
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 4 december 2003.(1) 

Talmannen.
   – Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen (vid sammanträdet torsdagen den 11 december 2003) i enlighet med artikel 110 och 110a i arbetsordningen har delats ut.
Inga ändringar har föreslagits. 
Papayannakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag är inte helt säker på att det här är en ordningsfråga. Men jag vill ändå fråga om det är möjligt att skjuta upp omröstningen om direktivet om miljöansvar, som vi debatterar i kväll, från klockan 12.00 i morgon till samma tid på onsdag. Jag är väl medveten om att man fortfarande, både i min och andra politiska grupper, diskuterar olika frågor som har att göra med omröstningen, hur den anordnas och så vidare.
Tidsfristerna var urusla. Om det inte är ett stort problem skulle jag därför vara mycket tacksam om omröstningen kunde hållas klockan 12.00 på onsdag. 
Talmannen.
   – Problemet är, herr Papayannakis, att förslag till ändringar i föredragningslistan enligt arbetsordningen måste inkomma senast en timme före sammanträdets öppnande. Inga sådana förslag har inkommit, och om jag skall följa arbetsordningen måste jag avslå ert förslag. Finns det några ytterligare kommentarer angående detta? 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Även om det kan ha varit formellt felaktigt utgår jag från att man har nått ett samförstånd om att skjuta upp omröstningen. Grupperna trodde att vi kunde lösa problemet – eller problemen – i god tid, så att vi skulle kunna hålla oss till den ursprungliga tidsplanen. Men dessa försök har visat sig vara fruktlösa, åtminstone hittills. I så fall skulle också vår sida av kammaren vilja ge vårt stöd till förslaget, om ni anser det möjligt att genomföra. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste göra kammaren uppmärksam på att detta är en viktig text om medbeslutande i andrabehandling till vilken vi kräver en kvalificerad majoritet för att låta ändringsförslag gå igenom. Med tanke på att närvaron brukar vara relativt låg på torsdagar här i kammaren – jag skall inte säga något om vad detta beror på – är det helt oacceptabelt att ta upp en så här viktig text om medbeslutande på en torsdag. Jag avråder starkt från att anta denna text. Jag talar i egenskap av vice samordnare för min grupp i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som anför denna text. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja klargöra vissa saker. Mihail Papayannakis vill att omröstningen genomförs på onsdag i stället för på tisdag, då det skulle vara rimligt att anta att det finns ett erforderligt antal ledamöter närvarande. Enligt arbetsordningen skall ingen ändring göras eftersom jag inte fick någon skriftlig begäran. Men om kammaren vill gå med på begäran är jag beredd att låta vårt gemensamma sunda förnuft avgöra detta. 
Manders (ELDR ),
   . – Herr talman! Som föredragande vill jag upprepa Papayannakis önskemål och begära att omröstningen flyttas från tisdag till onsdag. Problemet är nämligen att ändringsförslagen inte har översatts till ett antal språk. På så sätt får grupperna också möjlighet att enas om kompromisser. Men – och på denna punkt stöder jag Harbour – jag är absolut inte för att flytta omröstningen till torsdag. Eftersom det här är ett medbeslutandeförfarande skulle vi riskera att stå här med ett begränsat antal personer och inte vara beslutsmässiga, särskilt med tanke på att vi närmar oss jul. Jag förordar därför att vi flyttar omröstningen till onsdag. Denna kompromiss skulle då kunna bli startskottet för alla grupper och föredragande att gå samman i arbetet med att lotsa detta betänkande genom processen. 
Talmannen.
   – Jag får intrycket av att grupperna kanske skulle gå med på att genomföra omröstningen på onsdag. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi har samma problem med Lisibetänkandet som gäller förlikningsförfarandet om kompensation och assistans till flygpassagerare. Det beklagliga är att ledamöterna lämnar kammaren under omröstningen på torsdagar, och det är verkligen ett problem. Dessa omröstningar – som är mycket viktiga och kräver en kvalificerad majoritet – bör antingen flyttas till onsdag eller också äga rum på torsdag, men i början av sammanträdet, så att vi har den beslutsmässighet som krävs. 
Talmannen.
   – Flera synpunkter har redovisats här. När det gäller Mihail Papayannakis förslag verkar det, mot bakgrund av de synpunkter som framkommit och trots att inget skriftligt förslag har lämnats in, som att vi är överens om att flytta omröstningen till onsdag.
Vad gäller torsdag kommer den årliga budgetomröstningen att äga rum då. Kammaren måste vara beslutsmässig – faktiskt mer än beslutsmässig – annars riskerar vi att stå utan budget. Så på torsdag pågår verksamheten som vanligt.
Talmannen.
   –På talmanskonferensen förra veckan meddelade jag att arbetet med att byta ut simultantolkningsutrustningen i Strasbourg är avslutat. Men av tekniska skäl fungerar inte ringen på era mikrofoner, den som normalt lyser rött när ni talar, under detta sammanträde. Tryck på talknappen som vanligt och fortsätt sedan i förhoppning – och förhoppningsvis i förvissning – om att er mikrofon fungerar, även om den inte lyser rött. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja hälsa medlemmarna ur en delegation från den rumänska senaten välkomna till åhörarläktaren. De företräds av Nicolae Pătru, ordfÖrande fÖr senatens jordbruksutskott. De har kommit till Strasbourg för ett studiebesök. De är varmt välkomna.
Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Det var mycket vänligt av er att låta mig få ordet. Jag måste få säga något som gäller er. I morse var jag i mitt valdistrikt, och när jag öppnade tidningen såg jag att ni kommer att tilldelas det internationella Karl den store-priset i Aachen nästa år. Jag vill personligen gratulera er helhjärtat till detta.
Laschet, som är ledamot av kommittén för Karl den store-priset, tycks inte vara här i kammaren. Eftersom han är kristdemokrat instämmer jag inte alltid i hans beslut – tvärtom tycker jag ibland att de är ganska felaktiga. Men hans val av er som kandidat till detta pris är ett beslut som får mitt fulla stöd. Jag vill gratulera er varmt, men detta kommer inte enbart från mig utan, skulle jag gissa, från de flesta ledamöter här i kammaren.
Talmannen.
   – Jag skulle vilja tacka Armin Laschet i hans frånvaro. Priset kommer att delas ut i maj 2004, några veckor före valet. Utöver den stora personliga ära som jag är väl medveten om är detta ett fantastiskt erkännande av Europaparlamentets roll under ett valår, och mot denna bakgrund skulle jag gärna vilja ta emot priset för kammarens räkning och för det arbete kammaren bidrar med till Europeiska unionens arbete.
Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja bemöta de kommentarer som under de senaste månaderna har gjorts på denna punkt i föredragningslistan av ledamöter ur GUE/NGL-gruppen som kritiserar situationen i Lettland, och i synnerhet de rysktalandes ställning. Det förefaller mig som om många av dessa kommentarer har varit orättvisa och missvisande. De refererar inte tillbaka till den olagliga sovjetiska ockupationen av Lettland, och inte heller till Hitler-Stalin- eller Molotov-Ribbentroppakterna. Jag anser att politiska skäl låg bakom kommentarerna och att det inte togs hänsyn till de mycket stora olikheterna bland rysktalande letter. 
Min sista punkt – för jag anser att det behövs en officiell vederläggning – handlar om Lettlands vallag. Som jag tolkar det får inte tidigare KGB-medlemmar lov att ställa upp som valkandidater. Detta verkar stämma överens med den nationella lagstiftningen. Jag är säker på att vi i denna kammare välkomnar alla nya medlemsstater till Europeiska unionen. Det är viktigt att vi förstår dessa länders ömma punkter och deras historia. Jag hoppas att det inte kommer några fler kommentarer från GUE/NGL-gruppen i denna fråga. 
Zrihen (PSE ).
   – Herr talman! Med tanke på att rörligheten kommer att angå oss alla med anledning av nyårsfirandet, skulle jag vilja uppmärksamma er och det italienska ordförandeskapet på vilken speciell situation italienska medborgare i Belgien befinner sig i.
Visste ni att italienska medborgare som är långvarigt bosatta i Belgien än i dag måste återvända till sin födelseort för att förnya sitt identitetskort? Om de av en händelse bestämmer sig för att klara sig utan det och i stället använder sig av ett pass – kostnaderna för detta får ni själva räkna ut – och sedan har oturen, eller lyckan, att skilja sig, måste de fortfarande be om sin f.d. makas eller makes samtycke.
Allt detta kan framstå som ganska trivialt, men jag tror att det italienska ordförandeskapet inser att detta berövar en del av Italiens befolkning fullständig rörlighet inom EU, vilket hindrar dem att ha lite större tilltro till unionen. Ni kanske skulle kunna vidarebefordra dessa synpunkter till det italienska ordförandeskapet?
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först skulle jag vilja nämna det tragiska att det i dag blev dött lopp i parlamentsvalet i norra Cypern, vilket inte räcker för att avsätta Rauf Denktash, som aktivt motsätter sig USA:s och FN:s generösa plan för en återförening av ön i tid till EU-anslutningen i maj nästa år. Kan ni vädja till Denktash att återuppta förhandlingarna snarast och att acceptera att den kraftiga svängningen mot honom tyder på en önskan från hans utarmade folk om en lösning av konflikten på ön? 
För det andra har vi i Dagestan i Ryssland återigen sett exempel på brutala aktioner från tjetjenska gerillatrupper som halshögg befälhavaren för gränsvakten och tog bland andra lokal sjukhuspersonal som gisslan. Bakgrunden till detta var att en självmordsbombare förra veckan dödade sex oskyldiga civila i Moskva. Jag vill be er framföra kammarens kondoleanser och vrede mot dessa terrordåd till talmannen för duman, som sammanträder nästa vecka.
Slutligen vill jag på en annan punkt gratulera premiärminister Silvio Berlusconi för att han lyckades vinna sätet för Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet till den historiska och gastronomiska staden Parma.
Vallvé (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja informera kammaren om förbudet mot radiostationen Som Ràdio på Balearerna. Den nyvalda regeringen på Balearerna, som hör till det konservativa partiet Partido Popular, har förbjudit stationens sändningar. Som Ràdio var den enda radiostationen som sände program på katalanska, vilket är det officiella språket på Mallorca, Menorca och Ibiza.
För några månader sedan talade vi om förbudet mot tidningen i Baskien. Den spanska regeringen förbjuder tidningar och radiostationer vars åsikter skiljer sig från deras egna, i synnerhet när det är andra språk, som katalanska eller baskiska, inblandade.
Ytterligare ett exempel på skandalöst beteende var den spanska regeringens ståndpunkt om den europeiska konstitutionen i Bryssel förra lördagen. Vi anser att denna ståndpunkt är oacceptabel och mitt parti och jag själv är helt och hållet emot den. Som ni märker fördömer den spanska regeringen inte enbart den europeiska konstitutionen. 
Evans, Robert J.E. (PSE ).
   – Herr talman! Jag är övertygad om att flera ledamöter liksom jag är oroade över att man i Frankrike talar om att förbjuda muslimska flickor att bära slöja i statliga skolor. Man påstår faktiskt i en fransk undersökning att dessa slöjor, liksom judiska pojkars kalotter och andra religiösa symboler, är uppseendeväckande och provocerande. Enligt citat skall president Jacques Chirac ha sagt att muslimska flickor bär slöja som ett slags uttryck för aggression.
Jag vill inte blanda mig i Frankrikes inrikespolitik på något sätt – jag är inte muslim, jag är faktiskt inte anhängare av någon religion alls – men jag tror inte att detta löser de problem som landet står inför när det gäller att integrera muslimer och andra minoriteter i det franska samhället. I den del av London som jag kommer från – Brent, Harrow, Hounslow, Ealing, och så vidare – har vi sett att en motsatt politik där man respekterar olikheter mellan folk, olika religioner och olika seder och kulturarv fungerar mycket bättre om man vill integrera minoriteter i samhället. Jag hoppas att vi genom er, herr talman, och genom våra franska kolleger här kan vidarebefordra detta meddelande till president Jacques Chirac och till de franska myndigheterna.
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! När vi sammanträdde förra gången tog jag upp en fråga angående den skotska whiskyindustrin som var av stort allmänt intresse. Ni hade vänligheten att på kammarens vägnar ta upp frågan med kommissionär David Byrne, som råkar vara närvarande i dag. Jag är glad att kunna meddela att Scotch Whisky Association tills vidare har nått en överenskommelse i den svåra frågan. Jag hoppas att det är möjligt att lösa hela problemet genom tillfredställande industrinormer. 
Den uppmärksamhet som denna kammare och andra offentliga organ visade i frågan bidrog till att problemet kunde lösas, och jag tackar därför er och uppmuntrar er alla att fira det nya året 2004 med en passande dryck!
Talmannen.
   – Särskilt om ni finansierar det, herr MacCormick. 
Andrews (UEN ).
   – Herr talman! Gripandet av Saddam Hussein i Irak skall varmt välkomnas. Ändå har man på Förenta staternas Pentagon-webbsida offentliggjort en lista över 63 så kallade gynnade länder som president George W. Bush vill ha med i budgivningsprocessen om kontrakten, värda 18 miljarder US-dollar, till återuppbyggnaden av Irak. Från denna lista har George W. Bush uteslutit ett antal EU-medlemsstater – däribland Irland – som länge har varit Förenta staternas bundsförvanter. Detta trots det faktum att Europeiska unionen har bidragit med 40 miljoner euro från EU:s skattebetalare i år, och att vi denna vecka kommer att rösta om ett bidrag på ytterligare 500 miljoner euro. För att göra det hela värre har man bedömt uteslutandet av dessa länder som nödvändigt för att skydda Förenta staternas viktiga säkerhetsintressen. Den allmänna opinionen inom EU var klart delad när det gällde invasionen av Irak. Jag var emot den. Jag ansåg inte att de motiv som angavs levde upp till resultatet av undersökningarna, vilket har visat sig vara sant.
Jag skulle vilja vädja till kommissionen, till det tillträdande irländska ordförandeskapet och till er, herr talman, i synnerhet som toppmötet mellan USA och EU kommer att hållas under det irländska ordförandeskapet, att inpränta i president Bush minne den allvarliga missbedömning han gör i denna fråga och de möjliga negativa konsekvenser detta kan få för hela Västeuropa. 
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman! Nu i jultider är det tid för välvilja runtom i Europa. Med kammaren som plattform skulle jag vilja uppmana regeringen i Förbundsrepubliken Tyskland att ge en gåva till de italienska f.d. krigsfångarna, de f.d. fångar som dömdes till straffarbete och som ännu inte har fått ersättning för sitt ofrivilliga arbete.
Jag skulle vilja påpeka att den tyska stiftelsen ”Minne, ansvar och framtid” – ett direkt uttryck från den tyska regeringen och den tyska industrin – har beslutat att endast de italienska f.d. krigsfångarna skall uteslutas från denna ersättning. Detta strider både mot Europaparlamentets resolution B2-0147/1985 och, vilket är det viktigaste, mot all den lagstiftning om lika möjligheter som har utarbetats av parlamentet. De här fångarna skiljer sig inte från andra. Till och med den österrikiska regeringen bestämde sig under 2000 för att gottgöra denna skuld. Tidsfristen för att lämna in ansökningar är den 31 december.
Herr talman! Jag vill ställa er en fråga: med tanke på att Borghezio har utarbetat en resolution i den här frågan men att tidsramarna kommer att vara väl tilltagna, varför agerar då inte den tyska regeringen omedelbart? 70 000 av dessa fångar är fortfarande i livet. Den grymma statistiken säger oss att denna grupp minskar med 10 procent varje år. Vi kan inte godta denna resolution. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I samband med att Världshandelsorganisationen sammanträder i Genève vill jag påpeka att dagens frihandelspolitik måste arbetas om med siktet inställt på att främja rättvisa och solidariska handelssystem, system som verkligen inriktas på att hjälpa varje land att utveckla sin sanna potential, lösa fattigdomsproblemen och främja bättre levnadsvillkor – dock utan att etablera förhållanden av dominans och beroende.
Herr talman! Det är viktigt att parlamentet diskuterar den nuvarande kommissionens mandat, med tanke på att man inte lyckades ingå något avtal vid WTO:s ministermöte i Cancún, och att vi tar hänsyn till dessa problem i lämpliga förslag för framtiden. Samma dag som detta möte äger rum i Genève måste kommissionen ta de här problemen i övervägande. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill trots allt ge ett svar till vår kollega som tog sig friheten att vända sig till parlamentet i en fråga som uteslutande är en fransk inrikespolitisk fråga. Jag vill betona att det inte är acceptabelt att Europaparlamentets ledamöter blandar sig i ett lands inrikespolitik. Det är bra att denna regel uppmärksammas, särskilt i en tid när EU i allmänhet och parlamentet i synnerhet kritiseras för att lägga sig i allting.
Roure (PSE ).
   – Herr talman! Frankrike är, som alla vet, en sekulär stat. Sekularism är ett centralt värde för det franska folket och en oskiljaktig del av vår kultur. Den islamiska slöjan är ett tecken på kvinnoförtryck, ett tecken på manlig överlägsenhet. Detta är oacceptabelt för det franska folket, men också för varje man och kvinna som förespråkar humanism. Här i parlamentet arbetar vi för jämställdhet mellan kvinnor och män. Frågan om den islamiska slöjan är komplicerad, och vår förhoppning är att våra kolleger i parlamentet inte gör den ännu mer invecklad med sin tvärsäkerhet. Om de sitter inne med sanningen, desto bättre för dem. För egen del söker vi sanningen och kommer att göra allt för att främja sekularismen, som är det enda hoppet för fred mellan alla religioner.
Helmer (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Spanien och Polen till deras modiga och principfasta ståndpunkt vid den senaste regeringskonferensen, som ledde till att det eländiga utkastet till konstitutionen misslyckades. 
Jag beklagar dock att misslyckandet berodde på röstviktning, som i huvudsak är en teknisk fråga, eftersom det skulle ha varit mycket bättre om det hade berott på att man förkastade detta enorma steg i Europas integration, på vilket det saknas efterfrågan bland folket.
Det håller på att uppstå en oroväckande parallell mellan EU:s politiska elit å ena sidan och den forna Sovjetunionens politiska elit å den andra. Båda var besatta av sin egna trångsynta vision om ett enande av sina kontinenter. Båda visade en arrogant hänsynslöshet mot det vanliga folkets ambitioner och vilja, och i slutändan kommer vi alla att kunna konstatera att båda misslyckades. 
De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Jag skäms nästan över att nämna en anspråkslös nyhet när de internationella nyheterna är så pass viktiga och när vi beklagar regeringskonferensens misslyckande. I mitt land, i min region, har arbetare tagit ledare vid sitt företag som gisslan. Vi får höra att detta inte är ett socialt acceptabelt sätt att förhandla, och det är förkastligt. Precis efter det att den franska planen hade godkänts av kommissionen – efter en lång och modig kamp skulle jag vilja säga – beslutade Alstom att helt enkelt lägga ned ett företag i min region, för att i stället placera det i Montrouge nära Paris. Om EU för arbetarna betyder att en omstruktureringsplan som godtagits av kommissionen får leda till den typen av protektionistiska åtgärder, då är det en sorglig syn på unionen. Vi får då inte bli förvånade över att företagsledare tas som gisslan av arbetare när det inte längre finns några andra sätt att förhandla på.
Sumberg (PPE-DE ).
   – Herr talman! Helgens dramatiska händelser bör inte få passera obemärkt här i parlamentet, så låt oss därför sända våra gratulationer till styrkorna från Förenta staterna, Storbritannien och andra koalitionsländer, vilkas tappra ansträngningar under helgen har lett till att tyrannen Saddam Hussein nu har gripits. Dessa två länder har tillsammans med andra sett till att demokrati och frihet kan frodas i Irak, vilket annars kanske inte skulle ha kunnat ske.
För det andra vill jag upprepa det som Roger Helmer sade, nämligen att vi skall gratulera den polska och den spanska regeringen för att de såg till att denna eländiga konstitution kunde skjutas upp.
Denna åsikt får kanske inga bifallsrop i detta parlament, men den kommer att få det i hemmen och på gatorna i de länder som vi alla representerar. Låt oss välkomna detta steg och gratulera dessa länder till deras insats. 
Talmannen.
   – Vi kommer alla att få möjlighet att tillsammans med det italienska ordförandeskapet slå våra kloka huvuden ihop angående dessa frågor i morgon förmiddag. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Samtidigt som general Wesley Clark – en bekräftad, men ännu inte åtalad krigsförbrytare – under absolut sekretess vittnade vid den så kallade Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien, utfärdade den biträdande justitiesekreteraren vid samma ”tribunal” ett beslut som förbjuder praktiskt taget all kontakt mellan den förre jugoslaviske presidenten Slobodan Milosevic och omvärlden. Ett liknande beslut fattades för Vojislav Seselj. Båda står som kandidater på Serbiens socialistiska partis lista inför valet den 28 december.
Vad man än har för åsikt när det gäller Milosevic-fallet är det mer än uppenbart att förbudet är en straffåtgärd i syfte att hindra Slobodan Milosevic från att utöva sin rätt till yttrandefrihet och hans rättighet, i enlighet med serbisk lag, att ställa upp som kandidat i valet. Den biträdande justitiesekreterarens beslut innebär på så sätt ett burdust ingripande i det serbiska valet till förmån för dem som sålde sitt land till de imperialistiska makterna och ett försök att förneka Serbiens folk rätten att bestämma över sitt eget öde. Sist men inte minst utgör det ett klart hot mot allas våra medborgerliga rättigheter. 
Perry, Roy (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja föra till protokollet min uppskattning gentemot Silvio Berlusconi för den slips han gav mig i present. Det var en mycket vänlig gest av det italienska ordförandeskapet. Jag förmodar att de kvinnliga ledamöterna har fått sjalar, även om jag är förvånad över att vi inte ser några av damerna bära sjal här denna eftermiddag. 
Jag skulle vilja säga att parlamentet den 25 september 2003 överlämnade en resolution, i vilken vi krävde att kommissionen skulle svara på vissa frågor om reglerna för Lloyd's of London och ge information senast den 15 november 2003. Vi har inte fått denna information, även om vi fick ett löfte från kommissionen, daterat den 18 november, om att vi skulle få informationen senast den 15 december.
Förra veckan försäkrade man mig på kommissionär Bolkesteins kontor att informationen skulle finnas tillgänglig. Jag måste tyvärr, som föredragande i denna fråga, informera kammaren om att jag ännu inte har sett till dessa dokument. Jag har förstått att den brittiska regeringen grovt censurerar sådana dokument som kan bli tillgängliga. Såvida ni inte kan underrätta mig om motsatsen att de nu har tagits emot, hoppas jag att vi vänligt men bestämt kan påminna kommissionen om att infria sitt löfte. 
Talmannen.
   – Jag har ingen möjlighet att bekräfta detta. Jag kommer att vänta till den 16 december för att se om det stämmer. Därefter kan vi i så fall påminna kommissionen om att den har misslyckats med att överlämna materialet inom den angivna tidsramen. 
Korakas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag har lyssnat till Beazley som upprepar det skamliga faktum att rättigheterna öppet kränks för nästan hälften av befolkningen i Lettland och Estland. Dessa människor är födda i landet och har arbetat där. Deras enda brott är att de är av rysk härkomst eller talar ryska. De tvingas lämna sitt land genom förödmjukande tester. Samtidigt förbjuds kommunistpartier och deras medlemmar förföljs, liksom veteranerna från det anti-fascistiska kriget, och man uppför monument till ära för SS och de nazistiska erövrarna. Universiteten stängs, samtidigt som f.d. jugoslaviska republiken Makedonien tvingas öppna universitet och garantera att den albanska minoriteten, 25 procent av befolkningen, företräds i parlamentet och regeringen.
Problemet är att liknande uppfattningar och den här typen av kränkningar också stöds av den kommissionsledamot som ansvarar för utvidgningen, Verheugen, och av kommissionens ordförande, Prodi. I ett svar på en skrivelse från mig påpekade Prodi nyligen att förbudet mot ett kommunistparti enligt hans mening inte är något skäl att fördöma ett land genom att hindra det från att bli medlem av Europeiska unionen. Men eftersom kommunistpartierna i Europeiska unionens medlemsstater fortfarande är lagliga är jag rädd att detta är en försmak på kommande autokratiska och antidemokratiska åtgärder. Därför protesterar jag, och i dag har jag insisterat på att min protest också förs till protokollet.
Talmannen.
   – Ni gjorde det efter dubbelt så lång tid som var tillåten. Därför kan ni förklara för er kollega, som inte kommer att få tala om denna fråga, vad detta beror på. 
Gorostiaga Atxalandabaso (NI ).
   – Herr talman! Julio Medems film är ett försök att inleda en dialog med Baskiens nationalsport som metafor. Den har hyllats av det baskiska folket men fördömts av den spanska regeringen och av ¡Basta Ya!, som tilldelades Sacharovpriset av det här parlamentet för två år sedan. 
För de spanska nationalisterna är en politisk dialog i Baskien oacceptabel eftersom en sådan, som de säger, skulle innebära att man måste komma överens med ETA. Faktum är att dessa reaktioner måste vara den bästa reklamen för denna film, vilket märks av dess aktuella framgångar.
Förra veckan meddelade den spanska regeringen en ändring i brottsbalken, vilket nu innebär att myndigheter som rådfrågar sina medborgare genom folkomröstningar riskerar att dömas till fängelsestraff. Detta kan även påverka medborgare som deltar i rådgivningsprocessen. Från och med denna morgon riskerar Kataloniens nye president Pasqual Maragall, liksom Juan José Ibarretxe i Baskien, att sorteras under dessa bestämmelser.
Herr talman, ärade ledamöter! Har ni någonsin, under er tid som politiker, hört talas om att en regering som påstår sig vara demokratisk beter sig på ett sådant sätt? 
Oreja Arburúa (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag begärde ordet efter Gorostiagas inlägg. Det är svårt att förstå hans synsätt, eftersom han blandar ihop en film med en bestämmelse utfärdad av en regering som har för avsikt att garantera demokratin. Ni säger dessutom detta som företrädare för ett politiskt parti som är förbjudet i Spanien, ett parti som försvarar terrorister och dödar de av oss som försvarar våra idéer.
Herr Gorostiaga! Ert synsätt är den totala motsatsen till vad vi här i kammaren försvarar: yttrandefrihet. Yttrandefriheten försvaras inte i något av era skäl och än mindre i ert tal denna eftermiddag.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0387/2003) av Peter Liese för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om fastställande av kvalitets- och säkerhetsnormer för donation, tillvaratagande, kontroll, bearbetning, konservering, förvaring och distribution av mänskliga vävnader och celler (10133/3/2003 – C5-0416/2003 – 2002/0128(COD)). 
Liese (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den omdebatterade frågan handlar om transplantation av celler och vävnader, en snabbväxande gren på det medicinska området. I framtiden kommer transplantation av celler och vävnader att kunna hjälpa många människor som lider av hittills obotliga sjukdomar, även om allt som folk i dag lovar inte kommer att kunna botas. Redan i dag kan människor överleva obotliga sjukdomar genom transplantation av benmärg, hjärtklaffar och hud. Den nya biotekniska grenen vävnadsteknik kommer med all säkerhet att leda till nya triumfer i framtiden.
Risker finns trots allt, till exempel när det gäller överföring av patogena organismer och okontrollerad celltillväxt, vilket kan leda till cancer. Och vi måste givetvis alltid överväga de etiska problem som kan uppstå. Vi måste ta tillvara de möjligheter som erbjuds med denna teknik och samtidigt begränsa riskerna. Jag anser att parlamentets ändringsförslag till den gemensamma ståndpunkten, som ni har framför er, är ett viktigt bidrag i det avseendet. Under förra veckan lyckades vi nå ett samförstånd med rådets italienska ordförandeskap om en lång rad ändringsförslag. Detta innebär att det ni kommer att rösta om i morgon klockan 12.00 är ett kompromisspaket som rådet redan har enats om med de ständiga representanterna, och om kammaren antar paketet kan vi undvika ett förlikningsförfarande. Jag är tacksam mot alla som har medverkat till att åstadkomma detta samförstånd, särskilt det italienska ordförandeskapet och närmare bestämt hälsoministern professor Sirchia, som har engagerat sig personligen för detta. Jag vill även tacka kommissionens personal och självklart mina kolleger här i parlamentet.
Parlamentet har framför allt strävat efter att förhindra att cell- och vävnadsdonationer kommersialiseras, och vi har i stor utsträckning lyckats uppnå detta viktiga mål. I motsats till de vaga formuleringar som rådet och kommissionen hade föreslagit har vi nu ett avtal som skapar förutsättningar för otvetydiga bestämmelser. Vi skiljer på ersättning för donation av celler och vävnader, som skall vara förbjudet, och ersättning för givarens kostnader, som är fullt tillåtet. Vi vill att ersättningen skall vara klart definierad och att medlemsstaterna tar sitt ansvar på den punkten.
Det var på denna punkt en stor kontrovers uppstod, då rådet och kommissionen till en början hävdade att parlamentets krav saknade rättslig grund. Vi kunde dock övertyga dem om att ett icke-kommersiellt tillvägagångssätt var ett krav, inte bara av etiska skäl utan även för hälsoskyddet. Det är till exempel helt otänkbart att först erbjuda stora summor för en donation av celler och vävnader och sedan fråga givaren om han eller hon bär på någon som helst medicinsk risk. Att medicinska risker döljs är alltid en faktor att räkna med när stora summor pengar är inblandade, och detta medför en fara inte bara för givaren utan också för mottagaren.
Vi har dessutom tydligt hävdat att det inte får förekomma handel med celler och vävnader som sådana, men att det inte finns några hinder mot handel med läkemedel som tillverkats med celler och vävnader som utgångsmaterial. Industrin har en viktig roll att spela i det avseendet, vilket klargörs i ett av skälen.
Parlamentets ståndpunkt är att det är absolut nödvändigt med ett förbud mot kommersialisering. Ett sådant förbud anges inte bara i stadgan om de grundläggande rättigheterna utan är även ett krav som parlamentet har framfört vid flera tillfällen, både inom och utanför EU. Låt mig ta tillfället i akt för att nämna att en ukrainsk kvinna och människorättskämpe kommer på besök till parlamentet på onsdag. Då kommer hon att ge exempel på fall där man har misstänkt att nyfödda barn som tagits från sina föräldrar har fått sina organ eller vävnader transplanterade. Jag tror att vi måste vara vaksamma på detta också utanför Europa.
Vid första behandlingen krävde parlamentet ett allmänt förbud mot kloning av människor, vilket vi inte har kunnat övertala rådet om att godta. Ministerrådet vägrade bestämt att godta detta ändringsförslag, och under förhandlingarna har jag slutat att insistera på detta för att undvika ett förlikningsförfarande. Detta betyder dock inte att parlamentet har ändrat uppfattning. Enligt min mening är detta ytterligare ett område där vi av säkerhetsskäl måste vara mycket försiktiga, och vi kommer att fortsätta att vara vaksamma på den här frågan i framtiden.
Vi har dessutom lyckats åstadkomma en rad andra förbättringar, till exempel bättre formulerade bestämmelser om anonymitet, en förstärkning av parlamentets rättigheter i den händelse direktivet skulle ändras och en rad förtydliganden bland annat när det gäller import av celler och vävnader. Den samlade effekten av dessa små förbättringar klargör och preciserar den gemensamma ståndpunkten. Frågan om icke-kommersialisering har också förbättrats avsevärt. Jag kan därför rekommendera ledamöterna i kammaren att rösta ja i morgon förmiddag till de kompromissändringsförslag som har lämnats in av flera grupper och behandlats vid förhandlingar med rådet, och att göra detta för att få en otvetydig förordning och en förbättrad gemensam ståndpunkt. 
Byrne,
   . – Herr talman! Åtta månader har gått sedan jag hade nöjet att tala till er om kommissionens förslag till direktiv om fastställande av kvalitets- och säkerhetskrav för mänskliga vävnader och celler. Sedan det tillfället i april 2003 har det gjorts stora ansträngningar och förts många diskussioner och förhandlingar mellan parlamentet och rådet i syfte att nå fram till den kompromiss ni i dag har framför er.
Jag är fullt medveten om det enorma arbete som dessa institutioner har lagt ned tillsammans med kommissionen under de senaste månaderna. Låt mig särskilt få uttrycka min uppskattning till föredraganden och till ledamöterna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för allt det hårda arbete som de har lagt ned på detta viktiga förslag.
Kompromisspaketet skall utgöra en garanti för att det ökande antalet patienter i EU som behandlas med mänskliga vävnader och celler kan lita på att dessa ämnen inte bara är säkra utan också av god kvalitet. Det utgör ytterligare ett steg framåt i regelverket om ämnen av mänskligt ursprung under artikel 152 som vi inledde för ett par år sedan genom direktivet om blod.
Som jag ser det har Europaparlamentets viktigaste intressen tillgodosetts i kompromissen – och detta mycket tack vare föredraganden.
Låt mig nu gå över till några av huvudfrågorna. Jag förstår vilka svåra frågor miljöutskottet hade att ta itu med – särskilt när det gällde etiska och andra besläktade frågor. Kommissionen är villig att acceptera den kompromisståndpunkt som skapar balans mellan parlamentets önskan att ”se till” att vävnads- och celldonationer sker frivilligt och utan ersättning och det nuvarande förslaget i vilket man ”uppmuntrar” sådana donationer. Detta ändringsförslag skulle införa lydelsen ”strävar efter att se till” att vävnads- och celldonationer sker frivilligt och utan ersättning samt tanken på kompensation i specifika fall, där ansvaret att fastställa bestämmelserna för denna kompensation vilar hos medlemsstaterna själva. Jag måste dock klargöra att denna kompromisslösning sträcker sig till gränsen för vad kommissionen anser vara rättsligt acceptabelt, med tanke på restriktionerna i fördraget.
Europarådet och Europeiska gruppen för etik har betonat principen om tillvaratagande av vävnader och celler utan vinstsyfte. Direktivet bör därför stämma överens med denna princip. Jag måste dock dra en gräns mellan själva tillvaratagandet, för vilket ”icke-vinstprincipen” skall gälla, och sekundära aktiviteter, som ytterligare bearbetning, manipulation, kontroll eller tillverkning av produkter, för vilket den inte skall gälla.
Medan det till exempel kan anses oacceptabelt att ta hjärtklaffar från en avliden donator och sälja dem, måste hjärtklaffar behandlas så att de inte har några smittosamma ämnen och konserveras så att de kan lagras under en längre period. Dessa och andra processer som bidrar till att förbättra hjärtklaffens kvalitet och användbarhet skall inte begränsas av ”icke-vinstprincipen”. Detta har tydliggjorts i kompromisspaketet.
Några ändringsförslag hänvisar till förbudet mot användning av celler från ”klonade embryon” för ”transplantation” – så kallad ”terapeutisk kloning”. Sådana användningsområden är fortfarande mycket kontroversiella och det finns ingen enhällig åsikt bland medlemsstaterna vare sig när det gäller den etiska legitimiteten eller säkerheten. Jag skall tillägga att det inte är troligt att en sådan åsikt kommer att växa fram inom den närmsta framtiden.
Vi anser därför att det är nödvändigt att avstå från inblandning när det gäller beslut som skall fattas av enskilda medlemsstater angående användning eller icke-användning av en specifik typ av mänskliga celler eller vävnader.
Jag menar att den bästa lösningen är att upprätta ett gemensamt regelverk för säkerhets- och kvalitetskrav som är tillräckligt omfattande för att täcka användningen av sådana celler i de medlemsstater där detta är tillåtet. Kompromisspaketet förstärker syftet med kommissionens förslag i detta hänseende.
En annan viktig fråga är anonymiteten. Den allmänna uppfattningen är att såväl givarens som mottagarens anonymitet skall respekteras vid vävnads- och celldonationer. Syftet med detta är för det första att respektera givarens och mottagarens sekretess och för det andra att uppmuntra oegennyttiga donationer.
Den gemensamma ståndpunkten ger medlemsstaterna möjligheten att behålla eller anta en avvikande lagstiftning under särskilda omständigheter, till exempel när det gäller ett barns rätt att få reda på de biologiska föräldrarnas identitet vid en könscellsdonation. Jag kan acceptera ytterligare klarläggande när det gäller medlemsstaternas rätt att göra undantag.
Slutligen vill jag säga några ord om organ. Även om kvalitet och säkerhet är viktigt när det gäller organ måste vi i detta läge i första hand ta itu med problemet med den allvarliga bristen på organ och se till att förhindra handeln med organ.
Kommissionen skulle vilja tänka över hur vi bäst tar itu med parlamentets intressen på detta känsliga område. Vi måste först och främst komma till rätta med det övergripande ramverket innan vi kan föreslå specifika lösningar. I detta syfte är kommissionen beredd att lägga fram en förklaring som lyder: ”De stora skillnaderna mellan organtransplantationer och användningen av andra mänskliga ämnen som blod, vävnader och celler innebär att organ måste behandlas på ett specifikt sätt för att säkerheten och kvaliteten skall kunna garanteras.
En sådan behandling måste i den nuvarande situationen som karaktäriseras av brist på organ väga två faktorer mot varandra, nämligen behovet av en organtransplantation, som oftast är en fråga om liv och död, och behovet av att garantera hög standard på kvaliteten och säkerheten.
Kommissionen anser det nödvändigt att göra en grundlig vetenskaplig undersökning av situationen när det gäller organtransplantationer innan ett förslag kan tas i betraktande. Kommissionen skall så snart som möjligt lägga fram en rapport om slutsatserna av den undersökning som den åtar sig.”
Avslutningsvis vill jag säga att jag ser fram emot ert godkännande av den inriktning som presenterats i kompromisspaketet. Jag tror att om parlamentet och rådet kan godkänna ändringsförslagen så kan även kommissionen göra det.
Jag blir väldigt besviken om vi inte lyckas nå en överenskommelse. Det skulle bli mycket komplicerat att diskutera alla 70 ändringsförslag, och jag tvivlar starkt på att vi skulle nå en bättre lösning än den som ges i detta kompromisspaket. 
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill här förorda den ståndpunkt som parlamentet antog vid första behandlingen. Vi ville garantera att donation av celler och vävnader sker frivilligt och utan ersättning samt förbjuda handel med oförändrade celler och vävnader, och samtidigt skydda näringslivets verksamhet på detta område. Rådet ville slopa parlamentets ståndpunkt om donationer utan ersättning, eftersom detta skulle vara en etisk fråga utanför EU:s behörighetsområde.
Enligt min mening vore det ett stort misstag att utesluta etiska frågor från EU:s beslutsfattande, särskilt när vi talar om en gemenskap som gärna kallar sig en värdegemenskap. Etiska frågor uppstår dessutom sällan isolerat, i ett slags moraliskt vakuum. De är etiska för att de exempelvis påverkar människors hälsa, som i det här fallet. Här berör vi en central politisk fråga där parlamentet gör ett ytterst viktigt arbete, under min kollega Peter Lieses ledning.
En viss italiensk filmregissör – nu i slutet av Italiens mandat tar jag mig friheten att hedra ordförandeskapet genom att än en gång återvända till ämnet italiensk film här i kammaren – hävdade att ens val av synvinkel är ett etiskt val. Etiska frågor kan inte förbigås, eftersom det i sig är ett etiskt val. Jag som är utbildad i filosofi känner mig manad att säga detta.
Vi har också ett ansvar för hur resten av världen tar efter oss. Om vi tillåter handel med delar av människokroppen måste vi komma ihåg att utvecklingsländerna kommer att följa Europas exempel. Den typen av kommersialisering kommer att leda till utnyttjande och dessutom ökade risker. Rådets val av synsätt riskerar också att framkalla anklagelser om bristande konsekvens. Flera av Europeiska unionens medlemsstater har nämligen undertecknat konventionen om bioetik, som kategoriskt förbjuder ekonomiskt utnyttjande av människokroppen och dess delar.
Föredragandens slutsats är väl underbyggd. Direktivets rättsliga grund är artikel 152 i fördraget om Europeiska unionen, där hälsofrågor behandlas. Men alla de ”etiska frågor” som behandlas av parlamentet handlar också om att skydda givares och mottagares hälsa. Varje donation som omgärdas av tvivelaktiga omständigheter, till exempel som en följd av ekonomiska trångmål, utgör också en fara för den som tar emot celler och vävnader. Denna synpunkt delas också av många inom rådet. 
Bowe (PSE ).
   – Herr talman! Detta är ett viktigt betänkande och det måste godkännas och vinna laga kraft i hela EU så fort som möjligt. Därför kan jag bekräfta att vi, även om den socialistiska gruppen inte skrev under kompromisspaketet med ändringsförslag, kommer att stödja ändringsförslagen eftersom vi instämmer i de flesta av dem och eftersom vi inte vill förhindra att de vinner laga kraft.
Vi är i brådskande behov av denna lagstiftning om kvalitet och säkerhet på vävnader och celler i EU. Detta är ett växande område med många nya möjligheter att lindra smärta och lidande, och vi vill inte hindra någon från att dra fördel av det. Många av de sjukdomar och krämpor som människor lider av i dag kan botas med hjälp av olika behandlingar inom detta område. Det är viktigt att bibehålla standarden på hälsa, säkerhet och kvalitet när man tillgodoser människans behov. Etiska normer för donation, sekretess, valfrihet och andra frågor som är av intresse för enskilda medlemsstater måste respekteras och bemötas. Jag är glad att kommissionen har insett detta när det gäller de ändringsförslag från parlamentet som man har godtagit.
Nya tekniker, som embryonal stamcellsforskning, får inte uteslutas som framtida behandlingskällor varken av medicinska eller av etiska skäl. Vi har gått så långt vi har kunnat för att tillfredsställa personer med speciella etiska intressen i dessa frågor och i fråga om andra nya tekniker. Vi måste inse att vår viktigaste uppgift här i dag är att garantera kvaliteten och säkerheten på vävnader och celler, som skall användas för att lindra människors lidande, när de skickas runt till olika destinationer på den inre marknaden. Det är vår skyldighet att ge människorna i EU samma valmöjligheter, samma chanser och samma lindring från många av de sjukdomar och krämpor som de lider av i nuläget. 
Ries (ELDR ).
   – Herr talman! Efter mer än ett år av diskussioner om detta direktiv har Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp en klar ståndpunkt, som praktiskt taget är oförändrad. Det har sagts att detta är ett direktiv om folkhälsa, vilket kommissionsledamot Byrne nyss påpekade. Och om det stämmer att de etiska principerna står i centrum och utgör grunden för de flesta av våra beslut – nu svarar jag Korhola – är det inte EU:s sak att reglera och än mindre harmonisera på det här området.
Därför måste vi koncentrera oss på ändringsförslagen, som i praktiken tillmötesgår behoven hos potentiella mottagare. Betänkandet har utvecklats starkt i den riktningen, också här i kammaren, tack vare det oförtröttliga arbetet från Lieses sida, som jag vill tacka. Vi bör notera att framstegen bland annat innebär spårbarhet i alla skeden; en möjlighet att under exceptionella omständigheter häva anonymiteten i samband med donation av könsceller – detta är avgörande för tusentals infertila par som väntar på livets gåva – och ett tillägg till texten i form av ett ändringsförslag som jag lämnade in, om informationskampanjer som syftar till att höja medborgarnas medvetenhet om donation av vävnader och celler.
För att gå vidare till den kontroversiella frågan om frivilliga donationer utan ersättning är den liberala gruppen nöjd med den kompromiss som har uppnåtts och som är bättre än den som uppnåddes för direktiv 100. I texten anges att en donation måste ges med givarens fria vilja och utan ersättning, med undantag av en eventuell kompensation som medlemsstaterna skall definiera noggrant på grundval av subsidiaritetsprincipen. Men jag tycker ändå att det är beklagligt att vissa ändringsförslag förkastades, som uttryckligen uppmuntrade till donation av navelsträngsblod och registrering av potentiella givare av benmärg.
Kommissionen har lovat oss ett lagstiftningsinitiativ om organ, en fråga som debatterades först, eftersom det är ett stort problem som antar olika former: organiserad olaglig handel, bristande tillgång osv. Kommissionen vill dock inte agera brådstörtat – vilket är förståeligt – och framförde i stället det uttalande som noggrant diskuterats av kommissionsledamoten. Må så vara! Samtidigt skulle vi kanske kunna föra in ett förslag i detta uttalande, med tanke på att det är så svårt att finna passande organ, för att uppmuntra europeiskt samarbete i Retransplant consortium. För närvarande deltar endast sex länder, vilket är otillräckligt.
För att avsluta, herr talman, välkomnar jag det faktum att parlamentet i denna uppenbarligen invecklade och känsliga fråga är på väg att utarbeta en EU-lag som framför allt upprättar allmänna principer och regler, som måste vara flexibla och framåtsyftande om patienten skall sättas främst. Det var både viktigt och avgörande att inte stänga dörren för genforskning, särskilt om stamceller. Vi åstadkom detta, och därför rekommenderar jag på den liberala gruppens vägnar att vi utan ändringar antar den allmänna kompromiss som har uppnåtts mellan Liese, skuggföredragandena och det italienska ordförandeskapet. Det eftersträvade målet med denna text, som jag vill påminna er om, är att föra en beslutsam kamp mot bristande tillgång och olaglig handel liksom att främja solidaritet och kvalitet. Detta är det enda budskap som EU bör sända till de hundratusentals patienter som väntar på hjärtklaffstransplantat, hornhinnor, benceller, sperma- och äggcellsdonationer eller täckande transplantat för brännskador.

Caudron (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I april 2003, när Liesebetänkandet debatterades i samband med första behandlingen, uttalade jag mig om denna viktiga fråga på min grupps vägnar. Vid det tillfället tog jag upp tre principer, som har fått mig att avslå många ändringsförslag. Den första principen var att räckvidden för förslaget till direktiv inte får utvidgas, särskilt för att undvika förnyad debatt om forskning på embryonala stamceller eller om frivillig abort. Den andra principen var att även om vi givetvis måste ha strikta etiska regler får det inte finnas religiösa eller sekteristiska förbud av något slag. Den tredje principen var att människokroppen inte är till salu; den får inte köpas eller stjälas.
Vid omröstningen följde Europaparlamentet i stort sett dessa principer, vilket gjorde att författarna till ändringsförslagen, som kunde beskrivas som reaktionära i ordets objektiva bemärkelse, hamnade i minoritet.
Under förberedelserna inför andra behandlingen försökte föredraganden Liese, trogen sina idéer och mer stridslysten än någonsin, återigen utvidga räckvidden för förslaget till direktiv för att väcka andra debatter till liv och kanske, en dag, vinna den strid som han ständigt har förlorat sedan det sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling antogs. I kväll gjorde jag mig därför beredd på att gå till förnyat angrepp, som talesman för en stor majoritet av unionsmedborgarna, många forskare, folkhälsan och framför allt de patienter som väntar på behandling och transplantat. Vissa ändringsförslag – som dessutom antogs i utskottet – framstod faktiskt som olämpliga, ja till och med farliga.
Det är en glädje för mig att föredraganden – kanske är det en julklapp – i kväll lägger fram 21 mer eller mindre tillfredsställande kompromissändringsförslag. De klargör lyckligtvis ett antal bestämmelser i texten och fastställer tydligt de principer vi är angelägna om: att donationer måste ges frivilligt och utan ersättning, även om kompensation är möjlig; att medlemsstaterna garanterar dessa donationer; att respekten för anonymiteten bekräftas – bortsett från vad som enligt artiklarna 8 och 16 regleras i medlemsstaternas lagstiftning på grundval av subsidiaritetsprincipen – och att spårbarheten har godkänts och validerats officiellt.
Jag välkomnar framför allt att två ändringsförslag har tagits tillbaka: ändringsförslag 35, som handlade om abort, och ändringsförslag 38, där det inte gjordes någon skillnad på terapeutisk kloning och reproduktiv kloning.
På min grupps vägnar kan jag därför stödja de 21 kompromissändringsförslagen med rådet, i kombination med att deras rättsliga grund kommer att bedömas, vilket jag hörde från kommissionsledamot Byrne. Det gläder mig att det sunda förnuftet till övervägande del har segrat. Jag vill därför tacka – en gång är inte brukligt här – föredraganden Liese, som utan tvekan spelade en mycket positiv roll i arbetet med dessa kompromissändringsförslag. 
Ó Neachtain (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Peter Liese till det hängivna arbete han har lagt ned på denna mycket känsliga och tekniska fråga. I morgon skall vi rösta om ett kompromisspaket med 21 ändringsförslag. Det faktum att en överenskommelse har träffats mellan parlamentet och rådet beror i stor utsträckning på föredragandens oförbehållsamma ansträngningar. Han har gjort allt han kunnat för att hålla samman alla politiska grupper och kraftfullt försvarat parlamentets synpunkter inför de andra institutionerna. 
Den gemensamma ståndpunkten var helt oacceptabel ur parlamentets synvinkel. Rådet tog föga notis om de drygt 50 ändringsförslag som kammaren antog vid första behandlingen. Den slutliga uppgörelse som ligger framför oss denna vecka återspeglar långt mer verkligheten med rådet och parlamentet som likvärdiga lagstiftare på detta område. Genom vår ihärdighet har parlamentet klart lyckats förbättra det ursprungliga förslaget. När det gäller de etiska normerna välkomnar jag den mer specifika formuleringen, som förstärker principen om frivilliga donationer av celler och vävnader utan ersättning.
Jag är också mycket nöjd med den nya lydelsen när det gäller skyddandet av givarens anonymitet. Den nya lydelsen är tydligare ur många viktiga aspekter: den grundläggande principen att delar av människokroppen, vare sig det rör sig om vävnader eller om celler, inte får behandlas som kommersiella handelsprodukter.
När det gäller organ har parlamentet accepterat att detta direktiv inte är rätt plats att reglera organtransplantationer. Men vi ser ändå fram emot ett förslag från kommissionen i denna mycket viktiga fråga.
När det gäller frågan om kloning, skulle jag ha varit mer nöjd med det ursprungliga ändringsförslaget 38, men det finns tillräckliga garantier inbäddade i denna kompromiss. Medlemsstaterna har en uttrycklig rätt att fastställa stränga regler för allmän hälsa, däribland ett totalt uteslutande av klonat mänskligt material eller mänskliga djurhybrider, för transplanterbart material. Förutom de uppenbara hälsorisker som transplantation av klonat material medför när man fortfarande vet så lite om de framtida konsekvenserna, opponerar jag mig mot att man skapar mänskligt liv som råvara för vävnader och celler. Jag anser att detta är ett allvarligt brott mot människans värdighet och rätten till liv såsom den beskrivs i stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Parlamentet har upprepade gånger uttryckt sitt motstånd mot mänsklig kloning och engagerar sig för ett övergripande förbud mot mänsklig kloning.
Sammanfattningsvis vill jag säga att min grupp stöder kompromissen och att vi stöder alla berörda ändringsförslag. Detta är ett viktigt direktiv och jag är säker på att det kommer att utgöra ett väsentligt bidrag till den allmänna hälsan i EU genom att det garanterar hög kvalitet på vävnader och celler till transplantationer, samtidigt som de grundläggande etiska faktorerna respekteras. 
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! Olyckligt nog slopades nästan alla av parlamentets ändringsförslag i den gemensamma ståndpunkten inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om fastställande av kvalitets- och säkerhetsnormer för donation, tillvaratagande, kontroll, bearbetning, konservering, förvaring och distribution av mänskliga vävnader och celler. Viktiga punkter – såsom frivilliga donationer utan ersättning, hänvisning till grundläggande etiska principer och önskemålet om ett direktiv som också gäller organ – sopades undan. Därför gav vi vårt stöd till att ändringsförslagen i fråga skulle läggas fram på nytt vid andra behandlingen.
För att undvika ett dödläge mellan parlamentet och rådet – med ett långdraget förlikningsförfarande som följd – gjorde föredraganden allt för att hitta kompromisser, och tack vare hans stora insatser har vi nu ett kompromisspaket framför oss. Vi stöder de flesta av dessa kompromisser, även om allt inte är exakt så som vi skulle vilja ha det, men det är också utmärkande för en kompromiss. Kompromissen om donationer utan ersättning försätter oss i ett dilemma. Ändringsförslag 31, där det klart anges att medlemsstaterna skall se till att donationer sker frivilligt och utan ersättning, har ersatts av en text där det står att medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att uppmuntra frivilliga donationer utan ersättning. Betalda eller ofrivilliga donationer inom Europeiska unionen måste bestämt avvisas. Bortsett från att detta bör betraktas som oetiskt kan det också medföra risker för folkhälsan. Att detta skäl har tagits med är bara en förevändning.
Med allt det här i åtanke kommer vi att stödja kompromisspaketet, fast med väldigt lite entusiasm. Det uttalande som kommissionsledamot Byrne nyss gjorde om ett direktiv för organtransplantation tillmötesgår bara delvis parlamentets önskemål, som framfördes vid första behandlingen. Jag vill ändå tacka honom för detta, eftersom han klart visade att området bör prioriteras. 
Jackson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta är ett mycket känsligt ämne, och Peter Liese och jag har kämpat mot varandra i frågan, vilket är tråkigt eftersom vi tillhör samma grupp. Trots detta är vi båda uppriktiga i våra synpunkter, även om de strider mot varandra. Precis som David Robert Bowe sade är detta ett mycket bra och välbehövlig förslag och jag välkomnar det. Jag välkomnar också Peter Lieses flexibilitet – i slutet – i fråga om ändringsförslagen, och nu har vi en chans att få in denna lagstiftning i lagboken så snart som möjligt.
Frågan om vävnader och celler och om hur vi behandlar dem har dock väckt en intressant fråga angående subsidiaritetsprincipen. Ett av skälen till att jag har varit så upphetsad över allt detta är att jag har fått ta emot ett stort antal brev från människor i mitt hemland som lider av Parkinsons sjukdom, kroniska hjärtsjukdomar eller diabetes och från anhörigvårdare till människor med Alzheimers sjukdom. Människor som lider av dessa sjukdomar är dömda på livstid: de dör inte, de håller sig vid liv och deras tillstånd försämras. De vet att det försämras och de vet att det bedrivs forskning, ofta med stamceller inblandade, som kan hjälpa dem. Det är deras enda strimma av hopp.
Låt mig citera några rader ur ett brev som jag fick från en väljare i Cornwall. Alan Cole från Liskeard lider av Parkinsons sjukdom. Han skriver: ”Med rätt eller orätt lyssnar jag varje dag på TV eller radio i förhoppning om att man är på väg att finna ett botemedel mot Parkinsons sjukdom. Så får jag höra talas om stamcellsforskning och om hur detta kan leda till ett genombrott för sjuka som mig. En strimma av hopp – om än långt borta – kan vara mitt mirakel. Sedan upptäcker jag att människor är emot denna typ av forskning. Vilka är dessa människor? De kan omöjligt vara människor som lider av Parkinsons sjukdom eller något annat handikapp.”
Vilka är dessa människor? Jo, det är , vi som sitter i det ganska avlägsna Europaparlamentet. Beslutet om huruvida stamcellsforskningen skall få fortgå eller inte och den typ av forskning som Peter Liese behandlade i sitt betänkande skulle kunna behandlas mycket bättre på det nationella planet än på ett ganska avlägset europeiskt plan.
Jag skulle också vilja påpeka att en ödets ironi i situationen är att de som lider av Parkinsons sjukdom i länder där man inte tillåter stamcellsforskning mycket väl kan dra nytta av forskning som bedrivs i andra länder där det är tillåtet och i slutändan vara tacksamma för detta.
Den andra tvistefråga som uppstod mellan oss var frågan om ersättning till givare. I Förenade kungariket råder en speciell situation angående ersättning till givare. Vi måste tillämpa subsidiaritetsprincipen här så att vissa länder kan fortsätta att ge ersättning till dem. Nu har vi en kompromiss. Hans Blokland har mycket riktigt konstaterat att den är något av ett fuskverk. Den text som beslutats i ändringsförslag 69 är dock en godtagbar kompromiss. Det är ett steg i rätt riktning.
Jag beklagar att vi i detta parlament har gett intrycket att vi är emot stamcellsforskning. Faktum är att vi röstade för att stamcellsforsning skulle finansieras genom EU:s budget vid det förra plenarsammanträdet. Ministerrådet har nu ändrat detta. Låt oss visa att vi i denna debatt är starkt för ett vettigt förslag från kommissionen angående säkerheten för vävnader och celler, och vi kan alla, även Peter Liese och jag själv, vara överens om att vi önskar detta förslag all lycka. 
Malliori (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Detta är den andra behandlingen av en mycket viktig lagstiftningsåtgärd om specifikationer för kvalitet och säkerhet hos mänskliga vävnader och celler som används vid transplantation, och dess främsta mål är att åstadkomma en mycket hög skyddsnivå för mänsklig hälsa. Det är ett faktum att vävnader och celler dagligen bidrar till att återställa människors hälsa, och det är därför vi måste skapa ett specifikt europeiskt regelverk som kommer att garantera tillgång och tillräcklig mängd och samtidigt garantera den fysiska integriteten hos dem som mottar dem, hos mottagarna. Efterfrågan på vävnader och celler i Europa är mycket större än tillgången; den import som med nödvändighet sker från tredje länder måste därför respektera samma regelverk, eftersom detta är det enda sättet att förhindra den illegala handeln. 
Vad beträffar de uppförandekoder som vi bekymrar oss så mycket om håller alla med om att de nya teknikerna måste respektera den mänskliga värdigheten och ta avstånd från kommersialisering av människokroppen. Samtidigt måste donationer av mänskliga vävnader och celler bygga på givarens fria vilja, inte på avgiften. Människokroppen är okränkbar och oskattbar, vilket har framhållits vid flera tillfällen, och därför får den inte förvandlas till en källa till ekonomisk vinning.
Den kompromiss som uppnåddes under förhandlingarna täcker de ovannämnda principerna på ett tillfredsställande sätt. Tillägget, genom vilket givare kan få en ersättning som är strängt begränsad till kompensation för kostnaderna och förfarandet i samband med donationen, kränker inte principen om frivillig donation och gör det möjligt för medlemsstaterna att fastställa villkoren för att ersättning skall kunna ges. Det är också bra att de uppgifter som krävs för att garantera spårbarhet i alla faser enligt detta direktiv bevaras i minst trettio år efter den kliniska användningen, på samma sätt som när det gäller blod. Fullständig och ingående information till givaren, av en utbildad person, om syftet, innebörden, konsekvenserna och riskerna med donationen är en nödvändig förutsättning för fritt samtycke. Givarens personuppgifter och den medicinska sekretessen får enligt min mening ett tillräckligt skydd genom motsvarande punkter i bilagan. 
Även om kompromisspaketet inte innehåller vissa andra viktiga punkter som godkänts av Europeiska unionens behöriga utskott, skulle jag vilja nämna att jag slutligen kommer att stödja det, eftersom jag anser att prioriteten är att det aktuella direktivet kan tillämpas så snabbt som möjligt. Vi väntar naturligtvis direkt på kommissionens förslag om villkoren för organtransplantationer, vilket ni själv lovat i egenskap av kommissionär. 
Låt mig avslutningsvis tacka och gratulera föredraganden Peter Liese till hans arbete och den enorma ansträngning han har gjort för att förfarandet skall kunna slutföras så snabbt som möjligt. 
Byrne,
   . – Herr talman! Den totala överenskommelse som har lagts fram av föredraganden i dag är en bra kompromiss som tar sig an de huvudsakliga ändringsförslagen från Europaparlamentet samtidigt som den är i linje med kommissionens förslag när det gäller huvudfrågorna. Det är goda nyheter för patienter att vi snart kommer att ha en gemensam lagstiftning om vävnader och celler.
Förslaget når också en optimal lösning när det gäller uppdateringen av tekniska normer i och med att det behåller medbeslutandeförfarandet i alla politiska frågor, samtidigt som det överlåter de tekniska detaljerna till kommittéförfarandet.
Jag märker att många av er, däribland Peter Liese, är lite missnöjda med att kommissionen inte har erbjudit sig att gå längre i de så kallade etiska frågorna. Detta beror inte på att vi inte tycker att etiska normer är viktiga. Snarare tvärtom. Det är just på grund av att de etiska normerna är så viktiga för våra medborgare som vi inte får gå över gränsen. Jag hänvisar till det som Caroline Jackson sade angående subsidiaritetsprincipen, vilket jag håller med om.
Kommissionen är fördragets väktare. Vi måste respektera rådet från vår rättstjänst – ett råd som även ges av rådets rättstjänst. I dag föreslås en tillfredsställande kompromiss om frivillig donation utan ersättning och tillvaratagande av vävnader och celler på ideell grund, vilket återspeglar välviljan från alla håll. En rad ändringsförslag syftar till att begränsa användningen av vissa typer av celler, till exempel celler från kloning eller abort.
Vi vill med detta förslag varken beordra eller förbjuda användningen av särskilda typer av celler. Om en viss användning av sådana celler däremot är tillåten i en medlemsstat skall direktivet gälla så att alla bestämmelser som behövs för att skydda folkhälsan tillämpas. Kvaliteten och säkerheten när det gäller organ är en viktig intressefråga för Europaparlamentet. Kommissionen är starkt medveten om hur viktig denna fråga är, och vi har vidtagit konkreta åtgärder för att ta itu med den.
Kommissionens uttalande om organ som föreslagits som en del av denna kompromiss är ett verkligt åtagande för att fortsätta arbetet på detta område och för att hitta det bästa sättet att ta itu med den nuvarande situationen som karaktäriseras av bristen på organ. Som jag redan har sagt måste man väga två faktorer mot varandra: dels behovet av en organtransplantation – som oftast är en fråga om liv eller död – och dels behovet av att garantera hög standard på kvaliteten och säkerheten på sådana organ.
Kommissionens uttalande kompletteras av rådets uttalande om att det har för avsikt att öka ansträngningarna för att bekämpa handeln med organ.
Sammanfattningsvis vill jag säga att jag är mycket glad att kunna acceptera det kompromisspaket som vi har framför oss i dag.
Jag tackar er alla än en gång för ert ihärdiga arbete med denna fråga. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0469/2003) av Klaus-Heiner Lehne för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om uppköpserbjudanden (KOM(2002) 534 – C5-0481/2002 – 2002/0240(COD)). 
Bolkestein,
   . – Herr talman! I oktober presenterade jag kommissionens nya förslag till ett direktiv om uppköpserbjudanden för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Syftet med förslaget var i första hand att bemöta parlamentets kritik mot att det tidigare förslaget inte hade gått tillräckligt lång när det gällde att etablera lika villkor. 
Förslaget har diskuterats och ändrats av olika medlemsstater, och den 27 november 2003 antog rådet (konkurrenskraft: inre marknaden, industri och forskning) en allmän riktlinje i fråga om en kompromisstext som presenterades av det italienska ordförandeskapet. Samma dag antog utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden betänkandet av Klaus-Heiner Lehne, grundat på samma kompromisstext.
Nu skulle jag vilja uttrycka min förvåning över alla de ändringar som gjorts i detta betänkande mellan omröstningen i utskottet för rättsliga frågor och plenarsammanträdet. Det förslag som nu ligger framför oss grundar sig på den text av den 7 maj 2003 som utarbetades under det grekiska ordförandeskapet – däribland rösträttsskillnad inom ramen för genombrottet – och som stöder sig på det förslag som lades fram av den portugisiska delegationen om att införa alternativ för medlemsstaterna och för företagen när det gäller tillämpningen av artiklarna 9 och 11.
Jag kan bara upprepa det jag redan har sagt i rådet. Artiklarna 9 och 11 är viktiga inslag i detta förslag. Artikel 9 innehåller den grundläggande principen att ett målbolags styrelse kan vidta motåtgärder först efter samråd med bolagsstämman. Artikel 11 ger ett anbudsgivarbolag som har köpt upp 75 procent av kapitalet möjligheten att bryta genom vissa av de försvarsmekanismer som målbolaget har satt upp. Jag antydde tydligt under diskussionerna att jag inte skulle acceptera en kompromiss där dessa artiklar hade strukits. Jag kan inte heller acceptera en uppgörelse som innebär att dessa artiklar blir frivilliga. Då kommer vi inte att nå den harmonisering som kommissionen hade i åtanke när vi lade fram förslaget. Dessutom bryter detta mot den harmoniseringsnivå som vi enades om förra gången, innan parlamentet motsatte sig det första förslaget på grund av att det inte sträckte sig tillräckligt långt för att etablera lika villkor. För tillfället finns inga etablerade lika villkor över huvud taget.
Därför är det föga förvånande att jag inte kan acceptera ändringsförslag 5 eller ändringsförslag 21, som för in dessa frivilliga uppgörelser. Jag har vissa svårigheter även med ändringsförslag 4 och ändringsförslag 20, sista punkten, som gäller ”särskilda rättigheter”. Här blandas rättigheter i privaträtt ihop med rättigheter i offentlig, nationell rätt, vilka inte täcks av direktivet.
Jag vet att tiden snart är ute och att vi redan har lagt ned väldigt mycket tid på att diskutera detta förslag. Men jag tror inte att vi sänder rätt budskap till marknaden om vi antar förslaget i dess nuvarande form. Skulle detta verkligen vara ett meningsfullt bidrag till vårt projekt, vars syfte är att bygga upp världens mest konkurrenskraftiga marknad till 2010? Jag hoppas verkligen att vi kan bättre än så här, även om vi behöver mer tid. 
Lehne (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Detta direktiv är en historia som aldrig tar slut; parlamentet, rådet och kommissionen har diskuterat den här frågan i gott och väl 15 år. Just nu har jag ingen önskan om att gå igenom allt som har hänt i frågan tidigare. Jag delar kommissionsledamotens uppfattning att någonting mera hade varit önskvärt. Jag anser fortfarande att det gemensamma initiativ vi vidtog under det grekiska ordförandeskapet med målet att finna en heltäckande lösning, som skulle skapa verkligt enhetliga konkurrensvillkor i Europa, var en bättre lösning. Liksom det brukar vara med politiska förändringar fick vi till slut göra kompromisser, och det bästa är det godas fiende. Vad vi har framför oss är vad som framförhandlades med det italienska ordförandeskapet och antogs enhälligt i rådet som en del i en politisk överenskommelse, och till sin kärna är det samma beslut som godkändes av parlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor och av dess utskott för rättsliga frågor och den inre marknaden. Det är en kompromiss som alla parter kan leva med under de rådande omständigheterna, och detta visar i sig att den är bra. 
Vi kommer att nå de mål som kommissionsledamoten talade om, men än så länge ger de bara en antydan om vad som för närvarande är möjligt att uppnå genom europeisk lagstiftning. Resten kan vi lämna till marknaderna. Vi har fått ett mål att inrikta oss på, men enligt detta förslag kommer det i sista hand att vara marknaderna som avgör om det som har föreslagits är riktigt eller inte och i vilken riktning saker och ting kommer att förändras. 
Efter att ha haft djupgående diskussioner med de olika ordförandeskapen – först med danskarna, sedan med grekerna och nu med italienarna – har vi nu möjligheten att slutföra denna fråga en gång för alla. Det italienska ordförandeskapet och rådet har erbjudit oss möjligheten att slutföra detta förfarande i en behandling, och eftersom vi i alla fall närmar oss slutet på detta parlaments mandatperiod, anser jag att vi bör utnyttja denna möjlighet. 
Under de senaste månaderna har föredraganden och utskottet fått fullständig och regelbunden information om hur överläggningarna fortskrider. Personer från alla håll i parlamentet har varit inblandade. Jag ber er därför att rösta för kommissionens förslag. Jag kan inte annat än beklaga att ett antal grupper har lagt fram ändringsförslag som särskilt syftar till att utöka arbetstagarnas rättigheter ytterligare. Det är med tanke på dem som jag vill klargöra att denna kompromiss redan omfattar arbetstagarnas rättigheter. Det påpekas uttryckligen i den kompromiss som uppnåddes om artikel 9 att arbetstagarnas representanter måste informeras och att de kan göra ett uttalande som, tillsammans med styrelsens uttalande, måste göras tillgängligt för aktieägarna och för allmänheten. Som en kompromiss garanteras det i artikel 13 att arbetstagarnas alla befintliga rättigheter till delaktighet och medbestämmande bibehålls utan att påverkas av detta direktiv – oavsett om rättigheterna givits av nationalstaterna eller av EU. 
Även här anser jag att man måste vara öppen för kompromisser. Hellre än att ständigt vilja genomdriva en ren doktrin måste man vid någon punkt uppnå en kompromiss. Det är någonting verkligt paradoxalt med en situation där det är de socialistiska regeringarna i rådet som vill förhindra att arbetstagarna får fler rättigheter – de exempel jag skulle kunna ge här är svenskarna och den brittiska labourregeringen – medan det här i parlamentet är vänstern, anförd av socialisterna, som är villig att låta dessa direktiv och detta förslag gå i stöpet, trots att deras egna regeringar, på rådsnivå, blockerar dessa kompromisser som går ännu längre. 
Denna kompromiss kommer enligt min uppfattning att ge ett tillräckligt skydd av arbetstagarnas rättigheter. Det finns ingen anledning att gå vidare. Jag skulle därför vilja be er att förkasta dessa ändringsförslag, för om ni inte gör det så kommer hela den kompromiss som har uppnåtts att vara i farozonen, vilket rådet har sagt till oss i otvetydiga ordalag. 
Om vi godkänner detta direktiv, denna kompromiss, kommer vi att visa Europeiska unionens förmåga att agera i svåra tider. Det är därför jag ber er att rösta för kompromissen. Vi skulle nu kunna få ett slut på denna evinnerliga historia. 
Jag vill speciellt tacka alla medföredragande och skuggföredragande från alla grupperna. Jag vill speciellt nämna Christopher Huhne, som jag har haft närmast möjliga samarbete med. Vi har tillämpat förfarandet i artikel 162a – om förstärkt samarbete – mycket väl och vi har nått ett bra resultat. Vad jag ber parlamentet att göra är att slutgiltigt sätta punkt för detta ärende genom att rösta för kompromissen och låta slutet på detta år kännetecknas av en verklig framgång för Europeiska unionen. 
Huhne (ELDR ),
   . – Herr talman! Jag skall inte göra några stora anspråk på detta utkast till direktiv. Jag håller fullkomligt med om det som kommissionär Bolkestein har sagt och de som hävdar att detta inte kommer att skapa lika villkor för gränsöverskridande uppköp inom unionen. Det råder inga tvivel om detta. Medlemsstaterna kommer fortfarande att kunna ge sina företag tillstånd att vidta motåtgärder mot anbud enbart med stöd av styrelsen och inte av aktieägarna. Utkastet misslyckas därför med att ta itu med ett stort potentiellt hinder för gränsöverskridande uppköp och omstrukturering. Valet om man skall tillämpa reglerna eller inte är bara ett sätt att dölja verkligheten.
Många medlemsstater, däribland några som i likhet med Tyskland säger sig vara för en större politisk integration, är emot att utlänningar köper upp deras egna företag. I Storbritannien har vi många hinder, men som väl är inte detta. Vi har förlorat utländska direktinvesteringar på grund av att vi inte gått med i eurosamarbetet, men den signal som sänds ut om Frankrike och Tyskland i denna del av direktivet kan hjälpa till att stötta Storbritanniens andel. Detta misslyckande är ett allvarligt självmål, i synnerhet för euroområdet.
Varför skall vi då stödja detta förslag? Textens bestämmelser för att skydda minoritetsaktieägare är viktiga och kommer att uppmuntra till mer gränsöverskridande aktieägande. Genom att se till att det i varje medlemsstat finns en gräns vid vilken den som tar över styret i ett företag måste lägga ett fullt anbud på resten av aktierna, hindrar detta direktiv att man tar över styret i ett företag i smyg. Det betyder således att en ny aktieägare som kanske endast äger 30 procent av aktierna inte kan bestämma sig för att betala ut en särskild utdelning till sig själv eller att sälja av tillgångar billigt till ett annat privat företag som de leder, utan att ge alla de andra aktieägarna en utväg. Genom att försäkra investerarna om denna praxis, som ingalunda är okänd på många ekonomiska marknader inom unionen, kommer direktivet att uppmuntra till mer gränsöverskridande aktieägande. Detta är viktigt för effektiviteten och avkastningen på pensionsfonder, för stödet för pensionärer och för försäkringsfonder för ersättning till personer i ekonomiskt trångmål.
Totalt sett är detta dock en klart anspråkslös åtgärd. Den gör ingen skada men den gör en del gott. Den sänder ut fel signaler men i realiteten innebär den alltför små förändringar och den förändrar ingenting i motsatt riktning. Att kalla det för ett direktiv om uppköp är förvisso missvisande och skulle förmodligen vara ett brott mot Förenade kungarikets Trade Descriptions Act. Men allt detta är politiskt uppnåeligt i nuläget. För dem som skulle vilja se en mer radikal öppning för gränsöverskridande sammanslagningar innehåller utkastet också ett löfte om en klarare överblick i nästa parlament och utsikten att marknaderna själva kan öka trycket på företagen att tillämpa bästa praxis när de samråder med sina aktieägare. Öppenhet kan vara till hjälp i denna liksom i många andra frågor, och vi får inte låta det bästa bli det godas fiende.
Låt mig slutligen upprepa något från debatten med den socialistiska gruppen angående samråd med arbetstagare. Klaus-Heiner Lehne, som jag skulle vilja ge mitt erkännande, har verkligen arbetat väldigt hårt, liksom jag själv, med en text som skulle ha tillfredsställt PSE-gruppen, även om inställningen till uppköp som vi har sett är praktiskt taget oförändrad. Det kommer inte att bli lättare att göra uppköp, men PSE-gruppen ville trots detta ha en formulering som ger en del politiska eftergifter, som om det skulle bli lättare av detta. I realiteten är formuleringen i deras ändringsförslag endast en upprepning av det som redan står i direktivet om information och samråd. Den innebär inget nytt för arbetstagarna, men de eventuella skillnaderna i lagtexten i detta utkast till direktiv, om det antas, skulle kunna riskera att leda till rättstvister om uppköp, om dessa ändringsförslag röstas igenom. Därför bör vi rösta mot dessa ändringsförslag och stödja det som även jag anser är en bristfällig och ofullständig kompromiss, men trots allt en kompromiss som innebär vissa framsteg. 
Van den Burg (PSE ),
   . – Herr talman! För ett år sedan, så här i juletid, utarbetade jag för utskottet för sysselsättning och sociala frågor ett yttrande som antogs i februari 2003. Detta yttrande har i någon mån förbisetts under hela debatten, även om den senaste utvecklingen redan har nämnts.
Jag skulle vilja påminna er om att avsaknaden av åtgärder för information till och samråd med anställda var ett av huvudskälen till att det tidigare förslaget till direktiv om uppköpserbjudanden förkastades 2001. Kommissionen erkände i viss mån detta genom att införa artikel 13, men utskottet för sysselsättning och sociala frågor ansåg nästan enhälligt att detta inte var tillräckligt. Kommissionen hänvisar bara till medlemsstaternas nationella förfaranden, och i yttrandet från sysselsättningsutskottet gör man uttryckligen information och samråd till en obligatorisk del i förfarandet för uppköpserbjudanden, både för de företag som lämnar erbjudandet – i artikel 6 – och för målföretagen – i artikel 9.
PSE-gruppen hyser fortfarande denna åsikt, och under den senaste månaden har jag utarbetat en text som har anpassats till situationen i de olika medlemsstaterna. Detta var en stor eftergift till Förenade kungariket, vars normer för uppköpserbjudanden skiljer sig från normerna i de övriga medlemsstaterna. Vi anpassade också texten för att den skulle stämma överens med bestämmelserna i direktivet om information till och samråd med arbetstagare. Därför har dessa hänvisningar tagits med. Så det finns inget verkligt problem när det gäller våra skilda åsikter.
Saken är bara den att information och samråd borde nämnas uttryckligen i direktivets centrala artiklar. Min grupp vill betona att detta borde utgöra en normal del av förfarandet. Detta tydliggörs genom tre ändringsförslag som nu återigen har lagts fram, nämligen ändringsförslagen 35, 36 och 37, samt genom andra ändringsförslag som har lagts fram av Verts/ALE- och GUE/NGL-grupperna.
Klaus-Heiner Lehne, Christopher Huhne och jag hade en kompromiss i frågan, men mellan måndagen den 24 november, då dessa tre ändringsförslag antogs nästan enhälligt i utskottet för ekonomi och valutafrågor, och torsdagen den 27 november, innan rådet antog sin ståndpunkt, övergav de överenskommelsen och röstade emot de tre ändringsförslagen i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Det är därför denna kompromiss inte finns med nu.
Klaus-Heiner Lehnes argument att kompromissen skulle ha komplicerat beslutsfattandeprocessen är inte övertygande. Det enda skälet till att han inte vill att denna kompromiss skall införlivas är att han vill ha en överenskommelse vid den första behandlingen, men vi anser att detta tar ifrån parlamentet dess rätt att ha något att säga till om i debatten. Förhandlingarna befinner sig fortfarande i ett tillräckligt tidigt skede för att parlamentet skall kunna bidra till debatten. Det italienska ordförandeskapet diskuterade denna fråga allvarligt nog med rådet: möjligheten att göra det finns fortfarande.
Vår grupp är beredd att stödja kompromissen, även om vi inte är särskilt entusiastiskt inställda till den. Vår ursprungliga ståndpunkt var att utarbeta ett direktiv utan artiklarna 9 och 11 som skyddade minoritetsaktieägarnas rättigheter. Men vi vill endast stödja kompromissen om dessa tre ändringsförslag antas. Om de inte antas kommer vi att rösta mot kompromisspaketet. 
Chichester (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag kanske kan få försäkra Ieke van den Burg om att farhågorna i utskottet för sysselsättning och sociala frågor snarast bevarades i debatten i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, och att ett antal ändringsförslag som vi antog i vårt yttrande vid den första behandlingen faktiskt, enligt min åsikt som föredragande av yttrandet, var bättre lämpade för ert utskott. Det yttrande vi lade fram återspeglade dock farhågorna hos en majoritet av våra medlemmar, och de farhågorna handlade särskilt om behovet och vikten av information till och samråd med de anställda. Ett antal ändringsförslag rörde information till de anställda vid målföretaget, och ett annat ändringsförslag rörde vikten av samråd med de anställda hos anbudsgivaren eller ett aggressivt uppköpande företag. 
Det andra området av vikt för oss, där vi var överens med ett antal andra utskott, är frågan om jurisdiktion. Vi ansåg att det var mycket viktigt att det var lagstiftningen i målbolagets medlemsstat som skulle gälla för att undvika eventuella tvetydigheter eller eventuell förvirring. Vi lade också fram ett ändringsförslag som omfattade frågan om jurisdiktion för erbjudanden från företag i länder utanför Europeiska unionen – tredje länder – och behovet av att dessa godkänns i en medlemsstat inom unionen.
Ett tredje betydelsefullt område som togs upp i yttrandet från industriutskottet var frågan om de skandinaviska länderna, särskilt när det gäller flera olika aktieslag. Det var dessa tre punkter som vårt utskott bekymrade sig om. 
Fiori (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag håller med föredraganden Klaus-Heiner Lehne: frågan om direktivet om uppköpserbjudanden verkar faktiskt aldrig ta slut. Alltsedan januari 1989 med kommissionens första förslag, ett förslag som dessutom var ambitiöst och hade som målsättning att nå fram till en gemensam marknad under gemensam kontroll, verkar uppköpsdirektivets väg genom lagstiftningsprocessen ha varit ett slags hinderbana, med texter som alternerar mellan maximalistiska förslag som är oacceptabla för vissa – de enskilda staterna och ministerrådet – och minimalistiska förslag som är oacceptabla för andra – Europaparlamentet. 
I fråga om denna hinderbana minns jag att Europaparlamentet förkastade en gemensam text från förlikningskommittén den 4 juli 2001. Jag minns också det ytterst intressanta kommissionsförslaget i oktober 2002, som utformades efter att en grupp experter på hög nivå hade konsulterats. Förutom att bibehålla passivitetsregeln i artikel 9 försökte man i detta förslag nå de mål som uppställts av Europaparlamentet och de kloka män som rådfrågats, neutralisering av en del försvarsåtgärder före anbud och proportionalitet mellan riskkapital och rösträtt, men jag är rädd att just de punkter som vi skulle kunna kalla farligast, som t.ex. stora bolag och rösträttsdifferentieringar, uteslöts.
Ännu ett hinderlopp har inletts, och i detta fall trodde vi att ordförandeskapets intuition i juni 2002 erbjöd en utväg: att ge både medlemsstaterna och de börsnoterade bolagen möjligheten att välja mellan direktivets modell med passivitetsregeln och neutralisering av försvarsåtgärderna – typ A-bolag – eller att bibehålla försvarsåtgärderna – typ B-bolag – tillsammans med krav på maximal öppenhet i ett system som ett bolag är underkastat. 
För att ge alla aktörer samma spelregler tillåts typ A-bolag att besluta att inte låta sig övertas av ett typ B-bolag. Lösningen har många fördelar: den visar vilken lösning som är den idealiska – typ A, normen – och skapar ömsesidighet. Dessutom kräver neutraliseringen av försvarsåtgärder redan från början en enhetlig tillämpning av europeisk bolagsrätt: artikel 11, som handlar om alternativen, innebär i själva verket en avvikelse från det vanliga systemet. Dessa alternativ kan återkallas så snart marknaden, som gynnar typ A-bolag, har skapat de rätta förutsättningarna. 
Det är inte allt. Med det nuvarande systemet kan de börsnoterade bolagen inom system som inte tillåter passivitetsregler eller neutralisering välja att bli konkurrenskraftiga, vilket inte skulle vara möjligt utan direktivet. Dessutom garanterar den maximala öppenhet i bolagssystem och interna regler som krävs både i artikel 10 i förslaget till direktiv och i det parallella förslaget till direktiv om öppenhet i de börsnoterade bolagen – som också just nu diskuteras i parlamentet och rådet – att bolag som helt accepterar artiklarna 9 och 11, stjärnorna, är de verkliga europeiska bolagen och klart identifierbara som sådana. På detta sätt blir det möjligt för marknaden att belöna dem. Institutionella investerare borde faktiskt förklara för sina kunder varför de investerar i icke konkurrenskraftiga typ B-bolag snarare än i ett konkurrenskraftigt typ A-bolag. 
Till sist, genom att tillåta partiella uppköpserbjudanden i preventivt syfte gör kompromissen det möjligt för många länder att göra genomgripande förändringar i sin lagstiftning, samtidigt som det inte finns någon risk för att den utsätter bolag för illojal konkurrens från bolag i andra länder. 
Berenguer Fuster (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Ni får vara snälla och tro mig när jag säger att jag inte är särskilt intresserad av att röra om i gamla frågor. Men om jag gör det är det för att det är bra att reflektera över vad som har hänt, när man verkar ha uppnått en hög grad av samförstånd kring vissa frågor, åtminstone så att vi, om än inte i det här fallet så säkert i framtiden, kan dra slutsatser om hur parlamentsuppdrag utförs inom ramen för medbeslutandeförfarandet. 
Jag kommer därför att inrikta mig uteslutande på två aspekter av det första tillfälle under denna mandatperiod då parlamentet – som de ärade ledamöterna nog kommer ihåg – inte godkände förlikningskommitténs text, som i grund och botten var i linje med texten i den gemensamma ståndpunkten. 
Den första av dessa aspekter ger mig tillfälle att påminna de ärade ledamöterna om de olika formuleringar som övervägdes på Europaparlamentets initiativ när det gäller att reglera de administrativa organens neutralitetsplikt och att – när så är lämpligt – jämföra dem med de formuleringar som läggs fram nu. Och utifrån denna jämförelse anser jag att det vi kommer att godkänna i dag inte innebär någon förbättring i förhållande till vad som hade föreslagits vid detta tidigare tillfälle, åtminstone av Europaparlamentet. Vid det tillfället föreslog nämligen parlamentet att man skulle behålla de administrativa organens neutralitetsplikt – vilket är positivt – även om parlamentet, i vissa fall där det inte är möjligt för styrelsen att träffas, helt enkelt föreslog vissa formuleringar som inte godtogs av rådet eller av kommissionen. 
Vad händer nu? Ja, det har endast varit möjligt att nå samförstånd genom en kraftig nedskärning av kommissionens ursprungliga förslag. I sista hand genom att inte reglera det avsnitt som gäller neutralitetsplikten och följaktligen tillåta medlemsstaterna att reglera frågor som gäller förbud eller icke-förbud av försvarsåtgärder, genom den bekväma subsidiaritetsprincipen. 
Jag anser inte att detta är någon bra formel för lagstiftning. Om vissa förslag som lades fram av parlamentet hade godkänts vid det tillfället, tror jag att vi skulle ha haft en lämpligare lagstiftning. 
Den andra aspekten – som har nämnts av min kollega Ieke van den Burg – gäller frågan om information till och samråd med arbetstagarna. Jag skulle vilja påpeka att en stor majoritet av parlamentets ledamöter vid det tillfället godkände arbetstagarnas rätt till information och samråd, en inställning som delades av en mycket stor majoritet bland dessa ledamöter. Några personer påpekade vid detta tillfälle att det hade funnits en allians mellan vissa konservativa kretsar och socialisterna, vilket ledde till att de förra fick igenom en flexibel behandling av förbudet mot försvarsåtgärder, medan de senare fick igenom ett brett erkännande av arbetstagarnas delaktighet. Vid samma tillfälle föreslogs det också att vi socialister skulle bryta pakten och rösta för förslagen i den gemensamma ståndpunkten i utbyte mot ett erkännande av arbetstagarnas rätt till information. 
Ja, det gjorde vi nu inte vid det tillfället, men – som Ieke van den Burg har sagt – om denna aspekt inte erkänns och om de berörda ändringsförslagen inte godkänns, så blir vi tvingade att rösta emot förslaget. 
De Clercq (ELDR ).
   – Herr talman! Det förslag till direktiv som vi nu har framför oss är en mycket urvattnad version av det som parlamentet underminerade för åtta månader sedan, tyvärr bara med en röst. 
Det nuvarande förslaget lämnar ganska stort utrymme åt medlemsstaterna och bolagen själva, som t.ex. ett bolags valfria eller till och med tillfälliga tillstånd att vidta försvarsåtgärder, när det ställs inför vad det uppfattar som ett fientligt uppköpserbjudande. Man kan därför ställa frågan om uppköp fortfarande kommer att vara möjliga på europeisk nivå och om det här direktivet i praktiken kommer att åstadkomma någon faktisk förändring av den nuvarande situationen.
Trots detta anser jag att vi bör godkänna detta förslag, även om det äntligen skulle göra slut på diskussionen om uppköpserbjudanden i Europeiska unionen – som nu har pågått i tretton år – och utgöra grunden för en första, låt vara osäker, förordning. 
Enligt ett flamländskt talesätt är en fågel i handen lika mycket värd som två i busken. Direktivet om uppköpserbjudanden är verkligen ett viktigt inslag i Lissabonstrategin om ett starkt, konkurrenskraftigt EU och det är väsentligt för det fortsatta arbetet med att fullborda den gemensamma europeiska marknaden. Vi bör därför se till att detta direktiv träder i kraft så snart som möjligt, så att vi, i likhet med marknadens aktörer, omedelbart kan lära oss om, och hur, vi kan ge denna förordning ett större djup. 
Schmid, Herman (GUE/NGL ).
   – Herr talman! När jag första gången var med och diskuterade denna fråga för ett par år sedan blev jag mycket förvånad över att man bara diskuterade olika former av aktieägarintressen, tysk tradition kontra anglosaxisk tradition och så vidare. Så småningom gick ärendet tillbaka till kommissionen. Den har haft god tid på sig, och man skulle därför kunna tro att förslaget hade utvecklats.
Nu presenteras en kompromiss mellan olika ägarkonstruktioner och ägarintressen, men fortfarande visas inget intresse för de anställda. Jag tycker att det är oerhört egendomligt. Det är väl klart att de anställda, lika väl som aktieägarna, är intressenter i uppköpssituationer, och det är orealistiskt att bortse från detta. På sätt och vis är de anställda kanske intressenter i ännu högre grad än aktieägarna, eftersom fientliga uppköpserbjudanden nästan alltid är kombinerade med planer på omstruktureringar och kanske nedskärningar.
I andra sammanhang talar vi högtidligt om den sociala dialogen i den europeiska sysselsättningsstrategin som ett framsteg i EU:s politik. Vi talar om Lissabonstrategin, där också arbetsmarknadens parter och den sociala dialogen är viktiga. I detta sammanhang lyser emellertid allt detta med sin frånvaro. Här råder åter den gamla föreställningen att företagen bara är ägarnas och att de anställda i stort sett inte är viktigare än maskiner eller andra lösa tillbehör. Det är en gammaldags, orealistisk och otidsenlig föreställning. Man kan inte lagstifta om uppköpserbjudanden utan att på något sätt förankra frågan i den verklighet som innebär att ett företag också är sina anställda. Detta är alldeles grundläggande.
Vi kommer givetvis att stödja ändringsförslagen om förbättrad information och förbättrat samråd. Det är naturligtvis viktigt med information, men jag vill samtidigt säga att det inte är tillräckligt. Informationen måste på ett eller annat sätt kunna utnyttjas till någonting. Det måste finnas vissa rättigheter. De anställda måste ha vissa handlingsmöjligheter i sådana här situationer.
Om nu ärendet går tillbaka till kommissionen vill jag gärna ge ett tips till herr Bolkestein. Jag tycker att man också bör ställa krav på att det anbudsgivande företaget skall erbjuda en omställningsplan för det nya företag som uppstår. I ett sådant utvecklings- och omställningsprogram bör man också ta hänsyn till de anställdas intressen och tala om vad som kommer att hända med dem. Det bör också finnas en garanti mot åtminstone kortsiktigt avskedande. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Ni minns säkert lika livligt som jag de sena nätterna i Luxemburg i juni 2001 när vi senast genomförde denna procedur, som följdes av den hetsiga debatten vid tredje behandlingen i kammaren kort därefter, där direktivet förkastades i en jämn omröstning.
Trots att vi nu tekniskt sett befinner oss vid första behandlingen är det värt att påminna oss själva om att detta faktiskt är en fjärde behandling, även om det bara är det för dem av oss som deltagit i det nuvarande parlamentet. Vi har behandlat denna fråga under lång tid, och jag tillhör själv dem som anser att om vi kan fatta ett lyckat beslut den här gången, så bör vi göra det.
Jag håller med Christopher Huhne och Frits Bolkestein om att det nu finns ytterligare problem som vi inte hade tidigare. Det kanske liknar historien med de sibyllinska oraklen. Första gången erbjöds de som en uppsättning om tolv böcker och Tarquin avböjde erbjudandet. Tre av dem brändes då, och de erbjöds som en uppsättning om nio böcker till ett högre pris: varje gång höjs priset och kvaliteten sänks. Kanske är det så det står till, och kanske inte, men vi befinner oss nu i ett läge där vi måste bestämma oss.
Min grupp är fast övertygad om att vi måste ta fullständig och verklig hänsyn till de anställdas rättigheter i detta sammanhang. De anställda är inte bara bönder på ett schackbräde. De anställda är de människor som får företagen att fungera effektivt. Deras intressen måste beaktas skäligt och till fullo. Deras rätt till samråd och information måste tas på allvar.
I det hänseendet kommer min grupp vid omröstningen i morgon självfallet att rösta för den uppsättning ändringsförslag som vi i GUE/NGL-gruppen och PSE-gruppen gemensamt kommit överens om. Utöver det skiljer sig våra åsikter åt: några av oss anser bestämt att vi bör hålla fast vid ändringsförslagen ända in i det sista, och att vi, i det fall de inte antas, bör rösta mot direktivet i dess nuvarande utformning. Om detta innebär att kompromissen går om intet så kommer den helt enkelt att få gå vidare till andra behandlingen, och så vidare.
Andra – och dit hör jag – anser att tiden är inne för att fatta ett beslut. Jag kommer att rösta för dessa ändringsförslag, men i slutändan kommer jag att försöka genomföra detta vid den här behandlingen. 
Abitbol (EDD ).
   – Herr talman! För en liten stund sedan visade frågan om uppköpserbjudanden på ett ganska uppseendeväckande sätt på två av de viktigaste problemen för den europeiska integrationen. Först och främst kommissionens tanklösa underkastelse under kraven från finansmarknaderna, mestadels till förfång för Europeiska unionens ekonomiska, industriella och finansiella intressen. Kommissionen blev ryktbar på många sätt förra året för sin oberäknelighet. Sedan den dominerande ställning som Tyskland har fått här i parlamentet, en ställning vars effektivitet vi har kunnat mäta, eftersom alla de tyska ledamöterna röstade på samma sätt. 
Som det mycket omtyckta talesättet lyder, bör man av två onda ting välja det minst onda. Under förutsättning att medlemsstaternas lagar bibehålls, särskilt genom artikel 5, kommer vi att rösta för det nya utkastet till förordning. 

Della Vedova (NI ).
   – Herr talman! I linje med de åsikter som framförts av kommissionär Bolkestein tror jag att jag kan säga att vi har missat ännu ett tillfälle att modernisera kapitalmarknaden, först och främst genom regler som kan garantera större konkurrenskraft för de europeiska företagen och därigenom ett effektivare skydd av aktieägarna. 
Vi måste förstå varandra: jag anser att det är en överdrift att kalla detta ett direktiv om uppköpserbjudanden – som Christopher Huhne sade tidigare. Vad vi gör här är att erkänna att det finns olika bestämmelser och garantera de olika länderna att de kan behålla en protektionistisk lagstiftning med hänsyn till sina bolag och sina nationella offentliga eller privata marknadsledare. Jag anser att vi skulle behöva gå mycket längre och besluta om vi skall sikta mot en integrerad, effektiv och konkurrenskraftig europeisk kapitalmarknad som skulle kunna ge Europeiska unionen nya tillväxtmöjligheter, inte minst på sysselsättningsområdet, eller inte ta denna så kallade ”risk” och bli kvar i den nuvarande situationen. 
De regler som föreslås av rådet undanröjer mycket få av de hinder som vissa staters regler skapar för bolagens konkurrenskraft, vilket jag tyvärr måste säga leder till att fientliga uppköpserbjudanden blir omöjliga – och sådana erbjudanden är det normala på en mogen finansmarknad, där kapitalet flyttas till den plats där man tror sig kunna göra effektivitetsvinster, till gagn för bolagen och dessa bolags och andra bolags arbetstagare och till gagn för konsumenter av produkter, varor eller tjänster. Det finns också en risk att denna utkristallisering av den nuvarande situationen kommer att föra oss ett steg tillbaka. I Italien, där den nuvarande lagstiftningen – Draghi-lagen – är synnerligen öppen och effektiv ur denna synvinkel, blir vi redan ombedda att ta ett steg tillbaka, och jag skulle vilja påpeka att vi inte har kommit så långt i Europa när det gäller att öka bolagens konkurrenskraft.
Om denna åtgärd – som inte, jag upprepar det, är ett direktiv om uppköpserbjudanden – skulle godkännas i morgon också av parlamentet, så hoppas jag att den kommer att ge upphov till äkta konkurrens mellan olika rättssystem och garantera att de system i vilka uppköpserbjudanden bestraffas och försvåras får betala priset för detta genom att deras internationella investerare gör sina investeringar på annat håll. Det finns mycket få positiva inslag: erkännande av skyddet av minoriteternas rättigheter och solnedgångsklausulen – tanken att debatten om frågan kan tas upp igen. Bara detta skäl kanske gör det värt att godkänna denna åtgärd, som inte är en europeisk lag om uppköpserbjudanden. 
Herr talman! Avslutningsvis vill jag säga att sysselsättningen i Europa, arbetstagarnas och de arbetslösas intressen, måste skyddas också av effektiva kapitalmarknader. För närvarande har vi inte effektiva kapitalmarknader, och jag tror inte heller att detta direktiv kommer att skapa de nödvändiga betingelserna. 
Inglewood (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är inte ofta som kammaren bevittnar ett verkligt politiskt drama. Det skedde dock den dagen för ungefär två och ett halvt år sedan när parlamentet förkastade direktivet om uppköp. Inget jag har sett eller hört sedan dess har ändrat min åsikt om att vad vi gjorde inte bara var fel, utan också dumt. I en värld där vi är alltmer beroende av varandra, där världens ekonomi är helt och hållet sammanlänkad, är den enda och största ekonomiska utmaning som vi står inför i Europa – en utmaning som vi förlorar på egen risk – den globala konkurrenskraften. Vi vet alla att vi är mycket bra på att prata om det, och vi är lika dåliga på att göra något konkret för att ta itu med problemet. Varje gång EU måste möta de utmaningar som konkurrenskraften utgör öga mot öga smiter vi dessutom undan. Vi smet undan den dagen för två och ett halvt år sedan, och vi har regelbundet smitit undan sedan dess. Vi använder oss alltid av nya argument om bagateller som en intellektuell förevändning för att undvika de svåra besluten. Det får sägas att det hela är rätt så lätt att genomskåda.
För att reda ut saker och ting är det så att jag må vara en brittisk konservativ ledamot, men jag är inte den moderna motsvarigheten till de skrupelfria män som tjänade pengar på kriget. Jag är ingen Thatcher-anhängare – det har jag aldrig varit – och jag är ingen euroskeptiker, men jag anser att vi borde gripa oss an världen såsom den ser ut, och inte såsom vi skulle vilja att den såg ut – och detta betraktar vissa som en excentrisk åsikt.
Om Europeiska unionen skall göra insatser för sina medborgare – och det måste den – måste vår ekonomi vara konkurrenskraftig. En del av detta konkurrenskraftiga tillstånd är att ha ett system med bolagsrätt och kapitalmarknader som gör det möjligt för EU att konkurrera. Nu gör EU inte det, och det är ett problem vi måste ta itu med.
De förslag som vi debatterar här i eftermiddag är ett ynkligt, otillräckligt svar på dagens värld. Vi måste dock börja arbetet där vi befinner oss. Jag hoppas att kommissionär Frits Bolkestein kommer att kunna bekräfta att om detta förslag omvandlas till lagstiftning kommer ytterligare förslag att följa på detta och föra frågan framåt – och jag hoppas att det går rejält mycket snabbare än med detta förslag, för om det inte går snabbare kommer jag att ha gått i pension om jag har tur, och vara död om jag har otur.
Det handlar dock om ett enstaka, futtigt, hasande steg på den resa som EU måste inleda. Vi har inget val. Därför kommer vi att stödja förslaget till direktiv så länge som Klaus-Heiner Lehnes förslag inte ändras eller urvattnas. På det hela taget är det med nöd och näppe värre att förkasta förslaget än att stödja det, och för en konservativ ledamot är detta ett tillräckligt bra skäl att rösta för det. 
Gebhardt (PSE ).
   – Tack, herr talman. Uppriktigt sagt visste jag inte att det fanns 275 tyska ledamöter här i parlamentet. Det är anledningen till att många ledamöter förkastade resultatet av det första förlikningsförfarandet. Mina damer och herrar, när vi betraktar EU som en social gemenskap och som ett föredöme för andra, spelar arbetstagarnas rättigheter en viktig roll. Det var för att man inte tog tillräcklig hänsyn till dessa rättigheter som det första direktivet om uppköpserbjudanden underkändes här i kammaren, när parlamentet i kammaren förkastade resultatet av förlikningen som otillräckligt och som ett resultat av en överenskommelse med rådet. Det stod klart för oss att beslut om ett företags fortsatta existens inte kunde överlåtas enbart till aktieägarna, utan att människor som var anställda av företaget redan från början måste ges information och möjlighet att påverka händelseutvecklingen. När ett företag köps upp är det ju faktiskt inte bara makt och en hel del pengar som står på spel, utan också många människors öde. Frågor om företagets lokalisering och anställningstrygghet ingår också. Det är därför människor som berörs måste tillfrågas om sin uppfattning och bli delaktiga i det som händer. 
I dag tar vi på nytt itu med direktivet om uppköpserbjudanden, och föredraganden skulle vilja att vi klarade oss med bara en behandling. På ett tidigt stadium har vi inom Gruppen europeiska socialdemokratiska partiet lovat honom vårt stöd, låt vara under förutsättning att man måste finna en tillfredsställande lösning av frågan om arbetstagarnas rättigheter. Han har lovat att det kommer att bli så, men jag – i likhet med alla andra som trodde att det skulle bli en bra lösning – är förvånad över att finna ett direktiv om uppköpserbjudanden som inte är ett dugg bättre än det första. Inför en sådan oförskämdhet kommer vi inte att hasta igenom detta direktiv genom något snabbförfarande förrän frågan om arbetstagarnas rättigheter har klarats av på ett sätt som är gynnsamt för dem.
Schmidt, Olle (ELDR ).
   –Herr talman, herr kommissionär! Om EU skall bli världens mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomi måste EU:s beslutsfattare agera konsekvent och snabbt. Detta skulle ha kunnat vara ett viktigt direktiv för att skapa bättre förutsättningar för tillväxt och främja omstruktureringar inom Europas företagsstruktur. Det är de livskraftiga företagen som kan omstruktureras som ger jobb. Utan jobb kommer Europa inte att överleva. Detta är verkligen en fråga som ligger i de anställdas intresse.
I mitt land finns ett uttryck som säger ”mycket skrik för lite ull”. Det är en ganska god beskrivning av detta omtalade direktiv. I fjorton år har vi försökt skapa dessa rättvisa och gemensamma spelregler. Egentligen har vi misslyckats, men det är ändå ett steg i rätt riktning.
Själv har jag haft lite svårt med denna debatt. Principiellt är det min uppfattning att den differentierade rösträtten inte gynnar uppkomsten av väl fungerande företag som skall konkurrera på en global marknad. De olika röstvärdena tenderar att i ett längre perspektiv cementera bristfälliga företagsstrukturer. Jag tycker även att det finns väsentliga rättsliga invändningar mot retroaktiv lagstiftning, och jag kan också se poängen med att entreprenörer skall kunna gå till börsen för att få extra kapital till sitt livsverk utan att förlora hela kontrollen. Trots detta är det oerhört viktigt att vi får gemensamma företagsspelregler för att öppna Europas marknad för mer liberal omstrukturering.
Denna kompromiss måste vi dock kunna leva med. Vi hade kunnat få mer och vi ville ha mer. Nu handlar detta direktiv mer om öppenhet och skydd för minoritetsägare och mindre om övertaganderegler. Det är dock ett steg i rätt riktning, och jag tycker att vi kan stödja denna kompromiss även om den visar att det tar sexton år för EU:s lagstiftning att komma i fas. Först 14 år och sedan ytterligare två år innan det införlivas. Om vi håller på så här blir vi aldrig dynamiska och konkurrenskraftiga. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi vet att ett tillstånd för bolagen att komma med fientliga uppköpserbjudanden kan äventyra staternas rätt att behålla kontrollen över strategiska företag och beslutsfattande organ som är av avgörande betydelse för deras utveckling, speciellt kontrollen över bolag som tillhandahåller allmännyttiga tjänster. Sådana uppköpserbjudanden leder ofta till lägre värde för aktieägarna genom förlust av avkastning och, vilket är allvarligare, till bortfall av arbetstillfällen. 
Det är av avgörande betydelse att ett bolags arbetstagare och deras företrädare under alla faser i processen på ett korrekt sätt informeras och rådfrågas om ett fientligt uppköpserbjudandes potentiella effekter för sysselsättningen och omstruktureringen av ett bolag. Inga sådana garantier ges, vilket är oacceptabelt. Europaparlamentet måste därför godkänna de ändringsförslag som syftar till att nå detta mål, även om vi måste gå längre och se till att arbetstagarna och deras företrädare har mekanismer som gör det möjligt för dem att lägga hinder i vägen för ett fientligt uppköpserbjudande som kan komma att leda till ödesdigra konsekvenser för sysselsättningen och för andra rättigheter. 
Bouwman (Verts/ALE ).
   – Herr talman,herr Bolkestein, herr Lehne, mina damer och herrar! Jag skulle vilja göra några påpekanden.
Även om vi har känt till detta en tid, har det just gått upp för mig att Frits Bolkestein förkastar de försvarsåtgärder som nu föreslås i ändringsförslaget och som är mer eller mindre frivilliga i varje land, vilket, enligt hans avsikt, har resulterat i en mycket urvattnad version av direktivet. Detta har också en del fördelar för de anställda, för det betyder att dessa försvarsåtgärder i en del fall fortfarande kommer att ge de anställda och arbetsgivarna själva kontroll över ett antal rättigheter. 
Oavsett detta är jag i alla fall nöjd med att det nya direktivet nu innehåller vad vi har beslutat om under tiden, nämligen nya riktlinjer om information och samråd i ett antal fall, vilket förtjänar beröm, för det var en av stötestenarna förra gången. Men jag skulle vilja tillägga att vi faktiskt skulle vilja ha förebyggande åtgärder som kan vidtas vid uppköpserbjudanden som inte lyckas – vilket är i ungefär 50 procent av fallen. Detta innebär att samråd måste ske före erbjudandet, att samråd om detta erbjudande måste ske innan det blir offentligt o.s.v. 
Herr Bolkestein, det är en fråga om modern företagsledning, en fråga om socialt ansvarstagande företagsledningar, att samrådet bör göras så detaljerat att det ger intressenterna, och inte bara aktieägarna, rätt till samråd där så är nödvändigt. 
Vi har lagt fram dessa ändringsförslag för att förbättra situationen. Även om min grupp är splittrad i den här frågan, tror jag att majoriteten står bakom vår ståndpunkt. Vi skulle vilja att dessa ändringsförslag antas; om de inte gör det, kommer vi att rösta mot förslaget. Majoriteten i gruppen står bakom mig i detta. Det har sagts att en fågel i handen är värd lika mycket som två i busken. Vad mig beträffar får de gärna stanna i busken, så skulle man kunna hitta ett annat sätt att göra samrådet mera detaljerat. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja påminna de ärade ledamöterna om att den röda cirkeln inte tänds med det nya elektriska systemet, så ni behöver inte anstränga er eller slå på mikrofonen när ni börjar tala. 
På grund av våra gamla vanor väntar vi oss alla säkert att få se den röda lampan… 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Under de senaste månaderna har vi med stort intresse följt utvecklingen kring direktivet om uppköpserbjudanden. Redan i början av parlamentets diskussion stod det klart att ett samarbete med rådet och kommissionen var nödvändigt för att garantera ett brett stöd för förslaget.
Följaktligen får den föreslagna kompromissen vårt godkännande. Särskilt erkännandet av de anställdas rättigheter är en viktig förbättring i förhållande till det ursprungliga förslaget. Trots detta överväger vi att också ge vårt stöd till en del ändringsförslag som framhåller de anställdas delaktighet. Kontinuitet och sysselsättning är fortfarande av mycket stor betydelse vid uppköp. 
Vi välkomnar det faktum att förslaget inte längre innehåller något förbud mot tillfälliga försvarsåtgärder. Länder som t.ex. Nederländerna och Tyskland gjorde rätt i att helt motsätta sig detta.
Vi låter oss inte övertygas av föredragandens argument mot ett godkännande av ändringsförslaget från utskottet för ekonomi och valutafrågor om de anställdas rättigheter, och vi skulle vilja höra av kommissionär Bolkestein om han kommer att godkänna det. 
Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Efter fjorton års förhandlingar för att nå en minimiöverenskommelse om fusioner och företagsförvärv, är EU-institutionerna fortfarande splittrade. Parlamentet var för en harmonisering av lagstiftningen. Beträffande kommissionen förespråkade den principen om konkurrens men beklagade de dominerande ställningar som denna politik ledde till. Rådet ville inte att medlemsstaternas möjligheter att ingripa vid försök till fientliga uppköpserbjudanden som riktar sig mot deras stora nationella bolag skulle avskaffas. I tjugo år har EU faktiskt systematiskt förstört de strategiska aktörer som nationalstaterna är, och dessutom utan att lyckas ersätta dem. 
Direktivet ger sig ut för att vilja skydda minoritetsaktieägarnas intressen och hålla de anställda informerade. I själva verket avlägsnar man i direktivet hindren för att våra bolag skall kunna köpas upp av utomeuropeiska intressenter i en sådan utsträckning att man i t.ex. artikel 6 utnämner en enda tillsynsmyndighet och förbjuder myndigheterna i medlemsstaterna att ge sitt godkännande eller att kräva ytterligare information. Vidare sägs det i direktivet ingenting alls om den specifika kontroll som Europeiska kommissionen utövar över fusioner som troligen kommer att leda till missbruk av en dominerande ställning. Detta är en kontroll genom vilken man, egendomligt nog, fortfarande motsätter sig denna typ av fusion när ett europeiskt bolag har den dominerande ställningen, men i mycket mindre utsträckning när ett utomeuropeiskt bolag har denna ställning. Våra nordamerikanska konkurrenter låter sig inte utmanövreras så lätt. Affärerna med Pechiney, Crédit Lyonnais och Vivendi Universal visar detta blott alltför väl. 
Brunetta (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Direktivet om uppköpserbjudanden är en väsentlig rättsakt för skapandet av en verklig inre marknad under gemensam kontroll: en rättsakt som kan ge den lagliga kapitalcirkulationen i Europa ett avgörande uppsving. Laglig kapitalcirkulation betyder ökad produktivitet, större tillväxt, ökad konkurrens och – här riktar jag mig till parlamentsledamöterna på vänsterflygeln – ökad sysselsättning. Efter 14 år har vi äntligen nått vårt mål, och det är synd att kommissionen inte tar till sig de positiva aspekterna av den aktuella kompromissen. 
Under de senaste månaderna har det pågått ett intensivt samarbete mellan rådet och Europaparlamentet, och det är i sig ett positivt resultat. EU behöver förvisso positiva resultat just nu! Detta är naturligtvis en kompromiss, den enda kompromiss som varit möjlig för närvarande. Vi skulle ha velat ha mer, i synnerhet mitt land, vars lagstiftning i frågan är mycket avancerad och öppen; vi skulle ha velat ha ett direktiv som skapar genuint likvärdiga villkor genom passivitetsregeln och den fullständiga neutraliseringen av försvarsåtgärderna. 
Vi försökte, men det var inte möjligt på grund av motståndet från vissa medlemsstater som nu antagligen gömmer sig bakom så kallade sociala ändringsförslag. Den kompromiss vi skall rösta om i morgon återspeglar tillståndet för den europeiska kapitalismen, som fortfarande är en blandning av småskalig och storskalig kapitalism. Men den ger inte något ordentligt skydd för arbetstagarnas rättigheter. Därav systemet med möjligheten att vara med eller stå utanför i fråga om lika konkurrensvillkor. Men försöket kommer att testas igen om några år, genom den användbara solnedgångsklausulen, när tiden är mogen, eftersom finansmarknaderna kommer att ha gynnat de bolag som väljer att vara konkurrenskraftiga. Allt vi behöver göra då är att slopa artikel 11 A, göra några kosmetiska justeringar, och så kommer vi att ha ett nytt direktiv som är redo för framtiden. 
Genom detta direktiv och de andra som vi antar inom ramen för handlingsplanen för finansiella tjänster kommer konkurrenskraftiga bolag, deras ledning och deras bokslutshandlingar att vara insynsvänliga. Vi har ett ganska stort behov av insyn, med tanke på en del fall nyligen som t.ex. Enron, Cirio och Parmalat Bolagen kommer att uppmuntras att gå in för att bli konkurrenskraftiga genom att konkurrenskraftiga bolag kommer att kunna vägra att köpas upp av icke-konkurrenskraftiga bolag. Vi har fastställt normen och vi har skyddat den, vilket är bättre än ett direktiv som bara fastställer insynsförfaranden som t.ex. de som finns i Förenta staterna. På det hela taget kan vi vara stolta över vad vi har åstadkommit. 
Grönfeldt Bergman (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ett gigantiskt arbete har utförts av många under många år. Trots detta är den kompromiss som nu föreligger inte acceptabel enligt min mening. Förslaget innebär att röstdifferentiering av aktier kan tillåtas vara kvar under en övergångsperiod, som undantag från huvudregeln. Därefter skall en revision äga rum som innebär en översyn av systemet med A- och B-aktier samt även av andra ägandeformer.
Många menar att detta har räddat det nordiska systemet med aktier med olika röstvärden. De som hävdar att kompromissen är bra missar dock den principiella frågan om huruvida EU har rätt att lägga sig i hur aktieägare i privata bolag väljer att organisera sig. Jag tycker det är beklagligt att se att så många i detta parlament så lättvindigt accepterar kränkningar av äganderätten. Ingen nämner den principiellt avgörande frågan om respekten för äganderätten. Ingen annan än ägarna själva har att göra med hur de organiserar sitt ägande. Detta är en grundförutsättning för marknadsekonomin.
Om kompromissen godkänns innebär det i praktiken att parlamentet säger att det är acceptabelt med expropriering av tillgångar. Om en person har köpt en aktie med ett högre röstvärde till marknadspris, vilken rätt har då EU eller någon stat att helt enkelt beröva denna person denna investering genom att säga att det han betalat för inte längre har något värde?
Den svenska regeringen hävdar att denna revisionsklausul är en seger eftersom revisionen skall omfatta fler former av ägande än bara systemet med aktier med skilda röstvärden. Det må vara så, men den svenska regeringen vet förmodligen lika väl som alla andra att ingen, om fem år när revisionen skall ske, kommer att vare sig orka eller vilja röra i den uppsjö av ägandeformer som finns inom EU. Förmodligen kommer diskussionen även då att inrikta sig mot A- och B-aktiesystem. Skälet till detta är enkelt. Skilda röstvärden är ett tydligt och enkelt system. Till skillnad från de flesta andra system för ägande är det mycket enkelt att se hur många röster en typ av aktie motsvarar och det är minst lika lätt att se vad den är värd på marknaden. Det finns inga fallgropar eller hemligheter i detta system.
Huvudsyftet med de nya reglerna för uppköpserbjudandena är att EU skall vara en öppen marknad och att man skall undanröja hinder för uppköp. Det är dock så att andelen uppköp i länder där skilda röstvärden tillämpas inte på något vis är lägre än i länder där detta system inte är tillåtet.
Sammanfattningsvis är det föreliggande förslaget enligt min mening inte acceptabelt då det för det första kränker äganderätten, för det andra inte respekterar ingångna avtal och för det tredje utpekar röstdifferentierade aktier som ett hinder för uppköp. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att ta upp vissa ändringsförslag. Som jag sade tidigare i kväll kan jag inte godkänna ändringsförslagen 5 eller 21, eftersom man där lägger fram det frivilliga system som kommissionen förkastar.
Jag har också vissa svårigheter med ändringsförslag 4 och ändringsförslag 20, sista punkten, om särskilda rättigheter, där man på ett ovälkommet sätt blandar ihop de särskilda rättigheter som ingår i vissa företags bolagsordning som skulle kunna undantas från tillämpningen av artikel 11, med de särskilda rättigheter som ingår i lagstiftningen och som hur som helst inte ligger inom detta direktivs räckvidd, vilket jag sade tidigare.
Mycket har sagts om detta i kväll, men endast två frågor har ställts till kommissionen. Den första frågan rör införlivandet av samråds- och medbestämmanderättigheter för de anställda, och som svar på den frågan vill jag säga att detta inte är något socialt direktiv. Det vore därför inte lämpligt att införa nya samråds- och medbestämmanderättigheter genom detta direktiv.
Till följd av parlamentets begäran har vi i vårt nya förslag infört en ny artikel 13 som gör det tämligen klart att alla befintliga informations-, samråds-, och, där så är relevant, medbestämmanderättigheter som omfattas av gemenskapslagstiftningen också är tillämpliga här.
Det anges också mycket tydligt att medlemsstaterna är fria att införa rättigheter som sträcker sig utöver gemenskapslagstiftningen så länge de följer reglerna om insiderhandel. Dessutom har vi nu, till följd av parlamentets begäran, i artikel 8 i direktivet angivit att all information om erbjudandet skall tillhandahållas de anställdas företrädare eller de anställda hos både anbudsgivaren och erbjudaren.
Den andra frågan ställdes till kommissionen av Lord Inglewood. Han frågade om fler åtgärder kan komma att föreslås av kommissionen. Kommissionen kommer naturligtvis att regelbundet se över utvecklingen på detta område, särskilt när det gäller marknadens reaktion på förslaget om det godkänns, men situationen och förslaget skall inte ses över förrän fem år efter det att förslaget antagits. Om man tittar på den normala antagandeperioden kommer detta datum alltså att infalla 2011.
Detta är också ett skäl till att kommissionen är djupt missnöjd med förslaget såsom det nu verkar godkännas av parlamentet. Världen kommer nämligen att ändras en hel del från och med nu och fram till 2011, och som jag sade tidigare kommer förslaget inte att ses över förrän 2011. Det är långt dit.
Kommissionen håller med Lord Inglewood om hans utvärdering av förslaget.(1) 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionär. Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0467/2003) av Olle Schmidt för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 77/388/EEG beträffande mervärdesskatt på tjänster som tillhandahålls inom postsektorn (KOM(2003) 234 – C5-0227/2003 – 2003/0091(CNS)). 
Bolkestein,
   . – Herr talman! 1977 antog rådet det sjätte mervärdesskattedirektivet. Detta utgjorde ett stort steg i riktning mot det verkliga avlägsnandet av hinder för rörligheten för personer, varor, tjänster och kapital, och integrerandet av de nationella ekonomierna. För första gången fick gemenskapen en harmoniserad beskattningsgrund och en harmoniserad förteckning över varor och tjänster som var undantagna från mervärdesskatt. Bland dessa införlivade gemenskapslagstiftaren 1977 de varor och tjänster som det offentliga postväsendet tillhandahöll.
Detta undantag härrör från en tid då postväsendet i de flesta medlemsstater dominerades av statliga monopol för posttjänster. På den tiden var posten tveklöst ett offentlig postväsende, och undantaget för dess tjänster orsakade ingen konkurrenssnedvridning, eftersom ingen konkurrens var möjlig.
Så är det inte längre. I de flesta medlemsstater är postväsendet inte längre ett statligt monopol, utan ett affärsdrivande företag som verkar i enlighet med handelslagstiftningen. I vissa fall säljs aktierna på börsmarknaderna. Vissa medlemsstater tillämpar redan mervärdesskatt för posten, eller för vissa eller alla tjänster som erbjuds av leverantörer av samhällsomfattande tjänster, och de känner av de problem som orsakas av ett föråldrat undantag.
Vissa av dessa företag utvidgar nu sin verksamhet till andra medlemsstater för att dra nytta av den inre marknadens fördelar på samma sätt som andra postoperatörer i tredje länder. Konsumenterna begär nu tjänster som endast företag som verkar på flera europeiska marknader kan tillhandahålla. Men enligt de nuvarande reglerna måste ett företag som tillhandahåller posttjänster som är undantagna från mervärdesskatt i medlemsstat A ta ut mervärdesskatt i medlemsstat B, eftersom medlemsstat B inte erkänner företaget som ett offentligt postföretag.
Postmarknaden har nu i hög grad liberaliserats. Även om liberaliseringen av postväsendet fortskrider i olika takt i varje medlemsstat, vilket ofta är fallet, kan andra operatörer än de före detta monopolen verka i alla medlemsstater – till stor del tack vare godkännandet av direktiv 97/67/EG. Eftersom flera operatörer tillhandahåller posttjänster och mervärdesskattelagstiftningen inte behandlar dem lika, uppstår oundvikligen en konkurrenssnedvridning.
Ett undantag från mervärdesskatten är en blandad välsignelse. Det leder framför allt till att det blir omöjligt att dra av den ingående mervärdesskatten, vilket i sin tur motverkar investeringar. Vid en tidpunkt då postmarknaden har konkurrensutsatts och kommunikationsrevolutionen har skapat nya kanaler som i viss mån konkurrerar med posten, äventyras de offentliga operatörerna av färre investeringar.
Liksom ofta är fallet med EU:s skattelagstiftning, har mervärdesskattedirektivet släpat efter alla dessa förändringar och måste nu omgående revideras, eftersom det inte längre återspeglar behoven eller den faktiska situationen i gemenskapen.
Enligt artikel 93 i fördraget skall bestämmelser om mervärdesskatt antas i den mån som harmonisering är nödvändigt för att se till att en inre marknad inrättas och fungerar. Genom att lägga fram sitt förslag uppfyller kommissionen sina åtaganden enligt fördraget. Kommissionen har gjort detta efter omfattande samråd med det samhällsomfattande postväsendet och andra postoperatörer, liksom med företrädare för postkunderna.
Kommissionen har beaktat deras åsikter, och särskilt åsikterna hos privata kunder och välgörenhetsorganisationer genom att föreslå att en reducerad skattesats skall tillämpas för tjänster som till exempel brev, små paket och direktpost, vilket dessa kunder mest behöver. Den kombinerade effekten av postoperatörernas besparingar till följd av den avdragsrätt som förslaget skulle ge dem och tillämpningen av en reducerad skattesats för ett brett urval av posttjänster, är avsedd att begränsa eller till och med motverka eventuella höjningar av postpriserna.
Det var kommissionen som lade fram idén om samhällsomfattande tjänster som ligger till grund för direktiv 97/67/EG, och kommissionen anser att samtliga unionsmedborgare har rätt till ett brett urval av posttjänster till priser som de har råd med och som är av hög kvalitet. Leverantörerna av samhällsomfattande posttjänster kommer inte att kunna erbjuda sådana tjänster om de avskräcks från att göra investeringar och moderniseringar och följaktligen inte längre kan konkurrera med andra operatörer på de delar av marknaden som redan har öppnats för konkurrens. För att konkurrera på sådana marknader måste de vara verksamma inom hela EU och ha verktyg som paketspårning, vilket privata operatörer och operatörer från tredje land redan erbjuder EU-kunderna. Det nuvarande undantaget från mervärdesskatt gör den investering som krävs dyrare. De samhällsomfattande postoperatörerna inom EU erkänner dessa utmaningar, och följaktligen stöder merparten av dessa operatörer målsättningarna i detta förslag.
Sammanfattningsvis vill jag uppmana ledamöterna att stödja kommissionens förslag. 
Schmidt, Olle (ELDR ),
   . – Herr talman! Jag vill börja med att be om ursäkt för att jag misslyckats med att lägga fram ett konsekvent betänkande. Detta betänkande kanske blir mitt sista i parlamentet, och herr kommissionär, jag är inte stolt över resultatet. 

Herr talman! Postmarknaden håller på att liberaliseras på europeisk nivå och även på nationell nivå. Dagens situation har, som kommissionär Bolkestein har nämnt, lett till ojämlika villkor. Offentliga operatörer har en konkurrensfördel i förhållande till de kunder som inte kan begära återbetalning av mervärdesskatten, till exempel privatpersoner, ideella organisationer och banker. Privata operatörer är attraktivare för momsregistrerade företag, trots att det totala priset kanske är högre. Kunden kan nämligen begära återbetalning av momsen, vilket i allmänhet innebär lägre nettokostnader för företaget.
En ytterligare nackdel med momsbefrielse för offentliga operatörer är att detta främjar egna tjänster. Det är alltså mer kostnadseffektivt för operatören själv att utföra en tjänst än att använda underleverantörer.
Det är mot denna bakgrund som kommissionen föreslår att undantaget skall hävas och att alla postförsändelser som väger över två kilo skall beläggas med vanlig mervärdesskatt. Samtidigt skall medlemsstaterna ges möjlighet att anhålla om reducerad skattesats på adresserade försändelser som väger mindre än två kilo.
Jag instämmer i kommissionens bedömning. Jag föreslog också som föredragande bara smärre förändringar i utskottsbehandlingen. Alla mina förslag röstades ned av utskottet. I praktiken betyder utskottets förslag att Europaparlamentet skall förkasta kommissionens förslag i sin helhet. Jag tycker att detta är olyckligt och har därför, tillsammans med min kollega Astrid Lulling och PPE-DE-gruppen, lagt fram en rad kompromissförslag. Personligen är jag inte helt förtjust i alla dessa ändringsförslag, men jag kan leva med dem. Jag hoppas också att kommissionär Bolkestein kan leva med dem. Ändringsförslagen går i rätt riktning och kommer att innebära en början till en bättre fungerande marknad. De stora förändringar som vi nu föreslår syftar bland annat till att 2-kilosgränsen för den reducerade momssatsen skall tas bort. De innebär även tydligare krav på ett harmoniserat momsband på 5-10 procent.
Herr talman, tillåt mig att i första hand vända mig till de kollegor som har oroat sig över prishöjningar, i synnerhet mina brittiska kollegor. Momsen kan som bekant läggas på och dras av. Kommissionen uppskattar att priset för ett förstaklassbrev i Storbritannien till exempel skulle öka med 0,3 cent om det beläggs med reducerad mervärdesskatt på 5 procent och med 5 cent om det beläggs med normal mervärdesskatt på 17,5 procent. Det är värt att notera att den brittiska posttillsynsmyndigheten Postcomm har kommit fram till samma slutsats. Talet om prishöjningar är våldsamt överdrivet.
Posttjänster har visserligen en viktig social funktion, men portoavgifter och relaterade utgifter utgör trots allt endast 0,1 till 0,2 procent av den genomsnittliga hushållsbudgeten i EU. Posten i mitt land, Sverige, har angett att den årliga genomsnittskostnaden per hushåll för brev och julkort uppgår till 190 kronor. Det är 21 euro. När det gäller Storbritannien visar siffrorna för 1996-1997 att den genomsnittliga årskostnaden för de brittiska hushållen var 29,40 pund, eller 42 euro. Om man antar att hela beloppet spenderades på att sända standardbrev som kostade 28 pence skulle effekten för hushållen bli att årskostnaden skulle öka till 30,45 pund, alltså 1,05 pund per år, om den nationella operatören höjde portoavgiften med 1 penny. Jag tycker att man bör ha detta i åtanke vid omröstningen imorgon.
Ett annat känsligt ämne är konsekvenserna för ideella organisationer. Jag tycker, precis som kommissionär Bolkestein, att dessa konsekvenser skall bemötas med möjlighet till återbetalning av momsen eller särskilda skattesatser.
Slutligen, alla ni i denna kammare som tror på en fungerande, bättre marknad utan hinder och orättvisor: ni kan inte förkasta detta förslag. Jag vill särskilt vända mig till fru Lulling och tacka henne. Jag vill tacka herr Radwan, herr Brunetta och herr Karas. Ni har i varje fall hjälpt till att få någon form av enhet. Fru Randzio-Plath och herr Goebbels, ni som har så gott omdöme i så många andra frågor, jag litar på ert omdöme imorgon också. Om inte annat skulle ni alla kunna lyssna på era egna postföretag, de som stöder förslaget. 
Ferber (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Utskottet för regionalpolitik, transport och turism har studerat detta ärende mycket ingående. Utskottet har haft förmånen att kunna följa utvecklingen på posttjänsternas område i det förflutna och hoppas kunna fortsätta att göra det även i framtiden. Detta var anledningen till att vi undersökte möjligheten att införa mervärdesskatt i de liberaliserade arbetsförhållanden som vi alla eftersträvar, och jag hoppas att vi kommer att ha slutfört detta viktiga uppdrag i slutet av decenniet.
Låt mig först säga att det förslag kommissionen har lagt fram är ett allvarligt försök att lösa detta problem, men att det samtidigt är sant att bra saker fortfarande kan göras bättre. Det var den inställningen utskottet för regionalpolitik hade, och det är huvudsakligen tre saker som jag skulle vilja nämna.
Den första är att vi i princip ville att en minsta mervärdesskattesats på 5 procent skall tillämpas på posttjänster. Vi är medvetna om det juridiska problemet med att vissa medlemsstater måste införa vad som skulle bli deras fjärde mervärdesskattesats. Vi anser också att detta måste hanteras på ett särskilt varsamt sätt. För det andra måste man ta ställning till vilken övre viktgräns som skulle gälla för en reducerad mervärdesskattesats. Kommissionsledamoten talade med rätta om skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster, men vi har också Världspostunionens konvention, som också beskriver kundernas rättigheter, och därför föreslår vi, med utgångspunkt i konventionen, att man beslutar om reducerade mervärdesskattesatser för postbefordran av försändelser på upp till 10 kilo. 
För det tredje föreslår vi att direktivets ikraftträdande bör harmoniseras med den fortsatta liberaliseringen av posttjänsterna som planeras för 2006. Kommissionen bör, efter att ha studerat denna fråga, göra ett utkast och lägga fram förslag i ämnet till parlamentet och ministerrådet, så att de kan ta ställning. 
Jag skulle vara glad om dessa förslag från utskottet för regionalpolitik kunde accepteras. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionär Bolkestein gjorde rätt i att påminna oss om att det sjätte direktivet om mervärdesskatt inte innehåller någon bestämmelse om mervärdesskatt på posttjänster. Detta gäller de traditionella postoperatörerna, dvs. de tidigare monopolen, medan privata postoperatörer redan måste lägga på mervärdesskatt på sina räkningar. 
För att förverkliga den inre marknaden också inom postsektorn tog vi för en tid sedan ett initiativ till en successiv liberalisering, varigenom det således blir möjligt för privata företag att bedriva verksamhet i allt större omfattning. De nya privata firmorna måste debitera mervärdesskatt, medan de tidigare monopolen var befriade från den, och förr eller senare kommer resultatet att bli snedvridning av konkurrensen. Till att börja med återspeglas mervärdesskatten i priset på de privata firmornas slutprodukt, men inte i priset hos de traditionella postoperatörerna, som – och detta är min andra punkt – inte kan dra av den mervärdesskatt de måste betala på inköp och investeringar. Vad jag kan förstå skulle dock den avdragsgilla summan för mervärdesskatt vara helt obetydlig, eftersom nästan 80 procent av kostnaderna – i varje fall i Luxemburg – utgörs av löner, som det i alla fall inte utgår någon mervärdesskatt på.
Föredraganden och jag har gemensamt föreslagit en lösning som innebär en reducerad mervärdesskattesats för alla posttjänster, även om de medlemsstater som redan tillämpar kraftigt reducerade skattesatser på andra varor och tjänster också skulle kunna tillämpa dessa på posttjänster. Detta är en balanserad lösning, som i största möjliga utsträckning tar hänsyn till alla parters intressen och den bör inte heller leda till höjda priser på frimärken. 
Dessutom har kommissionen föreslagit en ny definition av posttjänster, som har gjort mig ganska förvånad. Alltsedan postdirektivet 1997 har vi haft en definition som erkänns av alla aktörer på marknaden och som de använder utan problem. Varje ny definition skulle bara leda till rättslig osäkerhet, eftersom de berörda parterna då skulle undra om de posttjänster som tillhandahölls i enlighet med direktivet från 1997 var de samma som de som nu har belagts med skatt. 
För att vi skall kunna undvika en sådan rättslig osäkerhet och den förvirring som den skulle leda till har föredraganden och jag föreslagit att man i direktivet om mervärdesskatt i definitionen av posttjänster helt enkelt bör hänvisa till definitionen i direktivet från 1997. 
Ett sista och viktigt ändringsförslag gäller den tidpunkt då posttjänster skall beläggas med mervärdesskatt. Eftersom vi här i grund och botten har att göra med ett problem som gäller en potentiell snedvridning av konkurrensen, bör mervärdesskatt endast tas ut när ett sådant problem verkligen blir uppenbart. Som situationen är nu är en del nationella marknader mer liberaliserade än andra. Det ändringsförslag vi lägger fram innebär att mervärdesskatt skall införas endast när minst 50 procent av den nationella marknaden har liberaliserats. 
Det återstår för mig att tacka föredraganden för hans utmärkta samarbete och att vädja till de ledamöter som i utskottet röstade för ett totalt förkastande av kommissionens förslag att ompröva sin ståndpunkt, för det skulle vara olämpligt att förkasta förslaget nu. Jag vädjar särskilt till våra socialistiska ledamöter. Vi måste hantera den här frågan på ett konstruktivt sätt, för det är endast då som det kommer att finnas en chans att våra förslag mottas positivt av rådet och kommissionen. 
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Posttjänsterna har varit ett statligt monopol i 150 år. Under parlamentets innevarande mandatperiod har majoriteten godkänt att internationella, serviceinriktade bolag tar över delar av detta arbete. I diskussionen om detta ämne har olika nackdelar nämnts, inbegripet risken för att man i framtiden får betala ett allt högre pris för allt sämre service. Effekten på beskattningen uppmärksammades då nästan inte alls. 
Komplikationerna är nu uppenbara. Statliga bolag betalar inte någon mervärdesskatt, men om kunderna kan kräva tillbaka sin mervärdesskatt blir ett privat bolag ibland det billigare alternativet. Eftersom det blir alltför dyrt att fortsätta att låta järnvägsföretagen sköta postbefordran, ökar bolagens egen användning av miljöskadliga lastbilstransporter. Det är osäkert om medlemsstaterna kommer att säga att deras höga mervärdesskattesatser eller deras varierande låga mervärdesskattesatser skall tillämpas. Priserna kan mycket väl komma att öka för användarna i många fall. 
Det är värdefullt att föredraganden nu föreslår att man skall skjuta upp genomförandet till en tidpunkt då marknaden har liberaliserats ytterligare och att föredraganden av yttrandet uttrycker en önskan om att höja viktgränsen till tio kilo. Att inte privatisera skulle vara den bästa lösningen. Det är inte marknaden utan de anställda och kunderna som förtjänar skydd, och detta sker allra bäst utan denna åtgärd. 
Santos (PSE ).
   – Herr talman! Jag måste bekänna att jag tycker att det har varit svårt att ta till orda i den här debatten och jag skulle faktiskt vilja börja med att påpeka att vi måste tänka på det som Lulling sade. Framför allt måste vi dock tänka på kommissionär Bolkesteins enorma insatser för att fullborda den inre marknaden, något som är av absolut avgörande betydelse för den europeiska integrationen och även för den europeiska ekonomins återhämtning.
Jag tror därför att det här kommissionsinitiativet i grunden är ett klokt sådant men tyvärr borde Europaparlamentet inte ge det sitt stöd riktigt än. Ett sådant isolerat steg skulle nämligen tillföra mycket litet till den verkliga diskussionen, vilken gäller den viktiga avregleringen av postsektorn. Med tanke på marknadens nuvarande struktur skulle kommissionens förslag i det här skedet kunna medföra diverse oönskade effekter, av vilka den mest förvrängda utan tvekan skulle vara den utbredda prisökningen på posttjänster för medborgarna, utan att ge några omedelbara fördelar. Inte ens ändringsförslagen – och det finns ingen garanti för att de kommer att antas – skulle förhindra det.
Ibland är det verkligen berättigat att offra den här fördelen på kort sikt, särskilt när det gäller offentliga tjänster, även om det endast får göras om intressena kan skyddas på medellång och lång sikt, med de klara fördelar som detta medför. Det verkar tyvärr inte vara fallet här eller det är i alla fall inte tydligt att denna grundläggande princip respekteras i förslaget.
Postsektorn har varit befriad från mervärdesskatt sedan 1977, en tid då den mycket riktigt dominerades av statliga monopol, vilket innebar att det praktisk taget inte fanns någon konkurrens. Trots alla de förändringar som skett sedan dess finns det absolut ingen grund för tanken att det här området av offentliga tjänster nu fungerar på en öppen marknad. Ändå är det här den enda situation där staten borde vara berättigad att utöva sin ensamrätt till politiska regleringar utan att behöva ta till skatter eller andra typer av incitament som garanterar en social effektivitet. Om vi därför erkänner att ett upprätthållande av det status quo som råder i dag under en lång tid framöver skulle kunna ha en menlig inverkan på den välbehövliga utvecklingen inom den här sektorn, måste vi också acceptera att det här förslaget i sig inte kommer att ta bort eller minska dagens snedvridning av konkurrensen, särskilt med tanke på de många olika momssatser som fortfarande tillämpas i EU.
Ett förkastande av det här initiativet kan därför endast ses som en rekommendation till kommissionen att låta förslaget ingå i en bredare debatt om en total liberalisering av sektorn, varvid man garanterar en fullständig effektivitet i de tjänster som tillhandahålls utan att från början ta ut för höga avgifter från de medborgare som utnyttjar tjänsterna. 
Laguiller (GUE/NGL ).
   – Betänkandet handlar endast om de konkurrenssnedvridningar som sannolikt kan vara till nackdel för de privata företag som tar över postsektorn. Varken användarnas eller de postanställdas intressen återspeglas på något sätt i betänkandet.
I över ett sekel har de europeiska staterna inrättat offentliga posttjänster som fungerat mer eller mindre godtagbart fram till dess att de kriterier som handlade om offentliga tjänster började ge vika för de som handlade om lönsamhet. Effektivt fungerande offentliga tjänster, och i synnerhet posttjänster, har under en avsevärd tid varit ett av de mest tillförlitliga tecknen på ett lands utvecklingsnivå och, om jag törs säga det, dess civilisationsnivå. Det var just för att postväsendet till viss del var skyddat från konkurrens och från vinstbegär som det kunde fullfölja sin funktion. Det var för att postväsendet inte fanns till bara för att vara lönsamt utan för att tillhandahålla en tjänst som det kunde betjäna de mest avlägsna byar och hade ett tätt nät av postkontor spridda över hela landet. Utvecklingen har blivit sådan att både de nationella staterna och EU:s institutioner är inblandade i en systematisk nedmontering. Vi motsätter oss absolut den här övningen i förstörelse av offentliga tjänster, som är både bakåtsträvande och socialt orättfärdig.
Utöver det här grundläggande skälet till att rösta mot betänkandet skulle vi vilja lägga till ett annat, nämligen att vi verkligen är mot mervärdesskatt och följaktligen till att den tillämpas samt mot de prisökningar som mervärdesskatt kommer att medföra, något som användare med lägre inkomster kommer att lida mest av.

Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste i alla fall fråga Bolkestein om han stöder de ändringsförlag vi lagt fram eller inte. Vad handlar allt det här om? Antingen följer vi socialdemokraterna och alla de som inte förstod sig på vad som var viktigt för dem som de säger sig försvara och då förkastar vi helt enkelt kommissionens förslag, eller också följer vi den väg som jag föreslagit, men som jag inte hade tillräckligt med talartid att redogöra för. Jag uppmanade alla de som helt enkelt vill förkasta kommissionsförslaget att tänka över saken. Om de antar de ändringsförslag som Schmidt och jag själv lagt fram på vår grupps vägnar så banar vi väg för ett rationellt direktiv som inte kommer att ge upphov till några prisökningar. Kan Bolkestein tala om huruvida han stöder våra ändringsförslag eller inte? 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Det är med största nöje som jag skall svara på Astrid Lullings fråga. Jag skulle ha kunnat svara på den tidigare, men hon begärde inte det och därför trodde jag inte att jag var tvungen att göra det.
Som svar på hennes fråga anser kommissionen att alla undersökningar av postsektorn, och särskilt de undersökningar som måste genomföras i enlighet med direktiv 97/67/EG, bör beakta mervärdesskattens inverkan på sektorn, och att den åtar sig att beakta andan i ändringsförslag 6.
När det gäller ändringsförslagen 7 och 13, där det föreslås att direktivets ikraftträdande skall skjutas upp till dess att alla medlemsstater har uppnått en viss avregleringsnivå, är kommissionens ståndpunkt att den inte kan godkänna att man kopplar samman två frågor som är tämligen åtskilda. Kommissionen skulle dock kunna godkänna ett datum för ikraftträdande av direktivet som inte ligger senare än januari 2006, då gemenskapens postmarknad som helhet bör ha överstigit denna avregleringsnivå.
Kommissionen stöder inte de ändringsförslag i vilka man kopplar samman räckvidden för den föreslagna regeln om platsen för tillhandahållandet av tjänsten och reducerade skattesatser med artikel 2.1 i direktiv 97/67/EG. Enligt definitionen i denna artikel är posttjänster de tjänster som erbjuds av leverantören av samhällsomfattande tjänster. Den sammankoppling som föreslås i detta ändringsförslag skulle inte avskaffa den nuvarande konkurrenssnedvridningen på postmarknaden, och kommissionen kan därför inte ge sitt stöd till ändringsförslagen 1, 8, 11 och 12.
Av subsidiaritetsskäl kan kommissionen inte stödja ändringsförslagen 2, 4 och 9, vilkas syfte är att tvinga medlemsstaterna att tillämpa en reducerad skattesats och föreskriva hur en viss del av de nationella mervärdesskatteintäkterna bör användas. Inte heller kan kommissionen godkänna att man utvidgar räckvidden för de tillämpliga skattesatserna, vilket föreslås i ändringsförslagen 3 och 10. Sådana ändringsförslag vore inte heller godtagbara för en majoritet av rådet.
Vad gäller ändringsförslag 5 anser kommissionen att de problem som uppstår på grund av filatelistiska frimärken inte skiljer sig från de nuvarande problemen. Enligt den nuvarande lagstiftningen undantas frimärken endast från mervärdesskatt när de säljs till sitt nominella värde. De är beskattningsbara i alla andra fall. Eftersom denna skillnad i skatteplikt inte orsakar problem i dag, borde den heller inte orsaka problem när förslaget väl har godkänts. 
Talmannen.
   –Tack så mycket, kommissionär Bolkestein!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0461/2003) av Manders för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om miljöansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador (10933/5/2003 – C5-0445/2003 – 2002/0021 (COD)). 
Manders (ELDR ),
   . – Herr talman! Ursäkta att jag är sen, men vi har försökt nå fram till en kompromiss i elfte timmen för att få till en kvalificerad majoritet.
Herr talman, rådet, kommissionen, mina damer och herrar! Jag vill framför allt tacka er för de trevliga kontakterna under arbetet med den här mycket invecklade och tunga frågan, som är både juridiskt invecklad och politiskt känslig. Det här samarbetet har gjort det möjligt att få till en omröstning i december i alla fall och jag tror det finns en chans att vi kan nå en kompromiss med rådet i den här frågan. Vi har redan haft samråd med rådet och jag ser vissa möjligheter om parlamentet nu vågar genomföra en kvalificerad omröstning om det paket som jag delade ut för en liten stund sedan. Det ser jag nämligen trots allt som ett minimikrav i de stora grupperna.
Jag vill även tacka er för möjligheten att skjuta upp omröstningen till på onsdag, med tanke på att alla översättningar inte var klara än. De har kommit in nu, men åtminstone jag behöver nu litet extra tid för att komma fram till de här kompromisserna. Det här är också mycket välkommet för slutanalysens skull.
Hela förfarandet har visat sig bli mycket svårt. Parlamentet var tvunget att rösta om vilket utskott som skulle leda behandlingen av det här betänkandet och det är, såvitt jag vet, något unikt i parlamentets historia. Det här har blottat ganska många känsliga punkter, varav några är överdrivna.
Jag tycker att den text som vi antog vid första behandlingen är ganska välavvägd. Tyvärr har rådet återigen försvagat den avsevärt genom att väldigt ofta lägga in ordet ”kan”. Medlemsstaterna ”får” med andra ord införa någonting. Jag tycker att nästan alla dessa ord borde bytas ut mot ”skall”. Jag anser mycket riktigt att både miljön och ekonomin skulle må bra av att vi lyckades skapa likvärdiga villkor i stället för det här lapptäcket av miljölagar om Europa, vilket varken ekonomin eller miljön har någon nytta av. De här likvärdiga villkoren har väldigt stor betydelse. Under diskussionen om det förra betänkandet märkte jag att många ledamöter inte kunde prata om något annat än det faktum att man i Lissabon kommit överens om att Europa skulle bli världens mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomi. Vi borde därför våga fatta beslut som går utöver våra nationella intressen och utöver vissa politiska frågor som vi skulle vilja förverkliga. Det är ju ändå resultatet som räknas och inte det faktum att jag kan åka hem till mina väljare och säga: ”Se hur modig jag är som har föreslagit det här. Jag kanske inte har uppnått någonting, men jag har i alla fall föreslagit det”. Det vore beklagligt om vi inte kunde nå en kvalificerad majoritet i åtminstone några nyckelfrågor, så att vi får lite förhandlingsutrymme gentemot rådet för att få bort några av dessa ”kan”.
Lyckligtvis innehåller det gemensamma förslaget många stycken som ingick i den text som parlamentet antog, som dock är väldigt urvattnad på grund av alla dessa ”kan”. Förra veckan, tror jag, antog dessutom utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden ett antal relevanta texter, särskilt om finansiell säkerhet, med ett inbyggt övre gränsvärde och de obligatoriska finansiella försäkringar som är möjliga att införa för en viss tid. Det är bra och det är nödvändigt att kunna garantera försäkringsmöjligheter. Med obegränsad ansvarsskyldighet finns det inget försäkringsbolag som vill teckna försäkringar som de inte infört själva. Jag är rädd för att vi då hamnar i en situation som vi inte har någon som helst kontroll över, en som jag inte tror kommer att fungera, varken för ekonomin eller för miljön.
Följaktligen har vi återigen betonat det statliga ansvaret, regeringarnas funktion som skyddsnät. Det är nödvändigt att alla medlemsstater tvingas att noga övervaka de tillstånd som utfärdas och att också kontrollera dem. Vi behöver det här för att sätta makt bakom orden.
Dessutom har ett ändringsförslag förkastats som handlade om ett system med förmildrande omständigheter, ett system där faktorerna vägs mot varandra. Det ändringsförslaget har tyvärr inte gått igenom, eftersom ett ändringsförslag med långtgående försvarsåtgärder, fullt av undantag, antagits. Då det nu lagts fram på nytt hoppas jag att vi kan få en kvalificerad majoritet för de här tre viktiga punkterna och att vi dessutom kan införa det i Europa. Jag tror att miljön kommer att fara väl av det här, liksom vår ekonomi, eftersom vi då har ett minimum av harmonisering. Det är särskilt bra för miljön, som ju inte har några gränser. Inom den inre marknad som vi vill optimera finns det inte heller några gränser för våra företag, så i det sammanhanget tror jag att ett minimum av harmonisering är en utmärkt utgångspunkt som främjar både miljön och vår ekonomi.
Om vi inte lyckas uppnå en kvalificerad majoritet på de här tre punkterna så tycker jag att det här parlamentet, så nära valet, borde skämmas, eftersom vi givit rådet fria tyglar att bestämma detaljerna i något som är oerhört viktigt och det skulle jag beklaga. Jag hoppas att vi slipper förlora ansiktet på det sättet och att vi lyckas nå en kvalificerad majoritet, särskilt för de tre punkter som jag nyss nämnt. Jag kommer att göra allt för det här och vi har hela morgondagen på oss också. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredragande Toine Manders för hans arbete med frågan om miljöansvar.
Processen för att föra förslaget så här långt har inte varit enkel, vilket Manders redan har sagt. Det tog lång tid att utarbeta förslaget, och de därpå följande diskussionerna har visat på en stor åsiktsmångfald i rådet och parlamentet. Med förslagets övergripande mål i åtanke har kommissionen visat flexibilitet genom att bidra till att en balanserad kompromiss nåtts inom rådet.
Denna kompromiss gjorde det möjligt att bevara förslagets övergripande mål. Den gemensamma ståndpunkten syftar till att inrätta en gemenskapsram som kan förebygga eller avhjälpa miljöskador genom ett system för miljöansvar.
De centrala dragen i själva ansvarssystemet har inte ändrats avsevärt förutom på en punkt, som är den mycket stora frihet som medlemsstaterna nu förfogar över när de beslutar om de skall avhjälpa eller inte avhjälpa miljöskador som ingen solvent förorenare kan ställas till svars för.
De ändringsförslag som parlamentet överväger rör flera centrala frågor som jag skulle vilja kommentera. För det första föreslås det i ändringsförslag 6 att hjälpåtgärder vid skador på livsmiljöer och arter endast skall vidtas inom områden som avses i programmet Natura 2000. Detta innebär i praktiken att räckvidden för det framtida direktivet skulle begränsas till Natura 2000-nätverket.
Kommissionen kan inte ställa sig bakom ett tillvägagångssätt som skulle inskränka det framtida direktivets räckvidd ännu mer än vad som överenskoms i den gemensamma ståndpunkten, som i sig var mindre omfattande än kommissionens ursprungliga förslag. Omvänt anser kommissionen det varken berättigat eller praktiskt genomförbart att utvidga det stränga miljöansvaret till att omfatta all yrkesverksamhet inom EU. Kommissionen kan därför inte stödja ändringsförslag 45.
Direktivets räckvidd berörs också i ändringsförslagen 41, 42, 50 och 51, vilkas syfte är att se till att direktivet i framtiden skall vara tillämpligt när miljöskador som orsakats av en händelse som inbegriper kärnkraftsverksamhet inte avhjälps på grundval av de tillämpliga internationella konventionerna. Direktivet skulle på ett sätt ”komplettera” de internationella konventionerna.
När det gäller det föreslagna tillvägagångssättet med ”komplementaritet” anser kommissionen inte att det kan fungera, eftersom det skulle tvinga de medlemsstater som ratificerat dessa konventioner att säga upp dem. Vi anser däremot att det internationella ansvarssystemet för skador som orsakats av kärnkraftsverksamhet skall bevaras. Det är sant att miljöskador endast kommer att omfattas av detta internationella system efter att det nya protokollet i Paris- och Brysselkonventionerna, som nyligen förhandlats fram under överinseende av OECD:s kärnenergibyrå, träder i kraft. EU tillåts inte enligt protokollet att underteckna det. Det är sålunda medlemsstaternas ansvar att ratificera detta protokoll så att det blir tillämpligt.
Jag skulle också vilja nämna att tillämpningen av de berörda internationella konventionerna kommer att ingå i den översyn som kommissionen skall genomföra, enligt kravet i artikel 18 i utkastet till direktiv.
När det gäller statliga bidragsåtgärder innehåller ändringsförslagen 11, 13, 47, 59 och 60 krav på att medlemsstaterna skall vidta hjälpåtgärder i vissa fall. Kommissionens åsikt var, efter 13 månaders tuffa förhandlingar med medlemsstaterna, att tidpunkten och omständigheterna inte var mogna för ett sådant tillvägagångssätt. Kommissionen samtyckte följaktligen till att ändra sitt förslag. Den gemensamma ståndpunkten lämnar stor frihet för medlemsstaterna när det gäller att besluta om de bör vidta hjälpåtgärder eller inte. Detta var en central fråga när det gällde att nå en överenskommelse bland medlemsstaterna. Kommissionen kommer därför inte att ge dessa ändringsförslag sitt stöd.
Vad beträffar frågan om den så kallade förenligheten med regelverket och den befintliga vetenskapliga och tekniska kunskapen eller utvecklingsrisken, har vissa ändringsförslag – ändringsförslagen 9 och 16 – lagts fram som båda syftar till att från direktivets tillämpningsområde utesluta skador som orsakats av lagliga händelser eller händelser som var vetenskapligt oförutsägbara och att se till att verksamhetsutövaren under dessa omständigheter helt och hållet befrias från allt ekonomiskt ansvar.
Kommissionen uppgav vid första behandlingen att den ansåg att en bättre specificering av räckvidden för vad som kallas ”tillstånd som grund för ansvarsfrihet” vore användbart för att undvika alla antydningar om att detta skulle vara detsamma som en blankocheck för att förorena. Kommissionen anser inte att den alternativa ordalydelse som föreslås i dessa två ändringsförslag skulle utgöra någon ytterligare förbättring.
Vad gäller ändringsförslagen 48 och 61 syftar de till att se till att den ansvarige verksamhetsutövaren skall ha rätt att åberopa en skadas förenlighet med regelverket och dess oförutsägbara natur som förmildrande omständigheter. Dessa ändringsförslag är delvis och i princip godtagbara i den mån deras syfte ligger närmare det nuvarande tänkesättet i dessa frågor, vilket framkom i de diskussioner som ledde till att den gemensamma ståndpunkten antogs.
Ändringsförslagen 52, 53, 57 och 58 syftar till att utesluta god jord- och skogsbrukssed ur direktivets räckvidd, vilket definieras i en jordbruks- och miljöförordning. Ett totalt uteslutande skulle endast vara motiverat om jordbruks- och miljöförordningen garanterade samma miljöskyddsnivå som direktivet om miljöansvar. Detta tycks inte vara fallet. Kommissionen skulle föredra att god jord- och skogsbrukssed ingår i de omständigheter som skulle göra att ansvaret mildras.
Genom ändringsförslag 17 vill man införa proportionellt ansvar vid skada som orsakats av flera parter.
Kommissionen anser att medlemsstaterna bör bevara rätten att antingen välja solidariskt eller proportionellt ansvar – eller en blandning av båda – i enlighet med deras nationella lagstiftningstraditioner.
När det gäller bioteknik innehåller ändringsförslagen 43, 44, 54 och 55 krav på att kommissionen skall lägga fram ett förslag som skall komplettera lagstiftningsramen om ansvar för ekonomiska skador som orsakats av genetiskt modifierade organismer.
Frågan om ekonomiskt ansvar för konventionella och organiska jordbrukare har diskuterats och diskuteras fortfarande inom ramen för den så kallade debatten om ”samexistens”. I den mån denna typ av skada är en skada som traditionellt sett har behandlats i de nationella lagstiftningarna om skadeståndsansvar, är det inte på något sätt klart om gemenskapsåtgärder krävs och om ett sådant mervärde skulle vara berättigat i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Jag anser att resultatet av den debatten inte bör föregripas här.
När det gäller frågan om ekonomisk säkerhet innehåller ändringsförslagen 22 och 49 krav på att kommissionen skall lägga fram förslag om en harmoniserad obligatorisk ekonomisk garanti, i det fall inga lämpliga instrument eller marknader för försäkringar eller andra former av ekonomisk säkerhet skulle ha utvecklats på egen hand.
Alla är övertygade om den viktiga roll som denna ekonomiska säkerhet, som innefattar men som inte begränsas till försäkringar, kan spela i fråga om direktivets tillämpning. Medlemsstaterna och verksamhetsutövarna på marknaden, liksom kommissionen, kommer att spela en viktig roll när det gäller att främja en lämplig utveckling av system, produkter och marknader för ekonomiska försäkringar i det avseendet.
Med detta sagt anser jag att det är klart att medlemsstaterna borde ha möjlighet att utveckla ekonomiska försäkringslösningar i sin egen takt som är väl anpassade till deras egna behov och institutionella förutsättningar.
Det vore särskilt svårt att anta regler om ekonomisk säkerhet när de ekonomiska aktörer som har mest kunskap och störst ekonomiskt intresse när det gäller att ta fram sådana produkter inte har kunnat göra det.
Kommissionen kan därför inte stödja ändringsförslaget om ekonomisk säkerhet. Kommissionen vill dock självfallet uppmuntra initiativ som leder till att marknaden och alla tillhandahållare av ekonomisk säkerhet ges en ytterligare drivkraft för att utveckla produkter för ekonomisk säkerhet som skulle möta den nya efterfrågan till följd av direktivets antagande och det faktum att miljöansvaret nu kommer att vila på verksamhetsutövarna.
När det slutligen gäller frågan om i vilken utsträckning skador skall avhjälpas, finns det en allmän överenskommelse om att principen om att förorenaren skall betala bör innebära att den ansvarige verksamhetsutövaren, liksom förorenaren, skall betala för alla skador som åsamkats miljön. Dessutom finns ett tydligt behov av ett gemensamt samförstånd inom gemenskapen när det gäller att förorenaren skall stå för kostnaderna för miljöskador. Vidare specificeras i reglerna samtliga avhjälpande åtgärder som skall utföras av den ansvarige verksamhetsutövaren.
I ändringsförslagen 31 till 36 inskränks räckvidden för avhjälpande av skador genom att hjälpåtgärder för tillfälliga förluster utgår, liksom idén med kompenserande hjälpåtgärder. Om man avskaffar ett antal av dessa åtgärder skulle det oundvikligen leda till att förorenaren inte skulle behöva stå för samtliga kostnader för den skada han orsakat.
Med allt detta sagt kan kommissionen antingen fullt ut, delvis eller i princip stödja flera av ändringsförslagen. Dessa ändringsförslag är: 4, 9, 10, 12, 14, 15, 23, 27, 40, 48, 61 och 63.
Vi är alla överens om att vi vill ha en ambitiös och fungerande lagstiftning. Kommissionen betraktar den gemensamma ståndpunkten som ett minimum i detta avseende. Det kommer att bli svårt att finna en balanserad kompromiss, men kommissionen kommer att göra sitt yttersta för att bidra till att en sådan nås.
Jag vill slutligen återigen tacka föredraganden, Toine Manders. 
Niebler (PPE-DE ).
   – Tack, herr talman! Mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att särskilt tacka vår föredragande, Manders, som hela tiden stått bakom det här direktivet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och har strävat efter att förena de olika synpunkterna på direktivet i kompromisser som alla grupper kan stödja. Det vill jag alltså än en gång tacka honom så hjärtligt för.
Över 300 000 av industritomterna i Europeiska unionen är förorenade, så det är viktigt och det är rätt att det här direktivet antas för att på så sätt göra ett stort framsteg i skyddet av miljön. Jag vill på min grupps vägnar betona att vi, även om vi stöder direktivet, redan sedan första behandlingen bestämt har förespråkat att vi skulle behålla vårt sinne för proportioner när vi behandlar det här direktivet, för det bästa är ibland det godas fiende. Det vi tycker är bra är den enhällighet som uppnåddes i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Det som står utom allt tvivel är att de som orsakar skador på miljön genom sin verksamhet måste ta ansvaret för det. Det görs inga försök att stoppa principen om att förorenaren betalar. Om det kan påvisas att någon orsakat miljöskador så får den personen också bära ansvaret för det. Med det här direktivet kommer vi, när det trätt i kraft, att kunna bryta ny mark för ett effektivt miljöskydd i Europa.
Hittills har man inte i någon medlemsstat behövt betala någon ersättning enbart för skador på flora och fauna. Det ändras genom det här direktivet och det är det som är det nya. För första gången skall ersättning betalas för skador på skyddade arter och även på deras omgivning. I det här sammanhanget måste jag dock återigen betona behovet av att vi behåller känslan för proportioner när vi förbereder oss för det här steget. Det finns nämligen ännu mycket få tillförlitliga uppgifter som skulle göra det möjligt att bedöma rent ekologiska skador och beräkna hur mycket som skall betalas för dem.
Jag skall ta upp några enskilda punkter som gav upphov till kontroverser i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. För det första, vilka blir konsekvenserna om ett företag, under verksamhetsutövning, håller sig inom ramen för de tillstånd det fått? Principen om att förorenaren betalar gäller; företag som skadar miljön måste acceptera att de ställs till svars för det. Jag tycker dock att rättvisan kräver att de som håller sig inom ramen för det tillstånd de fått skall kunna lita på att myndigheterna gör en eftergift om det framkommer att de verkligen orsakat skador.
Den andra punkten gäller den obligatoriska försäkringen mot skador som ingår i direktivet. Jag tycker inte att det är rätt att införa en obligatorisk försäkring mot miljöskador förrän tillförlitliga uppgifter finns tillgängliga. Det måste göras insatser för att få fram dessa uppgifter. Direktivet är till hjälp på så vis att det för första gången införs en skyldighet att betala ersättning för skador som endast skett på miljön, men företagen, och följaktligen även försäkringsbolagen, måste få tid på sig att utforma försäkringar som är ekonomiskt överkomliga och vars premier är möjliga att beräkna. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden vill att de skall få den tiden. Praktiskt sett betyder det att vår grupp motsätter sig införandet av obligatoriska försäkringar med omedelbar verkan när direktivet trätt i kraft.
Det sista jag skulle vilja ta upp har att göra med jordbruk och skogsbruk. Om inte direktivet förtydligas på lämpligt sätt kommer jord- och skogsbruket att drabbas särskilt hårt av dess föreskrifter. Lantbrukare lever med och av naturen. Följaktligen borde de inte omfattas av direktivet om de använder sig av god jordbrukssed i sin verksamhet. Att begränsa direktivet i det avseendet är inte detsamma som att ge lantbrukare och skogsbrukare carte blanche. ”God sed” är ett erkänt begrepp i nationell och europeisk lagstiftning, ett som kommissionen först nyligen definierat, och det ger uttryck för en accepterad standard.
Låt mig avsluta med en sammanfattning av hur vår grupp tänker. Vi vill att direktivet görs till lag så att det på lång sikt kan förbättra miljöskyddet i Europeiska unionen, men låt oss inte begå misstaget att med goda avsikter försöka ta det andra steget när vi inte har tagit det första än. 
Gebhardt (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi måste ta hänsyn till miljön, inte bara för vår egen skull, utan även för de kommande generationernas skull, eftersom en sund miljö är något av det mest värdefulla vi har att förvalta. Det är därför vi har ett direktiv framför oss som prioriterar miljöomsorg och förhindrandet av miljöskador. Om vi skall kunna uppnå detta måste vi vara konsekventa i tillämpandet av principen om att ”förorenaren betalar”, vilken innebär att de som orsakar miljöskador eller ansvarar för dem måste betala för de skador som skall avhjälpas och att bevisbördan ligger på dem. Endast på detta sätt kan vi få ett stopp på den vårdslöshet och flykt från ansvar som sker på samhällets bekostnad.
Namnen på de två fartygen ”Erika” och ”Prestige” är liktydiga med katastrofer som på ett oproportionerligt sätt belastade de offentliga finanserna och innebar att många människor förlorade arbete och uppehälle. Även mindre miljökatastrofer kan ödelägga ett samhälle och även om vi aldrig kommer att kunna utrota dem helt skulle ett definitivt miljöansvar fungera avskräckande för dem som kan orsaka katastroferna. Min grupp anser att det inte finns något utrymme för undantag och det är därför som vi vill att detta direktiv till fullo skall omfatta sektorer som kan påverka miljön allvarligt, t.ex. kärnkraftsindustrin och genetiskt modifierade organismer. Ändringsförslag i den riktningen har lagts fram i parlamentet.
Som avslutning vill jag säga något om frågan om obligatorisk försäkring som möter sådant kraftigt motstånd, i synnerhet från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater. Om man köper ett hus eller äger en lägenhet i Tyskland måste man ha försäkring mot brand och naturkrafter, även om det endast är man själv som drabbas i tveksamma fall. Utan tvekan fungerar det på liknande sätt på andra platser. Därför är det obegripligt att det inte är obligatoriskt för de som driver miljöfarliga anläggningar eller de som använder farliga substanser att ha en ansvarighetsförsäkring. Måste det alltid vara skattebetalaren som via den offentliga kassan pungar ut när saker och ting blir riktigt dyra? Och skall vi i Europaparlamentet verkligen införa mindre skydd, mindre tillämpning av principen om att ”förorenaren betalar” på detta område än vad rådet vill tillåta? 
Thors (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Denna gång kan jag inte tala på ELDR-gruppens vägnar, eftersom vi inte har tagit ställning till vissa av de mest kritiska frågorna.
Vi står, precis som fru Gebhardt sade, inför en ovanlig situation. Det finns risk för att parlamentet försämrar rådets gemensamma ståndpunkt i miljöhänseende, vilket också framgick av kommissionär Bolkesteins inlägg. Det skulle eventuellt innebära en sänkning i förhållande till läget i de flesta medlemsländer. Detta är en skandal som inte får ske. Till fru Niebler vill jag säga att det finns ett strikt ansvar som är mycket mer omfattande i många frågor än vad denna gemensamma ståndpunkt skulle innebära. Förslaget är alltså inte heller särskilt radikalt.
Låt mig ta ett konkret exempel. Om det ansvariga utskottet får sin vilja igenom eller om ändringsförslag 61 antas, skulle vi godkänna att Helsingfors hamnmyndigheter knappast kommer att kunna åläggas att avhjälpa den skada som där håller på att uppstå genom att man vid muddring får fram TBT-gift som sprids i vattendragen i östra Helsingfors och i skärgården däromkring. Muddringen sker nämligen fullständigt enligt tillstånd, och myndigheterna hade i inget skede kunnat förutse att detta gift skulle finnas i muddringsmassorna. Detta fall behandlas nu också i utskottet för framställningar. Jag ville nämna det för att visa hur orimligt det skulle vara med de förbehåll för ”existerande kunskapsnivå” och ”undantag från ansvar om tillstånd har givits” som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden nu har valt.
Finansiella ordningar måste vara acceptabla i det kompromissförslag vi nu har. De kan dock inte harmoniseras alltför långt eftersom vi har olika, ganska kreativa ordningar i olika medlemsländer.
Slutligen vill jag be ledamöterna komma ihåg att ”stat” inte är liktydigt med ”myndighet”. Detta påverkar även de lokala myndigheterna i väldigt stor utsträckning. Det måste beaktas i omröstningen. 
Papayannakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det direktiv vi diskuterar är mycket viktigt, kanske är det denna mandatperiods allra viktigastedirektiv. Vi säger ju nämligen inte bara att ”förorenaren betalar” och att den som måste betala följaktligen kan förorena, utan vi säger att förorenaren måste stå för kostnaderna för att avhjälpa de skador han förorsakat. Direktivet kan alltså utgöra svaret på våra medborgares enorma hopp för folkhälsan och miljön och därför får det inte urvattnas.
Det har uttryckts många åsikter under debatten. Vi har visat att vi kan hitta kompromisslösningar, som t.ex. det gradvisa införandet av obligatorisk försäkring som innebär att kostnaden för skadorna aldrig överförs till skattebetalarna och att förorenaren kan täcka kostnaden för skadorna genom sin försäkring, eller kompromissen som innebär att medlemsstaterna måste förbinda sig att avhjälpa skadorna om det inte går att hitta förorenaren eller den ansvarige personen.
Vi har dock problem där det inte förefaller som om vi kan hitta kompromisslösningar. Hur kan vi tala om jord- och skogsbrukssed som på något sätt godkänner användningen av kemiska gödningsmedel, pesticider och bekämpningsmedel när vi alla genom unionens egen statistik vet vilka skador de kan åsamka den biologiska mångfalden, marken och vattnet? Hur kan vi utfärda blankocheckar till förorenare och godta att de som har tillstånd eller som respekterar den befintliga vetenskapliga och tekniska kunskapen helt och hållet undantas? Även när det gäller detta måste vi hitta tillvägagångssätt och det finns relevanta kompromissförslag. Om vi emellertid inte gör något i denna riktning kommer vi aldrig att kunna övertyga industrin att upphöra med föroreningar.
Läget är alltså fortfarande allvarligt och jag menar att vi även bör diskutera de andra frågorna som kommissionären var så negativ till. Vi kan inte ha ett direktiv som inte säger något om genetiskt modifierade organismer och de skador den fria användningen av dessa kan orsaka eller som inte alls hänvisar till de skador som orsakas av transport eller användning av kärnenergi.
Det har lagts fram kompromissändringsförslag som jag anser är oerhört måttliga och realistiska, och jag förstår inte på vilket sätt åberopandet av internationella konventioner, framför allt konventioner som inte alla EU-medlemsstater har undertecknat, utgör svaret på detta. Både kommissionen och vi, mina damer och herrar, måste alltså uppvisa större beredvillighet så att denna lagstiftning verkligen blir denna mandatperiods viktigaste lagstiftning.
Jag vill även säga något apropå att några ledamöter talade om ”teratogenes”. Frankenstein skapade med sin teknik ett monster som var ännu större än honom själv. Låt oss därför inte försätta oss själva i en löjeväckande situation genom att skapa ett litet monster som är kraftigt underlägset vår förmåga. 
Lannoye (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag tror att vi alla är medvetna om att det här direktivet om miljöansvar kan vara en av de viktigaste delarna av de rättsliga medel som syftar till att ekonomisk verksamhet skall vara förenlig med miljöskydd.
Dess uttalade mål är verkligen att genomföra principen om att ”förorenaren betalar” genom att låta förorenaren stå för kostnaderna för att avhjälpa miljöskadorna, men även att agera förebyggande tack vare ett system för ekonomiskt ansvar som utformats för att uppmuntra ekonomiska aktörer att minimera riskerna.
Kommissionens förslag och, måste jag tillägga, rådets gemensamma ståndpunkt övertygar oss inte alls eftersom de ger oss en text som tyvärr inte lever upp till de fastställda ambitionerna. Vi har faktiskt observerat att texten till och med erbjuder ekonomiska aktörer flera utvägar, framför allt genom lagliga undantag från ansvar genom att ha ett lämpligt tillstånd eller genom att ha den senaste tekniken.
Även dessa undantag betraktas fortfarande som bristfälliga av våra kolleger ledamöterna i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som antog ett ändringsförslag om ett ytterligare undantag för jord- och skogsbrukssektorn: iakttagandet av god yrkesmässig jord- och skogsbrukssed.
Jag vet att vi nu befinner oss vid andra behandlingen och efter flera år som ledamot av det här parlamentet har jag lärt mig att vara realistisk. Det finns inte mycket utrymme för oss att manövrera. Vi måste uppnå kvalificerad majoritet och därför har jag på min grupps vägnar lagt till mitt namn – och jag kommer att stödja ytterligare ändringsförslag – de som kan beskrivas som måttliga såtillvida att de föreskriver att de begränsande lagstiftningsåtgärderna skall träda i kraft helt och hållet gradvis utan att för den sakens skull ogiltigförklara de nödvändiga grundförslagen.
Jag nämner dem inte i någon särskild ordning. Det första förslaget är att ta bort de planerade undantagen och omvandla dem till faktorer som begränsar ansvaret. Detta är fullt godtagbart och jag har förstått att kommissionären är öppen för detta förslag. Därför handlar detta om förmildrande omständigheter som skiljer sig avsevärt från undantag.
För det andra, eftersom direktivet faktiskt är ett förebyggande verktyg, handlar det om att upprätta ett obligatoriskt system för ekonomiskt ansvar, som införs i etapper, dvs. gradvis.
För det tredje är det absolut nödvändigt att under en viss tid efter en inledande fas utvidga räckvidden för direktivet. För det fjärde begär vi, och det gör många av oss i parlamentet, ytterligare lagstiftning angående ansvar för producenter och användare av genetiskt modifierade organismer vid förorening. Jag vill minnas att kommissionen lovade detta när direktiv 2001/18 antogs.
Slutligen och för det femte måste situationen märkbart förbättras när det gäller riskerna med kärnenergi och kolväteföroreningar till havs. Evelyne Gebhardt nämnde på Europeiska socialdemokratiska partiets grupps vägnar tragedierna med ”Erika” och ”Prestige”. Jag tänker inte påminna er om detta problem, men vi vet att det ledde till avsevärda miljöskador.
Jag vill emellertid säga något om kärnenergi. Framför allt när det gäller kärnenergi är verksamhetsutövarnas ansvar fortfarande begränsat. Det faktum att det finns internationella konventioner innebär inte att situationen är tillfredsställande. Är det nödvändigt att påminna er om att, enligt en undersökning av en grupp forskare vid Londons universitet, skulle en större olycka vid ett kärnkraftsverk kosta 10 miljarder US-dollar och en olycka liknande den i Tjernobyl med oerhört omfattande föroreningar i området kosta 40 miljarder US-dollar?
Jag vill be mina kolleger i parlamentet att ta hänsyn till dessa faktorer när de talar om kärnkraft. Vi kan inte godta att en så farlig verksamhet undantas från en så viktig lagstiftning om ekonomiska aktörers ansvar. 
Andersen (EDD ).
   – Herr talman! Det vore oacceptabelt med ett direktiv om miljöansvar som inte inkluderar förorening från användning av genetiskt modifierade organismer. Vid parlamentets behandlingar av direktiv om utsäde samt spårning och märkning av genetiskt modifierade organismer har det tydligt framkommit att det finns en risk för oavsiktlig förorening även vid rätt användning av genetiskt modifierade organismer. Den fråga som är omstridd är förorening genom spridning av pollen och fröspill som samlats i fröbanken. Experterna är oeniga om hur mycket fröspill som kan samlas i jordens fröbank och hur länge. Trots detta ingår inte förorening från genetiskt modifierade organismer i förslaget till direktiv om miljöansvar. Detta är otroligt, framför allt mot bakgrund av att principen om att ”förorenaren betalar” fastställs i fördragen.
Därför kan jag stödja förslagen om genetiskt modifierade organismer från Paul A.A.J.G. Lannoye och andra. Jag anser att principen om att ”förorenaren betalar” bör vara mer än bara ord. Det är dags för EU att leva upp till sina ideal. Därför bör EU kräva att medlemsstaterna inför tull på utsäde som består av genetiskt modifierade organismer och utfodring med sådana – en tull som används för att finansiera kontroll och övervakning, såväl som skadeersättning för skador som uppstår trots rätt användning. 
Beysen (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Betänkandet om miljöansvar har lett till oerhört komplexa och förvisso känsloladdade diskussioner i de behöriga utskotten. Jag anser att den ständiga strävan efter en balans har gjort direktivet vi har framför oss alldeles för vagt, men trots detta anser jag att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och framför allt föredraganden har utfört ett gediget arbete i sin strävan att nå en mer eller mindre godtagbar kompromiss. Jag är mycket glad över att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har antagit mitt ändringsförslag om utvecklingsrisker och tillstånd som grund för ansvarsfrihet. Både utvecklingsriskerna – som per definition är okända och omöjligt kan upptäckas utifrån vetenskaplig kunskaper – och tillstånd som grund för ansvarsfrihet kommer att ingå i direktivet i form av undantaget från ansvar för företagare.
Därför vill jag uppmana kommissionen att anta detta ändringsförslag. Detta är absolut nödvändigt om vi vill främja nyskapande och kreativitet hos de europeiska företagen, framför allt med hänsyn till det faktum att deras amerikanska konkurrenter under en lång tid har åtnjutit ett liknande arrangemang. Jag beklagar dock att texten inte i högre grad betonar principen om att ”förorenaren betalar”. Den aktuella ordalydelsen i direktivet är mycket förvirrande och jag tror att den kan leda till rättslig osäkerhet. Detta betraktar jag definitivt som ett kryphål i lagtexten. 
Gargani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill instämma i det enhälliga hyllandet av detta viktiga och grundläggande direktiv – kanske det allra viktigaste direktivet som utformats i denna lagstiftande församling. Därför vill jag i egenskap av ordförande för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden betona den fantastiska balans som Toine Manders åstadkommit genom att lägga fram lämpliga ändringsförslag i en fråga där det är lätt att se att överdrifter är lika oanvändbara som underdrifter.
Direktivet är komplext och den – positiva eller negativa – konsekvensen för miljön och produktionssystemet som helhet beror till fullo på om vi uppnår rätt balans. Ett direktiv som går utöver vad som är förnuftigt skulle kunna riskera ett praktiskt införande av svåra och olidliga krav och kostnader för företag, och kanske till och med få dem att flytta verksamheten till andra länder där dessa regler inte gäller – och detta skulle de göra motvilligt – för att kunna konkurrera på den internationella marknaden.
Jag vill också betona det faktum att den – inte triviala, utan viktiga – principen om att ”förorenaren betalar”, som innebär att den som åsamkar skador måste avhjälpa dessa, är nödvändig i ett samhälle som försöker garantera en tillräcklig livskvalitet även i framtiden. Det är även viktigt att fastställa vad som omfattas av skyddet och därmed av det medföljande ansvaret: vem är ansvarig, hur länge och i vilken omfattning. Jag anser att rådets gemensamma ståndpunkt i detta hänseende i sig är ett användbart bidrag och att vi måste stödja det. Genom principen om ”omdöme och balans” – som jag fortsätter att framhäva och som har varit ett ständigt tema i vår debatt – har vi kunnat identifiera skyddade anläggningar, ange ansvarsområden och befria dem från ansvar som har följt lagliga tillstånd och regler.
Jag begränsar mig till att lägga till ett ändringsförslag till förslagen från utskottet för rättsliga frågor, tillsammans med Angelika Niebler – skuggföredraganden, som verkligen har gjort ett fantastiskt jobb, vilket hennes tal i går var ytterligare ett bevis på. Ändringsförslaget, som jag anser vara särskilt viktigt, går ut på att göra definitionen av verksamhetsutövare tydligare, genom att det med textens nuvarande ordalydelse inte är möjligt att undanta banker och andra berörda finansiella institutioner från ansvar för miljöskador som orsakats av finansiella aktörer. Såvitt jag förstår håller inte kommissionen med om denna fråga som jag anser bör utforskas mer noggrant så att större hänsyn kan tas till om det är förnuftigt att skapa en definition som inte täcker alla eventualiteter och som faktiskt skulle kunna leda till att en ekonomisk mellanhand drabbas av skadeersättningsanspråk. Detta förefaller vara en rimlig begäran och jag rekommenderar verkligen parlamentet att stödja direktivet.
Sammanfattningsvis anser jag att den ståndpunkt som utskottet för rättsliga frågor intar är länkad till en gemensam ståndpunkt. Jag hoppas att den vid omröstningen i kammaren kommer att mötas av ett brett samförstånd. 
Miller (PSE ).
   – Herr talman! Först av allt vill jag tacka föredraganden. Jag skulle också vilja tacka skuggföredragandena, eftersom de har arbetat mycket hårt och i nära samarbete med föredraganden för att försöka nå en kompromiss i fråga om detta direktiv.
Jag skulle vilja ta upp ett par punkter. Till att börja med har principen om att ”förorenaren skall betala” nämnts ett par gånger i kväll. Vi har redan lagstiftat om att ”förorenaren skall betala”. Tidigare har förorenaren endast betalat böter, men vi har genomfört en grundläggande förändring, och nu betalar förorenaren för att avhjälpa de skador han eller hon har orsakat. Det är en grundläggande förändring i lagstiftningen. Om vi skulle genomföra detta borde vi titta på de bakomliggande systemen för ekonomisk säkerhet. Därför anser jag att en obligatorisk ekonomisk säkerhet är viktig. Det är en central faktor här. Jag instämmer i Angelika Nieblers och kommissionens kommentar om att marknaden ännu inte är utvecklad. Därför uppmanar vi kommissionen i ett antal ändringsförslag att undersöka hela marknaden och se till att hela området omfattas när vi slutligen inför ett obligatoriskt system vid ett senare datum.
Jag skulle vilja lägga till att vi också har värderat medlemsstaternas ståndpunkt och gett dem ansvaret för att identifiera lågriskverksamheter, det vill säga att avskaffa dem. Det är ett stort steg framåt för företag av alla typer och storlekar.
Med tanke på kommissionsledamotens kommentar om medlemsstaternas ansvar, förstår jag att han hade problem under de senaste månaderna med att förhandla med rådet om denna fråga, och att det inte har varit lätt. Vi har dock kommit till en situation där någon måste rensa upp om någon annan underlåter att fullgöra sin skyldighet eller om en verksamhetsutövare kommer på obestånd och inte har denna försäkring. Vem skall göra detta? Det kan inte bli de lokala myndigheterna, utan det måste vara en medlemsstat, och vi kan inte tillåta medlemsstaterna att bara vända ryggen till och låta föroreningarna fortsätta att öka. Därför har medlemsstaterna ett ansvar.
När det gäller förmildrande omständigheter gläder det mig kort sagt att kommissionsledamoten godkänner ändringsförslagen 40 och 61. Jag hoppas att de antas. Det gläder mig också att förmildrande omständigheter beaktas, tillsammans med tillstånd som grund för ansvarsfrihet. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag håller med om vad min vän och kollega Bill Miller just sade. För tillfället är det en skenhelig plattityd att säga att förorenaren betalar – förorenarna i stort betalar inte eller betalar endast en liten del av vad de borde betala. Det vore en stor bedrift att gå vidare till en situation där det blir en lagstiftningsprincip och inte en skenhelig plattityd att förorenarna skall betala. 
Jag är tacksam för kommissionär Bolkesteins kommentarer om ändringsförslagen 48 och 61. Det är viktigt att beakta tillstånd och den befintliga vetenskapliga och tekniska kunskapen. Som anges i den gemensamma ståndpunkten finns det dock olika typer av tillstånd. Detalj- och specifikationsgraden för vad som är tillåtet varierar från situation till situation. Under dessa omständigheter framstår det som ett misstag att ha en allt eller inget-princip – antingen omfattas något av ett tillstånd och skall därför undantas från ansvar, eller också omfattas det inte och skall därför tillskrivas det fulla ansvaret. Det tycks vara rätt att anta en princip om förmildrande omständigheter, så att det finns en glidande skala som tar hänsyn till de olika tillstånden och omständigheterna.
Kommissionären talade också om ansvar i fråga om kärnkraft. Jag råkar vara föredragande för det fortfarande avstannade betänkandet om reformen av Pariskonventionen. Jag förstår vad han menar med att detta kommer att utvidga omfattningen och graden av ansvar för verksamhetsutövarna inom kärnkraftssektorn, men det förblir tyvärr så att kärnkraften fortfarande särbehandlas och är föremål för ett tämligen speciellt undantag från principen om att ”förorenaren betalar” – förorenaren betalar rätt så mycket, men inte nödvändigtvis allt i detta fall. Min grupp föraktar den särbehandling som sker gentemot kärnkraftsindustrin. Det sade vi under Euratom-debatten, och det kommer säkerligen att komma fler tillfällen att säga det.
Det bekymrar oss också att man tar alltför lätt på fallen med genetiskt modifierade organismer. Det är ett annat exempel på ett fall där en genomtänkt ekonomisk verksamhet som är tämligen lovvärt inriktad på vinster och förtjänster kan orsaka skador av ett högst oroväckande slag som sprids exponentiellt, och att inte innefatta detta inom räckvidden för detta direktiv vore att skapa ett otillbörligt undantag.
Jag skulle kunna ta upp fler punkter, men det är många som vill tala i den här debatten. Vi förespråkar mycket bestämt detta direktiv, och jag hoppas att det kommer att lämna kammaren i ett verkligt kraftfullt skick. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Vi anser att det förslag till direktiv som vi diskuterar i kväll om förebyggande och avhjälpande av miljöskador är mycket viktigt eftersom det utvecklar ett ansvarssystem som grundar sig på principen om att ”förorenaren betalar” för en mängd skador som ekonomisk verksamhet förefaller ha åsamkat naturarvet. Detta arv är vår gemensamma tillgång och för att kunna skydda det måste vi vara ytterst vaksamma. Vi får inte blunda för skador som ibland riskerar att gå obemärkt förbi eftersom de inte direkt påverkar vår privata egendom.
Därför kan vi vid denna andra behandling inte ställa oss bakom framför allt Europaparlamentets ändringsförslag 9, eftersom man där undantar från direktivet verksamhet med administrativt tillstånd eller verksamhet som inte betraktas som farlig enligt den befintliga vetenskapliga och tekniska kunskapen vid den tidpunkt då skadorna inträffar. De som tar en risk måste även ta ansvar för denna och därför ställer vi oss inte heller bakom ändringsförslag 39, med vilket man försöker komplettera ändringsförslag 9 om att på förhand undanta genetiskt modifierade organismer eller minska ansvaret för de som arbetar med dem. Å andra sidan stöder vi ändringsförslag 22, som till skillnad från de tidigare nämnda ändringsförslagen är inriktat på bättre skydd eftersom man där återinför idén om att en obligatorisk ekonomisk garanti gradvis skall genomföras. När det gäller denna fråga kan vi inte nöja oss med den vaga ordalydelsen i den nuvarande texten. 
Oreja Arburúa (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först av allt vill jag, precis som andra ledamöter gjort, gratulera föredraganden Toine Manders och föredraganden från min grupp, Angelika Niebler, som inte bara kunnat arbeta fram överenskommelser med Toine Manders, utan också arbeta för samsyn inom gruppen och hela tiden hållit oss informerade om vad som hänt med det här förslaget till direktiv.
Det är sant som det har sagts att detta är ett mycket viktigt direktiv. Vi är alla medvetna om betydelsen av miljöskydd och det faktum att detta direktiv omfattar principen om att ”förorenaren betalar”. Men vi måste också vara medvetna om att förorenarna ofta är företag och vi måste se till att de kan överleva i vår ekonomi. Därför anser jag att det finns två viktiga principer. Den första, som Giuseppe Gargani har nämnt, är att vi inte skall bidra till att våra företag flyttar till andra marknader, och den andra är att hitta högsta möjliga harmoniseringsgrad inom Europeiska unionen.
Jag anser att alla EU-länder måste följa detta direktiv och att det måste innebära samma skyldigheter för alla medlemsstater. Vi kan inte låta varje medlemsstat tillämpa det på sitt eget sätt. Omfattningen måste vara så vid som möjligt, vilket fastställs i den gemensamma ståndpunkten, och när det gäller eventuella undantag för verksamhetsutövare med hänsyn till att de följt någon tidigare lagstiftning håller jag med om att ändringsförslag 9 och 16 är orimliga, precis som har sagts här, och att de skulle göra det möjligt för vissa företag att slippa ifrån sin skyldighet att betala. Men det är sant att vi måste försöka hitta någon mekanism där det faktum att företag följer den gällande lagstiftningen utgör en förmildrande omständighet.
När det gäller avhjälpandeåtgärder måste vi göra det möjligt för medlemsstaterna att täcka kostnaderna för de uppkomna skadorna, som avhjälpandeåtgärder, vilket fastställs i ändringsförslagen 10, 11 och 12, som godkänts av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
När det slutligen gäller den tidsperiod under vilken ett företag kan hållas ansvarigt, anser jag att de 30 år som föreskrivs i den gemensamma ståndpunkten är en alltför lång period. Jag tycker att detta skulle ställa orimligt höga krav på beredskap för oförutsedda miljöhändelser för företagen och jag stöder Marianne Thyssens ändringsförslag som skulle minska den tidsperioden till 10 år – det verkar mycket mer förnuftigt att korta den tidsperiod under vilken företagen skall hållas ansvariga för de miljöskador de förorsakat. 
Koukiadis (PSE ).
   – Herr talman! Rådet har delvis följt Europaparlamentets ståndpunkt när det gäller undantag för verksamhetsutövare från miljöansvar, vilket i kommissionens ursprungliga text var så omfattande att principen om att ”förorenaren betalar” i allt väsentligt upphörde att gälla. För att mildra de svåra följderna för företag som inte har skuld i en miljöskada, godtog parlamentet att ett tillstånd, eller det att man inte kände till verksamhetens skadliga konsekvenser vid den tidpunkten, skulle kunna gälla som förmildrande omständigheter när verksamhetsutövaren skall ställas till ansvar för kostnaderna för att återställa de ekologiska skadorna.
Denna sansade ståndpunkt från Europaparlamentets sida riskerar nu att omkullkastas vid andra behandlingen, eftersom det finns ändringsförslag som, om de går igenom, kommer att resultera i ett fullständigt undantag. Tillstånd och kunskap får endast användas som förmildrande omständigheter. När det gäller försäkringar får kostnaderna inte heller lämpas över på skattebetalarna. Vi insisterar på att detta direktiv måste genomföras stegvis, i rimliga intervaller och att de verksamhets- och skadetyper som omfattas av direktivet som det nu lyder måste definieras. Avslutningsvis vill jag påpeka att PPE-DE:s motsägelsefulla ståndpunkter upphäver skyddet, och att det är värt att fråga sig hur det kan komma sig att samtidigt som PPE-DE kräver kollektivt ansvar i det här fallet, så förespråkar de personligt ansvar i alla andra fall. 
De Roo (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Miljöansvar är en känslig fråga. Det står klart även efter sammandrabbningen mellan utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Rådet har kommit fram till en svag kompromiss som bara kanske kan få effekt efter översynen om några år. Just nu är den svag i alla fall och kommer inte att göra mycket för att förbättra situationen för miljön. När det gäller biologisk mångfald ligger vi till och med efter USA i fråga om lagstiftning.
Det är väldigt viktigt för oss, Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, att utvidga räckvidden för det här direktivet. Det har sagts tidigare: För det första, kärnenergi, för det andra, föroreningar av fartyg ute till havs och för det tredje skador som orsakas av genmodifierade grödor. Kommissionär Bolkestein, ni har rykte om er att tala klarspråk och att inte lägga fingrarna emellan, men jag måste säga att ert sätt att gömma er bakom regeln om samexistens förstås är rent nonsens. Vad det handlar om här är att kommissionen är rädd för påtryckningar från USA och helt enkelt borde erkänna detta. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor stödde en utvidgning av direktivet med dessa tre tillägg, men tyvärr var den liberala föredraganden emot.
En annan viktig fråga är obligatoriska försäkringar. Den är avgörande. Tyvärr är kristdemokraterna emot detta, och det är också den liberala föredraganden. Den springande punkten är vem som skall betala för miljöskador. I sitt utkast ville kommissionen lägga över ansvaret på regeringarna, och det är tur att regeringarna i sin gemensamma ståndpunkt nekade att ta emot ansvaret. Förorenaren betalar, och det är riktigt. Det är företagen, inte regeringarna som orsakar föroreningarna.
Jag måste få lätta mitt hjärta angående en sak. Föredraganden har gjort pannkaka av alltihop. Han har bara beaktat högersynpunkter, vilket framgår av ändringsförslagen om god jordbrukssed. Det är han som bär ansvaret för parlamentets brist på inflytande och industrin kommer att tacka honom. 
Twinn (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi i den brittiska konservativa gruppen är starkt engagerade när det gäller att skydda miljön, och detta är ett viktigt direktiv som skulle kunna göra nytta för både miljön och företagen. Liksom med många rättsakter skulle det dock kunna gå många år innan vi ser direktivets fulla effekt. Det är därför viktigt att betrakta direktivet på längre sikt. Å ena sidan kan en ohämmad kommersiell verksamhet som vi alla vet förstöra miljön. Å andra sidan får överdriven reglering det kommersiella livet att upphöra i ett slag. Det är just detta kommersiella liv vi alla är beroende av och som vår kultur och vårt samhälle bygger på. Andrabehandlingsståndpunkten är en utmärkt utgångspunkt och vi stöder den. Men det finns mycket viktiga faktorer som vi måste komma ihåg. Den första faktorn är den absoluta nödvändigheten av att låta tillstånd och den befintliga vetenskapliga och tekniska kunskapen kvarstå som grund för ansvarsfrihet. Det vore förfärligt att om 20 år se företag åtalas för saker som de gjort nu och som senare bedöms ha varit felaktiga.
Jag är också mycket bekymrad när det gäller användbarheten hos den obligatoriska ekonomiska säkerheten, oavsett om det är i form av försäkringar, obligationer eller andra typer av säkerhet. Vi vet mycket väl att försäkringsindustrierna ännu inte kan erbjuda planer som skulle möta parlamentets eller kommissionens behov när det gäller att föra denna lagstiftning framåt. Vi vet också att detta skulle leda till en oproportionerlig börda för de små företagen. Vill vi bära ansvaret för att de små företagen går under på grund av att vi påför dem detta obligatoriska ansvar? Det har visserligen redan nämnts att skattebetalarna måste bära bördan, men om vi gör detta obligatoriskt vore det medlemsstaternas skattebetalare som slutligen skulle tvingas stå upp och garantera detta. Det är mycket bättre att för tillfället lämna detta och avvakta hur direktivet börjar att fungera för att återkomma till frågan i framtiden.
Vi kan inte heller vara säkra på att föroreningarna kommer att respektera EU:s gränser, hur stort EU än blir. Det är därför viktigt, i synnerhet när det gäller kärnkraft och föroreningar till havs, att vi använder dessa modeller för att fullfölja våra internationella åtaganden och samarbeta med våra andra partner i världen.
Alltför ofta är det bästa det godas fiende när det handlar om lagstiftning. Vi måste vara nyanserade när det gäller vad vi försöker uppnå i dag. Om vi håller oss till vad vi föreslår i den gemensamma ståndpunkten kan denna rättsakt göra verklig nytta och borde välkomnas, och vi välkomnar den i dag och hoppas att direktivet kommer att antas.
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag är en övertygad anhängare av den europeiska modellen med en marknadsekonomi som tar miljöansvar, som tydligt visar att en liberaliserad marknad inte är så ansvarslös som den ofta misstänks för att vara, utan att den har ett socialt och miljömässigt ansvar och därmed ett ansvar inför kommande generationer. Det råder alltså inga tvivel om att en ansvarsfull europeisk ekonomi- och miljöpolitik tillsammans med godkännandeförfarandet måste garantera att vi kan förhindra allvarliga skador på miljön och att alla skador som uppstår kan avhjälpas och att kostnaderna i första rummet skall bäras av de personer eller organ som orsakade skadorna. Än så länge tillämpar inte alla medlemsstater principen om att förorenaren skall betala och därför krävs det europeiska rättsakter för att förhindra en snedvridning av marknaden.
Det är därför som min kollega Marialiese Flemming och jag stöder återinförandet av två viktiga ändringsförslag med krav på att kärnenergiskador skall införas i direktivets tillämpningsområde. Jag vill stödja ändringsförslagen 41 och 42 eftersom det här direktivet är avsett att omfatta verksamhet som verkligen är farlig. Jag tycker att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknadens beslut att utesluta kärnkraftverk från tillämpningsområdet för direktivet om miljöansvar är obegripligt, eftersom direktivet omfattar alla alternativa energikällor. Den som är ansvarig för skador på miljön som orsakas av vindkraftverk, biomassa-, biogas- och solenergianläggningar skall ställas till ansvar. Varför inte när det gäller skador som orsakats av kärnenergi? I ändringsförslagen 41 och 42 begär vi att det skall införas.
Jag vill också plädera för större rättssäkerhet, vilket är anledningen till att vi förespråkar att ansvarsperioden skall utformas enligt Marianne Thyssens ändringsförslag, och att rättssäkerhet skall skapas genom att godkända anläggningar faktiskt undantas från ansvar. Frågan om hur kostnader skall fördelas mellan flera olika förorenare måste klarläggas. Jag är mycket tacksam gentemot utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden för dess förnuftiga och balanserade ståndpunkt. Det här är ett rättsligt direktiv snarare än ett miljödirektiv. Framför allt är jag tacksam gentemot våra föredragande, Toine Manders och Angelika Niebler, för deras arbete. 
Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Liksom Othmar Karas förespråkar jag en miljöanpassad marknadsekonomi och därför är jag inte oroad av en sträng ansvarsrättsakt. Den kan trots allt ha en betydande avskräckande effekt och kan som sådan vara berättigad. Men enligt min åsikt bör vi inte glömma att i det förslag vi diskuterar i kväll håller vi på att införa ”ansvar utan skuld”. Somliga ser det som självklart att det kan finnas ansvar utan skuld. Personligen anser jag att det, jämfört med den traditionella ansvarsteorin i den kontinentala rättstraditionen, är ett väldigt radikalt instrument och att vi, just därför att det är så radikalt, måste vara försiktiga med det. Det är just därför att detta instrument är så radikalt som vi måste se till att ett antal förutsättningar uppfylls.
Dessa förutsättningar är att rättsakten är rättssäker, att den är praktiskt genomförbar, att den är rättvis och att den inte hindrar innovationer och utveckling i alltför hög grad. Jag kommer inte att räkna upp de ändringsförslag som fungerar i det avseendet. Alla som har följt debatten vet att jag bland annat talar om undantag från ansvar för tillståndsinnehavare, om rättsakten i förhållande till den vetenskapliga kunskapsnivån vid den aktuella tidpunkten, om undantag för dem som följer god jordbrukssed och om att ersätta solidariskt ansvar med proportionellt ansvar.
Mandersbetänkandet, som vi röstade om i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, uppfyller dessa förutsättningar, så jag måste gratulera föredraganden och vår grupps skuggföredragande till deras arbete och laganda. Jag skulle vilja be de av mina kolleger i parlamentet som har svårt för de begränsningar som införs i betänkandet, och också kommissionen på ett sätt – för jag har förstått att även den har svårt för ett antal av våra ändringsförslag – att än en gång mycket noga tänka igenom frågan om ansvar utan skuld och att tänka på vilka allvarliga konsekvenser detta kan få, och se till att vi till slut får en bättre rättsakt som av ekonomiska skäl och av rättviseskäl visar lite barmhärtighet.
Vi måste självklart bevara jordens livskraft, men jag menar att vi också måste se till att vi har en livskraftig ekonomi och att vi kan hitta människor som vill driva en verksamhet här. 

García-Orcoyen Tormo (PPE-DE ).
   – Herr talman! En olycka som den i Aznalcoyar – som inträffade i mitt land 1998 – och de närmare 300 000 platser som identifierats som förorenade eller eventuellt förorenade i Europeiska unionen – Angelika Niebler har berättat om dem – är direkta exempel på behovet av effektiva regler på EU-nivå för att göra verklighet av principen om att förorenaren skall betala.
Jag förstår och delar viljan att göra framsteg vad gäller miljön och samtidigt skydda företagens ekonomiska hälsa, även om jag anser att det är ett argument som används alltför ofta och som i många fall inte motsvarar vad företagen kan och måste göra för att följa den här eller andra gemenskapsbestämmelser.
Jag menar att den gemensamma ståndpunkten skulle ha lett till, eller faktiskt har lett till, en tillfredsställande balans mellan rättssäkerhet, miljöskydd och industriell utveckling. Men jag anser att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, trots att det har gjort ett gott arbete, i morgon lägger fram vissa ändringsförslag – som till exempel ändringsförslagen 9 och 16 – som försvagar den gemensamma ståndpunkten alltför mycket och som jag inte kan stödja. Vi kan inte acceptera att själva det faktum att man följer lagstiftningen skulle ge någon rätt att låta bli att följa lagen eller bete sig ansvarslöst. Om sådana här bestämmelser tillämpas – sådana som föreslås i dessa ändringsförslag – skulle olyckor som den i Aznalcoyar återigen kunna ske ostraffade i vilket land de än inträffade.
Däremot vill jag påpeka att jag stöder ändringsförslag 46, eftersom jag menar att vi annars ytterligare skulle försvaga systemet med miljöansvar för vissa typer av sjötransporter, vilket jag anser är viktigt.
När det gäller frågan om ekonomiska garantier menar jag att detta förbättrar kommissionens förslag – som inte innehöll några bestämmelser om sådana – men att det varken är så ambitiöst som vi ursprungligen hoppades på, eller så konkret som det hade kunnat vara. Jag förstår att företagen måste få tid att anpassa sig och jag hoppas förstås att de kommer att göra det så fort som möjligt. 
Bartolozzi (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den ståndpunkt som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden intar i den rekommendation som Toine Manders lagt fram – och jag vill tacka honom för det enorma arbete han har lagt ned – är riktig. Det är sant att den inte avsevärt ändrar rådets synsätt, men den förtydligar flera av dess grundläggande principer så att direktivet kan tillämpas mer enhetligt inom hela EU:s territorium.
Med tanke på de effekter rättsakten kommer att ha på industrins verksamhet anser vi att vi måste få bort den obalans som finns mellan de olika EU-ländernas lagstiftning, så att vi kan undvika snedvridning av handeln eller konkurrensen mellan företag. Ett antal principer måste emellertid betonas: Vi måste undvika att begreppet ”verksamhetsutövare” utvidgas till att omfatta parter som har ansvar för övervakningsverksamhet. Att identifiera skador som endast skulle kunna inträffa strider mot principerna om rättssäkerhet och skulle därför kunna leda till långdragna tvister som inte kan lösas med de tekniska och vetenskapliga instrument som finns tillgängliga.
De verksamhetsutövare som är ansvariga för skadan måste ha möjlighet att själva vidta de åtgärder som krävs och underrätta de behöriga myndigheterna i sinom tid. Myndigheterna bör begränsa sina ingripanden, oavsett om det gäller förebyggande eller avhjälpande åtgärder, till fall där verksamhetsutövaren inte är beredd att agera, eller inte kan göra det, för det är inte rimligt att myndigheterna själva skall bemyndigas att fatta beslut om att vidta sådana åtgärder som inte går att ifrågasätta.
Därmed skulle sådana ingripanden bara bli nödvändiga i sådana fall som gäller vad vi brukar kalla ”övergivna” eller ”offentliga” platser, eller när verksamhetsutövaren underlåter att agera. Dessa bestämmelser måste utformas så att besluten inte i allt för hög grad överlämnas till medlemsstaternas eget gottfinnande. Enligt den gemensamma ståndpunkten får den enskilda medlemsstaten efter eget gottfinnande bevilja undantag till exempel när skador orsakats av ett utsläpp eller en verksamhet som är tillåten enligt gällande lagstiftning eller enligt ett tillstånd som utfärdats till verksamhetsutövaren, eller som inte ansågs vara skadlig enligt den vetenskapliga och tekniska kunskapen vid den tidpunkt då utsläppet skedde eller verksamheten utövades.
När det gäller fördelning av kostnader i de fall skadan har orsakats av mer än en part, har rådet gett varje medlemsstat rätt att besluta om såväl solidariskt som proportionellt ansvar enligt den gällande nationella lagstiftningen. Att utdöma solidariskt ekonomiskt ansvar skulle, bortsett från att det står i uppenbar konflikt med principen om att förorenaren skall betala, helt säkert göra det svårare, om inte omöjligt för verksamhetsutövare inom produktionssektorn att beräkna försäkringspremier och andra finansiella säkerheter.
Ansvar och ansvarsrelaterade kostnader bör därför bara utdömas på rättvisa och rimliga grunder och man bör dessutom kräva att varje verksamhetsutövare genomför den del av de avhjälpande åtgärderna som motsvarar den verksamhetsutövarens andel av ansvaret. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Jag skall fatta mig kort eftersom inga frågor har ställts till kommissionen. Jag kan därför begränsa mig till att göra följande kommentarer.
Den gemensamma ståndpunkt som sändes till parlamentet inför andra behandlingen är en tydlig kompromiss. Den centrala frågan i det här skedet är om det är möjligt att förbättra kompromissen utan att öppna en Pandoras ask och möjligen äventyra det som hittills uppnåtts.
Jag är väl medveten om att detta förslag är komplext och känsligt. Svåra val måste göras bland konkurrerande intressen. Vi anser att den gemensamma ståndpunkten bevarar en allmänt tillfredsställande jämvikt, och det är med syftet att sträva efter ytterligare förbättringar, samtidigt som denna jämvikt bibehålls, som kommissionen kommer att överväga de ändringsförslag som parlamentet antagit.
Sammanfattningsvis skulle jag återigen vilja tacka föredraganden, Toine Manders, och också er, herr talman, för att ni gav mig ordet en andra gång under denna debatt. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionär. Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om ett betänkande (A5-0418/2003) av Dieter-Lebrecht Koch från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 74/408/EEG om motorfordon vad avser säten, fästanordningarna för dessa och huvudstöd [KOM(2003) 361 – C5 0283/2003 – 2003/0128(COD)]. 
Liikanen,
   . – Herr talman! Kommissionen tackar Dieter-Lebrecht Koch för hans utmärkta betänkande. Detta förslag om att ändra rådets direktiv av den 22 juli 1974 om säten och huvudstöd i motorfordon är ett av två förslag som hänger ihop med direktivet från 1997 om montering av bilbälten. Det senare direktivet är dessutom föremål för en ändring som syftar till att göra det obligatoriskt att montera bilbälten i alla fordon. Dessa bestämmelser följer av att det enligt direktivet av den 8 april 2003 skall bli obligatoriskt att använda bilbälte i fordon. För närvarande är det bara säten i bilar som måste uppfylla de tekniska kraven och godkännas i de motståndskraftstester som föreskrivs i direktivet från 1974. Från och med då måste alla säten i fordon som tas i bruk i gemenskapen från och med juli 2004, framför allt i turistbussar, testas enligt direktivet. De måste uppfylla reglerna för montering av bilbälten.
Kommissionens förslag omfattar också ett förbud mot att använda säten som är vända åt sidan i alla fordon som är avsedda för persontransporter, med undantag för stadsbussar som har fler än 22 säten. Kommissionen kan inte stödja föredragandens förslag om att trots allt tillåta säten som är vända åt sidan i turistbussar. Jag måste påminna er om att denna fråga debatterades redan när direktivet av den 20 november 2001 upprättades vad gäller säkerhet i bussar. Kommissionen uppmanades då att genomföra en undersökning av säkerheten för passagerare som färdades i säten som var vända åt sidan. Undersökningen visade att det inte fanns några tekniska lösningar för den typen av säten och rekommenderade ett förbud mot säten som är vända åt sidan i alla fordon som används för persontransporter. En annan studie som kommissionen genomförde 1996 hade redan visat på alla de risker som de passagerare utsattes för som använde ett bilbälte som inte var anpassat för den här typen av säten.
Kommissionen kan därför inte godta ändringsförslagen 1 och 2.
Koch (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I vitboken om den gemensamma transportpolitiken satte vi upp ambitiösa mål för oss själva, framför allt när det gällde att förbättra vägtrafiksäkerheten. Det betyder inte att vi måste ta oss an detta som obetänksamma aktivister, utan dessa mål tvingar oss att vidta förnuftiga åtgärder inom olika områden för att få resultat. Åtgärderna i fråga innebär verkligen inte alltid höga investeringskostnader. Ett bra exempel är införandet av den lagstadgade skyldigheten att använda bilbälte i alla säten i ett motorfordon som är utrustade med dem. Detta tycker jag är förnuftigt, effektivt och mycket välkommet. Eftersom vi redan har kravet på att använda bilbälte är det rimligt att lagen också skall kräva att bilbälten monteras med få undantag och detta är värt att förespråka. Jag är tacksam mot kommissionen som gör detta.
Till och med i bussar, som i många fall hör till de säkraste transportmedlen i EU, kommer bilbälten att minska antalet skadade och rädda människoliv vid olyckor. Det är med detta i åtanke som kommissionen nu föreslår att eftersom det ännu inte finns några effektiva fasthållningsanordningar, skall säten som är vända åt sidan endast vara tillåtna i stadsbussar i linjetrafik, eftersom kommissionen anser att det inte finns någon större fara för de som använder sådana säten. Detta omfattar säten i tusentals bussar som transporterar miljoner vuxna och skolbarn varje dag. Faktum är att det inte finns några olycksanalyser som vi kan hänvisa till. Å andra sidan slår det mig som fullständigt ologiskt att kommissionen i sitt förslag till direktiv helt enkelt vill förbjuda säten som är vända åt sidan enbart i bekväma turistbussar, där det bara finns ett fåtal sådana säten i form av enstaka säten som ingår i bekväma grupper av säten av ett slag som få av oss är vana vid. De här sätena tycker kommissionen kan vara farliga för användare, men gör ingen ansats till att motivera eller tvinga industrin att utveckla fasthållningssystem för den typen av säten. Jag hade inga förutfattade meningar i den här frågan, utan frågade mig från början om det här var ett utslag av vårdslöshet eller ett förbiseende. Svaret fick jag emellertid genom diskussionen i utskottet och efter det växte två – och jag erkänner att de är populistiska – frågor fram inom mig: för det första, är kommissionen beredd att utsätta människor i de ”billiga” sätena som är vända åt sidan i bussar i stads- och linjetrafik – som den vill tillåta – för större risker än de människor som använder liknande säten i lyxturistbussar, eller, för det andra, är det tvärtom så att dess vilja att förbjuda mysiga hörnsäten i lyxturistbussar kommer sig av en avundsjuka och illvilja mot dem som har råd att resa i vad som betraktas som lyxfordon? Jag tror att vi med gott samvete själva kan svara nej på båda frågorna.
Därför föreslår jag att turistindustrin skall få behålla de mysiga hörnsätena i sina lyxbussar, som vi öppnade vägen för bara för några år sedan genom att införa direktivet om användningen av 15-metersbussar. Däremot bör vi uppmana industrin att utveckla lämpliga fasthållningssystem också för det här slaget av säten som är vända åt sidan. Vi måste sträva efter att tillhandahålla en likvärdig skyddsnivå för människor var de än sitter i ett fordon, det vill säga, oavsett om de sitter i säten som är vända åt sidan eller vända i färdriktningen. Gemenskapspolitiken bör inte handla så mycket om att förbjuda som att främja och stödja. Det skulle förbättra vår ställning som en ekonomisk bas enligt målen i Lissabonstrategin, vilket ett hinder av utvecklingen inte skulle. 
Watts (PSE ).
   – Herr talman! På PSE-gruppens vägnar skulle jag vilja tacka föredraganden, Dieter-Lebrecht Koch, för ett verkligt utmärkt betänkande som täpper till detta stora kryphål i lagstiftningen om bilbälten. Jag skulle också på PSE-gruppens vägnar vilja ta tillfället i akt och särskilt tacka kommissionär Erkki Liikanen för att han lagt fram detta förslag.
Det finns inga skillnader mellan oss i fråga om förslagets huvudsakliga innebörd, utan endast i frågan som rör säten som är vända åt sidan. Under den korta tid jag har på mig skall jag enbart inrikta mig på den frågan. Det innebär inte att jag inte gratulerar föredraganden till hans ansträngningar när det gäller större delen av förslaget. Det här är dock en viktig fråga. Om vi förbjuder säten utan bilbälten som är vända framåt, varför skulle vi då – om föredraganden får som han vill – inte göra detsamma när det gäller säten som är vända åt sidan? Jag vill på intet sätt föra kommissionsledamotens talan – jag är säker på att han kommer att besvara dessa frågor. Vi kan dock inte ge utskottets ändringsförslag vårt stöd. Det finns inget förnuftigt logiskt skäl till att säten som är vända åt sidan skulle vara säkra. Tyngdlagen gäller väl också människor som är vända åt sidan, precis som människor som är vända framåt. Kommissionens hela forskning tyder faktiskt på att dessa säten helt enkelt inte är säkra och att ingen säker teknik finns för att skydda de personer som färdas i säten som är vända åt sidan.
Jämförelsen med bussar i linjetrafik är helt enkelt inte trovärdig. Bussar i linjetrafik framförs i regel i låga hastigheter i samhällen och städer. Vi talar om turistbussar, som kanske färdas i 90 kilometer i timmen på motorvägar. Den stora frågan för vår grupp, för mig – och säkerligen också för parlamentet, när vi röstar – är hur vi kan begära att våra medborgare skall bära bilbälte om vi sänder förvirrande signaler. Det är helt enkelt inte förnuftigt att merparten av passagerarna måste bära bilbälte på turistbussar, men att de som sitter bak i bussen, i ett så kallat mysigt hörn, inte måste bära bilbälte. Låt oss inte glömma att en av de främsta orsakerna till dödsfall och allvarliga skador på EU:s vägar fortfarande, tråkigt nog, är att människor inte bär bilbälte.
Parlamentet måste sända ett mycket tydligt och enkelt budskap när vi röstar i morgon, och säga att människor som färdas i ett av dessa fordon måste bära bilbälte. Med tanke på att det inte finns någon teknik för säten som är vända åt sidan, måste vi säga till industrin att dessa särskilda säten gradvis måste tas bort.
För att vara pragmatisk och praktisk kommer PSE-gruppen, i det fall industrin kan ta fram ett säkerhetsbälte för säten som är vända åt sidan, naturligtvis att tänka om, vilket jag är säker på att även kommissionären kommer att göra. Det är inte mycket som skiljer oss åt. Men det är viktigt att vi sänder ett tydligt och enkelt budskap i morgon om att de personer som färdas i dessa fordon i framtiden måste bära bilbälte och att det inte kommer att finnas några undantag, eller något utrymme för tvivel. Det måste vara tydligt och enkelt. Jag är säker på att det är vad vi kommer att säga i morgon. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
(1) 


Kommissionen kan godkänna följande ändringsförslag: 1, 2, 3, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20 (utom punkt 5a), 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 33, 38, 39, 40, 41 och 42.
Kommissionen förkastar följande ändringsförslag: 4, 5, 20 (endast punkt 5a), 21, 31, 32, 34, 35, 36, 37, 43, 44 och 45. 
