibrationer.
När det gäller att införa en åttatimmarsbegränsning för arbete med fordon som till exempel traktorer, är jag bekymrad över den inverkan som detta kommer att få på jordbruksindustrin på grund av själva arbetets karaktär, men det oroar mig också att detta mest kommer att påverka små jordbrukare och de som arbetar i små stenbrott och gruvor, eftersom de inte kommer att ha tillräcklig arbetskraft för att kunna genomföra ett fungerande tjänstgöringssystem.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I detta dokument talar man om Europeiska unionens budget och om en ansenlig summa pengar som man inte har lyckats göra av med under 2001, vilken därmed överförs till att bekosta Europeiska unionens verksamhet på olika områden 2002. När jag röstade för detta bokföringsbetänkande kom då en fundering och en förhoppning spontant: att dessa pengar som inte har använts i Europeiska unionens projekt en dag skall avsättas till en europeisk pensionsfond som gör det möjligt för dem som lever för länge - vilket anses vara till skada för våra nationalstaters budgetar - att få ett stöd från Europa som tack för att de alltid har betalat in sin pension.

Berthu (NI)
. (FR) Betänkandet av Wynn om budgeten ger mig tillfälle att påpeka att sessionstjänsten kortade ned min röstförklaring med 38 ord efter vår sista debatt om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten. I denna text beklagade jag Europaparlamentets attityd, eftersom parlamentet nu anser sig tillräckligt starkt för att kunna upphäva varje ?gentlemen agreement? och blanda sig i rådets budget. Jag tillade att det vore klokt av rådet att ta hänsyn till denna varningssignal när konventet inleder sitt arbete om unionens framtid. Och jag avslutade med en mening som tyvärr ströks: ?Det skulle förresten ha varit bättre om det (rådet) hade lyssnat till våra varningar, och i stället bildat ett konvent med företrädare från de nationella parlamenten utan att blanda in Europaparlamentet, åtminstone inte i så stor omfattning.?. Man kan konstatera att denna mening inte saknade betydelse.

Caullery (UEN)
. (FR) En av de två delarna i förslaget till tilläggs- och ändringsbudget nr 2/2002 handlar om ett positivt saldo från 2001 som skall föras in i budgeten, framför allt för att gemenskapens budget är starkt underutnyttjad, särskilt strukturfonderna.
Denna ändringsbudget bör leda till att Europeiska unionens medlemsstater får tillbaka ca 10 miljarder euro, vilket innebär en återbetalning på ca 10 miljarder franc till Frankrike. Europaparlamentets budgetutskott föreslår att staterna skall få tillbaka ett belopp på 5,5 miljarder euro, och att de återstående 4,5 miljarderna skall täcka diverse utgifter under innevarande år. Man kan ställa sig frågande till detta val, eftersom parlamentet endast skall kunna uttala sig om Europeiska kommissionens förslag till utgifter, som för närvarande är obefintliga.
Det är däremot obestridligen så att Europeiska kommissionen i maj 2002 kommer att meddela det definitiva saldot för 2001 i en annan ändringsbudget. Den totala summan av de medel som skall föras in i budgeten skulle därmed kunna uppgå till 18 miljarder euro.
Den andra delen av detta förslag till tilläggs- och ändringsbudget innebär att - till följd av avtalen från Berlin våren 1999 om Europeiska unionens budgetplan ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR)
 - Vi har röstat emot förslaget till EU:s tilläggs- och ändringsbudget nr 2/2002 för budgetåret 2002.
Vid utskottsmötena den 19 mars och 9 april beslutade man att tio miljarder euro av det samlade överskottet på 14 miljarder euro skulle betalas tillbaka till medlemsstaterna. Mot bakgrund av det faktum att budgeten för 2002 uppvisar ett överskott på 14 miljarder euro är det inte rimligt att endast 5,5 miljarder euro nu förs tillbaka till medlemsstaterna. Vi anser att detta beslut ej är förankrat i den diskussion som tidigare har förts i utskottet. På grund av att medlemsstaterna ej får tillbaka den summa de har rätt till röstar vi emot förslaget.
Vi är också medvetna om det faktum att den summa som ej betalas ut nu i princip måste betalas ut i ett senare skede. Kommissionen har redan signalerat så stora betalningsbehov 2003 att man fruktar att budgettaket kommer att spräckas. Detta skulle medföra mycket höga utgifter för medlemsstaterna inför 2003 och 2004 då budgetbehoven inför utvidgningen kommer att öka.
Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Mitt parti, det socialistiska partiet i Nederländerna, kämpar för en bättre omsorg om människor och miljö och är berett att acceptera ett högt skattetryck för det ändamålet.
Bra myndighetstjänster inom området skola, hälsa, kollektivtrafik och miljövård får kosta pengar och bör inte åsamkas skador genom besparingar. Däremot känner vi inte mycket eller inget alls för genomslussandet av pengar till militära ändamål, till oriktad ekonomisk tillväxt och som presenter till vinstinriktade företag.
Användandet av skattepengar inte långt hemifrån genom ett organ som väljarna har det mesta inflytandet över ger i allmänhet mycket bättre kvalitet och överensstämmelse med väljarnas demokratiska vilja än pengar som förvaltas av ett organ som för de flesta människor är okontrollerbart långt borta. Därför ser vi det inte som självklart att så mycket pengar som möjligt går till Europeiska unionen. Rundpumpandet av strukturfondspengar mellan de rikaste medlemsstaterna, den nuvarande jordbrukspolitiken som är inriktad på storskalighet och det allt starkare bandet med NATO-politiken tycker vi inte är ett bra sätt att använda skattepengarna på.
Solidaritet med de fattigaste regionerna, utvecklingsbistånd till den tredje världen och en utökning av miljövården är däremot saker som vi stöder. Därför kan vi gå med på fördelningen av överskottet mellan befintliga EU-planer och återbetalning till medlemsstaterna.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Vår grupp gladde sig oerhört över resultatet av förmiddagens omröstning. Vi har nu en mycket mer positiv inställning till mottagandeförhållanden, och till framför allt frågor som exempelvis en snabbare och mer utbredd tillgång till utbildning och yrkesutbildning, och inte bara utbildning för barnen.
Vi välkomnar det bredare tillträde som rekommenderas för all slags hälso- och sjukvård, särskilt psykologiskt stöd för tortyroffer och andra som har genomgått svåra trauman. Vi gläder oss också innerligt över att det ändringsförslag som breddar definitionen av begreppet familj gick igenom. Vi är medvetna om att detta är något mycket kontroversiellt i kammaren, men sent omsider börjar vi inse att kärnfamiljen inte är den enda tillämpningsbara modellen.
Vi beklagar att vissa ledamöter i denna kammare tycks anse att det är acceptabelt att inte tycka att de som söker asyl och andra former av skydd har samma rättigheter när det gäller social trygghet och andra typer av trygghet på arbetsplatsen. Jag är övertygad om att också detta är något som kommer att ändras.
Det är synd att rådet redan tycktes ha fattat ett beslut innan det lyssnade till parlamentets åsikt, och att vi återigen måste skynda oss på för att komma ikapp med processen. Jag tror att rådet skulle behandla oss med mycket större respekt om dess tidsplan faktiskt gjorde det möjligt för oss att ge vår åsikt innan rådet fattade sitt slutgiltiga beslut.
Vi välkomnar rent allmänt parlamentets ändringar för detta särskilda betänkande, och hoppas att det inte är för sent för rådet att beakta dessa.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag håller helt med om det som Lambert just sade. Det är viktigt att Europeiska unionen bryr sig om asylvillkoren för dem som kommer till vårt Europa för att be om hjälp och stöd. Men jag frågar mig, herr talman, om det är rätt att det vid vissa tillfällen kommer hundratals och åter hundratals asylsökande, som fallet är till exempel längs Italiens sydkuster, och att dessa blir väl mottagna av den mycket generösa befolkningen i Syditalien medan ingen annan stat i Europeiska unionen stöder och ekonomiskt bidrar till denna hjälpverksamhet? Tycker ni inte att det vore dags att inrätta en fond för att underlätta för de stater som ligger vid Europeiska unionens gränser, särskilt kustländerna - Italien, Spanien och Grekland - som tar emot fler asylsökande än de andra länderna och som därmed borde hjälpas i detta berömvärda initiativ?

Berthu (NI)
. (FR) Europeiska kommissionen föreslår oss i dag ett direktiv om fastställande av miniminormer för mottagande av asylsökande i medlemsstaterna. Denna byråkratiska text är i stort sett onödig, för om en stat erbjöd flyktingar bättre mottagandevillkor än de andra skulle den översvämmas av ansökningar och se sig tvingad att minska sina bidrag. Det europeiska systemet skulle reglera sig självt automatiskt.
I kommissionens förslag fastställs dessutom miniminormer på en hög nivå, och Europaparlamentet har förstärkt denna tendens med ändringsförslag som bl.a. utvidgar definitionen på en flykting till att även omfatta dennes familj.
Ingenstans ställs de viktiga frågorna: hur mycket kommer dessa mottagandenormer att kosta medlemsstaterna, framför allt med tanke på att de kommer att locka till sig en ny form av invandring? Varifrån hämtar man resurserna? Hur kan man motverka den nya invandringen, som bl.a. innebär att falska asylsökande organiserar sig utifrån strukturerade nätverk med personer som smugglar och handlar med människor?
Kommissionens förslag framstår under dessa förhållanden som farlig, och vi har röstat emot.

Bonde, Sandbæk (EDD)
. (DA) Vi har röstat för själva betänkandet på grund av de klara förbättringar av direktivförslaget som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har föreslagit.
Däremot vill vi hålla fast vid att asylpolitiska problem skall lösas så nära medborgarna som möjligt och inte genom en centraliserad EU-lagstiftning.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Under det kalla krigets höjdpunkt uppmuntrades flykt från Östeuropa och flyktingar var välkomna i Väst.
Nu kommer en allt större del av flyktingarna i Europa från tredje världen och vi visar mindre gästfrihet. Många asylsökande får efter lång tid avslag på sin ansökan och utesluts då från skola, inkomst och bostad. Den uteslutningen blir ett verktyg för att avskräcka nykomlingar. Många olyckliga som kom in för länge sedan förpassas till en illegal tillvaro, varigenom de i fortsättningen måste skaffa inkomster på ett kriminellt sätt och därigenom kan orsaka besvär för andra.
Det verkar allt mer vara så att det allvarliga i skälet till varför människor flyr från en stat underordnas ekonomiska och demografiska målsättningar i det mottagande landet. Antalet personer som behöver ekonomiskt stöd under lång tid begränsas så mycket som möjligt men personer med högre utbildning som kan utföra arbeten för vilka det annars inte finns tillräckligt många personer för är ofta välkomna.
De åtgärder som föreslagits i samband med den här punkten i föredragningslistan är främst bra för den sistnämnda gruppen flyktingar. Trots dessa begränsningar är det ett steg i rätt riktning om barnen får omfattas av skolplikt och lär sig det språk som talas i landet, om människorna snabbt kan komma ut på arbetsmarknaden, om bostadskvaliteten förbättras och det tas bättre hänsyn till homosexuella partner.

Miranda (GUE/NGL)
. (PT) Det betänkande vi nu har röstat igenom förbättrar i vissa aspekter det förslag kommissionen lade fram, men vi beklagar att Europeiska unionen, då man har beslutat inrätta en gemensam asylpolitik, nu begränsar sig till att fastställa en rad minimibestämmelser som om man inte visste att de män och kvinnor de är riktade till förtjänar allt stöd med tanke på de plågsamma villkor som i allmänhet får dem att söka tillflykt i någon av medlemsstaterna.
För övrigt måste vi förkasta det mål kommissionen uttryckt om att fastställa dess ?minimibestämmelser? som rent bidrag för att begränsa de asylsökandes sekundärrörelser vilka beror på medlemsstaternas olika mottagningsvillkor.

Fatuzzo (PPE-DE).
Vi talar om mänskliga rättigheter i Europeiska unionen. Är det en inskränkning av de mänskliga rättigheterna att låta en gammal, sjuk, pensionerad människa leva på bara 500 euro i månaden? Är det ett brott mot de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen att en änka, som i Italien, får en månatlig pension på bara 25 euro efter det att hon och hennes man har arbetat fyrtio år vardera - det vill säga minst åttio år tillsammans, undrar jag? Herr talman! Är det ett brott mot de mänskliga rättigheterna att de få återstående krigspensionärerna som kämpade i andra världskriget inte får mer än 100 euro i månaden? Jag tycker att också detta är brott mot de mänskliga rättigheterna och att vi måste ägna oss också åt detta i våra betänkanden.

Arvidsson, Gunilla Carlsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman och Stenmarck (PPE-DE)
 - Vi moderater i Europaparlamentet röstade för betänkandet A5-106/2002 om de mänskliga rättigheterna i världen 2001 och Europeiska unionens människorättspolitik. Vi gjorde det eftersom vi stöder de stora principerna om mänskliga rättigheter som vi anser skyddas i denna resolution.
Däremot är vi emot de skrivningar som slår fast att globaliseringen skapar ekonomiskt och socialt lidande. Vi är även emot att jämställa de s.k. positiva rättigheterna (de sociala, ekonomiska och kulturella) med de viktigare negativa rättigheterna (de politiska och juridiska).
Vi antar att man med statsterrorism avser stater som finansierar terroristorganisationer.
Vi är emot att parlamentet skall ha en egen ambassadör för mänskliga rättigheter.
Vi skulle gärna se en tydligare generell rekommendation om att avskaffa dödsstraffet.
Vi tar avstånd från insinuationen att fångarna i Guantanamo Bay inte skulle ha tagits tillfånga under kriget i Afghanistan.
Vi röstade för ELDR:s ändringsförslag 3.
Berthu (NI)
. (FR) Betänkandet av Johan van Hecke ger oss anledning att förvånas över det meddelande som Europaparlamentets talman offentliggjorde den 22 april, där talmannen säger sig se en ökad intolerans i den första omgången av presidentvalet i Frankrike.
Rättsligt sett är detta en inblandning i vårt lands inre angelägenheter. Meddelandet handlar egentligen om något annat än de verkliga problemen.
Att extremhögern fick 20 procent av väljarnas röster är bara ett av symptomen på en djupgående kris för den politiska representationen i Frankrike.
Denna kris beror framför allt på att en stor del av den politiska klassen och de politiska institutionerna under de senaste åren har visat dövhet för medborgarnas lidanden och förtvivlade vädjanden om ett återupprättande av säkerheten. Nationernas och Europeiska unionens institutioner är också medansvariga för denna kris.
Till mina kolleger i Europaparlamentet säger jag: öppna ögonen. Det har jag bett er om i många år genom mina inlägg här i kammaren. Förändra EU:s politik i grunden. Och om ni vill undvika omröstningar som valet den 21 maj: prioritera då äntligen medborgarnas säkerhet och kontrollen av invandringen.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Det är positivt att detta betänkande godkänts, ett betänkande som börjar med att slå fast att en av Europeiska unionens viktigaste mål bör vara att upprätthålla de universella och odelbara mänskliga rättigheterna, inklusive civila, politiska, ekonomiska och kulturella rättigheter och samtidigt erkänna FN:s viktiga ansvar för att upprätthålla freden och den internationella säkerheten, och beakta att Europeiska unionen i ännu högre grad måste arbeta aktivt för att stärka sitt samarbete med FN och andra internationella organisationer för konfliktförebyggande, krisförvaltning, humanitär hjälp, återuppbyggnad efter konflikter och utveckling på internationell nivå.
Det är lika viktigt att understryka att kampen mot terrorism inte får äventyra skyddet av de grundläggande mänskliga rättigheterna, och den måste grundas på internationella bestämmelser i fråga om de mänskliga rättigheterna och på den internationella humanitära rätten, liksom att kravet på att rådet och medlemsstaterna skall inkludera statsterrorism i definitionen av terrorism och slå fasta att alla former av tvångsarbete, människohandel, jämförbar med en form av slaveri, och sexuellt utnyttjande av barn är kränkningar av de mänskliga rättigheterna, samt trycka på USA och Somalia att de skall skriva under FN:s konvention om barns rättigheter.
Betänkandet har dock några punkter vi inte är eniga med, främst de som gäller en internationell brottmålsdomstol.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) På senare tid vet jag inte längre var Van Hecke står politiskt. Från en ställning som särling på vänsterkanten i det tidigare regerande flamländska kristdemokratiska partiet är han nu på väg att ansluta sig till det nu som största parti i Belgien regerande liberala partiet.
I de förslag som kommer fram genom det här betänkandet känner jag dock som tur är igen den gamla Van Hecke. Hans otydliga politiska ställning ger honom nu kanske extra spelutrymme att från höger sida övertyga om uppfattningar som av tradition inte har mycket prioritet hos högern. Han inskränker sig inte till barnarbete, tvångsarbete, sexuellt missbruk och nödvändigheten av att avskaffa dödsstraffet i länder med en auktoritär regim, såsom Förenta staterna, Kina, Saudiarabien och Iran.
Terrorismen från tredje världen och det amerikanska svaret på detta med primitivt våld uppmärksammas också. Borttagandet av grogrunden för terrorism tas helt riktigt upp och det konstateras att kampen mot terrorismen inte får ha några negativa effekter på de mänskliga rättigheterna.
President Bushs militära dekret, som låter en hemlig militärdomstol döma de fängslade, kritiseras för att det strider mot den internationella konventionen om civila och politiska rättigheter, medan de så kallade illegala krigarna från Afghanistan som sitter fängslade på militärbasen Guantanamo erkänns som krigsfångar. Det handlingssättet stöder jag.

Van Orden (PPE-DE)
. (EN) Den brittiska konservativa delegationen ger sitt fulla stöd till de mänskliga rättigheterna, i deras rätta bemärkelse, men lade ner sin röst i fråga om Van Heckes årsrapport om mänskliga rättigheter i världen (2001) eftersom:
ingen hänvisning görs till behovet av god förvaltning, eller till det faktum att korrupta regeringar i misslyckade stater ofta är den främsta orsaken till att de mänskliga rättigheterna kränks,
vi inte kan stödja ett förbud mot rekryteringen av soldater under 18 års ålder i våra egna länder, trots att vi innerligt stöder ett förbud mot den fruktansvärda användningen och det fruktansvärda utnyttjandet av barn som barnsoldater i länder som Uganda och Sierra Leone,
vi inte kan acceptera de felaktiga tolkningarna av Genèvekonventionen eller den omfattande kritiken av USA:s åtgärder i dess behandling av fångar i Guantanamo, när alla de personers rättigheter som hålls anhållna kommer att respekteras,
många av våra ledamöter är för dödsstraff, och eftersom beslut i denna fråga dessutom borde vara ett nationellt ansvar,
vi inte delar entusiasmen för en internationell brottmålsdomstol, som så lätt skulle kunna bli ett politiskt instrument, och vars domsrätt över verkliga överträdare av de mänskliga rättigheterna, som till exempel terrorister, är oklar.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Vi säger ofta att vi vill verka för mänskliga rättigheter i tredje land. Det är rätt, och vi gör vad vi kan, men enligt mig gör vi för litet. Vi måste gå från ord till handling, vi måste gå från skriftliga dokument, som Díez González, till faktiska åtgärder. För att föregå med gott exempel uppmanar jag alla pensionärer som reser runt i världen att inte göra turistresor till länder där det förekommer inskränkningar av invånarnas mänskliga rättigheter. Låt oss äntligen göra någonting konkret och sluta bara prata och prata!

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén och Hans Karlsson (PSE)
 - Vi välkomnar och stödjer utrikesutskottets betänkande, som berör många aspekter av arbetet för att främja mänskliga rättigheter i länder utanför unionen. Vi anser dock inte att en diskussion om förändring av pelarstrukturen hör hemma i ett betänkande som handlar om att främja mänskliga rättigheter och demokratisering i tredje världen. Dessutom anser vi att samarbetet inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken bör förbli mellanstatligt.
Berthu (NI)
. (FR) Betänkandet av Díez González ger mig tillfälle att påpeka att sessionstjänsten strök det sista stycket i min röstförklaring från den 20 mars om resultatet av Europeiska rådets möte i Barcelona.
?I punkt 55 i slutsatserna från rådets möte i Barcelona står det att Nicefördraget bör ha ratificerats i alla medlemsstater i slutet av år 2002, utan att man frågar sig om irländarna är beredda att säga 'ja'. Det stämmer att Europaparlamentets nye irländske talman, Patrick Cox, själv har förklarat att han kommer att delta på 'ja-sidan', vilket tillfogar hans ämbetes etik en betydande skada. Men på det här området är vi inte längre i närheten av en sådan etik.? 
Jag trodde inte att mina ord stämde så väl, eftersom Europaparlamentets talman nyligen återföll i denna vana med sitt meddelande av den 22 april om det franska presidentvalet. EU-institutionernas politiska interventionism utvecklas i galopperande hastighet. Ena dagen är det ett land som drabbas, nästa dag ett annat. Enligt min mening har nästa franska regering skäl att oroas.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Europa är rikt och mäktigt. Den rikedomen och den makten har byggts upp under flera sekler på bekostnad av länder där det nu råder svält, fattigdom, kaos och laglöshet.
Europa bär en del av skulden för de problemen. Av kolonialmakten har man lärt sig hur man kan styra länder utan att ta hänsyn till befolkningens intressen, önskemål och till och med liv. Man har överfört en regeringsstil som endast var inriktad på vinst åt makthavarna och inte på att lösa de problem som den stora majoriteten av befolkningen lever med. Därför kan en europeisk inblandning i länderna i tredje världen nu uppfattas som ouppriktig, arrogant och neokolonialistisk.
Europa har dock skyldigheter just på grund av dessa historiska misstag. Dessutom kan vi just på grund av den på ett felaktigt sätt erhållna makten och rikedomen nu också göra goda saker. Den föreslagna uppförandekoden, enligt vilken mänskliga rättigheter i tredje länder måste få prioritet före ekonomiska och andra förbindelser med de länderna, krav ställs på samarbetsavtal och dödsstraffet bekämpas, är ett viktigt steg i rätt riktning. Det gäller också för inventeringen av de mänskliga rättigheterna per land genom ett EU-organ. Den inventeringen får dock inte bli tvångslös utan måste få konsekvenser för handelsförbindelser och mottagande av flyktingar.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag drömde i natt igen. Jag drömde att tre ledamöter av Europaparlamentet åt middag tillsammans i all vänskaplighet. Det var Maria Martens, Mercedes Echerer och Miet Smet. Var och en av dem har nog någonting jag tycker om. I min dröm sade Martens: ?Det är en naturlag given av Gud och DNA som säger att män och kvinnor är helt jämställda?. Ni vet ju att det föds lika många kvinnor som män här i världen, herr talman: 50 procent män och 50 procent kvinnor. Det är en Guds lag, en naturlag. Vad väntar vi då på, varför antar vi inte en lag som säger att lika många män som kvinnor måste väljas, att lika många män som kvinnor måste arbeta och att kvinnorna skall ha samma rättigheter som männen?

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Även om det är viktigt att godkänna en femårig handlingsplan (2001-2006) för att genomföra de goda politiska intentionerna när det gäller jämställdhet och gemenskapspolitiken för utvecklingssamarbete, och ge kontinuitet åt Pekingdeklarationen från 1995 och åt de respektive handlingsplattformarna, är det beklagligt att detta förslag kommer så sent.
Då vi vet att avskaffandet av ojämlikheten mellan män och kvinnor och ett stärkande av kvinnans roll är avgörande för den sociala rättvisan och utvecklingens effektivitet, är det viktigt att trycka på att integrationen av arbetet för jämlikhet inte skall ses mer än som ett medel för att främja effektiviteten i samarbetsinsatserna för utveckling, men som en del av en mycket bredare kamp för de mänskliga rättigheterna och kvinnors och mäns roll, vars olikheter bör erkännas, men vars rättigheter måste vara lika.
Det är också viktigt att trycka på ett stärkande av de finansiella och personella resurserna för att stödja planerade åtgärder, med tanke på att under 2001 användes endast 2,02 miljoner euro för integrationen av arbetet för jämlikhet mellan könen i utvecklingssamarbetet jämfört med 5 miljoner 1998.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag vet inte hur det kom sig, det händer sällan, men när jag läste detta betänkande kunde jag inte låta bli att tänka på en oförrätt, en diskriminering av de pensionerade kvinnorna som försiggår i Europa och särskilt i vårt Italien som i så många avseenden är ett så vackert land. Faktum är att det finns många pensionerade kvinnor som får en pension som är en bråkdel av deras mäns pension, eftersom det finns en lag i Republiken Italien som säger att kvinnorna får en mycket lägre pension än 100 euro i månaden om de har arbetat färre år än sin man. Mycket ofta får de inte mer än 25 euro i månaden. Detta sker eftersom det finns en hoper lagar som säger att de som arbetar mindre får obetydliga pensioner. Jag tycker att man borde göra någonting mot denna diskriminering av kvinnorna.

Lulling (PPE-DE)
. (FR) När vi utarbetar ett betänkande om den årsrapport om jämställdheten i Europeiska unionen som kommissionen har lagt fram för oss varje år sedan 1996 skulle man kunna tycka att det är lite som att duka fram senapen efter middagen. Men för att kunna förbereda sig väl för framtiden måste man känna till det förflutna, historien. Därför har vårt betänkande om Europeiska kommissionens årsrapport ett existensberättigande.
Jag har självklart röstat för detta betänkande, för att anpassa mig till de nya spelreglerna, även om jag hade önskat att vissa av mina ändringsförslag skulle ha funnit nåd hos föredraganden och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. Vi vet alla här att när det gäller lika behandling av och lika möjligheter för kvinnor och män är inte allt som i den bästa av världar. Men inte heller på detta område bör vi kasta ut barnet med badvattnet.
Gemenskapen har ett regelverk för jämställdhet och vi hävdar högt och bestämt, precis som kommissionen, att ett kandidatland ovillkorligen måste införliva detta regelverk för att kunna bli en av oss.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Cunha (PPE-DE)
. (PT) De första fyra åren av de fleråriga utvecklingsprogrammen IV (1997-2001) minskades gemenskapsflottan med 2,5 procent för tonnage och 5,9 procent för motorkapacitet. Men trots att de planerade målen i de fleråriga utvecklingsprogrammen IV i sig är relativt blygsamma, har flera medlemsstater misslyckats med att uppfylla dem, och andra har till och med ökat sin kapacitet. Detta betyder att föredraganden pekar på samma problem som alltid: vissa medlemsstater, som i min, uppfyller de fastställda målen, medan andra inte gör det. Vad värre är, de har inte straffats på något sätt för detta underlåtande.
Nu när vi inom kort väntar förslagen från Europeiska kommissionen om den gemensamma fiskeripolitiken, är det viktigt att tänka över de fleråriga utvecklingsprogrammen eftersom frågan om resursbevarandet fortfarande är en av de viktigaste delarna i den gemensamma fiskeripolitiken, eftersom det inte finns någon framtid för fiskarna om det inte finns någon fisk. Det är därför nödvändigt att säga att alla medlemsstater, inte bara några, måste bidra till detta mål. Det är under dessa förutsättningar som de fleråriga utvecklingsprogrammen, eller andra åtgärder med liknande effekt, fortsätter att genomföras i den gemensamma fiskeripolitiken bara det finns ett sanktionssystem som är det minsta effektivt. Om det inte finns ett sådant kommer detta eller andra system för att anpassa flottan till de befintliga resurserna att vara dömda att misslyckas.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Betänkandet behandlar i stort frågan om tillämpningen av de fleråriga utvecklingsprogrammen på ett positivt sätt och framhåller den mycket varierande graden uppfyllnad från land till land och tar upp att de nuvarande stöden till modernisering och förnyelse av flottorna är nödvändiga för att göra de fleråriga utvecklingsprogrammen operationella, så att de prioriterade målen kan uppnås i en varaktig balans mellan tillgängliga resurser och dess utnyttjande. Denna fråga är särskilt viktig i ett ögonblick då kommissionen påtagligt vill minska eller till och med avsluta stöden till modernisering och förnyelse av flottorna.
Men det tar tyvärr inte upp vilka länder som inte uppfyller de uppsatta målen. Som bekant har Portugal överstigit den planerade minskningen med 40 procent, vilket också är beklagligt eftersom det finns länder som inte bara har låtit bli att minska utan till och med ökat sin fiskekapacitet. Därför är det viktigt att i framtiden kräva att inte alla behandlas på samma sätt.
En punkt jag inte håller med om helt och hållet handlar om politiken att skära ner på medel, med tanke på att vi försvarar stödet till förnyelse och inte till förstörelse.

Sacrédeus och Wijkman (PPE-DE)
 - Parlamentet har idag antagit ett betänkande rörande de fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottorna. Parlamentet beklagar här att flera medlemsstater inte kunnat leva upp till de åtaganden man gjort för att minska flottan. Samtidigt föreslår man, inkonsekvent nog, fortsatt stöd till åtgärder för en modernisering och förnyelse av flottan.
Utfiskningen av haven är idag ett av de allvarligaste och mest påtagliga problemen i det ekologiska systemet. Den europeiska fiskeflottan, som beräknas ha en överkapacitet på 40 procent, bidrar naturligtvis till detta. Om man ska lyckas med målen att minska fiskeflottan, måste politiken radikalt läggas om. Det går inte att fortsätta med de frikostiga subventioner som man nu ger, trots att det kan verka lovvärt att förbättra arbetsvillkoren och öka säkerheten.
Kommissionen har vid ett flertal tillfällen påvisat att en modernisering och förnyelse av flottan också leder till en ökad fiskeansträngning, tvärtemot vad som behövs för att ?skapa en varaktig balans mellan de nuvarande bestånden och nyttjandet av dessa?, som rapporten mycket riktigt påpekar är det främsta målet med de fleråriga utvecklingsprogrammen.
Då vi inte kunnat stödja parlamentets ståndpunkt på detta område, har vi valt att rösta emot betänkandet.
Souchet (NI)
. (FR) Som betänkandet av Kindermann visar och som kommissionär Fischler har medgett är de fleråriga utvecklingsprogrammens tid förbi. I framtiden kommer det inte längre att kunna fungera för oss med denna brutala, blinda och auktoritära metod för reglering av fisket. Inom den nya gemensamma fiskeripolitiken får vi inte längre inrätta instrument som förhindrar modernisering, skadar säkerheten ombord och avskräcker ungdomarna från att etablera sig inom yrket.
Ja, vi är alla medvetna om att vi måste styra fiskarternas biologiska jämvikt med hjälp av offentliga åtgärder. De högsta tillåtna fångsterna och kvoterna fyller denna funktion, och vi måste ytterligare förbättra deras effektivitet genom att förbättra resursbedömningarna.
Ja, flottorna måste allmänt sett fortsätta att ligga på en stabil nivå, vilket dock inte bör leda till en frysning av den nuvarande situationen. De bör kunna moderniseras med hjälp av offentliga medel.
Ja, vi kräver rättvisa och generaliserade kontroller.
Man kan dock inte bli annat än förvånad över motsägelsen mellan kommissionärens uttalande om att de fleråriga utvecklingsprogrammen tillhör det förflutna och det förslag till förordning som nu är i omlopp, och som syftar till att nästan 6 000 fartyg skall bort under perioden 2003-2006, varav nära 1 000 för bara Frankrike.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Souchet (NI)
. (FR) Det är lyckosamt att Europeiska rådets signal från Barcelona om ett återupprättat offentligt utvecklingsbistånd bildade skola i Monterrey. Detta är ett erkännande av att offentligt utvecklingsbistånd i dag är en av de få regleringsmekanismer som möjliggör finansiering av sådana offentliga investeringar som krävs för att människor skall få tillgång till grundläggande tjänster.
Men oavsett summor och totala procentsatser måste Europeiska unionen fortsätta att gynna det geografiska område där vi av historiska skäl har fått ett särskilt ansvar. Att koncentrera insatserna kan bara öka effektiviteten. Unionen får inte tillåta en försvagning av sitt specifika samarbete med AVS-länderna, med hänvisning till en likriktande globalisering, där vissa skulle vilja se sina insatser gå upp i rök. Man kan för övrigt märka att både lokala myndigheter och olika sammanslutningar har bidragit till att de privilegierade banden med dessa länder har blivit fler.
Vi måste framför allt satsa på den gemensamma kampen mot de förödande effekterna av en emigration som skapar fattigdom och tömmer dessa länder på sin mänskliga kapacitet, på återupprättandet av staten som aktör och på kampen mot statens byråkratiska och korrumperade tendenser. När det gäller utveckling är nationen fortfarande den bäst lämpade nivån, en ofrånkomlig nivå om vi vill att den offentliga politiken skall grundas på hållbar utveckling och det allmänna intresset.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Tredje världen har till största delen, som ett arv från kolonialtiden, blivit beroende av försäljning av billiga råvaror till rika länder. Jordbruk, boskapsuppfödning och gruvdrift ger de medel som måste användas för att köpa dyra industriprodukter från EU, USA och Japan.
Bytet är till nackdel för de fattiga länderna och ger dem inte mycket chans att hämta in försprånget. Därför löser inte frihandel och export deras problem så länge det motsvaras av dyr import. Dessutom är vinstflödet från de fattiga länderna till de rika länderna av tradition större än utvecklingsbiståndet från de rika till de fattiga länderna.
Under påtryckning från Världsbanken och Internationella valutafonden har många länder blivit tvungna att kraftigt begränsa sina utgifter för skola och hälsovård och att sänka sin beskattning av utländska företag. Mycket av det de tjänar ges inte ut på vidareutveckling utan på avbetalning av gamla skulder.
Föredraganden och utskottet för utvecklingssamarbete konstaterar helt riktigt att fattiga länders förmåga att upprätthålla de mest nödvändiga inrättningarna minskat mycket kraftigt och att det blivit ännu värre sedan den 11 september. Därför är det nödvändigt att lösa de fattiga ländernas skulder och öka det belopp som rika länder ger till fattiga länder till åtminstone normvärdet på 0,7 procent.

Talmannen. -
Jag förklarar omröstningarna avslutade

