

Michael Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vid lunchtid i går erfor jag att ingången till parlamentsbyggnaden blockerades av Strasbourgs taxiförare i 45 minuter, och denna morgon upptäckte jag att tyska taxibilar, efter allt att döma på begäran av vår säkerhetschef Fernando Suarez, inte längre tilläts köra in på parlamentets område, och passagerare tvingades således stiga ur taxibilarna utanför. En taxiförare berättade dessutom för mig att de inte hade fått någon förklaring till detta.
Jag betraktar det här slaget av händelser som en riktig skandal och diskriminering, och jag uppmanar parlamentets organ att dra tillbaka ordern om att människor inte längre tillåts komma in. Om en timme kommer jag också att förvissa mig om taxibilar återigen tillåts köra in. Jag är verkligen förvånad över hur det kommer sig att vi på detta ställe ger efter för påtryckningar från gatan i går och förbjuder taxiförare att köra in på parlamentets område på vanligt sätt. 
Talmannen.
   – Det jag först vill säga till er är att möjligheten att några instruktioner har kommit inifrån parlamentet med all säkerhet kan uteslutas. Vi får inte utesluta möjligheten att de franska organisationerna för taxiförare har varit i farten. Det kommer att ske ett offentligt samråd om detta, och förvaltningen kommer att behandla det omedelbart. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är presentationen av revisionsrättens årsrapport för 2004. 
Hubert Weber,
   – Herr talman! På Europeiska revisionsrättens ledamöters vägnar skulle jag vilja tacka er för att ni har bjudit in mig för att presentera revisionsrättens 28:e årsrapport om budgetåret 2004, som jag presenterade för budgetkontrollutskottet i går kväll. Det gläder mig att jag under mitt första år som revisionsrättens ordförande kan närvara vid inledningen av det årliga förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet för genomförandet av EU:s budget.
Årsrapporten bygger främst på de redovisningsrevisioner och kontroller av laglighet och korrekthet som revisionsrätten har utfört, medan resultaten av revisionsrättens undersökningar av finansiell status vanligtvis offentliggörs i form av särskilda rapporter.
Budgetåret 2004 kännetecknades av anslutningen av tio nya medlemsstater, varigenom budgeten för betalningar ökade från 98 miljarder euro 2003 till 105 miljarder euro 2004. Tack vare bättre planering och förvaltning kunde utnyttjandet av anslag ökas betydligt jämfört med de föregående åren. Överskottet på 2,7 miljarder euro 2004 var betydligt lägre än 2003, nämligen cirka hälften så stort.
Jag tänker nu komma in på de viktigaste punkterna i revisionsrättens revisionsförklaring, även känd under benämningen DAS, och börjar med revisionsrättens uttalande om räkenskapernas tillförlitlighet. För budgetåret 2004 var revisionsrättens slutsats att de konsoliderade årsredovisningarna ger en tillförlitlig bild av årets inkomster och utgifter samt av den finansiella ställningen vid årets slut, utom när det gäller posten ”diverse gäldenärer”. Revisionsrätten påpekar än en gång att det redovisningssystem som använts för att upprätta räkenskaperna för 2004 inte kan garantera att samtliga tillgångar och skulder redovisas. Kommissionen har dock gjort märkbara framsteg i och med införandet av periodiserad redovisning från och med budgetåret 2005. Vid tiden för granskningen ansåg revisionsrätten att ytterligare framsteg krävdes, eftersom de sifferuppgifter som är nödvändiga för upprättandet av de ingående balanserna för 2005 ännu inte hade godkänts av kommissionens utanordnare. Om lämpliga åtgärder inte vidtas före utgången av innevarande år, kan de brister som revisionsrätten har uppmärksammat påverka tillförlitligheten i årsredovisningen för 2005.
När det gäller de underliggande transaktionernas laglighet och korrekthet konstaterade revisionsrätten inom ramen för sin revisionsförklaring följande: För budgetåret 2004 var revisionsrättens slutsats att systemen för övervakning och kontroll hade införts och fungerade på ett ändamålsenligt sätt, och att de underliggande transaktionerna som helhet var lagliga och korrekta med avseende på inkomsterna, åtagandena och de administrativa utgifterna och strategin inför anslutningen i budgeten för betalningar. För återstoden av budgeten för betalningar, som består av jordbruksutgifter, strukturåtgärder, och både inre politik och externa åtgärder kan revisionsrätten inte heller i år lämna ett uttalande utan reservation: systemen för övervakning och kontroll hade ännu inte införts, de fungerade ännu inte ändamålsenligt och betalningarna uppvisade fortfarande en väsentlig förekomst av fel.
Revisionsrätten kan för första gången rapportera att de ansträngningar som kommissionen och medlemsstaterna har gjort för att införa det integrerade systemet för administration och kontroll (IACS), som täcker 59 procent av jordbruksutgifterna, har haft en positiv effekt. När IACS tillämpas korrekt är det ett mycket ändamålsenligt instrument för att begränsa riskerna för oriktiga utgifter till en acceptabel nivå.
Jag skulle nu vilja ta upp de särskilda bedömningarna av varje verksamhetsområde inom revisionsförklaringen. Revisionsrätten fann att inkomsttransaktionerna var lagliga och korrekta. Vad beträffar de egna medlen från BNI konstaterades dock systembrister både inom kommissionen och i medlemsstaterna.
Liksom tidigare år fann revisionsrätten bevis för att utgifterna inom den gemensamma jordbrukspolitiken, som helhet, fortfarande innehöll väsentliga fel. Revisionsrätten konstaterade att IACS är ändamålsenligt om det tillämpas korrekt, men om jordbruksutgifter inte omfattas av IACS, eller om IACS inte tillämpas på rätt sätt, föreligger en större risk för oriktigheter på grund av brister i kontrollsystemen.
Revisionsrätten har utfört kontroll på plats av strukturprogram och har återigen hittat svagheter i alla system för administration och kontroll av dem i medlemsstaterna. Revisionsrätten upptäckte brister i medlemsstaternas kontroller, bland annat när det gällde att utföra eller dokumentera kontroller, kontrollera kriterier för stödberättigande för utgifter och verifiera att de samfinansierade tjänsterna tillhandahållits.
En väsentlig förekomst av fel upptäcktes i medlemsstaternas utgiftsdeklarationer, som utgör underlag för kommissionens utbetalningar. Vid en substansgranskning av ett urval på 167 projekt fann revisionsrätten en rad olika problem, bland annat ett stort antal fall av icke stödberättigande utgiftsposter.
Vad beträffar området inre politik, som förvaltas direkt av kommissionen, konstaterade revisionsrätten att systemen för övervakning och kontroll, trots framsteg på vissa områden, inte fungerade tillfredsställande och att det förekom en hög felfrekvens i de underliggande transaktionerna.
Revisionsrätten noterar att felen ofta beror på komplicerade bestämmelser. Den stora risken för fel kommer sannolikt att kvarstå tills den rättsliga ramen ändras och förfarandena förtydligas. Situationen, som inte innebär någon större förbättring jämfört med tidigare år, berodde till stor del på för högt redovisade kostnader, redovisning av icke stödberättigande kostnader eller avsaknad av verifierande underlag, till exempel bevis på att betalade tjänster hade levererats.
Området externa åtgärder förvaltas också direkt av kommissionen. På delegationsnivå hade systemen förbättrats, och det förekom endast få fel i de underliggande transaktionerna. Vid de verkställande organen, till exempel frivilligorganisationer, ministerier och internationella organisationer, konstaterades återigen brister i systemen för intern kontroll och en relativt hög felförekomst.
Revisionsrättens allmänna uttalande om strategin inför anslutningen var positivt, eftersom de underliggande transaktionerna i allt väsentligt var lagliga och korrekta. Systemen för övervakning och kontroll vid centrala kommissionsavdelningar, delegationer och attesterande organ är i huvudsak sunda och fungerar i praktiken väl. På nationell nivå fann dock revisionsrätten brister i systemen vid genomförandeorganen i Bulgarien, Rumänien, Turkiet och i andra Sapardländer.
Den särskilda bedömningen av administrativa utgifter visade att de underliggande transaktionerna i allt väsentligt var lagliga och korrekta, samt att systemen för övervakning och kontroll i allmänhet fungerar tillfredsställande.
Vilka är då de viktigaste slutsatserna? Revisionsrätten konstaterade att den största delen av budgeten för betalningar återigen uppvisar en väsentlig förekomst av fel när det gäller de underliggande transaktionernas laglighet och korrekthet. Detta beror på i sig riskabla transaktioner och på de system för övervakning och kontroll som inte på ett tillräckligt ändamålsenligt sätt begränsar riskerna för oriktigheter till en tillfredsställande nivå.
Förbättringar av system har dock noterats, särskilt av IACS, det viktigaste systemet för övervakning och kontroll av jordbruksutgifter, som verkställs av medlemsstaterna. Detta gäller även på kommissionsnivå, där den administrativa och ekonomiska reformprocess som inleddes 2000 har lett till goda resultat. Men mycket återstår att göra, särskilt i medlemsstaterna.
Lagstiftning, bestämmelser och förfaranden som reglerar utgifter är fortfarande ofta alltför komplicerade. Många utgifter är till sin natur riskabla och baseras endast på mottagarnas redovisningar. Dessutom har Europeiska unionen vuxit betydligt och förändrats kraftigt sedan revisionsförklaringen infördes 1994. 
Under dessa elva år har de årliga betalningarna ökat från 60 miljarder euro till 100 miljarder euro, medan antalet medlemsstater har ökat från 12 till 25. Förvaltningen som sådan har blivit alltmer omfattande och komplicerad, där ett allt större antal myndigheter och organisationer är inblandade. Därför krävs alltmer ändamålsenliga system för övervakning och kontroll för att risken för olagligheter och felaktigheter ska begränsas till en acceptabel nivå.
I sitt yttrande nr 2/2004 över en modell för samordnad granskning (single audit) lade revisionsrätten fram ett förslag till inrättande av en ram för gemenskapens interna kontroll som omfattar alla administrativa nivåer – gemenskapsinstitutioner, medlemsstater och mottagarländer. Revisionsrättens yttrande över en modell för samordnad granskning har bidragit till den politiska debatten om förbättringar av förvaltningen och kontrollen av EU-medel. Kommissionen har tagit ett positivt initiativ och antagit en färdplan för en integrerad ram för intern kontroll. Denna färdplan utgör grunden för en utvidgning av reformen till alla former av budgetförvaltning, särskilt till delad förvaltning i medlemsstaterna, och här är samarbetet mellan kommissionen och medlemsstaterna i allra högsta grad av avgörande betydelse.
Revisionsrätten välkomnar kommissionens initiativ till en färdplan. I egenskap av EU:s externa revisor kommer revisionsrätten att följa utvecklingen noga och bedöma effekterna av dessa förändringar på den ekonomiska förvaltningen och kontrollen av EU-medel under de kommande åren.
Det måste påpekas att revisionsrättens ståndpunkt när det gäller den framtida finansieringen, förvaltningen och kontrollen av den gemensamma jordbrukspolitiken och av strukturåtgärder bör beaktas när denna viktiga lagstiftning fastställs slutgiltigt. Det nuvarande förslaget till förordning om strukturfonderna innehåller bestämmelser om hur verifikationer ska sparas som gör det omöjligt för revisionsrätten att granska en del av de aktuella utgifterna.
Revisionsrätten är väl medveten om sina behov i en union som ständigt förändras, för fortsatt självförbättrande och för det bästa möjliga utnyttjandet av sina resurser. Vi är fast beslutade att på ett ändamålsenligt och effektivt sätt verka i unionsmedborgarnas intresse.
Ibland framförs åsikten att revisionsrätten bör undvika att förse dem som har ett intresse av att skapa en negativ bild av unionen med slagkraftiga argument. Men jag är fast övertygad om att medborgarnas intressen bäst tas till vara av ett objektivt och oberoende revisionsorgan som tillhandahåller tydliga och balanserade uppgifter grundade på objektiva fakta.
Det finns de som ser den senaste utvecklingen – väljarnas förkastande av utkastet till konstitution i två folkomröstningar i två medlemsstater, och svårigheten med att uppnå ett avtal om budgetplanen för 2007–2013 – som ett tecken på allmänhetens brist på förtroende för Europeiska unionen och dess institutioner. Jag är fast övertygad om att unionens legitimitet endast kan garanteras om våra institutioner fungerar väl och om förvaltningen håller hög kvalitet både på den politiska nivån och på genomförandenivån. Medlemsstaterna måste också ta sitt ansvar när det gäller förvaltningen och kontrollen av en stor del av EU:s budget. Europeiska revisionsrätten har i det sammanhanget en nyckelroll: den måste förmedla en oberoende, professionell och objektiv bild av den ekonomiska förvaltningen och bidra till förändringar som ligger i medborgarnas intresse.
Siim Kallas,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Europeiska revisionsrättens ordförande, Hubert Weber, för den rättvisa presentationen av årsrapporten för 2004, och parlamentsledamöterna för att ge mig tillfälle att uttrycka kommissionens första gensvar.
Revisionsrättens rapport är rättvis och balanserad, och i den fastställs att kommissionen på ett framgångsrikt sätt har genomfört väsentliga förbättringar i sitt förvaltningssystem, men att många områden fortfarande måste förbättras.
Kommissionen välkomnar revisionsrättens positiva yttrande om räkenskapernas tillförlitlighet, som på ett korrekt sätt ger en bild av EU-ländernas inkomster och utgifter för detta år och deras finansiella ställning vid årets slut. Revisionsrätten har bara en reservation, vilken har lösts genom inrättandet av det periodiserade redovisningssystemet under 2005. Detta innebär att man har nått de främsta målen med räkenskaperna och att räkenskaperna har utarbetats enligt bestämmelserna i den gällande budgetförordningen.
Revisionsrätten avger en positiv förklaring avseende räkenskaperna för inkomsterna, åtagandena, stöd inför anslutningen och administrativa utgifter. Rätten är också nöjd med EUF:s utvecklingsstöd, som uppgår till 2,4 miljarder euro och som inte ingår i budgeten.
Revisionsrätten noterar också två huvudsakliga förbättringar sedan föregående år: inom en stor del av den gemensamma jordbrukspolitiken och när det gäller stöd till EU:s kandidatländer. Systemet som används för att kontrollera en stor del av utgifterna inom den gemensamma jordbrukspolitiken – det integrerade systemet för administration och kontroll (IACS) – betraktas som ett effektivt kontrollsystem för att begränsa riskerna för oegentliga utgifter, dvs. när det tillämpas korrekt. De kommande åren kommer detta system att tillämpas på en ännu större procentandel av jordbrukskostnaderna.
En grovt förenklad bild är därför att revisionsrätten nu är, utöver flertalet positiva utlåtanden som jag redan har nämnt, tämligen tillfredsställd med systemet för kontroll och utgifter av en allt större del av EU-budgeten, som i grova drag uppskattas utgöra en tredjedel av budgeten. Detta är en märkbar och kvantifierbar utveckling mot en positiv revisionsförklaring.
Allmänheten och medierna har ofta inte förstått revisionsrättens slutsatser till fullo. Jag uppskattade verkligen den anmärkning som revisionsrättens ordförande gjorde i sitt tal och som tydliggör att revisionsrättens uttalande med reservation på vissa områden inte innebär att det föreligger fel i alla transaktioner i 2004 års budget för betalningar, och att det heller inte får ses som ett tecken på bedrägeri. Vi måste vara medvetna om den övergripande karaktären i detta omfattande förfarande för beviljande av ansvarsfrihet som avser budget. Detta förfarande visar att kommissionen är ansvarig inför direktvalda parlamentsledamöter.
Detta må vara den elfte revisionsförklaringen i följd som inte är positiv, men jag hoppas att jag genom mina inledande anmärkningar har klargjort att det inte innebär att vi inte gör framsteg. Parlamentsledamöter har upprepade gånger poängterat att kommissionen själv inte kan ”framställa” en positiv revisionsförklaring. Resolutionsförslaget om ansvarsfrihet för 2003 gav en mycket värdefull riktlinje om hur ytterligare framsteg ska ske, och det arbetar vi på. Som ni vet har kommissionen föreslagit en färdplan för en integrerad ram för intern kontroll, som behöver parlamentet och rådets stöd.
Samtidigt som jag är tacksam för parlamentets stöd till färdplanen, var inte Ekofinrådets yttrande av den 8 november så radikalt som kommissionen hade hoppats på, eftersom politiska förklaringar på nationell nivå inte accepterades. En störtflod av förklaringar avseende den operativa förvaltningen från utbetalande organ och liknande instanser är dock inte ett omöjligt mål, men det kommer att vara svårare att få till stånd en nationell sammanfattande rapport för varje sektor som liknar den som kommissionen utarbetar på grundval av de årliga verksamhetsberättelserna från dess generaldirektorat.
Vi kommer att gå vidare med våra förslag. Vår färdplan för en integrerad ram för intern kontroll kommer att publiceras nästa månad. Den grundar sig på resultaten av ”översynen av brister” mellan den rådande ramen för kontroll för alla former av budgetutgifter och de allmänna principer som definieras av revisionsrätten i dess yttrande nr 2/2004 över en modell för samordnad granskning. Vi hoppas att den lagstiftning som nu slutförs för den nya uppsättningen program för åren efter 2006 kommer att återspegla den nya tankegången. De föreslagna revideringarna av budgetförordningen och genomförandebestämmelserna återspeglar också denna tankegång.
De urval som revisionsrätten har gjort avslöjar allvarliga fel som vi självfallet är måna om att minimera. För att göra det fokuserar vi på och eftersträvar att säkerställa förfarandena för att hantera risken för oegentligheter. Det här är ett sätt att inom ramen för en begränsad resursbas säkerställa att utgifterna för extra kontroller leder till extra fördelar när det gäller att minimera riskerna för att det uppstår fel.
Här skulle jag särskilt vilja ta upp två citat från det anförande som revisionsrättens ordförande höll: ”När det gäller strukturåtgärder konstaterade revisionsrätten återigen att det finns brister i förvaltnings- och kontrollsystemen i medlemsstaterna inom alla de program som ingick i revisionsrättens urval”, och det andra citatet: ”… på området för inre politik noterar revisionsrätten att brister oftast uppstår på grund av komplicerade bestämmelser”.
Jag instämmer verkligen i dessa uttalanden. På budgetkontrollutskottets sammanträde i går upprepades återigen behovet av att förenkla regler, men om jag försöker finna enskilda personer som är ansvariga för programmen och reglernas avsevärda antal och komplexitet, hittar jag knappt någon. Alla talar om behovet av förenkling, men när man kommer in på detaljerna i ärendena är det inte längre så lätt. En stor del av komplexiteten härrör inte från tjänstemän utan från klienter, beslutsfattare, medlemsstaternas politiker och ledamöterna av Europaparlamentet. Det är oftast samma aktörer som motsätter sig förändringar. 
Jag vill nu ta tillfället i akt och uppmana alla beslutsfattare att på ett kritiskt sätt överväga skatteförvaltningens alla aspekter och nödvändigheten av att kontrollera och granska dessa program så fort det föreslås att ett annat mål, en annan plan eller ett annat program ska inrättas.
Det finns mycket mer att orda om, men när det gäller förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet befinner det sig ännu så länge i inledningsskedet, och inom de närmaste månaderna kommer parlamentsledamöternas frågor att vara besvarade. Parlamentet och kommissionen kommer att samarbeta för att fullborda förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet för EU:s budget 2004. 
José Javier Pomés Ruiz,
   – Herr talman! Detta är elfte gången i följd som vi får en negativ revisionsförklaring.
Jag vet inte ens längre om jag ska kalla det för skandal eftersom det har blivit en sedvana. Uppenbarligen har man ansträngt sig på alla plan, men i slutändan är detta ett ouppnåeligt mål om man ska gå efter revisionsrättens 11 redovisningsrevisioner.
Förbättringar sker, men inte i tillräcklig omfattning. Vilka politiska följder får denna negativa revisionsförklaring? För oss i parlamentet och för våra tjänstemän som måste fatta beslut är det verkligen demoraliserande. Det tycks vara meningslöst att försöka efterleva bestämmelserna; vi uppnår nämligen aldrig en positiv revisionsförklaring. Det saknas vilja att ta ansvar, och samtliga tjänstemän är benägna att inte spendera i fall det finns tvivel och om de har problem. Det sker därför en inre demoralisering.
Och vad sker på den externa sidan? Ett i högsta grad förlorat förtroende. Vad ska EU-medborgarna tro när vår revisionsrätt för elfte gången i följd fastställer att våra räkenskaper inte hanteras ordentligt här! Det är en skandal. Det späder ytterligare på problemen. Det är mycket illa.
Även när parlamentet förändras, kommissionen förändras och rådets sammansättning förändras fortskrider allting på samma sätt. Vi kanske borde dra oss till minnes Santerkommissionen som tvingades avgå på grund av liknande problem, men det gör ingen skillnad eftersom saker och ting förblir lika illa.
Och vad gör medlemsstaterna? Var är det brittiska ordförandeskapet? Rådet spenderar 80 procent. Var är det brittiska ordförandeskapet? Det är inte här, och det är verkligen skandalöst eftersom rådet spenderar fyra euro av fem, men inte ens närvarar vid denna presentation av räkenskaperna. Detta är verkligen skandalöst.
Medlemsstaterna är belåtna. Så länge deras nationella revisionsrätter godtar deras räkenskaper är det inte deras problem om unionens pengar, alla EU-medborgares pengar, hanteras på ett korrekt sätt eller inte. Möjligtvis är även vissa medlemsstater belåtna och säger till sig själva: ”Mina pengar går till jordbrukarna, fastän jag inte direkt anpassar mig till de krav Europeiska revisionsrätten ställer på mig.” De är belåtna med sig själva. De befinner sig inte ens här.
Herr ordförande för revisionsrätten! Vid det senaste ansvarsfrihetsförfarandet begärde Europaparlamentet, som ni känner till, nationella försäkringar om överensstämmelse från finansministrarnas sida. Syftet var att hjälpa revisionsrätten att avge en positiv revisionsförklaring. Som kommissionsledamot Siim Kallas sa förkastade Ekofinrådet sådana nationella förklaringar den 8 november.
Herr ordförande för revisionsrätten! Jag undrar vad dessa förklaringar bidrar med i ert arbete, när det gäller era förbindelser med de nationella myndigheterna, och om hur framtiden yttrar sig utan sådana förklaringar.
Herr ordförande för revisionsrätten! Avslutningsvis, det hjälper inte oss att ni säger att genomsnittet i en klass med 25 medlemsstater är icke godkänt. Berätta i stället för oss vilka som är de tre bästa medlemsstaterna och de tre sämsta, för detta kommer att hjälpa er. 
Dan Jørgensen,
   – Herr talman! Tack för ni ger mig ordet. Jag vill också tacka revisionsrätten för en konstruktiv årsrapport. Ett av de områden där EU har minst anseende är främst när det gäller frågan om hur gemenskapens pengar hanteras. Från ett flertal opinionsundersökningar vet vi att EU:s befolkning inte har särskilt stort förtroende för att deras pengar hanteras ordentligt, med andra ord deras skattepengar. Denna misstro är delvis rättfärdigad och delvis grundad på missförstånd. Jag vill tacka revisionsrätten för en årsrapport som hjälper oss parlamentsledamöter att uppnå två mål, nämligen att för det första lyckas få bukt med missförstånden, och för det andra att ge bra råd och hjälpa till att lösa de problem som faktiskt existerar, eftersom det verkligen finns problem.
När det gäller myter och missförstånd kan alla som verkligen tar sig tid att läsa revisionsrättens årsrapport se att de skrämselhistorier som utmålas av medierna och EU-motståndarna här i parlamentet inte är trovärdiga. Det blir uppenbart att dessa historier grundar sig på myter och missförstånd och att saker och ting inte är så dåliga som de allmänna skrämselhistorierna vill få det att verka. Genom att jordbrukssektorn, där ungefär 60 procent av resurserna hanteras korrekt i nuläget, framhävs i årsrapporten är detta ett bevis på att det har skett stora förbättringar. Det är naturligtvis positivt. Eftersom det sker framsteg är lite beröm på sin plats. Samtidigt måste det naturligtvis betonas att blotta faktum att det sker förbättringar inom vissa områden naturligtvis inte innebär att vi kan acceptera den övergripande situationen. Den är helt enkelt inte tillräckligt bra. Jag instämmer med föregående talare, José Javier Pomés Ruiz, som sa att det var skandalöst.
Det leder mig självfallet till den andra uppgiften. Den första uppgiften var att sticka hål på myter. Den andra uppgiften är naturligtvis viktigare, eftersom den går ut på att hitta en lösning av dessa problem. Jag instämmer dessutom i att man får en tydlig bild av situationen. Det är på de områden där det råder delad förvaltning, med andra ord på de områden där medlemsstaterna har lika stort ansvar för att hantera pengarna, som problemområdet verkligen ligger. Medlemsstaterna lever helt enkelt inte upp till sitt ansvar och gör inte tillräckligt. Jag instämmer i att vi måste arbeta mer på den rekommendation som utfärdades förra året och som handlar att det finns ett behov av att varje enskilt lands finansminister varje år ska avge det som har benämnts politiska yttranden. De kommande månaderna måste vi diskutera årsrapporten mer i detalj och genomföra ansvarsfrihetsförfarandet. Jag kan redan se att medlemsstaternas ansvar är en av de frågor som vi bör fokusera mest på. 
Jan Mulder,
   . – Herr talman! Jag vill också tacka revisionsrättens ordförande för hans rapport. Jag kan inte annat än upprepa de känslor som andra talare redan har uttryckt, dvs. att det är högst beklagligt att revisionsförklaringen för elfte gången i följd inte är positiv, och att det är någonting som många inte kommer att glömma så lätt. Vi måste se till att vända revisionsförklaringen så att den blir positiv, och så vitt jag kan se ligger orsaken till problemet hos medlemsstaterna.
Det är beklagligt att ordföranden inte gjorde sig besväret att komma hit i dag. De övriga platserna är också osedvanligt tomma på företrädare för medlemsstaterna denna morgon. Jag vet inte om det är symtomatiskt för intresset för finansiell kontroll i sin helhet. För mig är det väsentliga fortfarande förra årets resolution. I den insisterade vi på att den högsta finansmyndigheten i varje enskild medlemsstat – och jag är glad att de lyssnar så uppmärksamt – varje år skulle ställas till svars för deras utnyttjande av fonderna. Detta är någonting som de flesta medlemsstater är emot.
Detta är någonting jag anser att parlamentet måste fortsätta att arbeta med. Jag anser att det förslag som togs upp i revisionsrättens rapport, dvs. att certifieringsorgan ska inrättas för varje budgetdel förutom jordbruk, behöver en tydligare förklaring.
Att en positiv revisionsförklaring kan avges för föranslutningsstöd är välkommet. Under 2004 behövde ännu inte erfarenheten i de nya medlemsstaterna tas med i beräkningen. Vi hoppas att kontrollsystemen i framtiden också kommer att finnas i de nya medlemsstaterna. Jag välkomnar den externa expertgranskning som revisionsrättens ordförande inte nämnde denna morgon, men som han tillkännagav i går, om verksamheten inom själva revisionsrätten. Ingen institution klarar sig utan kritik, det vill säga utan konstruktiv kritik. Om revisionsrättens arbete de senaste åren skulle granskas, skulle det enligt min uppfattning främja hela verksamheten inom Europas revisionsrätter. 
Bart Staes,
   . – Herr talman! Den här debatten sätter fart på 2004 års ansvarsfrihetsförfarande. Efter en snabb genomläsning av årsrapporten förstår vi att kommissionen har organiserat sig på ett effektivare sätt sedan Santerkommissionens avgång och sedan reformprocessens början. Den goda nyheten är att utnyttjandet av EU-medel har förbättrats för tredje året i rad. Den dåliga nyheten är att revisionsrätten för elfte gången i följd har misslyckats med att avge en positiv revisionsförklaring (DAS). Vi kan därför inte vara säkra på siffrornas tillförlitlighet.
Slutsatsen är given: antingen har inte systemen för övervakning och kontroll tillämpats, eller så är de ineffektiva, eller så uppvisar betalningarna väsentliga fel. Det handlar om jordbrukspolitik och strukturpolitik såväl som intern och extern politik, vilket inbegriper mer än 4/5 av den totala EU-budgeten på 105 miljarder euro. Ett centralt problem i sammanhanget är att 80 till 85 procent av förvaltnings- och kontrollsystemen delas med medlemsstaterna. Finansministrarna vägrar att ta sin del av ansvaret i detta avseende, vilket är rena skandalen. De vill ha pengar från Bryssel, men inte den ansvarsskyldighet som hör till.
I årsrapporten uppmärksammas återigen problemet med exportbidrag, som uppgår till 3,6 miljarder euro, eller 7,5 procent av jordbruksbudgeten. I fråga om värdet står det för 26 procent av de oegentligheter som har rapporterats till kommissionen. Medlemsstaterna bör utföra fysiska kontroller av minst 5 procent av exportbidragsärendena, men de misslyckas fullständigt i det avseendet också. Det gläder mig att punkt 4.30 och anmärkning 20 i årsrapporten innehåller rekommendationen att granskningen ska göras hos de slutliga mottagarna, och där det dessutom fastställs att om något sådant kan uppnås skulle det bilda en starkare och tydligare verifieringskedja när det gäller ansvarsskyldighet för utnyttjande av GJP-anslag. 
Det är därför jag återigen vädjar om att offentliggöra förteckningen på de slutliga mottagarna. Det är precis det Estland, Danmark, Förenade kungariket och Nederländerna gjorde. Flandern och Belgien å andra sidan valde skenbar insyn genom att bunta i hop alla siffror, vilket omöjliggjorde en riktig analys. Emellertid ger de tabellerna oss en hel del fakta om oriktigheter i vår jordbrukspolitik. De senaste fem åren har till exempel tobaksjätten Philip Morris mottagit 6,5 miljoner euro i Nederländerna för att tillsätta socker i cigaretter. Med tanke på det höga sockerpriset i EU har Philip Morris fått ersättning för detta.
På ett liknande sätt har KLM:s cateringtjänst mottagit 646 000 euro eftersom de använder socker, mjölkprodukter, grönsaker och frukt på flygningar utanför EU. De betraktas som exportvaror och beviljas därför exportbidrag. Det låter visserligen vansinnigt, men det är bara toppen av isberget. Europa, EU och EU:s jordbrukspolitik kommer bara att accepteras av sina medborgare om man gör någonting åt detta slöseri. Jag önskar alla föredragande i ansvarsfrihetsförfarandet, och särskilt Jan Mulder, stor framgång, och jag hoppas att vi de kommande månaderna sköter vårt arbete effektivt och kommer att lägga fram välgrundade betänkanden om ansvarsfrihet under sammanträdesperioden i april nästa år. 
Jeffrey Titford,
   . – Herr talman! Det är samma gamla vanliga visa. Det är nästan ett år sedan jag stod här och kommenterade tioårsminnet av Europeiska revisionsrättens vägran att godkänna EU:s räkenskaper. Det jag sa då och som jag återigen säger, är att det är på tiden att inse att denna form av europeisk ledning är ett katastrofalt misslyckande och att den borde avskaffas. Det skulle gå mycket bättre för nationalstaterna om de själva såg till sina egna intressen. Jag skulle själv inte lita på den föregående eller den nuvarande Europeiska kommissionen för att ta hand om mina barnbarns fickpengar. När jag talade inför kammaren för tre veckor sedan krävde jag att budgeten för 2006 skulle förkastas på grundval av att det inte finns någon anledning för parlamentet att godkänna ökade utgifter, när vi under ett decennium har fått känna av skammen för icke godkända räkenskaper.
Vi är nu inne på det elfte året, och detta är en skamlig situation som måste upphöra. Revisionsrättens senaste rapport är ett ytterligare klagorop om bristerna i Europeiska kommissionens byråkrati. Vi fick löfte om att ett nytt datorsystem skulle stänga till alla kryphål. I verkligheten kommer räkenskaperna fortfarande att vara lika vattentäta som en sil.
Ledamöterna i denna institution borde känna en stark förpliktelse inför EU:s skattebetalare; det är nämligen deras pengar som sipprar igenom hålen i silen. Den brittiska regeringen är skyldig att spendera skattebetalares pengar förnuftigt, och ändå fortsätter den att fogligt skriva ut checkar till EU.
Begå inga misstag, för jag kommer att fortsätta vara denna institutions samvete. Jag kommer att fortsätta påpeka vilken katastrof den är. Jag har rent samvete. Har ni det? Dessutom ser jag ledamöternas närvaro här i dag som ett tecken på den vikt de lägger vid EU:s hantering av skattebetalares pengar. Nu har jag sagt nog. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Det EU verkligen skulle behöva, och särskilt under nuvarande omständigheter, är en revisionsrätt som liksom en driftig tiger stryker omkring i landskapet och går lös där det behövs. Denna årsrapport är emellertid ännu ett bevis på att den troligen inte är ett riktigt rovdjur, utan snarare en tandlös stackare i en bur. Den är tandlös eftersom det är omöjligt att en sådan institution skulle ha huggtänder. Om ni jämför Europeiska revisionsrättens makt med den som utövas av dess bayerska motsvarighet är de ljusår ifrån varandra. Jag känner endast till en institution som är inrättad som revisionsrätt och som är sämre utrustad när det gäller teoretisk och praktisk makt än EU:s, och det är revisionskontoret i Wien. Så fort diskussionerna övergår till hur revisionsrätten kan agera gränsöverskridande låter det alltid som så här: ”Jag kan försäkra er att Europeiska revisionsrätten välkomnar all debatt om potentiella förbättringar av revisionsförfarandet.”
Jag föreslår att ni är konstruktiva. Lägg fram ett memorandum där ni, revisionsrätten, faktiskt inte kan fullgöra era ansvarsbefogenheter eftersom ni saknar makten, eftersom det finns vissa saker som det inte är tillåtet för er att göra, och eftersom sättet er personal väljs ut på – som politiskt sett är grundorsaken till allting – innebär att ni inte är i stånd att uppfylla era åligganden. Om ni gör det kommer ni verkligen att göra EU en tjänst. Det skulle vara ett första steg mot insyn och mot att möjliggöra översyn, och vi behöver båda saker om vi ska försöka återuppbygga förtroendet för den här unionen. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Efter att ha lyssnat på UK Independence Party som säger att kommissionen inte klarar av att se efter deras barnbarns fickpengar, måste jag säga att jag hellre skulle låta kommissionen ta hand om dem än UK Independence Party! I vilket fall som helst skulle jag vilja ta upp tre huvudpunkter. Den första är en allmän punkt, och sedan följer två punkter som är riktade till kommissionen och sedan till rådet.
Min första och allmänna punkt är att jag anser detta vara en bra rapport. Syftet med rapporten är att förbättra de nuvarande kontrollsystemen, för att pengarnas användning ska bli mer öppen och förståelig, och försöka hejda bedrägeri och bristfällig hantering. Det har skett vissa förbättringar, men som så många har sagt återstår det mycket att göra. Samtidigt tror jag inte att något företag skulle få någon positiv revisionsförklaring (DAS) genom att tillämpa den metod som Europeiska revisionsrätten använder.
I min andra punkt vill jag gratulera kommissionen. Jag vet att kommissionen får hård kritik för det sätt de använder pengarna de förfogar över på, och en viss del är berättigad medan en stor del inte är det. Kommissionen har gjort många förbättringar. Jag uppskattar det den har gjort genom inrättandet av en färdplan för en positiv revisionsförklaring och det den har gjort avseende redovisning.
Min sista punkt är kritik mot rådet. Det handlar inte bara om att det inte är närvarande i dag utan om att det, precis som UK Independence Party gjorde för ett par sekunder sedan, försöker måla upp en bild av att allting antingen är kommissionens eller de övriga EU-institutionernas fel. Det är helt fel. 80 procent av pengarna som nyttjas i EU används i medlemsstaterna. Jag fördömer därför det faktum att finansministrarna under Ekofinrådet för två veckor sedan återigen vägrade att underteckna en revisionsförklaring. Jag tror att vi skulle komma mycket längre i hela det ekonomiska förvaltningsförfarandet om finansministrarna tog sitt ansvar.
För att summera förbättrar vi för det första systemet; för det andra är inte problemet kommissionen, utan medlemsstaterna; och för det tredje har jag förhoppningar om att vi inom fem år kommer att få en positiv revisionsförklaring. 
Szabolcs Fazakas (PSE ).
   – Herr talman! År 2004 kännetecknades av utvidgningen, och därför är årsrapporten 2004 det första dokumentet som rör alla 25 medlemsstater. Detta är en annan anledning till varför det är bra att man i den rapport som ligger framför oss avger ett positivt, realistiskt och balanserat yttrande om hur EU-medel har utnyttjats både i de gamla och de nya medlemsstaterna.
Revisionsrättens årsrapport 2004 visar effekterna av de reformer som infördes förra året. Detta var syftet med betänkandet som utarbetats av min kollega, Terry Wynn, och som antogs av parlamentet med stor majoritet. Detta är också syftet med systemet för integrerad administration och kontroll, som kungjorts av Europeiska kommissionen och kommissionens vice ordförande, Siim Kallas.
Reformen grundar sig på ömsesidigt förtroende och nära samarbete mellan Europaparlamentet, kommissionen och revisionsrätten. För att få till stånd en reform måste dessutom rådet ingripa för att införa revisionsförklaringar på nationell nivå, men den tanken verkar fortfarande möta motstånd. Utan den kan vi dock inte komma vidare; vi behöver en revisionsförklaring också från rådet. 
Margarita Starkevičiūtė (ALDE ).
   – Efter att ha granskat revisionsrapportens slutsatser om gemenskapens räkenskaper för 2004 gläder det mig att se att revisorernas bedömning avseende administrationen av föranslutningsstöd som tilldelats mitt hemland, Litauen, har varit positivt.
Dessvärre kan inte samma sak sägas om den övergripande bedömningen av EU-räkenskapernas status. En paradoxal situation har uppstått i de fall mottagare inte får tillgång till de medel som har tilldelats dem, p.g.a. att de olika tillsynskraven är alltför komplicerade och oproportionerliga i förhållande till den erhållna förmånen, samtidigt som revisorerna vidhåller att sådana krav inte utgör tillräckliga motiv för debatt.
Det är uppenbart att det nuvarande stödsystemet för redovisningen förhindrar uppnåendet av EU:s främsta finansiella mål – att öppet och effektivt utnyttja EU-budgetens medel. Jag uppmanar därför kommissionen och revisorerna att påskynda genomförandet av reformplanen och tala mer beslutsamt om problemen, som utgörs av stora och outtömliga resurser. Jag har förhoppningar om att reformerna och ett integrerat inre kontrollsystem kan bidra till att klara upp de olösta problemen. 
Nils Lundgren (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att framföra en protest mot att vi skall diskutera revisionsrättens rapport utan att ha haft tillgång till den i förväg, vilket innebär ett stort handikapp för oss. Lyckligtvis känner vi igen i stort sett allt från tidigare år; man kanske kunde ha läst fjolårets rapport och framfört samma synpunkter. Det rör sig om samma problem och samma brister i redovisningen. Vi får veta att problemen kommer att kvarstå. Revisionsrätten ”kan inte garantera” osv., säger man. Det talas om riskabla transaktioner, brister i kontrollsystemen och mängder med felaktigheter etc., etc. Det finns en färdplan för ett internt kontrollsystem, vilket jag hälsar med glädje, men det mesta är som förut, dvs. illa.
Jag vill ändå påpeka att de europeiska institutionerna ju revideras av Europeiska revisionsrätten, medan de nationella systemen självklart revideras av olika nationella revisionsorgan. Liksom på så många andra områden gäller även i detta sammanhang en regel om ett 80/20-förhållande, dvs. en femtedel av penningflödena kan kontrolleras här och den återstående delen nationellt. Det är oerhört angeläget att vi får fram ett förslag om hur vi kan få fram ett strukturerat samarbete i denna fråga, annars fortsätter revisionsrättens uppgift att i praktiken vara omöjlig.
De huvudproblem som vi ser kommer från den gemensamma jordbrukspolitiken, strukturfonderna och Regionkommittén. Det finns skäl att avskaffa jordbrukspolitiken, att avskaffa Regionkommittén och att avskaffa Europeiska ekonomiska och sociala kommittén. Allt detta tillhör en annan period och fyller ingen funktion i dagens EU. I stället borde belopp ur strukturfonderna börja gå direkt till EU:s fattigare medlemsstater. Då skulle alla de problem som vi nu talar om i stort sett försvinna. 
Simon Busuttil (PPE-DE ).
   – Eftersom allmänheten för tillfället anser att EU befinner sig i en svacka är det enkelt att förklara för människor att EU – som för många är en förebild för hur saker borde skötas på ett bra sätt – inte endast är ofullständigt, utan det behöver också göras mycket mer för att garantera att pengarna som unionen får verkligen utnyttjas som de ska. Den rapport som ligger framför oss kan betecknas som déjà vu. I den bekräftas återigen att rådet inte kan garantera att varje utnyttjad euro verkligen utnyttjas på ett regelrätt sätt, även om det också noteras i rapporten att vissa framsteg har gjorts inom en sådan problematisk sektor som jordbruk, som trots allt absorberar en enorm bit av budgeten. Det skulle emellertid vara fel om vi ger upp sökandet efter ett mer effektivt system för budgetkontroll. Å ena sidan känner vi besvikelse när vi hör att det fortfarande finns många brister i kontrollsystemet, men å andra sidan finns ilskan över att det alltid verkar som om vi eftersträvar mer perfektion, en perfektion som DAS-systemet står för, en perfektion som år efter år fortsätter att visa att vi faktiskt kan komma närmare, men det kommer vi troligtvis aldrig att uppnå. I nuläget kan vi antingen följa de människors regler som vill måla upp en svart bild eller erkänna att ingen är perfekt och att alla måste axla sitt ansvar. Detta gäller både för oss i Europaparlamentet, såväl som för kommissionen och dessutom i medlemsstaterna själva. 
Herbert Bösch (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill verkligen gratulera revisionsrätten till den här rapporten. Under den korta stund den har funnits tillgänglig för oss har jag förstått att den innehåller mycket information som ger oss enastående kriterier för vår uppgift i den slutliga analysen, dvs. att bevilja eller vägra att ge ansvarsfrihet.
Ofta har det sagts att finansministrarna måste underteckna sina egna räkenskaper, men om vi betraktar det område där kommissionen själv ansvarar för alla utgifter är det där vi kommer att varsebli förfärliga saker. När det gäller den inre politiken är sex av elva generaldirektorat oförmögna att ge en ovillkorlig garanti. Säg mig en finansminister som skulle göra det i sin ställning! Jag har inte stött på någon än.
Denna utomordentliga rapport föranleder mig att driva på revisionsrätten om hur angeläget det är att vi fokuserar på de utgifter som förvaltas direkt och få de att stämma helt och hållet. Om vi gör det kommer vi att nå större framgång när vi har att göra med medlemsstaterna än vi har i nuläget. 
Markus Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr ordförande för revisionsrätten, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag kan upprepa det Herbert Bösch sa. Med tanke på att 80 procent av medlen förvaltas av medlemsstaterna, anser jag att vi förenklar saker alldeles för mycket när vi säger att det är upp till dem att se till att allting stämmer.
De senaste åren har vi verkligen upplevt problem, och de ledde mycket riktigt till att kommissionen avgick 1999, men inget av dessa hade att göra med de resurser som förvaltades på nationell nivå, tvärtom administrerades alla av kommissionen själv.
I betänkandet av Terence Wynn vill jag klargöra att vi sa att vi ville involvera nationella revisionsrätter och, där de finns, regionala revisionsrätter i ansvarsfrihetsförfarandet. När jag i dag ser på vilket sätt saker hanteras på i medlemsstaterna och i EU är det uppenbart att de två är oförenliga. Missförstå mig inte, jag är emot tanken på att det som vi gör i EU, dvs. de saker som ni är här för att göra, herr ordförande för revisionsrätten, borde överföras till de nationella systemen. När det gäller redovisningsramen borde vi i stället tänka efter och göra saker tvärtom. Det finns utrymme för förbättringar också i EU, och vi kan säkerligen lära från medlemsstater. Det krävs att stats- och regeringscheferna är tillräckligt sluga och visa nog att tillhandahålla den rättsliga ram som krävs för att göra det möjligt.
Herr Weber! Det är inte ert fel; det är ett problem för dem som har gett er ert mandat, och det är inte vi utan snarare stats- och regeringscheferna. När jag nu talar, bl.a. som ledamot av budgetutskottet, låt mig helt ärligt säga att vi måste fördöma den attityd de lägger sig till med. De vill nämligen inte betala någonting till EU, och de vill att deras egna länder ska få så mycket som möjligt tillbaka, samtidigt som de inte vill att någon i Bryssel ska se vad som sker. Det är denna attityd vi måste ta itu med, och det är här vi måste börja. Gör vi det kommer vi verkligen att göra någonting för EU, för dess trovärdighet och för dess människor.
Revisionsrättens rapport är viktig, men inte livsnödvändig. Det som är livsnödvändigt är det vi i parlamentet gör med den. Jag ser fram emot debatterna i budgetkontrollutskottet och ansvarsfrihetsförfarandet som kommer att fullbordas i början av nästa år. 
Terence Wynn (PSE ).
   – Herr talman! För en vecka sedan förkastade Ekofinrådet parlamentets förslag till en nationell revisionsförklaring, vilket innebär att vi inte kommer att få uppleva en positiv revisionsförklaring inom överskådlig framtid. Förslaget från Ekofin är ett klent substitut för verkligt agerande och resultatet av ett tvådagarsmöte med en expertpanel, där jag närvarade. Det var ett sammanträde som påminde mig om Margaret Thatchers kommentarer vid ett liknande möte, när hon klagade på att hon omgavs av människor som hellre gav anledningar till att inte göra någonting och inte förändra saker, än att komma med lösningar på de problem hon hade.
Parlamentet måste få veta vilka medlemsstater som instämmer i dess ståndpunkt och vilka som har invändningar mot den.
Kommentaren från UK Independence Party borde tas med i beräkningen på fullaste allvar. Varför ska vi anta en ny budgetplan när övervaknings- och kontrollsystemen uppvisar så grova brister inom medlemsstaterna? Det är ett budskap som starkt och ljudligt måste framföras till rådet. 
Hubert Weber,
   – Herr talman! Detta är en betydelsefull dag för revisionsrätten eftersom vi har möjlighet att lägga fram vår rapport för politiska beslutsfattare och däribland kommissionens vice ordförande. Vi är tacksamma för det gensvar vår verksamhet finner hos de politiska beslutsfattarna.
Vår rapport visar att väsentliga förbättringar har skett. Utan tvekan finns det en hel del som återstår att göra inom vissa områden, inte endast av kommissionen utan också av medlemsstater. Det har redan nämnts hur viktigt det är med förklaringar, och jag kan endast instämma i det, men de är inte allt. Det vi verkligen borde göra är att driva på för att hitta felkällorna och i det sammanhanget försöka hitta incitament till reformer. Vi har utfört kontroller på plats och undersökt transaktioner oräkneliga gånger. Vi har upptäckt hundratals fel – både vad gäller form och innehåll. Kommissionen känner till dessa fel, och den kommer att ta itu med dem. Medlemsstaterna känner också till dem. Det är här vi bör börja.
Jag anser att vårt mandat är alldeles utmärkt, vi är belåtna med det och vi behöver inget annat, och detta säger jag också för Hans-Peter Martins skull. Vid internationella jämförelser ligger vi mycket väl till. Det som är viktigt är att våra slutsatser tas på allvar och följs upp i tid. Det räcker inte att vi inför ett nytt system; vi måste också använda det och göra det användbart.
Det som också blev uppenbart var att den rättsliga ramen måste förenklas. Inom många områden kommer inga framsteg att ske om förfarandena fortsätter att vara så komplicerade.
Jag måste också säga att om vi ska tillämpa sådana stränga standarder på de kontor och avdelningar vi reviderar, då får vi inte klaga över att samma standarder gäller oss själva. Detta planeras ske genom en extern expertgranskning.
Vi får alltid höra att revisionsrätten vill ha fler revisioner. Tvärtom, det vill vi inte. Vi vill inte ha fler revisioner; vi vill ha fler effektiva revisioner som vi kan lära oss av i sinom tid. 
Talmannen.
   – Debatten om denna punkt är avslutad.
Véronique Mathieu (PPE-DE ).
   – Det är tråkigt och frustrerande att revisionsförklaringen återigen är negativ. Det innebär att det fortfarande inte finns någon garanti för att utgifterna är lagliga och öppna, och det innebär att tvivel kvarstår om redovisningspraxisens tillförlitlighet.
Vem ska hållas ansvarig för detta? Är det medlemsstaterna för de metoder som används och för den dåliga tillämpningen av betalningssystemet? Är det kommissionen som i enlighet med artikel 274 i fördraget är ansvarig för att verkställa EU:s budget?
Låt oss lära oss av de observationer revisionsrätten har gjort. Det är nödvändigt för att nationella administrationer ska bli medvetna om sitt ansvar så att EU-anslagen redovisas ordentligt. Revisionsrätten måste också tillhandahålla tydliga riktlinjer för praktiska åtgärder, som kommissionen måste tillämpa för att uppnå en positiv revisionsförklaring.
Mot bakgrund av EU:s nuvarande vanrykte får inte svagheterna i förvaltnings- och kontrollsystemen göra det möjligt för euroskeptiker att undergräva EU:s grundläggande principer och den centrala politiken, som syftar till att förstärka territoriell, ekonomisk och social sammanhållning. Kommissionen och medlemsstaterna måste stärka sina åtaganden för att uppnå en positiv revisionsförklaring. Trovärdigheten för unionen och människornas förtroende för den hänger på att detta sker. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om lagstiftnings- och arbetsprogrammet för år 2006. 
José Manuel Barroso
   , . – Herr talman, mina damer och herrar! År 2005 har inte varit något lätt år för Europa. Vi har tvingats konfronteras med terrorism, social otrygghet och naturkatastrofer. Vad gäller institutionerna har vi varit tvungna att ställas inför dessa svårigheter utan hjälp av någon konstitution och, fram tills nu, utan någon flerårig budgetram. Unionen har fått fundera över själva integrationsprocessen, men vi är övertygade om, och vår kommission är övertygad om, att det aldrig har funnits ett så stort behov av Europeiska unionen som det finns i dag.
Vi är stolta över det bestämda och tydliga gensvar som kommissionen har kunnat ge i den här situationen. Vi har i nära samarbete med parlamentet lyckats bemästra dessa utmaningar. Här följer några exempel på vad vi har utfört tillsammans: förnyandet av Lissabonstrategin, en revidering av stabilitets- och tillväxtpakten som kommer att öka trovärdigheten hos EU:s ekonomiska styrning, en ökad solidaritet tack vare antagandet av en förnyad social dagordning, ett erkännande fullt ut av den nyckelroll som utgjorts av den sociala dialogen och dess aktörer, kampen för en renare miljö genom antagandet av temainriktade strategier och vidtagande av internationella åtgärder på området för klimatförändring, ökad säkerhet tack vare genomförandet av vårt ambitiösa Haagprogram parallellt med ett stort antal andra initiativ, i synnerhet vårt förslag om bevarande av uppgifter, det världsomfattande främjandet av europeiska värden – låt oss i detta avseende nämna åtagandet att fördubbla EU:s stöd till utvecklingsländer och antagandet av en strategi för Afrika, en förstärkning av våra partnerskap med våra strategiska allierade såsom Förenta staterna och strävan efter en öppen dialog med nya viktiga partner såsom Kina, och, slutligen, en inledning av anslutningsförhandlingar med Turkiet och Kroatien.
Kommissionen har uppfyllt sina skyldigheter. Vår vägledande princip har varit, och fortsätter att vara, det allmänna europeiska intresset. De initiativ som vi utvecklade 2005 är det första konkreta uttrycket för de strategiska mål som vi har fastställt för en period på fem år. Det program som vi presenterar i dag är fortsatt troget de mål som vi godkände i inledningen av vårt mandat: välstånd, solidaritet inom en utvidgad union, säkerhet och en stärkt roll för EU i världen.
Dessa mål är fortfarande väsentliga. De är desamma för de tre institutionerna, som får sin huvudsakliga kraft för agerande från dessa mål. Jag ser i detta ett tecken på det partnerskap för Europas förnyelse som jag ville sätta i centrum för vårt agerande. Ramavtalet är ett konkret uttryck för detta partnerskap mellan våra två institutioner. Det är en kvalitativ förbättring inom utvecklingen av de politiska initiativen. I och med avtalet har en nära och riktad dialog mellan parlamentsutskotten och kommissionsledamöterna möjliggjorts om det bästa sättet att omvandla den årliga politiska strategin till praktiska initiativ. Jag är angelägen om att berätta för er att den här dialogen har bidragit på ett positivt sätt till det program som jag presenterar här i dag. Jag hoppas att ni kommer att känna igen era idéer i de åtgärder som vi planerar att genomföra under 2006, däribland dem som ni utvecklar i dagens debatt.
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionens inställning under utformningen av sitt lagstiftnings- och arbetsprogram för 2006 har präglats av viljan att frigöra EU:s fulla potential.
Vilka är nyckelåtgärderna för 2006? Först och främst åtgärder för välstånd. År 2006 kommer att bli avgörande för genomförandet av den förnyade Lissabonstrategin. Kommissionen kommer till fullo att uppfylla sin roll genom att initiera, leda och stödja medlemsstaternas ansträngningar. Medlemsstaternas nationella reformprogram, som vi redan håller på att analysera, kommer att spela en grundläggande roll i den här processen. Vi måste koppla dessa program till våra politiska prioriteringar, förbättra den ekonomiska styrningen av unionen och stärka insatserna på nationell nivå och EU-nivå när det gäller reformer och investeringar – investeringar på nationell nivå, men även på EU-nivå, med tanke på morgondagens ekonomi, nyskapande, kunskap och nya infrastrukturer. Dessa två typer av investeringar – på nationell nivå och på EU-nivå – måste gå hand i hand. Vi måste stödja dessa ansträngningar genom andra initiativ, såsom de förslag som syftar till att komplettera den inre marknaden, främjandet av geografisk och yrkesmässig rörlighet och, exempelvis, upprättandet av ett europeiskt tekniskt institut.
Jag vill särskilt betona parlamentets egna förslag på den inre marknaden i dess resolution om arbetsprogrammet. Jag skulle i det här sammanhanget vilja understryka betydelsen av de åtgärder som syftar till att tillhandahålla en ram som stöder utvecklingen av små och medelstora företag, där de flesta arbetstillfällena i Europa skapas.
Den andra aspekten handlar om solidaritet. Solidaritet är fortsatt en grundläggande del av europeisk integration, och jag skulle här i kammaren vilja tala om solidaritet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Jag skulle också vilja tala om solidaritet mellan generationer, genom sund förvaltning av naturtillgångar, inklusive marina resurser, och genomförandet av en ny strategi för hållbar utveckling – vi ska förresten presentera denna nya strategi i december.
Solidaritet mellan generationer uppnås också genom att skapa arbetstillfällen för unga människor och genom att söka rättvisa lösningar för pensionsfonder. Vi får inte heller glömma solidariteten mellan män och kvinnor, solidariteten mellan de mest välbärgade medlemsstaterna och de mindre välbärgade, och solidariteten mellan Europeiska unionen och resten av världen, i synnerhet när det gäller utvecklingsländer. År 2006 kommer att bli avgörande vad gäller att ta itu med alla dessa frågor.
När det gäller frågan om säkerhet kommer en förbättring av samordning i kampen mot terrorism och organiserad brottslighet att prioriteras. Vi har sett vilket inflytande gemenskapslagstiftningen har haft på dessa områden. Som ett exempel kan jag försäkra er att en av dem som anklagades för att ha utfört Londonattackerna utlämnades från Italien till Förenade kungariket inom mindre än 50 dagar. En sådan process skulle utan tvekan ha tagit flera år utan gemenskapsinstrument. Detta är därför ett område där folket, inklusive människor från de länder som är minst entusiastiska över den europeiska integrationen, uppenbarligen vill se mer, och inte mindre, av Europa och Europeiska unionen.
Vi kommer vidare att arbeta mycket på området för olaglig invandring, som vi har sagt tidigare. De problem som vissa av våra medlemsstater har upplevt är inte uteslutande ett problem för dessa länder: i verkligheten påverkar de hela Europa. Vi måste tillsammans med medlemsstaterna inta en fast ståndpunkt i kampen mot detta gissel. Invandringsfrågan är naturligtvis inte endast en säkerhetsfråga. Den har obestridligen en säkerhetsdimension, eftersom den olagliga invandringen måste bekämpas. Men det är samtidigt vårt ansvar att agera när det gäller utvecklingsbistånd i ursprungsländerna. Vi måste kombinera vår strategi i fråga om invandring med vår utvecklingsstrategi och, samtidigt, göra allt som står i vår makt för att garantera en enhetlig integrering av grupper av utländskt ursprung i våra länder.
Vi planerar också att utföra åtgärder på området för hälsoskydd och konsumentskydd, ett område som också faller under det bredare området för säkerhet. Ett centralt element kommer också att bestå av utveckling av en kapacitet när det gäller snabb reaktion från dem som är ansvariga för civilskydd.
Herr talman, mina damer och herrar! De 96 prioriterade initiativ som vi presenterar för er är tillsammans ett bevis på vårt engagemang i dessa mål: välstånd, solidaritet, säkerhet och främjandet av Europa i världen. Trots detta kommer trovärdigheten i fråga om dessa mål också att vara beroende av deras kvalitet. Det är anledningen till att kommissionen noggrant kommer att genomföra de förbättrade metoder som ingår i programmet ”Bättre lagstiftning”. Dessa metoder är inte ett mål i sig, utan medel för att omvandla de föresatser som vi delar till verklighet, en verklighet som våra medborgare verkligen kommer att uppleva i sin vardag.
Våra ambitioner inför 2006 innefattar ett ökat inflytande från Europas sida som global partner. Vidare måste vi under 2006 tillhandahålla konkreta resultat: konkreta resultat när det gäller utvidgningsprocessen och stabilitets- och associeringsprocessen, konkreta resultat när det gäller vår grannskapspolitik som utgör en mycket viktig politik för stabiliteten i Europa och dess närmaste geografiska omgivning, konkreta resultat när det gäller kampen mot fattigdomen genom en omvandling av vårt löfte att fördubbla vårt bistånd till ett konkret faktum och, slutligen, resultat när det gäller att främja europeiska värden i världen, i synnerhet genom stöd för den politiska övergångsprocessen och återuppbyggnaden i Afghanistan, Irak och Palestina. 
 En fråga som kommer att dominera den internationella ekonomiska dagordningen för 2006 är slutförandet av utvecklingsrundan från Doha.
Pascal Lamy sa att en anpassning av förväntningarna inför ministerkonferensen i Hongkong nästa månad inte innebär att vi sänker våra ambitioner inför utvecklingsrundan från Doha. Jag instämmer. Rundan är viktig för att öppna marknader och frigöra handel. Stark export stärker vår tillväxt i EU. Vi vill att rundan ska ge resultat. Det är av den anledningen vårt erbjudande om anslag till jordbrukspolitiken för inte så länge sedan var starkt och villkorligt, och då vill jag betona ”villkorligt”. EU har gjort mer än någon annan för att hålla denna dialog på rätt spår. Våra åtaganden kvarstår, men nu måste andra engagera sig.
Rundan måste vara fokuserad på mer än bara jordbruk, även om det naturligtvis är viktigt. Det måste råda balans. Jag uppmanar därför våra WTO-partner att delta i en uttömmande förhandling, som också omfattar varor och tjänster. I EU behöver vi inte längre ta åt oss av den predikan vi hör från länder som stänger ute de fattigaste från sina marknader och som i vissa fall har högre tullar för jordbruksprodukter än vi har. Jag accepterar inte att vissa människor skyller på EU på grund av denna dialog.
Inom kommissionen anser vi att dessa förhandlingar helt enkelt inte kan genomföras till förmån för ett fåtal stora jordbruksexportörer i länder som är mycket rika eller i länder där utvecklingen sker snabbt. Det är en enorm skillnad mellan de mycket fattiga utvecklingsländerna och de som utvecklas snabbt. Det är dags att sluta predika och inleda förhandlingar.
Kostnaderna för misslyckande är höga, inte bara för handelsnationer utan också för de rättvisa, regelbaserade internationella handelssystem som vi har arbetat så hårt för att utveckla, såväl som för globalt förtroende hos företag. Den internationella ekonomin är i nuläget i behov av positiva nyheter, särskilt med tanke på de höga energikostnaderna. Det ligger därför i vårt intresse att vi uppnår goda resultat under denna dialogrunda. Detta ligger inte endast i vårt intresse, utan det ligger särskilt i de fattigaste ländernas intresse. Därför ska kommissionen lägga fram idéer före Hongkong om hur vi ska kunna säkerställa att detta verkligen är en utvecklingsrunda.
I morgon ska vi diskutera uppföljningen av rådsmötet på Hampton Court. Enighet kring den nya överenskommelse som växte fram där är sammankopplat med dagens debatt. På det informella mötet såg vi en bekräftelse på kommissionens analys av hur man säkerställer våra värden i en globaliserad värld. Om vi vill bevara våra värden måste vi modernisera vår politik.
Vi såg enighet inom områden som människor vill att EU ska leda, dvs. vetenskap och innovation, högre utbildning, energi, gränskontroll och invandring. Det krävs också ett mer sammanhängande EU som utgör en global aktör. Flera av våra interna gemenskapsriktlinjer har nu fått externa aspekter, dvs. miljö, migration, transport, energi m.m. Kommissionen kommer därför att lägga fram idéer för att förbättra sammanhållningen för EU:s externa åtgärder nästa år. Vi förbereder nu en utvärderingsrapport om frågan.
EU-institutionerna måste spela en nyckelroll i denna process genom att återuppbygga ett samförstånd med medborgarna och få till stånd en återkoppling till dem. Det är av den anledningen jag i dag har meddelat att kommissionen under 2006 kommer att utveckla en ny riktigt europeisk energipolitik. Det är bra att människor nu inser att det inte lönar sig att ensam gripa sig an energiutmaningar, och detta gäller på alla EU-nivåer. Även de som förut var de mest motvilliga inser nu att detta är en EU-fråga och att vi står inför samma utmaningar, såsom stigande priser, minskande reserver, ökat beroende av ett fåtal områden i världen, och dessutom behovet av att skydda vår miljö. Vi är i behov av en sammanhängande energipolitik för 2000-talet, och det ska vara en politik för att på ett sansat och bestämt sätt ta itu med dessa frågor.
Vi glömmer ofta bort att den europeiska integrationen faktiskt är en anmärkningsvärd prestation. Det är alltför lätt att glömma bort att det som uppnåddes 2005 var att få ett utvidgat EU att fungera, och det har vi till stor del de nya medlemsstaterna att tacka för. Jag anser att vi kan och kommer att prestera bättre 2006. Vi glömmer väldigt ofta bort att EU inte längre är ett ”Europa i miniatyr”. EU består nu av 25 medlemsstater där människor är fria, självständiga och lever i fred och demokrati. Utmaningen är att få detta utvidgade EU att fungera. Det här året bidrog vi starkt till att möta den utmaningen.
I slutet av veckan ska jag åka till Prag och Budapest för att inspektera och stödja detta nya utvidgade EU. Detta är min övertygelse, eftersom insikten nämligen har ökat om att de eviga debatterna om utvidgning, fördjupning, marknaden och socialt skydd lider mot sitt slut, och även mitt upp i alla svårigheter vet vi att det finns en ökad förståelse för att det krävs en mer europeisk dimension för att vi ska lösa de problem vi står inför.
Det växer fram ett nytt samförstånd om att ett mäktigt och dynamiskt EU inte kan bestå av 25 minimarknader för tjänster eller 25 minimarknader för energi, och att en inre marknad också kräver ett EU som är politiskt och socialt kraftfullt och dynamiskt. Det räcker inte bara med själva marknaden. Själva marknaden kan inte hantera sådana bekymmer som flygsäkerhet, global uppvärmning eller integration av invandrare.
Ja, detta handlar om ett pragmatiskt EU, men pragmatism med principer, som tillför mervärde på områden där vi kan åstadkomma förändring, utforma politik som ger oss en lösning på globalisering och möter de utmaningar och möjligheter som vi står inför när det gäller vår åldrande befolkning, m.a.o. ett EU som utgör en del av lösningen och inte av problemet.
Jag kan dra paralleller med den verksamhet som avser perioden av eftertanke, där ni som parlamentsledamöter är djupt involverade. Eftersom vi företräder institutionerna måste vi visa att vi lyssnar noga på våra medborgare och att vi behandlar deras bekymmer. Därför kommer vi att tillämpa vår plan D för dialog och demokrati, och räkna med ett öppet samarbete med parlamentet.
Det är möjligt att jag har lämnat det viktigaste budskapet om arbetsprogrammet för 2006 till sist. Låt oss tala klarspråk. Om det inte uppnås ett avtal om budgetplanen nästa månad kommer planerna för 2006 knappast att få någon betydelse. Avtalet är ett prov på om EU börjar röra på sig. Hur ska vi kunna ge våra medborgare välstånd, solidaritet och säkerhet utan instrument för att uppnå dem? Avtalet om budgetplanen är nyckeln till att frigöra EU:s resurser 2006. Ett utvidgat och mer skiftande EU kräver ökade investeringar. Vi har solidaritetsansvar gentemot de nya medlemsstaterna som vänder sig till EU för att få stöd i deras snabba och anmärkningsvärda moderniserings- och reformutveckling.
Vi måste dela upp denna börda på ett rättvist sätt. Ingen medlemsstat kan utvidgas utan att det kostar. Jag litar på det brittiska ordförandeskapets sunda förnuft när det gäller att få till stånd en balanserad överenskommelse nästa månad. Jag hoppas att man kommer att göra det genom att förstärka, och inte inskränka, kommissionens och parlamentets gemensamma ambition för ett utvidgat EU. Jag hoppas och anser att förslagen jag lade fram till er förra månaden kan hjälpa till att öppna förhandlingarna.
Min vädjan till er i dag inför 2006 är att vi befäster och bygger på detta nya samförstånd, att vi upprätthåller det gemensamma syftet som kommer att hjälpa EU att komma på fötter igen, ett enat EU som agerar samlat i de frågor som berör våra medborgare mest. Enligt min åsikt är detta det bästa tänkbara svaret på ”nejrösterna” mot konstitutionen tidigare i år. Det är också det som är hjärtat i kommissionens program för vårt partnerskaps andra år. Jag hoppas att ni ger det ert helhjärtade stöd. Jag kan inte tänka mig en bättre signal till våra medborgare än att EU arbetar för dem.
Françoise Grossetête,
   . – Herr talman, mina damer och herrar, Herr Barroso! Programmet som ni presenterar för oss är inriktat på nyckelprioriteringarna inom säkerhet, konkurrens, social rättvisa och den inre marknaden, och vi lägger tonvikten på er önskan att omsätta Lissabonmålen till handling. Men vi måste fortfarande skaffa alla de resurser som krävs för att uppnå dessa mål. Vad som oroar mig är dock att det finns en brist på ambition i fråga om att möta förväntningarna hos ett Europa i kris.
Er metod med plan D, som ska främja demokrati, dialog och debatt är också intressant, förutsatt att den inte blir en plan för demagogi eller desillusion. För det är någonting som saknas i denna plan D, nämligen beslutsamhet: er beslutsamhet när det gäller att finna praktiska lösningar. Vad som oroar mig, herr Barroso, är vad det kommer att finnas för arbeten i Europa om fem år. Inte bara arbeten inom tjänstesektorn, utan arbeten inom industrin. Vilka sorts arbeten kommer fortfarande att finnas i Europa om fem år?
Tillväxt, sysselsättning och säkerhet är de tre pelare som Europa måste bygga sin politik på. Men om vi ska göra detta utan en konstitution behöver vi ett politiskt initiativ som förenar rådet, kommissionen och parlamentet, så att de åtgärder som krävs för att EU:s institutioner ska fungera görs effektiva. Det är under inga omständigheter fråga om att visa förakt för folkomröstningarna. Tvärtom. Ni vet att de framtida utvidgningarna oroar ett stort antal européer. Även om EU obestridligen måste stödja sina närmaste grannars ansträngningar att främja demokrati får ni inte ge intryck av att gå för fort fram och att ständigt vilja utvidga unionen när vi varken har löst våra institutioners eller EU:s finansiella problem.
Herr Barroso! Vi upprepar vår ambition att kunna förlita oss på en stark europeisk kommission. Vi kommer att stödja er, men det är upp till er att lyssna bättre på oss. Rådet är inte den enda institution som ni samarbetar med. Jag vill tillägga att det är väsentligt att förbättra samarbetet mellan EU:s ordförandeskap och parlamentet.
Under det senaste toppmötet, i Hampton Court, uppmanades ni av rådet att ge ny kraft till frågor som rör invandring och inre säkerhet. Vi är verkligen glada över detta initiativ, eftersom rådet hittills i viss mån har bromsat upp det rättsliga samarbete som begärts av vårt parlament. Dessa frågor som rör inre säkerhet och kampen mot terrorism kan inte enbart tas upp på mellanstatlig nivå. Det är därför vi förväntar oss starka initiativ i den här frågan och följaktligen kräver att de åtgärder som rör Internetskydd revideras fullständigt. Dessa åtgärder kommer att ge oss möjlighet att upprätta cybersäkerhet utan att begränsa friheten i fråga om Internet.
”Bättre lagstiftning” betyder inte ”förändra ingenting” utan ”förändra till det bättre”: gör EU:s ingripanden mer målinriktade. Innan vi lägger fram förslag måste vi tänka över EU:s fördelar ordentligt. Detta är viktigt bland annat för att stödja forskningen. Vi välkomnar därför upprättandet av ett europeiskt tekniskt institut. Denna positiva punkt innebär också att man säkerställer att EU-lagtexter genomförs ordentligt. Varje kommissionsledamot borde en gång i kvartalet redogöra tydligt och klart för den aktuella situationen. Vi måste också se över kommittéförfarandet och även bli mer delaktiga i den viktiga processen för att förenkla lagstiftningen. Kommissionen bör inte bara ta itu med de problem som européerna står inför i dag, utan också med morgondagens frågor.
Det är två aspekter som verkar vara särskilt viktiga. Den första rör demografin och den åldrande befolkningen. I detta avseende måste en mer familjeorienterad miljö skapas. Även om det är en av medlemsstaternas befogenheter att skapa denna miljö kan Europeiska unionen försöka att samla de bästa initiativen inom de 25 medlemsstaterna och föreslå effektiva lösningar i fråga om hälsopolitiken.
Den andra aspekten rör den hållbara förvaltningen av naturresurser och, i synnerhet, den drivkraft som energipolitiken har fått. Förslaget om en handlingsplan i fråga om energieffektivitet och förslaget angående utkastet till grönboken, som syftar till att garantera säkra, konkurrenskraftiga och hållbara energikällor, ligger i linje med vad som är önskvärt. Vi kommer att se till att dessa mål blir konkreta, särskilt när det gäller utvecklingen av biobränslen och av transporter på inre vattenvägar.
Slutligen kommer Europa att bli desto starkare genom att sätta press inom internationella förhandlingar. Vi vet att vi inte kan hoppas så mycket på ministerkonferensen i Hongkong, men vi uppmanar er att inte ifrågasätta den reform av den gemensamma jordbrukspolitiken som fastslogs 2003, och att fortsätta stödja ett multifunktionellt jordbruk. Våra förhoppningar inför framtiden kommer emellertid inte att realiseras om vi inte har någon budgetplan före årets slut. Hur skulle vi kunna fungera med en årlig budget? Herr Barroso! Ni sa själv att 2006 kommer att bli ett avgörande år när det gäller att omvandla ord till konkreta åtgärder. Ni vet att ett antal projekt inväntar denna budget. Parlamentet har gjort sin plikt genom Bögebetänkandet. Det är upp till er att sätta press på det brittiska ordförandeskapet att bryta dödläget i Europa. 
Hannes Swoboda,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, kommissionsledamöter! Det finns säkerligen mycket i programmet och i det som ordförande José Manuel Barroso har sagt i dag som vi kan stödja, i synnerhet – och nu tar jag upp en fråga som nämnts av Enrique Barón Crespo – kommissionsledamot Peter Mandelsons försök att hålla förhandlingsrundan i Hongkong rättvis och balanserad. Jag hoppas, trots hans tvivel, att detta kommer att lyckas.
Ert program, herr ordförande, i vilket ni uttrycker önskan att finna nyckeln till EU:s fulla potential, är mycket ambitiöst, men på grundval av vår grupps överväganden av det måste jag säga att det saknas några grundförutsättningar i det.
Låt mig börja med upploppen i de franska städerna. Dessa är visserligen franska händelser, men det är mer djupliggande orsaker som ligger bakom. Nu kanske ni förstår varför vår grupp alltid har understrukit vikten av social sammanhållning, för där människor är arbetslösa, där de inte är integrerade, där de blir isolerade och diskriminerade, ligger oroligheter av detta slag inte långt borta. Detta program saknar i detta hänseende också ett tydligt uttalande om vikten av offentliga tjänster, som är särskilt viktiga i synnerhet i städer, som medel att anpassa och hjälpa människor som inte fått så många möjligheter i livet.
En annan sak som ni hänvisat till, herr kommissionsordförande, är energifrågan. Även om jag har stor respekt för kommissionsledamoten med ansvar för energifrågor och ett gott samarbete med honom måste jag säga att vi ofta har påpekat hur viktigt det är, med tanke på den nuvarande utvecklingen, att kommissionen som helhet tydligt förbinder sig till en politik när det gäller alternativ energi. Det är också nödvändigt att ni i Europa inför den i Förenta staterna nästan allmänna praxisen att de stora företagen förpliktigas återinvestera en större del av sina oproportionerliga vinster i forskning och utveckling. Vi är nyfikna på vad grönboken – som skulle ha varit tillgänglig för en tid sedan – kommer att innehålla, och det kommer säkerligen att bli ämne för en kraftfull och seriös debatt.
För det tredje har vi EU:s forskningspotential, och den måste vi väcka. För närvarande debatterar vi det sjunde ramprogrammet för forskning, men har kommissionen planerat något allmänt system för dess genomförande? För att ge ett exempel gör ni bara en vag och försiktig hänvisning till det europeiska tekniska institutet i ert program, och ändå är det på det området som det behövs mer djärvhet och beslutsamhet från er sida, samt ett allmänt koncept för europeiska universitet. Vi måste sluta understödja amerikanerna genom att exportera unga forskare till dem. Vi utbildar dem och låter dem sedan åka till Förenta staterna, eftersom de har för få möjligheter i Europa. Det finns också behov av ett system där tillgång till forskningsresurser kan förbättras för i synnerhet små och medelstora företag. Detta är också en absolut nödvändighet.
Jag instämmer i det ni har sagt om ”bättre lagstiftning”. Det ligger i många stora, och små och medelstora, företags samt i den enskilda medborgarens intresse att vi åstadkommer detta. Även om vi stöder kommissionens vice ordförande i hennes planer är bättre lagstiftning en uppgift också för oss i parlamentet. Vi måste göra betydligt mer än vi tidigare har gjort för att förklara, försvara och motivera vartenda lagstiftningsinitiativ för allmänheten, och vi måste visa lyhördhet när vi gör det. Vi måste agera med större målinriktning. Detta handlar inte så mycket om att kommissionen ska granska enskilda åtgärders laglighet, utan om medlemsstaternas möjlighet att uppnå de mål som är knutna till EU:s lagstiftning.
Ni gjorde rätt i att hänvisa till sociala frågor, men det är långt ifrån tillräckligt tydligt i programmet att den ekonomiska och den sociala utvecklingen måste gå hand i hand. Vad jag skulle vilja är att ni, på kommissionens vägnar, nästa år utarbetar en rapport om utvidgningens framsteg – vilket är ett ämne som jag skulle vilja återkomma till, fastän jag då kanske ger det en annan innebörd. Det existerar en stor skepsis hos allmänheten. Många människor i de gamla medlemsstaterna får intrycket av att utvidgningen används för att sänka den sociala standarden och skatterna. När jag tänker tillbaka på den debatt vi förde med er, herr kommissionsordförande, och med kommissionsledamot Charlie McCreevy, får jag känslan av att vi inte lyckades förmedla hur viktig den sociala frågan är för oss. När jag nu läste i – kommissionens främsta organ – att kommissionsledamot McCreevy är helt emot skatteharmonisering börjar jag undra om vårt mål verkligen är att fortsätta skära ned på direkta skatter och göra oss själva inkapabla att finansiera våra sociala tjänster och övriga infrastrukturtjänster. Vill vi ha ett enda, gemensamt Europa med mycket lägre social standard? Vi – och med det menar jag de gamla och nya medlemsstaterna tillsammans – måste sikta på att åstadkomma ett socialt Europa. Jag skulle vilja se att kommissionen utarbetar en rapport om detta under det kommande året.
Enligt en färsk artikel i förväntas många av statsmännen i de större länderna – Gerhard Schröder, Jacques Chirac, Tony Blair – att dra sig tillbaka inom de närmaste åren. Polen har en helt ny regering. I en tid när nya regeringar och nya regeringschefer kommer till makten måste kommissionen ta på sig en ledarroll i detta vårt Europa, som dessa nya människor kanske inte känner till lika väl, om det europeiska idealet inte ska blekna ytterligare. Om ni antar en sådan ledarroll kommer vi att stödja er, men om ni gör det vill vi att ni gör ett socialt Europa till ett av era mål. 
Silvana Koch-Mehrin,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, ledamöter av kommissionen! Arbetsprogrammet för 2006 är inte vilket program som helst. Det måste vara ett program som återigen gör EU synligt för varje medborgare och, dessutom, synligt på ett positivt sätt.
EU:s problem med trovärdighet och acceptans kanske inte längre är förstasidesstoff i pressen, men det har naturligtvis inte försvunnit än, och det kan vara tillbaka på löpsedlarna när som helst. Den utmaning som EU står inför är desto större då problemet är långt ifrån övervunnet: vi måste med EU:s politik bevisa för allmänheten att det är värt det. Detta kan göras med begriplig politik som ger resultat, och de bästa möjliga resultaten dessutom. Det innebär inte att stifta så många lagar som möjligt som påverkar största möjliga antal människor på största möjliga sätt. Den stora frågan inom ett enat Europas politik måste tvärtom alltid handla om hur vi kan föra Europa till toppen.
I det sammanhanget är arbetsprogrammets titel, ”att tillvarata hela EU:s potential”, helt rätt. Jag kan tillägga att detta var grundprincipen i de liberalas valkampanj 2004, och det gläder mig att ni använder er av den. Det är också en av anledningarna till att det gläder mig att arbetsprogrammet utformats i samarbete med parlamentsutskotten. Att sätta ihop ett gemensamt program för samtliga EU-institutioner är ett steg i rätt riktning. Faktum är att allt annat är fragmentariskt, och allmänheten betraktar det inte längre som försvarligt.
De fyra kärnområdena – som det redan har hänvisats till – är helt klart de rätta. Följaktligen är det mycket långt kvar tills påståendet att den här politiken är förankrad bland medborgarna är uppfyllt. Arbetsprogrammet uppfyller tyvärr inte kravet på att vara förankrat bland medborgarna varken när det gäller struktur eller när det gäller innehåll. Det kan i vilket fall som helst inte kallas bättre lagstiftning när de två delar som har lagts fram inte har något som helst med varandra att göra, och programmet följaktligen inte är enhetligt.
Jag skulle vilja understryka ett par områden som är särskilt viktiga för oss liberaler och demokrater. Det är mycket bra att Lissabonmålen får högsta prioritet; en konsekvent politik som är inriktad på utbildning, forskning och tillväxt kommer att skapa fler arbeten och därigenom göra EU konkurrenskraftigt. Detta omfattar naturligtvis förverkligandet av den inre marknaden för tjänster, inklusive finansiella tjänster. Det är också viktigt att vi är ambitiösa när det gäller att driva reformen av jordbrukspolitiken framåt genom att, bland annat, omfördela mer medel till lantbruksvetenskaplig forskning och teknologi.
När det gäller inre säkerhet anser vi att två aspekter måste tilldelas lika stor betydelse: behovet av säkerhet och respekten för frihet. Faktum är att ett inskränkande av EU:s friheter, de friheter som terroristerna kämpar mot, inte kommer att ge oss större säkerhet eller hjälpa oss att övervinna terrorismen.
EU är ett exempel, unikt i världen, på hur bestående fred kan upprättas mellan länder som tidigare varit fiender. EU är också unikt i fråga om fredlig export av marknadsekonomi, demokrati och mänskliga rättigheter. Hur fantastiskt detta än är måste vi sträva i en och samma riktning om vi ska fortsätta att lyckas, och eftersom frågan är vilken den skulle vara är vi, som EU:s lagstiftare, förpliktigade att finna begripliga, pålitliga och omedelbara svar. Detta måste utgöra en del av vår arbetsdag; det måste bli vårt dagliga arbete. Under de kommande veckorna måste vi med detta arbetsprogram för 2006 statuera ett exempel på hur det ska gå till.
Utöver detta måste det dock finnas en gemensam dröm att förena oss som européer. Victor Hugo sa en gång att det inte finns något mäktigare än en idé vars tid är mogen. EU var en sådan idé, och det är den fortfarande. Arbetsprogrammet kan bli en byggsten i den här idén, men det måste passa in i bilden av ett Europa som vill avancera och, allra viktigast av allt, bli starkare. 
Pierre Jonckheer,
   . – Herr talman, herr Barroso, ledamöter av kommissionen! Den första tanke jag får när jag lyssnar till er, herr Barroso, och när jag läser kommissionens text är att önska er lycka till i arbetet och att önska oss alla lycka till i vårt arbete, för parlamentet kommer naturligtvis att ha ett ord med i laget, och medbeslutanderätt, i varje projekt. Det känns trevligt när jag hör er säga ”välstånd, solidaritet, säkerhet”. Det finns andra sorters treenigheter: frihet, jämlikhet, broderskap. En annan term som står att finna i stadgan om de grundläggande rättigheterna är värdighet, tillsammans med termen rättvisa. Det är dock ett begrepp som saknas, och det är hållbarhet. Jag för min del sa till mig själv: ordet [hållbar] låter faktiskt trevligt på engelska. Den franska motsvarigheten, låter inte alls lika trevlig. Och den underliga termen låter ännu värre. En annan treenighet skulle kanske kunna vara: leva, påverka och älska. Det är bara ett förslag!
Men allvarligt talat, varför är det så bråttom? När man lyssnar på er – och ni är en vältalare talare – säger man till sig själv: ”Han har rätt.” Men någonting saknas, och min grupp känner sig ständigt lite orolig. Denna oro skulle, om jag återigen får framställa det som någonting påtagligt, verkligen försvinna om den strategi för hållbar utveckling som ni har kungjort för december inte visade sig vara Pappa Barrosos stackars barn för, ni förstår, den välbekanta bilden av era tre barn förblir inristad i våra minnen. Jag ska försöka förklara vad jag menar: ni hänvisar ständigt till Förenta staternas ekonomi, men är ni medveten om att det ekologiska täckningsområdet för Förenta staternas ekonomi är sex gånger större än vad planeten klarar, medan täckningsområdet för EU:s ekonomi varierar mellan tre och fyra gånger av vad planeten klarar? Det är vad en studie som utförts av Världsnaturfonden visar på, och det skulle vara intressant om kommissionen, som en del av denna strategi för hållbar utveckling, skulle kunna tala om för oss om man erkänner denna slutsats och om man har dragit några slutsatser av den när det gäller den europeiska offentliga politiken.
Vad gäller frågan om företag och konkurrens är miljövårdarna absolut övertygade om att företag inte är de huvudsakliga, utan de avgörande, aktörerna i fråga om hållbar utveckling. Det är anledningen till att min grupp tillsammans med Europaparlamentet, i vetskapen om att företag slits mellan ansvaret gentemot sina aktieägare varje kvartal och behovet av att utforma strategier för hållbar utveckling, ständigt betonar behovet av att fastställa mål som stöds av siffror. Vi vill därför se 20–25 procent förnybar energi 2020, och vi vill se bilar som förbrukar 2,5 liter bensin per 100 km 2020, för 70 procent av oljekonsumtionen i Europeiska unionen är kopplad till transport.
När det gäller den ekonomiska och sociala frågan, herr Barroso, skulle det vara förståndigt att övertyga människorna om att EU:s inre marknad inte kan byggas på social dumpning. Från och med nu måste det tillkännages – ni överskrider inte era privilegier genom detta – att den kompromiss som lagts fram av Evelyne Gebhardt om principen om ursprungsland kan godkännas av kommissionen. Låt också de nya medlemsstaterna och, framför allt, regeringarna få veta att de begränsningsklausuler som införts när det gäller alla EU-medborgares arbetsrätt är värdelösa och oacceptabla och att de kan tas bort den 1 maj 2006.
Detta är ett antal förslag som jag velat dela med er. Jag har inte tid att fortsätta, men om ni vill kan jag tala med er om dem vid något annat tillfälle. 
Roberto Musacchio,
   . – Herr talman, herr Barroso, mina damer och herrar! I inledningen av valperioden sa jag här i kammaren att parlamentet är ett resultat av val där alla regeringspartier besegrats – med början i ert land, herr Barroso, Portugal.
Det var ett tecken på en ekonomisk och social kris som också var bunden till EU:s politik, det vill säga frihandelspolitik. Vi var i behov av beslutsamma åtgärder, men sådana vidtogs inte – inte ens efter resultaten av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna i vilka konstitutionsfördraget förkastades. Man var faktiskt frestad att ignorera folket i stället för att ändra politiken.
Sedan följde Tony Blairs ordförandeskap, där han har presenterat sig själv som svaret på Europas problem, när det är tydligt att han i stället utgör en väsentlig del av dem. Hans ordförandeskap närmar sig minsann sitt slut, och vi har inte ens nått någon överenskommelse om budgeten. Detta är ett misslyckande som ni, herr Barroso, måste ta ett lika stort ansvar för som Tony Blair, eftersom ni och er kommission har funnits med under alla stadier av krisen sedan den uppenbarat sig, och faktiskt i slutändan har förvärrat saken.
Vad kan vi säga om ert senaste förslag, om en förenkling som i själva verket skulle innebära att inte göra de bra sakerna, såsom REACH-direktivet, utan i stället göra de dåliga sakerna, såsom Bolkesteindirektivet? Saken är den att frihandelsrundan leder in EU i en återvändsgränd. Problemet exemplifieras inte av EU eller av utvidgning eller av Turkiet utan av frihandel, och i dag har ni återigen föreslagit att gå in i denna återvändsgränd.
Vi behöver i stället någonting helt annat. Vi måste utarbeta en plan för att ge nytt liv åt kvalificerad utveckling och en form av social sammanhållning med vilken EU:s sociala modell skulle kunna återinföras som ett alternativ till den nordamerikanska modellen, inte som en dålig kopia av den.
För att kunna utföra detta behöver vi en sundare budget som inte är helt avskalad, och en rad förordningar som främjar en ökad harmonisering och inte Bolkesteindirektivets sociala ”dumpning”.
Vi behöver ett samarbete inom Europa och med andra länder för att återuppta den kvalificerade utvecklingen, och inte meningslös konkurrens eller WTO:s fördärvliga diktatur. Vi måste prioritera nyskapande och miljö, inte det absurda och katastrofala återupplivandet av kärnenergi. Vi behöver kommunikationsnät där respekt för miljön främjas och inget överseende visas med dess förstörelse.
Vi måste ge invandrare medborgarskap, och se till att det som hände i Lampedusa och Melilla inte upprepas. Vi måste garantera demokrati och inte de så kallade säkerhetspaketen som påverkar de demokratiska rättigheterna negativt och som vidare har avvisats av det brittiska parlamentet. Vi måste välja fred och inte krig. Vi borde ge företräde åt ett demokratiskt parlament, inte bara ännu en byråkratisk organisation.
Slutligen behöver vi regeringar på vänsterkanten som vill förändra och inte förstora oacceptabla koalitioner. Vi föreslår en europeisk vänster som kopplas allt närmare ett europeiskt samhälle som vill se en förändring. 
Nigel Farage,
   . – Herr talman! Jag gratulerar José Manuel Barroso för att ha utarbetat detta utomordentliga dokument. Herr Barroso! Er fasta övertygelse att skapa en enhetsstat av EU har inte försvagats av någonting så förargligt som resultaten av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna. Jag undrade till och med om Tony Blairs ansträngning för att få färre regler och slopa onödiga lagar skulle hejda er en aning, men inte alls. Utan att låta sig nedslås har ni utarbetat det mest ambitiösa arbetsprogram som någonsin har skådats i EU:s historia. Vad synd att det brittiska ordförandeskapet inte ansträngde sig för att inställa sig här denna morgon för att lyssna på er!
Utöver utvidgningen av befogenheter för rättsliga och inrikes frågor, inrättandet av EU-visum, alltintill förordningar om barnleksaker, märker jag att ni, när det gäller budgeten, säger att det måste finnas tillfredsställande system för revision och kontroll. Det är ganska dråpligt med tanke på att revisionsrätten just denna vecka vägrar att godkänna era räkenskaper för elfte året i rad.
Ni gick miste om konstitutionen, och nu hotar ni väljarna i Frankrike och Nederländerna med förakt. Många fransmän kände att de genom att rösta ”nej” skulle hejda EU:s ström av byråkrati. Precis som deras öde svek dem vid Maginotlinjen 1940 kommer återigen fiender från fria, självständiga stater in från alla håll och tar över allting.
Med detta arbetsprogram har ni bevisat att ni inte har lärt er ett dugg och att ni helt enkelt inte fattar.
Brian Crowley,
   . – Herr talman! Jag vill tacka ordförande José Manuel Barroso och hela kommissionen för att de närvarar här denna morgon. Det är beklagligt att parlamentet i sin tur inte kunde gengälda detta när det gäller antalet närvarande.
En av nyckelfaktorerna i granskningen av arbetsprogrammet är att verifiera att de idéer och förslag som presenteras i det motsvarar EU-medborgarnas aktuella behov.
Jag skulle därför kort vilja ta upp ett par punkter i José Manuel Barrosos tal. Han talade mycket riktigt om Doharundans betydelse, och den effekt den kommer att ha för ökad handel och dessutom för åtaganden avseende social rättvisa, som dock inte är ett heltäckande programpaket. Detta kommer inte endast att påverka EU utan hela världen. Trots ordförande Barrosos utfästelser är jag lite bekymrad över att folk inom kommissionen och parlamentet försöker begära mer från jordbrukare i EU, som en förberedelse inför förhandlingsrundan i Hongkong. Trots att jordbrukare fick veta att 1999 års jordbruksreform utgjorde en slutgiltig uppgörelse om den gemensamma jordbrukspolitiken uppmanas de att genomföra ytterligare inskränkningar och uppoffringar. Under 2003 och 2004 fick de meddelande om att ytterligare justeringar krävdes för att beakta de förestående diskussionerna med WTO. Vi upptäcker plötsligt att fler krav har ställts på EU:s jordbrukssektor. Vi kan inte uppfylla dessa krav om vi i framtiden vill upprätthålla en kärnfull, hållbar jordbrukssektor i EU. Detta handlar inte endast om jordbrukares intressen; det är nämligen också en mycket tydlig och viktig fråga när det gäller livsmedelssäkerhet, säkrande av livsmedelsförsörjning, livsmedelskvalitet och -standard, och en försäkran om att biologisk mångfald och tillgängliga alternativ upprätthålls på EU:s landsbygd.
För att gå vidare till de åtskilliga förslagen inom arbetsprogrammet välkomnar jag de initiativ som nu tas om ett meddelande om barnens rättigheter. Det är på tiden att EU tar barnens rättigheter på allvar; de utgör nämligen 40 procent av vår befolkning men har ingen ställning eller status i EU:s politik eller åsikter, förutom de ord vi använder för att uttrycka vår vilja att skydda dem. Med tanke på den tekniska utvecklingen måste de olika föreställningarna om barnens rättigheter också sammankopplas med IT-säkerhet. Trots den beundransvärda avsikten, den lysande innovation och de möjligheter som Internet erbjuder oss, har vi alla sett att det också utnyttjas av människor som vill fördärva oskyldiga sinnen och fördärva Internetbruket genom pedofilihandel och barnpornografi.
När det gäller hållbarhet har de senaste månadernas höjda olje- och bränslepriser sänt chockvågor genom var och varannan ekonomi och dessutom satt skräck i privata konsumenter. Vi får inte glömma att oljepriset också påverkar dig och mig och alla enskilda konsumenter, och inte bara ekonomin; detta gäller inte heller bara vårt bilbränsle utan också varupriserna i våra affärer, våra resor till och från arbetet osv. Tiden är mogen för att utveckla en gemensam europeisk energimarknad, i vilken vi kan utnyttja den kollektiva styrkan hos de 25 medlemsstaterna för att uppnå bättre pris, och kan föra samman de idéer, det intellekt och den innovation som finns i dessa 25 länder för att hitta alternativa bränsleleverantörer, och särskilt för att hitta nya sätt och nya mekanismer för att spara på energi. Av den anledningen är också förslaget till ett direktiv om biobränsle värt att välkomna. Man borde dock lägga större vikt på sol-, vind- och vattenenergi, eftersom det också kan bidra mycket till en slutlig energiplan.
Det spelar ingen roll vad en del säger, för i slutändan är budgetplanen det enda som spelar någon roll. Om vi inte har pengarna kan vi inte vidta de åtgärder och föra den politik vi vill. När det gäller beslut om budgetplanens innehåll måste det emellertid vara medlemsstaternas skyldighet att utarbeta ett paket, eftersom de återigen är kassörerna för EU:s framtida agerande. Det är upp till dem att besluta om huruvida de ska bidra med pengar till de fonder vi behöver för att förverkliga dessa viktiga åtgärder. Att regeringarna än så länge har misslyckats med att nå avtal om detta är oacceptabelt för alla. Det är ironiskt att de nya medlemsstaternas regeringar är de som står i spetsen för hur vi ska lösa frågan om budgetplanen.
Vi får dock inte använda detta misslyckande med att få till ett avtal som en förevändning för att blockera och hindra de försök som för närvarande kan göras. Herr ordförande Barroso! Jag välkomnar möjligheten att samarbeta med er och med er kommission för att få till stånd detta program. 
Jean-Claude Martinez (NI ).
   – Herr talman, herr Barroso! Ceutahändelsen har passerat, Melillahändelsen har passerat och nu är det förorterna som står i brand. Världens medier ställer frågor och vi, vad gör vi? Vi utformar ett lagstiftningsprogram. För vad? Global uppvärmning exempelvis, vilket verkar vara logiskt. När bilar och skolor står i brand finns verkligen problem med global uppvärmning och, därmed, med efterlevandet av Kyotoprotokollet. Vi skulle vid sidan av Mariann Fischer-Boel kunna göra ytterligare något för att försämra vårt jordbruk som sådant: Peter Mandelson skulle kunna nå en överenskommelse i Hongkong, och vi skulle för vår del få en något högre arbetslöshet. Låt oss anta några fler direktiv, så kommer berget av lagstiftning till sist att göra oss fullständigt maktlösa. Jag kan till och med gå så långt som att föreslå en rubrik till José Manuel Barrosos lagstiftningsprogram: ”Operation dimma och speglar”, för programmet är en dimridå som döljer trevliga idéer som dock maskerar tragedier.
Ett sista ord, herr Barroso: En juldag på 400-talet e.Kr. frös Rhen efter en klimatförändring. Tusentals stridsvagnar korsade Rhen, och Rom plundrades. Vet ni vad den romerska senaten gjorde under denna vinter 483? Man utformade ett lagstiftningsprogram.

 – Herr Cohn-Bendit! Var vänlig att avstå från kommentarer. 
Ingeborg Gräßle (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, ledamöter av kommissionen, mina damer och herrar! Detta vårt Europa kan med 96 prioriterade projekt, av vilka 32 är av lagstiftningskaraktär, inte anklagas för att inte planera, och det förtjänar respekt, i synnerhet om man tänker på att denna lista inte ens omfattar den lagstiftning som faktiskt borde vara en prioritet under 2006, bestående av omkring 50 rättsliga grunder för de fleråriga programmen för perioden 2007–2013.
I grund och botten ger alltså det paket som vi diskuterar i dag inte någon tydlig yttre indikation på dess verkliga innehåll, och vart tog subsidiaritetsprincipen eller bedömningen av den vägen? Rådet, som i dag lyser med sin frånvaro, har återigen pinsamt misslyckats med att delta i detta planeringsarbete, för att inte tala om att fastställa prioriteringar för det. Nästa års två ordförandeskap, det österrikiska och det finska, har till och med gått så långt att de i ett brev av den 19 oktober tillkännager sina egna arbetsprogram för 2006, så detta är något att se fram emot, liksom hur allt detta ska kunna samordnas.
Det var rådet som, genom och under detta samrådsförfarande, skulle ha kunnat ge ett bevis på sitt engagemang i subsidiaritetsprincipen genom att involvera de nationella parlamenten på det sätt som föreskrivs i konstitutionen. Rådet kunde ha satt sin prägel på det här förfarandet genom att tala med parlamentet och kommissionen, i stället för att hålla oss ovetande om vad som ska ske härnäst och vilka förslag som rådet självt kommer att lägga fram.
Parlamentet har fastställt en reserv för tjänster inom kommissionen som endast kommer att betalas ut om arbetsprogrammet godkänns. Det skulle vara bra om detta arbetsprogram verkligen skulle omfatta alla de projekt som vi redan nu vet kommer att finnas på dagordningen för 2006, och om det togs större hänsyn till subsidiaritetsprincipen i det, i fråga om förfaranden och innehåll. 
Jan Andersson (PSE ).
   – Herr talman! Från kommissionens sida sades det att Lissabonstrategin återspeglades i detta arbetsprogram. Det gör den delvis men inte fullt ut. Ni kanske minns att vi hade en diskussion om balansen i Lissabonstrategin. Vi från parlamentet framförde då att socialpolitik, social rättvisa och social sammanhållning inte får inte ses som en restpost efter tillväxt och sysselsättning. Jag trodde att vi hade kommit överens om att vi skulle se socialpolitiken som en integrerad del i Lissabonprocessen. Det återspeglas inte i det här arbetsprogrammet. Den sociala dimensionen är mycket liten.
Vi har pratat om att bättre lagstiftning inte per definition innebär mindre lagstiftning. Jag kan konstatera att det på det sociala området inte finns någon lagstiftning överhuvudtaget. Det finns tre meddelanden och en grönbok, vilket jag välkomnar, men det finns ingen lagstiftning alls. Det är inte så att parlamentet inte har kommit med förslag. Låt mig ta upp ett par av dem. Det första rör de nya anställningsformerna, de s.k. atypiska anställningsformerna, som växer fram lavinartat, och som innebär mindre trygghet, mindre inflytande och sannolikt mer stress på arbetsplatserna. Vi har efterfrågat ett direktiv som tar upp dessa nya anställningsformer.
För det andra har ni, herr Barroso, och jag varit på en konferens om omstrukturering. Jag uppfattade det som om vi var överens om att vi för att kunna genomföra omstruktureringen måste göra det på ett sätt som involverar löntagarna i processen. Vi har instrument på europeisk nivå. Vi har de europeiska företagsråden, och vi har från parlamentets sida efterfrågat en revision av de europeiska företagsråden. Vi har inte sett någonting av detta.
Avslutningsvis vill jag bara ta upp frågan om ett program för att integrera de funktionshindrade, ett icke-diskrimineringsprogram, inte bara på arbetsmarknadens område utan överallt. Det lyser också med sin frånvaro. 
Diana Wallis (ALDE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionens ordförande för att han i så stor utsträckning sätter kommissionens program i ett politiskt sammanhang.
Jag skulle vilja göra en liten anmärkning, nämligen att när jag kom hit till parlamentet för sex år sedan betraktades möjligheten att frigöra den potential som EU:s inre marknad har mot bakgrund av att fullt ut kunna utnyttja fördelarna med e-handel och införandet av euron. Många initiativ inleddes på det civilrättsliga området, vilka säkerställde att på de områden där vi tillhandahåller möjligheten till fri rörlighet, att bedriva affärsverksamhet, att arbeta, att ägna sig åt innovationer, att handla och köpa, måste vi utveckla en balanserade rättslig ram som skapar säkerhet och tillgång till rättvisa.
Kriget mot terrorismen har kommit emellan, och hela området för straffrätt har kommit att dominera, men borde det ske på bekostnad av civilrätt, som i detta program endast är värt ett stycke och vare sig några nya initiativ eller ens något samråd? Det räcker med att ni tittar i våra brevlådor för att se att vi inte åstadkommer något på området för civilrätt. Det räcker med att ni tittar i föredragningslistan från utskottet för framställningar. Bristen på tillgång till civilrätt eller tillgängliga gränsöverskridande kompensationsmekanismer orsakar större skada på våra medborgares liv jämfört med, lyckligtvis, de som berörs direkt av terrorism. Var vänliga och koncentrera er på civilrätt. 
Esko Seppänen (GUE/NGL ).
   – Jag har bekantat mig med kommissionens dokument. Min slutsats är entydig: mycket prat och lite handling. Globaliseringen, som i verkligheten är en modern variant av kapitalismen, tas för given, som om den vore en naturlag. I EU-lagstiftningen stöds idén att europeiskt arbete borde leda till billig arbetskraft, export av arbetstillfällen utomlands och ett hissande av bekvämlighetsflagg på medlemsstaternas arbetsmarknader.
Jag letade i arbetsprogrammet efter en rättslig grund för kommissionsordförandens tillkännagivande av att Frankrike ska ges ett stöd på ytterligare 50 miljoner euro med anledning av de fordon som har bränts på gatorna under de senaste veckorna. Jag anser inte att det i den nuvarande lagstiftningen finns någon rättslig grund för den här formen av ekonomiskt stöd, och man föreslår inte heller något sådant i kommissionens arbetsprogram. Är avsikten att muta Frankrike till att godkänna EU:s finansieringsplaner genom olagliga subventioner?
Kommissionen föreslår att den allmänna opinionen ska manipuleras på ett sådant sätt att den betraktar det på ett mer fördelaktigt sätt. Detta är propaganda och indoktrinering, även om kommissionen talar om brist på kommunikation. Kommissionen företräder en majoritetsdiktatur på det sätt som den sprider information, eller så mäts demokratin genom den inställning som majoriteten intar när den lyssnar till minoriteterna. I vilket fall som helst röstade majoriteten i folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna mot kommissionens meddelande- och propagandadiktatur.
Förkastandet av konstitutionen var demokratiskt och förde inte EU till någon kris. Misslyckandet att godkänna finansieringsramen för perioden 2007–2013 uppehåller emellertid EU:s arbete. Eftersom detta kan vara ett undantagstillstånd bör kommissionen börja utarbeta ettåriga strukturfondsprogram och andra program, med andra ord en plan B. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! De nationella och regionala parlamenten bör gå igenom hela det årliga programmet och, under rubriken ”mindre och bättre”, följa detta på grundval av närhetsprincipen och proportionalitetsprincipen. Vi vill behandla färre frågor och i gengäld höja kvaliteten på arbetet. EU bör endast anta bindande lagstiftning på gränsöverskridande områden där de nationella parlamenten inte kan lagstifta effektivt själva. På så vis skulle väljarna inte ha något att förlora, men allt att vinna, och vi skulle ha medbeslutanderätt i stället för att vara maktlösa. Om EU dock gör anspråk på befogenheter på områden där de nationella parlamenten kan lagstifta själva, förlorar vi både i inflytande och i demokrati.
Kontroll på grundval av närhetsprincipen borde införas i parlamentets fackutskott, så att utskottet för sociala frågor behandlar förslag på det sociala området och utskottet för transport behandlar förslag om transport osv. – ett förfarande som antogs i Danmarks utskott för EU-frågor i fredags. Därefter bör de nationella utskotten för EU-frågor avge yttranden och mötas vid konferensen mellan organ för EG-frågor (COSAC) för att anta det årliga programmet, och företrädesvis göra detta på ett sådant sätt att vi kan se vem som har röstat för vad. Årsprogrammet bör därefter respekteras av och diskuteras i Europaparlamentet och rådet. Först då ska kommissionen uppmanas att utarbeta lagstiftning, som då skulle ha stöd nedifrån och upp. Detta skulle vara en motsats till den nuvarande situationen, där kommissionen själv övertar befogenheten och använder sitt initiativmonopol, de 3 000 hemliga arbetsgrupperna och sitt tillträde till EG-domstolen för att centralisera ännu mer makt i Bryssel.
Det finns ingenting som är så dåligt att det inte duger till någonting. Centraliseringen har lyckligtvis lett till att väljarna vägrade ge sitt samtycke, som vi såg i Nederländerna och Frankrike. Det årliga programmet innehåller trots detta mycket från det förkastade konstitutionsfördraget. Nejrösterna bör respekteras. Allt från konstitutionen bör strykas. Tack, herr talman – om det nu finns något att tacka er för. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar för det nya italienska socialistpartiet. Europa står inför krävande, tydliga och angelägna utmaningar. Det råder inget tvivel om att den gamla världen under 1900-talet nådde aldrig förut skådade nivåer av frihet, framåtskridande och välstånd. Trots detta har denna anmärkningsvärda tillväxt även skapat nya problem som ger upphov till skillnader, faror och spänningar.
Den senaste tidens händelser som har skakat franska förorter är en tydlig signal på att säkerhetsproblemen inte längre enbart handlar om faror som uppkommer utanför våra gränser. Faktum är att den senaste tidens händelser ännu en gång tvingar oss att se på det som sker inpå vår egen knut, vilket gör att vi måste söka lösningar på de vardagliga problem som är så vanliga och välbekanta att de alltför ofta undgår vår uppmärksamhet.
Vår nutid är en tid av anmärkningsvärd utveckling i kombination med rasande stagnation, av möjligheter som öppnar för en bättre framtid, men även av framväxande hot, av ett ökat välstånd som ändå har lett till att nya sjukdomar har uppstått. Det förefaller därför klart att vi fortfarande har en lång väg kvar att gå.
Vi instämmer i de huvudsakliga punkterna i det förslag som vi behandlar. Kommissionens arbetsprogram, som läggs fram omsorgsfullt och med övertygelse av José Manuel Barroso, koncentreras med all rätt på vissa nyckelmål: välstånd, solidaritet och säkerhet, samt unionens roll som global partner. Det finns frågor som kräver ett oupphörligt engagemang, en effektiv strategi och i vidare bemärkelse lämpliga resurser för åtgärder som kommer att få en verklig effekt på den europeiska socioekonomiska situationen. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som min grupps samordnare i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd vill jag välkomna den uppmärksamhet som kommissionen ägnat för att fullborda den inre marknaden på flera viktiga områden, och det vill jag också tacka kommissionsledamoten och hans grupp för. Vi kommer att följa det mycket noga.
Samtidigt är jag på det hela taget mycket kritisk till detta dokument. Det är ett märkligt dokument. Mina kolleger talade om prioriteringar. Jag ska bara ta upp följande citat ur det: ”Dagens främsta prioritet är att tillvarata hållbar dynamisk tillväxt och arbetstillfällen i EU.” Det står på sidan 27 i dokumentet. Vad har vi för prioriteringar när det vi ser är en fristående förteckning på 96 poster sammanfogade i en godtycklig ordning, och som inte tydliggör vad som är rättsligt och icke rättsligt? Herr Barroso! När det gäller arbetsplanering vill jag hur som helst veta vilka arbeten som redan pågår. Det räcker inte med att jag får information om de 96 saker som ni påbörjar; jag vill veta hur det nuvarande arbetet som vi har bett er att göra fortskrider och vilka prioriteringar ni har avsatt till det.
Eftersom jag anser detta vara helt obegripligt är det en sak till jag skulle vilja veta. Det gläder mig att se alla ledamöter i er kommission här, men vi vill att ni arbetar mycket bättre tillsammans, i ett mer integrerat beslutsfattande, för att hantera de väsentliga frågor som ni själv har placerat högst upp på er dagordning, och som handlar om konkurrenskraft, arbetstillfällen och tillväxt i Europa. Det kommer inte att ske genom 96 fristående förslag, utan genom att er kommission samarbetar för att ta itu med dem. Varför ser vi ingenting sådant i ert program? Jag säger det också till Margot Wallström som sitter här och som förväntas hjälpa oss med att rapportera om dessa saker – hjälpa oss. Hur ska jag berätta för mina väljare och företag att kommissionen tänker arbeta för konkurrenskraft och arbetstillfällen med den här uppsättningen av 96 fristående förslag?
Trots det påstår jag att det är värt att ta en titt på vad som händer i kommissionsledamot Günter Verheugens arbete om bilar inom ramen för ett integrerat initiativ för konkurrenskraft. Jag vill berömma honom för detta initiativ och för många andra. Låt oss se mer av den sortens arbete och inte en sådan här inköpslista med fristående förslag. 
Ieke van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Flera av de tidigare talarna har redan gjort jämförelsen med Förenta staterna. Jag är aktiv inom utskottet för ekonomi och valutafrågor, som även har många transatlantiska kontakter. Jag har lagt märke till att det finns en slags omsvängning i bedömningen av utvecklingen, särskilt på finansmarknaden.
Jag vet inte om ni har sett rubriken i morgonens , där det återigen står att Förenta staterna avundas oss för det som parlamentet nådde under den senaste sammanträdesperioden. I oktober gav vi oss i kast med en 800-sidig lunta med bestämmelser om kapitalkrav för banker, som placerar oss långt före Förenta staterna. Det är allmänheten inte tillräckligt medveten om. Jag vet inte om ni känner till Jeremy Rifkins bok om, men även i den boken antyds det att vår uppfattning i detta avseende ibland är felaktig.
Det som förvånar mig är att kommissionen inte är medveten om att vi skulle kunna göra mycket mer med Lissabonstrategin och den makroekonomiska politiken. I Europa blir vi ofta nedstämda när saker och ting går fel, men vi glömmer att detta även ger oss möjligheter. Vi kunde till exempel dra fördel av missnöjet med stabilitets- och tillväxtpakten för att förbättra den makroekonomiska politiken nu, och vi kunde utnyttja vår fördel när det gäller bestämmelserna för finansmarknaderna för att effektivt använda de investeringar som detta kan leda till och få kommissionen att styra den makroekonomiska politiken.
Jag är rädd för att inställningen att marknaden kommer att klara sig själv även kan tillskrivas er liberala uppfattning. Jag anser att amerikanerna kan hjälpa er att komma ifrån denna föreställning. Marknaden klarar sig inte själv. Vi kommer att behöva visa vägen, och när det gäller detta förväntar vi oss att kommissionen tar ledningen. 
Anneli Jäätteenmäki (ALDE ).
   – Den europeiska integrationen kommer inte att lyckas om den inte bygger på gemensamt ansvar. Det räcker inte att bara inrätta en gemensam marknad och en gemensam valuta, även om de bidrar till ytterligare integrering. Kommissionens prioriteringar för välstånd, solidaritet och säkerhet är viktiga och rätta.
Det finns 18,8 miljoner arbetslösa i EU – nästan 20 miljoner. Vad betyder EU för dem, och vad kan EU erbjuda? Inte solidaritet, välstånd eller säkerhet i alla fall. Bara ord är inte tillräckligt; vi behöver konkreta åtgärder.
Herr talman! EU måste inrikta sig på väsentligheterna. Kommissionens beslut att vi ska göra oss av med onödig lagstiftning och byråkrati och förenkla EU-lagstiftningen bör stödjas. Dessutom hoppas jag att subsidiaritetsprincipen äntligen kommer att genomföras. Detta skulle föra våra medborgare närmare EU och skulle ge EU mandat för att genomföra sitt arbete. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Kommissionens arbetsprogram avspeglar kommissionens ärofulla insatser för att, på bästa möjliga sätt, tjäna Europeiska unionens imperialistiska intressen och storfinansens val.
Trots de invändningar som har uttryckts i rådet främjas ett avtal med omfattande ändringar för budgetplanen för 2007–2013 på bekostnad av jordbrukarna och arbetarna i allmänhet.
Kommissionen försöker anpassa sitt lagstiftningsprogram för 2006 till de nya omständigheterna, inte genom att ändra på den politiska riktningen, utan på grundval av kommissionens åtaganden för dess 5-åriga mandattid och monopolens val. Den huvudsakliga axeln i denna politik är kommunikationspolitiken. Korruption, mutor och klassamarbete håller på att bli medel för att spärra in gräsrotsmassorna och godta de mest reaktionära antigräsrotsåtgärder.
Ökad liberalisering av marknaderna, med el- och naturgasmarknaderna i sikte. Integration av den inre marknaden för tjänster, postkontor och så vidare, privatisering av allmännyttan, nya transportpolitiska åtgärder och främjande av nya skatteåtgärder till nackdel för arbetstagarna.
En enhetlig strategi för att främja de gräsrotsfientliga Lissabonmålen på grundval av nationella handlingsprogram och främjande av antiarbetsplaner för ungdomar, kvinnor och arbetare i allmänhet.
Arbetstagarnas ambitioner och mål motarbetas fullständigt i kommissionens program, och därför kommer deras kamp för rätten till arbete, för bättre levnadsstandard, för att försvara gräsrötternas friheter och för fred och jämlikhet att trappas upp under de kommande månaderna. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Även om jag faktiskt är förbluffad över kommissionens eftergivenhet i detta slags förnekande, och det faktum att den – så gott som – fullständigt struntar i den uppenbara varning som de franska och de nederländska nejrösterna vid de europeiska folkomröstningarna utgör, kommer 2006 framför allt bli året när anslutningsförhandlingarna mellan kommissionen och Turkiet definitivt inleds, vilket är ett ytterligare bevis på att kommissionen är fullständigt okänslig för de flesta européers demokratiska vilja och även visar att kommissionen nonchalerar sina egna rättsliga bestämmelser, det annars så heliga gemenskapens regelverk.
Jag är i alla händelser nyfiken på att få veta vilka knep, lögner och osanningar som kommissionen kommer att fara med, trots att den före detta kommissionsledamoten för jordbruk, Franz Fischler, förutsåg att Turkiet till slut kommer att kunna integreras i EU:s jordbrukspolitik trots allt, och att kostnaderna inte skulle bli oacceptabla. Detta kommer inte att hindra oss från att upprepa att Turkiets anslutning till Europeiska unionen är både ohållbar och odemokratisk. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ett av ordförande José Manuel Barrosos teman denna morgon var vårt behov av att inspirera människorna i EU; många av dem har nämligen blivit besvikna på hela idén om vår Europeiska union. För att göra det måste vi förklara skälen till EU, när det gäller hur EU är relevant för människors liv och deras bekymmer, för deras förhoppningar och deras ambitioner. Vi måste hjälpa Europa att återupptäcka dess drivkraft mot ekonomisk tillväxt och konkurrenskraft, som utan medömkan minskar slöseri och byråkrati med koncentration på förutsättningarna för den dagordningen.
Dessa förutsättningar består onekligen av avreglering och lägre skatter, men det innebär också sundare människor i en sundare miljö. Vi måste framför allt ta på oss ansvaret för att stötta de som är mindre benägna att klara av livets utmaningar och möjligheter, de som lever med funktionshinder eller livshotande sjukdomar och fattigdom. Vi uppmanar därför kommissionen att trappa upp dess ansvar när det gäller hälsa, hälsofrämjande, folkhälsa, folkhälsokatastrofer, mental hälsa, funktionshinder, patientrörlighet och patientinformation.
Vi måste också gå vidare med vårt program för miljön, med klimatförändring, handel med utsläppsrätter, luftkvalitet, avfallsreducering, återanvändning och återvinning, buller och stadsmiljön, skydd av vilda djur och livsmiljöer samt reducering av djurförsök.
Det vi har att säga om EU gäller likväl vår politik för utvecklingsvärlden, men ingenting av detta är möjligt utan en ordentlig översyn och förstärkning eller vederbörlig budgetkontroll. De aspekterna har många gånger utgjort en besvikelse i EU och bidrar till allmänhetens tvivel på EU:s förmåga att vara till nytta för dem. 
Poul Nyrup Rasmussen (PSE ).
   – Herr talman! Jag ber er att ta upp frågan om den låga närvaron i dag på nästa talmanskonferens. Jag anser att vi borde visa kommissionen mer respekt: alla kommissionsledamöter som kunde komma är här. Den låga närvaron i kammaren är helt enkelt oacceptabel och visar på brist på respekt för kommissionen. Jag kommer bestämt att ta upp det i min egen grupp i kväll.
Herr Barroso! Problemet är inte det som finns med i ert program. Under den lilla tid som jag har på mig skulle jag vilja ta upp problemet med flera större frågor.
I ert muntliga tal i dag sa ni följande: 
”Vi måste koppla dessa program till våra politiska prioriteringar, förbättra den ekonomiska styrningen av unionen och stärka insatserna på nationell nivå och EU-nivå när det gäller reformer och investeringar”, och ni fortsatte, ”investeringar på nationell nivå, men även på EU-nivå, med tanke på morgondagens ekonomi, nyskapande, kunskap och nya infrastrukturer. Dessa två typer av investeringar måste gå hand i hand.” 
 Bra. Då är vi överens. Herr kommissionsordförande! Låt oss i dag komma överens om att ni meddelar parlamentet att ni och er kommission de följande veckorna och månaderna kommer att utarbeta en strategi för att säkerställa att vi, vid Europeiska rådets möte om sysselsättning i vår, kan använda detta budskap som en gemensam linje från Europeiska rådet. Tillsammans med kommissionsledamoten för ekonomiska frågor och kommissionen som helhet kommer ni att uppmuntra regeringarna till nå ett överenskommelse med löften om en samtidig finansiering och samordning de följande två, tre eller fyra åren. Jag vill inte minska er makt. Jag vill endast att vi samordnar våra investeringar så att vi aktivt utnyttjar vår ekonomiska självständighet.
I själva verket är min dröm densamma som kommissionens, nämligen att detta lysande Europa ska kunna uppnå större tillväxt. Vi borde också genomföra en reform, men vi behöver mer investering, tillväxt och arbetstillfällen, och då behövs samordning. Låt oss därför utarbeta en gemensam strategi. Jag väntar på er respons. 
Talmannen.
   – Herr Rasmussen! Som ni begärde kommer jag att vidarebefordra era kommentarer om den dåliga närvaron till parlamentets berörda organ. Ordförandeskapet för detta sammanträde uppskattar naturligtvis att kommissionen har slutit upp mangrant för denna viktiga debatt, även om rådets bänkar står ganska tomma. 
Sophia in ’t Veld (ALDE ).
   – Herr talman! För ett år sedan lovade ordförande José Manuel Barroso oss under Buttiglionefallet att han skulle göra de europeiska grundläggande rättigheterna till en nyckelprioritering. Det är bäst det, för detta är också vad allmänheten förväntar sig. Tyvärr syns det inget spår av detta löfte i arbetsprogrammet. Det kan komma ett meddelande 2006 om jämställdhet mellan kvinnor och män, vilket vi välkomnar, men hur är det med de andra kategorierna av diskriminering? Vad har hänt med den övergripande antidiskrimineringslagstiftningen? Alla medborgare måste ha möjlighet att upprätthålla sina rättigheter inför domstolen. Om så inte är fallet är EU:s antidiskrimineringspolitik inte ens värt papperet den är skriven på. Varför har den utlovade genomförbarhetsstudien om den nya artikel 13-lagstiftningen inte tagits med, och hur går det med de förslag som parlamentet har begärt om fri rörlighet för gifta par av samma kön?
Kommer ordförande Barrosos kommission verkligen att främja de grundläggande rättigheterna? Kommer vi att få en verklig union av värderingar, eller kommer vi inte att komma längre än till tomma löften? 
Maria Berger (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, ärade kommissionsledamöter! Jag företräder utskottet för rättsliga frågor, och jag måste säga att kommissionens lagstiftnings- och arbetsprogram, även när det gäller vårt utskotts allra blygsammaste förhoppningar, är ytterst anspråkslöst och en stor besvikelse.
Inom alla de områden som vi har visat intresse för, och som ni, i alla fall muntligen, har förklarat vara prioriteringar – bland annat civilrätt, upphovsrätt, mänskliga rättigheter, barnens rättigheter och konsumenternas rättigheter – är inga av förslagen lagstiftningsförslag. Inom några områden som vi alltid är överens om att de är viktiga – patentlagstiftningen är ett av dem – kan vi inte se några initiativ som möjligen skulle kunna leda till att EU går framåt på detta område – även om vi alltid har varit överens om att patentlagstiftningen är avgörande för innovation. Jag kan inte heller se några initiativ om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse.
Samtidigt kan vi inte undgå att lägga märke till att ni drar tillbaka lagstiftningsförslag som är mycket viktiga för oss, även om vi måste erkänna att det finns problem med dem, till exempel stadgan för företag som etableras på ömsesidig basis, och EU-lagstiftning om frivilliga föreningar. Vi har i flera år strävat efter att förse den kommersiella sektorn med egna EU-stadgar, och ändå förnekar vi uppenbarligen denna samarbetsvilliga sektor, den sociala ekonomin och det civila samhället det understöd som EU-lagstiftning skulle kunna ge.
Vi har själva föreslagit områden där vi kan dra tillbaka lagstiftning och där vi inte anser att EU-reglering är nödvändig, och ändå har inte kommissionen besvarat våra förslag. Ett exempel som jag kommer att tänka på är medling, där vi fick ett förslag till direktiv att granska, trots att vi, när grönboken kom, hade sagt att subsidiaritetsprincipen gäller för detta område och det inte fanns något behov av att lagstifta om detta på EU-nivå. Min allmänna uppfattning är att ni har lyssnat för lite till det som parlamentet har talat om för er under den förberedande fasen. 
Elizabeth Lynne (ALDE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar många aspekter i kommissionens program, men jag är besviken på att det inte hänvisas mer till funktionshindrade och äldre människor. Jag skulle vilja se ett särskilt direktiv för funktionshindrade, med förbud mot diskriminering vid tillhandahållande av varor och tjänster och ett liknande för de äldre.
När det gäller hälsa och säkerhet i arbetet skulle jag vilja se en ändring av direktivet om biologiska agenser från 2000, för att skydda vårdpersonal från att smittas av hiv och hepatit C vid olyckor med sprutor. Det sker över en miljon sådana olyckor inom hela EU varje år.
Jag välkomnar emellertid kommissionsordförandens åtagande att skära ned på onödig lagstiftning, som självfallet är en börda för verksamheten. Jag undrar om han på samma gång kan titta på direktivet om elektromagnetiska fält från 2004 på nytt, och den allvarliga inverkan det kan ha på bruket av de nyaste versionerna av MRI-scannrar för att se om han kan lägga fram ett ändringsförslag till detta direktiv för att se till att MRI-scannrar i framtiden kommer att skyddas? 
Amalia Sartori (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även jag skulle vilja gratulera José Manuel Barroso till den rapport han gav oss i morse. Liksom många av mina kolleger vill även jag dock be honom att samla sina prioriteringar, för att tydligt definiera det paket av förslag och mål som han vill nå under de närmaste fem åren.
Vi minns alla att den föregående Prodikommissionen till slut endast lyckades nå 50 procent av det som ursprungligen planerats i dess program. Jag anser inte att initiativ av den typen är användbara, särskilt inte för ett EU som måste tro på sig självt. Det första jag skulle vilja föreslå er är att ni så snart som möjligt bör samordna och prioritera de mål som vi vill nå.
Sedan måste vi verkligen ägna oss åt andra viktiga frågor. Väldigt många punkter tas upp i den rapport ni lade fram i morse. Eftersom jag talar som intern samordnare för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, vill jag särskilt betona en punkt som ni utan tvivel har åtagit er att göra något viktigt för, nämligen inrättandet av en ”färdplan” för jämställdhet mellan könen.
Förutom denna punkt vill jag gärna att vi överväger arbetsfrågorna. Som ni vet råder det en konflikt inom EU i dag mellan de som har fler rättigheter och de som har färre, de som har arbete och de som inte har det, de som har tillgång till bra skolor och lärare och de som inte har det, till exempel i Paris förorter. Detta är ett problem som påverkar ett land i dag, men som kan beröra andra i morgon.
I samband med detta är kvinnornas roll i samhället och framför allt kvinnornas roll på arbetsplatsen av grundläggande vikt. Det är därför nödvändigt att inom ramen för Lissabonstrategin ta itu med frågorna om att kvinnorna är underrepresenterade på arbetsplatserna och att de ofta tvingas in i dåligt betalda arbeten som inte kräver några kvalifikationer. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill också välkomna kommissionens närvaro och beklaga frånvaron av många kolleger, som till stor del beror på att vi alla har TV-skärmar på våra kontor och att det är så enkelt att titta på debatterna samtidigt som man arbetar på kontoret. Det skulle emellertid vara mycket bättre om ledamöterna infann sig här. Trots det försvinner naturligtvis inte det som sägs ut i tomma intet; det avlyssnas utanför.
Jag välkomnar hänvisningarna i kommissionens arbetsprogram till plan D för demokrati, dialog och debatt. Det är inte det som är kärnpunkten i denna diskussion. Vi måste komma ihåg att detta arbetsprogram är mycket viktigt, men att det ingår i ett större sammanhang som är en djupgående debatt om hur den framtida vägen för vår europeiska union kommer att gestalta sig, hur dess framtid ser ut.
Vi befinner oss i en period av eftertanke, och i en period av eftertanke om konstitutionen, som inte har inletts som en debatt om texten utan om kontexten. Detta arbetsprogram utgör en del av detta bredare sammanhang. Framtiden för vår sociala ekonomiska modell med det särskilda toppmötet på Hampton Court utgör en del av det sammanhanget. Behovet av att i december nå det väsentliga avtalet om budgeten på medellång sikt, som vi var så nära att göra i Luxemburg, är en del av det sammanhanget. Om vi lyckas fastställa kontexten och inkludera arbetsprogrammet i den får vi tillfälle att återgå till att behandla konstitutionstexten om ett eller två år för att se hur vi på bästa sätt kan komma framåt med den.
Låt mig kortfattat ta upp en annan punkt, nämligen ett bättre regelverk. Herr Barroso! Vi står alla bakom er när det gäller den frågan. Mot bakgrund av de antieuropéer i mitt land och i andra länder som framställer EU som en jättelik byråkratiproducerande maskin som spottar ut förordningar, är det emellertid allas skyldighet att poängtera att när saker går rätt till är europeisk lagstiftning till för att minska byråkrati, lätta på bördorna inom näringslivet, tillhandahålla en uppsättning av regler för den gemensamma marknaden, ett patent, en registrering av varumärken, ett formulär att fylla i och en avgift att betala i stället för 25. Med goda europeiska förordningar minskas byråkratin. Detta måste också poängteras i denna debatt. 
Joseph Daul (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Barroso, ärade kommissionsledamöter! Dagens debatt visar att en verklig kultur av debatt har skapats mellan kommissionen och parlamentet. När det gäller programmet, som är en central politisk faktor, och allt annat än en byråkratisk eller statistisk övning – vilket jag som ordförande för utskottsordförandekonferensen är mycket glad över – och jag vill tacka Margot Wallström för hennes många framträdanden inför vår utskottsordförandekonferens, och jag tackar även de kommissionsledamöter som genomförde bilaterala diskussioner med parlamentets berörda utskott genom hela förfarandet. Naturligtvis finns det fortfarande saker som kan förbättras, även inom parlamentet, när det gäller vår närvaro här i kammaren.
Beroende på analysen av det arbetsprogram som de politiska grupperna föreslog och som de kommer att genomföra i syfte att anta ett förslag till resolution under sammanträdesperioden i december, anser jag att jag kan säga att detta program innehåller de huvudprioriteringar som parlamentsutskotten har fastställt i de viktigaste kapitlen, nämligen prioritering, solidaritet, säkerhet och externt ansvar.
Å andra sidan har två punkter som det råder grundläggande motsättningar om kommit i dagen när det gäller området med frihet, säkerhet och rättvisa samt mänskliga rättigheter. Vissa förslag har inte behållits av kommissionen. Det viktiga är dock att parlamentet, som medlagstiftare, måste hållas fullständigt informerat om varför kommissionen, när den utövar sin initiativrätt, inte har följt upp parlamentets önskningar.
Jag vill också nämna Lissabonmålen. När det gäller sysselsättning och konkurrens, sammanhållning och forskning, behöver vi en budget och en budgetplan.
Avslutningsvis motsvarar programmet endast en aspekt av en bredare dagordning under rubriken ”bättre lagstiftning”, och i detta avseende fäster vi avsevärd vikt vid införlivande och förenkling av EU-lagstiftning. En vettig lösning krävs för kommittéförfarandet, och jag vill betona att det nästa år kommer att vara nödvändigt att införa förenklingsåtgärder och förslag om tillbakadragande i lagstiftnings- och arbetsprogrammet, för att se till att detta förfarande blir synligare och öka öppenheten. Jag gläder mig över det åtagande som Margot Wallström gjorde i detta avseende under vårt senaste sammanträde den 13 oktober, och jag är övertygad om att alla parlamentsutskott aktivt kommer att arbeta för att se till att detta program genomförs. 
Genowefa Grabowska (PSE ).
    –  Herr talman! Kommissionens program är ett försök att analysera situationen för Europa och för Europeiska unionen, och att identifiera de faror som vi står inför. Jag föreslår att vi därför bör se på det som är nytt och originellt med kommissionens förslag. De handlar om att nå välstånd genom kunskap, solidaritet genom arbete, och säkerhet genom begränsande av de civila friheterna och upprätthållande av lagen. Jag skulle vilja fråga om detta är en lämplig handlingsplan för en institution som agerar som fördragens väktare, och om dessa uppriktigt sagt är era prioriteringar, eller om de snarare är en rad löften och önskedrömmar som kommer att bli självförverkligande, hoppas ni.
Jag vill nu komma till saken och börja med att granska kommissionens förslag om konstitutionsfördraget. I programbeskrivningen beklagar kommissionen att konstitutionen inte kommer att ratificeras inom överskådlig framtid. Kommissionen förklarar fortsättningsvis att den har för avsikt att aktivt delta i de nationella diskussionerna, och att stödja dessa diskussioner. Herr Barroso, detta tillvägagångssätt lämnar mycket övrigt att önska. Det är inte tillräckligt att utrycka sitt beklagande och vänta på att de nationella diskussionerna ska leda till en lösning. Kommissionen måste tillföra drivkraft.
Den andra frågan jag vill inrikta mig på är bättre lagstiftning. Vi vill alla ha bättre lagstiftning som är effektivare och även lättare för medborgarna att förstå, men jag har mina tvivel om huruvida det är sannolikt att kommissionen verkligen kommer att åstadkomma detta. Till exempel är det fullständigt uppenbart att tillbakadragandet av 68 lagstiftningsförslag inte kommer att göra den återstående lagstiftning som har inletts av kommissionen bättre eller mer förståelig. Detta kommer inte heller att föra kommissionen närmare medborgarna. Det är inte vad som menas med enklare lagstiftning.
Till sist vill jag säga att jag anser att kommissionens avsikt att inrätta en ”ny struktur” som ska ansvara för att genomföra programmet för bättre lagstiftning har en olycksbådande ton, eftersom detta skulle innebär att det nuvarande systemet, där förslagen bedöms utifrån sitt innehåll genom ett formellt förfarande, ska ersättas. Jag får känslan av att kommissionen agerar i enlighet med Parkinsons lag, och följer principen om att en ny institution inrättas varje gång handlingssättet blir oklart. Herr Barroso, vi förväntar oss färre ord, färre löften och fler modiga och effektiva åtgärder. Det är inte bara parlamentsledamöterna som väntar sig detta, utan även Europeiska unionens medborgare. 
Csaba Őry (PPE-DE ).
   – Herr talman! Europeiska kommissionens arbetsprogram för 2006 går i rätt riktning när det gäller socialt ansvar, arbetslagstiftning och arbetstillfällen. Detta kan förvisso även sägas om initiativ när det gäller arbetstid, omlokaliseringar och funktionshindrade personer av ett antal olika skäl, och om initiativet på arbetsmiljöområdet.
Samtidigt måste vi dock vara medvetna om att medborgarna, aktörerna i det ekonomiska livet, opponerar sig mot de överdrivet byråkratiska förfarandena. Vi måste därför försäkra oss om att vi ger de små och medelstora företagen så effektiv hjälp som möjligt, nämligen genom att förenkla det juridiska klimatet för de små och medelstora företagen i Europeiska unionen och göra unionen öppnare.
Jag blev mycket glad över att höra om kommissionens ordförande Barrosos tydliga åtagande för att skapa en inre marknad för tjänster. Jag anser att detta är lika nödvändigt för konkurrenskraft och framgång som för skapande av nya arbetstillfällen. Jag vill också tillägga att kommissionen kommer att ha en särskild roll att spela när den, under årets lopp, analyserar erfarenheterna från arbetskraftens fria rörlighet. Vi är övertygade om att kommissionen inte bara kommer att utarbeta en objektiv analys, utan att den agerar som en verklig motor och katalysator för att se till att de transnationella begränsningarna hävs så snart som möjligt. Detta är ett viktigt steg när det gäller att slutföra den inre marknaden, och det kommer att leda till att många nya arbetstillfällen skapas.
Vi är följaktligen övertygade om att kommissionen kommer att göra framsteg på området för konkurrenskraft och samtidigt göra framsteg med inrättandet av en inre marknad som kommer att garantera tillväxt, och även när det gäller att skapa ett rättsligt klimat på det sociala området som bygger på europeiska värderingar. Dessa är de viktigaste utmaningarna. Vi behöver balanserad politik inom dessa områden för att se till att vi inte missar 2012 års expressförbindelse till Lissabon. 
Markus Pieper (PPE-DE ).
   – Herr talman! Arbetsprogrammet för 2006 ger EU-institutionerna ett fantastiskt tillfälle. Det ger oss chansen att visa folket att vi har förstått dem, att vi har förstått att de negativa resultaten från folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna hade något att göra med EU:s vana att överreglera och förneka människorna deras rätt att fatta beslut som vuxna personer, att vi har förstått att det är meningen att alla européer ska sätta ramvillkoren och att EU inte får bli besatt av detaljer och lägga sig i nationsstaternas befogenheter och ansvarsområden.
Jag välkomnar kommissionens löfte om bättre lagstiftning 2006. Jag välkomnar hänvisningen i arbetsprogrammets inledning till bättre lagstiftning, subsidiaritet, kostnadseffektivitet och konsekvensanalyser. Jag ser början till bra saker i arbetsprogrammet, särskilt när det gäller tillväxt och säkerhetspolitik, men mitt övergripande intryck är tyvärr att det är mer ”affärer som vanligt” än ”bättre lagstiftning.”
Jag vill nämna tre saker. Den första är budgetplanen. Jag finner det beklagansvärt att kommissionen inte deltar aktivt för att lösa denna konflikt. Jag beklagar frånvaron av förslag om hur vi, även med mindre pengar, skulle kunna föra en effektiv strukturpolitik, kanske med hjälp av gemensam finansiering från den privata sektorn eller genom räntesubventioner.
För det andra finns det nya direktiv om miljöskydd och energisparande. Det finns över ett dussin EU-rättsakter som enbart handlar om energisparande. Vi borde verkligen stryka dessa gamla direktiv för varje nytt som planeras, men ingenting görs på den fronten.
För det tredje, varför gör EU anspråk på fler och fler befogenheter i sociala frågor? Behöver vi verkligen en europeisk grönbok om gifta och ogifta pars rättigheter, som den som planeras? Detta kommer att få oss att se löjliga ut i allas ögon, från Litauen till Grekland. Trots de många positiva infallsvinklar som arbetsprogrammet innehåller måste jag tyvärr säga att det inte ger det övergripande intryck som vi får när vi tolkar signalerna från EU-medborgarna.
Jag uppmanar till en mer djupgående diskussion om EU-lagstiftningens legitimitet, och att vi verkligen kommer i gång med att förpassa överregleringen till det förgångna. 
Alexander Radwan (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Vi är här för att diskutera det arbetsprogram som vi vill inleda 2006. Det första jag vill säga – och detta säger jag inte bara till kommissionen, utan även till mina ledamotskolleger i Europaparlamentet, är att mindre och bättre lagstiftning, som vi har fört upp på vår egen dagordning och kräver av oss själva, även är något som vi bör ta på allvar i de krav som vi ställer på kommissionen om de förslag som kommer att läggas fram om den inre marknaden och effektivitet. Vi får inte regelbundet motverka våra egna krav genom att ropa på den europeiska lagstiftaren så snart vi beslutar att något behövs; det krävs lite mer självdisciplin än så.
När det gäller bättre lagstiftning vill vi, trots att kommissionens inledande åtgärder är mycket positiva och utgör ett första steg i rätt riktning, be den att vara mer konsekvent i sina framtida åtgärder och att fastställa ett riktmärke för att jämföra införlivandet i de länder som är beryktade för att sätta ”guldkant” på resultaten, så att det står fullständigt klart vilka som införlivar EU-lagstiftningen effektivt och väl och vilka som tillför ytterligare bördor.
Jag har ett annat önskemål till rådet: vårt svar på Basel II-rapporten var att inrätta ”ordförandeskapets vänner” för att arbeta med kommittéförfarandet och få till stånd ett avtal om parlamentets rättigheter mellan kommissionen, rådet och parlamentet. Detta arbete inleds nu. Den kommande lagstiftningen kommer, när det gäller kommittéförfarandet, och särskilt för finansiella tjänster, att innehålla viktiga klausuler som gör att det kan upphävas. Därför vill jag be kommissionen – eftersom kommissionsledamot Charlie McCreevy har gjort en del förberedande arbete om detta – att hjälpa oss att nå ett avtal för att göra kommittéförfarandet mellan parlamentet och rådet mer lätthanterligt. Rådets inställning är inte alltid särskilt samarbetsvillig. 
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman! Jag kommer att inleda med några allmänna kommentarer, och jag kommer därefter att försöka besvara de specifika frågor som har ställts till mig.
Först och främst är jag mycket nöjd med det samarbete som har inletts mellan kommissionen å ena sedan och parlamentet och dess olika utskott å den andra under förberedandet av detta arbetsprogram, vilket även Joseph Daul nämnde i sin egenskap av ordförande för utskottsordförandekonferensen. Detta är viktigt, eftersom vi har försökt att uppfylla många av era förväntningar. Vi måste erkänna, som en av parlamentets ledamöter sa, att detta har lett till 96 specifika åtgärder. Ni ansåg att det var för många, men när jag har lyssnat till er alla under morgonen förefaller det som om en del av er skulle ha velat ha ännu fler. Vi måste vara ärliga i denna fråga. Vi måste nå en balans, och denna balans innebär att vi, samtidigt som vi sätter upp tydliga prioriteringar för oss själva – och vi har tydliga prioriteringar för den förnyade Lissabonstrategin – måste uppfylla de många olika förväntningar som har uttryckts i våra diskussioner med er.
Jag har uppmanat kommissionen och alla kommissionsledamöter att vara seriösa, realistiska och objektiva i utarbetandet av detta program. Jag vill ha en mycket högre genomförandegrad än tidigare, och jag är stolt över att kunna säga er att vi redan i år kommer att nå en mycket högre genomförandegrad än tidigare när det gäller kommissionens arbete. Vi har koncentrerat oss på vissa mål som vi verkligen vill nå. Vårt allmänna program sträcker sig naturligtvis längre än fem år. Vi kommer nu att lägga fram programmet för 2006. Vi kommer inte att åstadkomma allt under 2006, men jag vill be er att analysera vårt arbete utifrån realistiska och konkreta mål.
Jag vill även tacka er för det allmänt positiva mottagande som vårt initiativ om ”bättre lagstiftning” har fått. Detta är ett problem som, vilket just har sagts, inte bara begränsas till kommissionen, utan delas av alla institutioner, däribland parlamentet.
Nu, mina damer och herrar, kommer jag att gå över till era specifika frågor. Herr Jonckheer! När det gäller strategin för hållbar utveckling måste jag säga er att det inte är mitt stackars barn, tvärtom. När jag i Gleneagles och på Europeiska kommissionens vägnar tog upp frågan om hur viktigt det är att starkt prioritera klimatförändringen, var det sannerligen inte något stackars barn som jag menade. När vi annonserar en ny strategi för hållbar utveckling, som vi kommer att lägga fram i december, visar även detta vårt engagemang i detta problem. När vi antar, som vi just har gjort, en uppsättning tematiska strategier för miljön, visar detta återigen på vårt engagemang för miljöskyddet. Detta är följaktligen vad vi kommer att göra. Vi kommer att göra detta samtidigt som vi naturligtvis, som jag redan har sagt, försöker göra våra olika målsättningar förenliga med varandra och garantera att de förstärker varandra.
Herr Swoboda! Ni tog bland annat upp två frågor: en om skatteharmonisering och en om det europeiska teknikinstitutet. När det gäller skatteharmonisering måste vi naturligtvis respektera det samförstånd som har nåtts mellan våra medlemsstater, nämligen att vi måste utarbeta en gemensam skattebas. Därför försöker vi nå ett avtal om en gemensam beskattningsbas i EU. Vi är övertygade om att detta kommer att göra det möjligt för oss att avsevärt minska kostnaderna för företag och investeringar i våra länder, samtidigt som vi fortfarande ger varje medlemsstat frihet att fastställa nivåerna för företagsbeskattning. Detta är Europeiska kommissionens ståndpunkt.
När det gäller forskning anser vi att expertcentrumen för forskning måste förstärkas inom hela EU. Vi anser att de europeiska universiteten bör ligga i topp i de globala rankinglistorna när det gäller forskning, utbildning och innovation. Vi måste arbeta för att göra våra universitet mer attraktiva så att de bästa hjärnorna i världen vänder sig till Europa, i stället för att gå till Förenta staterna, så som är fallet i dag. Vi kan ha akademiska expertcentrum i Europa. Därför måste vi inrätta en starkare mekanism för samarbete mellan europeiska universitet, så att vi kan göra det mesta av den kunskapspotential som finns inom EU. Därför utgör insatserna för att inrätta ett europeiskt teknikinstitut en viktig aspekt av vår strategi för tillväxt och arbetstillfällen.
Fru Grossetête! När det gäller de frågor som ni ställde om utvidgningen, respekterar vi de åtaganden som har gjorts enhälligt av medlemsstaterna och Europeiska rådet. Jag vill dock att parlamentet ska veta att kommissionen strikt och systematiskt kommer att utvärdera de framsteg som alla kandidatländer har gjort.
I fråga om den demografiska politiken och familjepolitiken är det vi som för upp denna fråga på dagordningen för toppmötet i Hampton Court, och vi har nu ett tydligt mandat från Europeiska rådet att bidra till dessa överväganden, eller, till och med bättre, till de särskilda åtgärder som vi planerar att offentliggöra. Vi kommer följaktligen att vidta åtgärder även på detta område.
När det gäller de farhågor som många av er, och särskilt Brian Crowley, har gett uttryck för om jordbruk och de multilaterala förhandlingarna, kan jag försäkra er om att EU inte kommer att låta sig tvingas in i en defensiv position i detta sammanhang. Vi anser inte att vi behöver lära oss något mer om marknader från de länder som har marknader som är mycket mer stängda än vad vår marknad är, som är en av de mest öppna marknaderna i världen, om inte den allra mest öppna. Vi kommer att vara där för att försvara EU:s intressen. 
 Brian Crowley uppmärksammade oss också på den komplicerade frågan om barnens rättigheter. Vi är åtagit oss denna dagordning fullt ut. Vice ordförande Franco Frattini förbereder nu förslag till ett meddelande som vi hoppas kunna lägga fram i mars 2006, och som kommissionen kommer att diskutera mycket snart. Den rättsliga grunden för lagstiftning i denna fråga är onekligen inte särskilt tydlig, men vi anser att vi inte bör avstå från att se fram emot en bättre samordning mellan EU och medlemsstaterna när det gäller barnens rättigheter. Ni kan räkna med vårt engagemang i barnens rättigheter och i alla frågor som rör medborgerliga rättigheter, inklusive den oro ni uttryckte när det gäller icke-diskriminering.
Jag skulle vilja kommentera Poul Nyrup Rasmussens uttalande. Vi instämmer i att vi behöver inlemma båda delarna, dvs. ekonomisk reform och investering. Vi har redan börjat göra det, och toppmötet på Hampton Court var ett första steg i den riktningen. På högsta nivå i medlemsstaterna kom man överens om att vi nu borde välja ut några specifika investeringsområden och en samordnad strategi på EU-nivå, i syfte att försöka förena EU-nivån med medlemsstaternas nivå, t.ex. på området för energi och forskning.
Vi har nu vissa områden där vi kan visa vårt starka åtagande och en samordnad strategi mot ett ekonomiskt styrelsesätt i Europa. Det är vi överens om. Herr Rasmussen och kolleger! Svårigheten ligger i stor utsträckning i att vi nu arbetar under det sista året för den budgetplan som gäller för innevarande period. Det är nu omöjligt att omorganisera alla prioriteringar för detta år. När det gäller granskningen av medlemsstaternas nationella reformprogram kan jag lova er att det utgör en del av det vi gör nu och det som vi kommer att göra inom ramen för den nya Lissabonstrategin. Vi försöker att inte bara gå framåt genom att använda en strategi som förstärker våra åtaganden när det gäller ekonomisk och strukturell reform, utan också genom en mer gemensam och integrerad strategi för investering, så att tillväxten och sysselsättningen får ett uppsving i EU. Jag vill understryka det eftersom det är ett bra exempel på en strategi på EU-nivå som ger mervärde till medlemsstaternas åtaganden. Det är denna tanke med partnerskap mellan medlemsstaterna, kommissionen och parlamentet som är själva utgångspunkten som vi vill utgå ifrån för att fortsätta att arbeta med er för att projektet Europeiska unionen ska förnyas, bli starkare och kännetecknas av ett ökat engagemang.
Talmannen.
   – Parlamentet vill tacka kommissionens ordförande och alla parlamentsledamöter som, vilket jag sa, har slutit upp mangrant.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum den 14 december 2005.

Lissy Gröner (PSE ).
   – Herr talman! Jag har just kommit in, och jag är faktiskt väldigt upprörd just nu eftersom det finns en utställning i passagen från Winston Churchill-byggnaden – som jag nyss har kommit igenom – där avbrytande av graviditeter har buntats ihop med koncentrationsläger. Jag är chockerad över att något sådant återigen tillåts i Europaparlamentet.
Även om denna utställning har godkänts begär jag att den omedelbart ska avbrytas. Det finns bilder där som vanhedrar alla kvinnor, och jag begär att de avlägsnas nu på en gång.
Talmannen.
   – Tack, fru Gröner. Jag lovar att vi, i den mån som detta ligger inom presidiets befogenheter, omedelbart kommer att vidarebefordra denna begäran till kvestorernas kansli, för att först och främst fastställa om denna utställning har godkänts formellt och, med tanke på utställningens innehåll, ta reda på om det finns orsak att begära att den avlägsnas omedelbart. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja att kammaren uppmärksammade den senaste skrämmande utvecklingen i fallet gällande de bulgariska sjuksköterskorna som sitter fängslade i Libyen. I morse sköt Libyens högsta domstol upp ett beslut om deras fall till januari 2006. Kollegerna förstår säkerligen att detta är ett ytterst skrämmande fall. Sjuksköterskorna har nu suttit inspärrade i över sex år, och det var över ett år sedan de dömdes till döden. Det är skandalöst att detta fall förhalas på det här sättet.
Jag ber därför rådet och kommissionen att göra allt som står i deras makt för att utöva påtryckningar och inflytande på de libyska myndigheterna för nå ett tillfredsställande slut på detta ärende och säkerställa ett frisläppande av de bulgariska sjuksköterskorna, och naturligtvis också av den palestinske läkaren.
Talmannen.
   – Vi godtar förslaget i enlighet med arbetsordningen. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag kommer att fatta mig mycket kort. Eftersom det som Geoffrey Van Orden har beskrivit inför kammaren är något som berör alla grupperna i lika hög grad, vill jag ge honom mitt helhjärtade stöd och inte bara uppmana kommissionen, utan även parlamentets talman, att omedelbart agera för att bidra till att se till att dessa sjuksköterskor och den palestinske läkaren äntligen släpps fria.
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med anledning av det som Lissy Gröner har sagt vill jag be presidiet att inte utöva något slags censur, utan att i stället ge oss möjligheten att ta oss en titt på denna utställning – som jag inte känner till – och därefter fatta ett majoritetsbeslut i morgon, såsom är brukligt i en demokrati.
Talmannen.
   – Vad beträffar det senaste anförandet försäkrar jag Bernd Posselt om att presidiet inte har någon som helst avsikt att utöva någon form av censur. Vi har endast plikten att, genom kvestorerna, kontrollera om initiativet och utställningen, till innehåll, form och bilder, är förenlig med parlamentets bestämmelser och med de förfaranden som vi följer vid varje sådant tillfälle. Jag förutsätter att kvestorerna kommer att genomföra denna kontroll minutiöst, utan att förvandla sig till censorer. 

Patrizia Toia (ALDE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det är min plikt att informera parlamentet om att en överenskommelse om denna text har nåtts med rådet, om den skulle antas i sin nuvarande form. Den skulle därför kunna antas i första behandlingen.
Jag uppmanar likväl kommissionen att i sitt arbete med andra bestämmelser ta hänsyn till de ändringsförslag som lagts fram av den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater som vi, av rättsliga skäl, inte har kunnat infoga i detta skede. Dessa ändringsförslag handlar om födelse- och adoptionsbidrag och följaktligen om att införa dessa former av socialt stöd inom unionen och främja arbetskraftens rörlighet. Jag föreslår därför att dessa teman, som man redan har nått en gemensam ståndpunkt om, bör införas i de kommande bestämmelserna. 

Albert Jan Maat (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det är en särskild ära att lägga fram detta betänkande inför er. Det är ett initiativbetänkande som dessutom är mycket motiverat med tanke på att ålbestånden i Europa har reducerats med 95 procent. Vi inom fiskeriutskottet kan, även utan konstitutionsfördraget, garantera er att ett initiativbetänkande som det som vi nu behandlar resulterar i ett direktiv. Jag tackar kommissionen för att den snabbt har uppmärksammat denna fråga. För närvarande har ett nytt direktiv lagts fram på grundval av detta betänkande, och det visar att vi i fiskeriutskottet ges möjligheten att utarbeta avgörande politik för det europeiska fisket och se till att ålbestånden förblir stabila, att exporten av glasål till Centralasien begränsas och att kontrollåtgärder införs så att medlemsstaterna äntligen kan ta itu med detta problem. 

Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har ett muntligt ändringsförslag till ett ord, som har föredragandens stöd och förhoppningsvis också de andra partiernas, och som jag hoppas inte är kontroversiellt. Det rör företagens sociala ansvar.
Det nuvarande ändringsförslaget lyder: ”… stöder kommissionens ansträngningar för att göra multinationella företag medvetna om sitt sociala ansvar som hittills har haft mycket liten effekt”. Det muntliga ändringsförslaget innebär att ändra ordet ”liten” till ”begränsad”, så det skulle lyda: ”… som hittills har haft begränsad effekt”. 

– Omröstningen är avslutad. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Med hänsyn till vinmarknadens enorma vikt för Portugal bör både politikerna och de som är mer aktivt involverade ge denna fråga den uppmärksamhet som den förtjänar. Jag röstade för detta förslag eftersom portugisiska jordbrukare inte gjort några större invändningar mot det, och det finns ett brett stöd för förslaget. 
Luca Romagnoli (NI ),
   –Herr talman, mina damer och herrar! Syftet med de tekniska ändringsförslag som föreslås i Daulbetänkandet är att vidareutveckla förfarandena för behandling av vin. Enligt min åsikt tycks ändringsförslagen leda till, vilket jag skulle önska, en större ökning av EU:s försörjning av produkter inom denna sektor.
Vi har dessutom en obligatorisk skyldighet skydda konsumenterna, nu när bedrägerier och imitationer av livsmedel ökar trots insatserna från de berörda institutionerna och tillsynsorganen. Vi måste också skydda de europeiska produkternas konkurrenskraft, vilka endast kan klara sig på den internationella marknaden om vi lever upp till kvalitetsutmaningen. Eftersom det förhåller sig så är det absolut nödvändigt att garantera bättre kontroll av produktionsprocessen och de följande skedena av produktlagring.
Jag samtycker också till de föreslagna undantagen för produktionen av mousserande vin eftersom de inte bara gynnar den italienska vinmarknaden, utan även kulturella traditioner och landsbygdstraditioner, som jag kommer att fortsätta att försvara kraftfullt. Slutligen anser jag att förslaget om att lägga till information om produktmärkning är mycket användbart. Jag har därför stött detta förslag och har också bett de grupplösa ledamöterna att stödja Joseph Dauls utmärkta betänkande. 

Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Vi har röstat nej till de tre Daulbetänkandena. De berör visserligen mindre ändringar i gällande förordningar. Men vi vill markera vårt principiella motstånd mot en gemensam organisation av marknaden på utsäde, humle och vin. Hela den gemensamma jordbrukspolitiken är en absurd skapelse och måste avskaffas. 

Glyn Ford (PSE ),
   . – Jag stöder min kollega Pervenche Berès betänkande om ändring av avtalet om upprättande av Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD) så att banken kan finansiera insatser i Mongoliet. I maj i år fick jag möjlighet att göra mitt första besök i Mongoliet, som deltagare i Socialistinternationalens utskott för Asien-Stillahavsområdet, i Ulan Bator.
Efter kommunismens fall i Mongoliet har vi till skillnad från många andra länder i Centralasien bevittnat ett upprättande av en livskraftig demokrati, där politisk makt har överförts från ett parti till ett annat under flera tillfällen på ett fredligt sätt. Det är ett fattigt land där den senaste torkan har orsakat mycket stora problem. Det behöver omedelbar hjälp med den nuvarande regeringens ambitiösa utvecklingsprogram. Omröstningen i dag kommer att underlätta denna process; jag stöder det fullt ut och hoppas att de finansiella medel som behövs kommer att finnas tillgängliga. 

Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . – De olympiska och paralympiska spelen 2004 var de första spelen som ägde rum i en EU-medlemsstat som ingår i Schengenområdet, utan interna gränskontroller.
Den antagna förordningen nr 1295/2003 syftade följaktligen till att förenkla både förfarandena för ansökan om och utfärdandet av Schengenvisum för de medlemmar av den olympiska familjen som deltog i 2004 års olympiska och paralympiska spel i Aten.
I praktiska termer var den utformad för att ge dem möjlighet att resa in i den stat där OS hölls utan att vara föremål för andra förfaranden eller formaliteter, och att inneha ett identitets- och ackrediteringskort, förutom pass eller andra officiella resedokument.
I betänkandet om genomförandet av förordningen i Grekland drogs slutsatsen att undantagssystemet var framgångsrikt och utgjorde en flexibel och effektiv process, som inte skulle äventyra den säkerhetsnivå som krävs i Schengenområdet.
Jag stöder därför detta förslag, genom vilket ett nästan identiskt system antas, denna gång genom medbeslutandeförfarandet, med några ändringar som syftar till att anpassa det till vinterns olympiska och paralympiska spel i Turin. 
David Martin (PSE ),
   . – Ändringen av viseringskraven för de tävlande som skulle delta i Olympiska spelen i Aten 2004, och som gjorde det möjligt för Grekland att både uppfylla grundprinciperna för Schengenområdet och uppfylla sina åtaganden i enlighet med bestämmelserna i OS-stadgan, visade sig vara en framgång. Det gläder mig att de tävlande som deltar i Olympiska vinterspelen och Paralympiska spelen 2006 kommer att beviljas samma villkor genom detta förslag. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vi röstade för detta betänkande, som syftar till att förbättra kommissionens förslag om att modernisera förordningarna nr 1408/71 och nr 574/72 för att ta hänsyn till de ändringar som gjorts i nationella lagstiftningar för social trygghet, särskilt de som har införts i de nya medlemsstaterna efter slutförandet av anslutningsförhandlingarna. Det syftar också till att modernisera den förteckning över avtal om social trygghet som fortsätter att gälla och som inte har ersatts av förordning nr 1408/71, och som innehåller tekniska ändringar.
De förslag som just har godkänts förbättrar i stort sett den befintliga lagstiftningen, de garanterar rättslig säkerhet tills den nya förordningen träder i kraft och de bidrar till att förbättra det skydd som utökas till att omfatta arbetstagare som väljer att utnyttja den fria rörligheten inom EU. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   . – Jag stöder detta betänkande, trots dess tekniska karaktär, som uppmärksammar omständigheter som kan hämma de grundläggande rättigheterna för fri rörlighet, som EU-medborgare förväntas kunna åtnjuta.
Även om jag inte är för att EU ska ha behörighet när det gäller bestämmelser om social trygghet anser jag att det skulle kunna göras mer för att förenkla överförbarheten för vissa rättigheter.
Funktionshindrade människor förvägras i själva verket sina rättigheter till fri rörlighet – t.ex. att söka arbete – eftersom den hjälp de för närvarande har tillgång till kanske inte är möjlig att få på en annan plats. Detta är en av flera frågor som måste tas upp. 
Christa Klaß (PPE-DE ),
   . – Syftet med ändringen av förordning (EEG) nr 1408/71 är att genomföra en årlig modernisering för att förbättra EU-medborgarnas levnadsstandard och arbetsförhållanden. Jag röstade för det.
Vi får dock inte glömma bort att överväga de väsentliga ändringar som det finns ett så trängande behov av.
För att ge ett exempel, så strider det mot förordningens anda att tyska arbetsgivare ska vara tvungna att brottas med oacceptabelt mycket byråkrati för att remittera polska socialförsäkringsinbetalningar som uppgår till sammanlagt 47,85 procent (20,64 procent från arbetsgivaren, 27,27 procent från den anställde) av polska säsongsarbetares inkomster, särskilt på grund av att inga sådana inbetalningar var betalbara enligt tysk lag för dessa personers arbete före Polens anslutning till EU.
För de företag som anställde dem har resultatet blivit dramatiska kostnadsökningar, som riskerar företagens fortsatta existens, och som de inte kan utjämna genom höjda priser. Säsongsarbetarna kommer å sin sida att vara ovilliga att arbeta för nettolöner som minskas med 27 procent. Konsekvensen blir att få av dem rekryteras, och detta har en negativ finansiell effekt på de nya medlemsstaternas utveckling.
Erfarenheten har visat att efterfrågan på säsongsarbetare inte kan uppfyllas på den tyska arbetsmarknaden, vilket betyder att alla parter förlorar. Den förenkling som är så välbehövd kunde, med kommissionens hjälp, antingen åstadkommas direkt genom bilaterala avtal eller genom ett undantag för att helt stryka sådant traditionellt säsongsarbete som skördehjälp från tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71 eller dess efterträdare, förordning nr (EG) 883/2004, och från den tillämpningsförordning som inte har antagits ännu. 
David Martin (PSE ),
   . – Även om detta betänkande i stor utsträckning är en teknisk ändring borde det inte underskattas när det gäller att uppnå en verklig fri rörlighet för individer på den inre marknaden. Betänkandet kommer att bidra till att förenkla förordningarna för systemen för social trygghet inom hela EU. Syftet är också att komplettera förenklingen av förfarandena för medicinsk vård i utlandet genom att några av dessa ändringar utvidgas till att omfatta liknande förfaranden som tillämpas på förmåner vid arbetsplatsolyckor eller arbetsskador. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Som det med rätta påpekas i motiveringen till detta betänkande, ”spelar [förordningen] en viktig roll i förverkligandet av en av de fyra grundläggande friheterna i EU, nämligen den fria rörligheten för EU-medborgarna. Möjligheten att leva, arbeta och röra sig fritt i EU – genom att de finansiella och administrativa hindren görs så små som möjligt – är en konkret fördel som EU-medlemskapet innebär för medborgarna.”
Så är det verkligen. De inneboende möjligheterna i det sociala skydd som ges medborgarna i EU:s medlemsstater har varit en nyckelfaktor i främjandet av en verkligt fri rörlighet.
Denna fråga handlar inte om modeller för social trygghet eller de bestämmelser som styr olika system, utan snarare om att anpassa och modernisera det som måste anpassas och moderniseras i den nuvarande förordningen. Jag röstade för, med tanke på att denna anpassning är förenlig med målen och principerna för förordningen i fråga. 

Glyn Ford (PSE ),
   . – Jag röstade med viss besvikelse för Maatbetänkandet eftersom det verkligen inte går tillräckligt långt. I Forest of Dean som jag företräder fiskade lokalbefolkningen för 40 år sedan mängder av glasål, som sedan såldes på gatorna för att konsumeras som en del av den traditionella frukosten med bacon och ägg. Eftersom beståndet har minskat har efterfrågan från främst Fjärran Östern, de baltiska staterna och övriga Europa lett till att glasål försvunnit från de lokala menyerna på senare tid eftersom de har exporterats till ålodlingar. Detta kommer troligtvis inte att förändras, men en liten fast viktig industri kan få hjälp och stöd.
De största problemen verkar först och främst vara brist på forskningsresultat om glasålens livscykel; vi är nämligen inte ens säkra på artens fortplantningsområden, även om det med största sannolikhet är Sargassohavet. För det andra har nivån på föroreningar och hinder ökat så att ålen inte kommer in i vattendrag, floder och diken där de växer och frodas. Glasålbestånden tilltar och avtar, även om trenden totalt sett är nedåtgående. Det är inte klart vad som fungerar bäst. Det som krävs är mer forskning.
Jag hoppas att detta betänkande kommer att säkerställa att Europeiska kommissionen till slut börjar ge den hjälp den kan. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . – Under de senaste åren har ålbestånden i Europa minskat dramatiskt. Med tanke på de europeiska ålarnas komplicerade reproduktionsprocess är det ytterst viktigt att vidta åtgärder för att vända på den alltmer märkbara trenden mot denna arts utrotning.
Förutom ett antal nödåtgärder som måste vidtas omedelbart är det även nödvändigt att vidta en rad åtgärder på medellång till lång sikt, för att se till att ålbestånden först återhämtar sig och sedan förvaltas ordentligt. I detta syfte förs en rad förslag fram i detta betänkande, som har mitt helhjärtade stöd. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Vi välkomnar gemenskapens handlingsplan för att stödja återhämtningen av ål i den form som har föreslagits. I planen tas hänsyn till behovet av socioekonomiska åtgärder för att hjälpa fiskare, gemenskapsfinansiering av åtgärder – observera, med egen budgetrubrik – tillförlitliga uppgifter om tillståndet för fiskbestånd och forskning om andra skäl till att bestånden minskar, såsom föroreningar.
Det finns åtgärder som, vilket vi har föreslagit, bör införlivas för att ingå i den bredare samlingen återhämtningsprogram, ett förslag som oförståeligt nog förkastades av en majoritet i parlamentet.
När det gäller de nationella planerna i de enskilda medlemsstaterna vill vi betona tre aspekter:
- Planerna måste utformas försiktigt, med tanke på bristen på vetenskaplig kunskap om antalet ålbestånd och den geografiska fördelningen av efterföljande generationer ålar.
- Det är nödvändigt att integrera praktiska åtgärder för att bekämpa utvecklingen av fysiska hinder som kan hindra eller begränsa ålens vandringar längs vattenvägar.
- Det krävs mer vetenskaplig forskning och insamling av uppgifter om fisk, vattenbruk och export. 
David Martin (PSE ),
   . – I detta betänkande redogörs för den dramatiska minskningen av EU:s ålbestånd. Det verkar inte beror på överfiske utan verkar vara kopplat till miljöfaktorer. Det är uppenbarligen viktigt att känna till den exakta orsaken, vare sig det är PCB, global uppvärmning eller fisksjukdomar. Vi behöver inte bara den här informationen för att vidta åtgärder för att skydda ålbestånd, utan också när det gäller större miljöbekymmer och problem som detta kan ådagalägga. 
Jean-Claude Martinez (NI ),
   . – Under förevändning av att skydda den europeiska ålen och lagligt garantera att den kan vandra ut i haven lade Europeiska kommissionen, efter en minskning av ålbestånden, fram en förvaltningsplan för gulål och blankål den 1 oktober 2003.
I Frankrike fångades till exempel 399 ton ål, jämfört med 2 064 ton i Egypten. Utöver detta fanns också ålfarmar i Nederländerna, med en produktion på 3 800 ton. Det är helt förståeligt att Albert Jan Maat, som nederländare, intresserar sig för detta och utarbetar ett betänkande.
Med hänsyn till att nederländska ålfarmar lever på yngel och glasål som fångas i kustsjöarna i Medelhavsområdet har vi dock skäl till oro.
Fiskare i Languedoc-Roussillon, till exempel i Palavas eller Pérols, är oroade över att deras traditionella fiskemetoder, som bevarar framtida bestånd, kommer att ifrågasättas. De vill fiska vuxen ål, inte glasål. Det fiskeförbud som infördes för tio år sedan gav glasålsbestånden möjlighet att återhämta sig.
De byråkratiska förslagen om kontroller, begränsningar, tillsyn, anmälan och fiskeförbud hotar traditionella fiskares överlevnad. Jag motsätter mig därför detta betänkande för att rädda dessa fria mäns yrke. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Den fråga som vi behandlar är mycket viktig för Portugal och för portugisiska fiskesamhällen, och jag delar den oro som har uttryckts av föredraganden. Bland andra lika viktiga frågor anser jag att det finns tungt vägande skäl till att stödja framläggandet av förslag om former av socioekonomisk ersättning till dem som påverkas av fiskebegränsningar och exportbegränsningar av europeisk ål.
Jag röstade därför för betänkandet. 

Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Jag har begärt att få avge en muntlig röstförklaring om Garganibetänkandet. Den straffrättsliga avdelningen av den franska kassationsdomstolen, som mer än någonsin lever upp till sitt namn, har begått något som endast kan beskrivas som ett absolut maktmissbruk. Den dom som avgavs av ordföranden Cotte, av protokollföraren Caron, och av rådsmedlemmarna Le Gall, Pelletier, Corneloup, Ponroy och Koering-Joulin, förbigår allvarligt och avsiktligt artikel 26 i den franska konstitutionen om parlamentarisk immunitet genom att vägra att bevilja denna immunitet med avseende på den olagliga telefonavlyssning som har gjorts mot vår före detta ledamotskollega Jean-Charles Marchiani. Jag kommer självklart inte att förklara bakgrunden till detta ärende.
Genom att agera på detta sätt har dessa domare allvarligt och avsiktligt brutit mot protokollet av den 8 april 1965 och akten av den 20 september 1976, som båda är internationella fördrag som, i enlighet med artikel 55 i den franska konstitutionen, har företräde framför akter, även interna sådana. Domarnas skamlösa åsidosättande av lagen måste fördömas, och vi hoppas att resolutionen av Giuseppe Gargani och utskottet för rättsliga frågor kommer att bidra till detta. 

Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Jag vill – om det nu över huvud taget är möjligt – avge ett muntligt uttalande om hur jag röstade om Brejcbetänkandet.
Det var vi som skapade de politiska förhållanden som möjliggjorde globaliseringen från början, och vi gjorde detta genom att konstant avveckla handelshindren, kombinerat med framstegen inom kommunikationstekniken och minskade transportkostnader. Av alla varor som transporteras runtom i världen består en tredjedel av trafik mellan olika divisioner som tillhör samma företag. Vi har varit ivriga att utnyttja EU-medel för att stödja transporten av dessa varor i Europa, vilka har lett till så negativa effekter som miljöskador och fara för människor längs transportsträckorna, och vi har samtidigt försummat de små och medelstora företagen på ett klandervärt sätt, som är de som verkligen tillhandahåller arbetstillfällen i Europa. Det jag också betraktar som förkastligt är att kommissionen skulle inrätta en globaliseringsfond och samtidigt försöka skära ned stöden till jordbrukarna, som också påverkas av globaliseringens negativa följder. Globaliseringen kommer att fortsätta att ha ett starkt grepp på oss så länge som vi, genom våra stödprogram, låter alldeles för mycket pengar gå upp i rök, och gör det oundvikligt att arbetstillfällena flyttas någon annanstans, när vi misslyckas att införa lämpliga sanktioner för dem som vägrar spela efter reglerna och när vi blundar för de verkliga orsakerna till globaliseringen. Därför röstade jag mot Brejcbetänkandet. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Brejcbetänkandet är ännu ett tämligen verklighetsfrämmande dokument och ännu ett typiskt exempel på de dokument som kommer ifrån denna institution, och där nya internationella normer inom nya internationella institutioner är svaret på allt. I detta avseende kan vi inte låta bli att undra om vi inte har tillräckligt av dem som det är, och vem som kommer att fortsätta att betala för dem alla.
Dessutom, och som en praktisk kommentar, konstaterar jag att vi detta år kommer att föra anslutningsförhandlingar med ett islamiskt land där barnarbete och diskriminering av kvinnor är det normala. Jag anser att det vore bättre om vi fortsätter att inrikta oss på detta i stället för att uttrycka diplomatiska åsikter om globaliseringens sociala dimension.
Om vi måste tala om detta borde vi faktiskt nämna Kina, ett land som vi är så kamratliga med, dit parlamentariska institutioner från alla europeiska länder glatt reser fram och tillbaka. Kina är faktiskt medlem i Världshandelsorganisationen (WTO), men landet struntar fullständigt i alla grundläggande sociala normer och bestämmelser, medan vi väljer att inte göra något åt det. Det skulle jag vilja se. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag ska fatta mig kort. Jag röstade emot Michael Brejcs betänkande av de anledningarna som några av mina kolleger har redogjort för. Det förefaller som om man i parlamentet inte ens läser sina egna dokument. Den gemensamma jordbrukspolitiken har genomgått en radikal reform, och omröstningen denna morgon bekräftar lögnen att om vi minskar samtliga subventioner från EU:s jordbruk kommer de fattiga i Afrika att få det bättre. Sanningen kan inte vara mer avlägsen, och jag har därför röstat emot detta betänkande. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   . – Moderaterna har idag röstat emot rapporten om globaliseringens sociala dimension eftersom den har fel grundinställning till globaliseringen. Globalisering är en pågående förändringsprocess som bidrar till frihet och välstånd för allt fler människor. Globaliseringen ger bättre förutsättningar för ekonomisk tillväxt genom fri handel, ökade internationella investeringar och kunskapsöverföring. Tillsammans med en demokratisk utveckling skapas möjligheter för utvecklingsländerna att komma ur fattigdomen. EU är ett positivt exempel på globaliseringen med fri rörlighet för varor, tjänster, personer och kapital.
Diktaturer uppfattar globaliseringens förändringskraft som ett hot mot det egna slutna samhället. Vi moderater välkomnar globaliseringen och dess roll som demokratikatalysator. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Tyvärr förkastade parlamentet våra viktigaste förslag, som skulle ha förbättrat ett betänkande som var fullt av motsägelser och djupt otillfredsställande, om en så viktig fråga som globaliseringens sociala dimension.
Våra förslag syftade till att ändra den nuvarande nyliberala ekonomiska politiken och valutapolitiken inom den internationella handeln, och förslaget om att bekämpa finansiell spekulation på världens kapitalmarknader och samtidigt främja investeringar och skapande av välstånd i den verkliga ekonomin förkastades alltså.
Vårt förslag om att fördöma halvtidsöversynen av Lissabonstrategin och stabilitets- och tillväxtpakten, som har använts som instrument inom EU för att gynna avreglering och privatisering av allmännyttiga tjänster, och våra förslag om att göra arbetsmarknaderna mer flexibla och mer anpassningsbara, om måttlig löneutveckling och om att öppna de flesta områdena inom systemen för social trygghet, såsom pensioner och hälso- och sjukvård för privata företag, förkastades också.
Det förslag som handlade om behovet av en socialpolitisk dagordning som inriktas på städernas utveckling och på social integrering och sammanhållning, vilket medför åtgärder för att främja hållbar utveckling och respekt för arbetstagarna, antogs dock delvis.
Följaktligen lade vi ned våra röster i den slutliga omröstningen. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Resolutionen om ”globaliseringens sociala dimension” innehåller förslag som i de flesta fall leder till att EU ges mer makt. Vi vänder oss emot denna slentrianmässiga EU-centralisering som genomförs utan ordentlig analys eller motivering.
En gemensam politik för EU gällande ”globaliseringens sociala dimension” kan inte utformas, eftersom unionens medlemsländer är så olika. Det gäller bland annat skattenivåer och socialt skydd. I stället för att tvingas genomföra en politik som pådyvlas ovanifrån, bör EU-länderna i stället lära av varandra genom institutionell konkurrens. Vi anser att reformer måste ha folkligt stöd i varje land.
Vi anser också att de mindre utvecklade länderna kan ges rätt att tills vidare reglera sin import av jordbruksprodukter.
Med anledning av ovanstående väljer vi att rösta nej till resolutionen i slutomröstningen. Vi stödjer dock ändringsförslagen om att den gemensamma jordbrukspolitiken måste reformeras radikalt och att exportbidragen måste slopas. Vi stödjer också förslaget på att EU måste öppna upp sin marknad för varor från mindre utvecklade länder. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   . – Jag röstade för den ståndpunkt som intagits av utskottet för sysselsättning och sociala frågor, som har förbättrats med ändringsförslag under utskottsbehandlingen.
I dag gav jag dessutom mitt stöd för ändringsförslagen som syftar till att göra rapportering om sociala och miljömässiga resultat obligatorisk, och jag gav också mitt stöd för den typ av reform som den gemensamma jordbrukspolitiken genomgått, som ska ”förpassa fattigdomen till historien”. 
Toine Manders (ALDE ),
   . – Delegationen från Folkpartiet för frihet och demokrati (VVD) ansåg att den måste rösta mot det ändrade Brejcbetänkandet om globaliseringens sociala dimension.
I ett ändringsförslag som antogs, som lades fram av gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, uppmanas kommissionen och rådet att främja en socialpolitisk dagordning på EU-nivå. VVD anser att socialpolitiken hör till medlemsstaternas befogenheter. Den nederländska folkomröstningen om konstitutionsfördraget var ytterligare ett bevis på att inblandning från Bryssel är ovälkommen. Dessutom har man antagit ett ändringsförslag från gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen som handlar om att EU ska främja företagens sociala ansvar. VVD är övertygat om att detta kan göras mycket effektivare genom marknaden, och att EU-åtgärder i detta avseende är fullständigt onödiga och faktiskt ovälkomna. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Jag vill gratulera Mihael Brejc till hans lägliga betänkande om kommissionens meddelande med titeln ” Globaliseringens sociala dimension – EU:s politiska bidrag för att få fördelarna att gynna alla.”
I betänkandet förespråkar han tanken att den starka sociala dimensionen inom den ekonomiska integrationen alltid har betonats i EU-modellen, vilket avspeglas i Lissabonmålen, och att vissa aspekter av god praxis inom den europeiska sociala modellen således bör överföras till andra delar av världen.
I betänkandet instämmer man i att EU kan bidra på ett meningsfullt sätt, både genom den yttre och den inre politiken, genom att forma globaliseringsprocessen och göra den mer rättvis för alla. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar detta betänkande om globaliseringens sociala dimension, som är parlamentets första gensvar på rapporten från Världskommissionen för globaliseringens sociala dimension. Det är viktigt att de som missgynnas av globaliseringen får hjälp att anpassa sig till nya omständigheter. Detta gäller såväl EU-medborgare som länder och medborgare i hela världen. Därför är det välkommet att se att man rekommenderar en rad interna och externa politiska åtgärder i detta betänkande. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Det finns två möjliga synsätt på globalisering. Det ena är att det är en oundviklig (och oönskad) realitet och om arbetarna hade varit mer framgångsrika i sina protester skulle det inte blivit någon industrialisering (vilket skulle varit bra), och att teknologisk innovation i sig är dåligt. Det andra mer realistiska synsättet grundas på kunskap om vår historia och medvetenhet om att varje generation måste ta ansvar, vilket innebär att man gör det bästa av de möjligheter som globaliseringen ger. Globalisering är i sig varken något bra eller något dåligt; den är en verklighet som kan användas till positiva ändamål eller få skadliga effekter. I fria och demokratiska samhällen som vårt, där ekonomisk frihet råder, finns förutsättningar för att globalisering ska vara en möjlighet för världsomfattande tillväxt och utveckling. Det är inte bara en möjlighet; det är en skyldighet. Det är i denna anda man bör betrakta globalisering. 
Luca Romagnoli (NI ),
   –Herr talman! Detta betänkande är ytterligare ett sjukt bevis på parlamentets fåfängliga, skadliga och innehållslösa påståenden, vilket visar att parlamentet är omedvetet om och långt borta från känslorna bland de vanliga människorna i Europa som de hävdar att de företräder.
I stället för ”globaliseringens sociala dimension” borde det stå ”försvar för globaliseringens kriminella dimension”. I stället för att rösta ”nej” borde jag kanske bara ha lämnat salen. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Jag stöder principen om att den gemensamma jordbrukspolitiken måste reformeras, och det i linje med målen för kampanjen ”förpassa fattigdomen till historien”, som jag stöder starkt. Vi får inte exportera våra egen dåliga politik till övriga världen. Självfallet måste vi också säkerställa välståndet för EU:s jordbrukare och skyddet av EU:s livsmedelsförsörjning. Även om detta är förenligt med en mer förnuftig gemensam jordbrukspolitik är de nuvarande förhållandena ohållbara. 
Catherine Stihler (PSE ),
   . – Jag stöder detta betänkande fullständigt. Globaliseringens effekter har positiva och negativa konsekvenser. Vi får inte glömma bort de 20 miljoner människor i EU som för tillfället är arbetslösa, inte heller att ett av fem barn i EU lever på gränsen till fattigdom. Vi är skyldiga att behandla dessa frågor i parlamentet. 


Talmannen.
   – Jag tror att Bernard Wojciechowski vill tala för att besvara personliga kommentarer. 
Bernard Wojciechowski (NI ).
    –  Herr talman! Jag är mycket upprörd över en händelse som ägde rum i samband med utställningen. Jag känner mig djupt kränkt av kommentarerna från de båda ledamöterna, särskilt Ana Maria Gomes, som kallade mig och Sylvester Chruszcz ”nazister” och ”fascister”. Något sådant borde inte accepteras eller tillåtas i parlamentet.
Min familj mördades av nazisterna i mitt hemland, och jag protesterar mot att sådana kommentarer fälls om mig. Jag förstår Ana Maria Gomes åsikt, men jag vidhåller att sådana kommentarer inte borde förekomma i parlamentet, varken om mig eller någon annan ledamot. Detta gäller särskilt i situationer som vid utställningen. Sådana saker borde verkligen inte förekomma. 
Talmannen.
   – Tack, herr Wojciechowski, ni har fått tala i enlighet med artikel 122 och era kommentarer kommer att föras in i protokollet. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om
- ett betänkande (A6-0315/2005) av Guido Sacconi för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (REACH), inrättande av en europeisk kemikaliemyndighet samt ändring av direktiv 1999/45/EG och förordning (EG) [om långlivade organiska föroreningar] (KOM(2003)0644 – C5-0530/2003 – 2003/0256(COD)), och
- ett betänkande (A6-0285/2005) av Guido Sacconi för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 67/548/EEG för att anpassa det till Europaparlamentets och rådets förordning (EG) om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (KOM(2003)0644 – C5-0531/2003 – 2003/0257(COD)). 
Günther Verheugen,
   . – Herr talman, ärade ledamöter av Europaparlamentet! Låt mig inleda denna debatt med att gratulera alla utskott och deras många enskilda ledamöter som har deltagit i diskussionerna om REACH, vilket är ett av de mest omfattande förslag som kommissionen någonsin har antagit. Utskotten och deras ledamöter har haft ett enormt arbete med att analysera detaljerna i REACH och utarbeta ändringsförslag för att förbättra det.
Jag vill särskilt tacka Guido Sacconi som i egenskap av föredragande för det ansvariga utskottet och ståndaktig försvarare av förbättringar för hälsan och miljön var öppen för möjligheten till kompromisser. Jag vill även tacka Hartmut Nassauer, föredragande för yttrandet från utskottet för den inre marknaden och förespråkare för konkurrenskraft och innovation som politiska mål, som också var öppen för en rimlig kompromiss, samt Lena Ek, som utarbetade yttrandet från utskottet för industrifrågor, forskning och energi och presenterade industrins invändningar utan att för den skull göra avkall på betydelsen av att skydda hälsan och miljön
Detta lagstiftningsprojekt har inte minst här i parlamentet inneburit stora organisatoriska krav, och kommissionen själv fann det svårt att besvara över 1 000 ändringsförslag och nå en överenskommelse. Vi kommer att i detalj förklara vår ståndpunkt om den kompromiss som Guido Sacconi och Hartmut Nassauer har lagt fram, och också i detalj besvara de ändringsförslag som lämnades in i god tid innan tidsfristen löpte ut, men jag ber om er förståelse för att kommissionen inte till fullo kan behandla de ändringsförslag som lades fram precis före tidsfristens utgång. Det beror på att jag ännu inte kan informera er om kommissionens ståndpunkt beträffande dem. Vi kommer dock att dröja så kort tid som möjligt med att lämna vår ståndpunkt beträffande de ändringsförslag som får majoritetens stöd vid omröstningen. 
Jag kommer nu att ta upp de grundläggande frågor som ändringsförslagen gäller.
Kommissionen stöder de kompromisser som Guido Sacconi och Hartmut Nassauer lagt fram rörande registrering och informationsutbyte. Vi anser att de uppnår en mycket god balans mellan å ena sidan industrins krav på konkurrenskraft och å andra sidan framstegen inom hälsa och miljö. Beträffande informationsutbyte skulle jag vilja betona att alla sådana system måste erbjuda så många stimulansåtgärder som möjligt, även om det kan finnas situationer där det av bl.a. kostnadsskäl inte ligger i företagens intresse att samarbeta och där informationsutbyte skulle skada deras huvudsakliga intressen. Jag är därför tacksam för att ett system har utarbetats enligt de villkor som gäller för datautbyte, så att det ska bli så lite besvär som möjligt för företagen och kemikaliemyndigheten.
Jag skulle vilja säga att det finns tre bakomliggande skäl till de ändringsförslag som rör förordningens tillämpningsområde. Det första skälet är att förtydliga förordningen. Det andra skälet är att skapa ett undantag från förordningen för flera övriga ämnen som inte anses utgöra någon risk, och det tredje skälet är att undvika dubbla regler.
Kommissionen godkänner förtydligandena av undantagen från förordningens tillämpningsområde, särskilt för avfall, livsmedel, biocider och pesticider. Vi godkänner också förtydligandet om att REACH inte kan användas för att ändra eller kringgå bestämmelser i kosmetikadirektivet för att undvika djurförsök.
Vi godkänner behovet av att krav för särskilda ämnen – dvs. mineraler, malmer, koncentrat som utvinns ur malmer och naturligt förekommande ämnen – uttrycks på ett tydligare sätt.
Beträffande kraven som ska införas för så kallade nedströmsanvändare är kommissionen positiv till att införa ett gränsvärde på ett ton per år om sådana användare måste sammanställa en kemikaliesäkerhetsrapport på egen bekostnad. Detta är nödvändigt om de inte ska missgynnas i förhållande till sina egna leverantörer och för att systemet ska överensstämma bättre med deras behov.
Det är tydligt att olika utskott anstränger sig ihärdigt för att öka kemikaliemyndighetens roll beträffande riskbedömning. Kommissionen anser att en sådan strategi har sina fördelar för att åstadkomma en jämnare och mer konsekvent tillämpning av förordningens bestämmelser, men vi måste vara mycket försiktiga med tanke på den konkreta form strategin kommer att anta. Faktum är att det endast finns begränsad sakkunskap, och mycket av den finns i medlemsstaterna – antingen vid medlemsstaternas behöriga myndigheter eller vid särskilda institutioner. Dessa resurser måste användas på bästa möjliga sätt för allmänhetens bästa.
Tillståndsförfarandet är en av de viktigaste aspekterna i hela REACH-förordningen, i varje fall är det förordningens hörnsten. Å andra sidan vill vi finna ett effektivt sätt att ge företagen ett incitament att ersätta mycket riskfyllda ämnen med livskraftiga alternativa ämnen, men å andra sidan vill vi inte inrätta ett system som leder till nackdelar i konkurrenshänseende för tillverkare inom EU. Detta påverkar ett mycket stort antal högteknologiska företag, och den innovativa nyttan för kemiska ämnen är avgörande om de ska kunna konkurrera med ämnena i USA, Kina eller i andra asiatiska länder. Vi måste också vara försiktiga med att överbelasta kemikaliemyndigheten eller kommissionen utan att det leder till någon större verklig effekt. 
Riskfaktorn måste fortfarande vara avgörande i tillståndsförfarandet om vi ska lägga ned kraft på att övervaka förfarandet på ett lämpligt sätt. Företagen måste också kunna visa att de lyckas genomgå det.
Vi kan gå med på ett steg i förfarandet där kemikaliemyndigheten offentliggör information om sitt arbetsprogram för godkännande, dvs. valet av vilka kemiska ämnen som myndigheten ska föreslå kommissionen att bevilja tillstånd för inom en viss tid. Det är bra för näringslivet på så sätt att det ger företagen större förtroende för att planera framåt. Vi kan också godta idén om att införa en klausul om översyn av myndighetens tillstånd för ämnen i enskilda fall.
Att diskutera ämnen i produkter, som omfattas av artikel 6, har blivit svårt, inte på grund av att det skulle vara politiskt kontroversiellt, utan på grund av objektiva fakta, eftersom det å ena sidan gäller att skapa lika konkurrensvillkor för tillverkare och importörer av produkter och å andra sidan att lösa de problem som uppstår vid import av produkter, i vilka de kemiska ämnena inte måste uppfylla samma villkor som produkter som tillverkats av registrerade ämnen. Detta gäller många komponenter som den europeiska industrin använder i slutprodukter. I den slutliga analysen är det oundvikligt att uppfylla WTO-bestämmelserna som kräver riskbaserade förordningar.
Av detta skäl är kommissionen positiv till de förslag som kan genomföras och som uppfyller WTO:s krav. Kommissionen anser att de bestämmelser är tillförlitliga vilka avser ämnen som kommer att frigöras från produkter. För övriga ämnen i produkter krävs att ett system skapas som företagen anser lätt att använda och vars främsta syfte är att identifiera riskerna.
Jag går över till konfidentiella uppgifter. I flera ändringsförslag finns invändningar mot att den informationsförteckning, som alltid och i princip ska anses som konfidentiell, ska utökas. I andra ändringsförslag försöker man att korta ned förteckningen och underlätta offentliggörande av mer information på Internet.
Kommissionen anser att det genom kompromissförslaget slutligen uppnås rätt balans. Vårt syfte bör vara att få tillgång till information som verkligen behövs för att skydda folkhälsan och miljön. Med tiden kommer kemikaliemyndigheten att få en viktig roll när det gäller kommunikation och information till konsumenterna, även om det inte är REACH-förordningens uttryckliga målsättning.
Å andra sidan får vi inte vara naiva. Både Europa och företagen har stor kunskap och erfarenhet av att använda kemiska ämnen, en kunskap som säkert skulle vara mycket värdefull för konkurrenter utanför Europa. Också inom Europa måste vi se till att de enskilda företagens konkurrenskraft inte undermineras.
Vi kan därför inte utesluta möjligheten att vi måste göra ett antal ändringar av texten för att se till att det praktiska genomförandet av REACH överensstämmer med bestämmelserna i Århuskonventionen. Jag tänker här särskilt på de korta tidsfristerna för beslut om överklaganden.
I ändringsförslagen tas också många andra enskilda frågor upp. Även om tiden inte räcker till för att jag ska kunna nämna alla skulle jag vilja uppmärksamma er på de ändringsförslag som avser kemikaliemyndigheten, vilka omfattar ett stort antal frågor rörande myndighetens mandat, kommittéernas samarbete inom myndigheten samt förvaltningskommitténs sammansättning och utnämningen av myndighetens verkställande direktör. Kommissionens ståndpunkt rörande dessa ändringsförslag utgår från ett pragmatiskt förhållningssätt. Vi är öppna för förslag som syftar till att göra myndigheten mer effektiv, och vi kommer att behandla sådana förslag konstruktivt, men vi måste undvika att lägga ytterligare börda på den. Ju fler uppgifter vi förväntar oss att den ska utföra, desto större risk finns för att den inte kommer att vara framgångsrik i början.
Låt mig också betona för budgetmyndigheten att om myndigheten tilldelas fler uppgifter måste det självklart åtföljas av en motsvarande ökning av dess ekonomiska resurser.
Kommissionen hoppas alltså att parlamentet känner att det kan godkänna det kompromisspaket som har lagts fram av Guido Sacconi och Hartmut Nassauer. Vi anser att detta paket kan bidra till att sprida ett omfattande stöd för en lagstiftning som är en av de mest problematiska, komplexa och säkert en av de mest kontroversiella lagstiftningarna i Europeiska unionens historia.
Ända från det att REACH började diskuteras har kommissionen alltid sett sig ha till uppgift att försöka finna en rationell och pragmatisk lösning som ger en god balans mellan ekonomins krav och målen för hälsan och miljön, och vi anser att dessa kompromissförslag uppfyller detta – och låt mig göra det klart – utan att kommissionens ursprungliga förslag försvagas. Vi anser att kompromisspaketet gör förslaget mer genomförbart, mer effektivt och också mer kostnadseffektivt, vilket är ett bättre sätt att nå målen för hälsan och miljön. Svaret från kommissionens möte i dag var därför mycket positivt, och jag hoppas att det också kommer att uppmuntra rådet att anta hela paketet före årets slut. De förslag som kommissionen har besvarat positivt är hållbara i jämförelse med dem som tidigare lades fram av rådets brittiska ordförandeskap, och jag tror nu därför att vi har en mycket god chans att på ett framgångsrikt sätt komma överens om detta svåra lagstiftningspaket före årets slut. 
Stavros Dimas,
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka Europaparlamentet som arbetade mycket intensivt med detta förslag vid första behandlingen.
Jag vill särskilt gratulera ordföranden för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet och naturligtvis utskottet självt, föredraganden Guido Sacconi, vars outtröttliga, alltid konsekventa och konstruktiva insatser på ett avgörande sätt har bidragit till att stödja detta förslag. Jag tackar också utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd samt utskottet för industrifrågor, forskning och energi, samt deras föredragande Hartmut Nassauer och Lena Ek för deras konstruktiva förslag. 
De har alla samarbetat, lagt fram förslag och uppnått denna kompromiss som de förslår för en av de huvudsakliga beståndsdelarna i REACH-systemet, nämligen registrering.
REACH är ett mycket viktigt lagstiftningsinitiativ för att förbättra miljöskyddet och skyddet för folkhälsan, och när det tillämpas kommer det att avsevärt öka våra kunskaper om kemiska ämnen, ämnenas säkerhet kommer att förbättras och konsumenternas förtroende för de kemiska ämnen de kommer i kontakt med kommer att stärkas. Det kommer dessutom att vara en drivkraft till innovation och kommer att främja att produkter ersätts med säkrare produkter.
Jag är särskilt nöjd med det faktum att Europaparlamentet och rådet har slutfört sina ståndpunkter om förslaget. Därmed har de båda gemenskapsinstitutionernas ståndpunkter närmat sig varandra, och de har liknande synsätt i flera frågor som rör REACH.
Det kompromissförslag rörande registrering som föreslagits av Guido Sacconi och Hartmut Nassauer, och som har undertecknats av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa är ett positivt framsteg i ett av de mest komplicerade avsnitten i REACH-ärendet. Kompromisspaketet är ett balanserat förslag. Genom att koncentrera förslaget till ämnen som har högst risknivå förbättrar kompromissen REACH-förslagets möjligheter att fungera i praktiken, särskilt ämnen som tillverkas eller används i små mängder. Samtidigt garanteras en hög miljöskyddsnivå, eftersom mer information krävs där risken är som störst.
Trots att synsättet beträffande ämnen som tillverkas eller används i små kvantiteter skiljer sig från kommissionens förslag är det ändå en förbättring av hälso- och miljöskyddet jämfört med den nuvarande situationen. Kommissionen stöder detta paket eftersom man strävat efter att nå en kompromiss.
Kompromisspaketet går i samma riktning som de diskussioner som hållits i rådet. Det har också mycket gemensamt med den kompromiss som det brittiska ordförandeskapet lade fram den 28 oktober, vilket fick brett stöd i Ständiga representanternas kommitté (Coreper) i fredags. Kommissionen stöder helt det brittiska ordförandeskapets mål att nå en politisk överenskommelse före årets slut, att göra de insatser som är nödvändiga för att uppnå detta samt att på ett positivt sätt bidra till detta mål.
Det finns flera viktiga aspekter på REACH-initiativet, men på grund av tidsbrist vill jag ta upp två av dem, nämligen förslagets tillämpningsområde och bestämmelserna om godkännande.
Förslagets tillämpningsområde är ganska komplicerat, främst på grund av det stora antalet rättsakter inom gemenskapsrätten rörande särskilda produkter som innehåller kemiska ämnen. Kommissionen kan godkänna flera av parlamentets ändringsförslag, som t.ex. undantag för registrering av avfall, livsmedel och malmer. Vi kan dock inte godta flera andra ändringsförslag, vilka skulle skapa ett vakuum för tillämpningen av lagstiftningen.
När det gäller godkännande och ersättning gläder jag mig åt att parlamentsledamöterna har lagt fram flera värdefulla ändringsförslag, i vilka tidsfrister fastställs för godkännande och som innebär påtryckningar på att ersätta produkter. På så sätt förstärks hälso- och miljöskyddet. Kommissionen instämmer i att det finns ett behov av att införa ett tillståndsförfarande för ämnen som ger upphov till liknande oro beträffande risker som de farligaste ämnena i kommissionens förslag: cancerframkallande, mutagena, långlivade bioackumulerande samt mycket långlivade och mycket bioackumulerande ämnen. Vi samtycker också till fastställande av en tidsfrist för godkännande, men den ska fastställas från fall till fall av Europeiska kemikaliemyndigheten.
Vi tror samtidigt att detta system, tillsammans med artikel 52, som ändrats av det brittiska ordförandeskapet, kommer att ha positiva effekter på ersättning av ämnen, eftersom det kommer att bli ett tryck på företagen att öka sina insatser för att finna ersättningar och säkrare ämnen.
Avslutningsvis vill jag återigen tacka alla ledamöter av Europaparlamentet som har arbetat så intensivt de senaste nio månaderna med att åstadkomma framsteg för REACH-förslaget. Europaparlamentet bidrar därmed på ett avgörande sätt till att förbättra hälsoskyddsnivån och miljöskyddsnivån i Europa, samtidigt som det europeiska näringslivets konkurrenskraft behålls. 
Lord Bach,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att tacka parlamentsledamöterna för deras hårda arbete med REACH, och särskilt huvudutskotten och deras ledamöter. Det är en ära att bli inbjuden hit för att tala på det brittiska ordförandeskapets vägnar.
Först vill jag betona att REACH är ett mycket viktigt ärende för det brittiska ordförandeskapet. Denna lagstiftning erbjuder en unik möjlighet att uppnå ett ordentligt skydd för människor och miljön, samtidigt som den är genomförbart och upprätthåller EU-industrins konkurrenskraft. Alla vill hitta en bra lösning till REACH, en lösning som både förstärker skyddet för folkhälsan och miljön, och som upprätthåller industrins konkurrenskraft. Detta mål kan endast uppnås om alla medlemsstater, Europaparlamentet och aktörerna samarbetar. REACH kommer att vara ett starkt inslag vid rådet (konkurrenskraft) den 29 november, där vi planerar att föra en viktig och väsentlig politisk debatt, och det är således viktigt att era åsikter tillförs till den. Vi inser att vi är mycket nära en överenskommelse, och vi strävar fortfarande efter att nå ett politiskt avtal före slutet av det brittiska ordförandeskapet.
Det gläder mig att notera det engagemang som Europaparlamentet har visat prov på genom att genomföra sin första behandling denna vecka. Vi välkomnar det arbete som utförts av de föredragande för att uppnå en balanserad och fungerande kompromiss om de centrala delarna i REACH, dvs. registrering. De centrala delarna i denna kompromiss, som har undertecknats av de tre största politiska grupperna tillsammans, ligger mycket nära de idéer som rådet arbetar på. Ett antagande av Europaparlamentets åsikt enligt dessa linjer borde därför bereda vägen för ett tidigt antagande av REACH. Det skulle påverka miljön och industrin positivt, eftersom osäkerheten upphör och det dessutom är positivt för alla. Det skulle slutligen resultera i ett effektivare system för riskhantering när det gäller kemikalier i syfte att skydda folkhälsan och miljön.
Ordförandeskapets kompromisstext syftar till att på ett balanserat sätt beakta de åsikter som medlemsstaterna hittills har uttryckt i diskussionerna. Den innehåller en bekräftelse på den oro industrin känner och ett svar på den. Genom denna text upprätthålls målen med REACH på området för skydd av folkhälsan och miljön. Vi ser fram emot att ta med bidrag från Europaparlamentet så fort ni har avslutat era överväganden. Genom att förklara i vilken riktning ordförandeskapet går hoppas jag tillföra ytterligare information i den här diskussionen.
Låt mig ta det från början, med registrering. Den utmaning som ligger framför oss alla är att nå ett avtal om ett registreringspaket som samlar den information som krävs för att bedöma riskerna. Samtidigt måste det ha rimliga proportioner. Vi måste undvika att tvinga företag att tillhandahålla uppgifter för sakens skull. Vi delar alla samma oro, och vi vill se till att REACH inte påverkar småföretag negativt.
Det som ingår i våra gemensamma registreringsförslag är för det första en enda fas för förregistrering för att förenkla förfarandet, för det andra krävs en sammanställning av uppgifter genom ”ett ämne, en registrering”. Detta skulle kunna ge en besparing på upp emot 600 miljoner euro. Vi har också infört flexibilitet genom att föreslå tydliga kriterier när det gäller möjligheten för företag att kunna befrias från skyldigheten att lämna in ett gemensamt informationspaket. Det är allmänt accepterat att det borde vara obligatoriskt med samutnyttjande av uppgifter om djurförsök. För att förenkla systemet har samutnyttjandet av uppgifter som inte handlar om djur endast blivit obligatoriskt om en eventuell registrator så begär.
Rådet är i likhet med parlamentet också bekymrat över effekterna på småföretag. För att minska effekterna har ett förslag lagts fram om målinriktade informationskrav för lågvolymkemikalier. När det gäller en volym på lägre än tio ton behöver en fullständig uppsättning uppgifter tillhandahållas om ett ämne endast om det uppfyller enkla kriterier som identifierar det som ett högriskämne. Med detta tillvägagångssätt kommer inte så mycket information att tillhandahållas om ämnena som i kommissionens ursprungliga förslag, men det innebär att vi kan tillämpa en förenklad riskbaserad strategi för de 20 000 lågvolymkemikalierna och fokusera på de som i första hand är av betydelse. För att minska bördan inom industrin, och särskilt för småföretag, kommer kemikaliemyndigheten att tillhandahålla de verktyg som behövs för att förenkla framläggandet av uppgifter.
Vi har minskat registreringskostnaden i det högre mängdintervallet 10–100 genom att avlägsna ett dyrt test från informationskraven. Detta bidrog till en besparing på omkring 80 miljoner euro. Dessutom har möjligheten att frångå vissa test i bilaga VI förstärkts för att minimera bördan i samband med test på högre mängdintervaller. Jag vill betona att detta kan utföras på ett sätt som ändå ger den information om kemikalierisker som krävs.
Jag övergår nu till utvärdering. Här kontrolleras registreringen när det gäller efterlevnaden eller hänskjutning för ytterligare granskning. Kompromisstexten ger kemikaliemyndigheten i Finland en mer central roll i denna fas av REACH. Vi vill säkerställa att utvärderingen utförs på ett mer effektivt och konsekvent sätt över hela EU, och att myndigheten har de medel och resurser som behövs för att detta ska ske. Jag upprepar att rådets ståndpunkt inte är alltför långt ifrån parlamentets i detta avseende enligt min uppfattning. En liknande strategi har valts i betänkandena från de parlamentsutskott som har avgett sitt yttrande.
En central punkt i detta förslag är naturligtvis godkännandestadiet. Inom ramen för REACH krävs att alla högriskämnen måste förbjudas, såvida det inte föreligger starka skäl för godkännande som rättfärdigar fortsatt bruk av ämnet. I rådet har vi tydliggjort räckvidden och förstärkt bestämmelserna för godkännande i syfte att tillhandahålla en utökad satsning på ersättning.
Kompromissförslaget möjliggör ett första godkännande som endast grundar sig på vederbörlig kontroll, vilket innebär att man kan fortsätta att använda riskämnen om man kan bevisa att riskerna hålls tillbaka. Men – och detta är ett stort ”men” – vederbörlig kontroll måste definieras strikt. Nu är det striktare i vårt förslag. Det är tydligare. Det är korrekt att alla beslut bör fattas utifrån varje enskilt fall. Av den anledningen har en ändring införts i vårt förslag, som innebär ett krav på att alla godkännanden ska granskas. Detta skulle öka möjligheten att beakta alternativ som kan bli tillgängliga i framtiden. Dessutom har vi i vårt förslag gett ytterligare stimulans till ersättning genom kravet att tillhandahålla en analys av tänkbara alternativ. Jag ser fram emot parlamentets yttrande.
Om jag inte har lyckats att övertala er om hur viktigt det är för alla EU-medborgare att säkerställa ett tidigt avtal om REACH, så har jag misslyckats. Jag hoppas att jag har gett er inblick i den diskussion som förs i rådet.
Vi kommer själva att fortsätta arbeta i vår roll som ordförandeskap och göra allt i vår makt för att nå ett avtal i år. Vi anser att vi kan det. Vi ser fram emot att motta Europaparlamentets bidrag.
Låt mig upprepa att detta är en unik chans. Vi får inte försumma den. 
Guido Sacconi (PSE ),
   –Herr talman, mina damer och herrar! När jag lyssnade till anförandena av de två kommissionsledamöterna och Lord Bach, som företrädde det brittiska ordförandeskapet, tänkte jag på den långa resa vi har varit tvungna att göra för att nå hit.
Ni har själva hört hur nära varandra de tre institutionernas ståndpunkter nu ligger. Jag tror att jag kan säga att det beträffande registrering, godkännande och andra aspekter som nämnts inte finns några betydande skillnader i huvudfrågorna. Det är svårt att sammanfatta denna långdragna process på några få minuter, trots att detta är den längsta talartid jag har fått sedan jag blev ledamot av Europaparlamentet.
Jag ska därför endast säga några ord om de två huvudbegreppen: balans och ansvar. Dessa ord dök upp i mina tankar under veckoslutet som jag nästan helt ägnade åt självrannsakan. Särskilt mot bakgrund av kritiken förra veckan mot kompromissen som jag undertecknade undrade jag faktiskt om jag hade fattat rätt beslut och om balans verkligen hade uppnåtts, och jag kan med gott samvete svara ja. Vi har inte bara säkerställt balans, utan också förstärkt balansen mellan de två viktiga faktorer som ligger oss alla varmt om hjärtat, nämligen skydd av folkhälsan och miljön å ena sidan och bevarande av den europeiska industrins konkurrenskraft å andra sidan.
Det är lättare att uppnå en sådan balans när man godkänner en politisk resolution, eftersom man då endast arbetar med ord. Att uppnå balans i en så betydelsefull förordning där så många intressen påverkas, vilka är i konflikt med varandra, är däremot betydligt svårare. Under sådana omständigheter är det faktiskt också nödvändigt att ta hänsyn till viktig teknisk information, som är av stor betydelse.
Ur detta perspektiv känner jag att jag har gott samvete. När det gäller folkhälsan och miljön – jag kommer att begränsa mig till att endast ta upp några få förbättringar av kommissionens förslag som jag anser särskilt viktiga – kan vi ta registreringen av långlivade bioackumulerande ämnen som exempel. Eftersom det naturligtvis har varit föremål för parlamentets godkännande ska vi också införa kemikaliesäkerhetsrapporten även för ett lägre antal ton, även om det endast gäller de farligaste ämnena. Om parlamentet godkänner den ståndpunkt som antagits av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelsskydd på torsdag ska vi definiera en mekanism för godkännande vid ersättning av de farligaste ämnena, vilken är mycket lik den mekanism som det brittiska ordförandeskapet presenterade för en kort tid sedan. Jag är särskilt stolt över detta.
Beträffande företagen ska jag endast nämna de viktigaste saker som genomförts. Bevisbördan behålls, men vi har gjort registreringsförfarandet mer flexibelt för intervall med lägre antal ton och har infört en mycket viktig egenskap för små företag, nämligen gemensamt utnyttjande av data, vilket har blivit obligatoriskt utom för vissa mekanismer för undantag.
Jag vill också påminna om att vi tillsammans med Hartmut Nassauer i elfte timmen förlängde perioden för dataskydd samt för forskning och utveckling. Jag anser att allt detta är konkreta åtgärder som går i rätt riktning. I detta sammanhang skulle jag, herr Nassauer, också vilja säga att jag under mitt veckoslut med eftertanke och självrannsakan var lite besviken över att ni, efter det att vi tillsammans hade undertecknat kompromissen, ansåg det lämpligt att också lägga fram era tidigare ändringsförslag. Jag måste i detta sammanhang säga att om vår kompromiss olyckligtvis inte skulle godkännas kommer jag naturligtvis att stödja det andra blocket (nummer 2). Jag är optimistisk i denna fråga.
Jag går nu över till mitt andra huvudbegrepp, ansvar, och jag skulle till detta vilja lägga till ordet självständighet. Vi har utsatts för många påtryckningar, visserligen rättmätiga påtryckningar, rörande de intressen som vi alla på något sätt måste företräda när vi söker uppnå den bästa möjliga kompromissen som kan godtas av en majoritet i parlamentet. Vi har kommit nära detta mål, och under tiden har de olika institutionernas ståndpunkter, särskilt de två lagstiftande institutionernas, rådets och parlamentets ståndpunkter, närmat sig varandra i mycket hög grad. Jag anser att det nu är parlamentet som har bollen, så att säga.
Vi är medvetna om att det finns svårigheter kring många aspekter rörande den europeiska integrationen för närvarande. I dag kan parlamentet dock sända ett starkt, tydligt budskap om ett ämne som är mycket betydelsefullt för medborgarna, företagen och fackföreningarna och som rör förmågan att fatta beslut och nå en kompromiss som på ett så bra sätt som möjligt definitionsmässigt företräder alla berörda parters önskemål.
Herr talman! Mitt arbete har nu slutförts. Jag kommer naturligtvis att uppmärksamma omröstningslistan under de kommande timmarna, men låt oss säga att den största delen av mitt arbete är genomfört.
Som Lord Bach och kommissionsledamot Günter Verheugen sa tidigare, måste vi nu ta tillfället i akt att påskynda beslutsfattandet och lagstiftningsförfarandet i denna fråga som vi har ägnat så mycket tid åt. Jag sa nyligen att en överenskommelse är som en frukt. Om den inte plockas vid rätt tidpunkt, när den är mogen, ruttnar den och blir dålig. Sedan i morse har jag haft ett äpple i min ficka. Det är inte vackert, det är litet och täckt av märken eftersom det har odlats ekologiskt och inte innehåller några svampmedel, men jag tror att det kommer att smaka väldigt gott, och därför ska jag äta det senare.
Jag uppmanar följaktligen parlamentet att plocka denna frukt. Om vi gör det hjälper vi också de andra institutionerna, särskilt rådet, att till slut avsluta detta ärende och sända det budskap som jag tidigare talade om. 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag har bara en liten ordningsfråga som jag vill ta upp. Det har tidigare varit sed i parlamentet att föredragandena lägger fram sina utskotts ståndpunkter. Eftersom Guido Sacconi faktiskt är föredragande för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet skulle jag önskat att han hade berättat om utskottets inställning. Jag ber talmannen att i framtiden uppge om anföranden ska hållas för att uttrycka personliga uppfattningar eller om de ska hållas i egenskap av föredragande. 
Talmannen.
   – Ni har uttryckt er oro, men jag kan inte som talman behandla det som en ordningsfråga. Det finns en fastställd ordning, föredraganden har rätt att tala och han har sagt vad han ansåg lämpligt, och nu ska de berörda utskottens företrädare tala. Er kommentar kommer inte att ändra debattordningen. 
Christofer Fjellner (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Kemikalier är viktiga, de är livsviktiga. De är en del av vår vardag och en förutsättning för mycket av modern mänsklig verksamhet. Samtidigt finns det en allmän oro för kemikalier. Vad gör de med oss och vår miljö? Viss oro är berättigad. Därför är jag glad för att vi här skall rösta igenom en ny europeisk kemikalielagstiftning, en lagstiftning som gör att vi får veta vilka kemikalier som utsätter oss för stora risker och vilka som inte gör det, att vi kan förbjuda kemikalier som vi måste bli av med, och att vi kan behålla dem som vi behöver.
Vi har bidragit till få REACH att prioritera att det fästs större uppmärksamhet vid de ämnen som utgör ett stort hot. Vi har fått undantag för sådant som vi vet är ofarligt, t.ex. cellulosa och järnmalm. Därigenom slipper vi byråkrati och onödiga kostnader, men framför allt medför det att vi använder våra begränsade resurser till att åstadkomma största möjliga säkerhet.
Det fastställs många mål i Europa som vi faktiskt inte lever upp till. Beslut i denna kammare lovar ofta runt men håller ibland tunt. Den gamla kemikalielagstiftningen var ett utmärkt exempel på det. Den skulle ge oss säkerhet men har nästan inte åstadkommit någonting. Ibland är misslyckanden bara pinsamma, men i kemikaliepolitiken kan de vara livsfarliga. Det är därför vi behöver REACH – men ett REACH som klarar att hålla vad det utlovar.
Den stora utmaningen för REACH är att utforma en politik som inte skapar handelshinder, som inte begränsar andra länders möjlighet att sälja sina produkter till den europeiska marknaden. Det vore fel mot vår omvärld men också mot europeiska konsumenter. De är orimligt att vi här utformar en lagstiftning som sen olagligförklaras av WTO. Därför hoppas jag att kammaren tar till sig de förslag för att minska handelshinder som utskottet för internationell handel har föreslagit.
Flera ledamöter, bl.a. de svenska socialdemokraterna, verkar vara inne på att ställa sig vid sidan av och rösta mot hela förslaget. I nästa andetag anklagar de hela parlamentet för att inte bry sig om miljön. De svenska socialdemokraternas viktigaste tidning kallar till och med den egna gruppledaren här i parlamentet, Martin Schulz, för överlöpare. Det tycker jag är fegt, och det bidrar inte till att förbättra miljön. I stället borde de fråga sig varför de står vid sidan av. Den överväldigande majoriteten däremot, från de borgerliga partigrupperna PPE-DE och ALDE till den socialdemokratiska gruppen och nu även kommissionen, är överens, och det är vi som kommer att bära upp förslaget. Det gläder mig att ha varit med och ta ansvar för att det röstas fram en ny, stark europeisk kemikalielagstiftning. 
Elisa Ferreira (PSE ),
   . – Att minska kemiska ämnens skador på miljön och hälsan, att öka medvetenheten om konsekvenserna av användning av kemiska ämnen, att förbättra konsumenternas tillgång, att gradvis ta bort och ersätta de farligaste kemiska ämnena och förbjuda försök på ryggradsdjur, allt detta påverkar medborgarnas liv, vilka vi företräder här i parlamentet.
Parlamentet måste därför välkomna kommissionens initiativ och delta på ett aktivt och konstruktivt sätt med att förbättra kommissionens förslag. Detta har vi gjort. Genom kollektivt ansvar och framför allt Guido Sacconis utmärkta betänkande har vi fått bred uppslutning kring denna fråga. Stöd för dessa förslag kommer att leda till en avsevärd förbättring av kommissionens text och kommer att underlätta genomförandet. Textens kärna förblir intakt, dvs. principen om ansvar, minskade kostnader för små och medelstora företag, inriktning på de mest problematiska kemiska ämnena och deras användning, klargörande av kemikaliemyndighetens roll och större tonvikt på bedömning och övervakning av systemet.
I egenskap av skuggföredragande för utskotten för internationell handel samt ekonomi och valutafrågor är jag glad över att enighet har uppnåtts för stora delar av den text som ska bli föremål för omröstning. Mina damer och herrar, jag vill i detta sammanhang rikta er och kommissionens uppmärksamhet på att EU måste utnyttja sin ställning som världens största handelsblock och världens största tillverkare av kemiska ämnen och se till att de bestämmelser som antas internt om miljö- och hälsoskydd tillämpas internationellt och ses som förutsättningar för frihandel.
Beträffande REACH, liksom för många andra lagar, bör det betonas att Europa inte kan fortsätta att stifta lagar om den inre marknaden som om globalisering inte existerade. Om vi inte kommer ihåg detta kommer vi att förstöra Europa som bas för tillverkning, arbetstillfällen i Europa kommer att försvinna och genom hyckleri skulle vi exportera miljöföroreningar till länder utanför EU, till andra mer sårbara områden i världen. Det skulle vara detsamma som att skjuta oss själva i foten, och artikel 6 är inte tillräckligt långtgående för att hantera detta problem.
På detta område, liksom på andra områden, är överenskommelsen långt ifrån perfekt. Den kommer att behöva förbättras gradvis med utgångspunkt från praktiska bedömningar. Detta är dock den överenskommelse som vi har lyckats nå, och den är tillräckligt bra för att parlamentet ska kunna ge den ett brett stöd. Det är endast på detta sätt som en balanserad institutionell lösning kan garanteras på kort sikt. Jag stöder därför överenskommelsen. 
Thomas Mann (PPE-DE ),
   . – Herr talman! REACH, ett av de mest komplexa lagstiftningsförfarandena – och inte bara på grund av att det uppgår till 1 200 sidor – har sysselsatt Europaparlamentets utskott i tio års tid, och utskottet för sysselsättning och sociala frågor, vars yttrande jag har utarbetat, har varit ett av dem.
Den kemiska industrin i EU sysselsätter 1,7 miljoner människor, och ytterligare cirka 3 miljoner är knutna till den som leverantörer. För att bilda mig en uppfattning om REACH:s konsekvenser för arbetslivet i vardagen har jag besökt 50 företag – inte bara i Tyskland – som arbetar inom färg- och målningsbranschen, keramikbranschen, textilindustrin, elvarubranschen, bilindustrin och den kemiska industrin. Den enhälliga åsikt som uttrycktes bland både chefer och butikspersonal var att det inte finns något alternativ till att skydda hälsan och miljön, och att det måste utarbetas en klar åtskillnad mellan farliga och ofarliga ämnen, inte minst i arbetsgivarens intresse.
Det måste dock sägas att de kostnader som uppges i kommissionens förslag är så höga och den byråkrati som förslaget leder till är så omfattande att det finns risk för att konkurrensen med företag utanför EU snedvrids, och man kan inte utesluta möjligheten att företag flyttar sin verksamhet.
Det var utskottet för sysselsättning och sociala frågor som ledde de första utfrågningarna i parlamentet om REACH i oktober 2004 med 200 experter inom arbetsrätt och hälsoskydd, och även arbetsmarknadens parter, som var närvarande. Den 12 juli 2005 var vi också det första utskott som röstade om REACH, och utan tvekan gav det en viktig indikation på den framtida utvecklingen för debatten i Europaparlamentet.
Vi är positiva till förhandsregistrering och prioritering av ämnen som standard. Om det finns en mängd centrala uppgifter om den verkliga risken i stället för uppgifter om kvantiteten av det aktuella ämnet, vilka kategorier som exponeras och användning, kan registrering vid kemikaliemyndigheten genomföras professionellt och snabbare. Man undviker därigenom inte bara stora mängder meningslösa uppgifter, utan också onödig byråkrati, vilket särskilt gynnar små och medelstora företag. De flesta av oss röstade ja till undantag för ämnen som används inom forskning och utveckling, och för att den nya kemikaliemyndighetens befogenheter ska utvidgas.
Ett ändrat REACH-förslag kommer att göra två dussin EU-förordningar inom arbetsrätt överflödiga endast på området arbetarskydd. Utarbetande av säkerhetsdatablad har prioriterats, samt föreskrifter om hur de ska användas på arbetsplatser, och därigenom förebyggs olyckor på grund av felaktig hantering av ämnen. 
Lena Ek (ALDE ),
   . – Herr talman! Kemikalier i Europa regleras av en mycket dålig lagstiftning för äldre kemikalier, cirka 30 000, och en relativt bra lagstiftning för nya, cirka 3 000. Det nya förslaget ersätter 43 direktiv och nationell lagstiftning i 25 länder, en lagstiftning som är väldigt varierande i kontroll och kvalitet, från ganska dålig till ganska bra. Samtidigt är det 100 år sedan vi hade stängda nationella marknader. Den som t.ex. vill köpa en leksak till sitt barn finner att en och annan sak är producerad i vårt hemland, men att de flesta är importerade.
En ny kemikalielagstiftning innebär av alla dessa anledningar en stor möjlighet för miljö, människor och företag. Industriutskottet var det första utskott som fattade beslut. Vi kunde lyfta förslaget till kemikaliedirektiv från en död och mycket ifrågasatt produkt till en möjlighet att faktiskt komma fram till ett beslut. Jag vill tacka utskottets ledamöter för ett mycket konstruktivt och bra samarbete.
Industriutskottet har ansvar för industri, småföretag och forskning och har därför i enlighet med sin uppgift fokuserat arbetet på ändringar som bereder väg för nya, moderna teknologier, innovationer och modern miljöteknik. I Europa har miljödriven industri dubbelt så hög tillväxt som industrin i genomsnitt och är ett otroligt viktigt redskap för att skapa arbetstillfällen och hållbar tillväxt i en kunskapsbaserad ekonomi.
För att REACH skall kunna vara denna motor för hållbar tillväxt behöver förslaget emellertid förenklas, förstärkas och förtydligas. Det behöver förenklas för att småföretagen skall kunna överleva, förstärkas för en bättre miljö och förtydligas för att det på vissa punkter är otydligt. Det kan t.ex. inte vara meningen att varje lass mineral skall analyseras för sig.
Mina damer och herrar, vi har fyra stora frågor i EU: budgetplanen är en soppa, förslaget till tjänstedirektiv är en soppa, förslaget till konstitutionellt fördrag har en ”period av eftertanke”. Efter sju års diskussion behöver vi nu faktiskt ett beslut i det fjärde viktiga förslaget, nämligen det som handlar om en europeisk kemikalielagstiftning.
Mina damer och herrar! Ovissheten är mycket kostsam. Låt oss därför rösta ja på torsdag och anta de kompromisser som har lagts fram. 
Hartmut Nassauer (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det råder inget tvivel om att miljön och konsumentskyddet kommer att vinna om REACH-förslaget antas. Om förslaget går igenom kommer vi inom elva år att ha kunskap och information om cirka 30 000 ämnen som används av europeiska företag, och dessa uppgifter har inte kunnat samlas in tidigare. Det är det som gör att detta kliv framåt är avgörande.
Det som gör att framsteget är så stort är att vi i framtiden kommer att överlämna ansvaret till företagen att skaffa information och genomföra tester, och därmed också de kostnader som uppstår. Företagen kommer att vara ansvariga för att de ämnen som de producerar och bedriver handel med hanteras på ett säkert sätt. Det är den stora förändringen i lagstiftningen jämfört med tidigare, och jag anser att det bör nämnas att det är stora kostnader det rör sig om, för testerna kostar pengar – upp emot 200 000 euro! Företagen skulle i framtiden få bära dessa kostnader själva i miljöns och konsumentskyddets intresse, och det innebär att vi måste tänka över vilka konsekvenser det kunde ha för konkurrenskraften.
Den kompromiss som Guido Sacconi och jag har lyckats få till stånd har redan tagits upp, och våra respektive grupper har varit goda nog att godta den. I den fastställs kravet på data för intervallet mellan ett och hundra ton, något som är särskilt viktigt för små och medelstora företag, som är mer beroende av ett ämnes potentiella risk, i stället för att endast se till kvantiteten av ett producerat ämne. Det är en mycket viktig utveckling för små och medelstora tillverkare och användare. Jag är mycket nöjd över att vi har kunnat uppnå detta, och naturligtvis får det vårt fulla stöd. Vi har lagt fram gamla ändringsförslag endast i den händelse att vi inte skulle få majoritet för förslaget.
Det måste dock sägas att kompromissen endast rör registrering, vilken är den viktigaste delen av REACH, och att den inte gäller hela förslaget. Frågor som rör godkännande och tillämpningsområde är utmärkta, och jag hoppas att vi ska lyckas nå en överenskommelse även på dessa områden. 
Kurt Lechner (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Under de två korta minuter jag fått ska jag koncentrera mig på endast ett fåtal punkter.
Jag ska inleda med en allmän kommentar om förslaget som helhet. Europa, som snart kommer att ha en befolkning på 500 miljoner människor, är ett omfattande ekonomiskt område, och det är riktigt att vi bör vara föregångare genom att ge detta område en enhetlig bindande rättslig ram på miljöskyddsområdet. Europa är dock inte en isolerad del av världen, och det finns inga planer på att Europa ska bli det. Tvärtom måste Europa konkurrera med andra stora ekonomiska områden, och våra mål, bland vilka miljöskyddet är ett mål, är till ingen nytta, hur goda våra avsikter än må vara, om produktionen i framtiden flyttas till andra delar av världen, där miljöproblemen kan komma att bli ännu större. Vi kommer nämligen att påverkas av dem i lika hög grad, och samtidigt skulle det också innebära avsevärda ekonomiska förluster.
De ekonomiska förluster som jag har hänvisat till påverkar inte bara produktionen av kemiska ämnen, utan alla varor som tillverkas med användning av kemiska ämnen, och de är nog ganska många.
Denna aspekt är också relevant för ett viktigt område i förordningen, nämligen skyddet av immateriella rättigheter och konfidentiella uppgifter, som upptog en särskilt stor del av debatten i utskottet för rättsliga frågor. Jag skulle i korthet vilja säga något om detta. Kommissionens förslag i sin nuvarande lydelse tar inte tillräcklig hänsyn till detta och är inte tillräckligt långtgående. Kommissionsledamot Günter Verheugen nämnde detta tidigare och, om jag antar att jag inte missförstod honom, tror jag att han i stort sett fick det klart för sig. Faktum är att garanterad ömsesidighet inte finns över huvud taget.
Om europeiska företag avslöjar många uppgifter kan utomstående se dem och dra vissa slutsatser från dem, men det omvända inträffar inte. Eftersom dessa förhållanden strider mot tanken om rättvis konkurrens världen över beslutade utskottet för rättsliga frågor att anta en rad ändringsförslag för att beakta detta. Vissa av dem kom med i det övergripande paketet, särskilt de som rör förlängning av tidsfristerna, vilket Guido Sacconi hänvisade till i korthet tidigare. De ändringsförslag som syftade till att förbättra sekretessen för data – närmare bestämt ändringsförslagen 43, 45, 46 och 48 – kom dock inte med, och jag skulle vilja ta tillfället i akt att begära att de införlivas nu. 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag har för avsikt att presentera den ståndpunkt som utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män intar och inte göra som vissa ledamöter har gjort – missbruka min talartid till att uttrycka mina egna synpunkter.
En stor majoritet av ledamöterna i utskottet för kvinnors rättigheter samtycker till kommissionens förslag om REACH. Kvinnor drabbas särskilt mycket av kemiska föroreningar, eftersom fettet i deras kroppar lättare absorberar farliga ämnen. Kemiska ämnen lagras i kroppen och kan orsaka cancer. Förekomsten av bröstcancer har fördubblats i Europa de senaste 20 åren. En av nio kvinnor i Europa drabbas av bröstcancer, och detta beror i många fall på kemiska ämnen. Kemiska ämnen kan också skada embryon och hindra fertiliteten. 15 procent av alla par som vill ha barn kan inte få några. Kvaliteten på mäns spermier har halverats de senaste åren. Gener kan bytas ut, och allergier kan utlösas. 
Kemiska ämnen påverkar också barns hälsa. Frekvensen av cancer hos barn ökar med 1 procent per år, och det har blivit den näst vanligaste dödsorsaken bland barn. Utan att vilja det överför kvinnor hela cocktailen med kemiska ämnen till sina barn under graviditeten och amningen.
Utskottet för kvinnors rättigheter anser därför att REACH är en unik möjlighet att på ett bättre sätt skydda människorna och miljön för farliga kemiska ämnen. Utskottet har inte bara samtyckt till tanken att REACH-förordningen ska vara tydlig, utan har särskilt begärt att registreringen ska vara noggrann, och har dessutom föreslagit att kemiska ämnen bör registreras från en nedre gräns på tio kg upp till ett ton. Utskottet för kvinnors rättigheter vill att ersättning ska bli obligatoriskt, och att även importerade produkter ska registreras. Det gäller utan tvekan utskottets önskemål om begränsad registrering, och utskottet begär en tydlig ersättning ...

David Hammerstein Mintz (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Utskottet för framställningar tog emot underskrifter från en miljon brittiska kvinnor. Lord Bach! En miljon brittiska kvinnor skrev till parlamentet och var oroade över effekten av kemiska ämnen på deras kroppar och deras liv.
De europeiska fackförbunden har krävt ett starkt REACH, i likhet med flera miljoner europeiska sjukvårdsarbetare och läkare. Ni har sagt att denna förordning kan vara vår enda möjlighet. Låt oss inte förstöra den.
Jag är dock rädd att vi kommer att förstöra den, eftersom det har förekommit oacceptabla påtryckningar här, en del skamliga inställningar, varigenom man vänder ryggen åt miljoner och åter miljoner européer som förväntar sig att parlamentet, dessa institutioner, ska vidta åtgärder som får en positiv effekt på deras vardag.
Vi kan inte – såsom har sagts – tillämpa ett system för riskbedömning av ämnen, i enlighet med kompromissförslaget, när vi på grund av denna kompromiss inte vet någonting om mer än 90 procent av ämnena. Aldrig. Med alla undantag, med alla kryphål, med alla avhopp kommer vi aldrig att få någon information.
Denna kompromiss främjar bara ignorans och obskyritet. Snälla, låt oss få ett slut på ignoransen en gång för alla. I dag, den här veckan, har vi tillfälle att göra det. Vi får inte förstöra det. 
Satu Hassi (Verts/ALE ),
   . – Mina damer och herrar! Kemikalielagstiftningen hade till syfte att skydda folkhälsan, men det verkar bli en stor besvikelse, ett urvattnat resultat och en seger för lobbyisterna inom den kemiska industrin, som har använt sina enorma rikedomar som vapen. Avtalet mellan konservativa och socialister kommer att innebära att inga kemikalier i konsumentprodukter kommer att testas. Detta är en skandal, eftersom vi vet att kemikalier orsakar en tredjedel av alla yrkessjukdomar och en betydande del av alla fall av allergi, astma, infertilitet och cancer.
Den roll som spelas av kommissionen, och särskilt det generaldirektorat som leds av Günter Verheugen, har verkligen varit märklig. Det har varit som ett Kinderägg – man vet aldrig vilken överraskning man får den här veckan. Nästan varje vecka har vi fått helt motstridiga budskap i kommissionens namn – kommissionen stöder sitt ursprungliga förslag, den stöder det inte, den stöder det, den stöder det inte. Det har kommit mycket information från kommissionen som går stick i stäv med dess officiella beslut.
Mina damer och herrar! Detta är inte god ledning, och det är inget gott exempel inför Turkiet, som strävar efter ett medlemskap. Jag vill be er alla att stödja förslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet och det exempel som gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har föregått med, vilket skulle garantera att kemikalier som används i konsumentprodukter testas. Då skulle vi skapa en konkurrensfördel för den europeiska industrin. Överallt i världen skulle människor veta att europeiska produkter är säkra, och små företag skulle också kunna använda kemikalier som skyddar deras egna anställda på ett säkert sätt. 
Ria Oomen-Ruijten,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att uttrycka min respekt för föredragandens – Guido Sacconis – arbetsglöd och beslutsamhet, men jag står även i tacksamhetsskuld till den orubbliga inställning som ett antal ledamöter har uppvisat, däribland Hartmut Nassauer, Alejo Vidal-Quadras Roca, Edit Herczog, Erika Mann, Thomas Mann, Werner Langen, Dagmar Roth-Behrendt, Robert Goebbels, Toine Manders med flera, eftersom vi utan dem som medkämpar för ett fungerande REACH inte skulle ha kunnat nå ett resultat.
I dagens moderna samhälle finns det kemikalier överallt. Kemiska ämnen eller tekniker används för kroppsvård, livsmedel och sjukvårdsprodukter. Kemikalier i Europa har mycket stor betydelse, eftersom de står för 440 miljarder euro av BNP. Eftersom 1,3 miljoner människor är anställda i 27 000 företag i denna bransch har den en positiv effekt på ekonomin, men det påverkar inte faktum att det finns en oro bland den europeiska allmänheten om effekterna och riskerna av kemikalier för vår vardag, vår arbetsplats och vår miljö. Med detta kolossala lagstiftningsprojekt kan vi ingjuta nytt förtroende och ge övertygande argument.
Förordningen såsom den ursprungligen föreslogs av kommissionen var alltför byråkratisk, innefattade alltför mycket dokumentation och var dyr utan att faktiskt kunna förbättra resultatet. Jag tror att vi måste erbjuda garantier för ett fungerande projekt som om elva år ska ge samhället produkter som är fullständigt säkra.
Det är fortfarande en sak som oroar mig. Ett antal kompromisser har nåtts, och jag välkomnar dem. När det gäller godkännandet har nya kompromisser lagts fram, däribland några kompromisser av fyra av grupperna. Ledamöterna i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, och möjligen ledamöterna i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet kanske tror att det inte finns så mycket svängrum kvar i dessa kompromisser, men ingenting skulle kunna vara mer felaktigt. Regler har skärpts i kompromisserna, så mycket att de i vissa avseenden till och med är strängare än dem som var föremål för omröstningen i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Jag vill därför be er att inte få blå dunster i ögonen, utan att ta ännu en titt på dokumenten. 
Werner Langen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag ville påpeka att Satu Hassi inte framförde inställningen hos utskottet för ekonomi och valutafrågor, utan enbart sin egen personliga åsikt, om vilken det inte var möjligt för en majoritet att rösta. 
Robert Goebbels,
   . – Herr talman! Låt oss se över REACH lugnt, och vara försiktiga så att vi undviker både naiv grön optimism och industriell pessimism. Kemi är varken vänster- eller högervridet. Det är ett oumbärligt element i universum. Vissa kemiska föreningar är skadliga för människor, oavsett om de förekommer naturligt eller är tillverkade av människan.
Det mest grundläggande förnuftet kräver en försiktig inställning till nya kemiska ämnen. Jag föredrar förnuft framför försiktighetsprincipen, som alltför ofta används för att slippa allt ansvar. Enligt publikationer från organisationer som Greenpeace är de verkligt farliga ämnena redan kända, eftersom de fördöms dag ut och dag in. Varför vill vi då göra REACH till ett besvärligt, byråkratiskt system? Varför koncentrerar vi oss inte på att angripa de extremt oroande cancerframkallande, mutagena, giftiga och bioackumulerande ämnena? För alla dessa ämnen är substitutionsprincipen en nödvändighet.
De kompromisser som har upprättats av Guido Sacconi skyddar denna målsättning. Den flexibilitet som har fördömts av vissa kommer fortfarande att innefatta ansvar för Europeiska kemikaliemyndigheten, vars befogenheter kommer att utvidgas. Det är inte att ge efter för industrins lobbyverksamhet att vilja ta hänsyn till de små och medelstora företagens intressen och begränsa dyra och ofta meningslösa tester. Därför behövs principen om ”en registrering per ämne”.
Kemins språk är universellt, och varje kemisk formel är unik. Skyddet för miljön och skyddet för folkhälsan fortsätter att vara huvudmålsättningar. Hur stor rädsla handlarna än kan göra gällande förbättras dock miljön i Europa hela tiden, och varje år ökar den förväntade livslängden för européerna med i genomsnitt tre månader. Människorna är emellertid dödliga. Det är därför fel att påstå att ett strängare REACH-system kommer att rädda tusentals liv och så att säga skapa odödlighet.
REACH är nödvändigt, om så bara för att gynna dem som arbetar inom sektorn. Det handlar om att skydda inte bara deras hälsa utan även deras arbeten. Den europeiska kemiska industrin är bäst i världen. Bevarandet av en konkurrenskraftig europeisk kemikaliesektor är fortfarande en hedervärd målsättning, även om vi måste påminna industrins lobbyister om att rena produktionsförfaranden och problemfria produkter skulle vara en verklig konkurrensfördel på den globala marknaden.
Trots ofta extrema påståenden har vår föredragande, med hjälp av andra, lyckats hitta en balans mellan de tvingande nödvändigheterna hälsa, miljö och ekonomi. Inte ens de som inte kommer att rösta för Guido Sacconis kompromissförslag kan undgå att erkänna att Europa är i en process av utveckling av den mest progressiva och ambitiösa lagstiftningen i världen inom kemiområdet. 
Lena Ek,
   . – Herr talman! Bakgrunden till varför vi behöver en ny kemikalielagstiftning i Europa har beskrivits vältaligt. Jag skall därför inte närmare gå in på det. Inom ALDE-gruppen har vi identifierat tio svåra politiska punkter. Jag vill därför i stället beskriva några av dem.
De trovärdiga utvärderingarna av lagförslaget har visat att det finns särskilda problem för småföretag när det gäller volymerna 1–10 ton. Det behövs därför en förenklad registrering för småföretag i fråga om ofarliga kemikalier. Samtidigt behövs det ställas högre krav på de kemikalier som misstänks vara farliga. Kompromissen innebär att det krävs ytterligare information om ca 30 procent av ämnena medan det räcker med en förenklad registrering för resterande ämnen. Det tycker jag är en bra, kanske inte perfekt, men godtagbar balans. Det bästa får inte bli det godas fiende när det handlar om så viktiga saker som detta. Man brukar säga att en bra kompromiss kännetecknas av att alla är lika missnöjda med resultatet. Jag tror att det i detta fall faktiskt är tvärtom, dvs. att de flesta är rimligt nöjda med resultatet.
Det behövs också förstärkningar i förslaget. Varje enskild konsument skall ha rätt att veta om det finns någon farlig kemikalie i den vara han eller hon köper. Vi har därför i kompromissen också regler om skadeståndsansvar, eller , som tydligt ligger hos företagen. ALDE-gruppen föreslår också ett tillägg där det klart står att bevisbördan skall ligga på företagen, .
En viktig fråga rör auktoriseringen, dvs. själva beslutet om kemikalierna. Det är viktigt med en stark substitutionsprincip för farliga kemikalier som kan bytas ut mot mindre farliga alternativ. De kemikalier som behöver auktoriseras är inte vilka som helst, utan det rör sig om kemikalier som kan orsaka cancer, är skadliga för reproduktionen och som anrikas i människokroppen – kort sagt ”de värsta av värstingarna”. Det behövs också en möjlighet till bättre information för de företag som finns längst ner i kedjan, s.k. , och en informationsrätt för konsumenter. Jag är därför glad att detta finns med.
REACH behöver dessutom förtydligas. När gruvindustrin tror att den måste prova varje vagnslast malm som tas ur gruvan, är det något som är fel. Förslaget innehåller liknande gråzoner och konstigheter som samtliga tre större politiska grupper har varit mycket överens om att plocka bort.
Jag skulle vilja tacka kommissionsledamöterna Verheugen och Dimas. Ett ögonblick blev jag oroad när ni kom med detta , men jag är mycket glad att kommissionen nu har beslutat att stödja den huvudlinje som de tre stora grupperna i parlamentet företräder.
Jag skulle också vilja gratulera Storbritannien till det förtjänstfulla arbete som man har utfört och utför – liksom Luxemburg till det arbete som detta ordförandeland utförde dessförinnan. Det beslut som jag hoppas att vi kommer att rösta igenom på torsdag här i kammaren liknar till väldigt stor del det förslag som läggs fram av ordförandeskapet. Det innebär att vi nu har möjlighet att både stabilisera hela frågan och komma fram till ett beslut som ALDE-gruppen anser är oerhört viktigt. Vi kommer att stödja de kompromissförslag som ligger på bordet. 
Carl Schlyter,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Sacconi för hans arbete med REACH och för de kompromisser han har åstadkommit med oss om tillståndsgivning m.m. Attackerna från Nassauer, Schulz, Poettering och Ek mot REACH är däremot en eftergiftspolitik för den tyska kemiindustrin, som förstör miljön och hälsan samt saboterar för arbetarna och alla småföretag som vill vad de kemikalier som de köper åstadkommer och hur de påverkar oss.
Redan för fyra år sedan krävde Europaparlamentet ett starkare REACH i betänkandet av Schörling. I ett år har miljöutskottet på ett effektivt och balanserat sätt arbetat för att skydda allmänna intressen, hälsa och miljö. Nu verkar hela parlamentet hypnotiserat av den tyska kemiindustrins lobbytrick med Nassauer som förste anförare av trollspöet.
Hur kan ni i PPE-DE-gruppen försvara attacken i Nassauerkompromissen mot småföretagen, som innebär att det saknas full datadelning och fem år längre tid som de måste betala för uppgifter som de stora företagen har? Hur kan ni försvara att registeravgiftens volymberoende togs bort och otydlighet uppstår kring kostnaderna? Vakna upp ur trollspöets makt och rösta för den alternativa kompromissen.
Hur kan ni i PSE-gruppen försvara den massiva urholkningen av lågvolymkemikaliernas testning? Hur kan ni försvara flummiga kriterier, när även högvolymkemikalier kan undantas från tester som upptäcker cancerrisker? Hur skall vi kunna skydda arbetarna utan information och tydliga krav på arbetsmiljön? Vakna upp ur förtrollningen och rösta nej till Nassauer och ja till den alternativa kompromissen.
Ni liberaler, bryt förtrollningen och stå upp för en liberal politik. Låt konsumenterna få chansen och kunskapen att välja bort farliga kemikalier. Rösta nej till Nassauerkompromissens urholkning av skyddet för konsumenterna. Den riskerar att göra oss alla till försökskaniner genom att ta bort det uttryckliga skyddet mot att konsumenter utsätts för forskningskemikalier. Kompromissen grundar dessutom konsumentskyddet på att en riskbedömning skall ske på tillgängliga data, men det var just denna brist på data som REACH skulle åtgärda. Det gör inte er kompromiss. Jag ber er därför bryta förtrollningen av den tyska kemiindustrins falska locktoner om tillväxt. Det som kommer att växa med ett urholkat REACH är cancersvulsterna hos våra medborgare. Det skulle ta mig en timme att räkna upp alla de organisationer som vill ha ett starkare REACH. Lyssna på dem! Ni kommer endast att få chansen att rösta för ett starkare REACH om ni röstar nej till Nassauerkompromissen och ja till det alternativa förslaget. 
Talmannen.
   – Innan jag fortsätter vill jag påpeka att enligt artikel 145 i arbetsordningen om personliga uttalanden får ledamöter vars namn nämns i anföranden tilldelas ordet i slutet av debatten. Om alla nämner Hartmut Nassauers namn är det tydligt att han i slutet av debatten skulle kunna be att få göra dussintals personliga uttalanden. 
Jonas Sjöstedt,
   . – Herr talman! Jag talar för den överväldigande majoriteten i min partigrupp. Vänstern i EU vill ha ett starkt REACH. Vi vill ha ett REACH som innebär att vi får kunskap om kemikaliernas effekter – även om de kemikalier som görs i lägre volymer. Vi vill ha en kemikaliepolitik som innebär att det är obligatoriskt att fasa ut och förbjuda de allra farligaste kemikalierna. Vi vill att ett tydligt ansvar skall ligga hos företagen för deras produkter. Detta är till fördel för både folkhälsan och löntagarnas säkerhet. Varje seriös analys visar att vinsterna med en fungerande kemikaliepolitik vida överstiger de ofta kraftigt överdrivna kostnaderna för samma politik. REACH borde vara en självklarhet; företagen skall veta vad de gör och ta ansvar för vad de gör.
I miljöutskottet kom vi fram till en i huvudsak bra kompromiss. Jag beklagar djupt att socialister och liberaler har sprungit ifrån den kompromissen och valt att i stället göra upp med högern. Nassauer/Sacconi-kompromissen innebär en dramatisk försvagning av det som vi ville åstadkomma för ett fungerande REACH. Det innebär att vi inte kommer att få reda på effekten av kemikalierna. Kanske undantas hela 90 procent av lågvolymkemikalierna, och även kemikalier inom det högre volymintervallet undantas från verkliga tester. Detta innebär att vi inte kommer att kunna få den kunskap som krävs för en fungerande kemikaliepolitik.
Vi anser att detta är helt oacceptabelt. Vår partigrupp kan aldrig acceptera en sådan försvagning av kemikaliepolitiken. Vi har därför valt att lägga fram det alternativa förslaget tillsammans med gruppen De gröna.
Många ledamöter i detta parlament har i praktiken agerat som lobbyisternas förlängda armar för kemikalieindustrin. Jag tycker att det ibland har varit beklämmande att se.
Till Lena Ek skulle jag vilja säga följande: Du talar om miljö, men du har vid varje möjligt tillfälle konsekvent arbetat för att försvaga detta lagförslag och göra det sämre. Detta är det viktigaste förslaget i miljöfrågor som vi har behandlat på många år i EU-systemet. Det du företräder är ingen miljöpolitik.
Till Europeiska kommissionen skulle jag vilja säga följande: Ni har tappat trovärdigheten i miljöfrågorna. Ni löper ifrån ert eget förslag. Ni står inte ens upp och försvarar det som ni själva föreslog så sent som för några år sedan. Det anser jag vara svagt. Ni har ingen trovärdighet längre i miljöpolitiken.
Och till sist – Sacconis äpple. Om du har fått det här äpplet av Nassauer, då skulle jag se upp. Det är sannolikt fullproppat av farliga kemikalier och bekämpningsmedel och antagligen ruttet inuti. 
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! Det är sällan vi diskuterar ett förslag här som är så här komplicerat. Kommissionens REACH-förslag måste förbättras. Vi är alla eniga om detta, men när det gäller hur denna förbättring ska genomföras är åsikterna i denna kammare mycket delade. Den 4 oktober nådde vi i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet en acceptabel kompromiss. Trots att aspekter som är viktiga för mig, däribland risk och volymbaserad registrering inte har nått mållinjen, röstade jag ändå för detta vid den slutliga omröstningen. Nu stöder jag även i kammaren den kompromiss som nåddes i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Jag anser att den så kallade Sacconi-Nassauer-kompromissen är otillräcklig. Med denna infallsvinkel förlorar vi i viss mån de resultat som har nåtts i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Jag vill trots detta uttrycka min uppskattning till föredraganden för hans infallsvinkel och goda samarbete. Med tanke på hur litet stöd han fick i den slutliga omröstningen kan jag förstå varför han valde denna infallsvinkel efter omröstningen i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet.
Jag kan stödja syftet med gruppen De grönas plan för att rädda REACH, även om jag inte stöder avlägsnandet av användnings- och exponeringskategorier. Jag vill åter rikta er uppmärksamhet mot ett antal punkter, eftersom jag anser att de är så viktiga. En lämplig lösning måste hittas på problemet med oorganiska ämnen. Metaller, malmer och koncentrat kan inte hanteras på samma sätt som organiska kemiska ämnen. Jag förväntar mig att rådet tar itu med detta problem så att det blir löst före andra behandlingen.
Bördan för små och medelstora företag måste vara möjlig att hantera. Efter omröstningen måste ännu en kostnads- och intäktsanalys göras för att kartlägga effekterna av omröstningen på bördan för små och medelstora företag. Bildandet av konsortier måste främjas, delvis för att hålla kostnaderna nere. Volym och risk går hand i hand. Det är just om de farligaste ämnena som den mesta informationen behövs, och det behöver inte handla om stora volymer. Det är fortfarande ett stort problem.
Avslutningsvis: samtidigt som djurförsök måste undvikas när så är möjligt är framsteg fortfarande nödvändiga. Om denna önskelista uppfylls tror jag att vi kommer att vara på god väg att uppnå vårt mål. 
Liam Aylward,
   . – Herr talman! Det finns säkerligen inte någon i denna kammare som ifrågasätter behovet av REACH, som i första hand är ägnat folkhälsan i EU, unionens framtida generationer, dess unga människor i synnerhet och miljön. I dag finns det över 100 000 kemiska produkter på EU-marknaden, och av dessa har den största delen aldrig utvärderats när det gäller deras effekter på lång sikt. Alltfler resultat av vetenskaplig forskning pekar på att dagens sjukdomar så som astma, allergier, vissa cancertyper och arbetsrelaterade sjukdomar ofta orsakas av kemiska produkter i miljön.
Med REACH kommer det bli lättare att utveckla och sälja nya och säkrare ämnen, och det kommer i hög grad att lugna europeiska konsumenter när tillverkare, producenter och importörer registrerar kemikalier och informerar om deras egenskaper. REACH kommer att uppmuntra till att ersätta de farligaste ämnena. Det kommer inte att bara gälla produkter inom alla EU-medlemsstater, utan också importerade produkter.
Samtidigt som det föreligger ett enhälligt godkännande i fråga om syftena med REACH, är enigheten desto svagare om metoderna för att uppnå dem, särskilt när det gäller de krav som ställs på kemikalie- och läkemedelsindustrin. I mitt land Irland står läkemedelsindustrin för 37,4 miljarder euro av exporten, och den står direkt och indirekt för omkring 40 000 arbetstillfällen. Därför måste vi undvika att lamslå små och medelstora EU-industrier med för stora krav och förordningar. I dagens samhälle spelar kemikalier en väsentlig roll i ekonomin. Vi är alla i behov av kemikalier i vårt vardagsliv, men vi måste också garantera deras säkerhet. REACH kan förse oss med den garantin och informationen, men vi måste se till att vi inte knäcker dessa industrier på samma gång.
Svaret på denna debatt är balans. Med tanke på den kraftansträngning många utskottsledamöter har svarat för, särskilt i mitt eget utskott, utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, anser jag att vi har uppnått den balansen, och jag anser att detta förslag borde vara godtagbart för parlamentet. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Mina damer och herrar! Jag skulle vilja ge ett erkännande åt det omsorgsfulla arbete som har utförts av föredraganden Guido Sacconi i framställningen av detta betänkande. Som läkare är jag medveten om den stora ökningen av antalet allvarliga sjukdomar som har registrerats under det senaste årtiondet, varav mycket beror på den farliga användningen av kemikalier. Problem uppstår emellertid ofta till följd av tillverkarnas underlåtenhet att lämna information om kemikaliernas effekter.
Det är viktigt att inse att REACH-direktivet inte bara handlar om konflikten mellan den kemiska industrin och miljön, utan även om konkurrensen mellan stora företag och små och medelstora företag i kemisektorn. Jag välkomnar att REACH-direktivet kommer att medföra ett förbud mot vissa ämnen och att de ersätts med mindre farliga substitut. Jag hoppas att människor kommer att få direkt information, som grundar sig på tester, om de faror som de medför. Det är självklart att jag också är tacksam för att människor kommer att bli mer försiktiga i hanteringen av sådana ämnen.
Jag har emellertid en allvarlig invändning när det gäller en form av diskriminering mot de tio nya medlemsstaterna. Dessa stater har bara deltagit i diskussionerna om REACH-direktivet i ett år, och därför är deras beredskapsnivå lägre än den är för EU-15, som har diskuterat frågan i tre år. Republiken Slovakien stöder och rekommenderar godkännandet av systemet med ”en registrering per ämne” eftersom det bidrar till att sänka de totala testkostnaderna och avlägsna onödig byråkrati.
Eftersom målet med REACH är att minska riskerna med kemiska ämnen samtidigt som man undviker prisökningar i slutprodukter till följd av höga testkostnader anser jag att det skulle vara lämpligt att även standardisera testavgifterna, och att då ta hänsyn till de nya medlemsstaternas svagare ekonomier. 
Werner Langen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionens förslag är både alltför byråkratiskt och alltför dyrt, det skadar små och medelstora företag och är, om det inte ändras väsentligt, helt oförsvarbart. Det var heller inte dessa två kommissionsledamöter som lade fram förslaget, utan deras företrädare, och den nya förändrade inställningen ska välkomnas.
Det andra som jag vill säga är att de ytterligare förslag som har förts in av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet mycket väl kan hålla de stora företagen nöjda, men de kommer inte att ha någon sådan effekt på de små. Den hållning som gång efter annan har intagits av De gröna med flera utgör exempel på deras fientliga inställning till små företag.
Det finns ett antal principer som vissa utskott har enats om med stor majoritet. Den första är att företagen bär ansvar, men de måste också vidta försiktighetsåtgärder. Den andra är att minimikraven och tillgängliga data är mer åtkomliga – det tar upp till 18 månader. För det tredje bör bedömningarna vara flexibla och grunda sig på risk. Exponerings- och användarkategorier måste vara åtkomliga ända till slutet av användarkedjan. För det fjärde måste frivilligt samarbete uppmuntras – det får inte finnas några obligatoriska konsortier av den typ som det brittiska ordförandeskapet envisas med att föreslå. För det femte bör upprepade djurförsök undvikas. Jag ryser vid tanken på alla de tusentals djurförsök – samtliga onödiga – som skulle behöva genomföras om förslagen från De gröna skulle antas.
En rättvis konkurrens måste skyddas, och ett speciellt sätt att göra det är genom hanteringen av importer, som omfattas av artikel 6. Det får inte finnas någon tidsgräns för godkännanden, som måste kunna ses över under vissa omständigheter. Större uppmärksamhet måste läggas vid behoven hos små och medelstora företag. Jag vill i själva verket påstå att det bara är dessa förändringar som kan göra det hela till ett försvarbart förslag, och jag vill uttrycka min tacksamhet mot alla dem som, i olika utskott och olika egenskaper, har arbetat med det. Det är först när vi har en förnuftig kompromiss med ett allmänt stöd som parlamentet kommer att kunna utöva det inflytande som det har rätt till, för varken kommissionen eller rådet har hittills varit i en sådan ställning att de har kunnat göra det. 
Béatrice Patrie (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I Frankrike har nästan 10 procent av de fall av cancer som utvecklas av arbetare varje år en koppling till deras exponering mot kemikalier på arbetsplatser. I brist på användbara uppgifter om dessa kemikalier kan emellertid endast en liten andel av dessa fall av cancer erkännas som arbetssjukdomar och hanteras som sådana. Mer allmänt ser vi en exponentiell ökning i antalet fall av cancer som påverkar hela befolkningen, särskilt barn, vilket har lett till att många forskare har dragit slutsatsen att dessa fall av cancer är direkt kopplade till kemikalieproduktionen. Det visar den vikt som läggs vid ikraftträdandet av ett system av bedömningar, godkännanden och utbyte av kemikalier.
Alla vi här är angelägna om att garantera konkurrenskraften för den europeiska kemikalieindustrin och därmed skydda arbetstillfällen. För min del har jag alltid förespråkat tanken att det system som antas ska vara tekniskt och ekonomiskt hållbart för företag, och i detta syfte främja konsortier. Vi vill dock inte ha ett REACH som är alltför billigt.
För att REACH verkligen ska kunna göra det möjligt att avlägsna skadliga ämnen från den europeiska marknaden finns det två villkor. För det första är fastställandet av arten av och de potentiella riskerna med ämnen direkt beroende av kvaliteten på den information som lämnas under registreringen. Ingen ändring får leda till att registreringsaspekten görs verkningslös, och i detta avseende måste avvikelser från skyldigheten att lämna uppgifter utgöra undantag och vara strikt begränsade, även för ämnen som produceras i små mängder. Bevisbördan måste ligga hos företagen.
För det andra måste vi ge alla EU-medborgare och alla arbetare en försäkran om att skadliga ämnen kommer att tas ur cirkulationen och ersättas med säkra produkter. Genomförandet av ett ersättningskrav, och inte bara en rekommendation, är inte förhandlingsbart. Därmed får en skadlig substans inte godkännas för marknadsföring om en alternativ produkt finns.
Jag anser att det är mot bakgrund av dessa krav som vi måste diskutera vår omröstning vid första behandlingen. Socialdemokraterna i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd, för vilka jag är skuggföredragande, var nöjda med en kompromiss som var ganska lik den som ligger framför oss i dag. Å andra sidan skulle andra ledamöter i vår grupp, särskilt de franska socialdemokraterna, ha önskat sig en mer ambitiös kompromiss.
Avslutningsvis vill jag tacka vår föredragande, Guido Sacconi, för hans hårda arbete. 
Chris Davies (ALDE ).
   – Herr talman! REACH har redan förorsakat två gissel, varav det första har med sanningen att göra. Alldeles för många inom kemikalieindustrin, och särskilt den tyska grenen av dess lobbyverksamhet, verkar tro att om man ska berätta en lögn så ska man ljuga ihop något stort; kostnaderna för REACH har nämligen överdrivits kraftigt från början till slut. Det andra gisslet är att kommissionen har påstått sig vara neutral i sitt stöd för både ekonomisk utveckling och för miljöskydd på en och samma gång.
Efter kommissionsledamot Günter Verheugens ganska skamliga försök att till och med undergräva det brittiska ordförandeskapets ståndpunkt, har vi rätt att tro att pendeln inom kommissionen nu har svängt i en riktning som klart är emot miljön. Ett uppskattningens ord från våra politiska motståndare riktade till det brittiska ordförandeskapet: ordförandeskapet har med framgång lyckats uppnå ett avtal mellan de 25 medlemsstaterna utan att behöva uppoffra så många av de ursprungliga målen som vissa av oss fruktade. Jag hoppas att man kan säkerställa en gemensam ståndpunkt före slutet av december, och jag hoppas att parlamentets omröstning på torsdag kommer att föra det närmare ordförandeskapets ståndpunkt. Det kan vi emellertid inte vara säkra på än. Det finns fortfarande ledamöter som förkastar själva tanken på att industrin bör axla ansvaret för att bevisa att de kemikalier man erbjuder på marknaden är säkra.
Det finns fortfarande ledamöter här som skulle vilja upphäva testkraven nästan helt och hållet. Deras argument är: ”Lita på oss, de är kemiföretag”. Det finns ledamöter här som fortfarande anser att mycket viktiga kemikalier borde fortsätta att säljas, även om det redan finns säkrare ersättningar att tillgå.
Guido Sacconi och Lena Ek har framförhandlat kompromisser som kommer att ge ett svar på industrins verkliga bekymmer, samtidigt som höga standarder för miljöskydd fortfarande upprätthålls. Det återstår emellertid fortfarande för oss att se om de kommer att vinna stöd hos en majoritet.
Det finns en fråga som knappt har övervägts, nämligen att vi lämnar en mängd ärenden till den nya kemikaliemyndigheten, men att vi inte har någon aning om vilka kriterier den kommer att anta eller om den kommer att vara foglig eller strikt i sin tolkning. Om ni anser att lobbyverksamheten de sista åren har varit intensiv, vänta bara tills industrin försöker smuggla in sitt eget folk i myndigheten. Vi måste kontrollera processen med hökblick. 
Caroline Lucas (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Många i min grupp har framhävt de stora svagheterna i Sacconi-Nassauer-kompromissen när det gäller folkhälsa och miljö, och jag instämmer naturligtvis med dem. Jag vill emellertid fokusera på ytterligare svagheter i den kompromissen från ett perspektiv avseende djurens välbefinnande. När det till exempel gäller samutnyttjande av uppgifter erbjuder kompromissen alltför många kryphål. Samtidigt som det kommer att bli tillåtet för företagsgrupper att lägga fram en enstaka registrering ska separata registreringar fortfarande vara tillåtna, och därmed är sannolikheten stor att upprepade djurförsök kommer att utföras.
Förslaget kommer att göra det möjligt att dela över tio år gamla uppgifter öppet, vilket minskar eller helt undanröjer möjligheten av att upprepade djurförsök kommer att utföras. Kompromissen å andra sidan tillåter endast att över 15 år gamla uppgifter delas, vilket återigen ökar sannolikheten att upprepade djurförsök kommer att utföras. Detta är fullständigt oacceptabelt, för bortsett från att djurförsök är mycket grymt är det också brutalt och ineffektivt. Problemen med att överföra slutsatser av testresultat från djur till människor och från dosering i laboratorium till det verkliga livet är nu väldokumenterade. Så sent som i förra veckan beskrevs i en artikel i den vetenskapliga tidskriften utövandet av regelbundna djurförsök som att ha fastnat i det förflutna, och att de till stor del är baserade på oekonomiska djurexperiment med dålig förutsägbarhet. Det är därför jag lade fram ändringsförslag till bilagorna V–VIII i REACH. Många av dessa antogs i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet och är ett drag som redan har hjälpt till att öka trycket på kommissionen och industrin, för att verka för att ytterligare arbete utförs när det gäller djurförsök.
Om vi vill hitta en bättre strategi får vi emellertid inte låta denna möjlighet att uppnå ökad kontroll av djurförsök glida oss ur händerna. Vi måste utmana de konventionella antagandena om djurförsöksmetoder och granska testmetoder med samma stränghet som vi granskar andra delar av denna nya föreslagna kemikaliepolitik. Att inleda kontroll av djurförsök kommer nämligen att föranleda en sådan form av debatt som vi inte har råd att förbigå. Om vi förbigår den kommer REACH och alla framtida kemikalieförordningar att bindas till testmetoder som inte förtjänar någonting annat än att förpassas till historien.
Lord Bach sa att omröstningen om REACH är en möjlighet som inte återkommer. Jag instämmer, och det är därför det är så viktigt att vi gör det rätt. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Historien om REACH handlar om ett försvagande av kommissionens ursprungliga förslag, och varje gång kommer kommissionen och firar ett annat förslag än det ursprungliga förslag som den lade fram.
För en månad sedan röstade utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet med mycket stor majoritet för ett starkt REACH, värt sitt namn. I dag har vi, efter påtryckningar från den kemiska industrins lobbyister – som ingen kan låtsas som att de inte känner till – och vissa medlemsstater, under Tysklands ledning, en dålig kompromiss framför oss av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa – en kompromiss som, med snaran kring Guido Sacconis hals, försvagar förslaget från miljöutskottet.
Detta negativa avtal leder inte bara till att skyddet för folkhälsan och miljön inte sätts i första rummet; det underkuvas i stället av kraven från en dålig syn på konkurrenskraft.
Vi i gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster har inte för avsikt att rösta för detta dåliga avtal. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
    –  Herr talman! Vi anser att parlamentet bör förkasta detta förslag. Till och med dess förkortning får det att låta som om det har tillkommit enbart för att gynna de rika. Efter att ha tänkt mycket på saken har dessa sistnämnda kommit på ett förfarande som i princip är auktoritärt och centralistiskt. Det är självklart att de har förpackat det som ett ädelt försök att skydda hälsan och miljön, men det kommer ändå att innebära konkurs för små och medelstora företag, och det kommer utan tvekan att beröva hundratusentals människor deras arbeten.
Det är bara ett fåtal som kommer att gynnas av att marknaden tas över av stora kemiföretag. Vidare skulle alla eventuella hypotetiska fördelar av miljöförbättringarna, som i sig själva för närvarande är rent teoretiska, vara försvinnande små jämfört med de hälsoproblem som drabbar dem som har förlorat sina arbeten. Dessa människor skulle bli frustrerade över att ha förlorat sitt levebröd, sitt uppehälle, sina möjligheter till utveckling och sitt hopp. Mer information och en förmodad ökning av konsumenternas förtroende för produkterna är inte värda sitt pris om de ekonomiska och sociala kostnaderna blir för höga.
Beviset på denna sluga plan för att ruinera de svagare medlemmarna i samhället finns i det faktum att kemiföretagen har förekommit förslaget till direktiv genom att utföra de rekommenderade testerna av giftiga ämnen, utan att någon enighet har nåtts om huruvida deras resultat bör delas med andra. Tester bör utföras centralt för de giftigaste ämnena för att pålitliga uppgifter ska erhållas, och dessa ämnen bör avlägsnas från marknaden, särskilt om de är cancerframkallande eller skadliga för reproduktionssystemet eller andra system.
Vi stöder den internationella kampanjen ”Objection!”, som har lanserats i protest mot de kostnader som kommer att uppstå utan goda skäl till följd av REACH. Ett förslag som verkligen har till syfte att skydda folkhälsan och miljön bör formuleras för att ersätta det nuvarande förslaget, som främst rör affärsrelaterade faktorer. En annan fråga som jag vill ställa är hur någon med rent samvete kan vara för ett förslag till direktiv för vilket bara något över 1 000 ändringsförslag nu har lagts fram, av tidigare totalt mellan 2 000 och 3 000. Ovanpå detta är det fysiskt och psykiskt omöjligt att fastställa vilka ändringsförslag som har antagits av parlamentet under debatten. 
Alessandro Foglietta (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill följa Guido Sacconis reflektioner – han tillbringade förra söndagen med att fundera över denna åtgärd, som visserligen är en kompromiss, men som även medför ett betydande ansvar.
Jag anser emellertid att Guido Sacconi har gjort några grundläggande misstag, särskilt när det gäller förbindelserna med andra. För att nå en kompromiss borde han därför ha delat sina reflektioner med utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, annars är hans inställning rent personlig, och inte en inställning som delas av utskottet. Det är därför, herr Sacconi, som jag anser att ni har tagit fel väg genom att besluta att inte söka en lösning som är så allmänt tillämplig som möjligt.
I detta sammanhang vill jag göra några iakttagelser avseende OSOR-systemet (en registrering per ämne). Jag anser att vi borde försöka hitta en lösning genom vilken OSOR-systemet skiljs från REACH-paketet, eftersom små och medelstora företag, vilket har betonats flera gånger, som saker och ting ser ut inte får något skydd.
Det skulle dessutom vara lämpligt att tala om tonnage i de fall där kostnaderna blir alltför höga. Jag anser trots detta att när det gäller farliga produkter borde hänsyn tas till tonnagekostnaderna utan att riskaspekten någonsin glöms bort. Vidare håller jag inte med om beslutet att dela upp produktlistan i två delar, eftersom det skulle utgöra en diskriminering mot vissa farliga produkter och vissa företag. 
Ashley Mote (NI ).
   – Herr talman! Återigen står vi inför lagstiftning som är utformad för ett ändamål men som är utstyrd till någonting annat. Vem skulle argumentera mot behovet av kontroll av kemikalier och skydd av den offentliga säkerheten? Registrering – kanske, utvärdering av forskare – naturligtvis, men tillstånd utfärdade av tjänstemän i en kemikaliemyndighet? Vilken mardröm!
REACH handlar inte om kontroll av kemikalier; det handlar om byråkrater som tillmötesgår multinationella företag, dvs. båda sidor i en outtalad överenskommelse som förnöjsamt utnyttjar den osläckliga törsten efter ytterligare socialpolitik och centraliserad kontroll. REACH har sålts till en naiv allmänhet som ett universalmedel för en bättre värld, vilket jag skulle vilja kalla ”alternativförsäljning” av det tarvligaste slaget.
Även om REACH går igenom som det nu är utformat, med kompromissen, kommer alla småföretag som har en idé eller en produkt som verkligen förbättrar den här världen att anse att priset för att komma in på marknaden är så högt att det är omöjligt. De oavsiktliga politiska konsekvensernas lag visar redan att effekterna av REACH blir att exportera arbetstillfällen. Företag inom denna sektor kommer att hämmas i EU och kommer att dyka upp i andra länder som inte har lamslagits av katastrofal lagstiftning. Det är det som kommer att hända, och det är motsatsen till det vi behöver. 
Alejo Vidal-Quadras Roca (PPE-DE ).
   – Herr talman! I övermorgon kommer Europaparlamentet att rösta om REACH-förordningen, efter två långa år av lagstiftningsförfarande.
Från den dag då vi inledde arbetet fram till i dag har alla inblandade ledamöter tillbringat ett enormt stort antal timmar för att uppnå ett resultat som, med största möjliga enighet här i parlamentet och med de andra institutionerna, på ett tillfredsställande sätt skyddar konsumenternas hälsa och förbättrar miljöns kvalitet, allt utan att äventyra konkurrenskraften för vår industri.
Jag måste medge att ett sådant resultat från början verkade mycket svårt att uppnå, men jag kan med glädje notera att de största politiska gruppernas inställningar några timmar före omröstningen ligger ganska nära varandra.
Kompromissen om registreringar, som har undertecknats av den socialdemokratiska gruppen, vår grupp och liberalerna, visar att Europaparlamentet kan anpassa sig efter omständigheterna och fatta ansvarsfulla beslut när det gäller våra medborgare och vår industri. När allt kommer omkring är det nämligen detta vi talar om: att sända ut ett budskap om förtroende till medborgarna, som visar att deras välstånd prioriteras av unionens institutioner.
Det är också vår plikt att lagstifta för att främja konkurrenskraften för vår industri, i enlighet med det åtagande som vi gjorde i Lissabon och upprepade för några månader sedan.
Herr talman! Många ledamöter här i dag, som företräder olika politiska grupper, har gemensamt lagt fram ändringsförslag som vi anser vara nödvändiga för att säkerställa att REACH blir ett exempel på hur europeisk lagstiftning kan vara sammanhängande, ta ansvar för medborgarnas hälsa och samtidigt främja innovation och konkurrenskraft.
Jag hoppas att en stor majoritet i parlamentet stöder dem. 
Erika Mann (PSE ).
   – Herr talman! Jag kan verkligen skriva under på det som Alejo Vidal-Quadras Roca har sagt. I utskottet för industrifrågor, forskning och energi ägnade vi oss åt att utarbeta kompromisser, och efter att vi har tittat på det kompromisspaket som har förhandlats fram av Guido Sacconi och Hartmut Nassauer är det uppenbart för oss att de och vi faktiskt har tänkt i likartade banor. Med detta menar jag å ena sidan att vi ville göra allt möjligt för att bedriva en riktig energipolitik, utveckla den och behålla konkurrenskraften, samtidigt som vi dock inte får glömma den andra pelaren, med dess skydd för hälsan, miljön och människor på arbetet. Dessa två har ett direkt samband. Jag anser att dessa saker finns i kompromissen, men de blir alla svåra, och vi får se hur det går med våra förhandlingar i morgon, för det återstår fortfarande en dag fram till omröstningen.
Samtidigt som vi faktiskt har ett kompromissförslag omfattar det bara registreringar, och vi får vänta och se vad vi kan uppnå inom övriga områden, med allt från godkännande till frågorna om hur skydd för personuppgifter ska hanteras och många andra aspekter. Rådets ordförandeskap har lämnat förslag. Jag skulle vara glad om dessa förhandlingar före årets slut kunde föra oss fram till en ordentlig kompromiss både här och i rådet, så att frågan inte läggs på hyllan.
Jag vill också ge alla ledamöter som har fällt kommentarer om Tyskland i dag att stanna upp och för ett ögonblick tänka på att det finns ett samband mellan att ha en riktig nationell energipolitik i en viss medlemsstat – vilket, vill jag tillägga, gäller för de nordiska länderna – och den typ av riktig energipolitik som vi konstruerar i Europa, och det kan sammanfattas i ordet ”konkurrenskraft”. Tyskland är den tredje största kemikalieproducenten i världen – efter USA och Japan, men före Frankrike, Kina och Italien. Inom Europeiska unionen står landet för mer än 25 procent av omsättningen från kemiska produkter och för vart fjärde arbetstillfälle i kemisektorn. Detta är siffror som ni helt enkelt måste ta hänsyn till, för de är viktiga, inte bara för Tyskland, utan även för Europeiska unionen, när det gäller att behålla arbetstillfällen.
Bara under 2004 investerades 7,7 miljarder euro i forskning. Vi talar alltid en massa om hur mycket vi vill ha forskning och hur vi vill att företag ska investera i det – låt oss då sätta i gång och stödja det! Låt mig slutligen bara ge er en enda siffra, om storleken på kemikalieföretagen i Europa: 92,5 procent av dem är små eller medelstora. Det är också statistik som vi bör ta hänsyn till. 
Alexander Lambsdorff (ALDE ).
   – Herr talman! När vi kommer fram till omröstningen om REACH gör vi det i slutet av en debatt som har varat i nästan två år, och som i början fördes längs starkt ideologiska linjer. Jag säger detta med hänvisning inte bara till den skamliga sensationalism som den före detta kommissionsledamoten för miljöfrågor svarat för, utan även till några av de synpunkter som kommer från De gröna i dag. De måste försiktigt upplysas om att politik handlar om mer än utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, att parlamentet inte bara består av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, och att Europeiska unionen inte bara består av Skandinavien.
Jag vill säga att jag håller med Erika Mann, när det gäller att vi, i parlamentet, arbetar i Europas intresse. Jag utgår från att det är det som mina kolleger från andra länder gör, och jag vill påstå att jag gör det själv. Det måste emellertid sägas att ideologin från början fördes in i debatten lika mycket av näringslivet som av andra, för det fanns många där som kände sig skyldiga att förutspå att REACH skulle innebära industrins undergång, hur överdrivet detta naturligtvis än var. Debatten har sedan dess blivit mer rationell, och det var faktiskt nödvändigt att den blev det. Jag vill särskilt tacka Hartmut Nassauer och Guido Sacconi för att de har hanterat detta omfattande ärende på ett mycket bra sätt.
Det måste stå mycket klart för oss att de flesta små och medelstora företag, särskilt de som finns i slutet av produktionskedjan, kommer att pressas alltför hårt om de juridiska kraven inte förenklas, om de inte får stöd utifrån – vilket kommer att bli dyrt, om metoderna för genomförande inte fungerar och om kommissionens förslag kvarstår i sin ursprungliga form. Det är därför som vi stöder ”Objection!”, en europeisk allians av små och medelstora företag, som har deltagit aktivt i debatten och i praktiken visat vad REACH verkligen kommer att ha för betydelse på gräsrotsnivå.
Redan nu har den lagstiftning som vi pumpar ut från Bryssel blivit så komplex att det ofta ligger bortom de små och medelstora företagens förmåga att hantera den. Av detta följer sedan att om vi under genomförandet av REACH inte lyckas göra informationen och bedömningsförfarandena mindre komplexa kommer det befintliga omflyttningsunderskottet att bli ännu större, och det gynnar verkligen ingen här i parlamentet.
Genom att gå över till en syn på registrering som är mer inriktad på risker innebär kompromissförslaget att ett nödvändigt paradigmskifte sker, och det med rätta, för det är där som de avgörande svagheterna finns i kommissionens förslag. Faktum är att det skulle ge anledning till oro för att krav på uppgifter utan hänvisning till risker skulle leda till att ämnen förloras från marknaden av rena kostnadsskäl. Om det skulle hända skulle REACH inte bara innebära ett misslyckande med att uppfylla en grundläggande målsättning, utan det skulle även försvaga den europeiska industrins innovationskapacitet. Låt oss därför vara allvarliga, låt oss ha bättre regler, låt oss vara omdömesgilla i antagandet av REACH. Jag kan tillägga att jag anser att vi borde föra denna debatt i Bryssel i stället för Strasbourg. 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Förslaget till REACH-förordning skulle förlora sitt sting om det urvattnades på något sätt eller i någon form. Den missriktade kompromiss som har utarbetats mellan Martin Schulz och Hans-Gert Poettering är inget annat än en önskan som har slagit in för den tyska kemiska industrin. Industrin skulle segra, medan miljön och konsumentskyddet skulle bli förlorare. Kompromissen skulle vara sista spiken i kistan för denna reform av kemikaliepolitiken.
Vi behöver ett kraftfullt REACH och en motsvarighet till en ”bilprovning” för kemikalier, och vi får inte gå med på att företag belönas för att de inte lämnar information eller för sin brist på öppenhet. Det kan väl inte vara riktigt att av de 30 000 ämnen som förordningen från början hade till syfte att omfatta återstår bara 12 000. Det skulle innebära ett fullständigt övergivande av den grundläggande princip som ligger bakom REACH, nämligen att inget ämne får saluföras om inga säkerhetsuppgifter finns tillgängliga.
En av stöttepelarna för REACH är den omvända bevisbördan; ändå finns det personer här i parlamentet som till och med vill göra sig av med denna tanke. Jag vill uppmana ledamöterna att frigöra sig från den tyska kemiska industrins grepp och undvika att skapa ännu ett prejudikat som skulle innebära att vi i framtiden skulle behandlas som karbonkopior av den storslagna koalitionen i Berlin.
Utan ett kraftfullt REACH kommer människor att bli försökskaniner för otestade kemikalier, och principen om att famla i blindo, endast med vägledning av okunskap, skulle inneslutas i en lag. Utan REACH kommer risken för cancer och utbredningen av miljörelaterade sjukdomar att öka. Jag vill därför uppmana er att uttrycka ert stöd för ett kraftfullt REACH. Industrin får inte tillåtas att själva bestämma vilka uppgifter de ska lämna eller inte lämna. Det är ett märkligt faktum att alla de ledamöter i parlamentet som har påstått sig agera för små och medelstora företag har lagt fram ändringsförslag som skulle göra saker och ting värre för dessa.
Jiří Maštálka (GUE/NGL ).
    –  Som ledamot i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, och särskilt som läkare, vill jag uttrycka mitt stöd för en kraftfull version av den nya REACH-förordningen om kemiska ämnen. Under min tid som läkare har jag sett många fall av sjukdomar som har orsakats av kemiska ämnen, och jag är väl medveten om att sådana ämnen har blivit så utbredda att de finns såväl i våra barn som i rengöringsprodukter. Många av dem behöver också fortfarande testas för att fastställa den effekt som de kan ha i framtiden för människor eller miljön.
Jag anser att det ändringsförslag som har till syfte att säkerställa att industrin inte skulle behöva lämna information om ämnen i små volymer underminerar själva kärnan i REACH. Som föredragande om ramdirektivet om hälsa och säkerhet i arbetet (89/391/EEG) anser jag att vi måste anta en kraftfull version av REACH om vi ska kunna genomföra detta direktiv i praktiken. Jag är ganska säker på att vi inte kommer att förbättra människors hälsa med hjälp av ett REACH som har förlorat sitt sting. 
Hélène Goudin (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det är beklagligt att starka krafter i detta parlament arbetar hårt för att kemikalielagstiftningen skall bli så urvattnad som möjligt. REACH är en gränsöverskridande fråga som berör såväl miljön som den inre marknaden. Därmed är EU-åtgärder motiverade. Jag anser att informationskraven för kemiska ämnen i lägre volymer måste stärkas. Om detta inte görs, går en stor del av syftet med REACH förlorat. Jag stöder också en stark substitutionsprincip. Sverige har redan infört detta, vilket i hög grad fungerar väl.
Jag anser att konsumenterna skall ha rätt att få information om kemikalier i varor. Det är en förutsättning för att de skall kunna göra ett aktivt och upplyst val. Det är också viktigt att vi klargör att det är industrin, inte myndigheterna, som skall ansvara för utvärdering och riskbedömning av de registrerade kemikalierna. Det finns ingen motsättning mellan ett starkt REACH och en väl fungerande marknad. Att ligga i frontlinjen i denna fråga kommer att innebära en konkurrensfördel på sikt. Jag kommer därmed att rösta mot det kompromissförslag som grupperna PSE, PPE-DE och ALDE har utarbetat. 

Mogens N.J. Camre (UEN ).
   – Herr talman! Det är oacceptabelt att vi i vår förhållandevis upplysta tid tillåter ett enormt stort antal kemiska ämnen i vår miljö, utan att ha registrerat dem och utan att känna till deras skadliga effekter. Det är oacceptabelt att vi inte har några tydliga regler för att ersätta farliga ämnen med mindre farliga. Vi är i en situation där parlamentet är delat, och hela det komplicerade förslag som utgörs av REACH skulle kunna falla samman till ingenting. Jag tillhör ett parti som skulle ha velat se åtgärder på grundval av inställningen hos utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelsfrågor, som den såg ut före de kompromisser som nu har ingåtts. Vi måste tyvärr notera att det inte finns någon majoritet för miljöutskottets ursprungliga förslag. Förhandlingar om en kompromiss har emellertid drivits på ett verkligt demokratiskt sätt. Jag tror inte att REACH är den sista lagstiftning som vi kommer att anta inom detta område, eftersom vi alltid förvärvar nya kunskaper om behovet av att skydda miljön på vår planet. Det förslag som nu är acceptabelt för parlamentets stora grupper innebär emellertid tydliga framsteg, och det är mycket bättre än den nuvarande bristen på tydlig lagstiftning. Jag kan därför stödja kompromissförslaget. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   – Herr talman! Den diskussion som hittills förts om REACH, både inom parlamentet och utanför, har visat att Europeiska unionen ännu inte är redo att anta detta direktiv i dess nuvarande kraftfulla form.
Vi vill alla leva hälsosammare och tryggare liv i större harmoni med naturen, men ekonomiska realiteter och sunt förnuft får inte lämnas utanför räkningen. Samtidigt vill vi inte avvisa denna möjlighet att förbättra det rättsliga läget för Europeiska unionens medborgare. Lyckligtvis har föredraganden utarbetat ett kompromissförslag, där man sammanjämkar små, medelstora och stora företags intressen och även de intressen som konsumenter och miljöengagerade arbetstagare har. Jag kommer att rösta för förslaget med hänsyn till kommande generationer trots att det kommer att innebära ekonomiska förluster för mitt land.
Europeiska unionen behöver gemensamma förordningar som efterlevs av dess medlemsstater och av dess utländska samarbetspartner. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden. Sir Tom Blundell, som är ordförande i Royal Commission on Environmental Pollution, sa att med hänsyn till vår förståelse för hur kemikalier samspelar med miljön skulle man kunna säga att vi utför ett gigantiskt experiment där människor och andra levande varelser utnyttjas. Det var anledningen till att lägga fram det här förslaget. Han sa emellertid att om vi antog det ursprungliga förslaget skulle denna eftersläpning ta 50 år, och uppemot 6 miljoner djur skulle förintas.
Därför är lösningen att prioritera, att få hela systemet att fungera för att skydda folkhälsan, för att minska antalet djurförsök och för att uppnå allt detta inom tio år. Vi har slagit in på den här vägen eftersom de flesta kemikalier är säkra och vi är beroende av dem, men vissa måste hanteras försiktigt och vissa är så farliga att vi måste hitta säkra alternativ.
Emellertid vet vi inte vad som är vilket. Vi har reglerat nya kemikalier sedan 1981, men det täcker endast ungefär 3 000 ämnen av de 100 000 som existerar, och det har krävts 40 olika förordningar och direktiv för att göra det. Hädanefter vill vi förenkla det. Vi vill ha en enda förordning, fler begripliga sätt för att fastställa vilka ämnen som är bland de 20 procent som kräver ordentlig utvärdering och godkännande. Vi måste ge industrin visshet och klarhet. Med våra kompromisser och ändringsförslag eftersträvar vi således prioritering, förregistrering, ”ett ämne, en registrering”, samutnyttjande av uppgifter, en balans mellan volym och risk, särskild hänsyn till småföretags behov utan att för den skull offra den offentliga säkerheten, och obligatoriskt samutnyttjande av uppgifter för att minska och avveckla djurförsök.
Vi måste också säkerställa att våra EU-industrier inte missgynnas, så vi måste gå så långt vi kan för att säkerställa att ämnena i produkter som importeras till EU följer samma regler som de som tillverkas här, utan att bryta mot WTO-reglerna. Vi måste också ta hänsyn till den stora oron bland utvecklingsländer, särskilt när det gäller mineraler och gruvdrift, och säkerställa att vi inte fördärvar deras svaga ekonomier. 
Mary Honeyball (PSE ).
   – Herr talman! Det har sällan tidigare funnits ett så stort intresse för vårt lagstiftningsarbete under parlamentets historia. Och det med rätta, för den här lagstiftningen ger oss, tillsammans med de andra punkterna som tagits upp i debatten, en fantastisk möjlighet att leda världen i fråga om reglering och godkännande av kemikalier och att påverka skeenden på detta område, inte bara inom Europeiska unionen utan också utanför dess gränser för kemikalietillverkare i hela världen. Detta är något vi måste ta på allvar, för vi kan verkligen påverka. Det är därför det är så viktigt att stödja Sacconi/Nassauer-kompromissen och garantera parlamentets antagande av denna lagstiftning, så att vi kan förbättra människornas hälsa och miljön runtom i världen och samtidigt upprätthålla vår egen industris konkurrenskraft. 
Patrizia Toia (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! När man står inför en så omfattande åtgärd som denna är det viktigt att hitta den rätta balansen mellan å ena sidan den absoluta nödvändigheten av att skydda medborgarnas, arbetstagarnas och konsumenternas hälsa och å andra sidan behovet av att vidmakthålla kemikalieindustrins betydelse för Europeiska unionens ekonomi och arbetsmarknad. Branschen består inte enbart av stora företag i vissa länder utan även av små, ibland mycket små, och medelstora företag i länder som Italien, mitt eget hemland.
Därför anser jag att arbetet för att uppnå samförstånd och minska avståndet mellan ståndpunkter som från början var vitt skilda, ett arbete som varit fullt av kompromisser, ska ses i positiv dager eftersom det innebär att vi beaktar alla de många argument och förhållanden som berörs.
De enligt min mening viktigaste punkterna är behovet av att skydda människors hälsa, information till konsumenterna, stöd för små och medelstora företag medan REACH genomförs – bland annat genom stöd till forskning – inrättandet av en kraftfull byrå med verkliga befogenheter, effektivisering av förfarandena för små- och medelstora företag samt, slutligen, betydelsen av OSOR-programmet (en registrering per ämne). Ett övermått av undantag bör undvikas. Jag anser nämligen att gemensamt utnyttjande av data och fördelning av kostnader är viktiga inslag för våra små och medelstora företag.
Slutligen anser jag att det bör finnas specifika och uttryckliga regler för importerade produkter, eftersom reglerna för dessa produkter bör vara samma som de regler som tillämpas för Europeiska unionens produkter. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi har gjort stora framsteg sedan REACH-projektet sjösattes. Vi har upptäckt att vi använder över 100 000 kemiska föreningar utan att veta vilka effekter de har. Vi har förstått att våra medborgare har blivit sjuka av giftiga ämnen som bidrar till vår sysselsättning, vårt välbefinnande och vår lycka. För ungefär 20 år sedan när toxikologiska undersökningar först visade att dioxiner påträffats i isbjörnar blev vi chockade och upprörda men, naturligtvis, skulle vi inte stoppa utvecklingen bara på grund av några få isbjörnar!
I dag är läkarvetenskapen säker: Det är människor överallt på vår planet som är förgiftade. Undersökningar har nyligen visat att vi kvinnor som mödrar överför ett giftigt arv till våra barn genom navelsträngen. Det är mänsklighetens framtid som står på spel, vad en del av mina kolleger än säger här i dag. Det är bråttom om vi ska undvika att bli ansvariga för en hälsokatastrof orsakad av kemikalier.
Det ursprungliga REACH-projektet tillät oss att tackla den utmaningen. Tyvärr har utpressning om utlokalisering och påtryckningar från branschen förgiftat våra diskussioner och gett en vilseledande bild av syftena med REACH. Föredragandens kompromiss är en illusion, en obalans mellan hälsa och konkurrenskraft, eftersom hälsa är värt mycket mer än krasst köpslående, och varken kommissionen eller rådet har beräknat hälsokostnaderna av ett försvagat REACH. 
Roberto Musacchio (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! De krafter som motsätter sig REACH uppvisar en ren halsstarrighet som kan karakteriseras som antieuropeisk. Det är den okontrollerade marknadens, avregleringens och profitens krafter som spekulerar med folkhälsan och miljön. Alla dessa krafter utgör negativa värden som strider mot grundprinciperna för en socialt och miljömässigt harmoniserad europeisk union.
Ärligt talat har vi inte några höga tankar om José Manuel Barrosos hållning. Vi anser att en fast och beslutsam reaktion mot dessa krafter är påkallad. Av denna anledning är vi inte delaktiga i, utan starkt kritiska till de dåliga kompromisser som har uppnåtts: De riskerar att allvarligt försämra REACH-projektet, utan att ens göra motstånd mot de krafter som vill förinta det.
Med som jag tror bifall från den överväldigande majoritet som nu försöker se till att parlamentet antar bästa möjliga lagar lägger vi därför på nytt fram alla förslag som krävs för en stark REACH-förordning, det vill säga en förordning som verkligen kommer att vara till nytta för en modern europeisk union. 
Godfrey Bloom (IND/DEM ).
   – Herr talman! Långt nere bland de utskottsyttranden som bifogats Sacconibetänkandet finns ett litet bidrag från budgetutskottet som visar anslagsberäkningar för den föreslagna Europeiska kemikaliemyndigheten. Dessa beräkningar presenteras i en beundransvärt tydlig tabell över tidsperioden 2006–2016, och 78 miljoner euro av skattebetalarnas pengar beräknas komma till användning för att stödja myndigheten under denna period. Egendomligt nog är denna summa mycket ojämnt spridd över de tio aktuella åren, och den största delen, på mer än 50 miljoner euro, är koncentrerad till 2014 och 2015. Ännu mer egendomligt är det att ingen i budgetutskottet, inte heller dess ordförande, verkar känna till dessa siffror, fastän de förekommer i budgetutskottets yttrande. Vad beror detta på? Och varför förväntas myndigheten använda två tredjedelar av sin tioåriga budget under bara två år av nästa decennium? 
Lydia Schenardi (NI ).
   – Herr talman! Med hänsyn till Europaparlamentets första behandling av förslaget till förordning om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier, och trots att vi är positiva till den roll som den europeiska myndigheten ska spela, måste vi inta en avvaktande hållning, eftersom texten, även med alla ändringsförslag genomförda, är full av brister och långt ifrån någon framgång.
Dessutom förefaller den inte göra den önskade avvägningen mellan de tre grundprinciperna: skydd av hälsa och miljö, företagens konkurrenskraft, innovation och substitution. Denna brist på precision är följden av de snedvridningar av kostnaderna som en sådan förordning skulle orsaka, och som förefaller ligga mellan 3 och 180 miljarder euro, och av fördelarna, som beräknas uppgå till mellan 5 och 230 miljarder euro. Skillnaderna i de kostnader som kommissionen presenterat är enorma, och det är även de kostnader som branschen lagt fram. Vi får dock inte glömma att dessa kostnader kommer att bäras av branschen ensam, att detta direktiv berör 5 miljoner arbetstillfällen och att det kommer att få allvarliga konsekvenser. Därför kan vi inte tillåta oss att influeras av rent politiska uttalanden, och därför kommer vi att ta ställning till de olika ändringsförslag som lagts fram från fall till fall. 
Cristina Gutiérrez-Cortines (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Guido Sacconi, samordnarna och föredragandena för deras storartade insatser, men också hela sekretariatet och tjänstemännen, som alla har gjort det möjligt för oss att nå en överenskommelse i en så invecklad fråga. Det är ett tecken på att politiken fungerar och att parlamentet fungerar när det får en verkligt viktig uppgift.
Vi behandlar ett komplicerat dokument, inte bara därför att det omfattar ett stort antal politikområden, utan också därför att det är ett öppet dokument, vilket är vad jag kommer att argumentera för här. Jag anser att frågan hanteras som om hela politiken för kemiska produkter slutade med REACH. Men politiken för kemiska produkter måste om den ska kunna främja medborgarnas hälsa och välstånd komplettera unionens och ländernas övriga politik, och därför kan vi inte hålla med om att allting börjar och slutar med REACH. Jag tror också att det kommer att bli det perfekta medlet för att uppnå en samförståndspolitik.
Vilka är fördelarna med REACH? Jag anser att REACH har lagt grunden för en gemensam EU-politik inom kemikalieområdet och varit en seger för samordning och gemensam politik på det området.
För det andra inrättades genom REACH en myndighet som ges behörighet, kompetens, ansvar och förmåga att samordna, vilket enligt min mening är en utomordentlig framgång för medborgarna.
För det tredje grundas REACH helt på ett erkännande av vetenskap och av värdet av forskning och undersökningar, vilket garanterar objektivitet i framtiden och även öppnar dörrarna till information för medborgare och företag. Jag anser att detta är den andra viktiga punkt som vi bör vara nöjda med.
Avslutningsvis anser jag dessutom att det är absurt att tro att ansvaret för hälsopolitiken helt måste vila på företagen. Företagen klandras för allt som händer inom hälsans och kemikaliernas värld. Jag menar att de i detta fall ges större ansvar än tidigare och att de är skyldiga att genomföra undersökningar, men den nya hälsopolitiken för nya kemikalier kan endast genomföras om vi kombinerar god forskning i medlemsstaterna och god hälsoforskning och om myndigheten tillsammans med en expertgrupp framstår som en reservoar för den information som måste förmedlas till industrin. 
Edit Herczog (PSE ).
   – Herr talman! Jag märker att vi alla försöker skapa ett effektivt, fungerande och framgångsrikt system för att förbättra kemikaliesäkerheten. För att åstadkomma detta är det viktigt att förregistrering snabbt införs. Då kommer Europeiska kemikaliemyndigheten att kunna meddela alla tillverkare, importörer och konsumenter så fort det framkommer ny information om ett ämne.
Samtidigt får vi inte tillåta att förslaget till REACH-direktiv orsakar diskriminering mellan tillverkade och naturligt förekommande ämnen, mellan vissa geografiska områden eller mellan medlemsstater – här tänker jag på de nya medlemsstaterna där industrin är mindre kapitalstark – eller mellan stora och små företag.
REACH påverkar industrin i hela Europeiska unionen. Med andra ord talar vi om flera miljoner arbetstillfällen. Statistik bekräftar att en av de största farorna för människans hälsa och livslängd är arbetslöshet. Det enda slags lagstiftning som vi kan acceptera är en som skapar minst lika många nya arbetstillfällen som den riskerar att avskaffa. Innovation, forskning och utveckling är viktigt för att upptäcka och kostnadseffektivt producera ämnen av bättre kvalitet. När vi ingav våra ändringsförslag var det för att vi inom utskottet för industrifrågor, forskning och energi var angelägna om att skydda miljön, skydda hälsan och trygga arbetstillfällen. Jag uppmanar er att stödja dessa ändringsförslag. Till sist vill jag om jag får lov ge Guido Sacconi ett mycket godare – och mycket hälsosammare – äpple från min egen trädgård! 
Anne Laperrouze (ALDE ).
   – Herr talman! Som de flesta av talarna före mig välkomnar jag mycket REACH, som ska garantera att de ämnen vi använder i våra dagliga liv inte utgör risker för människans hälsa eller för miljön. Att ett skadligt ämne måste godkännas bör enligt min mening vara ett väsentligt steg i regleringen. Hur används produkten? Hur kan den identifieras? Hur kan vi förhindra att den används av en intet ont anande allmänhet? Hur kan vi utarbeta en undersökningsplan i syfte att ersätta ett farligt ämne?
REACH måste också utöka kunskapen om kemikalier genom att inrätta en EU-databas och stimulera innovation genom att främja substitution av oroväckande ämnen. REACH kommer att bli en bra förordning om den, baserat på kemikalieföretagens kunskap och kompetens, ger upphov till nya tekniker, nya ämnen och nya företag. Vi har lyckats om vi antar ett rimligt, enkelt, effektivt system som är genomförbart för företagen. Vi kommer att ha lyckats om vi på torsdag antar en väl avvägd text som gör det möjligt för företagen att behålla sin ledande ställning på global nivå och som skyddar människors hälsa och miljön. 
Karl-Heinz Florenz (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill tacka Guido Sacconi för hans utmärkta arbete, trots att det inte är alltid som våra åsikter i frågan sammanfaller. Samtidigt vill jag tacka Lena Ek och Hartmut Nassauer för att de har utarbetat viktiga yttranden på de övriga rådgivande utskottens vägnar.
Om jag får vill jag kort kommentera betydelsen av REACH. Jag har haft nöjet att vara parlamentsledamot i 17 år, och jag tror att detta är ett av de största och mest betydelsefulla betänkanden som vi någonsin har debatterat här i kammaren. Betänkandet kommer också att få långtgående konsekvenser för hälsan – eller åtminstone hoppas vi att det kommer att bli så – och för branschen. För en gång skull är det en punkt där kommissionsledamot Günter Verheugen och jag inte är överens, och jag är glad att han är här i parlamentet igen. Den nya kommissionens arbete i ärendet har varit förstklassigt, men när detta betänkande på 1 200 sidor först lades fram för parlamentet gavs föga information och få förklaringar. Det innebar att det blev en mycket urvattnad och tam version av diskussionen under de följande månaderna från andra berörda parter utanför parlamentet. Jag är nöjd med att vi nu kommit långt med att väga samman de två REACH-prioriteringarna, nämligen konsumentskydd och industripolitik, eftersom detta kommer att göra att lagstiftningen verkligen blir framåtsyftande och banbrytande. Det kommer att vara svårt att ignorera innebörden av 1 200 sidor.
Jag är nöjd med att vi har lyckats få med begreppet exponering för kemikalier i betänkandet, åtminstone allra minst upp till en gräns på 100 ton. Detta är exakt den uppläggning jag anser bör antas för att rikta uppmärksamheten på en fråga som ligger mig varmt om hjärtat, nämligen testning av kemikalierna i tobak och cigaretter. Den fråga det gäller här är varken tobak eller förbud mot tobaksrökning, utan vad jag efterlyser är enbart att tester utförs på de manuellt blandade kemikalierna i cigaretter och cigarettpapper. Vi fruktar att dessa ämnen kan vara mutagena, carcinogena och beroendeframkallande.
Frågan är mycket angelägen för mig, och jag uppmanar parlamentsledamöterna att ge den sitt stöd. Jag vill ännu en gång tacka föredraganden för betänkandet och föredragandena för yttranden från övriga utskott. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill först tacka Guido Sacconi för det arbete han har utfört om ett så komplicerat ämne. Jag anser att parlamentet har utfört ett bra arbete eftersom REACH är en viktig förordning.
Det bör noteras att många människor tycker att det är illa att det finns en kemikalieindustri, men om vi tänker på saken så är livslängden i de länder som inte har någon kemikalieindustri ungefär hälften eller en tredjedel av den i utvecklade länder. Jag anser därför att vi bör införa lagstiftning som å ena sidan garanterar livskvalitet och produktkvalitet, men som å andra sidan gör det möjligt för denna kemikalieindustri som ger oss vår utkomst och som farmaceutisk utveckling är beroende av att fortsatta sin verksamhet.
Jag anser att det är en fråga om balans och att Guido Sacconi och föredragandena från de olika utskotten har granskat de olika aspekterna, och jag tror att vi här i parlamentet nästa torsdag kommer att kunna rösta om en text som har fullt stöd av parlamentets samtliga sektorer. 
Frédérique Ries (ALDE ).
   – Herr talman! Om exakt två dagar kommer parlamentet att ha ett gyllene tillfälle att förlika Europeiska unionens medborgare med unionen genom att anta det ambitiösa REACH-direktivet, som verkligen kommer att skydda vår hälsa och vår miljö. Valet är därför enkelt: antingen vänder vi ryggen till medborgarnas farhågor genom att ge efter för klagolåten från en viss bransch eller genom att rösta med en traditionell vänster-höger-uppdelning som är helt förlegad här, eller så omarbetar Europaparlamentet det förslag som utarbetats av dess utskott för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet till ett starkt REACH-projekt som kan infria förhoppningarna hos medborgarna och branschens många innovatörer som har satsat sina kort på miljövänlig kemi.
Vi behöver därför ett ambitiöst REACH som gör det möjligt att hejda ökningen av cancer och andra sjukdomar, så som två miljoner läkare i Europeiska unionen kräver, och som också kommer att skydda de miljontals arbetstagare som exponeras varje dag. Herr Sacconi, herr Verheugen! Med ett minimalt registreringssystem och maximala möjligheter att göra undantag från OSOR-principen, det vill säga att kringgå systemet ”en registrering per ämne”, hur kan vi då i dag tala om en ambitiös kompromiss? Själv kallar jag det för ett nederlag. Jag hoppas att vårt parlament på torsdag kommer att ta den moderna risken av att förena hälsa och hållbar sysselsättning i stället för att fruktlöst försöka sätta dem i motsatsställning till varandra.
Herr talman! Jag skulle vilja avsluta med ett kort svar i all vänlighet till Robert Goebbels: Jag som liberal känner mig inte särskilt ”grön” för att jag gör detta val, som varken är vänster- eller högerpolitik, utan en satsning på framtiden. 
Antonios Trakatellis (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Kemivetenskapen och de kemiska föreningar som denna vetenskap producerar har hjälpt människan att lösa problem under sin levnad. Det är ett faktum precis som det är ett faktum att vi i dag har tusentals föreningar och produkter i omlopp, och många av dessa föreningar är farliga och kan skada miljön och hälsan.
Följaktligen är det dags för oss att tillämpa en politik inom denna sektor, och den politiken är uttryckt i REACH-förordningen. Den förordningen ger oss också möjlighet att praktiskt pröva och bli prövade i en rad frågor som är angelägna för unionen och dess medborgare. Jag tänker på frågor om miljöskydd och folkhälsa och behovet av anpassning till nya omständigheter som uppkommer i och med tillkomsten inte bara av kvantitativa utan även av kvalitativa indikationer, exempelvis de inneboende farorna med kemiska föreningar.
Förordningen måste även reglera frågor om miljöskydd och folkhälsa samtidigt som den ger Europeiska unionens kemikalieindustri möjlighet till anpassning under den planerade övergångsperioden.
Med denna förordning kan vi därför faktiskt få ett konkret exempel på praktisk tillämpning av modellen för hållbar utveckling, som stöder och stöds av en harmonisk kombination av de tre pelarna som, vilket jag vill påminna om, är miljö och folkhälsa, ekonomisk utveckling, social sammanhållning och ökad sysselsättning. Jag upprepar ”vi kan få ett konkret exempel på tillämpning” framför allt genom att uttala vår förväntan att Europeiska unionens kemikalieindustri kommer att svara på det sätt den kan bäst – med andra ord med innovation – så att den inte bara kommer att anpassa sig till utan även stärka både sin konkurrenskraft och sysselsättningen.
Med innovation menar jag framtagning av nya kemiska föreningar som är gynnsamma för miljön och hälsan, och detta är nyckeln till att uppnå en harmonisk förnyelse av de tre pelarna i hållbar utveckling.
Till sist vill jag betona att jag har förtroende för och litar på att medbeslutandeförfarandet kommer att sammanföra alla aspekter av denna komplexa fråga, så att vi kan få till stånd bästa möjliga förordning. 
Dorette Corbey (PSE ).
   – Herr talman! Först av allt vill jag framföra min stora uppskattning och tack till Guido Sacconi som enligt min mening har gjort ett utmärkt arbete. REACH-förslaget innebär att över 30 000 ämnen måste testas. Detta är i sig en källa till innovation men också till förenkling. Eftersom 40 direktiv dras in när REACH träder i kraft kommer det att vara till fördel för både miljön och innovationerna.
Det finns många bra förslag till ändringar för att göra REACH mer praktiskt genomförbart och billigare och för att begränsa antalet djurförsök, men tyvärr finns det fortfarande rätt många företag som motsätter sig innovation och föredrar att röra sig i det okända och som inte vill söka efter säkrare och renare alternativ. Uppriktigt sagt är det en besvikelse att de får en hel del politiskt stöd. Vi antog alla Lissabonutmaningen. Innovation är kärnan i ett starkt konkurrensläge för Europeiska unionens industri. Utan fortsatt innovation för att göra produkter renare, säkrare och mer hälsosamma kommer Europeiska unionens industri till sist att tappa mark till Kina, Indien och Förenta staterna.
De nederländska socialdemokraterna kan inte stödja den kompromiss som vi nu har framför oss. Det är ett stort bakslag om endast 8 000 ämnen i stället för 30 000 ämnen omfattas av REACH fullständiga testsystem, för då kommer konsumenternas osäkerhet att bibehållas och risken för allergier, cancer och arbetsrelaterade sjukdomar att kvarstå helt i onödan och potentiellt giftiga ämnen kommer att finnas kvar i miljön. Sist men inte minst kastas ett incitament till fortsatta innovationer i Europeiska unionens industri överbord. 
Holger Krahmer (ALDE ).
   – Herr talman! En av de viktigaste inslagen i denna förordning är datakraven för registrering. En mycket tillfredsställande kompromiss har lagts fram för parlamentet om denna fråga, och den har fått stöd av tre huvudgrupper i parlamentet.
I det här sammanhanget, och jag riktar mina kommentarer särskilt till gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, vill jag upprepa att en kompromiss som stöds av en stor majoritet i parlamentet är ett helt normalt demokratiskt förfarande. Anklagelser om att parlamentet har hypnotiserats av kemikalieindustrin är en förolämpning, och vi bör protestera mot dem.
Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa har alltid förespråkat en funktionsduglig version av REACH. Vårt huvudkrav är ett system som sänker kostnaderna betydligt för företagen, särskilt små företag, och som undviker onödig byråkrati, utan att offra målet att skydda miljön och konsumenterna. Så nyligen som för ett år sedan kallades vår ståndpunkt industriorienterad. Nu är det samförstånd om den. Den innebär införandet av exponeringskategorier, en betydande uppmjukning av reglerna för lågvolymämnen och beviljandet av undantag för forskning och för OSOR (one substance, one registration – en registrering per ämne).
Samtidigt finns det dock andra huvuddrag i REACH, exempelvis tillståndsgivning för kemikalier, som inte får falla offer för en politisk framgångssaga när det gäller registrering. Saken är den att REACH inte bara berör kemikalieindustrin, och jag säger detta särskilt för att glädja Hartmut Nassauer eftersom det är något som han brukar framhålla starkt. Det är i stället något som berör alla sektorer som behandlar kemiska ämnen.
Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa har på nytt lagt fram förslaget från utskottet för industrifrågor, forskning och energi om godkännande, eftersom det är utomordentligt förnuftigt. Företag behöver tydliga kriterier för att kunna uppfylla lagstiftningens krav och planera framåt. Farliga ämnen bör endast ersättas om vetenskapliga belägg visar att det finns säkra alternativ. Vidare måste ett flexibelt förhållningssätt intas till tillfälligt godkännande av kemikalier med vederbörlig hänsyn till sektorspecifika produktcykler. 
Amalia Sartori (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I det förslag som vi diskuterar i dag anges skyddet av människors hälsa och av miljön som huvudmålen.
Trots detta uppställs också målet att bibehålla och stärka konkurrenskraften för Europeiska unionens kemikalieindustri och ökad insyn till förmån för konsumenterna. Därför måste vi betona de konsekvenser den nya förordningen kommer att ha på små och medelstora företag i medlemsstaterna, vilka oaktat andra problem kommer att överbelastas av de nya administrativa och byråkratiska kostnader som uppkommer av förordningen.
Mitt uttalande bör ses i ljuset av den ekonomiska roll som små och medelstora företag spelar i kemikalieindustrin. Nittiosex procent av de 22 000 kemikalieföretagen i Europeiska unionen är små och medelstora företag, som bidrar med 28 procent av den totala produktionen. Det är därför nödvändigt att fundera över de negativa konsekvenserna på produktionskostnaderna, som kommer att bli mer betungande för små och medelstora företag. Vi bör också fundera över förlusten av konkurrenskraft inom och utanför den gemensamma marknaden på grund av den högre kostnaden för färdiga produkter.
Mot bakgrund av vad jag har sagt fäster jag stor vikt vid tillämpningen av OSOR-principen (one substance, one registration – en registrering per ämne) och möjligheten att bilda företagskonsortier för att kunna sänka kostnaderna och antalet onödiga experiment, men samtidigt är jag misstänksam mot det stora antalet undantagsmöjligheter som föreskrivs i kompromissförslaget om registrering, vilka enligt min mening upphäver själva principen.
För det andra anser jag det väsentligt för genomförandet av de prioriteringar och mål som REACH syftar till att alla importerade produkter omfattas av säkerhetsbestämmelser som är likvärdiga med dem som gäller för produkter tillverkade i Europeiska unionen.
I detta fall hade jag önskat att Europeiska unionen, som i miljöfrågor ofta går i täten i svåra strider – vi behöver bara tänka på klimatförändring och Kyotoprotokollet – står upp för dessa krav och förhandlar med Världshandelsorganisationen om att dessa förordningars räckvidd utsträcks till alla länder som producerar kemiska ämnen och artiklar, och därvid insistera på nödvändigheten av att tillämpa principen om ämnens spårbarhet. Det är därför som jag är mot undantaget för produkter som är avsedda för tredjeland. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill varmt tacka Guido Sacconi för hans utmärkta arbete. Tyvärr måste jag dock säga att jag är mindre optimistisk än han är om den kompromiss om registrering som vi har framför oss. Jag skulle också vilja gratulera ett stort antal parlamentsledamöter till deras siarförmåga, eftersom de har sagt sig helhjärtat stödja en prioriteringslista över kemiska ämnen trots att det inte finns någon möjlighet att veta vilka kemiska ämnen som är farliga och vilka som inte är det.
Jag har också svårt att tro de ledamöter som hävdar att det viktiga är små och medelstora företags överlevnad. Om så skulle vara fallet är det svårt att förstå varför vissa av ändringarna och formuleringarna i kompromissen är till nackdel för dessa små och medelstora företag. Enligt min mening är det tydligt att ledamöterna skyddar storföretagens intressen.
Jag vill avsluta genom att uppmärksamma parlamentet på en undersökning utförd av Europeiska fackliga samorganisationen (EFS), där man fann att 50 procent av fallen av yrkesrelaterad astma och hudåkommor skulle kunna förhindras av en kraftfull version av REACH. En ledamot påpekade tidigare att miljontals arbetstagare är anställda inom denna sektor. Dessa ledamöter torde själv kunna räkna ut vilka besparingar det i så fall skulle bli för staten och för oss alla. 
Anders Wijkman (PPE-DE ).
   – Herr talman! Precis som andra talare välkomnar jag att vi får en striktare lagstiftning på detta område. Det är egendomligt – för att uttrycka sig försiktigt – att detta område har varit så relativt fritt från regler under så lång tid. Vi känner till riskerna med kemikalier. Varje gång som vi har stött på ett allvarligt problem, som t.ex. PCB, DDT eller freoner, har vi tagits helt på sängen. Skadorna har varit mycket stora. Därför måste vi ha en betydligt försiktigare hållning. Företagen måste självklart ta ansvar för både information och för att ersätta farliga substanser med mindre farliga, när sådana föreligger. Jag vill understryka att substitutionsprincipen har fungerat bra i mitt hemland i snart 15 år. Jag anser att denna princip måste bli en del av den nya lagstiftningen. Jag hoppas att så många kolleger som möjligt, även i min egen grupp, håller med mig på denna punkt.
Diskussionen om REACH har varit komplicerad. Det sägs att På få områden stämmer det bättre än just här. Det finns massor av svåra detaljer som många av oss ledamöter inte behärskar, vilket har gjort det extra svårt att nå fram till konstruktiva lösningar. Den kompromiss som nåtts i elfte timmen när det gäller registreringen är inte perfekt. Den avviker på flera punkter från den linje som jag själv helst skulle välja. Mot bakgrund av förutsättningarna och vad alternativet skulle kunna vara, dvs. en linje där huvudansvaret för informationsinhämtandet skulle läggas på kemikaliemyndigheten, måste jag trots allt vara positiv till kompromissen. Jag upprepar att jag inte är nöjd, men det allra viktigaste måste ändå vara att vi en får en politik på detta område som går att arbeta med, så att vi steg för steg kan städa upp i kemikaliedjungeln.
Jag vill slutligen gratulera Sacconi som jag tycker har gjort ett utmärkt arbete under mycket lång tid under komplexa förhållanden. 
Dan Jørgensen (PSE ).
   – Herr talman! Vi omges av tiotusentals kemikalier i vår vardag. De finns överallt. De finns i våra kläder. De finns i våra bilar. De finns i den här kulspetspennan jag håller i. De finns till och med i våra barns leksaker. Tyvärr vet vi mycket lite om vilka effekter dessa ämnen har. Vi vet inte vilka negativa effekter de kan ha på vår miljö. Vi vet inte vilka negativa effekter de kan ha på vår hälsa. Med REACH har vi nu äntligen en chans att ändra på detta. REACH ger oss möjlighet att få tillgång till grundläggande uppgifter och anta flera principer, som kommer att få oerhört stor betydelse.
För mig är den viktigaste principen den omvända bevisbördan, som innebär att vi innan vi beviljar branschen tillstånd att saluföra ett ämne i framtiden kommer att kräva att den ska visa att ämnet är ofarligt. Det blir alltså inte längre myndigheternas sak att bevisa att ett ämne är farligt, som det är i dag, och därmed kanske få bort det från marknaden. Den andra och mycket viktiga principen är substitutionsprincipen, som vi måste se till att den tillämpas. Om det finns ett ämne på marknaden som är farligt och ett annat ämne som inte är det och därför är ett bättre alternativ, ska det vara obligatoriskt att byta ut det farliga ämnet mot det mindre farliga ämnet.
Slutligen vill jag säga att de som menar att det inte går att kombinera konkurrenskraft med en förnuftig och sträng kemikalielagstiftning har fel. Tvärtom är det kemikalieindustrins enda framtidshopp att REACH ska utformas precis så strängt och att detta ska tvinga kemikalieindustrin att bli innovativ, investera i forskning och fullt ut förbinda sig att hålla sig inom de ramar inom vilka den måste konkurrera i framtiden. 
Péter Olajos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi behöver ett starkt och effektivt REACH, ett REACH som skyddar såväl människors hälsa som miljön, som leder till färre djurförsök och samtidigt värnar om kemikalieindustrins konkurrenskraft och ökar öppenheten, stärker den inre marknaden och dessutom är förenlig med WTO:s regler.
Frågan är huruvida det finns en gemensam nämnare här eller inte. Kan vi förbättra vår hälsa radikalt utan att lägga en alltför tung börda på de små och medelstora företagen? REACH kan bara lyckas om vi svarar ja på den frågan. Vi måste därför stödja det brittisk-ungerska förslaget OSOR (en registrering per ämne) och se till att det inte försvagas. Sunda förnuftet och de små och medelstora företagens intressen talar för obligatorisk datadelning, samtidigt som företagssekretessen givetvis ska respekteras i ordets striktaste bemärkelse. Slutmålet för REACH är att ersätta och dra tillbaka ämnen som utgör en fara för hälsan och miljön. Därför måste vi så djärvt som möjligt gå vidare med lagstiftningen inom detta område.
Som kemist vet jag att tekniska hinder begränsar de resultat vi vill uppnå, men låt oss inte dra oss för att vara så stränga vi någonsin kan inom dessa gränser. Jag är också emot de försök som görs att försvaga registreringen, och jag stöder den ståndpunkt som förespråkas av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Jag är övertygad om att detta är enda sättet att se till att våra barn och vår miljö får ett starkt skydd.
Effektiviteten och genomförbarheten hos REACH hänger på kraften hos dem som ska genomföra det. Jag stöder därför även förslaget att begränsa kostnaderna för REACH till 0,2 procent av den årliga omsättningen för små och medelstora företag, eftersom detta kommer att innebära att lagstiftningen kan följas. Det är ingen mening med att tvinga bort den europeiska kemikalieindustrin till andra delar av världen, eftersom detta inte löser våra problem globalt sett, tvärtom. Vi måste därför sträcka oss så långt det absolut går, men vi får inte låta oss nöja med det. Jag har inte med mig något äpple till Guido Sacconi, men jag gratulerar honom. 
Riitta Myller (PSE ).
   – Herr talman! Genom EU:s kemikalieförordning (REACH) kommer framför allt skyddet för folkhälsan och bästa möjliga miljöskyddsnormer att garanteras. Ett ganska stort steg bakåt har tagits för dessa principer jämfört med kommissionens ursprungliga förslag. Det beror främst på att de politiska och ideologiska maktstrukturerna har ändrats tydligt i samtliga EU-institutioner sedan det senaste valet.
I denna svåra situation anser jag att Guido Sacconi, föredragande för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, har gjort ett utmärkt jobb, och det resultat som nåddes i utskottet gav en fingervisning om hur värdefullt hans arbete har varit. Jag hade hoppats att vi inte längre skulle behöva backa från denna kompromiss.
Jag vill tacka ordförandelandet, framför allt för löftet att stödja hårdare regleringar än de som finns i kommissionens förslag när det gäller att ersätta farliga och skadliga ämnen. Detta kommer att underlätta för kemikalieindustrin och öka dess möjligheter till innovation i Europa. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som svar på kritiken att den befintliga bestämmelsen om kemikaliereglering – ett virrvarr av omkring 40 enskilda direktiv – var långsam, alltför sträng och kvävde nyskapande – man behöver bara se på den fjortonåriga historien med analysen av riskbedömningen av zink som inte har avslutats ännu – lade kommissionen fram en ny bestämmelse om kemikaliereglering i oktober 2003, efter grundligt samråd med berörda parter.
Denna REACH-förordning syftar till att bibehålla en stark kemisk industri på den inre marknaden, samtidigt som den innebär en hög skyddsnivå för människors hälsa och för miljön. I förordningen föreslås ett förenklat förfarande vid registrering av nya och befintliga ämnen, och genom förordningen kommer vår kunskap om dessa ämnens effekter att öka och ett säkert bruk kommer att kunna garanteras för alla stadier av livscykeln. Nedströmsanvändare av kemikalier, vilket innefattar den stora majoriteten av små och medelstora företag, kommer att ha mycket stor nytta av denna information.
Eftersom jag inte har mer än två minuter på mig måste jag begränsa mig. Jag stöder kompromissen om registrering i förening med ändringsförslaget om att begränsa kostnaderna för små och medelstora företag, och med en reducering av djurförsök till ett minimum. Jag anser också att oorganiska ämnen ska hanteras annorlunda än organiska ämnen. Vi måste beakta högsta möjliga nivå av sekretess när det gäller företag samtidigt som vi inte får kompromissa med människors hälsa och med miljön, genom att tillåta registratorer att använda företrädare för tredje part där så är möjligt och genom att skydda mot offentliggörande av företagsinformation av känslig natur på byråns webbplats.
Jag skulle dock vilja fokusera på förslaget att inkludera kemikalier som används i tobaksprodukter i REACH. Det är av stort intresse för rökare att känna till exakt vilka kemikalier tobaksprodukter innehåller och att ha möjlighet till valfrihet grundad på kunskap. I artikel 3 i direktivet om tobaksvaror fastställs endast gränsvärden för tjära, nikotin och koloxid. Det finns ingen begränsning av användandet av de andra omkring 2 000 kemikalierna som används i cigaretter. I artikel 6 i samma direktiv krävs bara att tillverkare och importörer av cigaretter anger vilka kemikalier som cigaretterna innehåller och vidarebefordrar de toxiska fakta som de har tillgång till medlemsstaterna, som sedan ska informera kommissionen. Detta ger tobakstillverkare möjlighet att fortsätta åberopa ovetskap om några skadliga effekter av dessa tillsatser på människors hälsa.
Jag ska avsluta, herr talman. Detta är anledningen till att det är viktigt att samtliga kemikalier som tillsätts cigaretter går genom det centraliserade registreringsförfarandet och förfarandet för godkännande i REACH-förordningen. Jag uppmanar er att stödja mina ändringsförslag. Vi i Europaparlamentet, rådet och kommissionen kan inte avsäga oss vårt ansvar på det här området. Jag vill tacka Guido Sacconi och alla som varit engagerade i denna komplicerade lagstiftning: ett pågående arbete. 
Adam Gierek (PSE ).
    –  Herr talman! Kommissionens förslag till förordning innehåller ett metodiskt fel. Trots att kemikalier anges i titeln nämns de inte i artikel 3. I stället ges en definition av ämne. Detta utvidgar förordningens räckvidd väsentligt till att inkludera det slags materia som, vilket vi alla vet, inte är energi. Detta gör även förordningen mindre tydlig.
Den andra punkten jag vill ta upp är att det saknas en definition av förordningens ämne, dvs. farliga kemiska föreningar och deras kemiska verkan i levande organismer.
För det tredje definieras inte riskklasser i förslaget, t.ex. utifrån medicinska kriterier. Det vore förnuftigt att försöka definiera farliga nivåer i termer av sannolikhet, genom att dela in ämnena i olika grupper utifrån mängdintervall, om de alla utgjorde samma hot, men så är inte alls fallet.
Min fjärde punkt är att flera traditionella produkter borde undantas från förordningens räckvidd, eftersom deras kemiska aktivitet är nästan noll under normala förhållanden.
Behovet av REACH-förordningen är stort, men den bör begränsas till mycket snäva definitioner av riskklasser för kemiska föreningar. Genom förordningen bör även en europeisk kemikaliemyndighet inrättas, som kan utforma detaljerade specifikationer för kemikalier och utfärda tillstånd och registreringar i linje med denna tolkning. 
Marianne Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det förslag till förordning som vi debatterar här är inte bara komplext och långtgående; det är också mycket ambitiöst. Och så ska det också vara, för detta handlar trots allt om hälsan och miljön. För att nå dessa mål måste vi inte bara sikta högt, utan förslaget måste också göras enkelt att genomföra och även få en praktisk dimension. Guido Sacconi hade rätt i att balans och ansvar är två nyckelord inom detta område.
Att vi intresserar oss för betydelsen av konkurrenskraft, kostnadseffektivitet, de små och medelstora företagens särskilda behov, vår industris innovationsmöjligheter och konkurrenskraft samt uppgiftsskydd med rättssäkerhet strider inte mot REACH utan är en väsentlig del av det.
En lång rad ändringsförslag har lagts fram, faktiskt alltför många för ett plenarsammanträde, men någon gång måste vi fatta beslut. Låt oss därför kräva förnuftiga samråd från och med nu och fram till torsdag, så att vi kan nå ett omröstningsresultat som är konsekvent på alla nivåer och som har ett brett stöd, eftersom ett omröstningsresultat med brett stöd också kommer att utmynna i en väl avvägd rättsakt.
Inom detta område väljer vi medvetet – och med rätta – en gemensam europeisk strategi. Vi bör därför dra nytta av det europeiska mervärdet och ge myndigheten de befogenheter som krävs för att nå en enhetlig strategi, dock utan att förbise medlemsstaternas kunnande. Låt oss alltså se till att denna strategi är tillräckligt harmoniserad när det är dags för oss att genomföra förordningen.
Om vi gör ett bra jobb den här veckan kommer vår miljö att se helt annorlunda ut om elva år, och vi kommer att ha revolutionerat hela EU. Vi kommer att ha information om alla kemikalier, och vi kommer att använda dessa på ett betydligt förnuftigare sätt. Vi kommer att ha bidragit till bättre folkhälsa och en hälsosammare livsmiljö. Låt oss ta vårt ansvar för att nå dessa mål på ett ambitiöst och realistiskt sätt.
Jag vill avsluta med att säga det som vissa kolleger redan har påpekat, nämligen att vår politiska övertygelse egentligen inte är relevant här. Vi bör sträva bort från den dimensionen och se till att vi röstar klokt på torsdag. 
Evangelia Tzampazi (PSE ).
   – Herr talman! Vinster för folkhälsan och miljön, tillverkning av säkrare produkter som är mindre skadliga för människor, vinster genom utveckling av nya, innovativa produkter, skydd av den europeiska kemikalieindustrin mot konkurrenter från tredjeländer, större öppenhet, ökat förtroende för industrin hos konsumenterna, fördelar för små och medelstora företag, som framför allt använder snarare än tillverkar kemikalier, skydd för arbetstagarnas hälsa i kemikalieindustrin, färre olyckor, ett planerat regelsystem och rimliga kostnader för genomförandet. Detta är REACH, detta är Guido Sacconis REACH som kännetecknas av balans och känslighet, detta är parlamentets REACH, som vi är skyldiga EU-medborgarna. Medborgarna har rätt till REACH, som vi kanske behöver vänsteranpassa och göra grönare i morgon, men i dag behöver vi REACH.
Jag tackar kommissionsledamöterna och den grekiska kommissionsledamoten för deras stöd i denna viktiga fråga. 
Åsa Westlund (PSE ).
   – Herr talman! I det mesta som vi använder finns ett stort antal kemikalier utan att vi vet hur dessa ämnen påverkar oss. Däremot vet vi att det har blivit vanligare med cancer, att det har blivit vanligare med allergier och att många arbetsskador beror på att man har utsatts för kemikalier på arbetsplatsen.
På torsdag har vi möjlighet att ändra på detta genom att rösta ja till en säker kemikalielagstiftning som gör att vi verkligen upptäcker och fasar ut de farliga kemikalierna. Jag hoppas att vi blir en majoritet som tar den chansen för att hävda europeisk konkurrenskraft, men framför allt för att få slut på det experiment med människors hälsa och miljö som dagens lagstiftning faktiskt innebär.
I likhet med konsumentrörelsen, fackföreningsrörelsen och miljörörelsen kommer vi svenska socialdemokrater inte att stödja den kompromiss om registrering som finns mellan grupperna PSE, ALDE och PPE-DE. Den ger alltför många kemikalier frikort från testning, och de testkrav som alls ställs är för låga för att farliga kemikalier skall upptäckas och kunna fasas ut. Vi kan därför inte stödja kompromissen.
Slutligen vill jag rikta ett stort tack till Guido Sacconi som har gjort ett hästjobb med detta ärende. 
Guido Sacconi (PSE ),
   –Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill mycket snabbt beröra tre saker. För det första vill jag svara på den kritik som framförts av flera kolleger, däribland Hiltrud Breyer och Alessandro Foglietta, som hävdar att jag har uttryckt min personliga ståndpunkt och inte den ståndpunkt som gäller i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Det är möjligt att jag har gjort ett misstag, och i så fall ber jag verkligen om ursäkt.
Som parlamentets huvudföredragande anser jag att jag har ett ansvar gentemot parlamentet att sträva mot en majoritet som är så bred och trygg som möjligt. Det var framför allt därför jag ansåg att den kompromiss vi har debatterat så länge var fördelaktig, genomförbar och nödvändig.
För att få igenom REACH har vi varit tvungna att kompromissa. Innan vi gör en bedömning av huruvida REACH är en stark förordning eller inte – efter omröstningen kommer vi att ha tid med en noggrannare analys – är det oerhört viktigt att vi har en REACH-förordning till vårt förfogande. Vi vet hur mycket djupt rotad fientlighet förordningen har genererat till och med de senaste veckorna.
Å andra sidan tycker jag att det verkar som om de principiella frågor, som jag öppet har sagt är oöverkomliga, inte har lösts, eftersom bevisbördan för lägre mängdintervaller har behållits. Det innebär att 30 procent av dessa ämnen måste ha fullständig dokumentation. Jag uppmanar alla att överbevisa min bedömning här. Jag skulle vilja citera exemplet med principen en registrering per ämne, som för första gången tack vare kompromissen har brett stöd i parlamentet, medan den dessförinnan endast godtagits av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Kriterierna för att hoppa av har visserligen justerats, men det är kemikaliemyndigheten som fattar det slutliga beslutet om ansökningar om tillstånd att slippa delta i datadelning.
Avslutningsvis vill jag tacka alla ledamöter, särskilt föredragandena, men framför allt den oerhört viktiga personal som vi ibland kanske borde sätta större värde på, nämligen parlamentets tjänstemän och sekretariatet. Nu när vi har kommit så här långt måste äran också, eller kanske framför allt, ges åt alla tjänstemän som har gjort en fantastisk insats. 
Lord Bach,
   . – Herr talman! Detta har varit en utmärkt debatt, där ledamöterna talat med kunskap, erfarenhet och engagemang. Sextioen enskilda ledamöter i Europaparlamentet har talat, och jag har på rådets vägnar lyssnat mycket noga till dem allihop.
Det är av avgörande betydelse att de bördor som industrin åläggs genom REACH är så små som möjligt. Detta är en industri som sysselsätter många hundra tusen av våra EU-medborgare, men det är viktigt att bördorna är förenliga med att uppnå våra gemensamma mål för skydd av människors hälsa och av miljön, och vi anser att de uppfattningar som parlamentet, rådet och kommissionen utvecklat uppfyller detta.
Många talare har fokuserat på de små företagens behov inom den kemiska industrin eller därmed förknippade industrier. Rådet delar denna oro, och ordförandeskapet har i sin kompromiss försökt att presentera en rad stödåtgärder för dessa företag. Dessa åtgärder innefattar ”ett ämne, en registrering”, byråns roll i stödet av små företag och ett flertal åtgärder som ska underlätta deras utnyttjande av sitt nyskapande.
Många ledamöter har nämnt ordet ”balans” i eftermiddag. REACH är på många sätt en balansakt, och vi tror att det samförstånd som håller på att växa fram mellan våra tre institutioner representerar den enda balans som är möjlig att uppnå i detta känsliga, komplexa och mycket viktiga ärende.
Jag välkomnar och delar verkligen det utbredda stöd som har kommit till uttryck här i dag för behovet att undvika onödiga djurförsök. För närvarande finns det uppenbarligen inte alternativa försöksmetoder för alla nödvändiga tester, så ”ett ämne, en registrering” har en avgörande roll för att undvika överlappande undersökningar. Vi vill också ha utrymme att ändra förteckningen över godkända testmetoder så snabbt som möjligt när alternativ till djurförsök har utvecklats.
REACH kommer i sin ändrade form att vara inriktat på de farligaste ämnena: PBT-ämnen, vP-ämnen och vB-ämnen kommer att registreras tidigt. Dessa ämnen, CMR-ämnen samt andra ämnen med särskilt farliga egenskaper, såsom endokrinstörande ämnen, kommer att bli föremål för ett strängt tillståndsförfarande som innefattar substitution.
En huvudprincip inom REACH-systemet är att orubbligt lägga ansvaret för att bevisa kemikaliernas säkerhet på den kemiska industrin. Att bevisbördan kastas om kommer att markera en positiv och dramatisk förbättring av det aktuella systemet och är något som medlemsstaterna och rådet har sett som mycket viktigt. REACH är en betydande förbättring av det nuvarande läget. Det kommer att ge oss den information vi behöver för att ta itu med ämnen med farliga egenskaper. Det kommer att främja nyskapande inom själva industrin genom en minskning av de nu förekommande bördorna för företag som vill introducera nya och grönare kemikalier och genom att främja substitution av äldre och mer förorenande ämnen. EU har debatterat REACH sedan 1998. Vi har nått långt i förståelsen av såväl ämnena som de berörda parternas oro. Jag vill hävda att det nu är dags att ta den här enda chansen att enas om vad som ligger framför oss och övervinna problemen med sund kemikaliehantering.
Den befintliga bestämmelsen om kemikalier är full av brister, byråkratisk och långsam, och under alltför många omständigheter är den helt enkelt ineffektiv. Efter mer än 40 lagar och över 100 000 ämnen och nästan 40 år efter det att EU först började ta itu med kemikalierna har vi fortfarande inte nått fram. Kemikalier utgör en enorm utmaning och en enorm möjlighet för det moderna samhället, och vi måste ta oss an dessa nu. REACH är, som det utvecklas i parlamentet, rådet och kommissionen, det bästa verktyget vi har för detta arbete, därav dess stora betydelse för oss alla.
Günter Verheugen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen anser också att detta har varit en viktig och övertygande debatt. Med risk för att upprepa mig själv så har det viktigaste för oss varit att finna en lösning, eller hjälpa till att finna en lösning.
Det omöjligt att göra alla nöjda i ett sådant här fall. Det finns ingen verklig kompromiss mellan dem som är rädda för att förlora sina arbeten och för vad framtiden bär i sitt sköte och dem som oroar sig över sina barns hälsa. En perfekt kompromiss finns inte, och i kompromissens natur ligger ju just detta att gå den andra parten halvvägs till mötes. Detta säger jag till företrädare för båda sidor som uttryckte avvikande åsikter under debatten.
Jag anser att det skulle vara fel att vilja fastställa bestämmelser av ett slag som aldrig förr skådats i världen, utan att ta hänsyn till konkurrenskraften och framtidsutsikterna för en av EU:s viktigaste industrier. Samtidigt vore det också fel om vi inte gjorde allt som står i vår makt för att skapa bästa möjliga förutsättningar för våra medborgares hälsa och den miljö där de lever.
Kommissionen vill också upprepa sin övertygelse att den kompromiss som lagts fram är väl balanserad, och jag måste åter på det bestämdaste protestera mot anklagelserna om att detta förslag urholkar målen i kommissionens ursprungliga förslag. Som jag ser det är det kommissionens sak att besluta vad den anser om de ändringar av förslaget som har lagts fram. Vi debatterar ett förslag från kommissionen, och kommissionen tycker inte att de ändringsförslag som har lagts fram för parlamentet försvagar eller urholkar förslaget. I stället anser kommissionen att förslagets verkliga mål faktiskt har stärkts. Jag vill påpeka att kraven till och med har skärpts i det lägre mängdintervallet 1–100 ton, där de flesta ämnen återfinns och som alltså är det viktigaste intervallet.
Samtidigt är det dock också sant att praktiska verktyg nu har hittats som kommer att göra det enklare för företagen, särskilt de små och medelstora företagen, att hantera denna oerhört krävande lagstiftning. Flera talare nämnde att EU:s kemikalieindustri domineras av små och medelstora företag. Detta är något jag vill framhålla för de ledamöter som har bemött meningsmotståndare genom att hävda att den kompromiss vi har framför oss, eller den lösning den innehåller, är ett bakslag för den storskaliga kemikalieindustrins intressen i EU. Detta är nonsens, inte minst eftersom EU:s kemikalieindustri inte kontrolleras av stora företag. Ni blir säkert förvånade när jag säger att ett genomsnittligt europeiskt kemiföretag bara sysselsätter 74 personer. Det betyder att denna industri i högsta grad domineras av små och medelstora företag, och vi måste fundera mycket noga över vilka krav vi bör och inte bör ställa på företagen.
Ingen annanstans har man erfarenhet av att genomföra en sådan lagstiftning, och vi bör redan från början vara medvetna om att endast praktisk erfarenhet kommer att visa om vi har rätt eller fel i våra antaganden. Vi bör förbli öppna för förbättringar, inte bara under debatterna utan även under genomförandet efter dessa.
På kommissionens vägnar försäkrar jag er att vi inte kommer att smita från vårt ansvar, framför allt inte när det gäller myndigheten. Det är faktiskt myndigheten som kommer att få göra det mesta av arbetet, och kommissionen kommer att vidta nödvändiga åtgärder för att se till att den kan påbörja sitt arbete så snabbt och effektivt som möjligt.
Stavros Dimas,
   – Herr talman! Jag ska fatta mig mycket kort. Först vill jag tacka alla som deltagit i kvällens debatt, som var mycket viktig och mycket intressant och som kommer att bidra till antagandet av det förslag som vi debatterar i syfte att värna om EU-medborgarnas hälsa och miljön.
Jag vill återigen gratulera föredraganden Guido Sacconi, och även Lena Ek och Hartmut Nassauer, för deras verkligt stora insatser för att vi ska nå denna kompromiss, som berör en av de viktigaste aspekterna av REACH.
Kommissionen stöder helhjärtat kompromissen, och jag är säker på att stödet kommer att vara lika starkt under torsdagens omröstning.
Det finns förstås vissa andra frågor, däribland frågan om tillstånd och substitution, som är Europeiska kemikaliemyndighetens ansvar, frågor där jag är säker på att parlamentet kommer att fatta beslut med samma öppenhet.
Kommissionen välkomnar den samsyn som vuxit fram mellan parlamentet och ordförandeskapet och kommer att arbeta för att underlätta en överenskommelse om REACH, så att REACH blir lagstiftning så snart som möjligt.
På samma sätt stöder kommissionen föredragandens ändringsförslag om tidsfristen för tillstånd, dock med förbehållet att tidsfristen fastställs från fall till fall av Europeiska kemikaliemyndigheten.
När det gäller kemikalier i produkter strävar föredraganden efter en mer specifik och fungerande lösning liknande den som det brittiska ordförandeskapet eftersträvat och som kommissionen kommer att kunna godta.
Tack så mycket för er uppmärksamhet och för ert deltagande i denna viktiga debatt. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka parlamentet för den allvarliga debatt som har hållits. Jag finner det oacceptabelt att det finns en utställning i parlamentets lokaler med en bild på Günter Verheugen som förgiftar ett barn medan José Manuel Barroso tittar på, och jag uppmanar talmanskonferensen att se till att denna affisch omedelbart avlägsnas från parlamentet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
Miloslav Ransdorf (GUE/NGL )
   , . –  På grund av interna demokratiproblem i gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster fick jag inte möjlighet att tala under den gemensamma debatten om REACH. Av de totalt 52 ändringsförslag jag har lagt fram gick 30 vidare till slutomröstning, och dessa ändringsförslag har välkomnats av experter på området. Mitt mål har varit och är att skapa en balans mellan de olika ståndpunkter som finns i frågan, och jag motsätter mig starkt extrema åsikter.
Den slutliga effekten av den ståndpunkt som framförts av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet skulle bli att vi hindras från att nå Lissabonmålen och att de små och medelstora företagens ställning försvagas. Trycket kommer att öka på de nya medlemsstaterna – som av tradition har importerat varor från länderna i f.d. Sovjetunionen – att i stället importera varor från Västeuropa, vilket skulle medföra extra kostnader. Flera undersökningar som gjorts i Tjeckien visar att upp till en femtedel av arbetstillfällena kan gå förlorade, vilket skadar lönsamheten även inom angränsande sektorer, t.ex. bilindustrin.
Jag är glad över detta initiativ, men jag anser att det måste genomföras under en lämplig tidsperiod. Jag kräver även att provningskostnaderna finansieras offentligt, då detta är enda sättet att undvika negativa effekter, särskilt för de små tillverkningsföretagen.
Jag välkomnar den kompromiss som har nåtts i utskottet för industrifrågor, forskning och energi. REACH är inte en konfrontation mellan vänster och höger. I stället är det en intressekonflikt som ger upphov till frågan om huruvida balans kan nås mellan Lissabonstrategins ekonomiska, sociala och miljömässiga aspekter. 


Kommissionen kan helt godta alla ändringsförslag från PPE-DE/PSE/ALDE:s kompromisspaket om registrering, inbegripet ändringsförslaget om ”ett ämne, en registrering”; dessa är ändringsförslagen 367–413.
Kommissionen kan också helt godta följande ändringsförslag: 40, 73, 74, 79, 117, 119, 125, 128, 148, 158, 273, 276, 291, 292, 317 och 324.
Kommissionen kan delvis godta ändringsförslagen 10, 322, 327, 333, 335, 336, 340, 345 och 347.
Kommissionen kan i princip godta ändringsförslagen 4, 8, 11, 14, 16, 18, 21, 26, 34, 36, 39, 50, 59, 60 61, 62, 63, 64, 67, 68, 72, 76, 78, 81, 83, 87, 97, 101, 102, 104, 105, 107, 108, 115, 116, 120, 121, 123, 124, 126, 139, 140, 145, 146, 147, 149, 159, 171, 172, 175, 176, 183, 184, 185, 186, 187, 188, 190, 191, 193, 202, 203, 204, 205, 207, 208, 209, 211, 213, 215, 217, 220, 221, 235, 236, 248, 249, 259, 265, 270, 277, 278, 286, 293, 297, 299, 300, 301, 302, 306, 308, 310 och 323.
Kommissionen kan i princip och delvis godta ändringsförslagen 19, 20, 41, 53, 65, 88, 89, 103, 122, 130, 132, 141, 142, 144, 157, 158, 161, 163, 180, 181, 192, 194, 195, 196, 197, 198, 199, 200, 201, 210, 285, 290 och 294.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 1, 2, 3, 5, 6, 7, 9, 12, 13, 15, 17, 22, 23, 24, 25, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 35, 37, 38, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 51, 52, 54, 55, 56, 57, 58, 66, 69, 70, 71, 75, 77, 80, 82, 84, 85, 86, 90, 91, 92, 93, 94, 95, 96, 98, 99, 100, 106, 109, 110, 111, 112, 113, 114, 118, 129, 131, 133, 134, 135, 136, 137, 138, 143, 150, 151, 152, 153, 154, 155, 156, 160, 162, 164, 166, 167, 168, 169, 170, 173, 174, 177, 178, 179, 182, 189, 206, 212, 214, 216, 218, 219, 222, 223, 224, 225, 226, 227, 228, 229, 230, 231, 232, 233, 234, 237, 238, 239, 240, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 247, 250, 251, 252, 253, 254, 255, 256, 257, 260, 261, 262, 263, 264, 266, 267, 268, 269, 271, 272, 274, 275, 279, 280, 281, 282, 283, 284, 287, 288, 289, 295, 296, 298, 303, 304, 305, 307, 309, 311, 312, 313, 314, 315, 316, 318, 319, 320, 321, 325, 326, 328, 329, 330, 331, 332, 334, 337, 338, 339, 341, 342, 343, 344, 346, 348, 350 och 351.
Kommissionen tar inte ställning till två språkliga ändringsförslag, nämligen ändringsförslagen 127 och 165.
Kommissionen tar inte heller ställning till alla ändringsförslag som lades fram den 9 november, med undantag för dem från PPE-DE/PSE/ALDE:s kompromisspaket som nämndes tidigare. Dessa är ändringsförslagen 352–366 och ändringsförslagen 414–1038. Kommissionens ståndpunkt kommer att göras tillgänglig efter omröstningen om alla de ändringsförslag som antas.
Kommissionen kan inte godta något av de fyra ändringsförslag som lagts fram till förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 67/548/EEG för att anpassa det till Europaparlamentets och rådets förordning (EG) om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier. Dessa är ändringsförslagen 1–4. 
Talmannen. 
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0093/2005 – B6-0337/2005) till rådet från Jo Leinen och Janusz Lewandowski för utskottet för konstitutionella frågor om utkastet till interinstitutionellt avtal om rambestämmelser för EU:s tillsynsmyndigheter. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ),
   – Herr talman! Inom EU:s ramar finns ett stort antal decentraliserade eller halvsjälvständiga operativa organ som ryms under benämningen tillsynsmyndigheter. Detta bygger på tanken om mellanstatlighet på flera olika nivåer.
Begreppsmetoden och de operativa utredningarna inom EU:s tillsynsmyndigheter präglas av pluralism. Utmaningen består därför i att fastställa förtydligade och om möjligt enhetliga villkor för grunden, verksamheten och övervakningen av denna unika form av europeisk mellanstatlighet, så att tillsynsmyndigheterna kan bli mer öppna och sammanhängande än de är i dag.
Den enorma ökningen av antalet tillsynsmyndigheter kommer otvivelaktigt att leda till fler tillsynsåtgärder inom EU, till en splittrad och mer sluten EU-politik och därmed till problem med den operativa samordningen.
Europaparlamentet anser att bestämmelserna i det utkast till interinstitutionellt avtal som lagts fram skulle kunna utgöra en minsta uppsättning gemensamma principer och bestämmelser för tillsynsmyndigheternas struktur, verksamhet och kontroll, så att de på ett harmoniskt sätt kan integreras i de ramar med grundläggande principer som bygger på fördragssystemet. Det är därför lämpligt att inte bara anta ramar för att harmonisera verksamheten inom EU:s tillsynsmyndigheter, utan också harmonisera dessas verksamhet med demokratiska institutioner. Vi uppmanar därför rådet att samarbeta på ett kreativt sätt för att främja det interinstitutionella avtalet.
Janusz Lewandowski (PPE-DE ),
   . – Den gemensamma fråga som lämnats in av utskottet för konstitutionella frågor och budgetutskottet innefattar en inbjudan till rådet att inleda seriösa förhandlingar om rambestämmelser för myndigheterna. Jag är säker på att det finns ett erkänt behov i Europeiska unionen att rationalisera och standardisera förfaranden för inrättande och drift av tillsynsmyndigheter till förmån för öppenheten och för att undvika överlappande uppgifter och onödiga utgifter. Jag syftar särskilt på de myndigheter som är engagerade i verkställande funktioner, delvis med avseende på att deras funktioner löser upp Europeiska kommissionens operativa ansvar. Inrättande av myndigheter är för närvarande ett populärt svar på olika utmaningar inom Europeiska unionen. Inte undra på att antalet myndigheter har ökat från fem stycken för tio år sedan till tjugotre stycken nästa år. De växer upp som svampar ur jorden och påverkar budgeten alltmer, för detta handlar inte bara om driftskostnader; det handlar om kostnader av en mer byråkratisk natur.
Nu finns det en mycket god grund för diskussion i kommissionens meddelande, nämligen förslaget till interinstitutionellt avtal från februari 2005. Till följd av vitboken om styrelseformer i EU intog Europaparlamentet sin ståndpunkt i form av en resolution i januari 2004. Vi, och i synnerhet budgetutskottet, förstår vikten av att tillämpa principen för strikt budgetpolitik vid inrättande och drift av myndigheter, och vi stöder till fullo det tillfälliga utskottets förslag att avgränsa utgifter för dessa myndigheter och att reglera såväl befintliga som nya myndigheter. Detta ingår emellertid inte i kommissionens meddelande.
Vår muntliga fråga är faktiskt ett uttryck för beklagande över att rådet inte deltar i dessa förhandlingar. Den huvudsakliga frågan är om rådet är redo och betraktar det som nödvändigt och genomförbart att avsluta förhandlingarna nästa år, dvs. i slutet av den aktuella budgetplanen. 
Lord Bach,
   . – Herr talman! I sina slutsatser av den 28 juni 2004 om kommissionens meddelande om rambestämmelser för EU:s tillsynsmyndigheter noterade rådet att det förekom olika decentraliserade gemenskapsorgan som föll inom ramen för den breda rubriken ”europeiska organ”. Man noterade att dessa organ hade vissa formella egenskaper gemensamt men att de i övrigt faktiskt var mycket olikartade. Rådet uppmanade därför kommissionen att tillhandahålla en tydlig definition av tillsynsmyndigheter i enlighet med deras kompetens och uppgifter. Man ansåg också att det borde slås fast inom en framtida ram vilka kriterier som borde tillämpas vid upprättandet av tillsynsmyndigheter. Det var av särskilt stor vikt att alla beslut om upprättande eller upprätthållande av en myndighet berättigades på grundval av ett verkligt behov och en kostnadsanalys där man tog hänsyn till tillgången till relevant expertis och där man gjorde en konsekvensbedömning.
I februari 2005 presenterade kommissionen ett förslag till interinstitutionellt avtal om rambestämmelser för EU:s tillsynsmyndigheter. Detta avtal innefattar bestämmelser angående myndigheters uppgifter, verkställande ansvar, rättsliga grund, mål och uppdrag, säte, struktur och verksamhet, utvärdering och kontroll. I kommissionens förslag talar man för att ett interinstitutionellt avtal är lämpligt för att garantera att de tre institutionerna är engagerade från början i upprättandet av grundkrav som ska uppfyllas när åtgärder därefter vidtas för att upprätta organ inom vissa sektorer, och att den här sortens rättsliga instrument inte utesluter möjligheten att mer detaljerade system upprättas senare som en del av en ramförordning.
Det förslag till interinstitutionellt avtal som kommissionen presenterat går längre än etablerandet av system för samarbete mellan institutionerna som det står fastställt i fördraget, då det rör antagandet av väsentliga regler av konstitutionell karaktär som skulle binda den lagstiftande makten i framtiden genom ett förfarande som inte är fastställt i fördraget. Rådet vill hänvisa ledamöterna till förklaringen om interinstitutionella avtal som fogats till Nicefördraget, där det uppges att interinstitutionella avtal ”inte får ändra eller komplettera bestämmelserna i fördraget”.
I sina slutsatser av den 28 juni 2004 erkände rådet att den utvecklande och varierande karaktär som kännetecknar tillsynsmyndigheternas ansvar rättfärdigade en undersökning av alla de frågor som avser deras struktur, inklusive sammansättningen av styrelser och de respektive funktionerna för deras organ. Rådet tillade att man i denna undersökning skulle ta hänsyn till bland annat de behörighetsområden som varje enskild myndighet utövar och arten av de uppgifter som tilldelats den.
Fastän ett interinstitutionellt avtal kan ha vissa bindande rättsliga effekter, i den mån som dess innehåll uttrycker en önskan att de tre institutionerna ska ingå en bindande förpliktelse gentemot varandra, kan inte detta instrument användas för att anta bestämmelser eller ens regler av konstitutionell karaktär. Förslagen angående denna rättsliga aspekt har därför lagts fram för att tas under övervägande av rådet.
Rådet är redo att granska ett horisontellt förslag till myndigheter som hanterar de rättsliga frågor som jag har tagit upp i mitt svar. 
Maria da Assunção Esteves,
   . – I vitboken om styrelseformer i EU föreslår kommissionen att EU:s tillsynsmyndigheter ska ha en lagstiftningsram. Målet är nu att komma fram till ett välbehövligt interinstitutionellt avtal. Om det finns ett exempel på ett politiskt beslutssystem som är i skriande behov av rationalisering och samordnad organisation, så är det trots allt obestridligen EU:s tillsynsmyndigheter.
Det beror för det första på antalet och mångfalden av de viktiga områden som systemet egentligen är inriktat på. Det beror också på att EU:s institutionella struktur är splittrad och i behov av en konstitutions integrerande verkan, vilket är skälet till att preliminära institutionella avtal behövs, tillsammans med en försiktig och varaktig organisatorisk insats. EU får inte blunda för det problem med styrelseformer som uppkommer genom utvidgningen och de ambitioner som är förknippade med denna. Det är därför viktigt för tillsynsmyndigheterna att EU:s politiska institutioner tar sin del av ansvaret.
Ett interinstitutionellt avtal kan hjälpa dessa myndigheter att bli framgångsrika. Det kommer att täppa till luckor i förfarandena och därmed rationalisera och förbättra effektiviteten hos EU-politikens genomförande. Vi måste trots allt medge att alla EU-diskussioner bygger på en logisk grund. 
Richard Corbett,
   . – Herr talman! Min grupp ser med oro på hur myndigheterna har mångfaldigats under de senaste åren. Antalet har ökat enormt. De verkar ha spridits som konfetti i medlemsstaterna, mer för att garantera att varje medlemsstat har en myndighet på sitt territorium än på grund av behovet av och fördelarna med en separat EU-myndighet som kan ta itu med den aktuella frågan.
Vår oro relaterar därför till ett flertal saker: till kostnaden naturligtvis men, ännu viktigare: undergräver inte detta mångfaldigande av myndigheter kommissionens verkställande roll? Det finns politiker i några av våra medlemsstater som skulle vilja se kommissionen uppdelad i en rad specialiserade myndigheter för att undergräva de överstatliga verkställande organens roll.
Hur blir det med ansvarsskyldigheten? Kommissionen är åtminstone ansvarig inför parlamentet. Ledamöter av kommissionen och deras tjänstemän kan utan svårighet hämtas in för utfrågning och korsförhör. Vi röstar om deras budget. Om så är nödvändigt – gud förbjude att det skulle bli nödvändigt – kan vi genom omröstning ändra kommissionens sammansättning. När en fråga delegeras till en myndighet med egen struktur – vanligtvis mellanstatlig – och egen styrelse, som är ansvariga på ett helt annat sätt, minskar oundvikligen ansvarsskyldigheten.
Vi stöder därför idén om ett interinstitutionellt ramavtal för hantering av några av dessa frågor. Det skulle åtminstone kunna justera några av överdrifterna. Det skulle kunna tillhandahålla lämplig ansvarsskyldighet. Det skulle kunna ha en standardstruktur. För närvarande verkar varenda myndighet ha sin egen struktur. Parlamentet skulle kunna vara delaktigt i utnämningen och kontrollen av styrelsen.
Jag hör rådets svar att man inte uppskattar idén med ett interinstitutionellt avtal utan i stället skulle vilja undersöka ett horisontellt förslag. Jag vill att rådet upplyser oss om vilket slags förslag detta skulle kunna vara. Skulle det vara en ramförordning eller något slags rättsligt beslut? Vi kommer inte att ge upp i den här frågan. Vi tyckte om den strategi som kommissionen framförde i sitt förslag, och vi kommer inte att släppa taget när det gäller att säkerställa att myndigheterna, om de ska existera, måste vara ansvariga på ett korrekt sätt inför Europeiska unionens valda institutioner och inte agera på egen hand. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
    –  Herr talman! EU:s första tillsynsmyndigheter inrättades på 90-talet, för att hantera EU-politikens utveckling, fler utvidgningar och de nya tekniska och vetenskapliga behov detta skapar för EU.
I vitboken om styrelseformer i EU anges att EU:s tillsynsmyndigheter ska bidra till att genomföra och tillämpa gemenskapens principer på ett effektivt sätt och att den roll myndigheterna spelar och de kontroller de utför har stor politisk och institutionell betydelse. Det finns trots allt 23 decentraliserade myndigheter i dag, jämfört med fem 1995, och denna stadiga ökning i antal är alarmerande med tanke på att det inte finns några gemensamma ramar för förfarandena. Medborgarna tycker att det växande antalet myndighetsnamn, ansvarsområden, strukturer och kontrollmekanismer är svårt att sätta sig in i, och situationen främjar inte rättssäkerheten.
I revisionsrättens årsrapport för 2004 nämns myndigheternas misslyckande när det gäller att följa budgetprinciperna, rekrytera personal och genomföra offentliga upphandlingar. Med tanke på att dessa myndigheter medför ytterligare en belastning för EU:s budget bör en noggrann analys av effekterna av varje ny myndighets verksamhet vara obligatorisk.
För att se till att EU med 25 medlemsstater fungerar ordentligt krävs större öppenhet och sammanhållning för att undvika att ännu fler olika myndigheter inrättas, varav många skulle överlappa berörda kommissionsavdelningars ansvarsområden och verksamheter. Mot denna bakgrund bör vi ge vårt fulla stöd till utkastet till avtal mellan kommissionen, parlamentet och rådet, där gemensamma riktlinjer och ramar för att inrätta nya tillsynsmyndigheter anges. Jag kan omöjligt förstå varför rådet inte tidigare har visat något tecken på politisk vilja att inleda förhandlingar om detta avtal, även om detta i dag verkar vara på väg att förändras. 
Lord Bach,
   . – Herr talman! Jag vill tacka alla som har bidragit till detta intressanta och upplysande meningsutbyte. Det måste påpekas att några av de punkter som tagits upp i dag ännu inte har diskuterats i rådet, men jag försäkrar parlamentet att de kommer att diskuteras.
Låt mig svara på så många frågor som tagits upp som möjligt. Rådet håller naturligtvis med om att vi behöver öppna och effektiva myndigheter. Det är viktigt att kunna garantera samstämmighet, god förvaltning, trovärdighet och kostnadseffektivitet. Vi kan alla se fördelen med en ram där flexibiliteten upprätthålls och inga alltför strikta riktlinjer genomförs. Jag kan också försäkra parlamentet – om det skulle råda något tvivel – om att rådet kommer att återkomma till den här frågan när vi noggrant har tänkt över såväl parlamentets som kommissionens ståndpunkter.
Rådet har noterat kommissionens förslag till ett rättsligt bindande instrument för en horisontell ram för tillsynsmyndigheter. Rådet anser att det nuvarande förslaget från kommissionen uppvisar vissa rättsliga problem, och vi granskar det noggrant.
Vad bör en sådan ram innefatta? Rådet anser att en ram bör behandla huvudfrågor inom upprättande, genomförande och övervakning av tillsynsmyndigheter. Det är särskilt viktigt att, som jag sagt tidigare, garantera samstämmighet, öppenhet, god förvaltning, trovärdighet och kostnadseffektivitet.
Hur bör beslut fattas inför upprättandet av en sådan myndighet? Vi anser att myndigheterna har en viktig roll, men rådet instämmer med parlamentet i att ett beslut om att upprätta en myndighet måste rättfärdigas på grundval av en extern kostnadsnyttoanalys, och vi hoppas få samarbeta med parlamentet när det gäller att finna en tillfredsställande lösning på den här frågan. 
Louis Michel,
   . – Herr talman! Till att börja med vill jag säga att kommissionen håller med Europaparlamentet om att det är bråttom och att vi fullt ut delar den oro som flera talare uttryckt.
Kommissionen anser att ett interinstitutionellt avtal obestridligen är den lämpligaste formen av lagstiftning. Det är nämligen bara ett interinstitutionellt avtal som gör det möjligt att engagera parlamentet i utformningen av gemensamma ramar på jämlik grund med kommissionen och rådet. Det allmänt erkända behovet av lagstiftning innebär uppenbarligen att vi inte får låta detta utkast, som kommissionen lade fram för åtta månader sedan, utmynna i ingenting. Kommissionen uppmanar nu sina institutionella partner att omedelbart inleda arbetet, så att trepartssamtal kan inledas så snart som möjligt. Det viktigaste är att diskutera innehållet i ett eventuellt avtal mellan de tre institutionerna. När instrumentets innehåll väl har fastställts blir det enklare att besluta om dess form. 

 – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0339/2005). Följande frågor har ställts till kommissionen.
David Martin (PSE ).
   – Fru talman! Jag är glad över att frågestunden har förlängts till kl. 20, för det är så lätt att den tid som avsatts till den förkortas, vilket har hänt så många gånger tidigare.
Min ordningsfråga rör min egen fråga, nr 69, som jag lade fram särskilt för att Peter Mandelson var inplanerad att uttala sig inför kammaren och svara på frågor i kväll. Frågan handlar om WTO, men på något oförklarligt sätt har den angetts som en allmän fråga. Kan ni förklara varför? 
Talmannen.
   – Den enda förklaring jag har är att vi i parlamentet brukar låta kommissionen bestämma vilken kommissionsledamot som ska besvara respektive fråga. Därför har er fråga hamnat i del 3 av frågestunden. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Jag har en fråga till Peter Mandelson som gäller samma sak, så han kanske kan stå till tjänst och svara på frågan enskilt? 
Talmannen.
   – Detta skulle mycket väl kunna vara ett sätt att lösa frågan. Men eftersom det är omöjligt kan jag bara ge er samma svar som David Martin redan har fått. 
Talmannen.
Överväger kommissionen sätt att förhindra att nationella åtgärder för beskattning av flygpassagerartrafik, såsom skatt på biljetter eller flygbränsle, håller på att bli ett hinder för den inre marknaden? 
Peter Mandelson,
   . – Frågan om beskattning av flygpassagerartrafik har diskuterats mycket den senaste tiden, men den har funnits bland de instrument som övervägs i jakten på nya finansieringskällor för offentligt bistånd till utvecklingsländer, i linje med FN:s millennieutvecklingsmål.
Ledamoten är utan tvekan medveten om att rådet aktivt har övervägt frågan och att kommissionen på begäran av rådet har skapat ett flertal interna arbetsdokument om de tekniska aspekterna. Det är två slags skatteinstrument som tagits under övervägande: beskattning av flygbränsle och en avgift på flygbiljetter som också kallas avgångsavgift. Ur den inre marknadens synvinkel är det rättsliga sammanhanget inte detsamma för dessa två typer av beskattning.
Beskattning av flygbränsle täcks av gemenskapslagstiftningen i form av energiskattedirektivet, 2003/96/EG. Fastän flygbränsle i princip ska undantas från beskattning kan medlemsstaterna välja att beskatta bränsle för inrikesflyg. De kan också beskatta bränsle för flyg mellan medlemsstater, under förutsättning att dessa stater är bilateralt eniga om detta. Det finns emellertid inget utrymme för att beskatta bränsle som används av bolag från tredjeländer som verkar inom EU.
Vad gäller en avgift på flygbiljetter finns det inga särskilda gemenskapsbestämmelser. Medlemsstaterna kan därför fritt tillämpa sådana avgifter, under den självklara förutsättningen att de uppfyller sina förpliktelser enligt EG-fördraget.
Ledamoten har frågat huruvida kommissionen överväger något sätt att förebygga att en sådan beskattning på flygpassagerartrafik medför hinder för den inre marknaden. Jag vill först betona att det faktum att en produkt eller tjänst beskattas inte innebär något hinder för dess fria rörlighet. Det utgör endast ett hinder för den inre marknaden om en beskattning är hårdare för transaktioner mellan medlemsstater än för liknande transaktioner inom en medlemsstat. Kommissionen kommer att utnyttja sina krafter till fullo för att upprätthålla fördraget mot diskriminerande beskattning på flygpassagerartrafik, som man gör i fråga om alla andra skatter. Men jag har förstått att diskussionerna mellan medlemsstaterna huvudsakligen är fokuserade på avgifter på flygbiljetter i detta skede. I detta avseende måste jag betona att detta i brist på gemenskapslagstiftning först och främst är en fråga för medlemsstaterna själva, inom sitt självbestämmande på skatteområdet.
Kommissionen har dock hävdat i sina interna arbetsdokument att det finns goda skäl att föredra en gemensam strategi i fråga om biljettavgifter. Kommissionen har också förklarat sig villig att arbeta på de tekniska aspekterna tillsammans med de medlemsstater som ämnar fullfölja detta alternativ. Det skulle bidra till att säkerställa förenlighet med skyldigheterna enligt fördraget.
Jag vill påpeka att kommissionen oavbrutet övervakar den inre marknadens funktion. Beskattning av det slag som nämns i ledamotens fråga är fortfarande sällsynt. Om kommissionen skulle fastställa ett strukturellt problem i samband med beskattning av flygpassagerartrafik, vare sig det rör sig om bränsleskatt eller biljettavgifter, skulle man i slutändan kunna utnyttja sin rätt att föreslå lämplig lagstiftning. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Herr Mandelson! Medan ni är här och eftersom ni är ansvarig för EU:s utrikesfrågor vill jag fråga er om ni är medveten om att de länder som skulle drabbas hårdast av skatt på flygbiljetter, i syfte att gynna globaliseringen, skulle bli länderna i tredje världen, som är starkt beroende av turismen för sin utveckling, framför allt eftersom turismen också är en av deras få verksamhetsgrenar?
För det andra skulle skatt på flygbiljetter och flygbränsle inverka negativt på länder som är öar eller har ökaraktär. Denna skatt har utformats helt och hållet utifrån en fastlandssynvinkel och skulle i praktiken begränsa trafiken mellan EU:s fastlandsområden och regioner eller länder med ökaraktär, särskilt de som är avsides belägna eller ligger längst bort från EU:s centrum.
Jag hoppas att ni kan framföra mina synpunkter till kommissionsledamot László Kovács. 
Peter Mandelson,
   . – Som svar på er första fråga angående turism skulle en ökad beskattning av flygpassagerartrafik teoretiskt sett kunna leda till en minskning av efterfrågan på flygresor. Men prisökningen av flygbiljetten måste betraktas inom ramen för den totala kostnaden för ett resepaket – dvs. resa, boende och fritidsutgifter – där denna ökning vanligen utgör en liten del. Den möjliga inverkan på turismen bör också ställas mot den övergripande trenden med en mycket stark tillväxt av efterfrågan inom turism. Det finns därför goda skäl att anta att den övergripande inverkan på turismen kommer att bli måttlig.
Som svar på er andra fråga, om avlägsna randområden, kan prisökningen på flygpassagerartrafik få en större inverkan på områden som är mycket beroende av flygtransport. Men eftersom beskattning av flygbiljetter huvudsakligen är en fråga för medlemsstaterna kommer de som väljer att tillämpa en sådan beskattning att ha utrymme att utforma beskattningen med möjlighet till korrigeringar för att ta hänsyn till de särskilda omständigheter som råder i avlägsna områden och de sociala behoven hos deras invånare.
Kommissionen har, som jag nämnt tidigare, uppgett att man är beredd att samarbeta med medlemsstaterna angående de tekniska aspekterna i fråga om flygbiljetter. Detta skulle kunna innefatta att se över olika korrigeringar för avlägsna områden och randområden inom ramen för gemenskapsregler. 
Josu Ortuondo Larrea (ALDE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag håller med om att medlemsstaterna bör vidta åtgärder för att stärka utvecklingspolitiken i dessa länder som, just för att de inte erbjuder sina medborgare några möjligheter, ger oss fler och fler invandrare, vilket skapar allvarliga problem i EU.
Med tanke på detta vill jag fråga om kommissionen i tillräckligt hög grad har analyserat andra alternativ med samma mål, t.ex. förslaget från ekonomen James Tobin om att införa en skatt på finansiella transaktioner, vilket inte skulle påverka turismen. 
Peter Mandelson,
   . – Ett kort svar på den frågan är att kommissionen inte överväger alternativ, exempelvis den planerade Tobinskatten, vilket är ett tämligen kontroversiellt och av många omtvistat förslag.
De förslag som kommissionen har granskat är sådana som uppstått ur diskussioner bland våra medlemsstater. De är, som sagt, föremål för interna arbetsdokument. De är för närvarande inte föremål för något initiativ av kommissionen själv.
Om en så kallad Tobinskatt skulle börja dryftas grundligt eller stödjas av ett stort antal av våra medlemsstater skulle kommissionen naturligtvis kunna undersöka detta och ge sina synpunkter. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Vi vet alla att utvecklingsländerna förtjänar vårt särskilda intresse och engagemang. Den fråga som ständigt återkommer till mig är dock varför vi inte är beredda att införa en skatt på flygbränsle på samma sätt som vi gjort på övriga energikällor, i synnerhet fossila bränslen. När det gäller frågan om miljöföroreningar vill jag uppmärksamma parlamentet på de omfattande problem som ibland uppstår under flygbanorna. 
Peter Mandelson,
   . – Ledamotens iakttagelse är högst välgrundad. Det bör betonas att även om en bränsleskatt skulle inverka på priserna så skulle den faktiskt kunna bidra till att jämställa flygtrafik med alternativa transportsätt såsom vägtrafik, där man nu betalar skatt för bränslet och som ofta är det enda alternativet för den mindre välbärgade resenären. Ledamotens påpekande kommer utan tvekan att beaktas av de som är intresserade av att följa upp den här frågan. 
Talmannen.
Enligt såväl den första som den andra årliga rapporten till rådet och Europaparlamentet (SEK(2004)0557 och SEK(2005)0839) angående aktiviteterna vid Eurodacs centralenhet, EU:s databas över asylsökande, har enheten i fråga registrerat ett överraskande högt antal ”specialsökningar”. Detta är en kategori som skapats för att tillämpa Eurodacförordningens artikel 18 (punkt 2 och följande), den är alltså avsedd för att skydda data och garantera individers rätt att få tillgång till uppgifter som rör dem själva.
Dessa specialsökningar har emellertid gjorts utan att de nationella tillsynsmyndigheterna haft möjlighet att bekräfta att sökningarna verkligen utförts av personer som begärt att få tillgång till uppgifter om sig själva. Vilka åtgärder har kommissionen vidtagit för att ta reda på innebörden av dessa specialsökningar? Har kommissionen fullföljt löftet att fortsätta övervakningen av Eurodacförordningens tillämpning i detta hänseende, och med vilka resultat? 
Olli Rehn
   , . – Ledamoten Sarah Ludford ber om ett förtydligande angående specialsökningar inom Eurodac och om vilka åtgärder som har vidtagits av kommissionen. Det gläder mig att svara på den här frågan som faller inom det ansvarsområde som tillhör kommissionens vice ordförande Franco Frattini.
Först och främst definieras en sökning som en specialsökning när den inte syftar till att fastställa vilken medlemsstat som är ansvarig för en asylansökan utan till att garantera varje enskild individ utövande av sina rättigheter enligt dataskyddsdirektivet.
Eurodacförordningens artikel 18 anger förfarandet för utövande av rätten till information och till tillgång till, ändring av och radering av personuppgifter som behandlas av Eurodac. Dessa rättigheter stöds av EU:s lagstiftning om skydd av personuppgifter och syftar till att garantera individens rätt till privatliv. I själva verket har alla personer som vistas i en medlemsstat enligt artikel 18.2 och Eurodacförordningen rätt att i vilken medlemsstat som helst få tillgång till uppgifter som rör dem själva som finns registrerade i den centrala databasen och som medlemsstaten överfört till den centrala enheten. Personen kan sedan begära att den medlemsstaten ändrar uppgifter som är faktamässigt felaktiga eller raderar uppgifter som registrerats på ett otillåtet sätt. Det är värt att notera att endast ett fåtal medlemsstater har skickat sådana sökningar till den centrala enheten.
Inom ramen för det system som fastställts genom EU:s lagstiftning om skydd av personuppgifter är medlemsstaternas dataskyddsmyndigheter och Europeiska datatillsynsmannen de behöriga myndigheterna för övervakande av en lagenlig verksamhet som rör behandling av uppgifter inom Eurodac. Under ett sammanträde för Eurodacanvändare nyligen påminde kommissionen användarna om deras rättsliga skyldigheter. Vid ett annat sammanträde, som organiserades av Europeiska datatillsynsmannen, uppmärksammade kommissionen denne och den nationella tillsynsmyndigheten på det höga antal specialsökningar som noterats i Eurodacs centrala enhet.
Kommissionen följer detta ärende noga, eftersom det är viktigt att klargöra huruvida aktiviteter som utförs av nationella myndigheter inom ramen för Eurodac sker i enlighet med våra fastställda bestämmelser om skydd av uppgifter. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Jag vill i viss mån tacka Olli Rehn. Vad ni säger är att kommissionen lika lite som de nationella myndigheterna för skydd av personuppgifter känner till varför dessa specialsökningar görs. Anledningen till att detta ämne är så viktigt är att efterfrågan på tillgång till EU-databaser ökar snabbt.
Hur ska vi när det gäller Eurodac kunna veta att dessa specialsökningar inte rört sig om obehörig åtkomst från nationella myndigheter som maskerats som sökningar av enskilda personer efter sina egna uppgifter? Om kommissionen inte vet svaret, hur ska vi då kunna lita på dess övervakningsfunktion när uppgiftsskyddet utsätts för ökad press? Jag vill påminna er om att kommissionen är ansvarig för tillämpningen av bestämmelserna i denna förordning. 
Olli Rehn
   , . – För det första ska jag vidarebefordra era bekymmer till kommissionsledamot Franco Frattini. För det andra har kommissionen begärt ytterligare förtydligande av en medlemsstat från vilken ett särskilt högt antal sökningar upptäckts under en mycket kort tidsperiod.
Ni har säkert förståelse för att jag i detta skede, utan att exakt känna till orsaken till detta antal, inte vill namnge och beskylla några enskilda medlemsstater. Jag upprepar att det i detta skede inte finns några bevis på att Eurodacförordningen tillämpats på felaktigt sätt, även om vi är förvånade över dessa siffror. 
Talmannen.
Har Europeiska unionens deltagande i samtalen om Kosovos framtida status bekräftats, och har det upprättats någon förteckning över frågor och problem där EU, och framför allt kommissionen och Europaparlamentet, kan lämna ett avgörande bidrag, detta med tanke på att det i EU-institutionernas existerande texter om Kosovo uttryckligen hänvisas till landets europeiska framtidsutsikter? 
Olli Rehn
   , . – Låt mig börja med att påpeka att det yttersta ansvaret vid beslutsfattande för att underlätta den politiska processen att bestämma Kosovos framtida status ligger hos FN:s generalsekreterare i linje med FN:s säkerhetsråds resolution 1244.
Kommissionen är nöjd med FN:s generalsekreterares rekommendation nyligen och det påföljande stödet från säkerhetsrådet som meddelar att samtalen om Kosovos framtida status bör fortsätta. Kommissionen är också nöjd med utnämnandet av president Martti Ahtisaari den 1 november i år till FN:s generalsekreterares särskilda representant eller sändebud för statusförhandlingarna för att leda samtalen om Kosovos framtid. Kommissionen stöder till fullo världssamfundets och president Ahtisaaris ansträngningar för att förbereda och utarbeta en balanserad och hållbar uppgörelse i Kosovo, och vi kommer naturligtvis att ha ett nära samarbete med president Ahtisaari för att uppnå detta mål. När det gäller EU:s deltagande och kommissionens roll vill jag påpeka fyra saker.
För det första måste vi säkerställa att resultatet är förenligt med Kosovos europeiska perspektiv och täcker hela västra Balkanområdet.
För det andra måste vi stödja de lokala myndigheterna, våra framtida samtalspartner och, samtidigt, upprätthålla en effektiv internationell närvaro för att garantera trygghet i Kosovo.
För det tredje, och jag är övertygad om att Europaparlamentet håller med mig just på den här punkten, måste vårt gemensamma mål vara ”status med normer”. Det är av största vikt att minoriteters rättigheter och skydd av historiska och kulturella platser garanteras för att nå en hållbar uppgörelse som underlättar stabilitet och hela regionens europeiska perspektiv.
Slutligen är ekonomisk utveckling av avgörande betydelse för Kosovos framtid. Jag ska strax presentera ett gemensamt avtal med Javier Solana om EU:s övergripande politik när det gäller Kosovo. I det dokumentet kommer vi att ange huvuddragen för att underlätta statusprocessen med lämpliga ekonomiska resurser, något som kommissionen skulle vilja samarbeta nära med parlamentet för. Jag räknar med ert stöd för denna mycket betydelsefulla strävan. 
Giorgos Dimitrakopoulos (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten och hans personal för deras svar och samarbete, och bara upprepa två saker.
För det första är det mycket viktigt att stödja Kosovos europeiska framtidsutsikter, som Kosovos FN-ambassadör Kai Eide betonar på flera ställen i sin rapport.
För det andra är det, som kommissionsledamoten sa och med tanke på att en gemensam rapport ska utarbetas med Javier Solana, mycket viktigt att EU har en särskild förhandlingstaktik i specifika frågor, så att vi kan bidra till att lösa de problem som uppstår och så att allt detta sammantaget även kan utgöra dess europeiska framtidsutsikter. 
Olli Rehn
   , . – Jag vill tacka Giorgos Dimitrakopoulos för hans fråga och för följdfrågan. Jag kan försäkra honom om att vi verkligen har ett gemensamt mål i fråga om att säkerställa att det europeiska perspektivet är Kosovos framtid.
Jag instämmer i att detta betonades mycket tydligt i ambassadör Kai Eides rapport om normer i Kosovo. Enligt min uppfattning är Eides rapport mycket professionell, av mycket hög kvalitet, mycket objektiv och realistisk. Behovet att garantera såväl normer som status under pågående förhandlingsprocess betonas också. Jag kan dessutom försäkra att vi i det gemensamma avtalet med Javier Solana anger huvuddragen för det övergripande målet som är en balanserad och hållbar uppgörelse. 
Bart Staes (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag håller helt med kommissionsledamoten om att Kosovo måste erbjudas europeiska framtidsutsikter. Till och med de lokala myndigheterna instämmer i att militär närvaro kommer att krävas så snart Kosovo blivit självständigt. Jag vill fråga kommissionsledamoten om detta innebär att KFOR-styrkorna kommer att dras tillbaka och ersättas av EU-styrkor när denna oberoende status så småningom uppnås? Om ja, har han någon uppfattning ännu om hur mycket detta kommer att kosta EU, och är EU och kommissionen beredda att se till att det finns tillräckliga resurser? 
Olli Rehn
   , . – President Martti Ahtisaari har just inlett sitt arbete och är upptagen med skytteldiplomati i Belgrad, Pristina och med världssamfundet. Därför vill jag inte tjuvstarta och förutspå förslaget från FN:s sändebud president Ahtisaari. Det är enligt min uppfattning bättre att låta honom arbeta, låta honom samråda med de olika parterna och sedan, när tiden är inne, med nödvändig beslutsamhet försöka nå en lösning. Jag anser därför inte att det är klokt att inta en ståndpunkt i detta skede angående om och i vilket format KFOR bör fortsätta existera i Kosovo.
Jag vill säga två saker. För det första att det är nödvändigt att upprätthålla en internationell närvaro för att garantera trygghet. För det andra att vi inleder vårt arbete med att utvärdera finansieringsbehovet i Kosovo, så att vi stöder världssamfundets och president Ahtisaaris arbete. 

Talmannen.
Åtgärdsprogrammet FLEGT för att bekämpa illegal avverkning är främst fokuserat på avverkningens rättsliga aspekter, samtidigt som hållbar skogsförvaltning i hög grad glöms bort. Legal avverkning ger likväl ingen som helst automatisk garanti för hållbar utveckling i de berörda utvecklingsländerna, för förbättring av lokalbefolkningens sociala situation eller för skydd av biologisk mångfald och miljön. Anser kommissionen att det under förhandlingarna i fråga om partnerskap inom ramen för FLEGT borde finnas oeftergivliga krav avseende utvecklingsaspekterna (både sociala och miljömässiga) för att förbättra lokalbefolkningens levnadsvillkor, och är laglighet en grundläggande förutsättning för tillträde till den europeiska marknaden i stället för ett syfte för FLEGT i sig själv? 
Louis Michel,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! EU:s handlingsplan FLEGT – skogslagstiftningens efterlevnad samt förvaltning av och handel med skog – är enbart inriktad på de rättsliga aspekterna, inte den bredare och mer komplexa frågan om hållbar utveckling av skogsbruket. Det finns en tydlig skillnad mellan dessa båda: lagligt virke kan avverkas på ett ohållbart sätt, t.ex. genom godkänd röjning av mark. Illegalt virke kan komma från hållbara källor, såsom virke som avverkas i naturliga förvaltningssystem som är hållbara, men som inte uppfyller formella rättsliga krav.
I de flesta länder bygger dock skogsbrukslagstiftningen på principen om hållbar utveckling. Bättre styre och bättre genomförande av lagstiftningen kommer därför att leda till en mer hållbar skogsförvaltning. De partnerskapsavtal som ska ingås inom ramen för FLEGT-handlingsplanen kommer också att vara ett sätt att förena berörda parter för att kunna hantera de bredare styrelseaspekterna i skogsbrukssektorn och vid behov stödja genomförandet av lagstiftningsreformer. Kommissionen hoppas att dessa förfaranden kommer att bidra till att förbättra kvaliteten och rättvisan hos partnerstaternas lagstiftning och styre. Däremot hoppas jag att ni förstår att laglighetsaspekten i FLEGT-handlingsplanen, trots den vikt som läggs vid den, inte är ett mål i sig utan snarare ett medel för att samarbeta med partnerstaterna i syfte att förbättra styret inom skogsbrukssektorn.
Mot denna bakgrund är EU:s FLEGT-handlingsplan ett initiativ som syftar till att skapa förändring genom åtaganden från parternas sida. Det är därför ingen bra idé att införa stränga sociala och miljömässiga krav för potentiella partner. Alltför stränga krav vore förödande för deras vilja att följa partnerskapsavtalen. Det är också så att EU, även om tyngdpunkten i FLEGT-handlingsplanen ligger på styre och laglighet, är fortsatt fast beslutet att främja en hållbar skogsförvaltning i utvecklingsländerna. Under de senaste tio åren har EU öronmärkt över 700 miljoner euro för hållbar skogsförvaltning i Asien, Centralafrika och Sydamerika. 
Bart Staes (Verts/ALE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Tack för ert svar och för vissa av era synpunkter. Givetvis vore samarbete med dessa partnerskapsländer bra, men vi vet alla att det inte finns något som kan hindra eventuella partnerskapsländer, t.ex. Kina, att ändå importera virke illegalt till EU via tredjeländer. Greenpeace rapporterade nyligen att man hade upptäckt illegala nätverk som sträcker sig från Kongo-Brazzaville till Italien, från Papua Nya Guinea till Kina och därefter vidare till Förenade kungariket. Min fråga är därför hur kommissionen, och kommissionsledamoten i synnerhet, tänker sätta stopp för denna typ av verksamhet? 
Louis Michel,
   . – Kommissionen förstår givetvis att det t.ex. finns önskemål om tillämpning av ett ensidigt förbud mot illegalt virke, något jag nyligen också fått frågor om. Vi måste dock acceptera att en sådan åtgärd i praktiken inte skulle lösa problemet med illegal exploatering av skogar. Om vi införde ett ensidigt förbud mot import av illegalt virke till EU skulle vi för det första inte förse tullmyndigheterna med ett instrument som gör det möjligt att fastställa om virket är lagligt eller inte. Ett sådant förbud i sig skulle därför inte räcka för att hindra illegalt virke från att komma in i EU. För att skilja mellan lagligt och illegalt virke – vilket är ett enormt problem för oss – behöver vi givetvis exportländernas fulla samarbete.
För det andra skulle ett EU-förbud inte ge oss metoder att hantera problemet med producentländernas styre. Kommissionen har därför föreslagit att vi ska anta en strategi som bygger på att vi inrättar partnerskap med de timmerproducerande länderna. Denna metod kommer att underlätta det samarbete som krävs mellan EU och producentländerna för att kunna åtgärda problemet med korruption och konstaterade brister i styret, vilket leder till hemlig exploatering av skogar. Utan att mångdubbla och samordna insatserna för att få bort korruptionen inom producentländernas träsektorer kommer åtgärderna för att stoppa handeln med illegalt timmer i samband med hemlig exploatering av skogar att bli verkningslösa.
För det tredje är en strategi som bygger på partnerskap målinriktad och proportionell. Detta gör att vi kan koncentrera vår uppmärksamhet och våra resurser till de länder som främst berörs av detta problem, utan att det påverkar handeln med de länder där hemlig exploatering av skogar inte är ett allvarligt problem. Huvuddelen av handeln med virkesprodukter berörs inte av misstankarna om illegalt virke.
Mot denna bakgrund måste vi enas om hur vi ska agera när handeln med icke-partnerländer misstänks vara illegal. Denna fråga kommer att granskas närmare under en senare utvärdering. Jag vill understryka att de åtgärder som granskas i den utvärderingen inte är avsedda att ersätta den rekommenderade frivilliga strategi som anges i FLEGT-handlingsplanen, utan som ett komplement till denna vid behov. Jag vill också påpeka att vi talar om en utvärdering och att vi inte har för avsikt att lägga fram nya lagstiftningsförslag just nu.
Kommissionen är mån om att se över och analysera genomförbarheten hos kompletterande lagstiftning för att stödja FLEGT-handlingsplanen, vilket jag har framfört krav på här. Som utlovat har jag därför vidarebefordrat detta budskap till rådet. Tyvärr har detta arbete fördröjts av förseningar, som beror på att medlemsstaterna bekräftat sitt aktiva deltagande sent, och av det beslut vi har fattat för att koncentrera de begränsade resurserna till genomförandet av den frivilliga strategi som anges i handlingsplanen. Utvärderingen pågår och genomförs i nära samarbete med medlemsstaterna, eftersom många av de potentiella åtgärderna omfattas av den nationella behörigheten.
De alternativ som undersökts omfattar politiken för offentlig upphandling, penningtvätt, stulna varor och antikorruptionslagstiftning, liksom möjligheterna att genomföra de praktiska aspekterna av den nya lagstiftningen för kontroll av import av illegalt avverkat virke.
Jag vill avslutningsvis tala om för er att jag under min korta tid som kommissionsledamot med ansvar för forskningsfrågor hade möjlighet att besöka kommissionens forskningscentrum nära Milano, där jag fick se en del av det otroligt intressanta arbete som utförs där. Det var bland annat satellitövervakning, som gör det möjligt att mycket noggrant övervaka både avverkning och återplantering av skog. Jag anser därför att det kanske vore lämpligt att också utvärdera om detta kan vara ett verktyg som gör att vi i vår politiska dialog med länderna äntligen kan uppmana dessa att bli mer benägna att hjälpa oss. Det är en teknisk resurs som gör att vi kan övervaka situationens utveckling mycket närmare. Jag vet inte om ni har haft möjlighet att besöka centrumet och se dess kapacitet, man jag kan försäkra er att jag var ytterst imponerad. Det är helt möjligt att relativt exakt övervaka den ibland dramatiska och ibland mer optimistiska utvecklingen av situationen på detta område. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag är övertygad om att parlamentet vill bistå er i fråga om att vidta vidare åtgärder utifrån rapporten som, inom ramen för åtgärdsprogrammet, skulle ha lagts fram 2004.
Ett sätt att bistå er är att insistera på åtgärder inom ramen för den mycket välkomna överenskommelse med Kina som undertecknades i september. Kan kommissionsledamoten redogöra för på vilket sätt han tror att detta kan hjälpa till att stoppa avverkningen av skog i och runt omkring Kina? 
Louis Michel,
   . – Herr Bowis! Jag kan tyvärr inte säga mer än att jag aktivt följer denna fråga och att den kommer att stå på dagordningen i våra samtal med partnerländerna. Jag kan inte ge er mer än mina goda avsikter. Det finns två saker som jag skulle önska. För det första vill jag att medlemsstaterna, och då menar jag rådet, blir lite mer aktiva i denna fråga. Jag anser att vi skulle vara hjälpta av om exempelvis utredningen av våra krav inte blockeras, eftersom jag inte är emot strängare lagstiftning, långt därifrån. Vi kommer att behöva gå igenom detta i något skede i alla fall.
Jag tog därefter upp en strategi som jag skulle beteckna som teknisk och som åtminstone skulle göra det möjligt att sätta press på partnerstaterna och givetvis även medlemsstaterna. Vad vi faktiskt behöver är ett sätt, ett så att säga vetenskapligt sätt, att identifiera och bestämma virkets ursprung. Det har vi tekniskt sett lyckats med till exempel för diamanter. I dag finns det utomordentliga sätt att verifiera en diamants ursprung. Det är huvudsakligen i denna riktning vi bör försöka gå. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Familjeföretag i den europeiska skogsbrukssektorn är ett talande exempel på hållbara skogsbruksmetoder som gynnar ekonomin som helhet. Jag vill fråga kommissionsledamoten om han tror att det är möjligt att ge stöd på plats till de länder vi diskuterar, i form av teknisk rådgivning, för att undvika att behöva agera på nytt i efterhand. Ni nämnde forskning, vilket för mig in på en självklar fråga, nämligen att virke framöver kommer att fortsätta att vara en råvara som används vid tillverkningen av många andra produkter. 
Louis Michel,
   . – I samtliga våra utvecklingsprogram är det uppenbart att den åtgärd ni föreslår i er fråga kan ingå i utvecklingsprojekt. Den passar dessutom mycket bra för liknande projekt, både när det gäller tekniskt stöd, etableringar och flera andra åtgärder. Naturligtvis är vi mycket uppmärksamma på denna aspekt av frågan. Den fråga ni tar upp gällande utvecklingsprojekten håller i allt högre grad på att bli en heltäckande fråga. Utvecklingsprojekt som påverkar länder, regioner och områden passar perfekt. Flera projekt är också redan på gång. 
Talmannen.
Det finns ett krav på att givarländerna ska öka sitt offentliga utvecklingsbistånd så att det alltid utgör 0,7 procent av bruttonationalprodukten. På så sätt skulle millenniemålen kunna nås i tid till 2015. Det nationella offentliga biståndet bör därför nå följande nivåer: till 2006 ”en ansenlig ökning”, till 2009 0,5 procent och till 2015 0,7 procent av BNP.
I många länder räknas emellertid skulderna med för att man ska nå denna procentsats Detta medför att inga extra pengar står till förfogande, vilket är absolut nödvändigt om man vill nå millenniemålen. Vilka andra komponenter ingår i dessa 0,7 procent och vad kan man göra för att hitta en enhetlig beräkningsgrund? Hur kan medlemsstaterna göras rättsligt ansvariga för detta? 
Louis Michel,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Det är helt klart att det krävs en betydande ökning av de finansiella anslagen till utveckling om vi ska nå millenniemålen 2015.
Som ni vet tar EU utmaningen att mobilisera de budgetmedel som krävs för att halvera fattigdomen till 2015 på allvar. Således satte EU 2002 upp ett första delmål om höjt utvecklingsstöd 2006. Unionen som helhet vill nå en stödnivå som motsvarar 0,39 procent av BNP för det offentliga utvecklingsbiståndet.
I maj antog rådet förslag om att inleda en ny fas i syfte att tillsammans nå en nivå på 0,56 procent 2010 och sedan 0,7 procent av BNP 2015. Jag inser att dessa mål är ambitiösa, men de är också realistiska, och de har inte satts av en tillfällighet. Jag välkomnar att fyra av våra medlemsstater redan har nått denna stödnivå och att sex andra länder har uppgivit att de strävar efter att nå det senast 2015. 
Det finns en mer exakt definition av begreppet ”offentligt utvecklingsbistånd”, som Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) har myntat och som gäller i hela världen, enligt vilken skuldlättnad betraktas som utvecklingsbistånd. Detta motiveras med att skuldlättnad frigör medel som kan hjälpa fattiga länder att utvecklas och som tidigare kanaliserades till administrationen av dessa skulder.
Efter Monterreykonferensen om utvecklingsfinansiering har EU-bidragen ökat i syfte att nå interimsmålet 2006. En betydande del av denna ökning beror på skuldlättnadsåtgärder.
Enligt överenskommelsen i Monterrey ska emellertid skuldlättnadsinitiativet för kraftigt skuldsatta länder – jag citerar: ”finansieras helt med tilläggsanslag”. Därför skrev kommissionen 2005 i sin årliga uppföljningsrapport om unionens åtaganden från Monterrey att skuldlättnadernas inverkan på biståndet måste undersökas noggrant. Vi kommer naturligtvis att hålla ett vakande öga på den här frågan i framtida uppföljningsrapporter. I det här sammanhanget vill jag framhålla att EU har förbundit sig att uppbåda omkring 66 miljarder euro per år från och med 2010, vilket är 20 miljarder mer än för 2006. Med tanke på de biståndsbelopp vi räknar med kommer skuldlättnaden att ha en begränsad inverkan på det offentliga utvecklingsbiståndet på kort till medellång sikt. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag noterar att ni tar för givet att vi ska nå interimsmålet 2006. Därför vill jag fråga när ni kommer att kunna lägga fram en rapport om den här frågan och vilka konsekvenserna kommer att bli för de länder som inte når målet, eftersom det kommer att gå långsamt att nå det andra målet om vi inte klarar det första. Vilka andra projekt, och med det menar jag projekt som EU är med och finansierar, tänker ni föreslå för att hjälpa länderna att nå dessa mål, och vilken tyngdpunkt kommer de att ha? 
Louis Michel,
   . – Jag kanske inte var tillräckligt tydlig i mitt första inlägg. Jag ville säga att det som har utlovats till 2006 inte bara kommer att uppfyllas utan uppfyllas med råge. Vi kommer att göra mer än utlovat 2006, eller med andra ord: vi ligger lite före i tidtabellen. För att inte tappa detta försprång, som är relativt, har jag föreslagit ett nytt mål för 2010. Jag tror att jag gjorde det klart att det är ganska realistiskt att tro att målet för 2010 kommer att nås. Tyvärr har jag ingen piska som jag kan mana på medlemsstater som inte klarar att fullgöra sina skyldigheter med.
Samtidigt anser jag att det nu finns en medvetenhet om att utvecklingspolitiken har en central betydelse och att vi inte under några omständigheter längre har några ursäkter för att inte hålla vad vi lovar. Inte heller när det gäller millennieåtagandena finns det något utrymme för ursäkter. Om viljan finns kan man få fram pengarna, och jag tror att det finns en politisk vilja. Det återstår bara att omsätta den i praktiken.
Den andra frågan – den fråga som ni ställer – är hur vi ska hitta nya resurser. Ni är medveten om att en del länder redan har beslutat att införa avgifter eller lägga på extraavgifter på flygbiljetter. Ni är också medveten om att vi har talat, och fortsätter att tala, om Tobinskatten på finansiella transaktioner, även om vi inte har kommit överens om att ge klartecken för den.
Personligen vill jag säga att jag naturligtvis är öppen för nya idéer i fråga om detta. För en tid sedan lade jag fram tanken på en skatt på vapenhandel. Det finns dock en liten moralisk fråga som spelar in här: den lagliga vapenmarknaden omsätter en biljon US-dollar om året, medan den olagliga marknaden värderas till över två biljoner US-dollar. Problemet är alltså om man ska beskatta den lagliga vapenhandeln och med beklagande låta den olagliga marknaden komma undan?
Som ni vet ska Michel Rocard om några minuter ställa en fråga om införandet av ett världsomspännande lotteri, en idé som jag är mycket öppen för. Ni vet säkert också att intäkterna från böter till kommissionen för bristande efterlevnad av konkurrensreglerna diskuteras för närvarande. Varför inte sätta av dessa pengar för utveckling? Det finns en hel rad möjligheter som vi håller på att granska just nu för att se om de är tekniskt genomförbara.
Jag vill gärna berätta att jag har fler idéer, som dock måste godkännas av medlemsstaterna innan de kan genomföras. Många av dessa idéer kommer varken att bli användbara eller riktigt effektiva om bara tre, fyra, fem eller sex länder omsätter dem i praktiken. Detta måste göras med en mycket bredare bas. Avslutningsvis har jag intrycket att vi kommer att kunna öka utvecklingsbiståndet betydligt under de kommande åren. 
Talmannen.
I en kontext där anordnandet av fria val alltjämt vållar stora problem i Afrika kan det vara på sin plats att titta närmare på valprocessen i Demokratiska republiken Kongo. Det förekommer alarmerande uppgifter om det kommande valets trovärdighet: bristande insyn i väljarkåren, inskrivningen i vallängderna har kantats av omfattande fusk, osäkerheten i framför allt de östra delarna av landet är ägnad att försvåra tillträdet till vallokalerna, och stora befolkningsgrupper, inte minst utlandskongoleser (tre miljoner i EU), är uteslutna från valet. Dessa missförhållanden kommer oundvikligen att leda till att de demokratiska krafterna vägrar att delta i valet, och valresultatet kommer sannolikt att ifrågasätts.
EU, som aktivt stöder anordnandet av dessa val, bör vara uppmärksamt på vad som sker i Demokratiska republiken Kongo. Skulle kommissionen med tanke på detta kunna meddela vilka uppgifter den har om valet i Demokratiska republiken Kongo? På vilket sätt tänker kommissionen bidra till att valet går rätt till? Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta om det visar sig att det förekommit omfattande valfusk? 
Louis Michel,
   . – Fru talman! Kommissionen bevakar valprocessen i Demokratiska republiken Kongo och hur den oberoende valkommissionen organiserar valet mycket ingående, tillsammans med hela världssamfundet. Jag var personligen där på ett uppdrag för att övervaka inskrivningen i röstlängderna i slutet av augusti i år, i syfte att granska under vilka förhållanden som denna inskrivning genomfördes. Trots att landets infrastruktur är i dåligt skick har hittills över 21 miljoner väljare registrerats. Denna siffra överensstämmer i stort med de demografiska beräkningar som har gjorts på grundval av den senaste allmänna folkräkningen, som för närvarande är den mest tillförlitliga statistiska grunden för arbetet.
Inskrivningen i röstlängderna regleras av en särskild lag som ställer upp villkor för frivillig registrering. Valkommissionen har också vidtagit åtgärder för att se till att alla inskrivningskontor behandlas på samma sätt och att ingen region eller landsända förfördelas på grund av att ett kontor öppnas senare än andra. För att ge er en snabb inblick i de stora tekniska svårigheterna måste jag berätta att det har visat sig vara nödvändigt att distribuera över 10 000 uppsättningar inskrivningsmateriel över hela Kongo, trots att det inte finns några stigar eller vägar i vissa områden och man måste använda helikoptrar. Då kan ni kanske föreställa er vilket enormt arbete det är.
För att motverka risken för dubbelregistrering och omfattande valfusk så långt möjligt – vilket tas upp i frågan – valde valkommissionen med stöd av världssamfundet att registrera de röstberättigade med biometriska uppgifter, att omedelbart utfärda röstkort, att dagligen publicera listor med inskrivna vid varje inskrivningskontor, att använda outplånligt bläck och att rensa i röstlängderna med utgångspunkt från biometriska uppgifter. Kommissionen stöder genomförandet av valprocessen genom ett betydande bidrag på 149 miljoner euro, via en förvaltningsfond som administreras av Förenta nationernas utvecklingsprogram. Härvidlag deltar vi aktivt i projektets styrkommitté som stöder valprocessen och övervakar valkommissionens åtgärder inom ramen för projektet.
I syfte att se till att valet genomförs i enlighet med internationella normer har kommissionen just beslutat att sända ut en delegation valobservatörer, vilkas arbete kommer att inledas med folkomröstningen om konstitutionen den 18 december och fortsätta tills valprocessen är genomförd.
I det här läget finns det ingen anledning att misstänka att det förekommer omfattande fusk med hur valet är organiserat och genomförs. När jag säger ”omfattande” bör jag naturligtvis framhålla att detta måste ses i relation till att det finns 22 miljoner registrerade väljare. I eftermiddags fick jag siffror som visar att det har förekommit fusk, att en del av det är avsiktligt, att det i vissa fall inte är klarlagt om det är avsiktligt och att det också har begåtts misstag. De som arbetar med registreringar av det här slaget är i allmänhet kongolesiska medborgare som har utbildats av det företag som tillhandahöll inskrivningsmaterielen, och när miljontals människor registreras måste vi självfallet förvänta oss en viss andel rent tekniska fel och handhavandefel. När ett misstag görs i fråga om ett namn kan det inte tas bort direkt när det en gång har registrerats i maskinen. Icke desto mindre kan man göra insatser på central nivå. Det är där som eventuella dubbelregistreringar av de omkring 22 miljoner människor som för närvarande är inskrivna ska elimineras. Vi kan därför anta att det med säkerhet kommer att finnas omkring 21–22 miljoner lagligen inskrivna väljare, utan dubletter, när detta har åtgärdats.
Om delegationen med valobservatörer i enlighet med bestämmelserna i Cotonouavtalet upptäcker oegentligheter som är tillräckligt allvarliga för att äventyra processens genomblickbarhet, tillförlitlighet och representativitet är kommissionen beredd att föra en fördjupad politisk dialog i syfte att urskilja korrigerande åtgärder. Läget är inte sådant för tillfället, långt ifrån. Jag ska ge er några siffror.
Resultaten av avdupliceringen – för att använda detta mycket klumpiga uttryck – för Kinshasaområdet presenterades i dag vid den tekniska kommissionens sammanträde om valprocessen. Av totalt 2 963 101 inskrivna i röstlängden i Kinshasa har man hittat 150 000 dubletter. Det finns 18 587 tekniska dubletter – det som jag talade om nyss, handhavandefel – 10 490 fall av fusk och 121 000 fall av potentiellt fusk. Den totala andelen dubbelregistreringar är således omkring 5 procent av det totala antalet inskrivna i röstlängden. 
När det gäller andelen dubletter som beror på fusk bör man hålla i minnet att varje fall av dubbelregistrering som upptäcks berör minst två personer, inte en. Det är därför som det som mest blir 2 procent fusk av det totala antalet inskrivna också när vi summerar fallen av fusk och fallen av potentiellt fusk. Siffrorna för det potentiella fusket kommer att tillkännages nästa vecka, tillsammans med resultatet av avdupliceringen för Nedre Kongo. Allt kommer således att rensas upp på central nivå, och resultatet bör därför bli en helt korrekt allmän röstlängd, utan fusk, så att man i alla händelser kommer att kunna säga att detta val, om det hålls, kommer att genomföras på en helt korrekt grund i termer av inskrivna i röstlängden.
Jag har också kunnat observera hur det fungerade ute på fältet, och jag måste säga att det var ganska imponerande. Alla dessa människor som registrerade sig och som ville registrera sig, som gjorde det med glädje, fick faktiskt för första gången möjlighet till ett rättsligt förhållande till sin stat. För första gången fick de ett röstkort som i viss utsträckning också fungerade som identitetskort, vilket var en nyhet för dessa människor som aldrig hade haft några riktiga papper. Allt detta var mycket imponerande att se, och det faktum att fler än 22 miljoner väljare har kunnat skriva in sig under dessa förhållanden – det är inte helt färdigt än, eftersom det är några dagar kvar – är en mycket stor framgång, en framgång också för världssamfundet och speciellt för Europeiska unionen, som har arbetat mycket hårt för att stödja processen. 
Marie-Hélène Aubert (Verts/ALE ).
   – Herr kommissionsledamot! Tack för era uppmuntrande och mycket tekniska kommentarer. Ni är medveten om att utvecklingsstöd bara kan bli verkligt effektivt om det finns ett minimum av demokrati och av ett rättssamhälle.
Jag ska ställa en följdfråga om yttrandefrihet och tryckfrihet: Vi känner till ett antal händelser som visar att det finns betydande svårigheter på det här området, hur journalister och ett antal oppositionspolitiker har behandlats när de har försökt att framföra sina åsikter. Röstlängder är en sak och yttrandefrihet en helt annan. Kan ni ge oss mer information om vad kommissionen kommer att göra om oegentligheter upptäcks? 
Louis Michel,
   . – Den politiska dialog som vi för med de kongolesiska myndigheterna är på en sådan nivå att vi, vid behov, skulle kunna ingripa och säkerligen övertyga dem att ändra sig.
När det gäller tryckfriheten vet jag inte om ni har följt den kongolesiska pressen på plats, fru Aubert. Om ni vill kan jag ge er ett antal tidningar, däribland alla de tidningar som kommer ut dagligen i Kinshasa och i andra städer. Jag måste berätta för er att den kongolesiska pressen generellt sett kännetecknas av en viss tryckfrihet, en frihet att framföra anklagelser mot vem som helst – vilken ibland för övrigt används mot mig – som man inte hittar i många demokratier. Så om det finns ett område där det verkligen har gjorts betydande framsteg så är det tryckfriheten, även om det finns mycket att säga om andra frågor, särskilt styrelsesättet. Journalister i Kinshasa och på andra håll har full yttrandefrihet. Jag måste påpeka att deras ståndpunkter inte har någon betydelse. Man framför helt ogrundade anklagelser, och därför kan jag berätta att pressen kan kritisera vem som helst, om det så är presidenten eller någon annan, även om jag inte säger att hela pressen är sådan. Så när det gäller tryckfriheten i Kongo anser jag inte att vi har något problem. Det finns andra problem, enorma problem, men för att vara fullkomligt uppriktig har jag inte en känsla av att det finns några problem i fråga om just detta.
När det gäller oppositionen måste jag säga att jag för min del, för närvarande och sedan ganska länge, inte har hört talas om att någon oppositionspolitiker har hindrats från att delta i valet eller till exempel från att bilda ett politiskt parti, naturligtvis under förutsättning att villkoren uppfylls. Det tror jag inte. Jag säger inte att allt är perfekt. Vi måste bara hålla de framsteg som har gjorts i minnet.
Jag har följt Kongofrågan i många år, särskilt i kraft av mitt andra uppdrag, och jag måste framhålla att möjligheten att leda landet mot fria och demokratiska val och ge det en viss stabilitet aldrig har legat så nära under de senaste åren. Jag hoppas verkligen att konstitutionen kommer att ratificeras i slutet av december och att valet kommer att äga rum med början i mars eller april, i enlighet med den senaste tidsplanen. Jag vill inte säga att jag är blint optimistisk. Jag säger bara att vi aldrig har varit så nära att uppfylla minimivillkoren för att återställa stabilitet i Kongo.
Det stämmer att jag är väldigt engagerad i den här frågan eftersom jag anser att stabilitet i Demokratiska republiken Kongo utan tvivel skulle vara någonting mycket viktigt när det gäller att skapa stabilitet i hela regionen. Man bör hålla i minnet att Centralafrika praktiskt taget är en egen kontinent. När vi tittar på antalet dödsfall sedan 1994, när vi tittar på de framsteg som jag tycker har gjorts i Rwanda, valet som ledde till ett problemfritt regeringsskifte i Burundi – vilket var ganska oväntat – när jag till exempel ser de första gester och åtgärder som president Pierre Nkurunziza i Burundi gör, hoppas jag att vi kommer att se samma slags utveckling i Kongo om några månader. 
Talmannen.
   – Frågorna nr 43–45 kommer att besvaras skriftligen.(1)
Talmannen.
Handel är ett område där EU har exklusiv behörighet. I sin egenskap av valda företrädare måste Europaparlamentets ledamöter därför kunna utöva full demokratisk kontroll över EU:s handelspolitik. Genom att använda sig av en icke-vald hemlig kommitté som artikel 133-kommittén, som rapporterar till ministerrådet, för att utarbeta handelspolitiken undergrävs Europaparlamentsledamöternas legitima rätt att agera på sina valkretsars vägnar. Även de starkaste anhängarna av WTO:s marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter, som den brittiska regeringen, har svårt att bevisa att ”fri” handel faktiskt kan tillfredsställa deras retorik både när det gäller fattigdom och hållbarhet och Europeiska ombudsmannen har riktat kritik mot den bristande insynen i handelsdiskussioner och handelsförhandlingar. Vilka planer har kommissionen mot bakgrund av ovanstående för att förbättra allmänhetens tillgång till WTO:s förhandlingar och framför allt kommer kommissionen att genomföra och rapportera resultaten av fullständiga konsekvensbedömningar på alla områden av marknadstillträdet för icke-jordbruksprodukter, inklusive känsliga områden som fiskeri och skogsbruk? 
Peter Mandelson,
   . – Kommissionen är för en större insyn och ansvarsskyldighet inom WTO för en förstärkning av denna organisations legitimitet.
EU har lagt fram ett flertal förbättringsförslag angående WTO:s funktion, som i synnerhet avser förberedelserna för och anordnandet av ministerkonferenser, i syfte att underlätta effektivare förhandlingar och beslutsfattande i den ständigt växande organisationen. Det bör exempelvis vara möjligt att på kort sikt komma överens om en bättre definition av rollen för ministerkonferensernas värdar. Det finns också ett behov av att förbättra förmågan hos små och icke-bofasta delegationer att föra effektiva förhandlingar både inom ramen för Genèveprocessen och vid ministermöten.
Vad gäller parlamentarisk kontroll är kommissionen för att bevilja Europaparlamentet större befogenheter i fråga om handelspolitik. Vi har därför stött förslag som jämställer Europaparlamentet med rådet när det gäller handelspolitiken i konventet om Europas framtid.
Samtidigt håller vi Europaparlamentet fullt informerat om genomförande och resultat av internationella förhandlingar genom regelbundet deltagande i formella och informella parlamentssammanträden och vidarebefordrande av samma politiska dokument till parlamentet som till rådet samt genom rådfrågande av parlamentet om betydelsefulla handelspolitiska riktlinjer.
Kommissionen måste dock hålla sig inom ramen för fördraget. Artikel 133-kommittén, som består av företrädare för regeringarna i medlemsstaterna, är inte ett beslutsfattande organ utan ett rådgivande organ. Betydelsefulla politiska beslut fattas av demokratiskt valda ministrar i rådet.
Vad gäller allmänhetens insyn eftersträvar kommissionen en aktiv kommunikationspolitik, bland annat genom att lägga ut relevanta uppgifter på webbplatsen, genom regelbunden dialog med det civila samhället och genom att svara på medborgares begäran om tillgång till dokument.
Vad gäller bedömningar av konsekvenserna för hållbar utveckling genomfördes sådana redan i samband med första omgången av sektorer avseende marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter 2002/2003, dvs. textil och konfektion, läkemedel och icke järnhaltiga metaller. Resultaten har funnits tillgängliga på Manchester Universitys webbplats sedan 2003, med förslag till anpassning vid avslöjanden av inhemska obalanser eller obalanser i tredjeländer.
Det har också gjorts en skogsstudie, och resultaten publicerades i juni 2005. En andra omgång studier inleds för närvarande av en rad andra sektorer avseende marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter, vilken kommer att innefatta fiske. Resultaten från denna andra omgång kommer sannolikt publiceras under första halvan av nästa år. 
David Martin (PSE ).
   – Jag välkomnar det kommissionsledamoten sa om att hålla parlamentet underrättat. Kommer han själv åta sig att hålla parlamentets delegation fullt informerad om hur WTO:s förhandlingar utvecklar sig fram till förhandlingarna i Hongkong, så att parlamentet kan spela en aktiv roll i dessa samtal och tjäna som kanal för vidarebefordrande av information till allmänheten för att garantera full insyn? 
Peter Mandelson,
   . – Detta är mycket viktigt. Det har gjorts omfattande förberedelser för Europaparlamentets delegation, inte bara för att beledsaga oss i Hongkong, utan för att möta oss varje dag och informera oss regelbundet. Jag har faktiskt precis skrivit till ordföranden för utskottet för internationell handel och informerat honom om att det kommer att ske dagliga genomgångar varje morgon.
Det är oerhört viktigt att notera att vårt arbete i Hongkong inte är någon skum, abstrakt process. Det handlar om miljarder människors dagliga liv och sysselsättningsmöjligheter. Vårt jobb är att motivera vad vi gör för att försäkra oss om allmänhetens förståelse och stöd för det vi förhandlar om under detta mycket viktiga ministermöte. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag vill be er att för ett ögonblick uppmärksamma en betydelsefull aspekt i WTO:s förhandlingar, nämligen den utbredda uppfattningen att jordbruket har gjorts till syndabock och offrats i dessa förhandlingar.
Reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken offrades utan tvekan för att skydda jordbrukstullarna mot framtida angrepp. Sedan sa man till oss att jordbruket skulle vara tryggt inom WTO. Nu märker vi att ni, kanske något plötsligt, har kommit med ett ensidigt erbjudande att skära ned ytterligare på dessa tullar med ytterligare en stor procentsats. Man undrar verkligen om det finns någon som uppskattar den mycket riskabla belägenhet som jordbruket nu, i många regioner som liknar mina och som ni känner till, försätts i om den här processen fortgår. 
Peter Mandelson,
   . – Det är alltför frestande att säga att om ni skulle övertyga dem som jag förhandlar med i WTO om att vi minskar våra jordbrukstullar så kommer ni att ha lyckats bättre med att övertala dem om tyngden bakom vårt erbjudande i fråga om jordbruket än jag har gjort. Vi har naturligtvis lagt fram ett alltigenom trovärdigt och seriöst erbjudande när det gäller jordbrukstullar, vilket hänger ihop med våra förslag om inhemska subventioner och avskaffandet av exportsubventioner. Dessa är proportionerliga och har sin grund inom ramen för de befintliga reformerna av den gemensamma jordbrukspolitiken och sträcker sig inte utanför denna. Detta måste vi genomföra. Vi skrev under ett ursprungligt Dohamandat och sedan skrev vi förra sommaren under det ramavtal som manar oss att införa åtgärder som kommer att föra med sig en avsevärd förbättring av marknadstillträdet inom jordbruket. Det är det jag anser att vi gör. Vi tar emellertid inga risker, och vi äventyrar och hotar inte europeiska jordbrukares eller jordbrukssamhällens levebröd. Detta prat leder till orosspridning, och det skriver jag inte under på. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Om de förhandlingar som ska hållas i Hongkong i enlighet med det multilaterala systemet skulle stranda – vilket är mycket möjligt, även om det är det sista vi alla vill – anser ni att detta skulle göra det lättare eller svårare att upprätta ett frihandelsområde mellan Europa och Amerika? 
Peter Mandelson,
   . – Jag kan inte tänka mig något svårare eller kanske mer plågsamt än att förhandla om ett frihandelsområde mellan EU och Förenta staterna! Jag anser dock bestämt att det finns möjligheter att angripa några av de icke-tariffära handelshinder som står i vägen för ökad handel och investeringar över Atlanten.
Som ledamoten känner till är detta av stort intresse för mig. Jag är särskilt oroad över skillnaderna i lagstiftning, bristen på konvergens och de hinder som har uppstått på grund av skillnader och allmänna motsättningar mellan de olika regelverken i EU och Förenta staterna. Men båda dessa regelverk har sin grund i traditioner och gammal praxis, och jag misstänker att vi i Europa inte skulle lyckas bättre med att tala om för amerikanerna hur de ska reformera sina regelverk än amerikanerna skulle om de kom hit och talade om för oss hur vi ska sköta våra regelverk. Trots det bör vi genom tålmodig dialog och, i sinom tid hoppas jag, förhandlingar kunna åstadkomma en del nödvändiga och viktiga förbättringar som kommer att gynna våra respektive näringsliv och därmed bidra till att skapa arbetstillfällen och levebröd på båda sidor av Atlanten. 
Talmannen.
Kommissionen har infört tullsänkningar på thailändska räkor från 12 procent till 4,2 procent. Tullsänkningarna planerades ursprungligen att införas den 1 juli i år, men tidigarelades till den 1 april, som en konsekvens av den förödande tsunamin. Förhoppningen är att EU genom tullsänkningen skall hjälpa Thailand att återhämta sig rent ekonomiskt. Rådet har tidigare kommit överens om att EU-stöd till tsunamidrabbade länder skall bidra till att sårbarheten inför framtida eventuella naturkatastrofer minskar. Kritiker hävdar att tullsänkningarna på thailändska räkor strider mot rådets överenskommelse. Orsaken till detta är att odlare av räkor hugger ner strandnära mangroveskog för att bereda plats för dammar. Mangroveskog innebär ett viktigt skydd mot stormar, översvämningar och jättevågor. Svenska Naturskyddsföreningen har framhållit att konsekvenserna av tsunamin skulle varit mindre, om inte mangroveskog hade skövlats för att bereda plats för räkodlingar.
Anser kommissionen att stödet till räkodlingar, i form av tullsänkningar, överensstämmer med rådets ovan nämnda beslut? Har kommissionen analyserat vilka konsekvenser räkodlingar i Thailand medför, vad gäller skövling av mangroveskog? 
Peter Mandelson,
   . – I enlighet med det nuvarande allmänna preferenssystemet (GSP), det unilaterala systemet för tullförmåner som ges till 180 utvecklingsländer och som fortfarande gäller till den 1 januari 2006, gynnas importen av fiskeriprodukter, däribland räkor, till EU från Thailands största konkurrenter – Indonesien, Malaysia och Brasilien – av tullsänkningar: från 12 till 4,2 procent. Thailand har sedan den 1 januari 1999 uteslutits från GSP-förmåner för fiskeriprodukter på grund av landets höga konkurrenskraft på EU-marknaden.
Det nya allmänna preferenssystem som rådet antog den 27 juni 2005 grundar sig på olika kriterier och är dessutom generösare till alla de som gynnas av GSP, inklusive, bestämdes det, tsunamidrabbade länder som Thailand. Därför kommer Thailand från och med januari 2006 återigen att dra nytta av tullsänkningar på dess fiskeriprodukter i enlighet med det nya allmänna preferenssystemet. Detta överensstämmer med kommissionens och rådets övergripande målsättning att hjälpa tsunamidrabbade länder.
Kommissionen känner till den oro som har uppstått kring frågan om räkodlingar i sydöstra Asien och följderna av att mangroveskog har skövlats för att bereda plats för dammar. Kommissionen stöder därför en hållbar utveckling av förvaltningen av kustområden i Asien via utbyte av bästa metoder och lösningar på miljöproblem från Europa till Asien.
Kommissionens byrå för samarbete EuropeAid har hittills förbundit sig att finansiera tre projekt som rör återställandet av mangroveskog i tsunamidrabbade områden i Indonesien, Sri Lanka och Thailand genom Pro Eco-tsunamiprogrammet för Asien. Detta bör dessutom bidra till att trygga odlandet av räkor – en sektor som enligt programmet är stödberättigad – och programmet är inriktat på utveckling av miljövård i kustområden där man ägnar sig åt vattenbruk. 
Talmannen.
För närvarande råder som bekant stora problem inom skoindustrin på grund av avregleringen av den internationella handeln. Detta drabbar främst länder där ekonomin är som ömtåligast, såsom Portugal, där det finns områden i landets norra delar som hotas av omfattande arbetslöshet och stagnation i utvecklingen, vilket man nyligen kunnat konstatera. Särskilt allvarligt har avskaffandet av kvoterna för import från Kina varit. Ett tydligt bevis på detta är att importpriserna från Kina i genomsnitt minskat med 50 procent.
Jag vill därför be kommissionen att informera mig om vilka åtgärder den vidtar, särskilt när det gäller den anti-dumpningsundersökning som begärts av Europeiska förbundet för skoindustrin. 
Peter Mandelson,
   . – Kommissionen är medveten om den senaste utvecklingen av importen av skodon från Kina och Vietnam till EU. I detta sammanhang fick kommissionen tidigare i år klagomål från EU:s skoindustri, vilka innehöll trovärdig information om att EU:s skoindustri lider av negativa effekter som orsakats av dumpade priser på importerade skodon till gemenskapen.
Kommissionen har agerat snabbt genom att inleda två anti-dumpningsundersökningar. Den första rör import av skodon med en skyddande tåhätta med ursprung i Kina och Indien. Den andra rör import av skodon med överdelar av läder från Kina och Vietnam.
Syftet med dessa undersökningar är att fastställa om priserna på de importerade varorna i fråga har sänkts och om detta har lett till negativa följder för den ekonomiska situationen inom EU:s skoindustri. I undersökningarna måste man även bedöma följderna och eventuella negativa effekter av åtgärder för övriga ekonomiska operatörer inom EU.
Undersökningen har gjort framsteg. Kommissionen håller nu på att undersöka frågan om marknadsekonomisk status för de berörda exportörerna, hur produkternas olika kategorier och modeller bör definieras, huruvida det pågår dumpning, verkningarna av dessa importer för gemenskapens skoindustri och handelsföretagens, återförsäljarnas och konsumenternas ställning. Allt detta håller på att undersökas. Det är föga överraskande att det är ett mycket komplicerat fall. Med hänsyn till de enorma tekniska problemen, med hundratals ekonomiska operatörer och en produkt som består av tusentals olika modeller, är det alltför tidigt att ge några konkreta indikationer om en eventuell slutsats. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Många små och medelstora företag har redan tvingats stänga eller står i begrepp att göra det. Följden blir att arbetslöshetsproblemet förvärras i områdena i fråga – till exempel i mitt land, och i ett antal andra länder i Sydeuropa – och att stora hinder ställs upp för utvecklingen i dessa områden. Om det inte händer någonting snart kan det bli för sent. Därför vill jag fråga er hur länge de mest drabbade områdena ska behöva vänta innan praktiska och verkningsfulla åtgärder, såsom skyddsåtgärder, kommer att vidtas. 
Peter Mandelson,
   . – Undersökningen kommer att slutföras inom den fastställda tiden, men jag kan inte säga exakt när det kommer att ske. Kommissionen kan vidta provisoriska åtgärder mellan två och nio månader efter det att undersökningen påbörjats.
Jag bör betona att detta verkligen är en komplicerad fråga, mer komplicerad än vad vi från början hade anat när vi påbörjade undersökningen. Vi måste vara mycket noga med att vi bedömer inte bara vilka följderna blir för gemenskapens intressen, utan vad följderna skulle bli om vi vidtog antidumpningsåtgärder för en mängd olika tillverkare och ekonomiska operatörer inom denna sektor. Några av EU:s tillverkare tillverkar själva delvis utanför EU.
Tillverkare som tidigare producerade fullt ut inom EU har behållit sin forskning, design- och utvecklingsverksamhet inom gemenskapen men får leveranser från en mängd olika källor som Kina och Vietnam, men även Rumänien, Bulgarien och Brasilien liksom Italien, Slovakien och andra medlemsstater. Dessa tillverkare bidrar även till att det skapas en betydande mängd arbetstillfällen genom dessa andra ekonomiska verksamheter.
Som ni kan se – och jag skulle också kunna ta upp andra frågor som komplicerar ämnet ytterligare – måste vi vara mycket noggranna i vår bedömning. Vi har inte en enda homogen grupp av europeiska tillverkare med en uppsättning klart identifierbara och kvantifierbara intressen. Det finns en mängd olika intressen bland tillverkarna, och vi måste fastställa, efter vår första bedömning om huruvida den påstådda dumpningen har skett, vilka följderna blir för tillverkarnas olika intressen om åtgärder skulle vidtas. 
David Martin (PSE ).
   – Det gläder mig, och jag känner mig lättad av att höra kommissionsledamotens svar eftersom jag har blivit föremål för lobbyverksamhet från europeiska återförsäljare som har investerat avsevärda summor i Asien, som har förbättrat hälso- och säkerhetsförhållandena och arbetsvillkoren i asiatiska länder och som har bidragit till ekonomiska fördelar för både asiatiska arbetstagare och europeiska återförsäljare. Håller kommissionsledamoten med om att det skulle vara fel om dessa företag blev inblandade i antidumpningstullar? 
Peter Mandelson,
   . – Ledamoten har identifierat en sådan typ av europeiska tillverkare vars intressen jag måste ta hänsyn till. Det kommer definitivt inte att bli lätt att finna en balanserad och rättvis lösning i denna mycket komplicerade situation, och kommissionen kommer uppriktigt sagt att behöva en ansenlig dos uppfinningsrikedom och flexibilitet för att finna en lösning som medlemsstaterna och de ekonomiska operatörerna kan godta.
Medlemsstaterna kommer dock snart att få ett förslag från mina tjänsteenheter om att inte bevilja marknadsekonomisk status till vietnamesiska tillverkare eftersom statlig inblandning, subventioner och andra konkurrenssnedvridningar fortfarande är allmänt utbredda. Kommissionen har ännu inte sammanställt några resultat beträffande Kina. 
Anne E. Jensen (ALDE ).
   – Fru talman! Jag vill också tacka Peter Mandelson för att han förespråkar frihandel och drar en lans för de industrier som tjänar på frihandel. När det mer konkret gäller denna fråga skulle jag vilja veta varför antidumpningsundersökningen också omfattar gymnastikskor, som har undantagits från förordning 467/98 och generellt sett har undantagits från alla importbegränsningar i många år. Man får intrycket att kommissionen drabbades av panik när den sattes under press av krafter i EU som är rädda för fri konkurrens. Kan kommissionsledamoten bekräfta att det inte är så? 
Peter Mandelson,
   . – Ledamoten har satt fingret på en viktig fråga. Hon bör inte utgå från att antidumpningstullar kommer att tas ut av sådana tillverkare av sportkläder. Jag har ännu inte förvissat mig om att det finns någon direkt konkurrent inom gemenskapen som tillverkar sådana sportkläder. Därför har jag ännu inte fått klart för mig vilket av gemenskapens intressen i denna del av sektorn som kommer till skada. Undersökningen fortsätter dock. Jag förmodar att vi snart kommer att kunna komma fram till en ståndpunkt om den särskilda sektor som hon hänvisar till. 
Talmannen.
   – Frågorna nr 49–53 kommer att besvaras skriftligen.(2)
Talmannen.
Vilka medel används av kommissionen för att prognostisera omstruktureringen av företag och framtida utveckling av ekonomi och arbetskraft inom varje enskild marknadssektor och i varje typ av arbete, särskilt på öar samt i jordbruksområden och avlägsna områden inom EU?
Påverkar EU:s bilaterala och internationella åtaganden dessa prognoser?
Vilka mekanismer använder kommissionen för att säkerställa hållbar utveckling inom dessa regioner och bevarandet av deras sociala nätverk, särskilt när det gäller att hjälpa arbetare att anpassa sig till den nya sysselsättningssituationen och att planera utbildningsprogram för den yngre generationen? 
Vladimír Špidla,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Kommissionens insatser för omstrukturering genomförs på en paneuropeisk grund. Vi har inga speciella instrument till vårt förfogande för att prognostisera omstruktureringen av företag och framtida utveckling av ekonomi och arbetskraft inom varje enskild marknadssektor och i varje typ av arbete på öar samt i jordbruksområden och avlägsna områden. Medlemsstaterna har tillgång till instrument för övervakning av enskilda sektorer och sin egen arbetsmarknad, men kommissionen kan bara övervaka specifika sektorer eller regioner var för sig. I kommissionens meddelande av den 31 mars 2005 om omstrukturering och sysselsättning fick arbetsmarknadens parter möjlighet att framföra sina synpunkter på den här frågan till kommissionen. Dessutom framhöll kommissionen i sitt meddelande om näringspolitik den 5 oktober vissa industrisektorer där strukturella förändringar kan komma att äga rum under de närmaste åren. Därav följer att vi måste kunna förutse dessa förändringar och underlätta dem på regional och nationell nivå samt EU-nivå. Tjänstesektorn kan också påverkas av omstruktureringar, och det krävs detaljerade undersökningar av den här frågan.
Kommissionen arbetar tillsammans med Europeiskt centrum för övervakning av förändringar i Dublin och deltar aktivt i dess projekt, som inriktar sig på olika sektorer och på att övervaka omstruktureringar. De åtaganden som Europeiska unionen har gjort och de fördrag som den har ingått på bilateral och internationell basis påverkar vissa centrala delar av omstruktureringarna, såsom i vilken utsträckning marknaderna öppnas, tillgången till marknaderna, tekniskt nyskapande och teknikdelning, samt de sociala klausulerna i fördrag av detta slag. Kommissionen har tillgång till en del instrument för att främja en hållbar utveckling av regionerna, däribland och speciellt den europeiska sysselsättningsstrategin, Europeiska socialfonden när det gäller investeringar i humankapital och Europeiska regionala utvecklingsfonden när det gäller investeringar i infrastruktur, produktiva investeringar och utvecklingen av en endogen potential.
Det går att få stöd ur strukturfonderna i form av strategiprogram på medellång sikt som syftar till att förutse utvecklingen i industrin och hantera den bättre, och minimera dess inverkan på arbetstagarna. Med detta i åtanke prioriterar kommissionen i sitt förslag för programperioden 2007–2013 övervakning och hantering av förändringar, inom ramen för målen om konkurrenskraft och sysselsättning. Resultatet kommer att bli att vi inriktar oss på tre centrala frågor: den stora ojämlikheten på sysselsättningsområdet, den fortsatt snabba ekonomiska och sociala omstrukturering som globaliseringen och utvecklingen av en kunskapsbaserad ekonomi har medfört och demografiska förändringar som kommer att leda till att arbetskraften blir äldre.
I denna förordning ryms bland annat reserver för oförutsedda utgifter på 1 procent för konvergensregionerna och 3 procent för andra regioner. Detta kommer att göra att medlemsstaterna kan använda medlen för att hantera ekonomisk och social omstrukturering samt konsekvenserna av att världsmarknaderna öppnas på ett bättre sätt. Dessutom föreslog kommissionen nyligen att en fond för globaliseringsanpassning skapas i syfte att komma till rätta med negativa effekter av omstruktureringen. Om denna fond införs kommer den att stödja arbetstagare som drabbas av kriser som har med globaliseringen att göra.
När det gäller utbildningen av kommande generationer gör EU:s utbildningsprogram Erasmus, Sokrates och Leonardo att tusentals ungdomar kan studera utomlands. Dessutom gör ramprogrammen för EU-finansierad forskning det möjligt att finansiera viktiga projekt på EU-nivå, särskilt i fråga om sysselsättning, utbildning, yrkesutbildning och nyskapande, och dessa projekt kommer att bana väg för ytterligare åtgärder. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag tackar kommissionsledamoten för hans ganska klargörande svar.
Jag ville speciellt fråga om ni har några planer för varifrån finansieringen av denna tänkta fond för att förstärka omstruktureringarna ska komma och om ni har vidtagit åtgärder för att offentliggöra alla dessa tillkommande insatser för att öka européernas tilltro till utvecklingen och förhindra att de blir modstulna inför globaliseringen. 
Vladimír Špidla,
   . –  Det är naturligtvis så att de medel som kommissionen för närvarande har till förfogande betyder att den redan nu kan bemöta vissa oväntade förändringar. För att ta ett välkänt exempel blev nyligen 5 000 personer arbetslösa vid Rover under en kort tidsperiod. Kommissionen använde sig av strukturfonderna för sina insatser, och detta ingripande blev en allmänt erkänd framgång. Det behöver inte sägas att det här var ett exceptionellt fall, eftersom det bara gällde en produktionsanläggning i ett land. Förändringarna vid Electrolux den senaste tiden är ett exempel på problem som hänger ihop och som orsakas av större omstruktureringar av system i fler länder än ett. För närvarande saknar vi effektiva instrument för att hantera sådana fall, och det är därför som tanken på en fond som ska tackla effekterna av globalisering och omstrukturering har kommit fram. Syftet skulle inte vara att skydda icke konkurrenskraftiga företag, utan att göra det möjligt för människor som drabbas av omstrukturering att finna en ny försörjning. Om jag får använda en metafor är vårt syfte inte att rädda ett sjunkande skepp, utan att rädda besättningen och föra den till ett annat skepp eller till torra land, så att den kan gå vidare.
Fonden ska främja investeringar i humankapital och livslångt lärande, samt slutandet av avtal om sysselsättning och partnerskap för nyskapande på nationell, regional och lokal nivå. Den ska också stödja utvecklingen av system och instrument som gör det lättare att förutse sociala och ekonomiska förändringar, uppmuntrar till större flexibilitet för arbetstagare och företag som drabbas av omstruktureringar, samt ökar alla berörda parters administrativa kapacitet och produktivitet, till exempel genom att utbilda chefer som berörs av förändringarna. Det kommer att bli möjligt att använda instrument som redan existerar på medlemsstatsnivå, såsom de instrument som används för Europeiska socialfonden, för att förverkliga denna fond. 
Talmannen.
Vid en sammankomst med arbetsmarknadens parter i slutet av september yttrade sig Vladimir Špidla, kommissionsledamot med ansvar för sysselsättning, sociala frågor och jämställdhet, om fri rörlighet för arbetstagare. Det rapporteras att kommissionen så snabbt som möjligt vill upphäva begränsningarna för arbetssökande från de östeuropeiska länderna.
Eftersom lönerna har sjunkit drastiskt i just de regioner som gränsar till de nya medlemsstaterna är det extra viktigt att man väntar med att införa fri rörlighet för arbetstagare och tjänster.
Har kommissionen redan en konkret plan för att upphäva begränsningarna för arbetssökande från de östeuropeiska länderna? Om svaret är ja, hur och när kommer detta att ske? 
Vladimír Špidla,
   . –  Mina damer och herrar! När anslutningsfördragen slöts kom vi överens om att policyn ”2+3+2” skulle användas för övergångsperioderna. Ett sätt att betrakta dessa många övergångsperioder, eller intervall när kontroller kan göras för att komma fram till om det är någon mening med att utöka dem, är att anse att de rättfärdigas av en önskan att både skriva under anslutningsfördragen och sätta punkt för övergångsperioderna, eftersom de sistnämnda skulle göra det omöjligt att nå fullständigt fri rörlighet för arbetstagare inom en så kort tidsperiod som möjligt.
Kommissionen ska nu lägga fram en rapport med en utvärdering av övergångsperiodernas effekter under de första två åren. Vi strävar efter att sammanställa en rapport som är trovärdig och fullständigt tillförlitlig vad metodiken beträffar, samt tar hänsyn till alla relevanta omständigheter, däribland det faktum att en del länder har gemensamma gränser med nya medlemsstater. Jag måste säga att jag fäster stor vikt vid denna rapport. Den ska ge en auktoritativ grund för beslutsfattande på ett mycket känsligt område samt fungera som en utgångspunkt för det fortsatta arbetet och utvärderingar om tre år. Vid den tidpunkten kommer besluten åter att fattas i enlighet med fördraget, eftersom det då har gått fem år sedan övergångsperioden började, och det kommer att finnas mycket mindre manöverutrymme då än efter bara två år. Det ligger i vårt intresse, för att inte säga att det är vårt främsta intresse, att vi beaktar alla relevanta omständigheter i denna känsliga fråga, också enskilda länders geografiska läge. 
Manfred Weber (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill också framföra mitt uppriktiga tack till kommissionsledamoten för hans påpekanden, och för hans försäkran att rapporten kommer att vara balanserad. Jag skulle vilja ställa följande följdfråga: Varför antyds det i de offentliga uttalanden som ni och er stab har gjort att ett beslut redan har fattats, och varför är det så bråttom med den fria rörligheten?
Vi är alla överens om att fri rörlighet är vårt mål, och vi stöder också denna grundläggande princip för Europeiska unionen. Den centrala frågan är dock att se till att alla berörda parters farhågor tas på allvar. Så, för att upprepa min fråga, varför har ni redan fattat ert beslut i den här frågan? 
Vladimír Špidla,
   . –  På sätt och vis svarade jag på den här frågan redan i mitt förra svar, men jag anser att den är så viktig att den förtjänar ett mer ingående svar. I anslutningsfördraget delades övergångsperioden upp i olika faser, på grundval av antagandet att dessa skulle utvärderas grundligt. Det implicita målet med dessa interimsfaser är att sätta stopp för övergångsperioderna, och ju förr det sker desto bättre. Jag är fast övertygad om att fri rörlighet för arbetstagare är en av de främsta drivkrafterna bakom Europeiska unionens ekonomiska tillväxt, och med det menar jag också skapandet av arbetstillfällen. Därav följer att detta ligger i allmänhetens intresse.
Å andra sidan är jag också mycket medveten om att det här är en mycket känslig fråga. Jag upprepar att vårt mål är att lägga fram en rapport som betraktas som auktoritativ, och med det menar jag att den ska vara oantastlig metodologiskt sett. Enskilda länder kommer naturligtvis att fatta sina egna beslut i linje med fördraget, och de kommer att kunna besluta vad som är rätt för dem på grundval av fakta. Kommissionen har ingen som helst avsikt att lösa upp eller förstöra arbetsmarknaden i något land. Syftet med anslutningsfördraget är emellertid att skapa en inre marknad och få till stånd fri rörlighet för arbetstagare på denna inre marknad, eftersom detta är ett av de fyra centrala värden som Europeiska unionen har och som ligger till grund för konceptet europeisk integration. Med tanke på detta anser jag att vi bör agera med vederbörlig snabbhet och erforderligt mod, efter att ha tagit ställning till all relevant information. Det behöver inte sägas att det är regeringarna som har ansvaret för att fatta beslutet. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Tack för att ni upprepar ert engagemang i principen om fri rörlighet för arbetstagare. Jag instämmer till fullo.
Jag vill dock fråga er om ni planerar att, från kommissionens ståndpunkt sett, undersöka eller analysera Förenade kungarikets och andra länders beslut att omedelbart öppna sina arbetsmarknader för fri rörlighet för arbetstagare, i motsats till de länder som inför restriktioner. Är detta något som ni planerar att göra, och kan ni tala om för oss om idén är genomförbar? 
Vladimír Špidla,
   . –  Det står utom tvivel att erfarenheterna från Förenade kungariket, Irland och Sverige är en värdefull informationskälla när man ska bedöma effekterna av att övergångsperioder avbryts eller inte tillämpas. Dessa erfarenheter måste utvärderas omsorgsfullt, och det kan mycket väl innebära att vissa studier används. 
Talmannen.
   – Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har löpt ut kommer frågorna nr 56–90 att besvaras skriftligen.(3)
Frågestunden är avslutad.


Talmannen
   . – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om utvidgning II. 
Olli Rehn,
   . – Herr talman! För några veckor sedan redogjorde jag för er om kommissionens slutsatser när det gäller Bulgarien och Rumänien. Det gläder mig att i dag kunna presentera kommissionens synpunkter på utvidgningsstrategin som helhet, på kandidatländerna Turkiet och Kroatien och på de potentiella kandidaterna på västra Balkan.
Utvidgning är ett av EU:s starkaste politiska instrument: den belyser EU:s ”mjuka makt”, eller makt att förändra, som har bidragit till att omvandla länder till stabila demokratier och blomstrande samhällen med en högre grad av ekonomisk utveckling och social välfärd. Det förblir i EU:s och våra medborgares grundläggande intresse att fortsätta med en omsorgsfullt förvaltad anslutningsprocess.
Kännetecknande för Barrosokommissionens utvidgningsstrategi är konsolidering. Vi måste vara försiktiga med nya åtaganden, men vi måste samtidigt stå fast vid våra åtaganden när länderna väl uppfyller de strikta villkoren för anslutning. Villkorlighet är nyckeln till vår makt att förändra, men det fungerar åt bägge håll: villkorlighet fungerar bara om länderna tror på EU:s engagemang i deras eventuella medlemskap.
Vi måste dessutom bli bättre på att föra fram målen för och utmaningarna i anslutningsprocessen och hur vi går till väga med länderna. Ett brett stöd från allmänheten är av största vikt för en hållbar utvidgningspolitik, nu mer än någonsin. Det är även upp till medlemsstaterna i synnerhet att propagera för och försvara den politik som de enhälligt har enats om.
Kommissionen gör naturligtvis sitt, och jag är väl medveten om de betydande ansträngningar som gjorts av Europaparlamentet och många av er därhemma.
När det gäller Turkiet och Kroatien började vi undersöka kapitlen för anslutningsförhandlingar för omkring tre veckor sedan. I lägesrapporterna undersöks i vilket läge länderna befinner sig, och i föranslutningsavtalen fastställs både kortsiktiga och medelsiktiga mål för att ta itu med de problem som har identifierats.
Det är en blandad bild, uppriktigt sagt. I Turkiet har djärva och betydelsefulla reformer som stärker rättsstatsprincipen och de mänskliga rättigheterna nu börjat genomföras, men genomförandet är och förblir samtidigt ojämnt. I rapporten betonas att Turkiet måste anstränga sig ytterligare när det gäller yttrandefrihet, kvinnors rättigheter, religionsfrihet, fackföreningars rättigheter, kulturella rättigheter och kampen mot tortyr och misshandel där en nolltoleranspolitik måste tillämpas i praktiken. I föranslutningsavtalet för Turkiet tas dessa frågor upp såsom åtgärder som prioriteras på kort sikt.
Vad som är positivt är att kommissionen nu erkänner Turkiet som en fungerande marknadsekonomi, så länge stabilisering och reformåtgärder upprätthålls fullt ut.
Kroatien har lyckats väl med att införliva EU-lagstiftning, men det krävs fortfarande stora ansträngningar för att reformera rättssystemet, bekämpa korruptionen, förbättra situationen för minoriteter och underlätta återvändandet för flyktingar samt att förstärka de administrativa strukturerna för genomförandet av gemenskapens regelverk. Kroatien måste naturligtvis också samarbeta fullt ut med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien så att de personer som fortfarande är på flykt slutligen ställs inför rätta. Vi kommer att övervaka detta åtagande mycket noggrant.
Kommissionens yttrande över f.d. jugoslaviska republiken Makedoniens ansökan om medlemskap i EU är en objektiv och rättvis bedömning. Bara några år efter att ha befunnit sig på gränsen till inbördeskrig har landet uppnått en anmärkningsvärd politisk stabilitet och demokratisk utveckling, särskilt tack vare genomförandet av Ohrid-ramavtalet. F.d. jugoslaviska republiken Makedonien är för närvarande den enda fungerande multietniska staten på västra Balkan och därmed ett typexempel på att en sådan multietnisk modell verkligen kan fungera. Kommissionen kan av dessa skäl rekommendera att f.d. jugoslaviska republiken Makedonien får status som kandidatland. Landet är dock ännu inte redo att inleda anslutningsförhandlingar. Kandidatstatus för f.d. jugoslaviska republiken Makedonien skulle bli en viktig politisk signal för hela regionen. Samtidigt driver kommissionen inte på för att rekommendera anslutningsförhandlingar innan landet är redo. Vi kommer att bedöma situationen regelbundet och rekommendera att man inleder förhandlingar endast när Köpenhamnskriterierna har uppfyllts på ett tillfredsställande sätt.
När det gäller Albanien, Serbien och Montenegro samt Bosnien och Hercegovina är det dags att djupare förankra våra förbindelser genom att förhandla om ett stabiliserings- och associeringsavtal med vart och ett av dessa länder. Med Albanien bör vi kunna göra detta i en nära framtid. När det gäller de andra två länderna förmodar jag att vi kan göra detta mot slutet av 2006, om de åstadkommer verkliga framsteg i fråga om reformer. Ett stabiliserings- och associeringsavtal är det första trappsteget mot Europeiska unionen, och det måste genomföras ytterst noggrant innan ytterligare steg kan beaktas.
Till följd av den objektiva rapporten och rekommendationen från FN:s särskilda sändebud Kai Eide håller förhandlingarna om Kosovos framtida status på att inledas. Kommissionen stöder till fullo de ansträngningar som FN:s sändebud med ansvar för statusförhandlingarna, Martti Ahtisaari, har gjort för att utarbeta en balanserad och hållbar lösning i Kosovo, och vi ska förstås ha ett nära samarbete med honom.
Vårt gemensamma mål måste vara en status med normer; det är av största vikt att minoriteters rättigheter och skyddet av kulturella och historiska platser garanteras för att uppnå en hållbar lösning som främjar stabiliteten i hela regionen. Jag kommer därför snart att lägga fram ett gemensamt dokument tillsammans med Javier Solana om EU:s politik för Kosovo. Vi måste också underlätta statusprocessen med lämpliga finansiella resurser, och kommissionen ber parlamentet att samarbeta i denna fråga. Jag räknar med ert stöd i denna mycket viktiga fråga för Europas säkerhet och stabilitet.
Varje land på västra Balkan tar ett steg framåt mot Europeiska unionen i höst. Vi sänder därför ett klart budskap om att EU förblir engagerat i deras medel- eller långsiktiga perspektiv på EU-medlemskap när vart och ett av länderna väl uppfyller våra strikta villkor. Dessa är sannerligen två sidor av samma mynt: utsikterna till EU-anslutning närmar sig steg för steg till följd av verkliga framsteg i att uppfylla EU:s villkor och kriterier.
Kommissionen förblir engagerad i EU-perspektivet för västra Balkan. Jag är säker på att jag kan räkna med ert stöd i denna mycket viktiga strävan.
Elmar Brok,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill tacka kommissionen för dess noggrannhet och dess ihärdiga ansträngningar för att driva processen framåt. Jag vill också tacka de många länder som försökt uppfylla kriterierna. Men det får inte råda något tvivel om att villkoren faktiskt måste uppfyllas och inte bara skjutas på framtiden. Bland dessa villkor ingår EU:s förmåga att ta emot nya medlemmar, även om vi fortfarande väntar på en förklaring av vad detta innebär i praktiken. Efter debatten den 3 oktober hoppas jag att kommissionen snart kommer att lägga fram ett förslag i denna fråga.
Jag delar kommissionsledamotens uppfattning att utvidgning är en av EU:s mest framgångsrika utrikespolitiska strategier, eftersom den har lett till stabilitet i Europa och bidragit till demokratins och de rättsstatliga principernas spridning där. Utsikten till EU-medlemskap är ett viktigt verktyg som gör det möjligt för länder att driva igenom interna reformer som i de flesta fall annars skulle vara omöjliga, med största sannolikhet av inrikespolitiska skäl.
Jag anser dock, mot bakgrund av att EU nyligen utvidgats med ytterligare tio länder och snart kan få två medlemsländer till, att vi måste klargöra att vi behöver en konsolideringsperiod, på samma sätt som ett företag måste konsolideras efter en tillväxtperiod. Den fråga vi måste ställa oss är om vi vill återupprätta balansen mellan fördjupning och breddning, bekräfta våra planer på att se till att det utvidgade EU kan agera och återigen inrikta oss på frågan om politisk enighet, eller om vi ska låta EU försvagas till enbart ett frihandelsområde.
Denna rapport har kallats en strategirapport, men jag anser att det saknas klargöranden i vissa frågor, bl.a. frågan om hur en övergripande strategi bör se ut och vilken inre struktur och vilka yttre gränser vårt EU bör ha i framtiden. En rapport av detta slag kan naturligtvis inte besvara den sistnämnda frågan i någon detalj, eftersom den behandlar en pågående process. Men som jag ser det är det hög tid att vi kommer fram till var vi står i dessa frågor, så vi kan gå framåt och inte ägnar all tid åt isolerade fall, vilket leder till det slags automatiska agerande som innebär en risk för EU. Vi bör också överväga om det inte vore en god idé att finna ett alternativ till fullvärdigt medlemskap och till grannskapspolitiken, åtminstone på kort sikt. Det skulle ge länder möjlighet att inrikta sitt utvecklingsarbete mot EU-medlemskap, samtidigt som negativa konsekvenser för EU:s utvecklingskapacitet skulle undvikas. Detta alternativ skulle kunna ha tidigare årtiondens europeiska ekonomiska samarbetsområde som förebild. Jag beklagar att kommissionen inte föreslagit några sådana initiativ utan i stället fastnat i alltför många detaljer och inte vågar tänka stort. 
Jan Marinus Wiersma,
   . – Herr talman! En framgångsrik integration av länderna på västra Balkan med Europa är av oerhörd vikt för den regionen och för Europa som helhet. Det är också en av de politiska prioriteringarna för min grupp, socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet. Vi har därför utarbetat en ståndpunkt om framtiden i Europa för länderna på västra Balkan, som fastlagts i ett utvidgat strategidokument som nu offentliggjorts. Först och främst kommer vi även i fortsättningen att ge vårt fulla stöd till Thessalonikiagendan. Vi måste uppnå varaktig fred, stabilitet och välstånd på Balkan inom ramen för en process för integration med EU och givetvis med medlemskap som slutmål.
Något vi måste prioritera i den processen är att försöka lösa de problem som är utmärkande för hela regionen. För en framgångsrik integration med EU krävs visserligen konsolidering av demokrati och rättsstatliga principer, ekonomisk utveckling, invandringspolitik, samarbete med domstolen i Haag och bekämpning av korruption och brottslighet, men dessa saker hänger också nära samman med den regionala säkerheten och stabiliteten i regionen, som fortfarande är bräcklig. Därför påverkar dessa problem inte bara de bilaterala förbindelserna mellan länderna på Balkan och EU, utan det är länderna själva som har mest att vinna på denna process.
Det ömsesidiga samarbetet mellan länderna på västra Balkan är följaktligen ett grundläggande inslag i vår strategi. EU måste tillhandahålla stabila ramar, men den dynamik som krävs för att lösa problemen måste i slutändan komma från regionen själv. Detsamma gäller de hinder som fortfarande finns. Regionala politiker måste ta sitt ansvar när det gäller att fatta beslut om statsstrukturen i Bosnien och Hercegovina, förbindelserna mellan Serbien och ett antagligen självständigt Montenegro samt Kosovos ställning.
Vi måste också uppmärksamma den positiva utvecklingen, om än med ett sunt inslag av försiktig optimism. Bosnien har gjort ett genombrott i och med reformen av polisväsendets byråkrati, vilket innebar en betydande eftergift från landets serbiska del. Att kommissionen vill ge f.d. jugoslaviska republiken Makedonien status som kandidatland är ett tecken på de kontinuerliga framstegen i det landet.
Slutligen ställer vi oss bakom kommissionens tre ledord för utvidgningen – konsolidering, villkorlighet och kommunikation – men jag hoppas snart få återkomma till den sista punkten, för ett brett stöd för den fortsatta utvidgningen även i våra egna länder är en förutsättning för att den ska lyckas. 
István Szent-Iványi,
   . – Herr talman! Den viktigaste aspekten av utvidgningspaketet är att det ger länderna på västra Balkan tydliga framtidsutsikter. Det avsnitt där man rekommenderar att f.d. jugoslaviska republiken Makedonien ges status som kandidatland är särskilt positivt. Det innebär ett erkännande av den utveckling som Makedonien genomgått och de ansträngningar som gjorts de senaste åren. Samtidigt är det i sin ordning att inget datum fastställts för inledande av anslutningsförhandlingar, eftersom varken Makedonien eller EU är redo för detta i nuläget. Låt oss hoppas att både Makedonien och EU kommer att vara redo att inleda förhandlingar inom några år.
EU förväntar sig två saker av länderna på västra Balkan: att de avslutar det tragiska kapitlet i sin nutidshistoria och att de överlämnar krigsförbrytare som Ante Gotovina, Ratko Mladić och Radovan Karadžić till Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien i Haag. Dessutom förväntas de göra allt som står i deras makt för att återupprätta freden mellan etniska grupper. Med andra ord måste de förstärka minoriteternas rättigheter och se till att detta görs på bred grund, oavsett om det är i Vojvodina eller Kosovo. Vi förväntar oss också att de ska intensifiera sina insatser för att uppfylla anslutningsvillkoren, utnyttja den potential som ligger i regionalt samarbete och öppna sina gränser.
Ett verkligt mått på integrationsförmågan hos länderna på västra Balkan är i vilken utsträckning de kan samarbeta med varandra. Jag hoppas att de kommer att kunna göra det och att de bevisar det genom att slutföra sina förberedelser för integration med EU. 
Joost Lagendijk,
   . – Herr talman! Jag är övertygad om att många historiker kommer att skriva doktorsavhandlingar om vad som egentligen hände i Europa våren 2005 i fråga om inställning, klimat och humör med avseende på utvidgningen. Berodde det på att vi inte kommit över 2004 års utvidgning? Eller på att två länder sa nej i folkomröstningarna om konstitutionen? Inte vet jag, och det kommer inte att stå klart förrän senare, men faktum är att EU:s utvidgning står i brand. Många tror att merparten av EU:s befolkning är motståndare till den, och många politiker är alltför nöjda med att kunna gömma sig bakom dessa skeptiska medborgare.
Det gläder mig därför inte bara att kommissionen har intagit en bestämd hållning utan också att den på ett övertygande sätt – som jag stöder – tar ställning för EU:s utvidgning, som vi hittills sett är en av EU:s framgångssagor. Det vore därför oerhört kortsynt av oss att bryta våra löften till Rumänien, Bulgarien, Turkiet och Kroatien och länderna på västra Balkan.
Det gläder mig emellertid också att kommissionen dragit vissa väsentliga slutsatser av processen så här långt. Slutsatserna går ut på att det är viktigare att förverkliga utvidgningen i praktiken än att ge löften, att – och här upprepar jag Elmar Broks ord – EU självt också bör vara förmöget att ta emot nya länder, att varje land måste bedömas med utgångspunkt i fakta och inte med automatik samt slutligen att framtida utvidgningar bara kan lyckas om politikerna visar prov på politiskt ledarskap och är beredda att försvara utvidgningen mot den skepsis som kan finnas bland allmänheten.
Om kommissionen fortsätter sitt engagemang för utvidgning av det slaget – dvs. utvidgning grundad på fakta i stället för på löften eller automatik, utvidgning grundad på en politisk vision och analys i stället för på opinionsundersökningar – då kommer även min grupp att ge den vårt helhjärtade stöd. 
Cristiana Muscardini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den andra utvidgningsfasen utgör ytterligare ett steg mot Europas fullständiga återförening. Den 1 maj 2004 är ett datum som skrivit in sig i vår kontinents historia, inte bara på grund av den politiska tyngd vi fått utan även på grund av den kulturella berikning som utvidgningen inneburit för oss.
Det är viktigt att fortsätta på denna väg, men först efter att ha konsoliderat dagens union och utan att förlora de grundläggande förutsättningarna för andra länders anslutning ur sikte: respekt för gemenskapens regelverk och EU:s grundläggande principer. Detta är inte bara en formalitet, och det blir en konkret fråga när lagarna i de länder som ansökt om medlemskap strider mot dessa principer.
Som jag framhöll i min skriftliga fråga av den 26 oktober 2005 fortsätter diskrimineringen av italienska medborgare i Kroatien när det gäller tillträdet till fastighetsmarknaden – något som övriga EU-länder garanteras. Herr kommissionsledamot! Jag vill fråga er om det är godtagbart att ett land som vill ansluta sig till EU ställer förhandsvillkor för medborgare i en medlemsstat i tydlig strid med EU:s principer, och om kommissionen kan tänkas ta upp erkännande av fritt tillträde till den kroatiska fastighetsmarknaden för italienska medborgare vid förhandlingarna.
Diskriminering får oöverskådliga konsekvenser på det mänskliga och civila planet, bortsett från dess negativa juridiska innebörd. Institutioner som tillämpar diskriminering kan inte betraktas som trovärdiga eller tillförlitliga. Principen om likhet inför lagen skiljer civiliserade och demokratiska länder från länder som inte kan betraktas som sådana om inte deras rättsväsende genomsyras av denna princip.
Vi är inte motståndare till att Kroatien blir medlem i EU, men det kan bara ske på villkoret att landet respekterar de regler om fast egendom som godtas i hela västvärlden och att man slutligen löser den utdragna konflikten med landsförvisade från Giulia och Dalmatien som fortfarande väntar på rättvisa. 
Camiel Eurlings (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag håller med många här om att utvidgningen har varit en av EU:s framgångssagor, både för de nya länderna och för den gamla unionen. Samtidigt måste vi inse att en viss obalans har uppstått mellan fördjupning och breddning. Fördjupningsprocessen borde ha slutförts i Nice, vilket dock inte skedde, medan breddningen kom senare. Det är bekymmersamt att fördjupningen ännu inte ägt rum. Jag vill säga till min parlamentskollega Jan Marinus Wiersma att 80 procent inom mitt parti stödde konstitutionen. Om hans parti röstar på samma sätt nästa gång kan vi nog få ett gott resultat i Nederländerna.
Samtidigt måste vi, innan utvidgningsprocessen inleds, återfå en viss trovärdighet, och det betyder att vi måste ta utvidgningskriterierna på större allvar än någonsin. När kriterier fastställs, för både ekonomi och utvidgning, måste de uppfyllas. I annat fall kommer vår trovärdighet att bli lidande. Ett av kriterierna är absorptionsförmåga. Vi kommer att behöva tillräckligt stöd, både institutionellt sett och från befolkningarnas sida, för att kunna genomföra framtida utvidgningar.
Jag vill nu övergå till att tala om de kriterier som gäller länderna själva. Även de kriterierna måste vi ta på allvar. När det gäller Rumänien och Bulgarien hoppas jag verkligen att de kommer att kunna ansluta sig 2007, men det kommer att vara avhängigt av deras framsteg under det kommande halvåret. Vad Turkiet beträffar måste vi, om vi vill komma framåt, klargöra att lagstiftningen om individuell och generell yttrandefrihet måste ändras, att Cypernfrågan måste lösas med hänsyn till båda sidor, och att vi, när det gäller exempelvis religionsfrihet, inte kan vänta i ytterligare fem år tills Turkiet håller val igen innan något verkligen görs.
Kommissionen har nu tydligt sagt att saker kan göras på kort sikt. Vi stöder kommissionen på denna punkt, och jag tror att vi gör rätt i att vara försiktiga när det gäller att släppa in nya kandidatländer just nu. Samtidigt bör vi se om vårt eget hus och framför allt visa att vi tar mycket allvarligt på förfarandena. Herr kommissionsledamot! Som européer måste vi alla kraftigt ta avstånd från de populister som skrämmer folk för utvidgningen, men det vore fel att förväxla dem med människor som är uppriktigt angelägna om att den rätta balansen ska åstadkommas mellan fördjupning och breddning. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tala om för Camiel Eurlings att en del av problemet mycket väl också kan vara att alltför många politiker talar om svårigheterna och problemen med utvidgningen och alltför få om dess fördelar.
På en punkt håller jag dock med honom, och det är att vi måste planera noggrant och omdömesgillt för kommande utvidgningar. Jag vill i korthet kommentera tre länder på Balkan, först Kroatien. Som föredragande för Kroatien gläder det mig att vi inleder förhandlingar med det landet. Många utmaningar återstår, och kommissionsledamoten har nämnt några av dem. Till denna lista skulle jag framför allt vilja lägga brottsbekämpning, eftersom det fortfarande är en källa till enorma problem i vissa kroatiska regioner, där rättsväsende och förvaltning inte riktigt lever upp till dagens standarder. Med anknytning till dagens ämne vill jag också påminna Kroatien om att vi ännu inte bör tala om när anslutningen kommer att ske, eftersom ingen av oss kan besvara den frågan. I stället bör vi tala om att vidta nödvändiga åtgärder för att se till att vi kan fastställa ett önskvärt anslutningsdatum.
När det gäller Makedonien är jag medveten om att vissa av landets medborgare nog är besvikna över att inga förhandlingar inletts. I stället bör de dock se det som ett incitament att vidta de åtgärder som måste vidtas innan förhandlingarna kan inledas och innan ett datum kan fastställas för förhandlingsstarten. Som jag ser det kan den kompromiss som nåtts mellan de olika etniska grupperna i Makedonien med rätta betraktas som en framgång, särskilt med hänsyn till genomförandet av Ohridavtalet.
När det sedan gäller Kosovo anser jag att den hållning som kommissionsledamoten intar i sin rapport är av helt avgörande betydelse, och jag vill be honom att stå fast vid denna hållning. Det är uppenbart att denna rapport präglas av sympati för Kosovo, samtidigt som den innehåller kritik mot de oacceptabla förhållanden som fortfarande råder där, såväl politiskt och ekonomiskt sett som när det gäller minoriteter. Detta är en av få rapporter från kommissionen som är både uppriktigt kritisk och objektiv.
Frågan om ställning och standarder dyker upp gång på gång. Enligt min mening kan vi inte bevilja något land självständighet eller erbjuda det närmare förbindelser med EU om det inte uppfyller europeiska standarder. Jag vill definitivt ge Kosovo en hjälpande hand, men jag vill också definitivt att landet ska uppfylla europeiska standarder. Detsamma gäller majoriteten i Kosovo, som vi kämpat så hårt för de senaste åren. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Kommissionsledamot Olli Rehn har rätt i att en omsorgsfullt förvaltad utvidgningsprocess är ett av EU:s starkaste och mest framgångsrika politiska instrument. Vi måste anstränga oss för att entusiasmera våra medborgare. För att vara lite lättsinnig så skulle kanske marknadsföringen av utvidgningen underlättas om vi kunde visa upp snygga unga män som han som figurerar i den polska reklamen med rörmokare, men jag ska inte vara sexistisk.
Vi måste även erbjuda medborgarna i kandidatländerna någon konkret belöning för de stora ansträngningar de måste göra inför EU-medlemskapet, men EU:s viseringssystem för västra Balkan är ett oöverstigligt hinder för kommunikation genom resor. Det bidrar till att undertrycka just de sektorer i samhället som EU bör göra sitt bästa för att främja.
Vid en konferens i maj i år sa kommissionsledamot Olli Rehn att han var optimistisk om utsikterna till framsteg när det gäller att lätta på den börda som visumen utgör. Jag hoppas att vi närmar oss den dagen. Jag inser att det är mycket långt kvar till en total liberalisering av viseringsreglerna, men viseringslättnader för vissa grupper, i likhet med dem man diskuterar eller förhandlar om med Ryssland, Ukraina och Kina, skulle i hög grad bidra till att visa EU:s engagemang för en framtida utvidgning. På kort sikt skulle det stärka moralen, framtidsutsikterna och perspektiven för dem på västra Balkan. Att 70 procent av universitetsstudenterna i Serbien aldrig har lämnat landet måste ge näring åt den slutna politiska kulturen där.
EU:s överväganden om inre säkerhet är viktiga, men de får inte ta över så att den vidare regionala säkerheten äventyras. Låt oss inte göra så att den kriminella minoriteten håller de övriga som gisslan. 
Gisela Kallenbach (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Låt mig gratulera er till de slutsatser ni dragit av framstegsrapporterna om länderna på västra Balkan. Dessa slutsatser speglar parlamentets egen ståndpunkt, vilket innebär att ni bidrar till att se till att EU uppvisar vederhäftighet och konsekvens genom att hålla fast vid sina tidigare beslut. Detta är enligt min mening desto viktigare vid en tidpunkt som denna, när debatten tyvärr alltför ofta inriktas på EU:s kris och dess begränsade förmåga att ta emot nya medlemmar. EU:s försök till krishantering i f.d. Jugoslavien i början av 1990-talet var ett misslyckande; det ligger i vårt eget intresse att nu ge regionen en färdplan mot ett framtida EU-medlemskap.
Låt mig också få komma med några specifika rekommendationer. Vi bör dra lärdom av de tidigare utvidgningarna, och det civila samhällets uppbyggnad bör stödjas genom utbildnings- och demokratiseringsprogram. Medborgarna bör i högre grad än hittills förberedas för EU-medlemskap, och de bör vara med från början. Det är bra att särskild uppmärksamhet har ägnats åt skydd och integration av minoriteter, men för att kunna slå vakt om sådant på lång sikt behöver vi nya instrument för att se till att EU fortsätter att utöva inflytande och har tillgång till kontrollmekanismer under tiden efter en anslutning. Så snart associeringsavtal har ingåtts bör instrument som redan visat sig effektiva och framgångsrika omedelbart tas i bruk, så att de lokala politikerna verkligen engageras. I detta sammanhang vill jag bl.a. uppmärksamma er på parlamentets beslut att alla regeringar i regionen bör upprätta nationella utvecklingsplaner. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Herr talman! När det gäller det dialektiska förhållandet mellan konsolidering, fördjupning och utvidgning ansluter jag mig till Elmar Broks syn.
Låt mig inrikta mig på Greklands kreativa roll som en faktor för politisk och ekonomisk stabilitet i området, en roll som jag tror är både synlig och känd.
För det första gav vi konkret stöd till Bulgariens och Rumäniens anslutning till EU. Vi var först med att ratificera akterna för dessa två länders anslutning till EU.
För det andra stödde vi Turkiets orientering mot Europa, med målet att landet skulle rätta sig efter internationell rätt och gemenskapens regelverk. Ändå fortsätter emellertid ockupationen av mark i Cypern, kränkningen av grekiskt luftrum som utgör en anledning till krigsförklaring, kampanjen mot religionsfrihet och hoten mot det ekumeniska patriarkatet.
För det tredje bygger Albaniens ekonomiska fortlevnad i hög grad på den valuta som förs in av albanska medborgare som arbetar i Grekland. Grekland är i förhållande till sin befolkningsstorlek EU:s största värdland för invandrare.
För det fjärde stöder vi f.d. jugoslaviska republiken Makedoniens orientering mot Europa.
Kommissionsledamoten påpekade nyligen i Skopje att Grekland är den största investeraren i detta land; det stämmer, och det var glädjande att höra. Ändå, herr Swoboda, möts vi alltid av en omedgörlig inställning i namnfrågan, propaganda som bortser från historien och historiska och kulturella aggressioner.
Den fråga som inställer sig är varför vi stöder de europeiska strävandena i länderna i vår region. Det beror på att vi vill att fred, stabilitet och välstånd ska sprida sig och få fäste i hela området.
Mina damer och herrar! De berörda länderna ansvarar för att till fullo anamma och tillämpa EU:s principer, värderingar och bestämmelser. Men EU och alla dess politiska och institutionella organ samt dess medlemsstater har rätt att styra deras integration.
Det är en gemensam utmaning. 
Borut Pahor (PSE ).
   – Jag instämmer i stort sett med kommissionens rapport eftersom jag stöder EU:s fortsatta utvidgning. Jag kan dock konstatera att inget sägs om att utvidgningens omfattning måste stå i proportion till EU:s absorptionsförmåga.
I rapportens slutsatser betonas också upprepade gånger kravet på att enskilda länder som ansöker om EU-medlemskap måste uppfylla alla villkor. Jag anser att detta är ett både legitimt och rättvist krav eftersom det placerar alla länder som vill ansluta sig till EU i en likvärdig position.
Jag är dock, i likhet med många av mina kolleger, övertygad om att EU självt måste uppfylla villkoren för ytterligare utvidgning. Personligen kan jag inte föreställa mig att en utvidgad union kommer att kunna fungera tillfredsställande om den inte dessförinnan antar konstitutionsfördraget eller på något annat sätt gör de ändringar som krävs av de gällande fördragen.
För att undvika missförstånd vill jag framhålla att jag stöder en fortsatt utvidgning av EU, samtidigt som jag dock anser att Europeiska kommissionen, när den utarbetar detta slags rapporter om utvidgningen, även måste lägga särskild tonvikt vid betydelsen av unionens fortsatta konsolidering.
Slutligen vill jag, eftersom vi har kommissionsledamoten hos oss i dag, ställa en fråga till honom om Kosovo, som han ägnat särskild uppmärksamhet. Den slovenske presidenten Janez Drnovšek presenterade nyligen ett initiativ gällande Kosovos självständighet. Detta initiativ, som jag ser som värdefullt, innehåller ett antal konkreta villkor för Kosovos självständighet. Jag vill fråga kommissionsledamoten om han känner till initiativet och skulle vilja kommentera det. 
Zbigniew Zaleski (PPE-DE ).
    –  Herr talman! EU:s utvidgning är en utmaning som innebär risker men som också är värd våra ansträngningar. EU har beslutat att genomföra en utvidgning som omfattar ytterligare två länder, Kroatien och Turkiet. Olika invändningar har rests, främst gällande det senare landet, och det kommer att ta lång tid för EU:s medborgare, snarare än kommissionen eller parlamentet, att vänja sig vid tanken på dess anslutning till EU.
EU har vidtagit särskilda åtgärder, som går under benämningen föranslutningsinstrument, till stöd för de förändringar som förväntas äga rum i Kroatien. Arbetsgruppen föreslog att ett särskilt instrument skulle inrättas för att främja mänskliga rättigheter, men tyvärr avvisades detta förslag. Det är synd att detta instrument inte inrättades, för ett demokratiskt samhälle och en demokratisk stat kan bara byggas på en lämplig grund. I många fall är inte denna grund en regering eller ett parlament eller en president som valts av folket, utan en nation av fria och ansvarstagande medborgare som älskar sitt hemland. En nation kan mycket väl behöva mer hjälp med att formulera subjektiva trossatser av detta slag än med att utveckla sin ekonomi eller förvaltning.
Den andra fråga jag vill uppmärksamma kommissionen på är parlamentets roll när det gäller att utarbeta en strategi för stödet inför anslutningen och att övervaka tillämpningen av denna strategi och utvecklingen av inhemska sociala, politiska och religiösa processer. Med vederbörlig respekt för kommissionens förmåga vill jag klargöra att den inte bör vara ensamt ansvarig för instrumenten och politiken som helhet. Parlamentet måste åtminstone vara en likvärdig partner med medbeslutanderätt, och det måste vid behov fungera som en objektiv och tillförlitlig skiljedomare. Det kan hävdas att det var tillräckligt för kommissionen att följa rådets instruktioner, medan parlamentet spelade en underordnad roll, när EU bara hade 15 medlemsstater. Nu har EU emellertid 25 medlemsstater, och snart finns det 27 aktörer på den europeiska scenen, men framtida utvidgningar kommer att bli resultatlösa om inte de valda företrädarna i denna kammare spelar en mycket aktiv roll.
Sammanfattningsvis vill jag göra fullständigt klart att kommissionen och rådet bör och måste ta hänsyn till de förslag, idéer, visioner och den kritik som framförs här i kammaren, till gagn för medborgarna i EU:s medlemsstater. EU:s slutgiltiga gränser har ännu inte fastställts, och vi måste arbeta tillsammans mot detta mål. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Strategin för utvidgning och integration med EU:s institutioner är EU:s enda trovärdiga och verkningsfulla förslag, det enda starka incitament som kan sätta i gång förändrings- och reformprocesser.
Vad vi ser i dag i förbindelserna mellan EU och kandidatländerna är en ömsesidig misstro som inverkar negativt på den allmänna opinionen i Europa. Vi kan inte kräva förändringar och reformer utan ett tydligt mål för den framtida integrationen. Samtidigt kan vi inte garantera någon framtida integration om det inte finns tecken på kontinuerliga framsteg i genomförandet av reformerna. Detta gäller Turkiet.
När det gäller Turkiet ser vi i dag en betydande uppbromsning av reformtakten till följd av en allvarlig brist på politisk vilja att fullgöra vissa åtaganden. Hur tänker EU reagera om Turkiet håller fast vid denna inställning? Inställningen till mänskliga rättigheter och minoriteters rättigheter? Inställningen gentemot Cypern. Det är detta som leder till misstro och förtroendekris bland EU:s medborgare.
Med sina förslag om att stärka EU:s strategi i fråga om Balkan går Europeiska kommissionen definitivt i rätt riktning och bekräftar den strategi som antogs vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki 2003. Stöd för de europeiska strävandena i länderna på västra Balkan, med framtida integration med EU:s institutioner som mål, är en investering i EU:s egen säkerhet. Förhandlingarna om ingående av stabiliserings- och associeringsavtal med Albanien, Serbien, Montenegro samt Bosnien och Hercegovina måste fortsätta obehindrat.
Jag vill också för kommissionsledamoten föreslå en tydligare tidtabell för slutförandet av dessa förhandlingar, som ett starkt incitament för dessa länder. Montenegros eventuella utbrytning får inte inverka negativt på förhandlingarna med Serbien. Serbien spelar en avgörande roll för stabiliteten på Balkan. EU och Europeiska kommissionen måste hålla en hög profil i förhandlingarna om Kosovos slutliga status, i enlighet med principerna i internationell rätt. Kommissionen måste dock ägna särskild uppmärksamhet åt Kosovoserbernas minoritetsrättigheter.
Avslutningsvis vill jag säga att jag till fullo ställer mig bakom kommissionens förslag om att ge f.d. jugoslaviska republiken Makedonien status som kandidatland. När det gäller den ännu olösta namnfrågan vill jag påpeka att den måste lösas gemensamt av båda parter och att ledningen i Skopje tyvärr fastnat i det förflutnas återvändsgränd. 
Doris Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! I princip utgör kommissionens förslag en välkommen utveckling, och dess utvidgningsstrategi för västra Balkan är alldeles riktig. Det är också positivt att kommissionen nu formellt bekräftat att länderna på västra Balkan på medellång sikt har möjlighet till EU-medlemskap. Detta är oerhört betydelsefullt för den framtida utvecklingen i denna region, eftersom det på lång sikt är det enda som kan ge fred i denna del av Europa, som haft ett så problematiskt förflutet.
Samtidigt vill dock gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater uppmana kommissionen att göra en individuell och detaljerad bedömning av huruvida varje kandidatland på västra Balkan lämpar sig för EU-medlemskap, innan några bindande datum fastställs för inledande av anslutningsförhandlingar, och innan några tidtabeller för anslutningen upprättas. Kommissionen får inte göra samma misstag med länderna på västra Balkan som i fallet med Rumänien och Bulgarien och framför allt i fallet med Turkiet, när en tidpunkt fastställdes alltför tidigt, innan kriterierna uppfyllts till fullo. Den europeiska allmänhetens reaktion på en sådan åtgärd skulle bli ett ännu större motstånd mot andra länders anslutning till EU, samtidigt som överdrivna krav skulle ställas på länderna på Balkan när det gäller deras reformkapacitet. Detta är något vi definitivt inte kan riskera i denna mycket instabila region, som delvis härjats av inbördeskrig fram till nyligen.
Som kommissionsledamoten själv konstaterade är det uppenbart att betydande framsteg nåtts genom reformerna. Kommissionen har rätt i att Kroatien och Makedonien har gjort de största framstegen, och de har därför redan erkänts som kandidatländer eller kommer, såsom i Makedoniens fall, snart att erkännas som sådana. Detta bör också fungera som ett incitament för grannländer som av olika skäl hamnat på efterkälken på vägen mot EU-medlemskap.
Vart och ett av dessa länder har sina egna svårigheter att brottas med. Albanien måste återhämta sig från årtiondena av kommunism under Enver Hoxha, när landet liknade ett högsäkerhetsfängelse. Bosnien och Hercegovina måste försona sig med mardrömsåren av fördrivning, mord och krig och axla den börda landet ålades genom Daytonavtalet, ett missfoster som gjorde slut på kriget men inte utgjorde någon plattform för goda styrelseformer och samarbete. Serbien kämpade länge för att göra sig fritt från sin diktator, och det är ännu oklart hur länge statsförbundet med Montenegro kommer att vara. Slutligen måste Kosovos ställning fastställas utan dröjsmål, genom ett avtal mellan Belgrad och Pristina som åstadkoms genom medling av det internationella samfundet. Det gladde mig att höra kommissionsledamoten säga att kommissionen skulle lägga fram ett initiativ och en strategi i denna fråga.
Västra Balkan och vår utvidgningsstrategi för denna region är ett eldprov för vår europeiska politik. 
Guido Podestà (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag delar de synpunkter som Olli Rehn lagt fram för parlamentet i fråga om de länder som omfattas av stabiliserings- och associeringsprocessen. Olika ledamöter har påpekat att detta område, även om det fortfarande befinner sig i ett känsligt läge, visar positiva tecken genom att följa den väg som kännetecknat EU:s tidigare utvidgningar.
Utvidgningen har varit en positiv process ända sedan förberedelsestadiet. Själva utsikten till förhandlingar har mycket ofta påskyndat de östeuropeiska ländernas övergång från totalitära regimer till engagerade och välmående demokratiska regeringar och har också inspirerat till känsliga och svåra reformer i Turkiet.
Jag måste emellertid också gå in på vad Elmar Brok sa. Vi står inför en utvidgning som omfattar de tio länder som redan anslutit sig, till vilka vi måste lägga Bulgarien och Rumänien, länder som enligt min mening förtjänar vår uppskattning för de ansträngningar som gjorts, något som kommissionsledamoten också konstaterade när han presenterade sin rapport förra månaden.
Jag anser dessutom att detta är ett lämpligt tillfälle att också tala om de nya kandidatländerna. Jag märkte att Cristiana Muscardinis ord framkallade munterhet hos vissa ledamöter, fast de i själva verket borde tas under allvarligt övervägande. Jag menar att Kroatien i själva verket borde inta en mer konsekvent hållning med avseende på de olika problem som identifierats när det gäller fritt tillträde till fastighetsmarknaden. Detta bör tas på allvar, för som jag ser det har konsekvensen inga geografiska gränser.
Vi uppmanar de länder som vill ansluta sig till EU att visa prov på sådan konsekvens, inte bara när det gäller ett fullständigt samarbete med Internationella brottmålsdomstolen, som kommissionsledamoten nämnde, utan även genom att uppfylla de villkor som måste vara gemensamma för alla länder som tror på en fri marknad och på demokratisk frihet. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är troligt att tre nya medlemsstater – Kroatien, Rumänien och Bulgarien – kommer att ansluta sig till EU före utgången av detta årtionde.
Kroatien har redan gjort ett enormt förarbete, och anslutningsförhandlingarna med detta land kan komma att bli de snabbaste i utvidgningens historia, förutsatt att viljan finns hos båda parter. Rumänien och Bulgarien har fortfarande mycket att göra för att komma i fatt när det gäller rättsväsende och minoritetsfrågor; det senare är en prioriterad fråga främst för Rumänien. Vår uppgift till våren kommer att vara att fatta beslut om ett slutgiltigt anslutningsdatum, och vi kommer att gå kritiskt men objektivt och öppet till väga i detta sammanhang.
Turkiet hör inte till Europa och kommer aldrig att göra det. Vårt mål är att erbjuda detta land ett privilegierat partnerskap, men det skulle ändå innebära att kriterierna måste uppfyllas. Jag skulle vilja be Olli Rehn kommentera lagen om religiösa stiftelser, för det är vårt bestämda intryck att Turkiets minoriteter, varav de flesta är kristna, fortfarande utsätts för en oerhörd diskriminering.
Det finns tre prioriterade frågor vi måste ta itu med i Sydösteuropa. Den första gäller Serbiens demokratisering, den andra konstitutionella och fördragsmässiga reformer i Bosnien och Hercegovina och den tredje Kosovos ställning och framtida självständighet. I det sammanhanget vill jag tala om för Borut Pahor att jag starkt stöder den slovenske presidentens initiativ, som jag tror är ett steg i rätt riktning.
Det är helt givet att alla dessa problem bara kan lösas i ett bredare europeiskt sammanhang. Jag skulle vilja ställa en fråga till kommissionsledamoten i detta avseende: vad betyder EU för oss? Är det bara en grupp nationalstater som använder utvidgningen som ett utrikespolitiskt redskap för att stabilisera omgivande nationalstater, eller vill vi verkligen ha ett starkt, federalt EU som är handlingskraftigt och kan göra sig gällande på den globala scenen?
Eftersom jag anser att det sistnämnda bör gälla vill jag klargöra att jag alltid varit för utvidgning och är det än i dag. Men vi behöver en tydligt avgränsad konsolideringsperiod, liksom en klar idé om den framtida institutionella grunden för vårt EU och om dess framtida gränser. Jag vill påpeka för kommissionsledamoten att jag ser de två sistnämnda frågorna som avgörande, eftersom detta är en debatt som vi hittills försökt undvika. 
Olli Rehn,
   . – Herr talman! Först och främst vill jag tacka ledamöterna för deras allmänna stöd för en omsorgsfullt förvaltad anslutningsprocess som syftar till att öka stabiliteten, säkerheten, friheten och demokratin i Europa. Jag tackar dem även för deras feedback och relevanta frågor.
Jag skulle vilja ta upp två eller tre huvudfrågor. Jag kommer att gruppera flera synpunkter eller frågor för att kunna ge ett mer koncist svar.
Elmar Brok, Camiel Eurlings m.fl. efterlyste en avvägning mellan fördjupning och utvidgning. Jag instämmer till fullo. Kommissionens politik är att sköta både fördjupning och utvidgning; båda är viktiga politiska mål för Europeiska unionen. Det är ett av skälen till att vi har framhållit behovet av att ta hänsyn till unionens egen kapacitet att ta emot nya medlemmar, så att en framtida utvidgning inte kommer att försvaga utan stärka unionen och vårt beslutsfattande inför de stora utmaningar som vi för närvarande står inför.
Om man ser till dess nutida historia har EU uppnått de största framstegen när det har fördjupats och utvidgats, om inte hand i hand så åtminstone parallellt. Sedan 1989 och Berlinmurens fall har vi fördjupat vår politiska integration genom att inrätta den inre marknaden, den gemensamma valutan och Schengenavtalet om fri rörlighet för personer, och vi har förstärkt den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Samtidigt har unionen utvidgats: vårt medlemsantal har mer än fördubblats, från 12 till 25. Denna parallella fördjupning och utvidgning bevisar att det är möjligt och att det även gynnar Europeiska unionen.
Inom den närmaste framtiden är det för EU mycket viktigt att fortsätta den konstitutionella reformen för att, enligt min åsikt, göra vårt beslutsfattande mer effektivt och verkningsfullt, öka demokratin och öppenheten och för att förstärka vår gemensamma säkerhets- och försvarspolitik.
När det gäller EU:s förhållande till utvidgning bör vi hålla tidsperspektivet i minnet: vi behöver lösningar till en konstitutionell reform relativt snart, under de närmaste åren; vi bör använda denna paus för eftertanke på ett effektivt sätt; vi bör också dra slutsatser av diskussionerna och reflexionerna och börja agera.
Vi kan inte invänta slutsatserna från förhandlingarna med Turkiet, vilket kanske tar tio till femton år. Det är ett alldeles för långt tidsperspektiv för våra egna interna utmaningar. Därför måste vi för Europas skull kunna lösa våra problem i samband med budgetplanerna eller våra institutionella frågor långt innan västra Balkan eller Turkiet ansluter sig till EU.
Min andra punkt rör Kosovo. Jag instämmer helt med Hannes Swoboda om att den största tjänsten EU kan göra nu för att förhandlingarna blir framgångsrika och vi får en hållbar lösning är att vi visar vårt stöd samtidigt som vi är kritiska. Rättsstatsprincipen och minoriteters rättigheter är själva kärnan i EU:s värderingar. Dessa värderingar är grundläggande för framsteg när det gäller det europeiska perspektivet på Kosovo eller västra Balkan.
Kommissionens roll är att främja en balanserad och hållbar lösning. Vi har ett nära samarbete med världssamfundet och FN:s sändebud med ansvar för statusförhandlingarna, Martti Ahtisaari, för att se till att oavsett vilket resultat statusförhandlingarna än ger så kommer det att vara förenligt med det europeiska perspektivet på Kosovo och västra Balkan.
För det tredje hänvisade Jan Marinus Wiersma, Doris Pack, István Szent-Iványi och Joost Lagendijk till regionala samarbeten på västra Balkan och framsteg som gjorts av enskilda länder. Jag håller helt och hållet med Jan Marinus Wiersma om att vår villkorlighet fungerar. Se till exempel på Bosnien och Hercegovina: den politik som utformats där är till stor del en konsekvens av de villkor som vi har ställt upp för landet i syfte att sluta ett stabiliserings- och associeringsavtal. Detsamma gäller för Serbien och Montenegro: De betydande framsteg som gjorts med hänsyn till Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien har varit resultatet av våra villkor för att inleda förhandlingar om stabiliserings- och associeringsavtalet. Vi måste göra en noggrann avvägning mellan villkorlighet och belönandet av framsteg när det gäller våra kandidatländer.
Nästa år hoppas jag att vi kommer att få se nya åtgärder för västra Balkan. Det österrikiska ordförandeskapet planerar att hålla en högnivåsammankomst under sin mandatperiod för att få en uppfattning och besluta om nästa steg i frågan hur man ska förbättra det politiska samarbetet, den ekonomiska utvecklingen och medborgarfrågor – såsom viseringslättnader – så att vi kan göra det europeiska perspektivet så konkret och påtagligt som möjligt för medborgarna och länderna i västra Balkanregionen.
Jag kan försäkra er om att kommissionen till fullo kommer att stödja det österrikiska ordförandeskapet. Jag är säker på att Europaparlamentet kommer att göra likadant. Jag ser verkligen fram emot att samarbeta med er. Jag räknar med ert stöd för en omsorgsfullt förvaltad anslutningsprocess för unionen. 
Talmannen. 
   – Debatten är avslutad.
Margie Sudre (PPE-DE )
   , . – Kommissionen och medlemsstaterna, som inte alls bryr sig om den allmänna uppfattning som kommit till uttryck vid folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna nyligen och inte kan nöja sig med det redan kontroversiella inledandet av anslutningsförhandlingar med Turkiet och Kroatien, har utvecklat en verklig passion för att utvidga EU.
Under starkt tryck från Förenta staterna tänker EU nu dramatiskt påskynda sin utvidgning mot Balkan; efter Kosovo och Serbien går man omedelbart vidare med Bosnien och givetvis Makedonien.
Det bör dock klargöras att ett förhastat öppnande av den Pandoras ask som Balkan utgör, vid en tidpunkt när EU saknar både konstitution och budget och regeringarna i alla stora länder på kontinenten är försvagade till följd av allvarliga interna svårigheter, är rena dårskapen.
Den franska delegationen i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater motsätter sig inte principen om en ny utvidgningsomgång på medellång sikt, men avvisar kategoriskt ett sådant överilat åtagande från EU:s sida gentemot dessa nya partner. 
Talmannen. 
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0310/2005) av Christine De Veyrac för utskottet för transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om information till flygpassagerare om vilket lufttrafikföretag som utför en viss flygning, och om medlemsstaternas utbyte av säkerhetsinformation (KOM(2005)0048 – C6-0046/2005 – 2005/0008(COD)). 
Jacques Barrot,
   . – Herr talman, herr minister, mina damer och herrar! Efter olyckan i Sharm el-Sheikh lade kommissionen den 16 februari fram ett förslag till förordning om information till flygpassagerare om vilket lufttrafikföretag som utför en viss flygning, och om medlemsstaternas utbyte av säkerhetsinformation. Detta förslag ingår i Barrosokommissionens prioriterade målsättning att vidta praktiska åtgärder för att uppfylla de europeiska medborgarnas förväntningar.
Förslaget innehåller två inbördes kompletterande delar: för det första, upprättande av en svart lista i EU över lufttrafikföretag som belagts med flygförbud eller vars trafikrättigheter begränsats av säkerhetsskäl, och, för det andra, information till flygpassagerare om vilket lufttrafikföretag som utför flygningen. De tragiska olyckorna i augusti visade att vi ständigt måste vara vaksamma och vidta beslutsamma åtgärder när det gäller flygsäkerhet.
Jag vill tacka parlamentet och framför allt er föredragande Christine De Veyrac, som på ett föredömligt sätt samarbetat med kommissionen och rådet för att underlätta ett snabbt antagande av långtgående bestämmelser. Särskilt utskottet för transport och turism har hjälpt oss att inrätta ett operativt instrument för att på EU-nivå införa förbud och begränsningar för flygbolag som bedöms som farliga. Dessa åtgärder kan genomföras utan att något trafikföretag diskrimineras, oavsett om det är europeiskt eller hör hemma i tredjeland, om det rör sig om reguljärflyg eller exempelvis charterflyg och om det är frågan om ett traditionellt flygbolag eller ett lågprisbolag. Åtgärderna ska vidtas på grundval av gemensamma säkerhetskriterier som tillämpas i alla EU-medlemsstater, och den nya förordningen kommer därmed att innebära att alla passagerare ges exakt samma säkerhetsgarantier. Fallet med Onur Air visade tydligt att EU:s medborgare inte kunde föreställa sig att det låg till på något annat sätt.
Dessa säkerhetsförbättringar bör åtföljas av större öppenhet. Offentliggörandet av förteckningen över flygbolag som belagts med förbud kommer att innebära ett antal fördelar. Det kommer att ge värdefull information till dem som vill resa utanför EU, där flygförbud inte kan tillämpas. Det kommer också att ge ökade rättigheter till passagerare som köper paketresor som innefattar en flygning som utförs av ett svartlistat flygbolag. Sist men inte minst kommer offentliggörandet av gemenskapsförteckningen att få avskräckande effekt genom att ett verksamt förbudssystem införs.
Vi måste göra mer när det gäller information. För att återupprätta passagerarnas förtroende och förhindra allmän panik i framtiden måste rätten till information göras så omfattande som möjligt. Passagerarna måste systematiskt få reda på lufttrafikföretagets identitet. Denna text ingår i en uppsättning samordnade åtgärder för att förbättra flygsäkerheten.
Jag skulle vilja erinra er om två åtgärder som jag på kommissionens vägnar tillkännagav vid plenarsammanträdet i början av september. För det första antog kommissionen i eftermiddags ett förslag om att utvidga de gemensamma flygsäkerhetsbestämmelserna till att även omfatta luftfart, certifiering av piloter och luftfartyg från tredjeland, och kommissionen har också utvidgat behörigheten för Europeiska byrån för luftfartssäkerhet (EASA) för att ge den beslutsbefogenheter på detta område.
För det andra arbetar vi för att stärka kontrollmekanismerna för luftfartyg från tredjeland inom ramen för direktiv 2004/36/EG om säkerheten i fråga om luftfartyg från tredjeland som använder flygplatser i gemenskapen, känt som SAFA-direktivet (Safety of Foreign Aircraft). EASA kommer snart att få i uppgift att samordna inspektionsverksamheten när det gäller dessa luftfartyg.
Herr talman, herr minister, ärade ledamöter! Tack vare parlamentets utomordentliga arbete har rådet och kommissionen redan lyckats nå en överenskommelse vid första behandlingen bara några månader efter kommissionens antagande av förslaget. Detta bådar sannerligen gott inför framtiden. Låt mig återigen uttrycka min stora uppskattning för parlamentets avgörande roll i samband med detta förslag. Jag kommer med stort intresse att lyssna till vad ledamöterna har att säga i den debatt som nu följer. 
Derek Twigg,
   . – Det är ett stort nöje att vara här i kväll och kunna lyssna på debatten och de enskilda inläggen från parlamentsledamöterna. Jag skulle också vilja säga till kommissionens vice ordförande att jag tyckte att hans tal var mycket intressant och informativt.
Jag vill ta tillfället i akt och gratulera föredraganden Christine De Veyrac och parlamentsledamöterna, särskilt dem i utskottet för transport och turism, för det hårda arbete som de har lagt ned i detta viktiga förslag. Jag vill även tacka redaktionskommittén från de tre institutionerna som har gjort det enklare att nå en överenskommelse i dag.
Rådet betraktar luftfartssäkerhet som högsta prioritet. Det delar er bestämda uppfattning att man bör fortsätta att ta initiativ för att se till att de flygplan som transporterar Europas medborgare runtom i världen är säkra. Vi är alla chockerade över antalet flygolyckor som inträffade i augusti och september i år, i vilka alltför många av våra medborgare omkom.
Mot bakgrund av dessa händelser tog parlamentet tillfället i akt att ändra kommissionens förslag. Ni lade fram ändringsförslag som syftade till att öka räckvidden för åtgärder på EU-nivå för lufttrafikföretagens säkerhet. Även om rådet i april hade enats om en allmän riktlinje om principen om informationsutbyte uttryckte ministrarna sitt stöd för detta nya mål vid mötet i rådet (transport) den 6 oktober.
Rådet anser att de förfaranden för att bedöma lufttrafikföretagens säkerhet som fastställs i förordningen är de mest lämpliga. Vi övervägde om en roll skulle kunna ges Europeiska byrån för luftfartssäkerhet men beslutade att det skulle vara förhastat: byrån håller fortfarande på att stärka strukturerna och förfarandena och rekryterar den personal som behövs för att sköta dess ansvarsområden. Vi bör därför vara försiktiga med att alltför snart ge byrån nya uppgifter.
Sakkunskapen och erfarenheten av att hantera lufttrafikföretagens säkerhet finns för närvarande i medlemsstaterna, och det är viktigt att utnyttja denna sakkunskap så att den kan tillämpas fullt ut för våra medborgares säkerhet. Processen att förbjuda lufttrafikföretag och att offentliggöra denna information är viktig, men vi bör inte bortse från de extra rättigheter som konsumenterna bör få.
Rådet håller med om att passagerarna bör få information om vilka lufttrafikföretag de bokar en flygning med och att de bör hållas informerade om ändringar hos lufttrafikföretagen när bokningarna väl är gjorda. Texten i dag utgör ett viktigt bidrag till båda dessa viktiga mål när det gäller säkerheten och konsumenterna.
Det gläder mig att en överenskommelse har nåtts och att den kommer att bidra till att gemensamma åtgärder vidtas på ett lägligt, öppet och välorganiserat sätt. Man kommer att kunna fastställa vilka lufttrafikföretag som inte uppfyller internationellt godtagbara säkerhetsnormer och se till att åtgärder vidtas för att förbjuda dem i hela EU och att information om sådana åtgärder offentliggörs. Att parlamentet, rådet och kommissionen har arbetat så konstruktivt tillsammans för att utarbeta texten är ett mått på den vikt vi alla lägger vid dessa mål.
Alla inblandade förtjänar beröm, särskilt föredraganden för hennes integrerade strategi för att nå en tidig överenskommelse. Jag har även förstått att den nyss inrättade redaktionskommittén bidrog till det snabba och effektiva sätt på vilket en överenskommelse nåddes vid första behandlingen. Det är uppenbarligen ett värdefullt instrument för framtida förhandlingar.
Jag skulle vilja avsluta med att säga att jag ser fram emot debatten och de enskilda inläggen, och jag är glad över att vara här i kväll. 
Christine De Veyrac (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Innan jag går in på själva sakfrågan skulle jag en gång för alla vilja veta hur talmanskonferensen upprättar föredragningslistor. Jag tänker inte nämna några exempel, men det händer ofta att vi diskuterar frågor som nästan ingen är intresserad av mitt på dagen, medan texter som berör många av våra medborgare, som den vi behandlar i kväll, eller järnvägspaketet, diskuteras sent på kvällen, praktiskt taget i smyg; jag ser förresten att Georg Jarzembowski och Gilles Savary är här. Detta ville jag ha sagt, även om det inte på något sätt förtar vår glädje över att ha nått en överenskommelse om denna text.
Jag vill inleda med att tacka skuggföredragandena och parlamentets avdelningar, liksom Europeiska kommissionen och rådet, för deras värdefulla och – det drar jag mig inte för att säga – vänskapliga samarbete. Vi har alla arbetat snabbt och effektivt för att nå en överenskommelse vid första behandlingen och därigenom sända ett positivt budskap till våra medborgare.
Som ni påminde oss om har sommarens tragiska händelser förstärkt vår skyldighet att anta nya åtgärder för att förbättra säkerheten för och informationen till flygpassagerare. Och det är ett ansvar vi har tagit på oss gemensamt.
Vi talar om flygsäkerhet, men jag vill erinra om att lufttransport fortfarande är det absolut säkraste transportsättet. Samtidigt måste vi vara realistiska och komma ihåg att det inte finns något som heter nollrisk och att lufttransporternas dramatiska ökning under kommande år kan komma att leda till ett ökat antal olyckor. För att förhindra detta måste vi åtgärda bristerna i det nuvarande systemet genom att inrätta en europeisk mekanism som, som ett komplement till Internationella civila luftfartsorganisationens (ICAO) arbete, går längre när det gäller att förbättra flygsäkerheten. Det är i denna anda som betänkandet har utarbetats.
Om vi jämför Europeiska kommissionens ursprungliga ståndpunkt, dvs. offentliggörandet av nationella förteckningar, med den text vi har framför oss i dag, ser vi att vi kommit oerhört långt, och det är något som inte verkade möjligt för bara några månader sedan. Tack vare parlamentets bidrag är vi nu nära ett upprättande av en EU-gemensam svart lista, som upprättas på grundval av gemensamma kriterier och är tillämplig på hela EU:s territorium. Därigenom kommer våra medborgare att garanteras samma säkerhetsnivå, oavsett vilken flygplats i EU de använder, och – låt oss tala klarspråk – denna text är en stor seger för Europeiska unionen.
Jag skulle nu helt kort vilja komma tillbaka till den föreslagna förordningen mer i detalj och berätta hur denna förteckning först kommer att upprättas. När förordningen trätt i kraft kommer medlemsstaterna att ha en månad på sig att överlämna förteckningen över flygbolag som förbjudits att flyga över deras territorium, upprättad på grundval av de gemensamma kriterier som anges i bilagan till texten. Det kan gälla vilket flygbolag som helst som har rätt att flyga i EU, och även sådana som inte har denna rätt men vars luftfartyg kan komma att chartras inom EU. Inom en period på högst en månad kommer kommissionen att sammankalla en expertkommitté och besluta om lufttrafikföretaget ska tas upp på förteckningen eller inte. Sedan kommer alla flygbolag som tagits upp på gemenskapsförteckningen att beläggas med flygförbud på hela EU:s territorium. Gemenskapsförteckningen kommer vid behov att uppdateras på begäran av en medlemsstat eller kommissionen. Vidare kommer förteckningen att offentliggöras och spridas effektivt och brett till passagerarna, framför allt med elektroniska medel och med hjälp av affischer. Slutligen kommer passagerarna att ha rätt till ersättning eller ombokning om deras trafikföretag tas upp på förteckningen efter bokningen eller om det ersätts med ett trafikföretag som belagts med förbud.
Det var vad jag ville säga om den svarta listan, men det finns också ett avsnitt om information till passagerare, och förordningen innebär en skyldighet för biljettförsäljare: de måste informera passagerarna om vilket flygbolag de kommer att resa med. Denna information måste också lämnas till passagerare vid ändring av lufttrafikföretag. Slutligen föreskrivs i förordningen att medlemsstaterna ansvarar för att införa påföljder vid fall då skyldigheten att informera passagerarna inte fullgörs.
Vad förfarandet beträffar bör texten vara färdig för rådets godkännande i slutet av november, sedan den granskats av de två institutionernas juristlingvister.
Till sist, herr talman, vill jag säga några ord om Europeiska byrån för luftfartssäkerhet, eftersom jag anser att denna förordning ingår i en övergripande strategi för förbättrad flygsäkerhet i Europa. Nästa steg i processen blir därför att utvidga EASA:s behörighet, särskilt när det gäller certifiering av luftfartyg från tredjeland. Det gläder mig verkligen, herr kommissionsledamot, att ni presenterat detta förslag i dag. Som det ser ut nu kommer den förordning som vi diskuterar här i kväll att innebära att medborgarna har tillgång till EU:s svarta lista från och med början av 2006, och det är ett resultat jag är nöjd med. EU går mot en förbättrad flygsäkerhet. Och vi gör det med stora kliv. 
Georg Jarzembowski,
   . – Herr talman, herr vice kommissionsordförande, herr rådsordförande! Jag tror vi kan vara eniga om att föredraganden Christine De Veyrac förtjänar våra gratulationer för att ha nått ett sådant strålande resultat, och för att ha hjälpt rådet och parlamentet att på så kort tid finna en gemensam lösning på dessa problem. Hon har enligt min mening gett oss ett utmärkt exempel på hur parlamentet, kommissionen och rådet kan agera snabbt i liknande situationer, om det finns tecken på att passagerarnas säkerhet är hotad.
Jag hoppas att rådets ordförande kan lova oss att rådet kommer att nå en slutgiltig överenskommelse senast i december, så att denna förordning kan träda i kraft i början av nästa år.
Det är av avgörande betydelse att vi kan påvisa mervärdet av våra ansträngningar när det gäller EU:s lagstiftning, och det är lätt att se mervärdet av denna förordning. Vår överenskommelse om upprättandet av en gemensam svart lista för EU kommer att förhindra en situation där allmänheten skulle få intrycket att Tyskland begärt att ett flygbolag skulle få flygförbud medan Frankrike vägrat införa ett sådant förbud. Det skulle inte ha fört oss närmare vårt gemensamma säkerhetsmål. Gemensamma svarta listor kommer att sända ett tydligt budskap till allmänheten om att vi samarbetar för att skydda dem, och denna lagstiftning är därför ett utmärkt exempel på europeiskt mervärde.
Det handlar emellertid inte bara om att belägga flygbolag med flygförbud. Samma vikt bör fästas vid den andra aspekten av frågan, dvs. att ge information till allmänheten om vad som händer om man bokar en biljett och ett flygbolag sedan planerar att använda ett svartlistat plan. Passageraren måste få information om detta och få möjlighet att agera med utgångspunkt i denna information. Det har föreslagits att passagerare borde kunna antingen avboka sina biljetter och få full ersättning eller byta ut sina biljetter, och dessa förslag visar att vi är mycket flexibla när det gäller att skydda det allmänna intresset. Detta är ett gott resultat.
Herr rådsordförande! Vi invänder mot en utvidgning av befogenheterna för Europeiska byrån för luftfartssäkerhet, men denna meningsskiljaktighet kan vänta tills kommissionens meddelande står på föredragningslistan. Byrån bidrar till att ge oss alla ett gemensamt perspektiv.
Christine De Veyrac har varit en utmärkt föredragande, och detta har varit ett exempel på mycket snabbt lagstiftningsarbete. Jag hoppas att det blir likadant med Evansbetänkandet, så att vi kan agera lika snabbt när det gäller behandling av och omsorg om funktionshindrade passagerare och visa allmänheten vad vi prioriterar. 
Jörg Leichtfried,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr rådsordförande, fru De Veyrac, mina damer och herrar! Först och främst vill jag uppriktigt gratulera Christine De Veyrac till hennes betänkande och slutresultatet av hennes arbete. Ni har i detta fall visat hur verkligt engagemang kan resultera i enighet, och vi förväntar oss att det i detta ärende, som är av avgörande betydelse för flygsäkerheten, ska vara möjligt att nå en överenskommelse vid första behandlingen – det vore ett mycket välkommet resultat. Detta är desto mer anmärkningsvärt med tanke på att resultatet åstadkommits på mycket kort tid, bara tre månader. Vi har inte bara lyckats nå enighet om detta här i kammaren, utan dessutom, och detta är det mest anmärkningsvärda, har enighet nåtts mellan parlamentet, rådet och kommissionen, något som mycket sällan är möjligt på så kort tid. Å andra sidan är det desto mer beklagligt att ett så viktigt ärende återigen debatteras strax före midnatt. Skälet till detta är antagligen att det inte bara handlar om en resolution bland många, hur viktiga de än må vara, utan om en rättsakt som sannolikt kommer att bidra till att många människoliv kan räddas i framtiden.
När det gäller innehållet behandlas och förbättras i detta betänkande några mycket viktiga bestämmelser gällande ökad säkerhet inom lufttransportsektorn, och betänkandet går betydligt längre än kommissionens förslag. De viktigaste inslagen för att öka säkerheten för Europas flygpassagerare är en gemensam förteckning grundad på harmoniserade kriterier, tillsammans med ett flygförbud för flygbolagen på förteckningen, och naturligtvis omfattande information till passagerarna. Möjligheten att ta med flygbolag från tredjeland har också stor betydelse. Det gläder mig dessutom att vi lyckats ta hänsyn till rättigheterna för flygbolagens anställda i förordningen. Att detta är av stor vikt har visats av fallet med FlyAir-piloten som avskedades för att han slagit larm.
Vi har visat att vi med hjälp av EU-lagstiftning effektivt kan skydda allmänhetens intressen. Jag hoppas att detta kommer att tjäna som förebild för framtida lagstiftningsförslag. 
Jeanine Hennis-Plasschaert,
   . – Herr talman! En enhetlig svart lista grundad på gemensamma kriterier är den enda tänkbara lösningen. Det är också den fasta övertygelsen hos min grupp, gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa. Även om förslaget om detta var välment ansåg parlamentets utskott för transport och turism med rätta att det var alltför svagt. Även om det kan låta obehagligt tycks ändå det senaste årets dramatiska händelser ha tjänat som en väckarklocka för många och fått oss att inse att det är meningslöst att bara slå ihop de nationella svarta listorna. Resultatet blir en salig röra som inte automatiskt är juridiskt giltig i hela EU, och det hela blir bara en ytlig gest utan något mervärde.
Det kan förstås visa sig ha ett visst värde. I Nederländerna har vi nämligen ett talesätt som i ungefärlig översättning lyder ”att lova och ge intet tröstar en dåre”; det är just denna bild vi ville komma ifrån. Detta förslag är därför ett utmärkt exempel på ett område där EU kan visa sitt mervärde, för låt oss vara ärliga: det faktum att, för att ta ett exempel som nämndes tidigare, Onur Air vid ett tillfälle fick flygförbud i Nederländerna bara för att sedan kunna lyfta i Belgien är givetvis fortfarande absurt. Sådana metoder kommer bara att leda till förvirring bland passagerarna, för att inte tala om de potentiellt farliga situationerna.
En enhetlig förteckning grundad på EU-gemensamma säkerhetskriterier är alltså den enda tänkbara lösningen, och den är begriplig för både resenärer och konsumenter i Europa. De många ändringsförslagen är ett bevis för parlamentets ambitiösa inställning när det gäller att förbättra flygsäkerheten. Tack vare kommissionens hjälpsamma och tjänstvilliga hållning i detta sammanhang, kombinerad med rådets beslutsamhet, kunde vi snabbt komma fram till en överenskommelse vid första behandlingen.
När förslaget diskuterades i utskottet för transport och turism efterlyste jag upprepade gånger nya bestämmelser om en svart lista som skulle kopplas till det gällande SAFA-direktivet (Safety Assessment of Foreign Aircraft) samt utvidgad behörighet för EASA, Europeiska byrån för luftfartssäkerhet. Jag är mycket nöjd med de resultat vi nått tillsammans och med kommissionens löften om att inom kort lägga fram förslag om utvidgad och stärkt behörighet för EASA. Kommissionsledamoten sa för en stund sedan att dessa löften infriats redan i eftermiddags. Detta är återigen ett steg i rätt riktning, som jag vill tacka er för, kommissionsledamot Barrot.
Vi eftersträvar konsekvent och tydlig lagstiftning med syftet att förbättra säkerheten och klargöra passagerarens rätt till information – något som ingen kan invända mot. Slutligen vill jag tacka Christine De Veyrac för allt arbete hon lagt ned på detta område. 
Eva Lichtenberger,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill också framföra ett varmt tack, framför allt till Christine De Veyrac, som arbetat oerhört engagerat med detta ärende. Frågans betydelse ökade väsentligt under arbetets gång, vilket inte kan ha varit någon lätt situation. Hon godtog förslag när det var möjligt, och när det inte var det höll hon oss underrättade på ett ärligt sätt. Det var därför en helt igenom positiv process.
När det gäller innehållet såg jag konsumentskyddsaspekten av detta ärende som särskilt betydelsefull. Det är ett viktigt inslag i en värld där konsumenter måste ha korrekt information också för att kunna göra val i egenskap av passagerare. Om sådan information finns tillgänglig kommer den att bidra till att begränsa en annan utveckling som annars skulle kunna ge oss svårigheter, nämligen utflaggning av trafikföretag för att kringgå strikta säkerhetskrav. Jag tror att vi kan stoppa denna utveckling om vi fäster särskild uppmärksamhet vid säkerheten.
Vi har tagit ett viktigt steg i och med den svarta listan, men det allra viktigaste steget, genomförandet, återstår. Detta säger jag därför att en gemensam förteckning kräver kriterier, kontroller och kontroll av kontrollerna. Det är särskilt viktigt att detta kan genomföras i tredjeland och att bestämmelserna kan utvidgas till att gälla dessa länder. Det ser jag som helt avgörande.
Jag hoppas emellertid att förteckningen får mer långtgående effekter. Hederliga reseföretag kommer i framtiden att akta sig för att göra affärer med partner som inte kan garantera säkerheten till fullo. Detta är en viktig fråga för konsumenterna och för allas vår säkerhet. 
Erik Meijer,
   . – Herr talman! Till skillnad från andra transportmedel till lands eller till sjöss som utan problem kan vänta på att bli bärgade vid ett eventuellt haveri är ett flygplan helt beroende av tekniken. Fel på motorerna, lufttrycket, syretillförseln eller i navigationssystemet kan leda till att flygplanet kraschar och att alla passagerare dör. En sektor som denna blir särskilt sårbar om den är i den fria marknadens händer, där hela tiden nya lågprisflygbolag försöker locka till sig så många passagerare som möjligt i stenhård konkurrens genom att hålla nere omkostnaderna och biljettpriserna. Företag som snålar in på säkerheten kan proportionellt sett orsaka många olyckor.
Hittills har samarbetet mellan EU:s medlemsstater inte fungerat bra. I de fall där en medlemsstat har förbjudit osäkra flygbolag från att starta och landa har detta knappt offentliggjorts och inte haft några följder i de intilliggande länderna. I de fall där en medlemsstat därefter har velat vidta snabba åtgärder har detta skett med risk för att bli hindrad av unionen som inte hade nått lika långt i frågan. Jag har propagerat för ett aktivt agerande för flygförbud och informationsspridning förut. Farliga företag och deras rättsinnehavare måste uteslutas, och brister hos andra företag måste göras allmänt kända till gagn för konsumenterna.
Detta förslag är ett steg i den riktningen, men resursstarka företag kommer utan tvivel att fortsätta att hitta sätt att lura systemet. Jag uppmanar kommissionen att lägga fram fler förslag under de kommande åren om den situationen skulle uppstå, så att passagerare och människor på marken inte faller offer för kortsiktiga entreprenörer. 
Bernard Wojciechowski,
   . –  Herr talman! Jag anser att de ändringsförslag som har lagts fram av föredraganden är ett steg i rätt riktning. Deras syfte är att uppnå en förbättrad säkerhet för passagerarna, mer lättillgänglig information om lufttrafikföretag och standardvillkor för lufttrafikföretag utanför gemenskapen.
De vägledande principer som ligger till grund för Christine De Veyracs betänkande kommer att bidra starkt till att förbättra standarden på de tjänster som flygbolagen erbjuder, vilket är det som betyder mest för passagerarna. Man kan bara hoppas att det inte leder till korrupta metoder utan i stället verkligen hjälper till att förbättra standarden för passagerarskyddet om vi utökar ansvarsområdet för Europeiska byrån för luftfartssäkerhet och ger denna möjlighet att utfärda certifikat.
Trots dessa problem anser jag att föredragandens krav är helt legitima, och jag ställer mig bakom hennes förslag. Jag anser att vi kommer att förbättra kvaliteten på tjänsterna och göra det lättare för passagerarna att välja rätt lufttrafikföretag om vi antar förslaget i sin nuvarande form. Detta skulle automatiskt innebära att företag som inte uppfyller kraven på säkerhet kommer att tvingas bort från den europeiska marknaden.
Därför uppmanar jag kammaren att rösta för detta betänkande, för alla flygpassagerares skull. 
Fernand Le Rachinel (NI ).
   – Herr talman! Jag är nöjd med Christine De Veyracs betänkande, som har den stora fördelen att det innehåller ett tydligt förslag på att en svart lista över osäkra och rentav farliga flygbolag ska upprättas. Med tanke på den senaste tidens återkommande olyckor på grund av fel på vissa flygplan är det mycket viktigt att vi agerar för att kunna identifiera dem och belägga dem med flygförbud. Det är mycket viktigt för alla flygpassagerares säkerhet att de känner till vilket flygbolag som transporterar dem, och dessutom att de vet huruvida detta flygbolag anses vara farligt eller inte. Detta är en absolut rättighet. Den måste respekteras fullt ut eftersom den gäller livet för miljoner människor som reser över hela världen med flyg.
Jag vill dock uttrycka en reservation. Vilken omfattning kommer gemenskapens förteckning över dessa flygbolag som inte uppfyller de europeiska säkerhetsnormerna att ha? För närvarande verkar det som att kommissionen inte har satt upp några gemensamma kriterier för upprättandet av en gemenskapsförteckning. Är ni rädda för de diplomatiska konsekvenserna när det gäller vissa känsliga länder? Finns det till exempel en rädsla för de turkiska myndigheternas reaktion på att endast Nederländerna, Belgien, Frankrike och Schweiz nyligen har belagt Onur Air med flygförbud? Varför förknippas inte de andra europeiska länderna med detta förbud?
Den text som har lagts fram för oss innehåller bland annat ett förslag om att utöka befogenheterna för Europeiska byrån för luftfartssäkerhet. Varför inte, om målet är att stärka de gemensamma kriterierna för inspektion, förlust och begränsning av flygrättigheter? Innehåller förslaget för övrigt några åtgärder för att övervaka denna byrå och möjligheter att överklaga dess beslut? Vi måste naturligtvis lagstifta snabbt, men vi måste tänka på att inte begränsa någon av medlemsstaternas manöverutrymme på ett så viktigt område som säkerheten för deras medborgare. 
Corien Wortmann-Kool (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Barrot, och särskilt herr Darling – för vid denna sena timme är rådsordförandens stol nästan alltid tom, och jag uppskattar verkligen att rådets ordförandeskap är närvarande vid denna debatt! Det är bra att vi har lyckats komma överens om en gemensam europeisk svart lista som innehåller alla flygbolag som har förbjudits i hela Europa. Jag vill särskilt tacka Christine De Veyrac för alla hennes ansträngningar, inte minst under förhandlingarna med rådet, och gratulera henne till det resultat som har uppnåtts i dag, vilket innebär att vi vid första behandlingen kan få ett slut på den nuvarande oönskade och tvetydiga situationen där passagerarna är osäkra på eller inte känner till flygbolagens säkerhetsstatistik. Sommarens tragiska flygolyckor har understrukit behovet av denna lagstiftning.
Parlamentet är den drivande kraften bakom denna plan, och det bör ta åt sig äran av detta eftersom de individuella medlemsstaterna från början inte var så intresserade av idén. På samma sätt var kommissionens förslag begränsat till endast ett utbyte av information. Genom att ta sig samman och visa beslutsamhet lyckades parlamentet till slut upprätta denna europeiska svarta lista. Den europeiska allmänheten förtjänar den verkligen, för det är oacceptabelt att ett flygbolag ska tillåtas att landa i ett land men inte i ett grannland. Detta understryker än en gång vikten av en europeisk dimension och strategi för detta problem.
Jag gjorde ett ordentligt försök att klart definiera flygpassagerarnas rätt till kompensation i denna förordning, för utan denna rättighet är inte den här lagstiftningen värd någonting alls. Det är bra att detta också lyckades. Jag hoppas att denna förordning kommer att bidra till säkerheten i flygindustrin och förbättra flygpassagerarnas ställning i Europa. 
Ulrich Stockmann (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är säkert att flyga i Europa, och vi vill att det ska fortsätta att vara det i framtiden trots att flygtrafiken ökar. Det är syftet med den förordning vi har framför oss i dag, vars snabba antagande stöds av alla politiska grupper. Jag vill tacka föredraganden för hennes utmärkta arbete.
En europeisk svart lista grundad på gemensamma kriterier kommer i framtiden att undanröja förvirringen rörande beslut om säkerhetsfrågor, vilket var fallet med Onur Air. Jag är säker på att om vi publicerar den här listan kommer det att sätta mycket stor press på de flygbolag som inte tar tillräcklig hänsyn till internationella säkerhetsbestämmelser och på de resebyråer som har arbetat med dessa flygbolag tidigare. Om ett sådant lufttrafikföretag hamnar på den svarta listan kommer det oundvikligen att skadas och troligen drivas bort från marknaden, vilket innebär en klar vinst för säkerheten.
Skyldigheten att informera passagerarna om vilket lufttrafikföretag som utför flygningen i de fall där detta inte har skett tidigare kommer att leda till ett klart stärkande av passagerarnas rättigheter. Genom att skilja på information som har relevans för säkerheten och information om ett byte till ett annat, säkrare flygbolag, och genom att behandla dessa två olika typer av information med olika prioritetsgrader kan vi bemöta de små resebyråernas farhågor om att arbetet med att tillhandahålla information kommer att bli alltför betungande.
Jag välkomnar kommissionsledamot Jacques Barrots planer på att utöka EASA:s befogenheter för att stödja flygbolag från tredjeländer som har problem med säkerheten. Om vi vill uppnå det måste vi naturligtvis frigöra lite mer pengar. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är lämpligt att vi i kväll, under denna tid av eftertanke om vad Europeiska unionen verkligen står för, diskuterar denna tydliga uppvisning av europeiskt mervärde, där den samlade unionen är mäktigare än summan av dess delar. Jag anser inte att EU automatiskt för med sig mervärde inom alla sina behörighetsområden, men i detta fall är det tydligt att det gör det.
Flygresor utgör en sådan stor del av vårt sammanlänkade EU och av vår sammanlänkade värld att det på många sätt är häpnadsväckande att vi inte tidigare har antagit förslag likt detta. Genom att medlemsstaterna har agerat på egen hand har de inte uppnått en tillräcklig grad av konsumentskydd. Genom att unionen nu agerar kan medborgarna få det konsumentskydd som de förtjänar. Denna EU-åtgärd är både proportionerlig och tillämplig. Om ett flygbolag har svartlistats i ett EU-land vill människor få vetskap om detta, så jag välkomnar förslagen till ett gemensamt EU-ramverk. Jag har själv inbokats på flygningar, utan att känna till flygbolagets identitet förrän vid ankomsten till incheckningsdisken, så jag välkomnar förslagen om ökad konsumentinformation och konsumentmedvetenhet.
Jag vill personligen gratulera föredraganden till att ha avhandlat denna komplicerade fråga. Jag hoppas att parlamentet och våra kolleger, när de anländer i morgon, kommer att stödja henne. 
Luís Queiró (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! En bättre lagstiftning innebär inte nödvändigtvis färre lagar. Naturligtvis är vårt mål att endast lagstifta när det är nödvändigt. Denna debatt visar dock på behovet av att stifta lagar för att öka flygsäkerheten så att vi kan garantera att passagerarna skyddas bättre mot risken för olyckor.
Detta kommer att göras genom att vi antar en gemenskapsförteckning över lufttrafikföretag som har förbjudits att flyga över EU:s territorium och sedan tillkännager denna lista för flygpassagerarna. Ibland talar fakta sitt eget tydliga språk. Den 14 augusti dödades 121 människor när deras flygplan störtade i närheten av Aten. Tråkigt nog var detta bara en av sex flygolyckor som ägde rum denna sommar, från Grekland till Venezuela, som krävde 500 människors liv och gav upphov till att passagerarna inte kände sig säkra. Dessa omständigheter krävde en politisk debatt.
Mot denna bakgrund är det helt rätt att parlamentet har denna debatt och antar striktare och mer detaljerade bestämmelser om flygsäkerhet. Jag tvivlar inte på att detta kommer att leda till bättre lagstiftning med en tillbörlig ansvarskänsla.
Trots att flygolyckor lyckligtvis är ovanliga i Europa är vi fortfarande oroade över flygningar som genomförs av lufttrafikföretag från tredjeländer som vill använda våra flygplatser, eller lufttrafikföretag som transporterar EU-medborgare utanför det europeiska luftrummet. Vi är också angelägna om åtgärden för att belägga företag som inte uppfyller kraven på säkerhet och underhåll med verksamhetsförbud.
Vissa medlemsstater bör få behålla sina rättigheter, särskilt i nödsituationer, men ett lufttrafikföretag som hade förbjudits av fyra europeiska länder kunde omdirigera sina flygningar till ett annat europeiskt land där förbudet inte gällde, och detta får inte tillåtas hända. Vårt mål måste vara att rätta till dessa missförhållanden och främja säkra och tydliga marknader för flygtransport i Europa och övriga världen.
Eftersom det är vår ambition med detta betänkande – och jag vill ta tillfället i akt och gratulera föredraganden – stöder vi alla de ändringsförslag som har skrivits under av samtliga grupper, och vi hoppas att de antas av parlamentet och därefter av rådet. 
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill också innerligt gratulera föredraganden för hennes outtröttliga arbete och dess storartade resultat. Tack, fru De Veyrac.
Jag anser att denna text är ett utmärkt exempel på interinstitutionellt samarbete. Vi måste också gratulera kommissionen – kommissionsledamoten har haft ett särskilt och personligt intresse för denna text, och jag anser att detta också har gett resultat – parlamentet naturligtvis, och även rådets ordförandeskap och rådet som helhet. Därför anser jag att detta exempel på interinstitutionellt samarbete har gjort det möjligt för oss att på rekordtid utarbeta en text som garanterar snabba och effektiva åtgärder och genomförbarhet.
Dessutom har vi fått en text vars innehåll stärker gemenskapsmetoden samtidigt som det ger tillräcklig subsidiär flexibilitet, så att man kan ta itu med de mest trängande behoven samtidigt som man tar stor hänsyn till medborgarna, men inom gemenskapsgarantiernas strikta ram.
I denna text uppnås en perfekt balans mellan företagens kommersiella intressen och rättigheter samt deras skyddsgarantier, utan att ge avkall på passagerarnas rätt till information i god tid, full öppenhet och försvaret av deras rätt till säkerhet, och den främjar också användandet av Internet som ett positivt inslag.
Jag anser också att denna säkerhet är en grundläggande garanti för en sektor som flygtrafiksektorn, där Europeiska unionen tar historiska och framåtblickande steg som kräver maximal säkerhet och därför också avskräckande åtgärder, som dem som har föreslagits i texten, stränga förbud grundade på teknisk och objektiv stramhet.
Vi tycker därför att det är glädjande att vägen har öppnats till en betydande förstärkning av Europeiska byrån för luftfartssäkerhet, och vi är fortfarande intresserade av att finna lösningar till problemen med skyddsåtgärder för personalen, särskilt för piloterna, av att peka på problematiska risker, av garantier för utbildning för att förhindra olyckor som den som förhindrades i Toronto, och av garantin för att inspektionerna är tillräckliga och har visat sig vara effektiva.
Jag tror att vi har lärt oss en läxa av att så många människor drabbades i somras. 
Zsolt László Becsey (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom jag är en ny person från en ny medlemsstat bör jag för det för det första kanske uttrycka min tacksamhet till föredraganden och gemenskapsinstitutionerna, rådet och kommissionen, för deras arbete och det sätt de har utfört det på. Det kanske också sänder en positiv signal till Europeiska unionens medborgare om att vi har förmågan att reagera snabbt och uppnå betydande resultat. Jag vill gratulera föredraganden och de tre institutionerna för att de har lyckats identifiera de lämpliga nivåerna i linje med subsidiaritetsprincipen, med andra ord för att de har identifierat vad som måste göras i denna fråga på gemenskapsnivå, och vad som måste göras och lösas av de enskilda medlemsstaterna.
Av humanitära skäl kommer jag att begränsa mig till bara en eller två kommentarer vid denna sena timme. För det första hoppas jag att denna överenskommelse träder i kraft så snart som möjligt. Detta är mycket viktigt. Vissa delar av den – att fastställa gemensamma kriterier, att få i gång institutionerna – kommer dock att ta tid, och vi måste göra något och sända ett positivt budskap till medborgarna under tiden.
För det andra håller jag helt och hållet med om målen och tillämpningen av sanktioner och så vidare. Däremot måste lufttrafikföretag som påverkas negativt av denna förordning ges en exakt definition och detaljer om hur de kan åtgärda problemen. På samma sätt anser jag att vi måste utarbeta detaljerade villkor för att ett lufttrafikföretags namn ska kunna tas bort från förteckningen. Vi har diskuterat kriterierna för att ett lufttrafikföretag ska föras in i förteckningen väldigt ingående, men det är lika viktigt att fastställa kriterier för ett borttagande från förteckningen.
När det gäller kompensation för passagerarna är det naturligtvis mycket viktigt att varje passagerare bör erbjudas möjligheten att resa med ett annat flygbolag eller få pengarna tillbaka, men det är också mycket viktigt att ta hänsyn till de ideella skador som en passagerare som måste ställa in sin resa i sista minuten drabbas av.
Min sista kommentar handlar om hur man ska se till att de sanktioner som drabbar dem som inte uppfyller kraven på att lämna information, och som jag också rekommenderade, genomförs på ett effektivt sätt. Jag håller med om att detta bör utföras på nationell nivå, men medlemsstaterna kommer därmed att få ett stort ansvar för att undvika att asymmetrier uppstår mellan medlemsstaterna när det gäller nivån på de tillämpade sanktionerna. Vi måste fundera på detta också vid ett senare tillfälle. Än en gång hoppas jag att ni kommer att anta detta utmärkta betänkande. 
Robert Evans (PSE ).
   – Herr talman! Jag anser att detta är en bra överenskommelse. Härigenom uppnås det mesta av det som utskottet hade önskat. Detta är också goda nyheter, som Derek Twigg och Alyn Smith sa. Det visar på styrkan hos ett EU som agerar gemensamt, som agerar för att skydda konsumenterna och, såsom har betonats av åtskilliga personer, som agerar skyndsamt. Det kommer emellertid fortfarande att finnas olikheter mellan medlemsstaterna. Flygbolagen använder sig av olika flygplan och olika besättningar för att flyga till särskilda delar av världen. Dessa variationer innebär att standarderna varierar. Åsikterna i fråga om själva säkerheten kan förvisso variera, men i detta betänkande fastställs riktmärkesstandarder. Jag hoppas och tror att ärendet inte är avslutat i och med detta. Jag förväntar mig att vissa länder kommer att vilja gå vidare och sätta upp högre standarder, och att detta i sin tur kommer att driva upp standarderna ännu högre för att skydda konsumenterna.
Alltfler människor flyger. Jag har hört att omkring 30 miljoner människor i Förenade kungariket, dvs. halva befolkningen, flyger minst en gång per år. I och med den ökade användningen av Internet kanske de inte är medvetna om vilket flygbolag de anvisas till. De kanske bokar hos företag A och upptäcker sedan att det i själva verket är företag B som utför flygningen. Om företag B har svartlistats av säkerhetsskäl så kommer de, såsom Georg Jarzembowski tidigare sa, att ha möjligheten att avstå från att flyga. Jag förmodar att inte någon över huvud taget kommer att gå ombord på ett plan som har svartlistats. De kommer att ha en valmöjlighet, och de kommer inte att välja att stiga på ett plan som har svartlistats. Detta kommer att driva upp standarderna; det kommer att förbättra villkoren för konsumenterna; detta är goda nyheter. Jag gratulerar föredraganden. Vi bör tala om och klargöra detta, men inte klockan elva på kvällen! 
Gilles Savary (PSE ).
   – Herr talman! Några av oss i parlamentet har genomlevt den förfärliga upplevelsen med de katastrofer till havs som drabbade fartygen ”Erika” och ”Prestige” och fick bevittna det beklagliga spektaklet när medlemsstaterna åsidosatte Europeiska unionen. För en gångs skull har Europa fått ett försprång på flygsäkerhetsområdet – jag vet tyvärr dock inte om vi bör glädjas åt detta – sedan vi skapade Europeiska byrån för luftfartssäkerhet 2002 och kommissionen föreslog denna förordning för oss i februari, före den tragiska sommar vi har fått uppleva.
Därför vill jag tacka Christine De Veyrac för det arbete hon har gjort, eftersom parlamentet har förbättrat texten betydligt. Den har länge balanserat mellan subsidiaritet och ett mervärde för gemenskapen. I dag ser vi ett äkta mervärde för gemenskapen eftersom vi har en gemensam svart lista, innehållet i varje medlemsstats svarta lista kommer att delges alla medlemsstater, och Europeiska unionen och kommissionen har sina mått av självständighet. Denna text är därför ett stort steg.
Jag skulle vilja återgå till sjöfartsområdet. Det har lärt oss att det inte handlar om att genomföra inspektioner. Det handlar om att veta hur ofta dessa inspektioner ska genomföras. Det handlar också om att veta vem som har ansvaret. Vi har åstadkommit detta på sjöfartsområdet, och i morgon kommer vi troligen att tvingas göra det för lufttrafikområdet.
Slutligen spelar, som ni vet, herr kommissionsledamot, den mänskliga faktorn en stor roll när det gäller flygolyckor. De flesta flygolyckor har skett till följd av mänskliga misstag. Det är därför mycket viktigt att vi utarbetar bestämmelser för kontrollen av utbildningen av flygpersonal och för en mycket hög utbildningsnivå som harmoniseras på EU-nivå.
Ni har öppnat dörren genom att utöka befogenheterna för Europeiska byrån för luftfartssäkerhet. Jag förstår rådets reservationer. Jag tror att ni kommer att få parlamentets stöd, herr kommissionsledamot, eftersom detta är den väg vi måste gå om vi ska kunna ta vårt ansvar gentemot allmänheten och flygpassagerarna. 
Jacques Barrot,
   . – Herr talman, herr minister, mina damer och herrar! Jag vill än en gång framföra ett hjärtligt tack till Christine De Veyrac och ert utskott för transport och turism för att ni har givit ert stöd till och i hög grad berikat kommissionens förslag.
De ändringar som har föreslagits av föredraganden tar upp kommissionens målsättning och gör det möjligt för oss att å ena sidan återställa flygpassagerarnas förtroende för säkerheten på det flygplan de reser med, å andra sidan garantera dem en större öppenhet genom att informera dem om vilket flygbolag de ska resa med.
Herr talman! Kommissionen, som har arbetat i nära samarbete med parlamentet och rådet för att nå en överenskommelse vid första behandlingen, accepterar alla kompromissändringsförslag som de tre institutionerna har kommit fram till under de mycket positiva förhandlingarna. Vi anser att resultatet av detta arbete är mycket balanserat. Det är ett steg i riktning mot effektivitet. Jag vill särskilt nämna de viktigaste åtgärderna som ni alla har betonat: upprättandet av en gemensam svart lista grundad på gemensamma kriterier, tillämpningen av förbud inom hela gemenskapens territorium, det omedelbara ikraftträdandet av bestämmelsen om den svarta listan liksom det snabba genomförandet av den del som handlar om information och kompensation till passagerarna, vilket Georg Jarzembowski har betonat. Jag håller också med om det han sa om rörelsehindrade passagerare, ett system för kompensation i händelse av inställda flygningar på grund av att ett företag som har hamnat på svarta listan också har flygningar i tredjeländer, en lösning för utskottsförfarandet som kommer att göra det möjligt för oss att agera snabbt och förhindra situationer med icke-beslut och slutligen ett utökande av ansvarsområdet som antogs av kommissionen på eftermiddagen i Strasbourg, vilket innefattar piloters kvalifikation och utbildning som nämndes av Inés Ayala Sender, Jörg Leichtfried och nu senast Gilles Savary. Jag vill påpeka för ordförandeskapet att detta förstärkande av befogenheterna för Europeiska byrån för luftfartssäkerhet inte på något sätt minskar behovet av ett nära samarbete mellan byrån och de civila luftfartsmyndigheterna i varje medlemsstat. Det är resultatet av detta samarbete som gör att vi kan se till att det europeiska luftrummet blir så säkert som vi vill att det ska vara.
Slutligen vill jag berömma den snabbhet med vilken ni har tagit itu med denna fråga utan att göra avkall på kvaliteten. Detta är ytterligare ett bevis på medbeslutandets och våra institutioners effektivitet eftersom det finns en politisk vilja att nå ett resultat på båda sidor. Jag är mycket glad över detta, och många talare har också varit inne på detta.
Herr talman! Jag vill tacka parlamentet så hjärtligt för dess avgörande bidrag till denna viktiga fråga, som kommer att öka medborgarnas tilltro till flygsäkerheten, och jag vill avsluta genom att tillägga att denna text i sin helhet kommer att öka befogenheterna för Europeiska byrån för luftfartssäkerhet, befogenheter som den utnyttjar i samarbete med de civila luftfartsmyndigheterna i varje medlemsstat. Allra sist vill jag bara säga att nästa torsdag inleds ett mycket intressant tekniskt projekt som vi kallar ”Caesar” och som kommer att leda till mycket högre säkerhet även på flygledningsområdet. Jag anser att detta ger oss allt vi behöver för att göra det europeiska luftrummet till ett av de säkraste luftrummen i världen.
Tack så mycket, mina damer och herrar, fru föredragande. Jag anser att vi har utfört ett mycket värdefullt arbete, och vid denna ganska känslofyllda tidpunkt tror jag att era tankar, liksom mina, är hos alla de människor som har drabbats av sommarens katastrofer. Vi tog initiativet, men det viktigaste var att slutföra arbetet, och det har vi gjort tack vare er alla. 
Talmannen.
   – Tack herr kommissionsledamot! Vi känner oss både uppmuntrade och smickrade. 
Derek Twigg,
   – Herr talman! Jag ska fatta mig kort och endast svara på ett par frågor. Jag är mycket imponerad av ledamöternas inlägg, och av det engagemang och det starka intresse som inläggen gav uttryck för denna kväll. Jag vill gratulera Christine De Veyrac, Europaparlamentets ledamöter och utskottet för transport och turism för deras ansträngningar och goda samarbete.
Georg Jarzembowski undrade huruvida rådet nu i sin tur kommer att acceptera texten. Om parlamentet föreslår en konsoliderad text i sin helhet så kommer rådets ordförandeskap att vidarebefordra den till ministrarnas kännedom vid första bästa tillfälle, och ordförandeskapet kommer att rekommendera den för rådet.
En annan fråga som togs upp var Europeiska byrån för luftfartssäkerhet. Rådet kommer givetvis att beakta kommissionens förslag när det gäller denna byrå.
Detta har varit en imponerande debatt, med många imponerande inlägg. Det starka intresset för detta ärende och för frågan om säkerhet och information till passagerare har högt och tydligt framkommit denna kväll. Tack för möjligheten att delta i denna debatt.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 
Talmannen
   . – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om följande betänkanden:
- A6-0282/2005 av Rebecca Harms för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om förslaget till rådets förordning om genomförande av protokoll nr 9 om kärnkraftverket Bohunice V1 i Slovakien, som bifogades Anslutningsakten för Tjeckien, Estland, Cypern, Lettland, Litauen, Ungern, Malta, Polen, Slovenien och Slovakien (KOM(2004)0624 – C6-0205/2004 – 2004/0221(CNS)),
- A6-0279/2005 av Rebecca Harms för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om användningen av de ekonomiska resurserna för avveckling av kärnkraftverk (2005/2027(INI)). 
Andris Piebalgs,
   – Herr talman! Först och främst vill jag ta tillfället i akt och innerligt tacka Rebecca Harms för hennes utmärkta betänkande om de två frågor som diskuteras i kväll. Jag vill också uttrycka min uppskattning av kvaliteten på de debatter som har ägt rum i utskottet för industrifrågor, forskning och energi. Jag vill placera kommissionens förslag, och i viss mån dagens diskussion, i ett vidare perspektiv.
Vi befinner oss troligtvis i början av en långvarig period av höga olje- och gaspriser på de internationella marknaderna, med en hastigt ökande global efterfrågan. Med hänsyn till denna nya situation är vi tvungna att reagera med beslutsamhet och ambitioner. Vi har redan diskuterat fempunktsplanen under tidigare diskussioner med er. Det omedelbara alternativet för EU är att agera på efterfrågesidan, eftersom det är där EU:s största handlingsutrymme finns.
När det gäller energitillförseln vill jag betona att valet av energiförsörjning är upp till medlemsstaterna. Medlemsstaterna ska själva fatta beslut om vilka energityper de föredrar, givetvis inom den ram som har fastställts av EU, såsom insatser för att minska koldioxidutsläppen eller att främja förnybar energi.
I dag kommer en tredjedel av EU:s elektricitet från kärnenergin. Kärnenergins roll är nära förbunden med en hållbar strategi som handlar om säkerheten när det gäller kärnmaterial och icke-spridning, strålskydd, kärnsäkerhet, driftsäker hantering av kärnavfall och säker avveckling av kärntekniska anläggningar. Diskussionerna i kväll kommer inte i synnerhet att inriktas på kärnkraftverk, utan på avvecklingen av kärntekniska anläggningar, vare sig detta sker på grund av att anläggningens livstid har avverkats eller för att det gäller kraftverk i de nya medlemsstaterna, vars anläggningar vore alltför kostsamma att uppgradera.
Avvecklingens finansiering är en komplicerad fråga, och man har noterat att medlemsstaterna har tillämpat olika tillvägagångssätt. Kommissionen har publicerat sin rapport om avveckling som i dag undersöks närmare, till följd av Europaparlamentets begäran. Däri har kommissionen erkänt att det finns ett ökat behov av insyn och harmonisering när det gäller förvaltningen av de ekonomiska resurser som krävs. Följaktligen har kommissionen för avsikt att anta rekommendationer om finansieringssystem som är öronmärkta för avvecklingen.
Det samarbete med medlemsstaterna som upprättades under 2005, och som genom givande debatter har inletts med Europaparlamentet när det gäller system för avveckling, kommer att möjliggöra stora framsteg inom detta viktiga område.
När det gäller den mer specifika frågan om avvecklingen av kärnkraftverket Bohunice utgör anslutningsprotokollet ramen för denna tidiga stängning. Det stöd som ska beviljas för att säkerställa en tidig stängning av de två reaktorerna vid kärnkraftverket Bohunice är ett uttryck för gemenskapens solidaritet gentemot Slovakiska republiken, vilket tydligt visar att kommissionen och medlemsstaterna erkänner de betydande utmaningarna med en sådan tidig stängning.
Kommissionens ansvar är att övervaka åtagandena för stängningen, och att ge stöd med hjälp av de mekanismer som står till dess förfogande. Detta har vi gjort inom ramen för de årliga stödåtagandena för 2004 och 2005, och jag förutser inga svårigheter med insatserna för 2006.
I det protokoll som är knutet till anslutningsfördraget medges att avvecklingen måste fortsätta under flera år och att det skulle medföra en betydande ekonomisk börda för Slovakien. I beslutet om EU-stöd efter 2006 kommer man således att ta hänsyn till denna situation.
Mot denna bakgrund, och i syfte att presentera sina förslag för den kommande budgetplanen, har kommissionen förberett det förslag till förordning som ni nu rådfrågas om. Vi kände att det fanns ett behov av ett fortsatt stöd, eftersom kommissionen erkänner att avvecklingen är ett utdraget förlopp. Stödnivån i vårt förslag grundar sig på en förlängning av det stöd som man enades om redan under anslutningsförhandlingarna, i protokoll nr 9. Beloppet på 237 miljoner euro är en del av de budgetplaner som för närvarande håller på att förhandlas fram. Kommissionen avvaktar således med sin ståndpunkt om eventuella ändringsförslag när det gäller finansieringen, som är en del av budgetplanerna.
Jag hoppas att dessa få ord om de två betänkanden som nu diskuteras har bidragit till att beskriva läget och att förklara i vilket syfte och med vilka målsättningar kommissionens förslag upprättades och antogs. 
Rebecca Harms (Verts/ALE ),
   –Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! De betänkanden som jag presenterar i kväll berör finansieringen för avvecklingen av kärnkraftverk, både i allmänhet och i ett särskilt fall. Jag beklagar djupt att vi diskuterar detta ämne under kvällstid, för frågan är så pass allvarlig och har så fullständigt kommit i olag att jag önskar att den diskuterades i fullt dagsljus och med vår fullständiga uppmärksamhet, såsom var fallet när vi nyligen diskuterade REACH-programmet.
Tidigare i år lade kommissionen fram sitt första meddelande om förberedelser för att finansiera avveckling av kärntekniska anläggningar och hantering av kärnavfall i de medlemsstater som driver kärnkraftverk.
Detta meddelande är ofullständigt, för att använda ett milt uttryck. För en gångs skull är det emellertid inte kommissionen som är ansvarig för dessa försummelser, utan snarare regeringarna i medlemsstaterna som hittills har varit väldigt ovilliga att avslöja sanningen om kärnkraftsindustrins inneboende och framtida åtaganden.
Kommissionens meddelande visar i hur liten utsträckning principen om att förorenaren ska betala hittills har tillämpats på EU:s kärnkraftsindustri. Fonder som omfattar tillräckliga medel för att finansiera avvecklingen av kärnkraftverk och lagring av kärnavfall är tyvärr undantag och definitivt inte regel i EU. Genom att underlåta att avsätta medel för hanteringen av kärnavfall har de östra medlemsstaterna haft mycket mer gemensamt med de västra medlemsstaterna än vad många av oss vill erkänna. I Frankrike, som är EU:s ledande kärnkraftsland, uppskattar revisionsrätten att skattebetalarna en dag kommer att vara tvungna att stå för Europeiska utvecklingsfondens ekonomiska förpliktelser, det vill säga kärnkraftsindustrins ekonomiska förpliktelser. I Förenade kungariket har regeringen, det vill säga skattebetalarna, åtagit sig att ge extra finansiering åt avvecklingsfonden: 1,5 miljarder euro enligt kommissionens beräkningar. Och det kommer inte nödvändigtvis att vara sista gången som Förenade kungarikets kärnkraftsindustri är tvungen att belasta allmänheten. Kostnaderna för avvecklingen av ett kärnkraftverk uppskattas till mellan 200 miljoner och 1 miljard euro. Så ni kan föreställa er vad som kan vara att vänta.
Låt oss tala klarspråk om denna frågas ekonomiska dimensioner: för närvarande drivs 149 kärnkraftverk i EU, och mot bakgrund av kraftverkens ålder och tekniska tillstånd uppskattar kommissionen att 50 till 60 av dessa reaktorer kommer att behöva tas ur drift under de kommande 20 åren. I de flesta fall har man hittills underlåtit att göra tillräckliga avsättningar för avveckling och lagring, om ens några över huvud taget.
När och hur avvecklingen av ett kärnkraftverk kommer att inledas när det väl har stängts ned och hur lagringen av avfall hanteras är emellertid avgörande när det gäller att undvika strålningens effekter på miljön, de boende i närområdet och de arbetstagare som genomför avvecklingen. Jag anser att beslutet om hur och när en avveckling ska äga rum – och jag tror att även de som tror på en ansvarsfull miljöpolitik är av denna åsikt – enbart bör styras av säkerhetshänsyn, och säkerheten bör inte under några omständigheter stå tillbaka för kärnkraftsindustrins ekonomiska intressen.
Hela frågan håller på att bli mycket kostsam, och denna stora summa pengar som helt enkelt inte finns för närvarande behövs inte enbart vid en särskild tidpunkt, utan den kan komma att behövas under många århundraden framåt. Med tanke på det stora antal företag som försätts i konkurs och de internationella hedgefondernas växande begär efter europeiska företag kan jag endast uppmana kommissionen att utöva påtryckningar på medlemsstaterna att slutligen stödja sina kärnkraftsindustrier så att de får ett grepp om sina ekonomiska förpliktelser. Därför anser jag att reella fonder bör inrättas.
I exempelvis Tyskland kan vi nu förmoda att 30 miljarder euro faktiskt har avsatts av kärnkraftsindustrin. Det är emellertid svårt att säga var dessa pengar finns för närvarande, eftersom detta belopp på 30 miljarder euro, vilket motsvarar de baltiska staternas sammanlagda BNI under ett år, har slösats på shoppingrundor både här i EU och utanför. Människor tycker om att förvärva andra energiförsörjningsföretag, och också vattenförsörjningsföretag och telekommunikationsföretag, ja faktiskt företag inom alla sektorer som omfattar försörjningsnät. Om jag argumenterar mot detta får jag gång på gång höra att vi måste få pengarna att arbeta till vår fördel. Men inte ens i Tyskland kan någon för närvarande garantera att de miljarder som vi kommer att behöva 2030, 2040 eller 2050 faktiskt kommer att finnas tillgängliga då. Jag anser att vi bör sträva efter garanterade anslag av medel för avfallshantering, och jag anser också att det bör vara förbjudet att använda dessa avsättningar, som har indrivits från elkunder för att tillgodose framtida åtaganden, på ett sätt som snedvrider marknaden och konkurrensen.
Syftet med min kompromisstext, som jag i dag lägger fram för parlamentet tillsammans med mitt initiativbetänkande och som vi kommer att rösta om i morgon, är att uppmuntra kommissionen att vidta åtgärder mot bristfälliga avsättningar för avfallshantering. Jag förblir övertygad om att medlemsstaterna bör behålla ansvaret för kärnavfallet. Jag är emellertid lika övertygad om att vi här i EU saknar ett starkt enhetligt kriterium för hur företag ska inrätta fonder. Jag anser att principen om att förorenaren ska betala måste iakttas. Ekonomiska avsättningar för avveckling och avfallshantering måste också styras av mycket höga säkerhetsstandarder. Avvecklingsfonder på företagsnivå, som är skilda från den allmänna driftsbudgeten och som också granskas av externa revisorer, skulle både stärka kärnsäkerheten och göra det möjligt för oss att undvika att kärnkraftsindustrin gång efter annan lägger beslag på offentliga medel.
Trots att utskottet lyckades nå en överenskommelse om en allmän inriktning för avvecklingsavsättningarna var det synd att vi inte kunde enas om detaljerna och besluta om en rad kriterier att rekommendera till kommissionen när den, vilket jag hoppas på, antar mina samlade förslag. Om detta är vad parlamentet fortfarande vill åstadkomma ber jag er att stödja det ändringsförslag som min grupp har lagt fram, så att vi kan uppnå det som jag just har föreslagit.
I konkreta ordalag diskuterar vi emellertid inte endast avsättningar i allmänhet, utan den specifika frågan om avvecklingen av kärnkraftverket Bohunice. Det har beslutats att kärnkraftverket Bohunice ska läggas ned på grund av säkerhetsproblem som inte kan lösas genom en efterkonstruktion. I enlighet med EU:s Phareprogram har redan 240 miljoner euro i EU-medel betalats ut till Slovakien i samband med stängningen av Bohunice. Dessa pengar är avsedda att förstärka säkerheten i området kring Bohunice och att tillhålla ekonomisk ersättning för den tidiga stängningen. Efter denna första betalning föreslår nu kommissionen att betala ytterligare 237 miljoner för nedläggningsåtgärder och ersättningskapacitet. Utifrån min egen kunskap om kostnaderna för stängningen och nedläggningsåtgärderna anser jag att detta förslag är rimligt.
Jag vill emellertid bestämt tillbakavisa den föreslagna ökningen av medel till 400 miljoner euro som har efterlysts både från parlamentets vänstra och högra sida. Ogrundade löften kommer varken att bidra till att EU:s politik accepteras eller att säkerheten vid Bohunice garanteras. Jag ska försöka se till så att det stöd som kommissionen anser vara lämpligt betalas ut. Jag ska också sträva efter detta inom ramen för diskussionerna om budgetplanen och i budgetdebatterna för de kommande perioderna. Men samtidigt ska jag också försöka se till att dessa pengar, som vi då betalar – och detta beror fortfarande på budgetplanen – verkligen används för att främja säkerheten för allmänheten i Slovakien och på andra håll i EU. Jag kommer absolut att motarbeta att företag såsom Slovenské Elektrárne eller ENEL i Italien använder dessa pengar för att bygga nya kärnkraftverk.
Som föredragande, och som kärnkraftsmotståndare, skulle jag ha velat rekommendera er att stödja ändringsförslag 18 från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, där man stödde kommissionens förslag i fråga om stödnivån, men eftersom detta ändringsförslag tyvärr har dragits tillbaka rekommenderar jag er – om ni vill vara realistiska och ärliga mot Slovakien – att i morgon rösta mot ändringsförslag 12 och se till att kommissionsledamot Andris Piebalgs’ rimliga förslag godtas. 
Ján Hudacký,
   . – Det är allmänt erkänt att Slovakien, under politiska påtryckningar från EU under anslutningsförhandlingarna, gick med på en tidig stängning av kärnkraftverket i Jaslovské Bohunice, trots att anläggningen numera uppfyller alla säkerhetsstandarder efter att säkerhetssystemen har uppgraderats. Detta har bekräftats av Internationella atomenergiorganet (IAEA). Enbart uppgraderingskostnaderna uppgick till 250 miljoner euro. Å andra sidan har EU åtagit sig att täcka en viss del av kostnaderna. För perioden 2007–2013 har kommissionen föreslagit ett ekonomiskt bidrag på 237 miljoner euro, men detta kan inte alls jämställas med de totala kostnader som den slovakiska regeringen kom fram till i sina senaste undersökningar.
Kommissionen baserade sin beräkning av kostnaderna för avvecklingen och bidragets resulterande omfattning på föråldrade och närmast diskutabla metoder, och tog endast hänsyn till själva avvecklingsprocessen. På grundval av de senaste undersökningarna uppgår de totala direkta kostnaderna till 1,3 miljarder euro, de indirekta kostnaderna till 1,8 miljarder euro och förlusterna till följd av energiframställningens upphörande till 1,5 miljarder euro, förutsatt att anläggningens återstående livslängd varar till 2015.
Den totala kostnaden, medräknat den förlorade energiframställningen, uppgår då till 4,6 miljarder euro. Mot bakgrund av dessa fakta har utskottet för industrifrågor, forskning och energi i sitt reviderade betänkande föreslagit att höja EU:s ekonomiska bidrag för 2007–2013 till 400 miljoner euro. Förslaget utgör också en positiv kompromiss för den slovakiska regeringen, som har begärt ett ekonomiskt stöd på omkring 700 miljoner euro. Jag är väl medveten om den komplicerade situation som omgärdar EU:s misslyckande att enas om en budget för 2007–2013. Det förekommer starka och ofta legitima påtryckningar för budgetnedskärningar från de flesta medlemsstater. Slovakien kan å andra sidan inte riskera säkerheten för landets befolkning, och behöver tillräckliga ekonomiska resurser för att sätta i gång en säker avveckling snarast möjligt.
Beslutet att driva igenom en tidig stängning av en säker kärnanläggning vid en tidpunkt då krisen förvärras inom energisektorn samtidigt som elkonsumtionen ökar var kanske en aning förhastat. Det kommer att leda till att Slovakien förlorar 19 procent av dess produktionskapacitet och att landet mest troligt blir beroende av elimport inom den närmaste framtiden. Det finns emellertid vissa människor i EU som uppenbarligen ser detta som ett tillfredsställande resultat. Var och en är tvungen att betala för sina misstag, men den här gången är vi alla tvungna att betala. Jag hoppas att man i framtiden kommer att ha dragit lärdom av sådana här absurda misstag. 
Edit Herczog,
   . – Herr talman! Jag välkomnar betänkandet av Rebecca Harms, men samtidigt vill jag påminna er om att dagens debatt inte handlar om att vara för eller emot kärnkraft; den gäller huvudsakligen säkerheten. Detta omfattar å ena sidan kärnenergi och å andra sidan en trygg energiförsörjning.
Vi är alla medvetna om de mycket höga kostnader som är förknippade med ett säkert och professionellt genomförande av ett kärnkraftverks avveckling. Jag är övertygad om att samtliga EU-institutioner, kommissionen, parlamentet och varje parlamentsledamot instämmer i att vi inte kan snåla när det gäller kärnsäkerheten. Vid sidan av principen om att förorenaren betalar måste vi ge utrymme åt frasen ”säkerheten har ett pris”.
Jag vill betona att Europeiska unionen måste värdesätta Slovakiens osjälviskhet i den här frågan. Landet var tvunget att samtycka till att stänga ned två enheter i kärnkraftverket Bohunice när detta krav lades till som ett nära nog oumbärligt villkor under anslutningsprocessens allra sista skede. Då visste vi att detta skulle medföra förlorad produktionskapacitet, en brist som Slovakien skulle vara tvunget att bemöta genom nya investeringar och importer.
I våra trakter finns det också ett ordspråk som lyder ”den som betalar spelmannen anger tonen”. I denna mening anser jag att Slovakiens begäran till EU:s institution att möjliggöra en säker avveckling av anläggningen är fullständigt rimlig.
Enligt min åsikt finns det minst tre faktorer inom ramen för EU:s principer och politik som skulle ge en tillräcklig motivering för att med EU:s resurser stödja en avveckling. Den första är principen om social, ekonomisk och territoriell sammanhållning mellan medlemsstaterna. Slovakien har gjort ett viktigt åtagande för EU:s skull, och det håller man på att uppfylla, men landet kan inte överskrida de egna gränserna, den egna nivån av ekonomisk utveckling.
Den andra är en trygg energiförsörjning, som i lika stor utsträckning är en rättighet för hushållen som för de industriella förbrukarna såväl i Slovakien som i övriga EU-medlemsstater. Vi bör inte glömma bort att det inte var så länge sedan vi antog en resolution med målsättningen att 20 procent av EU:s totala energiförsörjning 2020 skulle komma från förnybara energikällor. Följaktligen ser dagens situation annorlunda ut än tidigare.
Den tredje är bekämpandet av energiberoendet. En tidig stängning av en livsduglig anläggning för energiframställning kan i detta avseende endast hjälpa om den ersätts av en mer effektiv och ekonomiskt hållbar anläggning. På grundval av alla dessa punkter ber jag er att stödja ändringsförslag 16, som har detta som målsättning. 
Fiona Hall,
   . – Herr talman! När det gäller den specifika frågan om kärnkraftsenheterna 1 och 2 i Bohunice V1 har båda föredragandena i den slovakiska regeringen fört fram en uppskattning av den totala kostnaden för avvecklingen av de två enheterna, som sannolikt kommer att uppgå till 750 miljoner euro. Mot bakgrund av detta kan kommissionens förslag om ett anslag på 237 miljoner euro för perioden 2007–2013 tyckas blygsamt, men det finns två mycket starka argument som talar för att behålla kommissionens kalkyl på 237 miljoner euro.
För det första, även om enhet 1 ska stängas under 2006 kommer den större strukturella avvecklingen inte att börja förrän enhet 2 har stängts 2008. Ett belopp på 237 miljoner euro är en ansenlig summa pengar för det första året under den avvecklingsperiod som förväntas pågå under 30 år.
För det andra, att öka beloppet skulle vara detsamma som att förhåna den budget som parlamentet redan har röstat om. Vi vet att vi politiskt sett har gått in i en mycket känslig period när det gäller budgetplanerna, och situationen skulle inte underlättas om parlamentet ena stunden röstade för något bara för att i nästa stund agera i strid mot detta. Vi måste respektera omröstningen om budgeten. Vi bör inte heller försöka tvinga någon att yppa sina åsikter om budgeten efter 2013.
Debatten om ytterligare anslag till Bohunice bör hållas inom ramen för nästa förhandlingsrunda om budgeten, och mot bakgrund av det som dittills har hänt i fråga om avvecklingen. Det är emellertid förståeligt att de slovakiska myndigheterna vill veta hur det ska bli med finansieringen i budgetplanen för perioden 2006–2013. Således bör det totala beloppet på 237 miljoner euro slås fast för denna period, utan ytterligare granskning, även om det årliga anslaget kan komma att variera.
När det gäller avvecklingen i vidare bemärkelse är en av utmaningarna att se till att det, å ena sidan, finns tillräckliga ekonomiska medel för att kunna avveckla kärnkraftverket på ett säkert sätt, och att å andra sidan att finansieringen för avvecklingen inte förvandlas till ett otillbörligt statligt stöd. I detta avseende är punkt 5 i betänkandet viktig. Det är kärnkraftsindustrin – inte regeringarna – som i förväg måste vidta åtgärder för en avveckling och se till att den totala kostnaden redan från början är inberäknad i balansräkningen. Alltför många gånger tidigare har kärnkraftsindustrin gjort felaktiga beräkningar och sedan kommit och bett om finansiellt stöd. Detta är oacceptabelt, för kärnkraftsindustrins misslyckanden med att budgetera för kostnaderna för avvecklingen snedvrider konkurrensen. Om kostnaderna för avvecklingen inte beräknas på rätt sätt så förefaller kärnkraftsproducerad el vara mycket billigare än vad den egentligen är. Jag hoppas att kommissionen ser till att sådana konkurrensbegränsande aktiviteter inte tillåts förekomma i framtiden. 
Esko Seppänen,
   . – Herr talman! I utskottet för industrifrågor, forskning och energi har vi beslutat att utarbeta ett initiativbetänkande om användningen av de ekonomiska resurser som har öronmärkts för avvecklingen av kärnkraftverk. Anledningen till detta var att förvaltningen av dessa medel inryms i ett kärnsäkerhetspaket som parlamentet har yttrat sig om, men som rådet inte har kunnat enas om.
Vi väntar på att kommissionen ska lägga fram ett nytt förslag till direktiv i denna fråga. Det skulle garantera att kärnkraftverk kan stängas ned säkert och att det finns tillräckliga medel för att hålla rektorerna täckta och avskärmade från miljön under tusentals år.
Förvaltningen av avvecklingsstöd borde i princip falla inom de nationella myndigheternas behörighet. Vi kan ändå enas om att utarbeta gemensamma regler, mot bakgrund av att nedläggningen av kärnkraftverk inverkar på säkerheten hos de anställda och på människors hälsa över statsgränserna. Potentiella problem kommer alltid att överskrida statsgränser.
Tyvärr kan vi inte hysa stort förtroende för att alla medlemsstater kommer att avsätta medel och att vi därigenom kan vara fullkomligt förvissade om att det finns tillräckliga medel för flera generationer framåt. Ett tecken på detta är avvecklingen av kärnkraftverket Bohunice, för att inte tala om Ignalina. För dessa behövs en EU-finansiering. Om inte de ekonomiska resurserna för en avveckling inräknas i elpriset kommer konkurrensen på elmarknaderna att snedvridas. I det avseendet kommer också de ekonomiska medlen att påverka den inre marknaden. Den elkraft som produceras i kärnkraftverk bör inte vara billig, helt enkelt därför att det kommer att tillfalla framtida generationer att betala för avvecklingen av anläggningarna.
Föredraganden Rebecca Harms har gjort ett omsorgsfullt arbete med dessa betänkanden. Härigenom sänder hon ett budskap till kommissionen med en uppmaning att utarbeta ett nytt direktiv. 
Nils Lundgren,
   . – Herr talman! Drift och avveckling av kärnkraft är verksamheter som kan ha gränsöverskridande effekter i Europa. Därmed måste de, till skillnad från de flesta andra verksamheter, kontrolleras på EU-nivå. Kärnkraft är dock som andra processindustrier; den tekniska utvecklingen leder ofta till att livslängden förlängs. Till och med reaktortankar kan komma att bytas ut i framtiden. Vi vet därför inte säkert när en reaktor måste avvecklas. I de svenska reaktorerna, som nu i genomsnitt är ett kvarts sekel gamla, höjs nu effekten kraftigt. Den återstående livslängden antas därför vara betydande.
Det är självklart att en avveckling är förenad med kostnader och att det krävs avsättning av medel för att bestrida dessa. I mitt hemland Sverige, där ungefär hälften av all elkraft kommer från kärnkraftreaktorer, har denna finansiering tagits omhand från början. Jag tror vi kan utgå från att alla demokratiska länder har gjort på samma sätt. Detaljerade och byråkratiska instruktioner för att styra denna process är onödiga. Att teknokrater i Bryssel skulle behövas som förmyndare för erfarna kärnkraftsexperter i medlemsländerna framstår som närmast löjligt. Medlemsländernas regeringar och myndigheter står under demokratisk kontroll och kan inte utsätta sina medborgare för risker.
Det är dock uppenbart att de medlemsländer som tidigare varit underkastade odemokratiska, kommunistiska regimer befinner sig i en väsentligt annorlunda situation. Deras reaktorer har byggts i en annan säkerhetskultur, där risktagandet har varit högre och där finansiella medel inte har avsatts i tillräcklig omfattning för avvecklingen. Det är en självklar gärd av solidaritet från de rikare medlemsländerna att bistå med medel för detta. Men med hur mycket? Junilistan anser att finansieringsbeloppet för Bohunice V1 i Slovakien skall fastställas preliminärt till kommissionens föreslagna belopp om 237 miljoner euro för perioden 2007–2013, eftersom budgetplanen inte har antagits. Därmed bör vi inte nu binda oss för stöd från gemenskapens budget för tiden efter denna period. 
Umberto Pirilli,
   –Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den nuvarande debatten är av strategisk betydelse inom ramen för EU:s politik. Det problem som har kommit till vår kännedom gäller kärnkraftverket Bohunice i Slovakien och dess åtföljande problem hur de ekonomiska resurserna för avvecklingen av kärnkraftverk ska användas.
Det första problemet gäller tillämpningen av protokoll nr 9 om anslutningsfördraget och anslutningsakten för Tjeckien, Estland, Cypern, Lettland, Litauen, Ungern, Malta, Polen, Slovenien och Slovakien. I artikel 3 i detta protokoll förutses en uppföljning av det ekonomiska stödet för avvecklingen av reaktorerna 1 och 2 vid kärnkraftverket Bohunice. Vi anser att största möjliga stödbelopp måste beviljas för att reaktorerna 1 och 2 ska vara säkra under avvecklingen.
Det problem som jag ändå vill ta upp gäller säkerheten för hela vår kontinent, och den relevanta frågan hur en sådan säkerhet kan uppnås samtidigt som man beslutsamt tillämpar en lämplig energiförsörjningspolitik. Det skulle vara nödvändigt att en sådan politik garanterar en viss nivå av ekonomisk konkurrens inom EU-systemet, som motsvarar utmaningarna med innovation och utveckling.
I dagens EU finns det 155 energiproducerande reaktorer, varav minst en tredjedel kommer att behöva avvecklas inom de närmaste åren. Avvecklingen av 50 eller 60 reaktorer kommer att medföra kostnader som realistiskt sett uppgår till närmare 50 miljarder euro. Mot bakgrund av att de flesta av dessa reaktorer ligger i de nya medlemsstaterna, och således är mindre hållbara både strukturellt och ekonomiskt sett, måste kommissionen först och främst ta itu med problemet att upprätta en systematisk plan för att hjälpa och stödja dessa länder med avvecklingen.
Det andra problemet gäller behovet att genomföra en djupgående kostnads- och intäktsanalys för ett kärnkraftverk, och att sedan ställa dessa indikatorer mot kostnaderna för installation och avveckling, givetvis med hänsyn till den genomsnittliga livslängden hos de reaktorer som har installerats. Utifrån resultaten av en sådan studie är det sedan möjligt och lämpligt att fatta djärva och långsiktiga beslut i den ena eller den andra riktningen.
Ett sista problem, men inte mindre allvarligt, gäller det som sker utanför EU. I dag finns det 440 reaktorer i drift över hela världen, samtidigt som ytterligare 25 håller på att byggas. Efter Tjernobyl häpnade världsopinionen över hur nedslitna flertalet rektorer är och vilka allvarliga faror dessa utgör för allmänheten, varav många är belägna i före detta Sovjetunionen.
Är det inte, å andra sidan, parlamentets uppgift att rekommendera kommissionen att inleda förhandlingar med Förenta staterna, Ryssland och övriga berörda stater, för att upprätta en politik som innebär att rensa upp hela vår planet och att göra den säkrare? 
Sergej Kozlík (NI ).
   – Inom ramen för anslutningsförhandlingarna fick EU:s institutioner Slovakien att gå med på en tidig stängning av de två enheterna vid kärnkraftverket i Jaslovské Bohunice, trots att Internationella atomenergiorganet har bekräftat att kärnkraftverket uppfyller kriterierna för en säker långsiktig drift.
Den påtvingade – och politiskt motiverade – tidiga stängningen av dessa kärnkraftsanläggningar kommer att förvärra energiproblemet i Slovakien, och i EU som helhet. Republiken Slovakien kommer inte att kunna få fram de medel som behövs för att finansiera en säker avveckling av kärnanläggningarna, inte ens med den nuvarande stödnivån från EU. I jämförelse bör man beakta att de kostnader som unionen har uppskattat för avvecklingen av det litauiska kärnkraftverket i Ignalina är tre gånger högre än de för det slovakiska kärnkraftverket.
Jag vill därför be er, värderade kolleger, att åtminstone stödja den lösning som omfattar det lägsta beloppet och som innebär att stödet för avvecklingen av Bohunice-reaktorerna ökar från 237 miljoner euro till 400 miljoner, enligt förslaget från utskottet för industrifrågor, forskning och energi. 
Romana Jordan Cizelj (PPE-DE ).
   –Som företrädare för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater vill jag ta upp frågan om ekonomiska resurser för avvecklingen av kärnkraftverk.
Vår politiska grupp anser att ekonomiska resurser bör säkerställas genom principen om att förorenaren ska betala. Vi förespråkar också att dessa resurser ska vara tillräckliga och att de ska finnas tillgängliga vid den tidpunkt som anges i avvecklingsprogrammen för varje enskild medlemsstat. Resursernas tillhandahållande måste säkerställas innan den förmodade driftslängden för ett visst kärnkraftverk upphör. Resurserna ska användas för det bestämda ändamålet, förvaltas på ett öppet och insynsvänligt sätt och nyttjas i enlighet med EU:s lagstiftning om konkurrenskraft.
Vår politiska grupp anser att det skulle vara oacceptabelt om avvecklingen försenades till följd av bristande ekonomiska resurser. Vi kan emellertid acceptera planerade dröjsmål som täcker perioder då kontinuerligt radioaktivt sönderfall minskar radioaktiviteten hos olika material och följaktligen också arbetstagarnas exponering för strålning.
På grund av vårt ansvar gentemot de kommande generationerna måste vi hitta en lämplig mekanism på EU-nivå för att övervaka och förvalta sådana finansieringsfonder. Vi måste emellertid vara medvetna om behovet av att finna en medelväg mellan de individuella medlemsstaternas och EU:s befogenheter i enlighet med Euratomfördraget.
Dokumentet som är föremål för denna diskussion har utformats för att säkerställa en rättvis konkurrens mellan kärnkraftverk och andra kraftverk. Eftersom vi diskuterar kärnkraftverken för sig måste vi akta oss för att ålägga dem en börda som andra anläggningar inte har blivit föremål för.
Kommissionsledamot Piebalgs! Vad jag vill säga är att vi måste övervaka vår praxis på EU-nivå och säkerställa genomförandet av gjorda åtaganden och av de internationella standarder som har godkänts av medlemsstaterna och av kandidatländerna Bulgarien och Rumänien. Samtidigt måste vi också noggrant övervaka utvecklingen i de länder som har inlett anslutningsförhandlingar. Med detta avser jag Kroatien, som äger en 50-procentig andel i kärnkraftverket Krško (som för övrigt är beläget i Slovenien) och som har gjort åtaganden liknande dem som gjorts i andra kärnkraftsländer. 
Reino Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det föreligger samma problem med att stänga kärnkraftverket Bohunice som det gör med Ignalina. Enligt Internationella atomenergiorganet är båda för närvarande i ett sådant skick att de fortfarande skulle kunna användas. Det pågår en energikris i EU som delvis har sin grund i att priset på olja ständigt och egenmäktigt fluktuerar på marknaderna. Konsumtionen ökar, och samtidigt kommer vi i slutändan att behöva vidta åtgärder för att förhindra växthuseffekten.
De nya mindre medlemsstaterna, som inte har tillräckliga ersättande energiformer, kommer ändå att tvingas stänga sina kraftverk till följd av påtryckningar från de gamla medlemsstaterna vid tidpunkten för deras anslutning till EU. Dessa påtryckningar berodde delvis på en rädsla för och misstänksamhet mot den sovjetiska tekniken, och delvis var de en strävan efter att uppnå ett ekonomiskt försprång. Det är riktigt och rättvist att Slovakien och de andra nya medlemsstaterna i liknande situation får motta ett tillräckligt ekonomiskt stöd för att täcka kostnaderna för stängningen. Vi föreslår 400 miljoner euro. Det är emellertid sannolikt att stängningen kommer att utföras av företag från de stora, äldre medlemsstaterna. Problemet kommer ändå att kvarstå: vår energiförbrukning kommer att öka, och det kommer inte att finnas tillräckligt med tid för att rätta till situationen med hjälp av förnybara energikällor. Den energi som används för exempelvis nedkylning har ökat flerfaldigt under de senaste tio åren i Sverige. För nedkylning! Kina slukar den växande oljeproduktionen. Vi behöver en ny energipolitik. 
Šarūnas Birutis (ALDE ).
   – Under kraftiga påtryckningar för några år sedan blev kandidatländer såsom Slovakien, Litauen och nu Bulgarien utan förbehåll tvungna att ge löften om att avveckla sina kärnkraftverk innan den projekterade driftstiden hade löpt ut. Sådana löften är svåra att förverkliga ekonomiskt sett eller att förklara logiskt. Vi måste erkänna att vissa obefogade politiska beslut fattades.
De flesta experter erkänner att en tidig stängning av ett kärnkraftverk är ett hårt slag mot ekonomierna i dessa regioner och en börda för EU:s skattebetalare som uppgår till miljarder.
En ytterst viktig uppgift är att hjälpa till att garantera en säker eltillförsel i dessa regioner, eftersom den påtvingade avvecklingen av kärnkraftverken skapar ett hot om såväl ekonomiskt som politiskt beroende av andra elleverantörer. I detta sammanhang vill jag särskilt betona en avgörande förutsättning för avvecklingen, nämligen utvecklingen av ett gemensamt EU-energisystem och resurser för energiförsörjning.
I det här fallet måste avvecklingen av kärnkraftverken stödjas av en tillräcklig och läglig finansiering, och anläggningar bör inte stängas ned på varandras bekostnad. Det förändrade läget kräver den förnuftigaste lösningen – kraftverkens fortsatta drift.
Vi måste hantera situationen med en rimlig verklighetsförankring. 
Vladimír Remek (GUE/NGL ).
    –  Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det problem som vi står inför när det gäller kärnkraftverket Bohunice är att en ny medlemsstat har åtagit sig att avveckla något som utgör en livsviktig energikälla för landet. Detta kraftverk har inte alls nått slutet av sin livslängd. Inte nog med det, en stor summa pengar har också spenderats på att modernisera detta kraftverk, och Internationella atomenergiorganet har bekräftat att det uppfyller standarderna för liknande kärnkraftverk av samma ålder. Det är allmänt känt att Slovakien till följd av omfattande internationella påtryckningar åtog sig att stänga Bohunice, men den dåvarande regeringens vägledande princip var att ansluta sig till EU. Regeringen vill nu hålla sitt löfte, trots att detta skulle missgynna den slovakiska ekonomin och innebära att landet tvingas importera energi vid en tidpunkt då energipriserna ständigt stiger.
Jag anser att vi bör stödja de slutsatser som utskottet för industrifrågor, forskning och energi har kommit fram till och rösta för den föreslagna ökningen av EU-medel så att kärnkraftverket Bohunice kan avvecklas säkert, och för att garantera att den slovakiska ekonomin förblir konkurrenskraftig. Slovakiens befolkning ska inte känna att de i själva verket har dragit det kortaste strået till följd av anslutningen till EU och efter att ha uppfyllt de hårda krav som många anser vara tämligen orättvisa. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   –Herr talman! Jag vill göra en sammanfattning av situationen. Två kärnkraftverk har blivit föråldrade och riskabla och måste avvecklas. Kostnaden för att stänga dessa anläggningar är närmare 2 miljarder euro. Det löpande underhållet vid de nedlagda anläggningarna kommer att kräva ett arbete som utförs av en expertgrupp under åtskilliga decennier eller kanske upp till ett helt århundrade. Detta måste göras, och vi har fått veta att det är EU som ska göra det. Forna misstag är kostsamma. Den enda positiva innebörden av denna ödesdigra situation är att den tjänar som en lärdom för framtiden. Kommer vi att betrakta den så? Kommer vi att dra lärdom av följderna av vår flört med kärnkraften?
I de länder som beslutar sig för att privatisera sina anläggningar eller att förändra äganderätten spelar man ett riskabelt spel med den obehagliga frågan om vem som ansvarar för att betala kostnaderna för avvecklingen. Vi vet att ett kärnkraftverk inte består i det oändliga, men tar vi hänsyn till detta innan de upprättas? Avvecklingskostnaderna bör finnas med i beräkningen redan från början, och sedan måste någon träda fram och ta ansvaret för den ekonomiska och organisatoriska bördan av att rensa upp det kärnavfall som blir kvar.
För tjugoåtta år sedan sa den dåvarande industri- och handelsministern Des O’Malley att Irland inte skulle klara sig utan kärnkraft. Vi fick veta att vi skulle sitta i mörker utan belysning, att vi skulle vara tvungna att överge våra mjölkmaskiner och gå tillbaka till att mjölka för hand och att vi skulle ha elransonering. Eftersom det irländska folket tänkte på framtiden sa de nej. De tog hänsyn till den sorts problem som vi nu står inför när vi ska avveckla de två anläggningar som vi talar om och flera andra föråldrade kärnkraftsvidunder.
Irland stängdes inte ned på grund av frånvaron av kärnkraft. Vi har fortfarande ingen kärnkraft, och vi har den starkaste ekonomin i EU. Den irländska ekonomin har utvecklats kraftigt trots att landet inte har kärnkraft. Jag vill hylla de irländska kärnkraftsmotståndarna.
Jag vill också ta tillfället i akt och uppmana beslutsfattare att ta hänsyn till erfarenheterna från Litauen, Slovakien och Irland innan de beslutar att upprätta den nya generationens kärnkraftverk. Det finns bättre, säkrare och billigare sätt att få hjulen att snurra och ha lyset på. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   –Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill först och främst tacka föredraganden för hennes mycket omfattande och djupgående analys. Vi har alltid ansett att kärnkraftverkens säkerhet är en europeisk fråga och att sådana frågor berör oss alla, eftersom tekniska fel eller andra problem berör allmänheten över hela EU.
Avveckling och slutförvaring är helt klart frågor som hör hemma inom konkurrenslagstiftningen. Vi måste se till att stöd beviljas i linje med EU:s konkurrenslagstiftning, och jag anser också att det måste finnas rättsliga bestämmelser för att förhindra en snedvridning av konkurrensen. Med detta menar jag inte enbart en snedvridning av konkurrensen mellan medlemsstaterna utan framför allt mellan producenter, och inte enbart i fråga om kärnenergi utan för alla energikällor. Därför anser vi i mitten att en expertgranskning är nödvändig, det vill säga ömsesidiga kontroller och ett insynsvänligt genomförande. Vi behöver också ägna särskild uppmärksamhet åt att se till att framtida stöd för stängning, slutförvar och konsumentsäkerhet finns till hands för varje energikälla.
Europeiska unionen, revisionsrätten och de åtskilliga andra institutionerna måste upprätta ett tydligt rättsligt ramverk. Det handlar om att återge situationen så klart och tydligt som möjligt och att tillämpa modeller som minskar kostnaderna för konsumenterna samtidigt som metoderna för säkerhet, slutförvar och avveckling utvecklas optimalt. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   –Herr talman! Jag skulle i grund och botten känna mig mycket lyckligare i ett EU utan kärnkraftverk och fritt från kärnkraftens åtföljande risker. Eftersom detta emellertid är ett beslut som har fattats på nationell nivå, som kommissionsledamoten med rätta sa, måste vi ägna särskild uppmärksamhet åt säkerheten. Här måste EU:s regler och standarder tillämpas.
Men i det här fallet talar vi om ett kraftverk som byggdes före anslutningen till EU, och en av konsekvenserna av detta är att det nu måste stängas. Vi talar om ett kraftverk i ett relativt fattigt land, ett land med ekonomiska problem. Detta är något som jag anser att vi bör ta hänsyn till, och därför begär de österrikiska ledamöterna i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet ett högre bidrag till kostnaderna för stängningen av detta kraftverk. PSE-gruppen kommer därför att rösta för det högre bidraget. Jag anser inte att detta strider mot budgetplanen, eftersom det inte kommer att bli något problem att bekosta denna finansiering på lång sikt.
Låt mig återigen vädja till parlamentet att stödja Slovakien i det här fallet och att verkligen hjälpa landet, så att vi i EU:s säkerhetsintresse kan stänga kraftverket snarast möjligt. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Vi tycks alla vara överens om att kärnkraftverkens avveckling är nödvändig av säkerhets- och miljöskäl, men den verkliga frågan är vem som ska betala för avvecklingen, och borde inte denna kostnad tas med i beräkningen när man planerar för nya framtida kärnkraftverk?
Vi har hört att omkring 60 kärnkraftverk i EU behöver avvecklas under de kommande 20 åren, till en genomsnittlig kostnad av vardera 500 miljoner euro. Detta innebär att det kommer att krävas svindlande 30 miljarder euro under de kommande 20 åren. Det är ungefär 30 gånger mer än den årliga budgeten i mitt hemland Cypern och en kostnad som motsvarar byggandet av hundratals sjukhus, skolor och andra institutioner av offentligt värde. Mitt hemland har inte haft något att göra med kärnmaterial, bortsett från Storbritanniens skandalösa lagring av kärnvapen på den brittiska militärbasen på ön.
Är det inte rimligare att länder som har dragit nytta av kärnenergiproduktionen själva borde bidra betydligt mer till avvecklingen av sina kärnkraftverk? Och varför uppmanas inte de som ansvarade för upprättandet av dessa anläggningar – till exempel den ryska regeringen, såväl som olika multinationella företag – att bidra i enlighet med principen om att förorenaren betalar? Vore det inte också rimligare om detta bidrag kom från de EU-länder som själva drar nytta av kärnenergiproduktionen? Det är min fasta övertygelse att medlemsstater som inte använder kärnenergi inte heller borde betala för avvecklingen av kärnkraftverk i andra medlemsstater. 
Erik Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Mer än en tredjedel av de 150 europeiska kärnkraftverken måste avvecklas under de kommande 20 åren. Vem ska betala räkningen för detta: skattebetalarna eller förorenarna? En brist på medel får inte medföra att omoderna kraftverk fortsätter att drivas vidare. Avfallet är mer än det radioaktiva material som blir kvar efter en avveckling. De externa kostnaderna, inklusive kostnaderna för gammalt klyvbart material, transport och gruvavfall, kommer troligtvis att bli betydligt högre än den uppskattade summan på en miljard euro per kärnkraftverk.
Rebecca Harms föreslår helt riktigt att elföretagen årligen bör bidra till en fond som ska täcka de totala kostnaderna för avveckling, hantering och lagring av radioaktivt avfall. Genom att föra in dessa kostnader i priset för kärnkraften kommer priset inte längre att hållas skenbart lågt med hjälp av stödmedel. Dessutom kommer kärnkraftens låga ekonomiska avkastning att framgå tydligt. Än i dag leder den slutna hopkopplingen mellan civila och militära ändamål till en påfallande snedvridning av konkurrensen och till dolda exportstöd. Vi instämmer i förslaget om att utarbeta en förteckning över avvecklingskriterier och att denna ska vara knuten till reservfonder som elföretagen ska finansiera genom tillräckliga medel för avfallshantering och avveckling. 
Peter Baco (NI ).
   – Mina damer och herrar! Jag vill respektfullt be om ert stöd för ändringsförslagen från utskottet för industrifrågor, forskning och energi när det gäller den tidiga stängningen av kärnkraftverket i Jaslovské Bohunice V1 i Slovakien.
I sina förslag noterar utskottet att Slovakien har uppfyllt sitt ansvar i vederbörlig ordning på det här området. I förslagen erkänns också den avsevärda ekonomiska förlust som Slovakien kommer att få utstå till följd av den tidiga stängningen av anläggningen. Förlusten beror huvudsakligen på att den tidiga stängningen av kraftverket innebär att de ekonomiska resurser som har öronmärkts för dess eventuella avveckling nu inte kommer att öka. Republiken Slovakien har dessutom nyligen investerat 250 miljoner euro i en uppgradering av anläggningen för att garantera dess långsiktiga driftssäkerhet. Denna investering kommer att vara bortkastad.
Det föreslagna budgetanslaget från EU motsvarande 400 miljoner euro till kostnaden för den tidiga stängningen är därför en viktig förutsättning för att uppfylla de åtaganden som både EU och Republiken Slovakien har antagit. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Frågan om finansieringen av en tidig stängning av kärnkraftverket Bohunice är en huvudprioritering för både kärnsektorn och för Slovakiska republikens hela energipolitik.
Slovakien är redo att uppfylla det åtagande som anges i protokoll nr 9 i EU:s anslutningsfördrag, trots att landet har investerat 250 miljoner euro för att modernisera och förbättra säkerheten vid anläggningen Bohunice. Till detta kommer att Slovakien, i likhet med flera andra EU-länder, saknar egna betydelsefulla naturliga energiresurser, och avvecklingen av de två enheterna vid denna anläggning kommer påtagligt att undergräva landets självförsörjning av energi.
Allmänheten i Slovakien motsätter sig för närvarande att anläggningen Bohunice avvecklas. Slovakiens befolkning är mycket medveten om konsekvenserna av denna energikris och elprisernas åtföljande ökning. Som en följd av detta skulle varje avslag på kraven om mer ekonomiska resurser från EU spela avvecklingsmotståndarna i händerna.
Slovakien har med stöd av den studie som tjänade som underlag för diskussionen med kommissionen begärt 702 miljoner euro, att jämföras med de 237 miljoner euro som kommissionen har föreslagit. Europaparlamentets utskott för industrifrågor, forskning och energi har gått med på en kompromiss motsvarande 400 miljoner euro. Jag vill ta tillfället i akt och be er alla att visa solidaritet med mitt hemland och stödja förslaget från industriutskottet. 
Miloš Koterec (PSE ).
   – Under anslutningsprocessen till EU gjorde Slovakiska republiken sitt yttersta för att tillse en fortsatt drift av dess kärnkraftverk av typen VVER, samtidigt som säkerhetsnivåerna förbättrades för att uppfylla EU:s standarder i syfte att skydda människorna i Slovakien och unionens samtliga länder, i synnerhet våra grannländer.
Under anslutningsprocessens förlopp investerade vi omkring 250 miljoner euro i två enheter vid kärnkraftverket Bohunice, ett betydande belopp för ett land vars BNP bara är något högre än 50 procent av EU-genomsnittet. Enligt Internationella atomenergiorganet säkerställde vi därigenom en säker drift av anläggningen fram till 2015.
En lekman kanske undrar: ”om så är fallet, varför behöver ni då pengar för en avveckling under budgetperioden 2007–2013?” En expert skulle svara: ”Därför att Slovakien gjorde ett åtagande under landets anslutningsprocess till EU, under vad vi skulle kunna kalla omständigheternas påverkan, att avveckla de två aktuella enheterna under 2006 respektive 2008.” Det krävs inga omfattande matematiska färdigheter för att förstå att tiotals miljoner euro således kommer att ha varit bortkastade.
Vi blev emellertid försäkrade om att unionen skulle hjälpa oss med avvecklingen. Om de totala direkta och indirekta kostnaderna för avvecklingen uppgår till åtskilliga miljoner euro så skulle det belopp på 237 miljoner euro som kommissionen har föreslagit vara ganska lågt. Som Rebecca Harms föreslog i sitt andra betänkande stöder Slovakien givetvis inrättandet av särskilda fonder för kärnkraftverkens avveckling, och landet är villigt att själv täcka en väsentlig del av de totala kostnaderna för avvecklingen. Inte desto mindre bör den ekonomiska utvecklingens nivåer också tas med i beräkningen. Om det, enligt vad experter har uppskattat, krävs ett stödbelopp på 702 miljoner euro för att infria tidsfristen framstår det kompromissbelopp på 400 miljoner euro som industriutskottet har föreslagit helt klart godtagbart, och det förekommer ett antal argument som talar för att detta belopp inte bör utgöra något problem ens för den slutliga budgetversionen.
Jag anser att de två betänkanden som vi just har diskuterat har en gemensam nämnare, nämligen kärnkraftverkens säkerhet. Om det finns en gemensam målsättning i EU att följa en särskild tidsplan i denna fråga, måste det också finnas en gemensam målsättning att tillhandahålla de nödvändiga medlen för detta syfte. Om dessa målsättningar inte följs åt skulle det enligt min åsikt leda till att unionen förr eller senare tvingas ta itu med konsekvenserna av en sådan bristande överensstämmelse. 
Andris Piebalgs,
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden för hennes mycket korrekta och djupgående analys av de utmaningar som en avveckling medför.
När det gäller Bohunice-frågan grundades beslutet att stänga reaktorerna först och främst på säkerhetsfaktorer. I Europeiska unionen är det sammanslutningen av västerländska tillsynsmyndigheter för kärnkraft som beslutar om säkerhetskraven i särskilda medlemsstater. Sammanslutningen förklarade att dessa typer av reaktorer inte var möjliga att uppgradera, inte på grund av att de kom från forna Sovjetunionen, utan på grund av deras tekniska egenskaper. Därför krävde man under förhandlingarna att dessa reaktorer skulle stängas. Denna information gavs i ett tidigt skede, så under förhandlingarna tog man hänsyn till alla tänkbara konsekvenser. Beslutet fattades inte i det sista avtalspaketet: i flera fall, bland annat för Slovakien, gjorde regeringarna tidiga åtaganden att stänga särskilda reaktorer, till exempel reaktorerna i Bohunice. Därför tillbakavisar jag argumentet att politiska påtryckningar utövades: beslutet var grundat på de analyser som gjordes av dem som ansvarar för kärnsäkerheten i EU. Detta är ett faktum.
Förhandlingarna har förts i enlighet därmed, och alla eventuella konsekvenser har tagits med i beräkningen, inte enbart avvecklingen utan även andra frågor. Därför har vi också olika protokoll för Litauen och Slovakien.
Jag inser att avvecklingen är en ofantlig uppgift, men jag kan klart och tydligt förklara grunderna till kommissionens förslag: det är baserat på anslutningsförhandlingarnas resultat. Varje annan fråga skulle ha grundats på andra faktorer, men i detta skede kan vi inte gå vidare till de andra faktorerna.
Mina tjänsteenheter står i nära förbindelse med de slovakiska myndigheterna för att diskutera denna utmaning. Detta är helt klart ett åtagande som godkändes av EU:s medborgare och Slovakiens medborgare under anslutningsförhandlingarna och som bör hedras, inte bara från EU:s sida utan också från den slovakiska sidan. Det är således en utmaning som vi bör anta gemensamt.
Samtidigt är det tveksamt huruvida anslagen för avvecklingen bör användas vid en tidpunkt när alla reaktorer har varit och fortfarande är i drift: om man inte har anslagen för avvecklingen blir priset billigare. Men vem är det till slut som betalar? Skattebetalarna? Andra medborgare? Detta är verkligen en global utmaning.
Dagens debatt, i denna sena timma, är högst relevant. Kommissionen har redan försökt utarbeta lagstiftningsförslag om anslagen för avvecklingen, eftersom dessa anslag är betydelsefulla för konkurrenskraften inom Europeiska unionen och för att klargöra vem som ska betala för dem. Jag instämmer till fullo i att förorenaren ska betala. Denna faktor borde ingå i priset.
Kommissionen kommer att förbereda en rekommendation och insistera på en tillräcklig och insynsvänlig användning av avvecklingsanslag som bör finnas tillgängliga när så krävs. Detta är det grundläggande faktum som vi bör konfrontera när vi diskuterar kärnenergi. Konkurrensfrågor kommer definitivt inte att uteslutas från debatten, för det är mycket viktigt att veta vilka stödsystem vi erbjuder för andra typer av energi. Detta är en mycket relevant fråga.
Jag tackar er innerligt för kvällens debatt. Jag är verkligen glad över att den var så detaljrik. Vi bör fortsätta denna debatt när vi diskuterar energifrågor.
Talmannen
   . – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 

