Irak
Talmannen.
Första punkten är uttalanden av rådet och kommissionen om Irak, som följs av en debatt.

Haarder
Herr talman! Jag skulle vilja tacka för tillfället att dryfta detta ytterst aktuella ämne. Diskussionen äger rum vid en tidpunkt när det finns en växande uppmärksamhet kring Irak internationellt sett, och detta är en situation som snart sagt alla massmedier dagligen spekulerar kring - så även denna morgon som vi säkert alla har sett.
Det är viktigt att betona att Europeiska unionen och de europeiska länderna inte har någonting otalt med det irakiska folket. Historiskt sett har Irak bidragit i regionen på många sätt och de irakiska flyktingar som i dag lever i Europa bidrar i de flesta fall på ett positivt sätt i de länder där de bor.
1990 valde den irakiska regimen emellertid att invadera ett litet och försvarslöst grannland, Kuwait. En bred koalition av länder från hela världen stod eniga i förkastandet av detta angrepp.
Efter att det internationella samfundet, med Förenta staterna i spetsen, hade befriat Kuwait, ingick Irak en vapenvila som innehöll en rad villkor för att kriget om Kuwait skulle kunna avslutas. Här accepterade Irak bland annat att ge upp alla sina massförstörelsevapen och långdistansrobotar. Så snart Förenta nationerna kan bekräfta att Irak har infriat sina förpliktelser att förstöra befintliga lager av massförstörelsevapen och att överge utvecklingen av nya massförstörelsevapen kan sanktionerna hävas.
Tyvärr har den irakiska regimen under de senaste 12 åren valt att inte samarbeta fullt ut när det gäller avvecklingen av landets massförstörelsevapen och långdistansraketer.
1991 upprättade Förenta nationernas säkerhetsråd den första undersökningskommissionen, UNSCOM (United Nations Special Commission). Denna erbjöds fullständigt oacceptabla arbetsvillkor från den irakiska regimens sida. Det hela kulminerade 1998 när regimen nekade UNSCOM vidare tillgång till irakiskt territorium. Säkerhetsrådet upprättade genom resolution 1284 i december 1999 en ny övervakningskommitté som skulle ersätta UNSCOM, nämligen Unmovic (United Nations Monitoring, Verification and Inspection Committee). Men inte heller Unmovic har av de irakiska myndigheterna fått tillstånd till inresa i Irak på villkor som kan göra det möjligt för dem att utföra sitt uppdrag.
Under de senaste åren har Förenta nationernas generalsekreterare, Kofi Annan, gjort en ihärdig insats för att övertala den irakiska regimen att låta vapeninspektörerna utföra sitt uppdrag så att Irak skall kunna leva upp till de mer än 10 år gamla villkoren för vapenvila. Hittills har dessa ansträngningar varit fruktlösa. Irak fortsätter att ställa upp nya krav och nya villkor, och att motsätta sig att ge vapeninspektörerna obetingat och obehindrat tillträde.
Den ekonomiska och sociala situationen i Irak har sedan Gulfkriget stadigt försämrats. Barnadödligheten i centrala och södra Irak är i dag dubbelt så hög som före Gulfkriget. Näringstillståndet är generellt sett sämre, inom skolsystemet råder brist på material, och infrastrukturen och vatten- och avloppssystemen behöver renoveras och byggas ut. Irak har gått från att vara ett relativt rikt land med ekonomisk tillväxt till ett land med en skrumpnande ekonomi och en mycket kritisk humanitär situation. Nöden drabbar i synnerhet de svagaste grupperna - kvinnor, barn och fattiga, samt de grupper som inte stöder Saddam Husseins regim.
Därför ges från internationellt håll ett betydande humanitärt bistånd till Irak. Europeiska unionens katastrofbiståndsprogram, Echo, är den största enskilda givaren av humanitärt bistånd till Irak, men även FN-systemet, Internationella Röda Korset och anslutna givare är aktiva på det humanitära området.
För att man skall kunna avhjälpa de följder sanktionerna får för den civila befolkningen har programmet ?Olja mot mat? upprättats, vilket gör det möjligt för Irak att komplettera sin egen produktion av livsmedel och medicin genom import som finansieras genom landets oljeintäkter. Säkerhetsrådet föreslog programmet ?Olja mot mat? redan 1991, men på grund av irakisk motvilja och fördröjning verkställdes programmet först under december 1996. Genom säkerhetsrådets resolution 1409 av den 14 maj 2002 reviderade Förenta nationerna ?Olja mot mat?-programmet. Intäkterna från ?Olja mot mat?-programmet skall användas till livsmedel, medicin och annan utrustning till hälso- och sjukvården samt till material och leveranser för civila ändamål i Irak, häribland utrustning för underhåll av oljesektorn. Med det reviderade ?Olja mot mat?-programmet kan de flesta varor utan vidare exporteras till Irak samtidigt som kontrollen skärps för varor som kan användas för framställning av vapen, dvs. massförstörelsevapen.
Förenta nationernas säkerhetsråd bevakar det internationella samfundets ståndpunkt när det gäller Irak-frågan. Förenta nationernas generalsekreterare har i år haft flera kontakter med Iraks utrikesminister i syftet att hitta en väg ut ur det nuvarande dödläget. Den senaste kontakten ägde rum i går. Dessa ansträngningar har dock ännu inte lett till några konkreta resultat.
Europeiska unionens ståndpunkt är klar. Den uttrycktes senast i en deklaration från ordförandeskapet å Europeiska unionens vägnar den 20 maj 2002. I denna fastslås följande:
Europeiska unionen hälsar med tillfredsställelse mötena mellan Iraks utrikesminister och Förenta nationernas generalsekreterare i syfte att finna en diplomatisk lösning på frågan om massförstörelsevapen i Irak genom att säkerhetsrådets resolutioner genomförs fullt ut och genom att Irak uppfyller sina förpliktelser beträffande nedrustningen.
Europeiska unionen bekräftar den stora vikt den fäster vid att FN:s säkerhetsråds resolutioner iakttas förbehållslöst. Unionen uppmanar Irak att omedelbart efterkomma resolutionerna, i synnerhet genom att godta att inspektörerna återvänder till Irak, i enlighet med resolution 1284.
Europeiska unionen stöder utan reservationer alla ansträngningar som görs av FN:s säkerhetsråd och FN:s generalsekreterare.
Europeiska unionen välkomnar säkerhetsrådets antagande av resolution 1409 av den 14 maj 2002, som i betydande grad mildrar Förenta nationernas sanktionssystem gentemot Irak. Genom det nya programmet ?Olja mot mat? kommer Irak att tillåtas en friare import av varor med civila användningsområden, samtidigt som en strikt kontroll bibehålls när det gäller varor med dubbla användningsområden. En sådan kontroll är fortfarande nödvändig på grund av det internationella samfundets bestående oro när det gäller den potentiella användningen av sådana varor i program för massförstörelsevapen eller konventionella vapen. Europeiska unionen anmodar Irak att fullt ut samarbeta när det gäller detta nya system som bör bidra till att förbättra den humanitära situationen och framför allt gagna det irakiska folket.?
Det har under sommaren förekommit många spekulationer i den internationella pressen om ett eventuellt förestående amerikanskt angrepp mot Irak. Den amerikanska presidenten har sagt att Förenta staterna vill se ett regimskifte i Irak. Detta är vad som konkret föreligger. Presidenten har också sagt att man kommer att rådfråga sina europeiska allierade och
partners. Vi är övertygade om att så också kommer att ske.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag vill inte bara upprepa vad ministern just har sagt i sitt heltäckande tal om orsakerna till den rådande situationen. Jag stryker därför en del av mina kommentarer som annars hade varit ganska upprepande, vilket borde göra det möjligt för ännu fler ledamöter att delta i denna exceptionellt viktiga och, rent förfarandemässiga, nästan unika debatt.
Under de senaste veckorna har Irak nämnts allt oftare - som ministern just sade - i samband med den internationella dagordningen. Det verkar hända något varje dag. Något som framstår som klart, om det i övrigt finns osäkerhet, är att risken för en ny, allvarlig kris håller på att öka. Vi har hört många viktiga uttalanden, inte minst från Washington, om hur vi skall ta itu med Irak och problemen i samband med landets innehav och utveckling av massförstörelsevapen. Många viktiga aktörer har uttryckt sina ståndpunkter, däribland de europeiska regeringarna. Jag har, i dagens tidningar, tagit del av det som sades så sent som i går.
Mot bakgrund av denna mångfald av tal och artiklar, vill jag i dag bara koncentrera mig på det som vi vet med säkerhet och det som vi borde kunna komma överens om.
För det första, som påpekades i baronessan Nicholsons utmärkta skissering av den rådande situationen i Irak, som vi diskuterade i kammaren i maj - och jag håller för övrigt med om allt som ministern sade om vår oro för Iraks folk - kan vi inte hysa något tvivel om ondsintheten hos den regering som leds av Saddam Hussein. Detta visades i det utmärkta betänkande som vi diskuterade i maj, om än, måste jag säga, med något färre närvarande ledamöter än under denna förmiddag. Fruktansvärda saker har ägt rum under Saddam Husseins 23 år vid makten: krig, aggression och ett brutalt inhemskt förtryck, däribland användningen av kemiska vapen mot hans eget folk. I detta land råder en total avsaknad av grundläggande mänskliga och medborgerliga rättigheter, och jag är övertygad om att det irakiska folket skulle få det bättre med ett nytt och annorlunda ledarskap. Jag skulle faktiskt bli överraskad om någon ansåg att folket får det bäst med detta ledarskap - detta gäller inte bara det irakiska folket, utan hela Mellanöstern och, faktiskt, hela världen. Det är inte bara hans styre som världen skulle må bättre av om det inte fanns - det finns flera andra - men det ligger sannerligen högst på listan.
För det andra, efter det att FN-inspektörerna lämnade landet 1998, antogs resolution 1284 i FN:s säkerhetsråd i december 1999, som ministern hänvisade till, genom vilken ett nytt organ för vapeninspektion inrättades, dvs. Unmovic, och i vilken man angav vad Irak måste göra för att FN:s sanktioner skall kunna upphävas. Framförallt skulle landet samarbeta med inspektörerna ?i alla avseenden?. Detta innebär att Irak skall ge inspektörer från Unmovic fullständigt tillträde till de platser och områden samt till den utrustning och de installationer som de vill undersöka, utan några som helst förbehåll.
Irak har emellertid aldrig följt denna resolution från säkerhetsrådet - på samma sätt som landet misslyckades med att samarbeta med FN under 1990-talet - man antog nio resolutioner i säkerhetsrådet - utan man vägrade ge FN-inspektörerna tillträde, eller uttryckte oacceptabla villkor för deras verksamhet. Denna kammare har alltid gett klara besked om hur viktigt man anser att det är att FN får till stånd ett bättre övergripande styre på vår drabbade planet, och jag anser inte att man kan undanta Irak från dessa överväganden.
Enligt rapporten från UNSCOM i januari 1999, finns det berättigade misstankar om att Irak håller på att utveckla massförstörelsevapen. Det är inte kommissionären för yttre förbindelser som säger detta, utan UNSCOM. Vid denna tidpunkt finns det inga bevis, även om man bör notera att den irakiska regeringen inte har hjälpt UNSCOM:s inspektörer att samla in material. När jag tänker på detta förhållande, dyker ständigt en fråga upp. Om den irakiska regeringen inte har någonting att dölja, varför ger de då inte FN-inspektörerna tillträde? Det är inte oskäligt att ställa denna fråga.
Jag tror att det är två slutsatser som utmärker sig, vilken åsikt man än företräder i samband med denna argumentation och denna debatt, som kommer att orsaka många passionerade diskussioner under de kommande veckorna och månaderna.
För det första måste vi fortsätta att trycka på för en fullständig irakisk efterlevnad av FN:s resolutioner. Finns det någon i parlamentet som inte håller med om det?

Vi har ett samförstånd. Situationen kanske inte riktigt är verklighet ännu i andra länder, men vi kan åtminstone börja med ett samförstånd om frågan i detta parlament. EU-ordförandeskapets förklaring från den 20 maj bekräftar återigen Europeiska unionens stöd för Förenta nationernas säkerhetsresolution 1284 och obehindrat tillträde för Unmovics inspektörer.
För det andra måste vi inse att ansträngningarna att tvinga Irak att lyda har större chans att lyckas om de stöds av en koalition av berörda parter som är lika bred och effektiv som den som ordnades med stor diplomatisk finkänslighet 1991, och som hjälpte till med att säkra utdrivningen av irakiska styrkor ur Kuwait efter den oprovocerade invasionen av landet. Vi bör också se till att få en så bred internationell koalition som möjligt, för att säkra efterlevnaden av FN:s resolutioner. Jag tycker återigen att detta är ett fullständigt skäligt förslag.
Vi måste alla respektera Förenta nationernas och den internationella rättens auktoritet. Säkerhetsrådet har visat vägen framåt när det gäller att ta itu med detta oerhört svåra problem, och alla nationer bör handla inom ramen för de beslut och resolutioner som kommer från Förenta nationerna.
Till sist: det irakiska folkets lidande - och detta var en fråga som vi verkligen diskuterade ingående på grundval av ledamotens betänkande från maj - har belyst svårigheten att hantera en regim som är lika obarmhärtig som den är hänsynslös. Sedan Gulfkriget 1991 har EG varit den största givaren av humanitärt bistånd till Irak. Vi har bidragit med över 270 miljoner euro. Under de senaste tre åren har vi gett hjälp som uppgår till ungefär 10 miljoner euro årligen. Under 2002 skall vi ge en summa på omkring 13 miljoner euro. Effekterna av vår hjälp minskas emellertid av de begränsningar som drabbar den på grund av åtgärder från Saddam Husseins regerings sida.
Det är därför vi kraftfullt välkomnade säkerhetsrådets resolution 1409, till vilken ministern hänvisade i maj, och genom vilken man införde så kallade ?smarta sanktioner? som hade för avsikt att begränsa Saddam Husseins förmåga att utveckla massförstörelsevapen, samtidigt som man också begränsade hans förmåga att förvärra situationen för sitt eget folk.
Vid sitt sammanträde i Helsingör förra helgen, uppmanade Europas utrikesministrar till ett fullständigt genomförande av FN:s resolutioner och ett villkorslöst återupptagande av inspektionerna, utan några ?om? eller ?men?. Detta är tydligen det bästa sättet att gå vidare.
Jag vill göra ett par personliga kommentarer. Jag hoppas att, eftersom diskussionen om hur vi skall uppnå dessa delade mål fortsätter under de kommande veckorna, det kommer att sprida ljus såväl som att skapa hetta. Vi måste diskutera hur vi bäst kan begränsa produktionen och spridningen av massförstörelsevapen.
Vi måste se hur vi på ett framgångsrikt sätt kan fortsätta den internationella kampanjen mot terrorism på en så bred front som möjligt. Vi måste försöka att få till stånd ett slut på våldet i Mellanöstern, ett återupprättande av fredsprocessen och inrättandet av en palestinsk stat som existerar sida vid sida och i fred och säkerhet gentemot Israel. Danmarks utrikesminister Möller skall försöka att göra det nästa vecka i Mellanöstern, och ta med sig en vägledning till regionen i vilken vi på ett väldigt övertygande sätt redovisar vad Europeiska unionen anser vara vägen till ett återupptagande av fredssamtalen och bort från våldet.
Vi måste förhindra att det skapas en klyfta mellan Europas och Nordamerikas demokratier och den islamiska världen. Vi måste - och detta kanske inte är populärt hos alla som hör dessa kommentarer - uppmuntra utvecklingen av deltagande demokrati, civilsamhället och rättsstatsprincipen i alla länder, däribland dem som utgör Arabvärlden. Vi måste tänka konstruktivt på vad som kan och bör berättiga en intervention av det internationella samfundet i en suverän stats inre angelägenheter. Vi måste på samma sätt tänka konstruktivt på om den globala regelbok som i stort sett har styrt verksamheten i sammanhanget under de senaste 50 åren fortfarande är giltig, eller om det krävs några ändringar, hur den kan förbättras och stärkas.
Det är viktigt att Europas röst hörs i samband med alla dessa frågor som kommer att forma den värld vi skall leva i under de kommande årtiondena.
(Applåder)
Jag har bara en sista tanke: Det är kanske ironiskt att diskussionen om dessa långtgående frågor i början av ett nytt århundrade utlöses av frågan om hur vi bör ta itu med en diktator vars styre exemplifierar mycket av det som var dåligt under förra århundradet. Jag önskar bara att jag var lika säker på vissa av svaren på dessa frågor som många av dem vars röster för närvarande ljuder så högt.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionär Patten, kolleger! Skälet till att vi för denna diskussion, och diskussionen i det internationella samfundet, är Saddam Husseins diktatoriska och brottsliga regim. Roten till det onda ligger i Irak, inte i USA. Saddam Hussein har redan hitintills - vilken såväl rådets ordförande som kommissionären har påpekat - använt massförstörelsevapen mot den egna befolkningen och mot Iraks grannar. Det var han som invaderade Kuwait. Om han får fortsätta att lagra och tillverka massförstörelsevapen, innebär detta ett hot mot Mellanöstern och hela det internationella samfundet. Den som vill förhindra krig, måste hindra Saddam Hussein från att använda biologiska och kemiska vapen samt kärnvapen.
Saddam Hussein kränker folkrätten på ett sätt som är förkastligt. Han skall, utan villkor och utan inskränkningar, låta de FN-sända vapeninspektörerna utföra sina kontroller i Irak. Detta krav ställer Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater. Saddam Hussein måste efterleva FN:s krav. Därför måste vi upprätthålla pressen på den irakiske diktatorn. Han vinner på att vi européer inte kan enas. Därför är det oacceptabelt - jag säger det mycket behärskat - att den tyske förbundskanslern talar om en tysk väg i denna fråga. Sådant stärker Saddam Hussein och försvagar Europas enhet och solidaritet. Det är endast när Europeiska unionen agerar gemensamt som vi har inflytande. Det finns bara en europeisk väg.
USA:s president Bush har lovat de allierade nära konsultationer. Vi uppmanar våra amerikanska vänner att delge sina europeiska allierade all den information som finns tillgänglig. Våld kan rättfärdigas endast om alla andra möjligheter har misslyckats. Monopolet att fatta beslut och agera bör ligga hos FN. Militära medel bör endast användas om alla andra medel har misslyckats. Men även i sådana fall måste följande frågor först besvaras.
För det första: Kommer den antiterrorkoalition, som president George Bush imponerande nog lyckades samla efter attackerna den 11 september, att äga bestånd?
För det andra: Hur ser planerna ut för Mellanöstern efter detta? Jag kan inte nog understryka vad kommissionär Patten sade, nämligen att vi behöver en fredsreglering mellan Israel och Palestina, en palestinsk stat och en israelisk stat som lever i fred med varandra.
För det tredje: Vad blir konsekvenserna? Vilka konsekvenser får ett militärt agerande för våra relationer till den arabiska och islamiska världen, som vi vill leva i partnerskap och, om möjligt, i vänskap med? Eftersom jag just har varit i Saudiarabien, Dubai och Katar, vet jag hur viktigt det är att finna ett svar på den frågan.
Detta är frågor som kräver svar. Här måste vi finna en gemensam ståndpunkt med USA. Även i USA vrider man och vänder på dessa frågor - det är ju inte så att man bara har vice president Cheneys och försvarsminister Rumsfelds ståndpunkter att ta hänsyn till, utan även utrikesminister Colin Powells, förre utrikesminister James Bakers och Brent Skocrofts ståndpunkter, sistnämnde var för övrigt säkerhetsrådgivare åt presidentens far. Därför finns det alls ingen anledning att försöka göra detta till en antiamerikansk debatt, utan detta är en debatt som förs i samma utsträckning i USA som här i Europa. Huvudsaken är att USA och EU till slut kan finna en gemensam ståndpunkt.
Låt mig be, låt mig uppmana våra amerikanska vänner att inte ge efter för unilateralismens frestelse, dvs. att USA inte skall agera på egen hand. Detta rör inte enbart frågan om Irak, utan även frågan om hur man behandlar Internationella brottmålsdomstolen. Jag uppmanar också alla partier och alla regeringar inom Europeiska unionen att inte agera på egen hand, utan att endast handla i enlighet med hur Europeiska unionen agerar. Vidare vill jag uppmana våra amerikanska vänner att, precis som i denna fråga, agera tillsammans med EU även i andra frågor, som t.ex. Kyotoprotokollet.
Jag har en känsla av att våra vänner amerikanerna snarare betrakta sina förbindelser med Europa som något bilateralt med Frankrike, Tyskland, Storbritannien, Italien och övriga stater, i stället för att se Europeiska unionen som en enhet. President Bush höll som bekant ett viktigt tal i Berlin. Man kan hålla med om nästan allt han sade, men inte en enda gång nämns begreppet Europeiska unionen i hans tal. Detta visar vikten av att vi förstärker vår dialog med den amerikanska regeringen!
Det vore mycket positivt om vi inom överskådlig tid kunde inbjuda USA:s president att tala inför Europaparlamentet, för den senaste av USA:s presidenter som talade inför Europaparlamentet var president Reagan, 1986 om jag minns rätt. Detta skulle bidra till att stärka våra förbindelser med USA, med våra amerikanska partner och vänner. Vi behöver en förstärkt dialog med USA. Vi måste på gemensam väg avvärja de hot som Saddam Hussein förorsakar, men framför allt måste vi, dvs. Europa, eller Europeiska unionens stater, agera gemensamt och enhälligt som den enhet Europeiska unionen är. För så länge vi inte är eniga, kommer EU att sakna inflytande! Därför står det allra överst på dagordningen att vi uppträder gemensamt som Europeiska unionen ute i världen.
(Applåder från höger)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr vice ordförande i kommissionen, ledamöter! Herr Haarder, jag tänkte gratulera er till er användning av de spartanska reglerna för europeisk parlamentarisk ordknapphet som företrädare för rådet, men ni har gått för långt. Ni har inte berättat vad som hänt i Helsingör.
Låt mig därför ställa samma fråga till er, som kommissionär Patten har ställt till oss ledamöter. Finns det enighet i rådet? Håller ni med om den version som kommissionens vice ordförande gett om mötet i Helsingör? Dessa frågor är mycket viktiga för denna debatt. Och jag säger det eftersom vi under sommaren upplevt en verbal upptrappning från Förenta staternas president, som i denna så känsliga fråga medför uppenbara risker.
Jag tror att man måste hålla isär två frågor. Den ena är den bedömning vi gör av Saddam Husseins regim i Irak. Ingen kan försvara denna diktatoriska, tyranniska och grymma regim som inte tvekar att använda åtgärder som folkmord mot sin egen befolkning, genom förtryck av såväl individer som kollektivt.
Men vi bör också tänka på en annan sak. Ni har nämnt sanktioner på lång sikt. De ger effekter med motsatt verkan. Vi måste också beakta att européerna lyckats få bukt med nationalismen, som gjort oss så stor skada tidigare. President Mitterrand sade här en gång att nationalismen är kriget. Européerna har lyckats bemästra den, men den arabiska världen lever i en annan kulturell dimension och den nationalistiska bekräftelsen, stoltheten och sammandrabbningar, om så behövs, har en innebörd. Därför bör man ta det president Mubarak säger på stort allvar, dvs. att en ensidig intervention, utan Förenta nationernas stöd, säkerligen skulle leda till förödande effekter i hela Mellanöstern. Därför är vår framryckning för att lösa konflikten mycket betydelsefull och jag anser att det danska ordförandeskapet har kommit med ett viktigt förslag avseende att skapa en palestinsk stat. Det skulle vara bra om ni kunde förklara det för oss. Vi bör ha detta mycket klart för oss så att vi inte får kritik för att tala med dubbla tungor om denna situation.
När det gäller den nuvarande nordamerikanska administrationens filosofi anser jag att sonen bör se mer till vad fadern gjorde för 10 år sedan av en anledning. President Bush (pappan) lyckades nå en mycket bred internationell koalition och han respekterade Förenta nationernas mandat.
Jag kommer inte att ta upp den debatt som pågår i Förenta staterna men det är märkligt, och det har redan nämnts här, att det verkar som om de civila för första gången gör en militärkupp mot militären. De som haft militärt ansvar, även inom detta område, är de som är mest försiktiga när de talar om denna fråga. Jag hoppas verkligen att detta kommer att begränsa sig till att bara vara en upptrappning av ord.
När det gäller vårt förhållande till Förenta staterna anser jag att det vore bra om president Bush kommer, men vi måste tala med kongressen där. Om detta, om internationella brottmålsdomstolen och om respekten för tillämpningen av resolutioner eller avgöranden av Världshandelsorganisationens panel i frågor av så stor betydelse som lagen om exportstöd, Foreign Sales Act. Även om dessa inte hör till dagens ämnen är det viktigt att vi talar med kongressen, som är vår samtalspart i Förenta staterna.
När det gäller Irakfrågan godkänner min grupp - och jag väntar på dess motivering - den ståndpunkt parlamentet röstade fram den 16 maj 2002, fyra dagar innan rådet antog den. Vi anser att man bara kan garantera stabilitet och fred i området, i en region som är så skakad som Mellanöstern, inom ramen för Förenta nationerna.
Jag hoppas att er förklaring om den ståndpunkt ni kommit fram till i Helsingör fortsätter i denna riktning. Vi anser att det är mycket viktigt att upprätthålla biståndet och vi hoppas att Förenta nationerna, under ledning av Kofi Annan, skall klara av att tvinga Irak att respektera sina internationella förpliktelser och att tillåta inspektörerna återvända. Vi anser att det är den bästa vägen för att gå vidare.
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman! Den irakiske diktatorn Saddam Hussein utgör ett verkligt hot. Han har tidigare använt massförstörelsevapen för att förtrycka sitt eget folk och för att försöka dra in Israel i ett mer omfattande krig i Mellanöstern. Det internationella samfundet har ett ansvar att försöka stoppa Iraks utveckling av massförstörelsevapen. Samtidigt är konsekvenserna av ett krig så allvarliga att det, enligt min grupp, bara bör vara en sista utväg.
Att undvika krig innebär inte att man släpper greppet om Saddam Hussein. De som uppmanar Förenta staterna att inte genomföra ett förebyggande angrepp mot Irak är inte undfallande, som Donald Rumsfeld antyder när han jämför George W. Bush med Winston Churchill. Jag menar att denna jämförelse är lika absurd som om Dan Quayle skulle jämföra sig själv med John F. Kennedy. Om jag får citera senator Lloyd Benson skulle jag säga: ?Donald, George W. Bush e ingen Winston Churchill?! Det som historien verkligen lär oss är detta: Churchill fastställde korrekt hotet från nazismen på ett tidigt stadium, men när han agerade gjorde han inte det ensidigt och förebyggande. Han drog en linje i sanden. Han agerade med moralisk auktoritet och internationellt stöd när denna linje hade överskridits. Churchill bombade inte Berlin och försökte att störta nazisterna på grundval av sina misstankar mot Hitler; han agerade i samförstånd med sina allierade när det var tydligt att han hade rätten på sin sida. För ELDR-gruppen handlar dagens fråga om att återigen få in Förenta nationernas vapeninspektörer i Irak, inte om att George W. Bush klarar upp en gammal familjeangelägenhet med Saddam Hussein.
Iraks regering måste följa FN:s resolutioner och ovillkorligen ge vapeninspektörerna tillträde. När de väl kommit in i landet, måste dessa inspektörer få tillstånd att åka vart de vill, när de vill. Bara om Irak vägrar att släppa in inspektörerna, om landet på ett oskäligt sätt hindrar deras arbete eller om inspektörerna hittar bevis för att Irak håller på att utveckla massförstörelsevapen, är det berättigat att det internationella samfundet vidtar ytterligare åtgärder. De europeiska regeringarna måste klargöra sitt stöd för FN-stödda militära åtgärder under dessa förhållanden. Om det blir krig måste det vara det internationella samfundet som agerar tillsammans, inte Förenta staterna på egen hand. Man måste få till stånd en FN-resolution i vilken man anger en tidsfrist för Iraks efterlevnad. Det måste skapas en bred internationell koalition som måste omfatta arabländer, om vi skall kunna övertyga världsopinionen om att vi inte vill ha en sammanstötning mellan olika civilisationer. Uppriktigt sagt, som kommissionären sade, skulle vår uppgift vara mycket enklare om Förenta staterna var lika inriktat på att lösa krisen i Mellanöstern, som det är på att få bort Saddam Hussein.
Vi måste också grundligt tänka igenom hur vi skall kunna återskapa stabiliteten i regionen efter ett militärt angrepp. Den internationella koalitionen, däribland Förenta staterna, måste avsätta resurser till nationsskapande åtgärder. Om vi inte bygger upp dess ekonomi och samhälle, och hjälper till med att utveckla fungerande politiska institutioner, riskerar ett Irak som är förstört av krig att implodera och därmed utgöra en ännu större risk för stabiliteten i regionen.
Vi kan inte skjuta upp diskussionen mycket längre genom att hävda att inga beslut är brådskande. Jag vill säga detta till rådets nuvarande ordförande: Herr Haarder! Det duger inte att säga att Europeiska unionens ståndpunkt är tydlig, samtidigt som man hänvisar till ett uttalande från den 20 maj. Unionens ståndpunkt är helt obegriplig. Om den vore begriplig och tydlig skulle inte ambassadör Burghardt i Washington klaga på hur medlemsstaterna avundsjukt övervakar sitt eget tillträde till den amerikanska förvaltningen, i stället för att handla gemensamt.
Precis som vid FN-toppmötet i Johannesburg, kommer Europeiska unionen bara att få inflytande om den handlar som ett Europas förenta stater. Detta är vår uppgift. Vi måste skapa samförstånd kring hur man skall ta itu med hotet, bevis för att det finns massförstörelsevapen måste offentliggöras och - vilket är det viktigaste - militära angrepp måste ha stöd i den internationella rätten och det internationella samfundets moraliska auktoritet. Världen har inte råd med den instabilitet som skulle bli resultatet av en ensidig och förebyggande militär operation i Irak.
(Applåder)

Brie (GUE/NGL)
Herr talman! Det råder säkert inga tvivel om att regimen i Irak är diktatorisk, att den trampar på mänskliga rättigheter och i det förgångna har fört brottsliga krig mot Iran, Kuwait och den egna befolkningen, och till och med använt kemiska vapen.
Herr Haarder! För mig är det rentav anmärkningsvärt och inte bara en akademisk fråga att ni enbart nämner kriget mot Kuwait. Varför nämner ni inte kriget mot Iran med många, många fler döda? För mig är svaret uppenbart. Kriget mot Iran var ett krig som vid den aktuella tidpunkten passade mycket bra in i västs kalkyler. Det var väst som rustade upp Hussein och beredde vägen för honom till kemiska vapen. Kriget mot Kuwait var ett krig som gick helt på diktatorns egen räkning. När jag säger att detta inte är en akademisk fråga, så är det därför att vi söker problematiska svar i en mycket, mycket komplicerad situation. Om vi vill komma åt roten till krig och aggression måste vi ställa oss frågan: Hur uppstår egentligen sådana situationer?
Det finns ytterligare en synpunkt. Hussein är en motbjudande men numera uppenbart även en militärt försvagad diktator. Vissa av de allierade i kampen mot terrorismen skiljer sig inte nämnvärt från honom. Iran har en tortyrregim som förfogar över kärnvapen och som har en kärnvapenstrategi som inte skiljer sig stort från USA. Detta är slående! Under veckan som gick riktigt fjäskade president Bush för prins Bandar bin Sultar, företrädaren för en av de mest reaktionära regimer som finns på detta klot. Är inte det ett slag mot trovärdigheten för människorättspolitiken och säkerhetspolitiken att skaffa sig sådana allierade?
Därmed föregriper jag min partigrupps slutsats: Den som verkligen vill ha demokrati, mänskliga rättigheter och säkerhet kan inte ropa på krig för att genomföra detta och verkligen inte gömma sig bakom en maktpolitisk falskhet som förvandlar trovärdigheten för de mål man förkunnar till en orimlighet.
Därmed har jag satt fingret på det avgörande problemet, som min partigrupp ser det. Vi motsätter oss detta krig helt och hållet och under alla omständigheter. Dock välkomnar jag, vilka motiven än må vara, att förberedelserna för detta krig har kritiserats mycket, mycket hårt här i kammaren. Det är ytterst viktigt.
När det gäller ståndpunkten från det senaste utrikesministermötet vill jag påpeka att jag visserligen har lärt mig uppskatta er högt här i parlamentet, men det som jag hör er säga här i dag visar att ni är fullständigt fjättrad vid er nuvarande ställning. Det ser jag som otillfredsställande.
Med tanke på riskerna i nuvarande situation menar jag att en gemensam europeisk politik har ett värde i sig på detta område. Jag håller med kollegan Poettering, detta är absolut nödvändigt! Det är bara det att det inte finns någon sådan. Jag tror att vi tvingas notera en djup kris i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i en nyckelsituation som rör de internationella förbindelserna. Men en sådan gemensamhet kan inte bara existera godtyckligt. Jag menar att det krävs alternativ till den kurs USA har slagit in på, till den unilateralism som jag ser som något alltmer riskabelt och dessutom kontraproduktivt för USA:s del. Att opponera sig mot denna unilateralism är därför allt annat än antiamerikanism, som jag ser det.
Vi menar för det första att planerna på detta krig måste förkastas utan förbehåll, och för det andra att omänskliga och politiskt kontraproduktiva embargon, med undantag för vapenexport, måste hävas för att Iraks isolering skall kunna mjukas upp när det gäller den demokratiska utvecklingen. För det tredje: FN:s inspektörer måste tillbaka, dock på grundval av existerande mandat. För det fjärde: Vad vi behöver är multilaterala kooperativa förbindelser och inte unilateralism. För det femte: Vi behöver äntligen en nedrustningspolitik igen. Man kan inte begära att andra skall rusta ned om man själv rustar upp, och samtidigt förvänta sig att spridningen av massförstörelsevapen skall ställas in.
(Applåder)

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Det är dags - det är t.o.m. brådskande - att Patten tar över efter Blair.

Pasqua (UEN).
Herr talman, kära kolleger! Ingen av oss har kommit hit denna morgon för att stödja Saddam Husseins regim, och jag tror inte att det tjänar någonting till att gå närmare in på denna regims skadliga sida.
Jag kommer personligen redan nu att ta till mig två eller tre saker av den debatt som förts denna morgon, och göra ett konstaterande. Jag börjar med konstaterandet: det finns ingen gemensam utrikes- och säkerhetspolitik inom Europeiska unionen, och för tillfället är vårt inflytande litet, om inte obefintligt. De enda som för tillfället i praktiken har möjlighet att ingripa för att försöka att få USA att ta sitt förnuft till fånga, är Europeiska unionens regeringar. Men jag konstaterar, och jag är inte ensam om det, att det för tillfället inte finns någon enighet: jag konstaterar särskilt när det gäller Storbritannien, att detta land systematiskt anpassar sina ståndpunkter till USA:s, vilket på samma gång avsevärt försvagar de initiativ som vi skulle kunna behöva vidta.
För det andra, de saker som jag tar till mig av det som hittills sagts denna morgon. För det första, det som kommissionär Patten sade, nämligen att det är absolut nödvändigt, om vi vill undvika den katastrof som håller på att inträffa, att främja en mycket bred allians, så att ett ingripande från USA:s sida endast kan ske inom ramen för besluten från Förenta nationerna och FN:s säkerhetsråd. Å andra sidan är det ytterst viktigt att försöka att få till stånd en insikt om, och ett beaktande av, de arabiska ländernas ståndpunkt. USA vet inte mycket om de muslimska länderna och om muslimernas reaktioner, och vår kollega Barón Crespo påminde nyss om vad Mubarak har sagt. Om USA beslutar att ensamt ingripa, utanför ramen för FN:s säkerhetsråd och utan att ta hänsyn till den interna situationen i arabländerna, skulle det förvisso leda till en katastrof. President Mubarak har själv sagt att ingen av de arabiska statscheferna i en sådan situation skulle ha möjlighet att hålla tillbaka känsloutbrotten på deras eget territorium, och jag tror att han har rätt. Det är alltså mycket tydligt att vi i Europa är direkt berörda av vad som riskerar att hända.
Jag vill lägga till ytterligare en sak: om ni fortfarande tvivlar på USA:s vilja att ingripa, försök då att titta på CNN så kommer ni att förstå, eftersom det på CNN dagligen sker en systematisk bearbetning av USA:s befolkning. Jag tror att beslutet att ingripa redan är fattat. Det är alltså hög tid att Europeiska unionens regeringar gör något för att få USA att ta sitt förnuft till fånga, för annars kommer vi att gå konsekvenser till mötes som vi inte föreställer oss i dag och som riskerar att bli dramatiska.
(Applåder från höger)

Belder (EDD).
Herr talman! Jag välkomnar denna opportuna debatt om Irak. Jag är nämligen mycket oroad över det potentiella hot som kommer från den nuvarande regimen i det landet. Det här hotet gäller särskilt två oroväckande utvecklingar. För det första har Irak i nästan fyra år bojkottat FN-kontrollen av dess militära medel. Det gäller särskilt för förbjudna massförstörelsevapen. För det andra finns det starka misstankar om att Saddam Husseins regim har intima band med islamistiska terrorgrupper. De misstankarna har funnits ända sedan bombattacken mot World Trade Center i New York år 1993. Sedan den 11 september förra året har de misstankarna blivit desto mer politiskt aktuella.
Under nuvarande förvirring angående Västvärldens hållning gentemot Irak skulle jag vilja ställa några frågor till rådet och dessutom komma med några förslag. Varför fastställer inte EU, med eller utan USA, en tydlig tidsgräns inom vilken Bagdad måste tillåta att FN:s vapeninspektioner återupptas utan förbehåll? Jag vill i det sammanhanget påpeka att sådana önskade inspektioner inte kommer att utesluta risken för biologiska arsenaler. Vapen som är lätta att dölja passar ju som en handske på Saddams samvetslösa hand.
För det andra. Varför ökar inte EU tydligt den politiska pressen på Saddam genom att inleda samtal med den irakiska oppositionen? Det gör ju till och med den ryska federationen, ett land som hittills varit mer än on speaking terms med Irak! Kort sagt, Europeiska unionen: sök aktivt efter ett politiskt alternativ till Saddams ?skrämselrepublik?.
Slutligen uppmanar jag rådet direkt att ta initiativ till djupgående toppförhandlingar med den amerikanska regeringen. Temat skulle vara gemensamma åtgärder mot Iraks fortsatta destabiliserande roll internationellt. Utarbetandet av ett europeiskt fredsförslag för den israelisk-palestinska konflikten rimmar ju inte jämnt med tolererandet av en sponsor av palestinsk terror.

Cappato (NI). -
 Herr talman! Det är säkerligen även vår avsikt att undvika ett krig, att göra allt för att det inte skall bli något krig, men problemet handlar inte enbart om att definiera vår ståndpunkt för eller mot en eventuell väpnad intervention. Problemet är att se vad Europa, vad Europeiska unionen kan göra, inte enbart för att söka undvika en väpnad konflikt, utan även för att söka hejda diktatorn Saddam Husseins massaker på den irakiska befolkningen, för att göra allt som står i vår makt för att hejda vad som med största sannolikhet är en eskalering från Saddam Husseins sida för att framställa massförstörelsevapen, med den konkreta möjligheten, den konkreta risken att dessa vapen kommer till användning.
Detta är en risk som Förenta staterna med Bush-administrationen, har beslutat att ingripa mot: en ståndpunkt som, även om den kan kritiseras, är mycket klar och tydlig. Om det finns några alternativ - och vi måste göra allt för att se till att det kommer att finnas det - så måste de konstrueras med kraft och beslutsamhet. Europa, Europeiska unionen, måste med andra ord vara verktyget och platsen där vi konstruerar alternativ till en väpnad konflikt. De alternativen är internationell rätt, FN och den så kallade multilateralismen. Sådana alternativ måste konstrueras med kraft och får inte vara en ursäkt för att dölja en tvetydig ståndpunkt, för en politik som direkt eller indirekt gynnar Saddam Hussein. Som europeisk union, som en union som har kämpat så mycket för Internationella brottmålsdomstolen och andra instrument för att genomdriva och främja rätt och demokrati, måste vi, förvisso, erinra oss Churchills Europa, men även göra allt för att inte återfalla i Chamberlains Europa.

Talmannen. -
Vi går nu vidare till förfarandet som vi, i brist på en bättre benämning, kallar ?fånga talmannens blick?.
Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Det råder ingen tvekan om att Saddam Hussein är en skurk; han har begått övergrepp mot sitt eget folk och mot det kurdiska folket. Det är ingen tvekan om att vi skulle behöva bli av med ledare som Saddam Hussein, men det är värt att minnas vem som bidragit till hans storhet, det är samma land som nu kommer att stå i frontlinjen för att få honom på fall, nämligen Förenta staterna. Gårdagens vänner är morgondagens fiender. Hur länge skall detta fortsätta? I kampen mot terrorismen har vi nu blivit vänner med mullorna i Iran som ännu i denna dag tillåter stening av kvinnor. Vi är vänner med huset Saud, där demokrati är ett fullständigt okänt begrepp. De är våra vänner i dag, men kommer de att vara våra fiender i morgon?
Vad kommer konsekvensen att bli av ett eventuellt angrepp mot Irak? Jag vet att den amerikanska kongressen har diskuterat detta grundligt, men var finns diskussionen hos oss om konsekvenserna och inte bara om vad vi tycker om Förenta staterna och om Saddam Hussein. Vilka konsekvenser kommer ett eventuellt angrepp mot Irak att få för hela regionen? Det är ett redan i förväg mycket instabilt område vi talar om. En sådan undersökning tycker jag att Europaparlamentet skulle vara med och genomföra.
Dessutom skulle jag vilja fråga om det finns enighet i rådet beträffande förhållningssättet gentemot Irak. Jag vill gärna veta om det danska ordförandeskapet t.ex. håller fast vid sin egen traditionella linje, dvs. att vi inte har några synpunkter förrän vi blir tillfrågade, bortsett från att den danska försvarsministern är av uppfattningen att vi helst bör angripa Irak redan i dag. Står det danska ordförandeskapet för en gemensam hållning i denna fråga? Råder det enighet beträffande förhållningssättet och omfattar det krav på ett FN-mandat, eller krav på klara bevis på Saddam Husseins eventuella deltagande i attacken mot World Trade Center eller samarbete med al-Qaida?

Nicholson (PPE-DE).
Herr talman! För det första välkomnar jag förmiddagens debatt. Den sker vid en lämplig tidpunkt. I stor utsträckning är det problem vi möter i Irak de ouppklarade resterna efter Gulfkriget. Vi måste inse detta innan vi börjar.
Watson hänvisade till den förre presidenten Bush och det faktum att den nuvarande president Bush till viss grad hoppas på att reda upp en del av sin fars misslyckanden.
Sanningen är den, och vi måste möta den, att Saddam Hussein på ett effektivt sätt har gjort det internationella samfundet till åtlöje alltsedan dess. Gång på gång har det gått i hans ledband, och gång på gång har det låtit honom hållas.
Ja, Förenta nationerna har gjort ett genuint arbete, men man har hittills inte rönt några framgångar när det gäller vapeninspektionerna. Jag välkomnar Blairs uttalande i förmiddags, vad det nu än innebär. Han kan utan tvivel inte berätta allt för oss, men kanske kan han kasta litet ljus över situationen.
Massförstörelsevapnen måste förstöras, så att den fria världen kan skyddas. Ja, Saddam Hussein har styrt Irak med järnhand, han är en ond diktator. Vi måste se till att förhålla oss till Irak på ett multilateralt sätt. Det får inte finnas något unilateralt förhållningssätt. Jag anser att det måste bli en bred internationell koalition som stöds av Förenta nationernas resolution. Detta är inte en resolution för inaktivitet, som många amerikaner skulle säga, utan den garanterar ett brett stöd för denna åtgärd och mycket av den har redovisats här denna förmiddag.
Vi måste engagera kongressen, som Barón Crespo sade, men jag måste säga till kammaren att min erfarenhet säger mig att kongressen tänker på valen den 5 november, och är inte särskilt engagerad eller vill engagera sig i diskussioner med Europaparlamentet. Vi i Europeiska unionen måste emellertid spela en central roll i sammanhanget.

van den Berg (PSE).
Herr talman! Vi verkar vara riktigt överens här. Folkpartiet, liberalerna, De Gröna och socialdemokraterna förkastar alla Saddam Husseins regim. Vi kallar det alla för en diktatur. I 23 år har han nu systematiskt i en stalinistisk regim mördat sin egen befolkning och sin egen ledning. Vi förkastar också Förenta staternas unilaterala agerande.
Vi konstaterar också att Europa fortfarande inte i tillräcklig omfattning talar med en enda röst. Vi kräver egentligen av rådet att det nu aktivt deltar i debatten i Förenta staterna eftersom det är tydligt att det finns olika strömningar i USA. Nu kan vi ju utnyttja det engagemang med Förenta staterna som inte är anti-Amerika utan pro-Amerika genom att nu delta i den debatten. Då måste vi dock vara enhälliga, då måste linjen vara tydlig. Inga fribrev för unilateralt agerande, alltså säkerhetsrådet. Press på ett återupptagande av vapeninspektionerna betyder FN:s säkerhetsråd. Det betyder också att man, om man slutligen vill agera och hota med våld, måste ha bevis. Det betyder också att de bevisen måste vara tydliga och offentliga. Det betyder också att man måste vara beredd att samtidigt agera smart. Från De Grönas sida sade Lagendijk ?smarta sanktioner? och det är naturligtvis något mycket påtagligt. Därmed går man hårdare åt Irak och dess ledning och samtidigt hjälper man befolkningen.
Det som kommissionär Patten sade här är mycket viktigt. Det kan få mycket negativa effekter om vi unilateralt fortsätter på det här sättet i Mellanöstern, men vi kan också utnyttja det för att ännu en gång tillsammans med USA söka stöd för ett nytt fredsinitiativ. Rådets åtgärder är viktiga för att slå in på tvåstatslösningens väg. Fred i Mellanöstern nu, via åtgärder avseende Palestina och Israel, är nyckeln. Medaljens baksida, som Mubarak också varnat för, nämligen att vi spårar ur i fel riktning, är också påtaglig. Europa spelar en hävstångsroll. I stället för att låta bli, måste vi nu vidta åtgärder. Det ber jag att ni skall stödja.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Herr talman! I går hade vi en lång debatt i vår partigrupp om situationen i Irak tillsammans med den spanska utrikesministern Ana De Palacio. Det var påfallande hur enhällig vår grupp var och det sätt som Hans-Gert Poettering framförde det på ansluter helt till den debatten. Jag vill betona tre saker igen.
Vi har konstaterat att Saddam Hussein utan tvivel är en av de farligaste personer som existerar i den här tidsåldern med sina kemiska och biologiska vapen, vilka han också verkar kunna och vilja använda. Han gjorde ju det mot sin egen befolkning. Vi har också konstaterat att, om det måste ske ett ingripande - först måste dock ett antal villkor uppfyllas - kan det inte ske utan stöd från Förenta nationerna. Det är verkligen vår grupps enhälliga åsikt. Det tredje - och det är en uppmaning till kommissionären och ministern - är att Europa måste tala med en enda röst och stå enade. Om det är någon fråga där det är nödvändigt så är det väl den här.
Herr talman! Jag har ytterligare några frågor som också ansluter till det som Van den Berg nyss sade. Det verkar väl ändå som att Europa inte förfogar över all den information som amerikanerna har. Jag tror att om man i Europa vill få stöd och bärkraft så är det mycket viktigt att all den informationen finns tillgänglig och att den absolut finns tillgänglig för de politiska organen och parlamenten.
Det andra jag skall ta upp är något oroväckande. Till alla invändningar i den här frågan måste vi också foga Israels situation. Om vi drar hela den arabiska världen över en kam så skulle den en gång kunna vända sig mot Israel på ett alldeles väldigt sätt. Vi måste alltså, och det är väldigt viktigt, också få den arabiska världen på vår sida i den här frågan.
Avslutningsvis: det måste utarbetas en strategi för att skapa ett brett stöd i Europa, eftersom långt ifrån alla medborgare är övertygade om nödvändigheten att ingripa. För den strategin måste det också utarbetas en europeisk plan och jag tror att Patten och ministern bör ha en viktig roll i det.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Herr talman! Vi löper i dag risken att syssla med bagateller och lägga de viktiga sakerna åt sidan. Vilket ögonblick som helst kan det lågintensiva luftförsvaret i södra och norra Irak - som har skötts med avsevärda personliga risker för piloter från Förenta staterna, ursprungligen från Frankrike och även från Förenade kungariket, vilka jag berömmer, eftersom de har räddat oräkneliga liv - trappas upp till avsevärt tyngre militära operationer, som jag tror kommer att få stöd från ett stort antal länder som för närvarande håller tyst om sina ståndpunkter. EU:s röst måste höras. Vi får inte längre stå vid sidan om och vrida händerna och upprepa som en hopplös bön: ?Irak måste följa FN-konventionerna och vapeninspektörerna måste få tillträde?, eftersom ränderna går aldrig ur när det gäller detta land.
Vi har gott om bevis för att det har använts massförstörelsevapen. Jag har personliga bevis för att det har använts sådana vapen: kemisk krigföring mot folket i södra Irak i slutet av 1990-talet. Jag har talat med offren som drabbades av molnen av gul rök, som måste ha varit senapsgas. Vi har direkta bevis för t.ex. förstöringen av miljön, av vattnet, och försämringen av livet i träsken längst ned i söder.
I Johannesburg talar vi om behovet av att miljontals människor får vatten, ändå har vi låtit Saddam Hussein se till så att över en halv miljon irakier blivit utan vatten. Vi har tyst låtit detta ske. Vi har direkta bevis för detta. Vi har flygbevakat södra delen av landet sedan 1994.
När det gäller mänskliga rättigheter och folkmord: som Max van der Stoel sade när han var rapportör om mänskliga rättigheter i Irak för Förenta nationerna: ?Man har utfört folkmord på träskaraber och det irakiska folket?. Vi har bevis för detta; jag har personliga bevis för detta.
När det gäller massförstörelsevapen: Nog är det så att vårt gräl inte precis handlar om massförstörelsevapnens existens - ett ganska stort antal länder har tyvärr sådana vapen - det som räknas är vad man gör med dem. Vi har de fortsatta hoten från Saddam Hussein om att invadera Kuwait och Iran. Jag har sett den minerade gränslinjen och stridsvagnarna strax intill den iranska gränsen. Vi har bevis för detta.
Vad kan vi göra? Vi kan inrätta undersökningskontoret för kränkningar av de mänskliga rättigheterna, som vi rekommenderade i vårt betänkande, som kommissionären hade vänligheten att hänvisa till för en liten stund sedan. Vi hade en full kammare - en 85-procentig majoritet som var för vid omröstningen om detta betänkande. Jag uppmanar kommissionären och ministerrådet att omedelbart inrätta detta kontor.
(Applåder från mitten och höger)

De Rossa (PSE).
Herr talman! På grund av att jag har ont om tid kommer jag att inleda med att säga vad vi måste göra. Först och främst måste vi ta kontakt med Förenta staterna på alla nivåer. Vi måste ha en dialog med amerikanerna på en land till land-, en union till union-, en parti till parti-, en utskott till utskott-basis, och på alla tänkbara nivåer, inte bara i förhållande till Irak, utan i förhållande till den oerhört farliga unilateralistiska filosofin som de för närvarande utvecklar när det gäller så många områden som är av intresse på global nivå.
Vi bör inte ignorera det faktum att försöken att undergräva Internationella brottmålsdomstolen får konsekvenser som är mycket mer långtgående än att bara innebära ett uteslutande av amerikanska styrkor som deltar i internationella konflikter. Det är en direkt utmaning mot Europeiska unionen och en del av Förenta staternas försök att upprätta övermakt i alla världens regioner. Europeiska unionens och dess medlemsstaters enda gensvar på detta och på Förenta staternas försök att skapa en krigspsykologi mot Irak, är att agera tillsammans. Jag vet att det är svårt och att det finns meningsskiljaktigheter mellan medlemsstaterna i frågan, men det finns en mycket större omsorg om framtiden som vi måste tänka på.
Jag blev mycket imponerad av kommissionärens tal, i vilket han fastställde behovet av reformering av den internationella rätten när det gäller hur vi bör, när vi bör och vem som bör intervenera i andra stater. Det är en fråga som tas upp allt oftare, särskilt nu när det kalla kriget är slut och dammet håller på att lägga sig. När det rör våra erfarenheter i samband med Internationella brottmålsdomstolen, är det emellertid inte ännu dags att börja avveckla det befintliga skydd som finns i enlighet med Förenta nationernas stadga.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! De Rossa får gärna tala om amerikansk unilateralism; det kanske vore bättre om vi beskrev det som att Förenta staterna axlar det ansvar som andra ignorerar. Det är verkligen synd att andra länder inte har stött stärkandet av den flygfria zonen över Irak under de senaste åren, vilket man redan har hänvisat till. Ansvaret har axlats av Förenta staterna, av Förenade kungariket och tidigare av Frankrike.
Detta är det slags samarbete mellan de allierade som vi bör se mer av. Jag anser att det finns för mycket spekulation om karaktären hos någon form av angrepp mot Irak, samtidigt som vi egentligen borde koncentrera oss på det hot som Saddam Hussein utgör om han har tillgång till massförstörelsevapen.
Det skulle vara en pliktförsummelse av våra regeringar om de kände till ett hot mot vår säkerhet och valde att inte göra något åt saken. Vi måste vidta effektiva åtgärder mot Irak, och det är mycket viktigt att vi uppvisar en allierad solidaritet. Uppfattningarna är avgörande här, och det skulle vara ödesdigert om Saddam Hussein misstolkade västvärldens, Europeiska unionens och andra allierades syften, och om han tror att han kan skapa splittring bland dessa allierade. Vi måste sända en mycket stark signal till Saddam Hussein att vi är eniga. Detta är en signal om att det råder solidaritet. Om det finns några meningsskiljaktigheter bland de allierade, är det dags att reda ut dessa bakom stängda dörrar och inte i en offentlig diskussion.
Vi måste skicka rätt budskap. Vi började att misstolka Saddam Husseins avsikter tidigt 1990. Vi gjorde nästan ett misstag då. Vi betraktade honom som en rationell man, vi trodde egentligen inte att han skulle invadera Kuwait vid den tidpunkten. Saken är den att han är en irrationell ledare som har kontroll över mycket farliga vapen. Vi måste visa solidaritet och vidta nödvändiga åtgärder för att avlägsna dessa vapen.

Schulz (PSE)
Herr talman, mina damer och herrar! I princip kan det som vi diskuterar reduceras till två olika begrepp. Skall vi avvärja hot av internationell karaktär på grundval av internationell rätt och de instrument som där står till buds? Även om dessa instrument behöver reformeras, som kommissionär Patten säger, existerar de ju och kan praktiseras i sin nuvarande form. I så fall är det, som vi ser det, endast möjligt att genomföra det som låter sig genomföras på grundval av folkrätten inom ramen för FN, även när det gäller att undanröja internationella hot även från stater som Irak - jag behöver inte gå närmare in på hotbilden. Eller skall vi avvärja dessa hot med unilateralismen som förtecken, vilket USA:s regering för tillfället gör? Jag håller med Poettering om att processen inte nödvändigtvis är avslutad ännu, eftersom man ju fortfarande för interna diskussioner, men visst ser president Bush ut att ha majoriteten på sin sida.
Därför måste man fråga sig: Var står Europa? Inte på unilateralismens sida, det står klart eftersom kommissionär Patten frågade: Hur stabiliserar vi den internationella antiterrorkoalitionen? I alla fall inte genom att låta den smulas sönder av USA:s unilaterala förhållningssätt. Detta är i så fall förknippat med mycket stora risker, - Brie lyfte fram detta, vilket man kanske bör påminna Van Orden om -, för de som vi nu bekämpar, nämligen Iraks regering som här utsätts för hård kritik, ja, vilka var det egentligen som försåg dem med den teknologi som gör att de i dag kan utöva sitt masshot? Jo USA, när de båda fortfarande var allierade i kampen mot den islamiska fundamentalismen i Iran, vilket förresten även betyder att Baath-partiet som regerar i Irak inte har sin grund i den islamiska fundamentalismen. Vi vet ju att de muslimska brödraskap som förföljs i Irak får politisk asyl i Europa.
Jag vill bara påminna om denna aspekt för att klargöra hur komplicerad och farlig unilateralismen blir när den praktiseras. Därför, herr Van Orden, är vi européer eniga om att säga Nej till unilateralismen och Ja till att ratificera folkrätten.
(Applåder)

Morillon (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär Patten! Det finns, som ni sagt, en enighet i denna kammare, en vilja att förhindra den kris som Saddam Husseins aktiviteter hotar att utlösa på hela planeten.
Herr Barón Crespo, det finns faktiskt inga som bättre än soldater, här liksom i USA, vet att för att förhindra denna kris, är det aldrig lämpligt att använda våld. Krig kan inte vara lämpligt. Trots teknikens framsteg, förfogar inte människan i dag över sätt att döda alla onda människor genom att trycka på en knapp, om det så bara beror på att det är omöjligt att skilja de goda från de onda.
Under dessa omständigheter, kan krig eller användandet av arméer vara det minst onda alternativet. Det kräver att alla politiska och diplomatiska medel har uttömts för att uppnå det politiska mål som användandet av detta våld kommer att innebära. Därför samtycker vi fullständigt till unionens nuvarande tillvägagångssätt, som upprätthåller trycket på Saddam Hussein för att inspektörerna skall kunna återuppta sitt arbete. Om detta beslut fattas måste det för det andra finnas en chans att dess mål skall kunna uppnås, men vi har tydligt förstått att målet i dag var att störta Saddam Husseins regim.
Två frågor infinner sig: den första rör analysen av hotet. Poettering och Maij-Weggen har betonat att vi under de kommande minuterna otåligt väntar på de saker som den brittiske premiärministern utlovat. Kommissionär Patten sade i sitt anförande att han tvivlade på möjligheten att få tillgång till några som helst bevis. Det är mycket viktigt att vi får tillgång till dessa bevis. För det andra måste vi ha en chans att vinna. I Afghanistan var vi säkra på att det afghanska folket självt var redo att störta talibanregimen. Finns det, herr kommissionär, herr ordförande för rådet, en chans för oss att det irakiska folket kommer att bidra till att störta regimen, till förmån för en militär insats? Det är en verklig fråga.

Lucas (Verts/ALE).
Herr talman! Det har sagts mycket om Saddam Husseins ondsinta och omoraliska beteende, och detta är helt riktigt, men jag vill koncentrera mig på Europeiska unionen och i synnerhet en medlemsstat, min egen, dvs. Förenade kungariket. Blair klargjorde i går att han kommer att stödja Förenta staterna i ett krig mot Irak, utan att invänta undersökningen av andra möjligheter, och utan att försöka få till stånd en ny resolution i FN:s säkerhetsråd. Vid en presskonferens i går stödde han indirekt principen om förebyggande åtgärder mot Irak, och sade att bara ett tillträde för vapeninspektörerna kanske inte är tillräckligt för att förhindra ett krig.
Vi kan inte tillämpa internationell rätt genom att bryta mot internationell rätt. Ett krig mot Irak under dessa förutsättningar skulle vara omoraliskt, olagligt, farligt och felaktigt. Det har sagts mycket om vikten av att EU uppvisar en gemensam front och talar med en enda röst, och jag instämmer i det. I detta fall uppmanar jag kommissionen, rådet och alla övriga regeringschefer i EU att göra allt de kan för att hjälpa oss att tygla den aktuella EU-medlemsstaten, dvs. Förenade kungariket.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! I FN:s resolution 678 och i 1991 års resolution från den amerikanska kongressen grundades avtalet om eldupphör i Gulfkriget på förutsättningen att Irak skulle göra sig av med alla massförstörelsevapen, men i stället utvisades UNSCOM:s inspektörer, anklagade för att vara amerikanska spioner. Saddam Hussein förfogar fortfarande över enorma mängder av biologiska och kemiska vapen, och för tre år sedan försökte han att köpa vapenplutonium från Serbien. Han har förhandlat med Nordkorea om köp av missiler och liknande. Det är därför tydligt att han utgör ett globalt hot mot oljereserver, och - om landet skulle bli en kärnvapenmakt - kan hålla hela världen som gisslan.
Låt oss också vara moraliskt konsekventa. Ingen i denna kammare ville ha FN-resolutioner för att angripa Milosevics Serbien, utan man ansåg att brotten mot de mänskliga rättigheterna var ett tillräckligt skäl. Det måste väl vara så att Saddam Husseins överträdelser av rättigheterna för de kurder som han har gasat, de träskaraber och shiamuslimer som han har torterat och dödat, och de israeler som har dött p.g.a. självmordsbombare, vars familjer han har betalat, är mycket värre än något av Milosevics brott - för att inte nämna de britter och amerikaner som han har svurit att hämnas mot p.g.a. vårt deltagande i Gulfkriget.
Jag är fortfarande skeptisk när det gäller grannstaternas oro för en militär intervention, eftersom vissa fruktar demokrati i Irak och andra att ge kurderna självständighet i norr. Jag välkomnar utrikesminister de Palacios stöd i går för britternas och amerikanernas situation. Jag hoppas också att Kina och Ryssland inte lägger in sitt veto mot en anmodan i FN:s säkerhetsråd för ytterligare resolutioner i detta sammanhang, om Förenta staterna skulle begära detta.
Vi i Väst bör stödja våra amerikanska allierades strävan att slutföra den oavslutade affären när det gäller att befria världen från denna oerhört ondsinta man.

Sakellariou (PSE)
Herr talman, herr rådsordförande! Jag tar mig friheten att göra en personlig anmärkning, eftersom jag har samarbetat så länge med er och verkligen lärt mig uppskatta det öppna och uppriktiga sätt som ni uttalar er på. Jag kan konstatera att de tio meter som ni har närmat er dessa platser har beslagit er med tystnad. Ni har inte berättat för oss vad som hände i Helsingör, i stället upprepar ni vad den spanska ordförandegruppen uppnådde på denna punkt i maj. Så kan man också göra.
Låt mig återgå till kommissionär Pattens två frågor. Jag kan försäkra er, herr Patten, att vi alla är för att FN:s resolutioner respekteras. Men FN är ingen à la carte-inrättning, utan vi måste faktiskt rätta oss efter FN:s stadga, precis som vi måste respektera folkrätten. I FN:s stadga finns de fall upptagna där det är möjligt och tillåtet med militära medel, och även proceduren för detta har slagits fast. Krig i förebyggande syfte eller undanröjandet av otrevliga statsledningar ryms inte inom FN, det måste vi respektera. Den som ändå för ett sådant krig är själv angripare och bryter själv mot folkrätten.
Den andra frågan gäller den breda koalitionen. Även här kan jag försäkra er att detta egentligen bör vara Europeiska unionens enda mål. Men det är inte vi som har brutit den breda koalitionen, snarare är det amerikanernas unilateralism som ställer den i fråga. Nu vill jag fråga er: Hur gör vi för att återupprätta denna enhet, denna breda koalition?
(Applåder)

Malmström (ELDR).
Herr talman! Saddam Hussein är ondskefull. Hans regim är ondskefull. Hans gärningar är ondskefulla. Vi har sett vad han kan göra mot sitt folk, och vi fruktar vad han kan göra mot omvärlden. Han trotsar fullkomligt det internationella samfundet. Precis som kommissionär Patten sade, vore världen en betydligt bättre plats utan Saddam Hussein och med en annan regim i Irak.
Att åstadkomma detta är dock lättare sagt än gjort. Dessutom är det förenat med gigantiska komplikationer och mycket, mycket stora risker. Även Pentagon har betänkligheter för ett eventuellt anfall. Naturligtvis skall vi diplomatiskt och politiskt göra allt vi kan för att få Saddam Hussein att efterleva FN:s resolutioner, att släppa in inspektörerna och för att få en lösning på denna fråga. Naturligtvis måste det finnas bevis som vi alla kan se när det gäller massförstörelsevapen och eventuellt samarbete med al-Qaida. Naturligtvis måste EU hålla ihop, och det måste krävas ett beslut i FN:s säkerhetsråd för ett eventuellt anfall.
Men om vi misslyckas med att finna en politisk och diplomatisk lösning, om Saddam Hussein fortsätter att strunta i samfundet, om vi får bevis, om vi lyckas få ett gemensamt beslut i säkerhetsrådet - vad händer då? Vilka diskussioner har funnits i rådet? Vilken framförhållning finns? Jag tänker inte på den militära planeringen, utan jag undrar vilken beredskap det finns för att stödja de demokratiska krafterna, den irakiska oppositionen, kurderna i norra Irak och för att vårda våra relationer med omvärlden. Jag är helt övertygad om att dessa frågor dryftades i Helsingör, och jag vore därför tacksam om rådsordföranden kunde nämna något om det.

Gollnisch (NI).
Herr talman, kära kolleger! Om engelsmännen och amerikanerna vill kriga mot de regimer som inte respekterar de mänskliga rättigheterna, har de verkligen att göra. Om de vill kriga mot de regimer som inte är demokratiska i Mellanöstern, måste de kriga mot Saudiarabien. Om de vill kriga mot de regimer som inte respekterar Förenta nationernas resolutioner, måste de kriga mot Israel. Om de vill kriga mot de länder som har utrustat sig med massförstörelsevapen, måste de kriga mot Indien, Pakistan, Kina och Nordkorea, som innehar kärnvapen - det är vi säkra på. Om de vill kriga mot de länder som tjänar som bas för terrorister, måste de förgöra London och Hamburg. Det är så det ligger till.
Jag är naturligtvis ironisk, eftersom det är uppenbart att grunden för detta ingrepp på intet sätt är Saddam Husseins regim, som naturligtvis är en auktoritär regim, men en konfessionslös regim som respekterar kristnas och kvinnors rättigheter. Det handlar i realiteten om massförstörelsevapen. Fram till nu har vi inte fått de minsta bevis från ett land som är utarmat, där det inte längre finns glödlampor, där det inte finns stift för skolbarnens pennor, eftersom de är i blyerts, och där till och med ett visst antal FN-observatörer har kritiserat den roll som man ville att de skulle spela.
Jag skall avsluta med en historia: min bror, som är katolsk präst, åkte till Irak för tre år sedan. På plats höll han på att bli dödad av en bomb som man sanningen att säga inte vet om den var amerikansk eller brittisk. Man frågar sig därför med vad internationell rätt ett land, som förvisso har besegrats, och som till följd av detta nederlag i åratal har accepterat besök från FN:s inspektörer, dagligen bombas och fortsätter att lida av blockaden.

Napoletano (PSE). -
Herr talman! Det finns två frågor som den allmänna opinionen i arabländerna, även i de så kallade moderata arabländerna, är mycket känslig för, och det är den palestinska frågan och effekterna av embargot mot Irak.
Det är det internationella samfundet som görs ansvarigt för effekterna av embargot mot Irak, inte diktatorn, och det bör vi ha i åtanke. Jag tror inte att vi, som redan har sagts, skiljer oss åt i omdömet om Saddam Hussein och hans regim. Det upprepade tillkännagivandet av en ensidig amerikansk intervention, och detta är inte något som den internationella pressen har hittat på utan presidenten har själv upprepat det flera gånger, håller dock på att skapa två mycket negativa konsekvenser: å ena sidan, vävs tyrannens intresse och öde på nytt samman med hans folk - såg ni Saddams proklamation i går ?vi kommer att göra motstånd, vi kommer att segra? - å den andra, växer fronten mot interventionen.
Därför anser jag att Europeiska unionen med övertygelse bör följa den internationella rättens väg, Förenta nationernas väg och göra en mycket tydlig koppling mellan frågan om inspektörerna i enlighet med säkerhetsrådets beslut och ett slut på embargot mot befolkningen. Detta skulle göra det möjligt att öppna en dialog med den allmänna opinionen i Irak. I annat fall kommer det att vara mycket svårt att skada Saddam. Dessutom anser jag inte att det är Västerlandets mission att ersätta Saddam med vad som kanske visar sig vara en ayatolla. Vi måste öppna ett demokratiskt område i detta land, liksom i övriga arabländer, och jag är övertygad om att Europa, om det tror på denna ståndpunkt och står enat, kan bidra till det.

Camre (UEN).
Herr talman! En talare från den vänstra sidan av kammaren sade att vi skulle ålägga Förenta staterna att agera i överensstämmelse med Europa. Jag anser att det är naivt att tro att vi kan ålägga Förenta staterna att göra någonting. Förenta staterna agerar inte för att uppnå världsherravälde, utan enbart för att vi är utsatta för ett hot om en utveckling som är värre än krig. Om Europa inte kan bestämma sig så handlar Förenta staterna förhoppningsvis ensamma. Det är som om vi har glömt att Förenta staterna räddade Europa under första världskriget, att Förenta staterna räddade Europa under andra världskriget, och att Förenta staterna räddade oss från kommunismens maktövertagande. Det är naivt att tro att Förenta staterna handlar utan bevis. Förenta staterna skulle inte sätta så mycket på spel om det fanns mindre riskfyllda alternativ. Premiärminister Tony Blair uttryckte det klart och tydligt i går: Vi har bevis.
Den hållning som Tony Blair och Förenade kungariket intagit är vad vi behöver, och jag uppmanar ordförandeskapet att arbeta för att Europeiska unionen enigt skall sluta upp i kampen mot diktaturen. Vi bryter inte mot folkrätten genom att störta en samvetslös diktatur som är ett hot både mot sitt eget folks och mot världens säkerhet, och FN-modellen har ju provats på alla sätt. Vapeninspektörerna jagades ut och vad är då meningen med att föra dem tillbaka? Saddam Hussein har fått alla varningar, men han är uppenbarligen fullständigt oemottaglig för krav från vår sida, och vi gör ingenting annat än att signalera vår egen svaghet. Vår plikt gentemot Europas medborgare är att stå enade med Förenta staterna i denna kamp mot en diktatur som hotar världens säkerhet.

Swoboda (PSE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Dispyten rörande Irakkonflikten och ett eventuellt militärt angrepp är förstås lika mycket en kontrovers om solidariteten och dess karaktär. När vissa personer här i kammaren, närmare bestämt Van Orden och Tannock, talar om solidaritet, då menar de i första hand solidaritet med USA. Jag menar i första hand solidariteten i Europa. Det är därför oroande att Storbritannien, men även Spanien och Italien slår in på vägar som kan tyckas bryta mot denna solidaritet.
Vad som särskilt oroar mig är att USA:s och Europas grundläggande idéer går isär när det gäller den internationella världsordningen. USA sällar sig allt mer till en teori om att internationella överenskommelser och internationella organisationer så att säga bara behöver tillämpas i brist på annat. I första rummet står den nationella suveräniteten och den nationella synen på saker och ting, åtminstone om man frågar stormakterna. Jag menar att USA har en mycket tvivelaktig inställning när de själva tror sig kunna avgöra när de skall stödja en internationell organisation - även om det bara är FN eller Internationella brottmålsdomstolen - eller själva bestämma när de skall agera, eller att de kan genomföra förebyggande attacker och själva definiera riskerna och insatserna utan att rådfråga de internationella myndigheterna.
Och lika tvivelaktigt är det avslutningsvis att den amerikanske presidenten får en bok som sommarläsning där det står: Lita inte på militären, militären är ju så avvaktande, militären ser alltid riskerna med ett nederlag. Här urskiljer vi den verklige politikern, han som misstror militären. När samme författare, Elliot Cohen, menar att vi bombade för lite i Jugoslavien, då räds jag det land som håller sig med sådana rådgivare.
(Applåder)

Garaud (NI).
Herr talman! Jag hade inte tänkt säga något, men när man lyssnar på debatten finns det ett konstaterande som så att säga är helt uppenbart, och det är ovetskapen och maktlösheten.
När det gäller ovetskapen: vi vet inget eller nästan inget om de beslut som USA fattat, om de upplysningar som de förfogar över och vilka deras mål är. Vad vill man göra med Irak, vad kan man göra med Irak? Hur skall man lösa problemet med Iran å ena sidan, och med kurderna å andra sidan? Det har vi ingen aning om.
När det sedan gäller maktlösheten, som beror på den totala splittringen och den fullständiga oenhetligheten i de åsikter som uttryckts här tror jag också att man måste fundera över det faktum att vi inte för en moralisk eller känslomässig debatt, utan en politisk debatt. Men en politisk debatt vilar på två pelare: makt och rätt, under förutsättning att makten måste underställas rätten och att den plats där rätten måste utövas finns, och det är FN.
Jag anser att det verkligen är förhastat, med tanke på den diskussion som just ägt rum, att räkna med att Europeiska unionen skall kunna ha ett mandat i FN, eftersom man frågar sig vilken åsikt EU skulle uttrycka där. Detta sagt finns det medlemmar i Europeiska unionen som har ett mandat i FN och Europeiska unionen skulle kanske kunna fundera över hur vi skall ta oss ur den debatt som för närvarande sysselsätter oss. Det är uppenbart att FN måste engageras, det är uppenbart att de ständiga medlemmar i säkerhetsrådet som tillhör Europeiska unionen måste inta en ståndpunkt. Vilken ståndpunkt bör de inta? Vilket mandat kan vi ge dem, om nu ett mandat vore möjligt i denna situation? Vilken är hur som helst den ståndpunkt som de av Europeiska unionens länder som är medlemmar i FN:s säkerhetsråd skulle ta om säkerhetsrådet engagerades? Detta är den verkliga frågan som samtidigt sätter upp gränserna för denna debatt.

Theorin (PSE).
Herr talman! Nu förbereds det ett krig som kan få förödande konsekvenser för hela världsbefolkningen. För min del är det alldeles klart att land måste byggas med lag, såväl det nationella som det internationella landet, och att alla länder måste följa internationell rätt - även Irak och USA, inte att förglömma. Alla länder måste följa denna rätt och har inte rätt att ta sig rättigheter utanför de lagar som gemensamt har stiftats.
Som svar på Pattens fråga vad vi skall göra nu, tror jag att det är centralare att förstärka samarbetet med den arabiska världen och få den att utöva påtryckningar på Saddam Hussein. Det måste vara en framkomligare väg än att skapa sig fiender i den arabiska världen. Självklart skall vi utan villkor kräva att vapeninspektörerna får komma tillbaka. Vi vill ha fred i Mellanöstern. Vi vill ha en palestinsk stat. Det är en självklarhet.
De sanktioner vi nu har haft gentemot Irak, och som har pågått i tolv år, har medfört stort lidande för det irakiska folket. Enligt FN:s egna siffror har en och en halv miljon människor, varav 600 000 barn, dött som en direkt följd. Dessutom har vi haft ett lågintensivt bombkrig mot landet under flera år. Detta har förstärkt Saddam Husseins brutala och diktatoriska regim i stället för att försvaga den.
Ett sådant krig som nu förbereds kommer naturligtvis att undergräva freden och säkerheten i världen. EU måste därför agera med en röst, med en stark sådan. Upprättandet av en demokratisk regim i Irak måste vara det irakiska folkets angelägenhet och kan inte uppnås med bomber. Folkrätten och FN:s stadga måste respekteras, och EU måste med kraft hävda det internationella samfundets skyldighet att lösa konflikter på fredlig väg. ?Ja? till vapeninspektörer, men ?nej? till kriget mot Irak!

Talmannen. -
Detta avslutar ?fånga talmannens blick?-avsnittet i denna debatt. Jag tackar alla kolleger som har bidragit och ber om ursäkt till alla dem som inte har fått uttala sig, men ?fånga talmannens blick?-förfarandet är av den karaktär att vi inte kan låta alla uttala sig under den tid vi har till vårt förfogande.

Brok (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Jag menar att det fattades kloka beslut på det informella rådsmötet i Helsingör, nämligen att alla medel, inklusive inspektörernas arbete, skall prövas för att undvika krig som problemlösning. Men detta, exempelvis att få in inspektörerna i landet, är också en skyldighet som vilar på Saddam Hussein. Det skall sägas klart och tydligt. Vi kan inte låta honom agera domare. Vi måste se till att få en bred enighet om att Saddam Hussein skall bort. Detta förutsätter dock att vissa synpunkter tas i beaktande. I motsats till kollegan Sakellariou anser jag att preventiva krig är tillåtna. Men de är endast tillåtna om det finns bevis för omedelbar fara och att risken är större om man avstår från att genomföra ett förebyggande krig. Sådana bevis saknas i nuläget, och därmed kan vi inte heller se något berättigande för detta.
Lika lite diskuteras om kriget och ett slut för Saddam Husseins regim skulle leda till förändringar i andra delar av den islamiska världen, med följden att riskerna blir mycket större än om Saddam Hussein sitter kvar vid rodret. Ett sammanbrott för antiterrorkoalitionen och genomförandet av fundamentala regimer i så kallade moderata arabiska länder skulle kunna få mycket negativa konsekvenser, inte minst för Europa. Detta måste tas med i avvägningarna om vi skall lyckas. Hit hör till exempel även vilka omedelbara konsekvenser en militär uppgörelse får för minoriteterna i Irak, med tanke på vad Saddam Hussein i vissa situationer har gjort med kurderna men även med befolkningsgrupper i landets södra delar. Allt detta måste tas med i överläggningarna.
Men för att kunna pressa fram en sådan avvägningsprocess måste Europa ha en gemensam uppfattning. Det är ett villkor. Vare sig Blairs inställning på den ena sidan eller Schröders på den andra underlättar för ett sådant gemensamt ställningstagande. Jag tror att en enhetlig ståndpunkt är den enda möjligheten att avhålla USA från att agera unilateralt. Även inom USA förs det ju diskussioner om detta. Först om USA vet att Europa står enat i frågan, blir det möjligt för oss att driva igenom vissa ståndpunkter.
Sedan den 11 september förra året har vi sett tendenser som man kanske kan förstå, men som är farliga. Efter den 11 september har man tagit upp artikel 5 i Natofördraget till diskussion men inte tillämpat den, eftersom en tillämpning skulle betyda att Europa hade varit delaktigt i den gemensamma strategiska planeringen och beslutet. Därför är det också en principfråga för oss européer huruvida vi är beredda att ställa upp som partner och delta i besluten eller om vi helt enkelt avvaktar en inställelseorder, om det skulle bli dags för krig. Även detta är en väsentlig fråga för de transatlantiska förbindelserna i framtiden.
Parlamentet bör sträva efter att stödja rådet och kommissionen i en gemensam politik, eftersom det är det bästa sättet både att bli kvitt Saddam Hussein och att undvika krig.
(Applåder)

De Keyser (PSE).
Herr talman! Inför minneshögtiden för den 11 september, måste Europa mer än någonsin tala med en enda röst och försvara freden. Europa måste med beslutsamhet åter tala om för världen att kampen mot terrorismen, som Europa förbehållslöst stöder, inte går via krig och att ett krig som tillkännagivits som förebyggande mot Irak tvärtom skulle offra ett folk, sätta Mellanöstern i brand, utan att garantera något som helst resultat. Europa har här en historisk chans att tala med en gemensam röst och att avlägsna sig från den politik med ondskans axel som USA försöker att införa vare sig vi vill eller inte.
I sitt betänkande av den 16 maj 2002 om Irak, begärde Europaparlamentet framför allt att FN skulle spela en mycket viktig roll i eftersträvandet av en regional, politisk och fredlig lösning, och att Europa slutligen skulle inta en gemensam ståndpunkt i frågan. Dessa ord fick knappt någon respons. Europa är än en gång splittrat i fråga om vilken strategi som skall följas. Bagdad tvekar att öppna upp sina dörrar för Unmovics inspektörer, och det irakiska folket fortsätter att sörja offren för ett omänskligt embargo, som inte har lyckats destabilisera Saddam Husseins regim, samtidigt som president Bush för sitt korståg för det goda, medan han ostraffat överträder den internationella rätten.
Vad håller vi på med? Därför kommer jag att tala klarspråk för att ställa de frågor till kommissionen och rådet som alla ställer sig i dag. Vilka garantier kan Europa ge Irak om att Unmovics inspektionsuppdrag utförs opartiskt, att de är tidsbegränsade och att de kommer att leda fram till att de ekonomiska sanktionerna hävs? Med andra ord, att inte dessa uppdrag, liksom före krisen 1998, kommer att infiltreras av amerikanska spioner som ritar upp kartografin för framtida bombningar.
Vilka garantier kan Europa för det andra ge Bagdad om att bevisen för att dess arsenal skrotats, eller för att bekräftelsen av frånvaron av massförstörelsevapen inte omedelbart kommer att medföra ett amerikanskt angrepp om man konstaterat att regimen är avväpnad? För när Europa strävar efter att undvika spridningen av massförstörelsevapen, vet vi att Amerika vill störta regimen. Är det alltså verkligen Europas kallelse att försöka störta regimer? Och det finns andra som vi gärna skulle vilja störta!
För det tredje, hur skulle Europa reagera vid ett eventuellt angrepp mot Irak som inte skulle ske med FN:s stöd? Ett krig mot Irak vore varken rättvist, lämpligt eller effektivt. Det vore inte rättvist, eftersom det, utan grönt ljus från FN, vore en skymf mot den internationella rätten. Det vore inte lämpligt, eftersom, liksom Morillon påminde om, det inte finns några lämpliga krig, för att inte nämna att det vore ett experimenterande krig med nya vapen som skulle drabba den irakiska befolkningen. Det vore inte effektivt, eftersom bomber är ineffektiva när det gäller att bekämpa terrorism, och det är Afghanistan ett bevis för: bin Ladin verkar fortfarande och Saddam Hussein kommer troligen att fortsätta att verka.
Det är därför jag blir förfärad när jag lyssnar till Van Orden, eller när jag i går lyssnade till Blair. Och jag har bara ett budskap, och det är det budskap som greven av Auteroche gav vid slaget i Fontenoy: Mina herrar engelsmän! Om ni vill följa våra amerikanska vänner, så skjut först, men räkna inte med att vi kommer att följa er!

Watson (ELDR).
Herr talman! Jag vet att rådets ordförande, en mycket respekterad före detta kollega i denna kammare, kommer att ta med sig våra åsikter till rådet (allmänna frågor). Det kanske inte finns något samförstånd bland medlemsstaterna, men det finns ett brett samförstånd i denna kammare.
Alltsedan slutet av Gulfkriget har vi tillämpat en uppdämnings- och avskräckande strategi. Om vi skall ändra denna strategi behöver vi övertygande bevis för att våra mål i området skulle uppnås lättare genom militära angrepp. T.o.m. med sådana bevis bör inte militära åtgärder vidtas utan tydliga och realistiska politiska mål och resurser till att finansiera och administrera den nödvändiga återuppbyggnaden.
För att kunna vinna ett krig mot terrorismen i ett land, behöver man ett brett stöd i detta land. För att kunna vinna ett krig mot terror som förs över gränserna, måste vi skapa ett gränsöverskridande stöd. Rådet måste stå enigt, och antingen komma överens om sådana mål, att få till stånd ett sådant engagemang, att skapa ett sådant samförstånd, eller att hålla tillbaka Förenta staternas uttryckta strävanden.
Herr rådsordförande! En opinionsundersökning som gjorts av den tyska Marshallfonden och rådet (utrikesfrågor), visar att två tredjedelar av de europeiska medborgarna stöder att unionen handlar på detta sätt. Vi i denna debatt uppmanar er att ta vara på initiativet.

Manisco (GUE/NGL).
Herr talman! Haarders avkortade tal och Pattens mycket längre uttalande ger oss anledning att bli oroliga, bestörta och upprörda, i synnerhet efter den brittiske premiärministerns krigshetsande i Sedgefield i går. Det är tydligt att det outtalade antagandet av de styrande i Europa - med det anmärkningsvärda undantaget för Tyskland - är att krig nu är en given sak. Det spelar ingen roll att det inte finns några som helst bevis för att Irak förfogar över massförstörelsevapen, eller ens kärnvapen, det spelar ingen roll att Blair återigen har skjutit upp offentliggörandet av sitt eget privata material i frågan. Det råder inget tvivel om att, i likhet med Enrons kreativa bokföring, CIA arbetar med kreativ bevisföring.
När de nu ställs inför en nära förestående katastrof för mänskligheten, är rådet och kommissionen i färd med att inta en felaktig - även om detta var väntat - ståndpunkt. Som den franska tidningen le Figaro uttrycker det, ?ställd inför amerikansk omedgörlighet överträffar Europa återigen sin kompromissbenägenhet?. Kompromissen i detta fall utgörs av Förenta nationernas fikonlöv, ett fikonlöv som i detta specifika fall täcker mycket mer än vad som har täckts av UNSCOM och Unmovic. Obundet, ovillkorligt, inträngande tillträde för Förenta nationernas inspektörer, låt oss säga angloamerikanska inspektörer, till alla platser i Irak - någonting som Rumsfeld själv antar kommer att förkastas omedelbart av den ökände diktatorn i Bagdad. Efter detta finns det bara ett alternativ: krig.
Det som vi har hört i dag från Haarder och kommissionär Patten, bekräftar tyvärr vår tro att det finns en växande klyfta mellan Europas folk och dessa styrande organ, en klyfta som detta krig kommer att vidga med fördärvliga konsekvenser för unionens framtid.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! I slutet på den här debatten har jag några frågor. Enigheten angående fördömandet av diktatorn Saddam Hussein verkar vara enhällig. Glömmer vi då inte att han i vissa muslimers ögon och till och med hos stora massor av dem betraktas som en hjälte? Det är ett stort problem.
För det andra: hur långt sträcker sig vår enighet? Är vi övertygade om att ett återupptagande av vapeninspektionerna för oss närmare de lösningar vi önskar? Anser vi att de måste vara ovillkorliga? Anser vi då att det måste ställas ett ultimatum? Måste detta ultimatum ställas av FN? Och vilka slutsatser skall vi dra om inget hittas eller om just något hittas?
Jag tror att alla dessa scenarion måste undersökas på förhand. Är förekomsten av massförstörelsevapen i Irak ett nödvändigt eller ett tillräckligt skäl till att börja ett krig? Eller vill man då förhandla om en avrustning? Vem skall ge beviset för att massförstörelsevapnen finns? Vissa av våra kolleger säger redan nu: det beviset finns för han hade dem redan tidigare. Å andra sidan har vi hört att ett antal vapen förstördes under det andra Gulfkriget. Är man inom EU ense om de intressen som nu står på spel i Mellanöstern, om instabiliteten i det här området, om den risk som Gulfstaterna löper? Inte för att de är några demokratiska föredömen men vad kommer att hända där? Vad händer om det inte i förväg kommer någon lösning för Israel och Palestina? Är en sådan lösning nu närmare?
Är det Europeiska unionens ambition att endast undvika ett krig mot Irak på kort sikt? Är ambitionen att störta Saddam Hussein? Eller är det snarare vår ambition att skapa fred i Mellanöstern varvid det palestinska problemet är kärnfrågan. Måste vi inte ge uttryck för vår ambition att försvara de mänskliga rättigheterna och demokratin så att partnerskap kan utvecklas i framtiden? Jag tycker alltså att det handlar om en långsiktig lösning.
En fråga: kommer EU att ta ett initiativ till att låta FN återigen spela en framträdande roll i Mellanöstern? Den frågan togs tydligen inte ens upp i Helsingör. Är de två europeiska länderna i säkerhetsrådet, Storbritannien och Frankrike, på samma våglängd? Den frågan besvaras samtidigt som den ställs. Var och en kan se meningsskiljaktigheterna.
Jag har fler sådana frågor men nu har jag ingen tid att ställa dem. Jag vill dock avsluta med en sista fråga. Är det riktigt att Danmark har gett sig själv en månad att hitta en kompromiss som även amerikanerna kan finna sig i när vi konstaterar att det fortfarande finns så många problem bland européerna? Hur många ansluter sig till Schröders ståndpunkt? Vi säger inte alla tillsammans med Schröder ?nej? till ett krig just nu. Vi vill att Europa har för avsikt att söka en slutgiltig och stabil fred i Mellanöstern.

Andrews (UEN).
Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag tjänstgjorde i den amerikanska armén under 1950-talet, så jag har litet erfarenhet av krigets hemskheter. Jag vill också säga att George Orwell skulle ha haft svårigheter med att skapa karaktärer som Rumsfeld, Cheney och Ashcroft.
Det är mycket viktigt att vi frågar oss själva vad vi egentligen menar med massförstörelsevapen. Talar vi om Hiroshima, Nagasaki, Kambodja eller Korea, där jag tjänstgjorde i den amerikanska armén? Exakt hur ser vår definition ut, och vad är de och var finns de?
Ett ensidigt angrepp på Irak skulle vara moralisk galenskap. Irakierna, som uppgår till 22 miljoner, har redan drabbats av ett enormt lidande och enorma förluster. De hotas nu av en fullskalig invasion av en så kallad kristen makt, som skulle resultera i ett oräkneligt antal döda. Det kommer att betraktas som det som det säkerligen kommer att vara: ett korståg från Väst mot islam. Vi har hört att Israel kommer att använda kärnvapen under vissa omständigheter. Trots det har vi inga bevis, som ständigt har upprepats i kammaren denna förmiddag, för att Irak har vapen av den typ som hökarna i den amerikanska regeringen hänvisar till. Förenta staternas försvarsminister, Donald Rumsfeld, hävdar att Irak skyddar al-Qaidaterrorister. Ingen, förutom en fantast, skulle påstå en sådan sak.
Ytterligare en bombning av Irak skulle vara detsamma som massmord. Den amerikanska regeringen talar om att rädda civilisationen - en 200-årig civilisation eller en 5 000-årig civilisation? Man måste verkligen ställa frågan: Vem är det egentligen som den amerikanska regeringen är ute efter att rädda? Den amerikanska regeringen kan stödja sin inhemska vapen- eller oljeindustri, eller den kan ha ett omval av president George Bush i åtanke, à la Margaret Thatcher. Vi kommer förvisso att få se en ökning av den muslimska fundamentalismen och enskilda angrepp på mål i Väst kommer att fortsätta med oförminskad styrka, även med hjälp av legoknektar, om detta krig äger rum.
Jag uppmanar den irakiska regimen att ändra strategi, och släppa in FN-inspektörerna i landet. Slutligen uppmanar jag medierna att rannsaka sitt samvete och fråga: varför nu, varför inte då?

Coûteaux (EDD).
Herr talman! Man kan fråga sig om vi befinner oss i en parlamentskammare, eller om allt vi hör är CNN-propaganda.
Det som sägs om Saddam Hussein kan faktiskt sägas om ett otal statschefer över hela planeten. Vi vet mycket väl, eftersom vi här är företrädare för nationalstaterna, att staterna till sin natur är kalla monster, så kalla att de endast mycket sällan backar inför ett krig, särskilt när maktberäkningarna leder dem till en imperiallogik, vilket i dag är fallet med USA, som över hela världen underblåser krigshärdar med det enkla målet, som för övrigt medgetts, att styra världen. Detta är vansinne, för vi tvivlar inte på att det är imperialistmakten som krigar och inte nationerna. Imperialism är krig.
För att undvika att staterna ger sig in i denna utförsbacke har ett antal regler utarbetats under tidens lopp, vilka under 1900-talet fick namnet gemensam säkerhet. På samma sätt som La Hayes ansträngningar 1905 förstördes på grund av första världskriget, har tyvärr SDN:s ansträngningar förstörts på grund av ?imperialismen? och inte ?nationalismen?, Hitlers imperialistiska socialism och just dessa förebyggande krig, särskilt i Sudeterna. 1948 var man tvungen att börja om från början. Denna uppgift anförtroddes åt grundarna av FN och FN-stadgan, som fortfarande utgör grunden för all internationell ordning.
Förbud mot krig är vår regel. Krig är endast tillåtet i precisa fall, inom ramen för stränga regler som å ena sidan förutsätter säkerhetsrådets stöd, och å andra sidan att de militära ingreppen kontrolleras av en multinationell stab, som själv lyder under säkerhetsrådets auktoritet.
I dag överger vi allt detta. Det handlar om ett övergivande av den internationella rätten i öppen terräng. Detta är en enorm rättslig tillbakagång. Vi för faktiskt diskussioner här för att bestämma om vi skall fördöma en stat vars själva chef överträder den internationella rätten, när Europa helt enkelt borde fördöma den, inte enbart av medlidande - jag säger mycket riktigt medlidande, jag talar som kristen - för ett folk som sedan tio år tillbaka är drabbat av ett verkligt lidande och som vi vänder blicken ifrån, eftersom det får oss att komma ihåg vår egen maktlöshet, men vi måste framför allt tänka på själva det rättsbegrepp som Europa har lånat sitt namn till sedan århundraden tillbaka. Det är detta begrepp som USA håller på att kränka, genom att öppna upp dörrarna för nya grymheter.
Mina damer och herrar! Watson har rätt, rådets ståndpunkt förvånar oss inte eftersom det varken finns någon gemensam utrikes- och säkerhetspolitik eller någon gemensam politik i Europa, liksom talman Pasqua på ett utmärkt sätt nyss sade. Våra ståndpunkter kommer aldrig att vara jämförbara, men Europa måste åtminstone komma ihåg att det lånat sitt namn, precis som Frankrike, till begreppet rätt, och däri ligger dess ära.

Le Pen (NI).
Herr talman, mina damer och herrar! Bush och Blairs regeringar förbereder en allmän militär offensiv mot Irak, ett litet land med nitton miljoner invånare som är FN-medlem, i syfte att störta Saddam Husseins regering, som de, som självutsedda världspoliser, misstänker för att sic, utgöra ?ett hot mot världens säkerhet?. Och detta i strid mot FN-stadgan, den internationella rätten och mer allmänt; människorätten.
Sedan slutet av Gulfkriget har britterna och amerikanerna för övrigt aldrig upphört med sina flygangrepp mot Irak och har genom en blockad, vilket är ett verkligt brott mot mänskligheten, orsakat misär och död bland civilbefolkningarna och enligt FN, mer än en miljon dödsoffer bland barn. Samtidigt som många länder, däribland USA:s allierade, är diktaturer, kan man förvåna sig över att det är Irak, ett muslimskt, konfessionslöst land som är tolerant mot religioner och minoriteter - den vice premiärministern är kristen och tre ministrar i regeringen är kurder - som är deras främsta mål. Man kan också förvåna sig över att dessa västmakter, som är förebilder för demokratiska dygder, gör sig redo att cyniskt kränka freden.
Ni är mot dödsstraff för mördare, men britterna och amerikanerna kommer å sin sida att mörda tusentals irakier och deras barn. Detta förebyggande krig är oacceptabelt, och ni vet mycket väl att dess verkliga orsaker är omoraliska och i praktiken huvudsakligen val- och oljerelaterade.
(Applåder från de grupplösa ledamöterna)

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag skulle vilja tacka för en bra diskussion med många bra synpunkter och många goda råd. Det är en svår fråga vi diskuterar, men samtidigt också en mycket enkel sådan. Det är ytterst medvetet som jag har hållit mig till det som är det avgörande, nämligen att Europeiska unionen vill lägga maximal press på diktator Saddam Hussein för att få honom att följa Förenta nationernas resolution och de villkor han själv har gått med på. Här intar vi ingen svag utan tvärtom en stark position. Allt vad vi säger och gör skall lägga maximal press på Saddam Hussein. En sådan stark och enig internationell press är det enda som kan få honom att reagera. Därför vill jag tacka för alla överväganden som har bidragit till enighet om denna press på diktatorn, och jag ber om förståelse för att jag av samma anledning varken kan eller vill ta ställning till alla eventualiteter.
Jag kan försäkra både Barón Crespo och andra om att det som Patten sade fullständigt överensstämde med det som är Europeiska unionens gemensamma ståndpunkt och som ännu en gång bekräftades i Helsingör under helgen. Det var ett informellt möte och här fattades inga nya beslut, men jag kan avslöja att det fanns stöd för att hållningen skulle vidhållas - och också för att det är viktigt att Förenta staterna företar rådfrågningar på bred front och även rådfrågar arabiska stater. Det rådde enighet om att inspektörerna nu måste ha möjlighet att komma in, och oro beträffande den produktion av massförstörelsevapen som inte bara Förenta staterna utan även UNSCOM hyser välgrundad misstanke om, och som kan utgöra ett dödligt hot mot freden i Mellanöstern och i resten av världen. Europeiska unionen stöder Förenta nationernas ansträngningar. En regim som Saddam Husseins kan endast förväntas leva upp till sina förpliktelser om det finns en stark och enig press från det internationella samfundet.
Jag vill säga till baronessan Nicholson och fru Napoletano att rådet fullt ut delar Europaparlamentets önskan om att alla som har begått krigsförbrytelser, folkmord och brott mot mänskligheten skall ställas till svars för sina handlingar. Det gäller självklart också de som är ansvariga för den irakiska regimens många förbrytelser. Detta är någonting som måste förberedas innan det är för sent. Jag vill i anknytning till detta också säga att jag kan bekräfta det Maes sade om att det danska ordförandeskapet har satt upp en tidsfrist på en månad för en dialog med Förenta staterna om Internationella brottmålsdomstolen. Det var detta det handlade om och det kan jag bekräfta.
Barón Crespo ville gärna få mig att redogöra för Europeiska unionens senaste ansträngningar för att bidra till att lösa konflikten i Mellanöstern. Jag kan inte ge något detaljerat svar på detta, men jag kan liksom Patten upplysa om att min kollega Möller just nu befinner sig i Mellanöstern för att lägga fram ett förslag från Europeiska unionen om en konkret tidsplan, en ?road map?, för upprättandet av en fullvärdig palestinsk stat under juni 2005. Vi hyser tilltro till att det skall finnas ett brett stöd för detta initiativ som kan bidra väsentligt till ytterligare framsteg i den positiva process som kvartetten lyckats sätta i gång och som vi får sätta stort hopp till.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag tror att det förmodligen är så att jag har haft äran, och alltid glädjen, att svara under fler debatter i detta parlament, än någon annan kommissionär under de senaste tre åren - sådant är parlamentets välkomna intresse för utrikesfrågor. Jag anser att detta har varit en av de mest intressanta och viktiga debatterna.
Jag skall inte blanda mig i hur parlamentet sköter sin verksamhet, men om ett av skälen till intresset för debatten och den passion som genomsyrade den har varit den metod som ni har tillämpat i sammanhanget, som jag tror ni kallar ?fånga talmannens blick?, så är jag en av dem som verkligen välkomnar den. Jag tror att det är fler närvarande i kammaren än normalt. Om parlamentet inte har något emot att jag säger det, så anser jag att det har varit ett ganska ovanligt spektakel att folk har väntat på andras tal. Det gläder mig också att en eller två personer har återkommit till kammaren för att lyssna på de avslutande talen, något som är en särskild och ovanlig glädje. Min egen ringa uppfattning, då jag förväntar mig att jag kommer att delta i många fler debatter under de kommande två åren - om inte parlamentet koncentrerar sig bara på inhemska frågor - är att jag tycker att detta är ett oerhört välkommet genombrott.
Jag fick en specifik fråga, och ytterligare en retorisk fråga som jag återkommer till. General Morillon ställde den specifika frågan om vad vi känner till om irakiernas inställning till sin egen regering, vad vi känner till om deras strävanden och ambitioner. Den tråkiga sanningen är att vi inte vet ett förbaskat dugg, eftersom de under alltför lång tid inte har haft möjlighet att uttrycka sina åsikter. Det är förvisso så att uttryckandet av åsikter i Irak har resulterat i att folk har skjutits, torterats och fängslats. Jag ser fram emot den dag då vi vet litet mer om folks åsikter i Irak, men jag är inte säker på att - i fria val - Saddam Hussein skulle få så många röster.
Jag måste nu erkänna en personlig fördom. Jag har aldrig betraktat entusiasm som ett framträdande attribut när man diskuterar utrikespolitik. Jag menar att entusiasm inte alltid går så bra ihop med diskussionen om komplicerade utrikespolitiska frågor, och jag har alltid fördragit utrikesministrar som är beredda till litet eftertanke om vad som först behöver göras, i stället för dem som flänger omkring och försöker att förändra världen. Jag stöder entusiastiskt Talleyrands berömda maxim ?surtout pas trop de zèle? (Absolut inte alltför stor iver). I samband med att jag i somras har läst så många artiklar om Irak och så många tal, har jag ibland önskat att jag trott på sanningen och visdomen i allt som jag har sagt lika intensivt som vissa verkar tro på sanningen och visdomen i allt som de säger.
Jag anser också att vi har fått höra en mängd vissheter som ibland har grundats på förvillelse. Jag känner t.ex. till mycket få personer som seriöst hävdar att Saddam Hussein inte förfogar över massförstörelsevapen.
Som jag sade tidigare, om han inte förfogar över massförstörelsevapen, vad finns det då för problem i samband med insläppandet av inspektörerna? När vi ombeds att definiera massförstörelsevapen, misstänker jag att det är en fråga som med fördel kan ställas till kurderna i Irak, eller till dem som bor i träskområdena i södra Irak - de kan förklara hur kemiska vapen påverkar lungorna. Detta skulle vara mycket bra svar. En del av vissheterna grundas också på undanflykter och, ibland, en bristande vilja att formulera tydliga, konsekventa och försvarbara principer.
Jag vill bara hänvisa till en rad frågor som vi måste ta itu med. De handlar om kärnpunkten i frågan om efterlevandet av Förenta nationernas resolutioner och hela frågan om berättigande av militära åtgärder - en fråga som livligt diskuterades under kampanjen i Kosovo, och en fråga som handlar om kärnpunkten i frågan som vi har diskuterat vid så många tillfällen i denna kammare - den så kallade sammanstötningen mellan civilisationer.
Min första fråga är vad som händer om Irak fortsätter att ignorera befintliga FN-resolutioner. Rycker vi bara på axlarna? För det andra, vad händer om vi går tillbaka till Förenta nationernas säkerhetsråd, får en ny resolution och Saddam Hussein ignorerar denna? Vad gör vi då? Vrider vi bara våra händer? För det tredje, vad händer om vi ger Saddam Hussein ett ultimatum och han ignorerar det? Vad gör vi då? Skriver ett brev till Le Monde, undertecknar en framställning? Man har gjort åtskilliga hänvisningar - alla har inte varit lika berömmande som Alastair Campbell kanske hade önskat - till presskonferensen som Förenade kungariket Storbritannien och Nordirlands premiärminister höll i sin valkrets i går. Ledamot Lagendijk, t.ex., hänvisade till vad han sade.
Låt mig citera en sak som Blair sade i går: FN måste vara ett sätt att ta itu med det - dvs. problemet som orsakas av Irak - inte ett sätt att undvika att ta itu med det. Samtidigt som jag inte står på New Labours lönelista, tycker jag att detta är en ganska bra ståndpunkt, som vi helt enkelt inte kan förbise.
Min fjärde fråga handlar om en sak som Dr Kissinger ofta har påmint oss om. Alltsedan Västfaliska freden och slutet på Trettioåriga kriget, har den internationella rätten, ibland i sig själv ett ganska oklart begrepp, grundats på, bland andra principer, principen om att en stat inte bör blanda sig i en annan stats angelägenheter och absolut inte bör intervenera militärt. Är detta en helt och hållet adekvat princip inom dagens internationella rätt? Vi såg att debatten inleddes för några år sedan, genom Förenta nationernas generalsekreterare Kofi Annan, om huruvida en humanitär intervention ibland var berättigad, t.ex. när en suverän stat kan anklagas för att angripa sitt eget folks intressen och fri- och rättigheter.
Är inblandning i en annans stats angelägenheter berättigad om denna stat förfogar över massförstörelsevapen? Kan man förvandla detta till en godtagbar princip? Har det helt och hållet att göra med sammanhanget? Har det att göra med regimens karaktär? Har det att göra med regimens uttalade syften? Vad man än säger, är det uppenbart att man måste lägga fram en hel del bevis om man argumenterar på detta sätt.
Till sist: När det gäller frågan om att rättfärdiga intervention, har vi ståndpunkten som Dr Kissinger argumenterade mycket kraftfullt för i en aktuell artikel i The New York Times. Han menar att terrorismen utgör en helt ny fråga för nationalstaterna. I dag, menar han, kan en nationalstat drabbas av ett hot från en annan nationalstat som verkar genom icke-statsbundna aktörer. Med andra ord innebär argumentet att intervention kan rättfärdigas då en nationalstat verkar använda terroristorganisationer för att hota en annan nationalstat. Jag antar åtminstone att vi alla skulle anse att en militär intervention i en suverän stat kräver ett tydligt och väl underbyggt rättfärdigande.
Det är dessa frågor som i mångt och mycket kommer att färga diskussionen om utrikes- och säkerhetspolitiken under det kommande årtiondet eller ännu längre. Detta är frågor som vi i Europeiska unionen, inte minst på grund av vår rättssäkerhetstradition eller på grund av andra principer som vi tror på, bör ha klara och otvetydiga åsikter om.
Den sista frågan är: Om den nuvarande regeringen i Irak byts ut som ett resultat av en militär intervention, kommer detta att göra politiken i regionen mer måttlig, eller kommer det att göra politiken i regionen mer extrem?
Vi kan inte förbise någon av dessa frågor. Vi måste hitta våra egna svar på dessa frågor under de kommande veckorna och månaderna.
Jag vill avsluta med denna tanke. Man har gjort många hänvisningar till våra förbindelser med Förenta staterna. Jag hoppas verkligen att vi kan samarbeta med Förenta staterna - Europa och Förenta staterna - under de kommande månaderna, för att ta itu med ett otvivelaktigt hot mot världsfreden och den internationella stabiliteten. När det gäller oss kan amerikanerna ibland tycka att vi har en något egennyttig, nedlåtande ton, när vi säger att Förenta staternas ledarskap bör grundas på ett så brett moraliskt samförstånd som möjligt, samtidigt som vi hänvisar till Trumandoktrinen och Marshallplanen, som hjälpte till med att säkra vår framtid, vårt välstånd och vår frihet i Europa.
Men vi i Europa, om vi avser att dra i vår ände av repet, måste själva ta itu med en eller två ganska svåra frågor. Vi måste undvika önsketänkande och undvika ett förbiseende av de komplicerade frågor som jag har tagit upp under dessa kommentarer i dag. Jag är säker på att detta inte är sista gången vi diskuterar denna fråga. Jag hoppas att vi kan klargöra vårt gensvar på vissa av dessa frågor under de kommande veckorna och månaderna.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Det gäller en ordningsfråga. Jag vill be kommissionär Patten om ursäkt, därför att jag i mitt tal gav honom titeln vice ordförande i kommissionen. Det var en lapsus som berodde på konventet. Jag hoppas inte att kommissionär Patten kände sig förolämpad.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag vill svara på detta mycket hövliga uppträdande. Det gläder mig att tas för vice ordförande Kinnock, och det gläder mig ännu mer att tas för ledamotens spanska kolleger, dvs. herr Solana och fru de Palacio!

Talmannen. -
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt är uttalanden av rådet och kommissionen om läget i Afghanistan.

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag vill först lyckönska Europaparlament när det gäller den debattform som bygger på ett förfarande med ?Fånga talmannens blick?, och som vi nu har provat på. Som förutvarande parlamentsledamot har det varit en pina med alla dessa debatter med fastställda talartider. Det är en lättnad och en härlig upplevelse med verkliga debatter med spontana inlägg, där man i stället för att läsa upp färdiga manuskript kan ge varandra svar direkt.
När det gäller Afghanistan vill jag först påminna om att detta land för ett år sedan var ett land i ruiner med en befolkning som först pinades under en ockupationsmakt och under olika krigsherrar och därefter upplevde en extrem islamistisk revolution som tvingade fram en avmodernisering av samhället och ett införande av medeltida metoder. Till sist blev landet hemvist för fundamentalistiska terrorister.
Det är därför desto mer anmärkningsvärt och glädjande att man i dag - nio månader efter inledandet av Bonnprocessen - kan rapportera om ett land där situationen gradvis normaliseras. Lång väg återstår dock innan man kan tala om ett stabilt Afghanistan. Säkerheten i landet är fortfarande otillräcklig. I juli mördades vicepresident Haji Qadir på öppen gata. Striderna mellan lokala krigsherrar fortsätter och fortfarande sker grova brott mot de mänskliga rättigheterna.
Bonnavtalet, som ingicks i december 2001 mellan afghanska grupperingar under Förenta nationernas ledning, markerade starten på den positiva utveckling vi nu ser i Afghanistan. Bonnavtalet innehåller en process för återinförande av demokrati. Som ett första steg upprättades en tillfällig regering som styrde landet i sex månader tills ett blixtinkallat äldreråd, Loya Jirga, sammanträffade i juni månad och utsåg en övergångsregering under ledning av Karzai som skall styra landet tills man om två år skall hålla val.
Genomförandet av detta Loya Jirga och upprättandet av övergångsregeringen innebar betydelsefulla landvinningar. Loya Jirga-processen samt regionalvalen och distriktsvalen visade att afghanerna i hela landet hade viljan att delta i demokratiseringsprocessen. De afghanska kvinnorna hade en framträdande roll.
Det har tidigare förekommit medlingsförsök i konflikterna i Afghanistan. När nu Bonnprocessen tycks ha haft framgång beror det inte minst på att den bygger på landets traditionella strukturer som utgår ifrån behovet att garantera en bred representation av de olika etniska och religiösa grupperna. Nyckeln till en långsiktig stabilitet i landet är just att garantera minoriteternas beskydd och representation. Afghanskt ägande är ett annat kodord. Även om Förenta nationerna har fungerat som en viktig katalysator i den process som nu utspelar sig, så har man i denna roll givit fullt stöd åt och visat all respekt för afghanskt ägande.
Återupprättandet av en afghansk stat som kan garantera enighet, fred och stabilitet i landet och stå som en garant för respekten för de mänskliga rättigheterna är helt avgörande. Utvecklingen fortskrider långsamt och övergångsregeringen har fortfarande bekymmer med att kontrollera stora delar av landet, där lokala krigsherrar och rånarligor därför har fritt spelrum. Upprättandet av en afghansk armé och poliskår, som har befolkningens förtroende och som agerar med respekt för de mänskliga rättigheterna, intar en central roll när det gäller strävan efter att främja säkerheten. I detta sammanhang har Europeiska unionen uttryckt stor tillfredsställelse över upprättandet av Afghanistans Nationella Försvarsråd. En lika viktig faktor är statens förmåga att åstadkomma utveckling, som t.ex. tillgång till vårdtjänster. Ett stort antal afghanska flyktingar har återvänt och de är i behov av internationellt stöd för att kunna återanpassas.
När det gäller frågan om flyktingars återvändande noterar jag till min stora glädje att enligt UNHCR har situationen i Afghanistan nu förbättrats så pass att majoriteten av afghanerna frivilligt kan återvända utan risk för förföljelse.
Jag är enig med UNHCR om att återvändandet bör åtföljas av relevanta stödåtgärder från det internationella samfundets sida och att varje afghan bör erbjudas ?realistiska repatrieringspaket?.
Sevilla prioriterade i hög grad antagandet av bestämmelser för att påskynda återvändandet till Afghanistan. Det danska ordförandeskapet kommer i samarbete med kommissionen och medlemsstaterna att arbeta för att leva upp till Sevillaförklaringen. Jag hade för övrigt själv ett möte med Ruud Lubbers kort tid dessförinnan.
Det finns fortfarande krafter som försöker att få utvecklingen i Afghanistan ur kurs. Olika etniska grupperingar fortsätter, med stöd från grupper i grannländerna, att hävda att just deras åsikter inte är tillräckligt representerade. Det finns olika krigsherrar som under lång tid vant sig vid ett så stort mått av självbestämmande i de områden de kontrollerar att de därför motsätter sig upprättandet av en centralmakt. Man har också olika synpunkter på hur snabbt och hur långt Afghanistan kan gå i sin utveckling mot en modern islamisk stat med nära kontakt med västvärlden.
Förhoppningen är att etableringen av en demokratisk process skall skapa möjligheter att lösa dessa konflikter genom politiska förhandlingar i stället för genom en återvändo till de krigshandlingar som tidigare visat sig utsiktslösa.
Den relativt positiva utvecklingen beror också på att det internationella samfundet har engagerat sig i Afghanistan. Förenta staterna spelade en avgörande roll genom ?Operation Enduring Freedom? som snabbt avlägsnade talibanregimen. De amerikanskledda styrkorna finns fortfarande kvar i landet för att driva ut de sista al-Qaida-krigarna ur sina hålor. I och runt Kabul bidrar den internationella säkerhetsstyrkan, ISAF, till att garantera stabiliteten så att den tillfälliga regeringen kan fungera.
Europeiska unionen lägger också vikt vid att bidra till att främja stabiliteten i Afghanistan och i regionen. Landet får inte på nytt utvecklas till ett näste för terrorism och narkotikaproduktion. Vi vill bistå det afghanska folket i deras strävan att säkra en fredlig utveckling.
Europeiska unionens medlemsstater bidrar tillsammans med huvuddelen av ISAF-styrkan och är den största internationella biståndsgivaren. Kommissionens och medlemsstaternas gemensamma löfte om bistånd uppgår för år 2002 till mer än 550 miljoner euro.
Nyligen - närmare bestämt den 22 juli - antog rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) slutsatser angående situationen i Afghanistan. Det fastslogs att Europeiska unionen i sin dialog med övergångsregeringen skall utgå ifrån de nyckelprinciper som de afghanska parterna och det internationella samfundet har kommit överens om. Principerna fastställdes i Bonnavtalet, i slutförklaringen från mötet i Tokyo i januari och i Förenta nationernas säkerhetsråds resolution 1419. Principerna omfattar bildandet av en brett sammansatt, multietnisk och representativ regering, där även kvinnorna deltar.
Genom sin särskilda representant, Vendrell, upprätthåller Europeiska unionen en nära politisk dialog med regimen i Kabul och med övriga afghanska parter. Syftet är att bidra till att utvecklingen skall gå i rätt riktning. Man för också en dialog med grannländerna för att försäkra sig om deras medverkan.
Det internationella engagemanget i Afghanistan kommer slutligen att vara beroende av om de afghanska parterna verkligen arbetar för att genomföra de uttalade målen. Europeiska unionen kommer därför att försöka främja en process där Afghanistans övergångsregering i samarbete med det internationella samfundet skall utveckla kontrollerbara kriterier och övervakningssystem för det stora stöd som ges.
Europeiska unionen kommer att styra fördelningen av stödet på så sätt att det stärker centralregeringen och försvagar dem som inte är med i eller är direkt emot Bonnprocessen, samtidigt som man skall garantera att hela befolkningen får del av stödet som en synlig fredsdividend. Den finansiella situationen i Afghanistan präglas av ett allvarligt budgetunderskott och regeringen är snart inte i stånd att betala ut några löner. Direkt budgetstöd är därför också nödvändigt för att man skall kunna garantera politisk stabilitet i Afghanistan.
Det internationella samfundet och Europeiska unionen kan således stärka fredsprocessen. Huruvida de steg i rätt riktning som vi nu kan bevittna i Afghanistan skall kunna omsättas i en verklig långvarig förbättring av situationen kommer till slut att vara beroende av det afghanska folkets egen vilja att stödja den påbörjade processen.

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! Jag är mycket förvånad, eftersom talmanskonferensen - enhälligt - har begärt att rådet och kommissionen i morgonens anförande uttryckligen skall införliva frågan om påstådda krigsbrott i Afghanistan, som FN nyligen erkänt.
Jag är oerhört förvånad över att inte ha hört något om detta, och jag skulle vilja fråga er, herr talman, om ni skulle kunna be Haarder att slutföra sitt anförande i riktningen för talmanskonferensens uttryckliga önskan.

Talmannen. -
Eftersom jag inte var närvarande vid talmanskonferensen, känner jag inte till er diskussion, men Haarder kommer att få möjlighet att svara vid slutet av debatten. Om han då vill ta upp denna fråga får han göra det.

Patten
. (EN) Ministern kan mycket väl, på ordförandeskapets vägnar, vilja säga ett ord om dessa påståenden om avskyvärda brott mot de mänskliga rättigheterna. Jag hade förvisso för avsikt att själv säga något, som jag kan tänka mig inte skiljer sig särskilt mycket från ordförandeskapets kommentarer. Det skulle verkligen vara en orsak till avsevärda diplomatiska farhågor om vi skulle säga helt olika saker om denna fråga. Jag är säker på att vi inte kommer att göra det.
Jag vill tacka parlamentet för detta lämpliga tillfälle att granska läget i Afghanistan. Det har nästan gått ett år sedan händelserna den 11 september snabbt gjorde så att ett land som Europeiska kommissionens kontor för humanitärt bistånd hade benämnt en ?bortglömd kris? i början av detta år, kom i fokus för världens uppmärksamhet.
Alltsedan dess har vi sett en anmärkningsvärd förändring till det bättre: Talibanregimen gick under snabbare än vad vissa hade förväntat sig, vilket resulterade i en ny interimsregering som snart hade etablerat sina meriter världen runt och - vilket är ännu viktigare - lyckats att utveckla ett balanserat förhållande med sina grannstater. I juni i år gavs - av en snabbinkallad Loya Jirga - makten till en tillfällig regering som har mer demokratisk legitimitet än vad någon regering under de senaste två årtiondena har haft. Det är i stort sätt därför som Bonnprocessen är på rätt väg.
Det är emellertid fortfarande en ganska krokig väg som ligger framför oss. Nu när Afghanistan går in i en fas där man har lämnat Loya Jirga bakom sig, behöver man ta itu med en rad viktiga utmaningar.
Den mest akuta handlar om inre säkerhet - eller snarare, för att vara mer precis, bristen på den. Hittills har president Karzai ansett att det har varit oerhört svårt att utvidga centralmaktens auktoritet till regionerna, trots hans egna enastående ansträngningar. Denna utmaning har att göra med svårigheten att förvandla krigsherrar till politiker. Vissa av dem fortsätter att tjäna pengar på narkotikahandel och annan olaglig handel; vissa profiterar på sitt deltagande i ?Operation Enduring Freedom?; andra försöker att öppet utmana president Karzais ledarskap.
I denna flytande miljö är ett långsiktigt internationellt stöd för centralmakten viktigare än någonsin. Detta leder fram till min andra punkt.
Om inte president Karzai lyckas att visa att det förtroende han skapar hos den internationella samfundet i sin tur skapar ekonomisk utveckling och förbättrad säkerhet, kommer han att få det svårt att övertyga sina rivaler om att han är den mest lämpade att leda landet genom denna svåra övergångsperiod. Då läget hårdnar alltmer, behöver han t.o.m. mer stöd från oss. Kommissionen tillämpar därför - tillsammans med andra biståndsgivare - en tvåuddig strategi: Att se till så befolkningen känner av freden så snart som möjligt, samtidigt som vi ser till att det mesta av detta bistånd går genom centralmakten.
I gengäld - och detta är min tredje punkt - insisterar vi absolut på villkorligheten av vårt bistånd. Detta innebär kort och gott att man följer syftet med Bonnprocessen och tillämpar en sund makroekonomisk och finansiell styrning.
Låt mig kort ta upp Bonnavtalet. Utnämningen av den konstitutionella kommissionen skall vara avklarad inom kort. Kommissionens arbete banar väg för de allmänna valen som skall hållas i mitten av 2004. Den måste fatta svåra beslut om den framtida strukturen mellan centrum och landsort, frågan om sekulärt mot muslimskt samhälle, könsfrågor och minoriteternas roll, för att bara nämna några kvistiga frågor. Denna kommission, tillsammans med den rättsliga kommissionen, kommer också att påverka hanteringen av krigsförbrytare, både tidigare och aktuella. Det kommer att ta tid att hitta hållbara lösningar på många av dessa frågor. Det viktiga är emellertid att vi ser att detta land, med vår hjälp, utvecklas mot fred och långsiktig stabilitet.
Frågan om avskyvärda brott mot de mänskliga rättigheterna som tidigare togs upp, är av mycket stor betydelse för det internationella samfundet. Bland andra forum, diskuterades frågan i säkerhetsrådet under ett sammanträde den 28 augusti. FN - gläder det mig att kunna säga - är redo att stödja regeringen i en framtida undersökning. För tillfället är det viktigt att fortsätta att skydda gravplatsen, och skydda möjliga vittnen innan man kan genomföra en aktiv undersökning. Jag bedömer det som att Förenta staternas biståndsdelegation i Afghanistan (United Nations Assistance Mission in Afghanistan) - Unama - bäst kan hantera denna känsliga fråga, samtidigt som man stöder Afghanska kommissionen för mänskliga rättigheter (Afghan Human Rights Commission) att vidta framtida åtgärder. Vi godtar helt och hållet att det kommer att bli nödvändigt att vidta framtida åtgärder, och att vara så öppen som möjligt om processen.
Behovet av en stabil, långsiktig utveckling får inte leda bort våra tankar från den enorma och brådskande humanitära utmaningen. Sedan mars i år har 1,5 miljoner afghaner återvänt till Afghanistan från Pakistan enligt FN:s repatrieringsprogram. Ytterligare 116 000 har återvänt från Iran. Det är ett imponerande antal, men det skapar stora problem för biståndsorganen. Detsamma gäller för det stora antal personer som har fördrivits från sina hem, men som befinner sig inom landets gränser. Det internationella samfundet står nu inför ytterligare krav, både på den humanitära och säkerhetsfronten. Dessa räkningar lades på toppen av de 1,8 miljarder euro som man yrkade för 2002 i Tokyo i januari. I en sådan omgivning är det viktigt att sätta det viktigaste främst, eftersom det är orealistiskt att anta att alla tillkommande önskemål om finansiering kommer att tillgodoses omedelbart.
En sådan fråga är finansieringen för det ökade antalet flyktingar, där vissa internationella organ har hävdat att Europa inte har varit tillräckligt generöst. Jag kan tala för Europeiska kommissionen. Vi har mer än fördubblat det humanitära biståndet till Afghanistan i år - från 25 miljoner euro som initialt öronmärktes i början av året, till 60 miljoner euro för närvarande. Jag tror emellertid att det är ett misstag att bara titta på denna fråga i kvantitativa termer. Den främsta utmaningen är - och det har varit vår linje från första början - att se till så att de som återvänt under sommaren inte blir flyktingar igen under vintern. Våra interventioner är därför noggrant kopplade till återvändarprogrammets övergripande hållbarhet. När det gäller vårt återhämtningsprogram för landsbygden, är migrationsströmmarna ett viktigt kriterium för valet av interventionsområden. Ett annat viktigt urvalskriterium är beroendet av vallmoodling. Tillsammans med några andra biståndsgivare leder kommissionen diskussionen om hur man bäst kan utveckla alternativa inkomstkällor.
Alla dessa frågor leder fram till en oundviklig slutsats: Afghanistan behöver partner som är beredda att stanna i landet under den långa transportsträckan.
Detta är emellertid inte liktydigt med att säga att vi inte kan peka på prestationer som skett tidigare i samband med våra biståndsinitiativ. Låt mig ge er några exempel.
Enligt programmet för bistånd till fördrivna personer finansierar kommissionen driften av 450 primärskolor runt om i Afghanistan. Vi stöder för närvarande över 200 kliniker, tre distriktssjukhus och tre regionsjukhus. Genom våra program för glesbygdens återhämtning och rehabilitering i stadsmiljö, tillhandahåller vi över 3 miljoner arbetsdagar bara i år. Enligt ett avtal med Habitat, är vi i färd med att städa upp i fem städer runt om i landet, vilket innebär att vi förhindrar sjukdomar som t.ex. kolera. Vi samfinansierar en stor minröjningsoperation. Vi bidrar med mer än någon annan biståndsgivare till regeringens driftskostnader (50 miljoner euro från budgeten för Asien och Latinamerika, och 2,5 miljoner euro från mekanismen för akuta ingripanden). Samtidigt som det är mindre synligt finansierar dessa pengar lönerna till nödvändiga statsanställda, däribland sjuksköterskor, läkare, poliser, lärare och tjänstemän.
När det gäller resultatet, är jag glad att kunna säga att Afghanistan visar att reformeringen av förvaltningen av bistånd till tredje land uppvisar resultat, trots att läget har varit så pass komplicerat. Av de 120 miljoner euro som hittills varit tillgängliga för återhämtning och återuppbyggnad, har man redan kontrakterat 100 miljoner euro. Denna siffra inkluderar inte 45 miljoner euro i humanitärt bistånd inom ramen för ECHO-programmet, som redan har anslagits, eller de ytterligare 15 miljoner euro som skall anslås inom ramen för samma program före årets slut. Jag har förstått att parlamentet i oktober kommer att rösta om ett preliminärt förslag till tilläggs- och ändringsbudget för de återstående 70 miljoner euro som man har åtagit sig att anslå för 2002. Meningen är att dessa pengar skall gå till ytterligare stöd till den offentliga förvaltningen, till nödvändiga infrastrukturprojekt och till ett primärvårdspaket. Man har kommit långt i förberedelserna för genomförandet av detta program. Jag kan försäkra parlamentet att dessa medel, när de väl har godkänts, omedelbart kommer att användas.
Vi kommer alltså att ha anslagit nästan 250 miljoner euro till Afghanistan i år - som vi också till stor del kommer att ha använt - ett ordentligt steg framåt när det gäller att verkställa vårt åtagande att använda 1 miljard euro under en period på fem år.
Som kammaren kommer ihåg, har detta åstadkommits från en nästan stillastående start. Det var naturligtvis bara möjligt p.g.a. budgetmyndighetens - dvs. parlamentet och medlemsstaterna - förståelse. Men det har också förverkligats genom det enastående arbete som gjorts på platsen av vår delegation och vår personal vid ECHO. Jag kan inte nog berömma deras villiga engagemang och yrkesmässighet under mycket svåra förhållanden. Det gladde mig verkligen att få träffa dem under mitt besök i maj, och jag ser fram emot att få återvända dit. Vi i kommissionen har goda skäl att vara stolta över dem, som vår grupp i Kabul, som utför ett sådant förstklassigt arbete. Jag vet att de kommer att arbeta lika bra tillsammans med vår nye, erfarne ambassadör Vendrell - som företräder EU - som de gjorde tillsammans med hans företrädare, dvs. ambassadör Klaiber.
Jag är fast besluten att se till att Europeiska kommissionen fortsätter att engagera sig i Afghanistan, även om världens uppmärksamhet riktas mot andra konflikthärdar och rehabilitering efter konflikter. Låt mig återigen tacka Europaparlamentet för sin mycket konstruktiva inställning i samband med hanteringen av kompletterande budgetbehov, och stödet till detta åtagande.
Jag hoppas att parlamentsledamöterna efterhand kommer att få möjlighet att besöka Afghanistan - på samma sätt som de har besökt Balkanområdet under de senaste åren - och se hur det europeiska biståndet ges på ett generöst, effektivt och förnuftigt sätt, just som bör ske på alla platser.
(Applåder)

Talmannen. -
Vi hinner inte slutföra denna debatt före lunch, men vi fortsätter till ungefär 12.20, så att vi kan ta talarna från de politiska grupperna.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman, herr minister Haarder, herr kommissionär Patten! Tack för att ni gett oss tillfälle att i detalj gå igenom situationen i detta ödelagda land, som ni sade för ett år sedan, herr Haarder, i detta glömda land, ni har valt era ord väl herr kommissionär.
Men ingen här har glömt analyserna från dem som för inte så länge sedan ansåg sig vara goda Afghanistankännare, och som lovprisade ett samförstånd med talibanregimen, under föregivande av inrättandet av en realpolitik gjorde dessa talibaner till de enda som kunde trygga en skenfred i detta olyckliga land, som så länge varit splittrat av stamkonflikter - det påminde ni om, herr Haarder. Risken var alltså att landet, efter talibanstyret, åter skulle falla offer för olika krigsherrar.
Därför kan vi inte annat än att glädja oss över att landet, trots dessa förebud, i dag inte plundras och skövlas, och att de resultat som redan uppnåtts när det gäller att återinföra ordning i landet tvärtom är uppmuntrande. Visst är resultaten uppmuntrande, liksom ni sade herr Haarder. Men de är fortfarande långt ifrån tillfredsställande, eftersom kampen mot al-Qaidas och mulla Omars terrorism långt ifrån är slutförd, eftersom säkerheten inom territoriet på grund av detta inte är tryggad, eftersom landets nödvändiga omorganisation genom inrättande av institutioner som garanterar att alla landets etniska grupper företräds, samt respekten för den internationella rätten och för de mänskliga rättigheterna, fortfarande bara har påbörjats, eftersom flyktingarnas omfattande återvändande slutligen endast har förvärrat en humanitär situation som redan är katastrofal på grund av kriget och på grund av den torka som sedan flera år råder.
Jag vill upprepa alla dessa punkter i tur och ordning, om det går bra. Kampen mot al-Qaidas och mulla Omars terrorism är långt ifrån slutförd, eftersom vi inte vet något om deras respektive öde, eftersom man anar att de kunnat finna en fristad i det afghanska territoriets grannområden, inom det område som pashtun-stammarna i Pakistan inte kontrollerar, men eftersom inget heller bevisar, såvitt jag vet, att de inte fortfarande finns någonstans i själva hjärtat av Afghanistan. Territoriets säkerhet är därför inte tryggad.
Kommissionär Patten och Haarder påminde om morden. De insisterade med rätta på de svårigheter som därmed uppstår för våra företrädare på plats, vars uppoffring och mod jag hyllar tillsammans med er herr kommissionär. Detta berättigar kanske den begäran som lagts fram av övergångsregeringen, av president Karzai, till samtliga givarländer, och särskilt Europeiska unionen, om att utvidga befogenheterna för den fredsbevarande styrkan utanför Kabul, och till och med för hela territoriet. Jag anser, tillsammans med vår franske utrikesminister, att det inte är önskvärt. Jag anser inte att det är önskvärt att afghanerna anförtror ansvaret för att trygga ordningen i området till andra. Det är i mina ögon absolut att föredra att man, liksom man börjat göra, påskyndar inrättandet av den nationella armén och de nationella polisstyrkorna för att afghanerna själva, liksom de börjat göra på institutionsnivå, tar ansvaret för säkerheten på sitt territorium.
Jag har talat om den nödvändiga omorganisationen tack vare inrättandet av institutioner som garanterar att samtliga etniska grupper är representerade. Ni vet ju att det i detta hänseende finns ihållande problem med pashtunerna. Jag konstaterar också att vi väntar oss mycket, och med rätta, av det arbete som påbörjats inom utskottet för konstitutionella frågor för att tillåta tillämpningen av den internationella rätten och respekten för de mänskliga rättigheterna inom territoriet. Jag välkomnar här den nyhet som jag fick kännedom om i går, nämligen att en klass där kvinnor tillåts och där eleverna inte bär slöja har startats vid det franska gymnasiet i Kabul.
Jag har till slut tagit upp den humanitära situationen. I detta hänseende, och detta får avsluta mitt anförande, kan vi inte annat än gratulera oss själva till det faktum att Europeiska unionen, vid översynen av tilläggsbudgeten för 2002, har samtyckt till att öka sitt stöd till detta land genom att höja det till en nivå på 250 miljoner euro. Vad vi begär är att det skall finnas större insyn i hur dessa medel används. Därför begärde vi, vid översynen av budgeten, att en avgränsning skall göra det möjligt att urskilja all verksamhet som är avsedd för Afghanistan.

Sakellariou (PSE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! I ett försök att förbereda ett gemensamt resolutionsförslag tog vi i går hänsyn till alla de frågor som ni nu tar upp. Vi lyckades nå en verkligt bred enighet på de punkter vi har nämnt, vilket inte enbart handlar om humanitära frågor och återuppbyggnaden av Afghanistan, utan även om andra politiska frågor. Detta är vad jag vill ta upp, men låt mig förtydliga att situationen för kvinnorna i Afghanistan, som är en mycket speciell fråga, kommer att behandlas av min kollega Gröner.
Vi inleder vårt gemensamma resolutionsförslag med ett tydligt fördömande av terrorismen, ett fördömande som ger uttryck för att Afghanistans svåra förflutna är ett av skälen till att det blev nödvändigt med en intervention. Denna intervention tänker jag inte närmare gå in på. Den genomfördes på mycket bred bas, den hade stöd och var befogad. Vi anser att FN:s roll för närvarande kommer till korta - och därmed kommer vi återigen in på samma debatt som tidigare. FN skall inte enbart besluta om fredsbevarande åtgärder utan även om framtiden för denna intervention. FN måste också definiera målen med ingripandet och vilken tid som krävs och säga ifrån när interventionen är slutförd.
Vi menar att de moraliska skäl vi hade för att ingripa även måste gälla i fråga om hur dessa krigsfångar skall behandlas, vare sig de befinner sig i Afghanistan, eller utanför Afghanistan; i Guantánamo. De som har tagits till fånga skall behandlas i enlighet med vad den internationella rätten och de internationella konventionerna kräver.
Vi menar att det internationella samfundet bär ett tungt ansvar och skall undersöka och slå fast hur det ligger till med de kränkningarna av mänskliga rättigheter i norra Afghanistan som FN har rapporterat om, särskilt i regionen Dasht-e-Leily. Låt mig svara kollegan Wurtz att vi ställer mycket tydliga krav på att FN genomför en undersökning och även drar de skyldiga inför rätta, om man kan hitta dem. Kollega Wurtz, jag beklagar att er partigrupp inte kan underteckna resolutionsförslaget, men rösta för det kan ni.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Herr talman! Jag gratulerar kommissionen och gruppen från kommissionärens kansli, som letts av Fotiadis, och de på platsen, till det fantastiska arbete de utför.
Jag var närvarande vid konferensen om utfästelser i Tokyo, och kände mig stolt över det sätt på vilket Europeiska unionens ledarskap, i samband med återuppbyggande av stater, företräddes av både kommissionen och rådet. Jag gratulerar kommissionären och det dåvarande spanska ordförandeskapet, för det sätt på vilket man skötte ledarskapet för Europeiska unionen på platsen.
Men kommissionens efterföljande arbete har visat att jag har rätt: Bland de internationella gemenskapsblock som hävdar att de kan återuppbygga stater, står Europeiska unionen ensam. Och vi arbetar under svåra och farliga förhållanden.
Det är väldigt svårt att hjälpa ett land som Afghanistan. Det aktuella huvudbudskapet från den afghanska regeringen går ut på att de internationella utfästelser som gjordes i Tokyo inte har uppfyllts, och att regeringen därför inte kan genomföra sin verksamhet.
I lördags i Teheran fick jag möjlighet att samtala med den nya afghanska ambassadören i Iran. Han påpekade just detta. Jag påpekade för honom att om det finns en partner han verkligen kan lita på, så är det Europeiska unionen. Jag rekommenderar de prioriteringar som unionen har angett, som kommissionären har redovisat i dag, eftersom - som jag sade - det inte är en enkel fråga.
Vatten. En ledamot, dvs. Morillon, har redan nämnt den allvarliga torkan. Torka råder i sydvästra Afghanistan - den härrör från den iranska slätten. Man är sysselsatt med 26 större vattenprojekt i Iran, genom vilka man skall försöka att tillhandahålla vatten till den lokala befolkningen. På andra sidan gränsen i Afghanistan har jag inte sett till några vattenprojekt över huvud taget. Ändå är detta den värsta torkan på åtminstone 300 år. Den har drabbat många hundratusentals människor. När det råder torka kan naturligtvis inte jordbrukarna odla alternativa grödor. I sydvästra Afghanistan finns inte särskilt många minor. Man kan odla opiumvallmo under denna torka. Tyvärr är det så att vallmo växer oerhört bra när det råder torka. Fram till dess vi startar vattenprojekt i området i sydvästra landet, kan vi inte klaga så högljutt över att opiumproduktionen inte stoppas. Naturligtvis stoppas den inte. Siffrorna som lämnats av den afghanska regeringen har oavsiktligt varit vilseledande för det internationella samfundet. Vatten bör vara en av de viktigaste prioriteringarna.
När det gäller hälso- och sjukvård, är tillståndet hos befolkningen mycket dåligt. Den förväntade livslängden är 46 år - efter Somalia den kortaste i världen. Alla hälso- och sjukvårdsindikationer visar att tillståndet inom området har varit uruselt under de senaste 23 åren, och att det råder brist på utbildning.
Låt oss insistera på att andra internationella biståndsgivare koncentrerar sig på småskaliga hälsoprojekt för att genomföra Världshälsoorganisationens övergripande plan inom området. Inte stora sjukhus för vilka man inte kan få tillräckligt med personal eller resurser, utan mer massvaccinering, fler primärvårdskliniker, fler mobila sjukvårdskliniker. Låt oss påverka andra biståndsgivare att koncentrera sig på dessa områden.
Sedan har vi, naturligtvis, kvinnors rättigheter. Jag måste berätta för er att kvinnors rättigheter har försämrats, inte förbättrats. Så sent som i förra veckan, t.ex., antog regeringen en lag enligt vilken kvinnors musik inte får sändas i radio.
Det är alltså inte lätt. Jag gratulerar kommissionen och uppmanar den att tillämpa samma metoder som vår grupp i Bryssel och på platsen. Vi gör ett alldeles fantastiskt arbete; jag är rädd att andra inte på långa vägar är lika framgångsrika.
(Applåder)

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman, herr företrädare för rådet, herr kommissionär! När min grupp den 12 juni 2002 bjöd in regissören Jamie Doran för att visa sin film i Europaparlamentet, så var det med tre syften. För det första, att i största möjliga mån se till att den skakande sannolikheten för de påstådda krigsbrott som förts fram av de personer som intervjuades av den brittiske journalisten i Afghanistan erkändes. Vidare ville vi i den mån det var möjligt stödja idén att, under ledning av FN, sända en undersökningskommitté till den berörda regionen i syfte att fastställa sanningshalten i uppgifterna, och därigenom göra det möjligt att arrestera, söka upp och ställa inför rätta de som eventuellt gjort sig skyldiga till sådana grymheter, vilka de än må vara. Vi ville slutligen, vid detta tillfälle, med beslutsamhet åter bekräfta kravet på respekt under alla omständigheter för den internationella rätten och de internationella konventionerna, däribland i kampen mot terrorismen.
Den gemensamma resolution som kommer att läggas fram för oss i morgon svarar uttryckligen mot dessa tre önskemål, och det rör sig om ett ovanligt uppmuntrande resultat. Även om det, för att man skulle uppnå dessa mål, krävdes att en stor amerikansk tidskrift skulle bekräfta våra uppgifter, och att USA:s utrikesdepartement, FN och i avsaknad av rådet, vissa europeiska ledare av bara farten i sin tur övergav sina invändningar. Nu handlar det om att slutföra denna strategi, och enligt min grupp för övrigt, att dra ett antal strategiska lärdomar av detta inför framtiden.
För min del hyser jag inget tvivel när det gäller kravet på en konsekvent kamp mot terrorismen, och jag har aldrig hyst ett uns sympati för talibanregimen. Man måste dock konstatera att USA:s och västvärldens militära operationer i Afghanistan, liksom det godtyckliga kvarhållandet av förmodade islamister i Guantanamo, eller också upprättandet av allt längre listor över misstänkta organisationer ingalunda har gjort det möjligt att rasera det kriminella nätverket al-Qaida. Detta konstaterande följer i någon mån på den rapport som den uppföljningsgrupp som FN inrättat för kampen mot terrorismen i dag har översänt till säkerhetsrådet. De åtgärder som nämns i rapporten har däremot fått omänskliga konsekvenser som ofta traumatiserat befolkningen, de har utan tvekan stärkt de mest radikala traditionalistiska strömmarna och de har slutligen höjt osäkerheten på hela planeten. Därför uttrycker min grupp sin djupa oenighet med de stycken i resolutionen som syftar till att berättiga krig som ett sätt att bekämpa terrorismen. Om dessa stycken antas, skulle många av oss tyvärr inte kunna stödja denna text.
Man bör veta att krigsfrågan åter har blivit en viktig fråga i merparten av våra länder. I motsats till de trollkarlens lärlingar som nyligen har underhållit islamistnätverk för att destabilisera sina motståndare för stunden, kräver vi för vår del en ansvarsfull och varaktig hantering av säkerhetsinsatserna; jag tänker särskilt på förstärkandet av det civila konfliktförebyggandet och, i förekommande fall, på den civila krishanteringen. Al-Qaidas varaktiga verksamhet i minst fyrtio länder, enligt den redan nämnda FN-rapporten, påminner oss för övrigt om att terroristnätverken öser sina resurser ur den internationella finansmarknadens grumliga vatten. När kommer vi slutligen att delta i antagandet av drastiska åtgärder för att sanera och öka insynen i de internationella finanskretsar där spekulativt eller låt oss säga traditionellt kapital i dag umgås med, eller åtminstone möter, de svarta pengarna från organiserad brottslighet? Detta är också det pris man får betala för terroristbekämpningens verkliga effektivitet. Det är uppenbarligen absolut nödvändigt, herr talman, att det internationella stöd som utlovades till Afghanistan vid Tokyokonferensen, liksom många kolleger har sagt, omedelbart beviljas landet utan dröjsmål för att se till att denna härjade befolkning, dessa män - och framför allt dessa kvinnor - äntligen åter kan börja leva som människor.

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Låt rådande läge i Afghanistan vara en god läxa. En god läxa för Förenta staterna och för Europa om vad som händer om man gör ett militärt ingripande i ett land. Först vill jag anknyta till bidraget från Wurtz och de antydningar som han tagit upp och som jag själv också tycker är starka i artikeln i Newsweek och i den film som han och hans kolleger visade förra gången, om att hundratals och kanske till och med fler talibaner omkommit under diskutabla omständigheter.
Jag tar inte upp det här för att på något vis sätta åt amerikanerna för något som de kanske inte alls är inblandade i. Jag tar upp det för att det enligt min åsikt är väldigt viktigt att äntligen efter tjugo års inbördeskrig sätta en gräns för laglösheten. Det betyder att allvarliga undersökningar måste göras angående det här fallet och andra, tyvärr liknande, fall. Det är en uppgift för Förenta nationerna, det är vi överens om. Problemet är bara att Förenta nationernas speciella representant, Brahimi, redan har låtit förstå att Förenta nationerna inte har möjlighet att utföra den undersökningen eftersom de inte kan garantera till exempel vittnens och utredares säkerhet. Min mycket konkreta fråga till kommissionen och rådet är om de vill göra allt för att göra det möjligt för Förenta nationerna att utreda det här fallet och andra liknande fall och ge vittnen och utredare ett tillräckligt gott skydd.
Det andra jag skulle vilja ta upp handlar om det jag också nyss sade i debatten om Irak. Regeringsbyte, det ryktbara regime change, är inte meningsfullt förrän det finns ett grundstöd för det i landet självt. Militärt sett fanns det stödet i Afghanistan, nämligen den Norra alliansen. Om ett regeringsbyte skulle vara beroende av ett uppbyggande av det civila samhället eller av förekomsten av icke-statliga organisationer, så skulle det vara mycket, mycket svårt. De förekom nästan inte längre i Afghanistan och Europeiska unionen gör sitt bästa - vilket är mycket lovvärt - för att just nu bygga upp dessa igen. Jag är dock mycket oroad, herr talman, över det sätt på vilket det sker, och över det motstånd man stöter på. Det finns stora grupper i det afghanska samhället som motsätter sig det som vi kallar västerländska värderingar, i mina ögon grundläggande demokratiska värderingar. Baronessan Nicholson har redan tagit upp det. Det tycker jag är ett bakslag när det handlar om kvinnans roll. Det var bra att det fanns många kvinnor i Loya Jirga. Nu tyder flera olika signaler på att kvinnans roll tvingas tillbaka igen. Jag tror att det är en signal om att nation building, uppbyggandet av en nation, inte är något som sker över en natt. Det säger jag även till amerikanerna: nation building sker inte över en natt utan genom ett långsiktigt åtagande att bygga upp ett demokratiskt samhälle.
Det sista jag har att säga tycker jag politiskt sett är den viktigaste punkten och jag skulle särskilt vilja be om rådets uppmärksamhet för det här. Det är utvidgningen av ISAF:s mandat, de fredsbevarande styrkorna som nu befinner sig i Kabul. Vi i parlamentet och även i de flesta medlemsstater har nu i flera månader yrkat på att det mandatet skall utvidgas till att även gälla utanför Kabul eftersom kaoset tilltar där. Nu verkar Förenta staterna kunna tillåta det men de kommer inte att skicka en enda soldat. Det kommer att bli Europeiska unionens, EU:s medlemsstaters, uppgift att ge utvidgningen av ISAF:s mandat innehåll genom att skicka fler soldater till Afghanistan. Min fråga till Haarder är: är rådet villigt att skicka fler soldater till Afghanistan för att bekämpa kaoset och bevara freden även utanför Kabul?
Avslutningsvis, herr talman, så är den läxa jag lärt mig av den här situationen att vi måste tänka efter två gånger och kanske mer innan vi gör ett militärt ingripande. När vi verkligen kommit så långt måste vi dock göra det bra och fortsätta så länge det behövs.

Muscardini (UEN). -
Herr talman! Talibanernas grymma regim har besegrats i kriget, men Afghanistan saknar fortfarande socialt och politiskt lugn och ekonomisk stabilitet, samtidigt som många problem förknippade med respekten för individens rättigheter kvarstår. Den nya regeringen står inför stora svårigheter och vårt bistånd kan inte vara av enbart ekonomisk karaktär. Över en och en halv miljon flyktingar har återvänt från de platser där de tog sin tillflykt under de många krigen och de händelser som har plågat deras land under de senaste decennierna, men de har varken hus eller arbete och de är hela tiden utsatta för faror på grund av den bristande säkerheten på lokal nivå. För att förbättra säkerheten samarbetar instruktörer från USA:s specialstyrkor med Karzais regering för att organisera en nationell armé i Afghanistan, men det saknas å ena sidan vapen till soldaterna i den nya armén medan det å den andra lär finnas 750 000 beväpnade muhajedin som tillhör olika etniska grupper. Allt detta innebär ytterligare svårigheter och ställer krav på särskild politisk och diplomatisk medling mellan den nationella regeringen och de som brukar kallas krigsherrar.
Kvinnornas situation har inte förbättrats. Den enda kvinnliga ministern i den nya regeringen har tvingats avgå sedan hon utsatts för dödshot för att hon uttalat sig mot sharia. De attentat som ägt rum under den senaste tiden, upptäckten av ett kemiskt laboratorium för framställning av sprängmedel och dödliga ämnen utgör tillsammans med den fortsatta existensen av en zon mellan Afghanistan och Pakistan där stammarna har inflytande, ytterligare tecken på en farlig situation.
Den afghanska regeringen går försiktigt fram för att skapa förutsättningar för en återgång till ordningen och respekten för individens rättigheter i kamp mot de fraktioner som har gjort terrorismen och islamismen till sin religion. Men även det internationella samfundet måste fortsätta att ta sitt ansvar för att, genom tekniskt och humanitärt samarbete, ge Afghanistan det ekonomiska och strukturella stöd som krävs för att det skall vara möjligt att besegra knarkodlingarna och genom ett tydligare åtagande mot sharia och diskrimineringen av kvinnorna.
Europeiska unionen har ett särskilt ansvar: under alltför lång tid var våra demokratier döva inför ropen på hjälp från det afghanska folket, som led under talibanregimen och det kulturella och fysiska våld med vilket den genomdrev sin diktatur. Detta särskilda och nya åtagande kommer även att vara en hyllning, om än postum, till kommendant Massoud, som just i Strasbourg, den 5 april 2001, bad Europa om hjälp. Ett Europa som då tyvärr var okänsligt inför de olyckor som hemsökte ett land som förtrycktes av talibanernas fundamentalism och som al-Qaida gjort till en vagga för den internationella terrorismen. Om några dagar är det årsdagen av mordet på Massoud, som mördades bara några timmar före tragedin den 11 september. Vi är övertygade om att de män och kvinnor som tror på friheten och demokratin även i Afghanistan skall ta upp Massouds budskap och att de skall arbeta tillsammans för att besegra integralisternas våld och ge sitt folk fred.
(Applåder)

Coûteaux (EDD).
Herr talman! Det är i praktiken svårt att tala i detta avskilda rum som knappast liknar ett seriöst parlament. Det man kan säga om situationen i Afghanistan spär bara på det som vi nyss sade om Irak. I båda fallen bevittnar vi ett angrepp från en imperialistmakt som använder sig av alla möjliga förevändningar för att påföra ett folk, och låt oss inte tvivla på det, utöver detta folk hela världen, sina uppvisningar i militär styrka.
Förevändningen för Afghanistan är inte seriös. Man förstör inte ett helt land för att en terrorist gömmer sig där. Liksom min kollega Gollnisch just sade måste man bomba London till dess att den brittiska regeringen utlämnar Rachid Ramda till Frankrike, vilken samordnade flera terroristattentat i Paris tunnelbana 1995. Detta säger jag med ironi, men min kollega Gollnisch påminde oss endast om den enkla logiken.
För mina damer och herrar, imperialistmakten och dess propaganda är så cementerade i våra sinnen att vi håller på att förbise den enklaste logik, och till och med det enklaste sunda förnuft. Vem är det egentligen som överträder rätten, och som jag nyss sade om Irak, FN-stadgan, som gör oss alla delaktiga i det krig som den själv beslutade om i Kosovo i går, i Afghanistan i dag och i Irak dagligen, om inte imperialistmakten? Vem gör sig skyldig till krigsbrott, vilket jag liksom Wurtz gärna skulle vilja att Haarder talar med oss om i eftermiddag, om inte Washington? Och vem, om inte Washington, använder massförstörelsevapen i Kosovo, i Afghanistan och i Irak, vilket missbildningar hos oerhört många barn som är födda i dessa länder bevisar, liksom också tillståndet för många amerikanska soldater? För det amerikanska folket är självt offer för imperialistmaktens angrepp.
Låt oss öppna våra ögon, mina damer och herrar. Den store krigsherren i dag är inte Saddam Hussein, det är Bush. Hitler i dag, det är inte de avlägsna Haschachinernas anhängare, det är Bush och den föraktliga militaristiska handfull människor som har för avsikt att styra världen. De bör veta att om de inte finner det fattiga Europa som i dag är så splittrat framför sig, och som för övrigt blir alltmer splittrat, så kommer de åtminstone att finna nationernas frihetsröst på sin väg, och framför allt Frankrikes.

Bonino (NI).
Herr talman, kära kolleger, herr kommissionär! Visst är det sant att situationen i Afghanistan har gjort påtagliga framsteg, och den som har haft möjlighet att besöka landet nyligen har kunnat inse att det trots de enorma problemen finns hopp och liv. Men ni har också sagt, herr kommissionär, att problemet i landet är bristen på säkerhet och att den sittande regeringen, Karzai-regeringen, har litet makt utanför Kabul. Därför anser jag, till skillnad från min kollega Morillon och säkerhetsrådets beslut, att man gjorde fel i att inte positivt besvara Brahimis och Karzais begäran om att stärka den internationella styrkans närvaro, att tillfälligt utöka den och att utvidga dess territoriella befogenheter.
Jag anser personligen att man kanske har vunnit kriget, men att man riskerar att förlora freden. I dag är 4 800 soldater ur den internationella fredsbevarande styrkan blockerade i Kabul. Det är sant, herr Morillon, att det vore bäst om afghanerna själva tog ansvaret för säkerheten i deras land. Men att inrätta en armé och en poliskår tar tid, och i väntan på det håller stamcheferna på att omorganisera sig, liksom vi har sett med de senaste veckornas attentat.
Det är därför jag säger att återuppbyggnad är bra. Jag anser att kommissionen och vår personal utför mirakel på platsen, men jag hoppas verkligen, herr kommissionär, herr talman, att nästa gång som Brahimi och Karzai ber oss att stärka den fredsbevarande styrkan, kommer vi kanske äntligen att ha modet att säga ja. Det finns 7 800 amerikanska soldater på plats för att bekämpa terrorismen och 4 800 soldater för att bevara freden. Jag tror att man gjort fel. Det hade varit mycket klokare och kanske mer användbart om man hade haft modet att göra lika stora investeringar för freden och säkerheten som för kampen mot terrorismen.
(Applåder)

Talmannen. -
Vi kommer nu att genomföra omröstningen, och avbryter därför debatten. Debatten återupptas i eftermiddag kl. 15.00.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Jag vill meddela kammaren att stiftelsen ?Príncipe de Asturias? denna morgon har beviljat det prestigefyllda ?Premio de la Concordia? gemensamt till Daniel Barenboim och Edward Said. Jag tycker att det är ett ärorikt tillägg till den överenskommelse vi upplevde i måndags.
(Applåder)
Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Jag var den ledamot som var ansvarig för den lyckade ändringen av Corbettbetänkandet, som resulterade i att den bok i vilken ni undertecknar skriftliga förklaringar i enlighet med artikel 51, flyttades till ett ställe strax utanför denna kammare, i stället för att vara kvar i ett kontor som ingen kunde hitta. Jag talade med tjänstemannen här i dag, som klagade över att inte en enda ledamot hade visat något intresse av att läsa förklaringarna eller underteckna i boken, trots att förfarandet nu är mycket enklare och bekvämare. Det skulle vara bra om ledamöterna samarbetade med detta projekt, för att på så sätt rättfärdiga förändringen och de mänskliga resurser som avsatts för att få det att fungera.

Talmannen. -
Jag tackar er, herr Tannock.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Patrie (PSE).
Herr talman, kära kolleger! Jag skulle, på den europeiska socialistgruppens vägnar, vilja lägga fram en ordningsfråga på grundval av artikel 144 i arbetsordningen. Det gäller en begäran om återförvisning av denna text till utskottet. Vi anser nämligen att Beysenbetänkandet inte rättmätigt kan antas innan de frågor som det ansvariga utskottet ställer i grönboken om konsumentskydd har besvarats, nämligen: bör man harmonisera den europeiska konsumentlagstiftningen genom ett ramdirektiv, eller genom speciallagstiftning som till exempel förslaget till förordning om säljfrämjande åtgärder?

Talmannen. -
I enlighet med arbetsordningen frågar jag om det finns en talare för detta förslag och en emot.

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! Jag tycker att det argument som Patrie just lagt fram är ett förnuftigt argument.
Vi borde inte tvingas att rösta innan vi fört en debatt om grönboken om konsumentskydd. Också min grupp uttalar sig alltså till förmån för Patries begäran.

Talmannen. -
Föredraganden har begärt ordet.

Beysen (ELDR)
. (NL) Herr talman! Patries förslag förvånar mig mycket eftersom det av den utförliga debatt som hölls här både i går förmiddag och i går eftermiddag inte framkommit något som helst nytt och eftersom kommissionär Bolkestein också med eftertryck bekräftade att grönboken och det här förslaget till förordning är helt förenliga. Dessutom skulle jag vilja påpeka för parlamentet att det här betänkandet har godkänts med en överväldigande majoritet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, med två röster mot och två blankröster, och att det normalt sett inte skulle ha varit något tal om en behandling i plenum om vi använt det nya förfarandet. Dessutom kan det ändå inte vara meningen att sätta käppar i hjulet för det lagstiftande arbetet för att en partigrupp, hur viktig den än må vara, inte lyckas komma överens om det här betänkandet. Det är vårt ansvar, herr talman och kolleger, att fritt ta vårt ansvar, det är vår uppgift, varken mer eller mindre.

Talmannen. -
Vi skall nu genomföra omröstningen om förslaget om återförvisning till utskott.
(Parlamentet avslog begäran om återförvisning till utskott.)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Goebbels (PSE).
Herr talman! Jag vill lägga fram ett muntligt ändringsförslag.
Theresa Villiers föreslår följande ändringsförslag för oss: ?anser det nödvändigt att se över förordningen för att den även skall gälla transportsektorn, vilket är ett strategiskt instrument för Europeiska unionens utveckling?.
Genom att anta detta ändringsförslag, kommer vi att hindra ikraftträdandet av kommissionens förordning om statligt sysselsättningsstöd, vilket säkerligen ingen vill. Jag föreslår alltså att vi lägger till det lilla ordet ?inom kort?, för att uppmana kommissionen att inom kort lägga fram förslag för oss som går i den riktning som Villiers krävt, vilket skulle göra det möjligt för kommissionen att tillämpa denna förordning, som ändå är viktig.
Jag tror mig veta att Villiers samtycker till detta.

Goodwill (PPE-DE).
Herr talman! Vi röstade om detta betänkande enligt artikel 110a i arbetsordningen, som inte tillåter att det äger rum någon debatt i parlamentet och inte heller några ändringar av betänkandet. PPE-DE-gruppens brittiska delegation har tidigare försökt att ändra betänkanden som den inte stöder. Den nya artikeln ger emellertid inga andra möjligheter än att rösta emot vissa betänkanden.
De brittiska konservativa ledamöterna förkastar alla former av våld och välkomnar åtgärder för att bekämpa det, däribland vissa initiativ enligt Daphneprogrammet. Våld, särskilt våld mor kvinnor och barn, är fullständigt oförsvarbart och kan inte accepteras. De åtgärder som man uppmanar till i punkt 18 i Avilés Pereas betänkande, står emellertid för en överträdelse av medlemsstaternas rätt att själva bestämma över sitt straffrättsliga system, och de försöker också att införa en harmonisering av straffrätten.
Uppmaningarna till att anta en specifik rättslig grund inom gemenskapen, är en överträdelse av subsidiaritetsprincipen. Vi är starkt för att de nationella parlamenten, och inte Europaparlamentet, skall anta lagar som, t.ex., har att göra med avhysning av våldsamma partner.
Samtidigt som vi godtar att man utför ett bra arbete genom Daphneprogrammet, är de brittiska konservativa ledamöterna av redovisade skäl emot principerna i betänkandet.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag har fullständigt och entusiastiskt stött detta strålande betänkande från Avilés Perea. Daphneprogrammet, som har utformats för att skydda kvinnor och barn mot våld, och som nu också är tillgängligt för kandidatländerna och för EFTA- och EES-länderna, har faktiskt fått ett utomordentligt gensvar, och är, liksom det redan sagts, offer för sin egen framgång.
Därför är de ansträngningar som gjorts för att uppmärksamma programmets uppenbarligen otillräckliga finansiering inte överdrivna. Denna otillräckliga finansiering är en mycket angelägen fråga, särskilt när man beaktar unionens kommande utvidgning. Hittills står kandidatländernas deltagande endast för 6 procent av programmets totala resurser och detta beräknas stiga.
Vi stöder också föredragandens förslag om rehabilitering och behandling av förövarna, om genomförandet av jämförande studier om lagstiftning och påföljder, eller om tillvägagångssätt när det gäller problemet med prostitution, om genomförandet av pedagogiska program som visar att våld mot kvinnor och barn är oacceptabelt och om inrättandet av en gemensam databas om avskaffande av våld mot kvinnor. Vi anser emellertid, liksom vår konservativa kollega som just har talat, att några överdrivna åtgärder kan avlägsnas, särskilt de som skulle kunna tolkas till förmån för en gemensam europeisk lag, vilket vi anser skulle överträda subsidiaritetsprincipen.

Bastos (PPE-DE)
Fysiskt, sexuellt eller psykologiskt våld förekommer i alla EU-länder. Den statistik om kvinnor som utsätts för fysiskt våld, vilket utövas av deras partner eller make, som samlats in i de olika länderna är relativt hög, och varierar från 14,5 procent i Tyskland till 56,3 procent i Portugal.
Sedan 1991 har det funnits en lag i Portugal för att skydda kvinnor som utsätts för våld i hemmet. Denna lag antogs dock på grund av internationella påtryckningar, och inte till följd av någon ökad medvetenhet, vilket innebär att nästan inga åtgärder har införts för att tillämpa lagen.
Våld som utövas mot barn, ungdomar och kvinnor måste fördömas, eftersom det är en överträdelse av deras grundläggande rättigheter, leder till allvarliga konsekvenser för samhället som helhet och utgör ett hinder för jämställdhet mellan könen. 
Daphneprogrammet för att bekämpa våld innefattar principer som förenar förebyggande av våld, bestraffning av förövare och stöd till offren. För att kunna uppfylla de mål som har fastställts är det nödvändigt med tillräcklig finansiering, och det är därför av avgörande vikt att vi ökar budgeten för de kommande åren.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Vi röstade för detta betänkande, trots att den budget som föreslås är tydligt otillräcklig, till och med ur betänkandets begränsade perspektiv - stödet till de föreningar som kämpar mot sexuellt våld och för kvinnors och barns rättigheter. Detta erkänns i själva betänkandet och där redogörs för de förslag som nekats på grund av att budgeten inte räcker till.
Man måste emellertid betona att, bland det våld som kvinnor utsätts för gäller betänkandet bara sexuellt våld och våld i hemmet, men inte det sociala våld som förvisso också drabbar män, som till exempel att utsättas för oacceptabla arbetsförhållanden - det nattarbete för kvinnor inom industrin som Europaparlamentet tillåtit är ett exempel - eller, ännu värre, att förlora sitt arbete och sin lön.
Oförmågan att bekämpa detta sociala våld och därmed hindra dess konsekvenser drar för övrigt upp snäva gränser för ansträngningarna att bekämpa våldet i hemmet.

Roure (PSE)
. (FR) Fler och fler kvinnor och barn utsätts för våld, fysiskt våld naturligtvis, men även psykiskt. Det är faktiskt kvinnor och barn som utsätts för störst våld, men det är nödvändigt att säga att också män utnyttjas sexuellt och lider. Vi måste alltså vidta effektiva åtgärder mot alla typer av våld, och kombinera förebyggande, bekämpande och stöd till offren.
Daphneprogrammet är ett effektivt instrument som vi måste utveckla. Kampen mot människohandeln måste innefatta avskräckande och gemensamma straffåtgärder i medlemsstaterna. Alla icke-statliga organisationer måste stödjas aktivt, och våldet måste betraktas i vid mening. Alla typer av våld måste bekämpas, eftersom våld är oacceptabelt.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Det finns en enorm klyfta mellan de goda avsikter som tillkännages i den sociala dagordningen och det sätt på vilket dessa avsikter genomförs i praktiken, vilket visas i själva betänkandet, trots vissa brister och vissa specifika negativa punkter som vi inte samtycker till, och därför lägger vi ned våra röster i den slutliga omröstningen.
Vi välkomnar emellertid den kritik mot kommissionen som förs fram i betänkandet, både när det gäller formrelaterade frågor och bristen på information till Europaparlamentet och arbetsmarknadens parter, och dröjsmålet när det gäller att uppfylla åtaganden som den har ställt upp, särskilt i fråga om följande aspekter:
ändring av direktiv 92/85/EEG om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar, med utgångspunkt tagen i det förslag till resolution som antogs av Europaparlamentet den 6 juli 2000,
definitionen av kriterier för erkännande av funktionshinder och framläggandet av en åtgärdsplan med syfte att effektivt förhindra muskel- och skelettskador i arbetet,
större uppmärksamhet för arbetets kvalitet, utvecklingen av den sociala ekonomin, analfabetism, bekämpning av olagligt arbete och diskriminering mot människor med funktionshinder i fråga om tillträde till arbete, utbildning och yrkesutbildning.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Målet för kommissionens förslag till förordning är att undanröja alla begränsningar som medlemsstaterna har infört för illojala säljfrämjande åtgärder (prisnedsättningar utanför rabattperioder, gratisgåvor, försäljning under självkostnadspris), som de som antagits i Grekland enligt lag 2941/01 som innehåller ett förbud mot försäljning under självkostnadspris.
Dessa regler kommer att göra det ännu lättare för stora multinationella företag att koncentrera kapital och behärska marknaden, eftersom reglerna kommer att leda till att de kommer att kunna öka sina totalvinster, även om de säljer vissa produkter under självkostnadspris. Samtidigt kommer det att bli en katastrof för små och medelstora företag, vilka redan har drabbats hårt av genomförandet av den inre marknaden och för kunderna, som i ännu högre grad kommer att riskera att falla offer för bedrägerier och som kommer att få lida för följderna när en corner bildas på marknaderna.
Det faktum att kommissionen har valt en förordning som garanterar omedelbar tillämpning och att förslaget inte diskuterades med berörda parter, särskilt små och medelstora företag, visar precis just hur intresserad Europeiska unionen är av att direkt främja stora företags intressen. Hela den här affären åskådliggör exakt vad konkurrens på den inre marknaden innebär.
Europaparlamentets ledamöter som tillhör Greklands kommunistiska parti begär att denna förordning skall dras tillbaka och kommer att rösta mot betänkandet.

Caudron (GUE/NGL)
. (FR) Eftersom Béatrice Patries berättigade begäran om återförvisning till utskott har förkastats, och vänsterns ändringsförslag inte har antagits i omröstningen, har jag röstat emot betänkandet tillsammans med mina tre kolleger i ?la Gauche Républicaine, Radicale et Citoyenne? (republikanska radikala medborgarvänstern).
Figueiredo (GUE/NGL)
Det betänkande som handlar om förslaget till förordning om säljfrämjande åtgärder på den inre marknaden, som antogs av en majoritet i Europaparlamentets omröstning, förbättrar Europeiska kommissionens förslag, även om det innehåller vissa motsägelser och felaktiga faktorer, som vi röstade emot.
Vi röstade emellertid för de förslag vars syfte är att förena ett större skydd för konsumenter och mikroföretag och små och medelstora företag, genom att bekämpa den vanemässiga och upprepade dumping som utövas av vissa ekonomiska grupper, som använder strategier med underprissättning, med själva det faktiska syftet att förgöra svagare konkurrenter och tvinga dem bort från marknaden.
Vi stöder också de förslag som är avsedda att försvara den mest framstegsvänliga nationella lagstiftningen, att skydda subsidiariteten och suveräniteten hos varje medlemsstat, särskilt för lagar som är avsedda att skydda konsumenter och underåriga, och att stödja mikroföretag och små och medelstora företag, vilket har skett i Portugal, särskilt med ett förbud mot försäljning under självkostnadspris utanför reasäsonger.

Lulling (PPE-DE)
. (DE) Försäljning under självkostnadspris är en fråga som har diskuterats livligt de senaste månaderna. Kommissionen skulle helst upphäva förbudet mot denna praxis i olika länder genom förordningen.
Följderna av sådana åtaganden vore katastrofala för de mindre producenterna som de inom jordbruks- och vinsektorn. Till skillnad från stora snabbköpskedjor säljer de ofta endast en produkt och kan inte tippa över förlusterna för försäljning under självkostnadspris på andra produkter. Därmed skulle de förlora varje form av konkurrenskraft. För att motverka detta skulle många producenter se sig tvungna att använda billigare och därmed kvalitativt sämre ingredienser. Den som drabbas är fortfarande konsumenten, trots lägre priser. Jag kunde till min förtjusning konstatera att det kompetenta utskottet har antagit texten i mitt ändringsförslag som rör detta och att man har tagit fram en kompromiss som är tillfredsställande för nästan alla.
I utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden syftar andra ändringsförslag till att förbjuda alla former av försäljningsstöd för alkoholhaltiga drycker som vin, öl och sprit. Det står utom allt tvivel att överdriven alkoholkonsumtion måste förhindras genom lämplig uppfostran i unga år. Vidare föreskriver alla medlemsstater en lägsta ålder för offentligt intag av alkohol. Ett förbud mot all form av försäljningsstöd saknar dock proportioner, eftersom detta inte bara rör den lilla minoritet som blir slav under spriten och därmed är i behov av behandling, utan detta drabbar alla konsumenter. Majoriteten i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har sett det absurda i en sådan åtgärd och röstat mot nämnda ändringsförslag.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) I dag betraktas människorna främst som konsumenter. De måste försöka samla ihop så mycket pengar som möjligt, genom långt och hårt arbete eller genom spekulationer. Den som inte snabbt lyckas bli rik, ofta på bekostnad av sina medmänniskor och miljön, betraktas som en misslyckad person. Vinnarna uppmuntras dock ständigt att så snabbt som möjligt ge ut alla sina samlade pengar till husförsäljare, säljare av dyra resmål och kasinon. Och även till förslag som gör dem oberoende av de normala systemen för skola, hälsovård och kollektivtrafik, de har nämligen besparats bort till en nivå som endast är godtagbar för förlorarna. Inte undra på att den framgångsrike konsumenten översvämmas av reklam, även från utlandet. I det här förslaget utgår man från att försäljningsfrämjande åtgärder, såsom rabatter, gåvor och spel, är till gagn för välfärden. År 2000 stod dessa för en miljon arbetsplatser i nio medlemsstater och med en omsättning på drygt 40 miljarder euro. Även om till och med den liberala föredraganden Beysen måste erkänna att detta främjande av försäljningen har negativa effekter på möjligheterna att ge ut böcker, på en rättvis fördelning av läkemedel och att det underbygger ungdomars beroende av alkohol och spelautomater, inriktar han inte sitt betänkande på konsumentskydd utan på uppskjutande av regler och mindre skyldigheter för företagsadministrationer. Därför röstar jag mot.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag har gett mitt stöd till föredragandens förslag, som avsevärt förbättrar den text som kommissionen lagt fram, och i vilket man försöker att ge ett tillfredsställande svar på de punkter som skulle kunna bli mest omtvistade. Jag lade dock ned min röst i fråga om lagstiftningsresolutionen, eftersom jag anser att det fortfarande är nödvändigt att noga övervaka den uppföljning som görs av detta betänkande under lagstiftningsprocessen.
Jag håller med om idéerna med att garantera prisinsyn och en stärkt rättssäkerhet, som svarar mot det trängande behovet av att inrätta enhetliga regler i och med införandet av euron, vilket motsvarar den nya gemenskapsstrategi som är avsedd att leda till en lämpligare och mer sammanhängande lagstiftning på gemenskapsnivå. Detta förslag skulle kunna bidra till att klargöra kontraktsenliga ståndpunkter inom ett område som kan vara något känsligt för konsumenterna, som till exempel säljfrämjande åtgärder av den typ som omfattas av förordningen: rabatter, gratiserbjudanden, priser eller möjligheter att delta i säljtävlingar eller spel, inom ramen för försäljningen av en produkt.
Jag välkomnar särskilt den ständiga betoningen av behovet av att ge fullständig information när det gäller säljfrämjande åtgärder, ett inslag som utmärker sig i den nya överenskommelsen om marknadskommunikationspolitiken, och som jag hoppas kommer att genomsyra framtida regler inom detta område, liksom föredraganden rekommenderar.

Thomas-Mauro (NI)
. (FR) De stater, och särskilt Frankrike, som i högsta grad har lagstiftat för att reglera försäljning under självkostnadspris och nedsatta priser, har gjort det med det tydligt tillkännagivna målet att bevara jämvikten mellan producenterna, distributörerna och konsumenterna. Det är var och en av dessa parters intressen som de nationella parlamenten har försökt att skydda.
Kommissionens önskan att avskaffa restriktionerna för säljfrämjande åtgärder, i syfte att stärka den ekonomiska harmoniseringen, hotar också direkt de ekonomiska aktörernas intressen och jämvikt.
Det är också bilden av våra stora märkesprodukter som, med intresset för den missförstådde konsumenten som förevändning, riskerar att lida av den politik som lagts fram av vissa distributörer, vilka är föga samvetsömma när det gäller producenterna - och av deras egna ekonomiska krav - som gör att de blomstrar.
De ändringsförslag som antagits i parlamentsutskotten, bland vilka de som jag haft möjlighet att lägga fram återfinns, har lyckligtvis gjort det möjligt att återupprätta respekten för våra nationella lagstiftningar, och det är endast under förutsättning att parlamentet antar dem som jag kommer att ge denna text mitt stöd.

Titley (PSE)
. (EN) Jag stöder fullständigt detta betänkande, genom vilket man har möjlighet att se till att EU:s konsumenter får samma spelregler och att säljfrämjande åtgärder standardiseras i medlemsstaterna. Ett av de mest övertygande argumenten för euron, är att de europeiska medborgarna kan jämföra priserna i de olika staterna i euroområdet. Denna fördel snedvrids för närvarande p.g.a. att man vidtar olika typer av säljfrämjande åtgärder i medlemsstaterna, och därmed snedvrider man på ett effektivt sätt den gränsöverskridande öppenheten när det gäller priser. När detta direktiv till sist träder i kraft, kommer det att stå för ytterligare ett steg i riktning mot en fullt fungerande inre marknad.
Detta förslag är alltså det bästa sättet att nå öppenheten när det gäller priser, och få till stånd enhetliga spelregler. I likhet med vad utskottet rekommenderar, bör det emellertid vara den enskilda medlemsstaten som fattar beslut om den vill förbjuda rabatter på produkter med fast pris, och jag stöder fullständigt utskottets åsikt att man måste bevara subsidiaritetsprincipen på detta område.

Alavanos (GUE/NGL)
Statliga sysselsättningsstöd är ett viktigt medel för att stimulera arbetsmarknaden och små och medelstora företag. Det är även viktigt med öppenhet och regler på europeisk nivå. Trots det måste jag dock säga att jag är rädd för att kommissionens förordning kan leda till att medlemsstaternas regeringar berövas särskilda kompletterande redskap för att bekämpa arbetslösheten under särskilda omständigheter. Likaledes läggs vikten på ?flexibilitet? på arbetsmarknaden i rapporten, vilket ytterligare kan minska arbetstagarnas anställningsrättigheter, och det är därför jag inte kan rösta för betänkandet.

Andria (PPE-DE)
. (IT) Jag vill gratulera föredraganden till det utförda arbetet. I en nations ekonomiska liv bör statligt stöd endast komma till användning i undantagsfall. Om stödet blir ett etablerat faktum skulle det knappast ge fördelar på lokal nivå och skapa förutsättningar för att övervinna tillfälliga svårigheter, utan säkerligen förvärra problemen för de som har varit mottagare av stödet.
Betänkandet av Berenguer Fuster, om förslaget till kommissionens förordning om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget på statligt sysselsättningsstöd, där det görs gällande att dessa stöd i normala fall även bör tillämpas på transportsektorn, bör betraktas utifrån denna utgångspunkt.
Den förestående utvidgningen måste anses vara en utomordentligt viktig och extraordinär händelse. Den kommer att ge upphov till en ny arbetsfördelning och även till påtagliga skillnader i lönenivå och välstånd mellan Europeiska unionen och de nyanslutna länderna. Den strukturella snedvridning som kan bli följden av arbetskraftskostnader som med säkerhet kommer att vara lägre, skillnader när det gäller miljöstandard, sociala och tekniska standarder och en stark konkurrens mellan arbetskraften på marknaden kan mötas med en mer flexibel arbetsmarknad och, till en del, med statligt sysselsättningsstöd.
Utvidgningen med de nyanslutna länderna kommer att ge upphov till ett överskott på arbetskraft, i synnerhet inom de traditionella ekonomiska sektorerna som tung industri, jordbruk och transporter, som inte omedelbart kommer att kunna finna arbete i de nya framväxande branscherna.
(Texten kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Själva detta betänkandes titel i sig är en lögn. Man talar om ?statligt sysselsättningsstöd?, när det i praktiken rör sig om stöd för arbetsgivarnas vinster.
I betänkandet är det förgäves som man ?välkomnar större insyn och rättssäkerhet? i fråga om stöd, skattelättnader eller skatteförmåner som beviljas arbetsgivarna med förevändningen att de skall stimuleras att skapa sysselsättning, eftersom man inte ifrågasätter arbetsgivarnas rätt att göra vad de vill i sina företag. Följaktligen är det inget som hindrar dem från att inkassera stöden utan att skapa ett enda arbetstillfälle, vilket sedan länge ingår i arbetsgivarnas vanor.
Eftersom vi inte vill stödja detta hyckleri, har vi röstat emot betänkandet.

Caudron (GUE/NGL)
. (FR) Efter att ha gratulerat vår kollega Luis Berenguer Fuster till hans arbete och hans betänkande, vill jag tala om det stora intresset för en resolution från Europaparlamentet som syftar till att uppmuntra sysselsättningen och där man erkänner nödvändigheten av statliga stöd. I betänkandet säger man att arbetslösheten är för hög. Jag vill lägga till att det handlar om en tragedi och en verklig cancer som måste frigöra all handlingskraft! De statliga stöden är fullständigt berättigade för att stödja ett stort antal bestämmelser för att bekämpa arbetslösheten och för att öka sysselsättningen.
För övrigt var det fullständigt oacceptabelt att förena dessa stöd med en större arbetsmarknad, och eftersom högern antog betänkandet i omröstningen var jag alltså tvungen att rösta emot det, tillsammans med mina kolleger i ?Délégation de la Gauche Républicaine, Radicale et Citoyenne? (delegationen för republikanska radikala medborgarvänstern).

Figueiredo (GUE/NGL)
Vi oroar oss över det tillvägagångssätt som man absolut vill betona i betänkandet, när man uppger att ?lösningen för att öka sysselsättningen inom Europeiska unionen är att uppmuntra till en flexibilitet på arbetsmarknaden genom en strukturell reform?. Genom detta bortser man från alla arbetslöshetsproblem som beror på en restriktiv ekonomisk politik och på ständiga privatiseringar, inklusive inom grundläggande sektorer inom ekonomin och inom sociala områden.
Det är inte heller acceptabelt att man i betänkandet anser att statligt sysselsättningsstöd är en sista utväg, och därigenom dömer missgynnade regioner och sektorer med problem till misslyckande och fattigdom.
Den skadliga inverkan som betänkandets tillämpning skulle kunna ha i länder som Portugal, där mikroföretag och små och medelstora företag upplever allvarliga problem, och inom sektorer som fartygskonstruktion, som påverkas av en orättvis internationell konkurrenspolitik, är en särskilt angelägen fråga. Därför har vi röstat emot detta betänkande.

Markov (GUE/NGL)
. (DE) Jag har röstat för Berenguer Fusters betänkande eftersom jag liksom föredraganden stöder kommissionens vilja att reformera systemet för sysselsättningsstöd.
Jag välkomnar särskilt att den planerade begränsningen av anmälningsplikten nu ger större svängrum åt myndigheterna i utarbetandet av lokala sysselsättningsprogram, vilket kommer att göra det möjligt för dem att reagera snabbt och flexibelt på förändrade arbetsmarknadsvillkor i regionerna.
De som tjänar på de förenklade ramvillkoren är framför allt de små och medelstora företagen som vid behov kan se fram emot en snabb och okomplicerad utbetalning av bidrag, vilket jag uttryckligen stöder.
Genom att systematisera gällande lagstiftning på området sysselsättningsstöd i en enda text kommer kommissionen dessutom att göra rättvisa åt sin målsättning att skapa större insyn i EU:s lagstiftning.
Det finns dock en punkt där jag inte hänger med i föredragandens argumentering. Nyckeln till en förbättrad sysselsättning kan inte, vilket han kräver, ligga i en flexiblare arbetsmarknad. Snarare handlar det om att reagera på den förändrade situationen på arbetsmarknaden genom att tänka om i sysselsättningspolitiken och till exempel garantera full sysselsättning genom nya arbetstidsmodeller och samtidigt säkra den höga kvaliteten på arbetstillfällena.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Statligt stöd har blivit ett fult ord inom EU. Delvis med rätta. Statsstöd kan innebära att skattepengar som vi alla samlat för gemenskapsuppgifter överförs till vänner åt styrande politiker för att ge dem en orättvis fördel. Oftare än så är statligt stöd dock ett medel för att skydda svaga regioner, missgynnade yrkesgrupper och oumbärliga offentliga inrättningar. Eller för att skydda samhället mot följderna av stora ekonomiska kriser. Efter krisen år 1929 försökte man till exempel få igång ekonomin genom stora investeringar enligt Keynes modell. Även de formerna av stöd behandlas nu ofta som en form av konkurrensstörning eftersom de strider mot en liberal konkurrensprincip och minskandet av myndighetsutgifter. Under dessa förhållanden verkar varje system som tillåter små bitar av statligt stöd vara en förbättring jämfört med en total och hård liberalisering som gör problemen helt olösliga. Tyvärr blir det här förslaget, som inriktats på sårbara grupper av arbetstagare i små och medelstora företag, direkt kraftlöst genom ett yrkande på ytterligare flexibilisering av arbetsmarknaden. Mindre skydd för arbetstagare prisas alltså som den bästa vägen till mer sysselsättning och stöd endast som en sista utväg i nödfall. Det är för mig skäl att rösta mot.

Nobilia (UEN)
. (IT) Jag röstar för betänkandet av kollegan Berenguer Fuster. Det skulle förresten vara svårt att inte göra det med hänsyn till ändamålet för dessa stöd och kommissionens syfte att förenkla och förtydliga regleringssystemet.
Vi bör dock betänka problemet, vilket kommissionen inte är omedveten om, att det i vissa regioner i EU:s medlemsstater innebär en skillnad på mer än 12 procent i minskat skatteuttag för företagen mellan att befinna sig i zonen för de stöd som förutses i artikel 87.3c och att inte göra det.
Frågan gäller då innehållet i artikel 4.3 i förslaget till förordning, med hänsyn till just de ovannämnda regionerna. Anledningen är att vi tror att kommissionen är medveten om att den befintliga kartläggningen i vissa fall inte till fullo sammanfaller med faktiskt missgynnade områden. Det räcker med att tänka på metoden med lokal identifiering för denna kartläggning och hur den i vissa fall har nonchalerats.
Vi anser därför att det vore på sin plats med en granskning av den befintliga kartläggningen för att kontrollera dess samstämmighet, oavsett om de har använts av regionerna. I annat fall skulle den föreslagna förordningen, även med den planerade ökningen av maximum 10 procent, i grund och botten endast syfta till att, i dessa fall, åtgärda begångna fel på ett förstucket och ofullständigt sätt.

Patakis (GUE/NGL)
. (EL) Arbetslösheten ökar konstant och åtföljs av en undersysselsättning som ökar ännu snabbare. Målet för Europeiska unionens sysselsättningspolitik är inte att minska arbetslösheten, den är ett medel för att avskaffa löne-, anställnings- och försäkringsrättigheter och den medför alltför stora fördelar för arbetstagare som arbetar heltid och har fast anställning, när målet är att införa flexibla sysselsättningsformer.
Detta statliga stöd ger arbetsgivarna nettovinster, det leder till att arbetstagare ersätts av de arbetslösa som uppbär arbetslöshetsunderstöd och innebär ständiga överträdelser mot kollektivavtalen. Det bidrar till att minska arbetskraftskostnaderna och stöder stora företags intressen och vinster.
Att prioritera små och medelstora företag och förslaget att upprätta en förteckning över de grupper som kommer att dra nytta av åtgärderna sockrar endast det beska pillret. Syftet med dessa förslag är inte att hjälpa de små och medelstora företagen att stärka sitt försvar mot stora företags våldsamma angrepp, utan att utnyttja dessa små och medelstora företag, som alltid har haft de flesta arbetstillfällena, men som även har den svagaste fackföreningsrörelsen, och de svagaste socialgrupperna för att stödja satsningen på arbetsmarknadsflexibilitet.
Arbetstagarna vill ha fasta heltidsarbeten, skyddade sociala rättigheter, högre levnadsstandard, verklig social utveckling och välstånd, arbetslöshetsunderstöd på 80 procent av grundlönen och en annorlunda politik, som lägger tyngdpunkten på människan och hennes behov.

Ribeiro e Castro (UEN)
Vi anser att det är fullständigt förståeligt att Europeiska kommissionen anser att tiden är inne att inrätta mer bindande kriterier och fastställa dessa inom en enda rättslig ram, på grundval av en politik med ett aktivt sysselsättningsstöd.
Syftet med denna rationalisering är faktiskt att uppfylla ett tudelat mål: å ena sidan att förenkla och förtydliga regelsystemet för sysselsättningsstöd, i syfte att garantera större insyn i kommissionens verksamhet och underlätta förståelsen och övervakningen av dessa åtgärder; och vidare att bidra till att stimulera sysselsättningen inom Europeiska unionen, i enlighet med den europeiska sysselsättningsstrategin, särskilt för arbetare inom de minst gynnade kategorierna.
Jag har därför godkänt föredragandens ståndpunkt, i vilken man till stor del stöder detta förslag från kommissionen, eftersom man anser att detta är det tillvägagångssätt med vilket man kommer att uppnå Lissabonstrategin, och jag välkomnar särskilt de hänvisningar som görs till behovet av att stödja den ekonomiska utvecklingen i Europeiska unionens minst gynnade regioner, med särskild betoning på de yttersta randområdena.

Talmannen. -
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.53 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om läget i Afghanistan.

Stenzel (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Årsdagen av den 11 september står för dörren, den dag då två flygplan, manövrerade av al-Qaida-terrorister körde in i World Trade Center, fick bägge tornen att störta samman, drog med sig tusentals människor i döden och förändrade världen i ett enda slag. Åtminstone var det så vi tänkte då. Och förändringar har verkligen gjorts. En antiterrorkoalition smiddes samman med FN-mandat. För första gången förklarades en kris vara ett fall för FN, och artikel 5 trädde i kraft. USA:s president Bush krävde Usama bin Ladins huvud, den saudiske miljardären som stod i spetsen för al-Qaida-nätverket, och kriget mot terrorismen skördade sin första stora framgång i Afghanistan redan genom att den fundamentalistiska, allmänt människoföraktande men framför allt kvinnofientliga talibanregimen fördrevs. I stället etablerades en övergångsregering i lindan av sin demokratisering under president Karzai. Ett år senare är var och en givetvis medveten om att kampen mot terrorn kommer att ta tid, precis som president Bush också en gång sade, att den kommer att föras på olika nivåer och att snabba framgångar är en illusion.
I verkligheten styr Karzais afghanska regering dock endast i Kabul. De lokala furstarnas makt inom olika folkstammar är antingen obruten eller till och med befäst. Ett bevis på detta är mordet på Norra alliansens ledare Massoud, precis som mordet på den afghanske vice presidenten Abdul Kadir, vars fiender var rivaliserande drogbaroner och anhängare till Usama bin Ladin och talibanerna, men kanske även anhängare till Norra alliansen som kände sig överkörda. Det är också fortfarande helt oklart om Usama bin Ladin fortfarande är vid liv eller inte.
Klart är i alla fall att al-Qaida-nätverket har återbildats, såväl när det gäller gerillans organisation, vilken har omorganiserats inte bara i grannlandet Pakistan, som när det gäller de finansiella källor som porlar lika kraftigt som tidigare. Den som har läst dagens Herald Tribune lär ha kommit ned på jorden efter rapporten om överföringen av guld via olika kanaler från Pakistan och Iran till Sudan. Detta innebär att al-Qaida-nätverket och talibanmilisen fortfarande förfogar över stora finansreserver som kommer från odling och handel med opium. Jämfört med de summor som är inblandade ter sig EU:s stabiliseringsstöd för läget i Afghanistan relativt blygsamt, även om EU numera har blivit den största givaren av pengar. Detta är utan tvekan något vi måste göra för att befria det av sovjetkommunisterna ockuperade landet som har skakats av flera decenniers inbördeskrig, och på så sätt bidra till att konsolidera krisregionen mellan Pakistan, Iran, Indien och den labila asiatiska delen av före detta Sovjetunionen. Men vi gör det även för att skydda oss själva. Europa är målområdet inte bara för afghanska droger utan även för illegala invandrare, som har ökat signifikant i antal det senaste året vid gränserna mellan Tjeckien, Slovakien och Österrike.
Därför behövs hjälpen på det humanitära området i samma utsträckning som de riktade åtgärderna i kampen mot terrorismen och den organiserade brottsligheten. Säkert är detta en kamp som vi måste föra länge ännu, vi skall inte vänta oss snabba resultat. Detta är också något vi måste göra för att visa USA att vi är en seriös partner i en allians mot terrorismen.
I förbindelserna med USA har det sedan den 11 september förekommit en viss irritation, för att uttrycka sig milt. I Europa är vi chockade över USA:s solonummer och USA över den politiska oenigheten inom EU men även över vår militära svaghet. Detta förtydligas genom att EU:s linje gentemot Irak ännu inte är särskilt samstämmig. Men även genom att USA:s hotfulla utspel gentemot Bagdad inte alltid är trovärdiga.
Vad nöden kräver, både här och på andra sidan Atlanten, är en samstämmig krishantering som inte bara bekämpar symtomen av den internationella terrorismen utan framför allt dess orsaker, vilket före detta säkerhetsrådgivaren i Vita huset, Zbigniew Brzezinski, med rätta kräver. Europeiska unionen både kan och måste bidra starkt till att utveckla en strategi för att lösa krisen i Mellanöstern, för att lösa konflikten mellan Israel och palestinierna och för att neutralisera den islamiska politiska fundamentalismen varhelst den tar sig uttryck, den hittar ju även sin nisch här i Europa. EU:s hjälp i Afghanistan är ett viktigt steg på vägen.
(Applåder)

Gröner (PSE)
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Europeiska unionen har spelat en ytterst positiv roll i demokratiseringen av Afghanistan! Kommissionen förtjänar ett särskilt tack för detta, men det gör även de lokala krafterna.
Redan på internationella kvinnodagen 1998 startade Europas kvinnor kampanjen ?En blomma till kvinnorna i Kabul? och beklagade de kränkningar av mänskliga rättigheter som framför allt uteslöt kvinnorna från utbildning, läkarvård, arbete och politiskt engagemang. Det skulle dröja ytterligare sex år av talibanskt skräckvälde innan det dök upp ett uns av hopp om demokrati. Den internationella antiterrorkoalitionen satte då stopp för talibanspöket. Omedelbart startades demokratiseringsrörelser, och i Petersberg utanför Bonn spelade EU återigen en positiv roll. Nästan obemärkt, men parallellt med detta, sammanträdde det första afghanska kvinnotoppmötet i Bryssel på inbjudan av europeiska kvinnor. Här gavs afghanskorna, både exilafghanskor och afghanskor från Afghanistan, möjlighet att skapa ett forum för att finna sig själva efter två decenniers politisk avhållsamhet.
Tack vare det internationella trycket gavs kvinnorna först och främst plats i den traditionella rådsförsamlingen Loya Jirga och därefter i den nya övergångsregeringen. Under tiden har vi sett till att budgeten har fått medel för att hjälpa kvinnorna med allt de behöver ta igen och för att organisationer för självhjälp, som ?Revolutionary Association of Women of Afghanistan? (RAWA) skall kunna få hjälp via budgeten.
Det är med bestörtning vi nu hör rapporterna om att de första flickskolorna återigen stängs, att fundamentalisterna återigen vill ha bort kvinnorna ur det offentliga livet och att de kvinnliga ministrarnas politiska inflytande kringskärs. Vi måste använda hela vårt politiska inflytande för att se till att situationen inte återigen försämras för kvinnorna och att hjälpen inte minst når ut till landsbygdsområdena och kvinnorna där.
Tillsammans med kvinnorna i Europarådet har vi tagit ett initiativ om att tillsätta en multinationell observatörsgrupp som skall garantera att hjälpen kommer fram till kvinnorna. Här tycks man behöva elda på ytterligare. Jag ber alltså kommissionen mycket enträget att fortsätta fokusera på kvinnorna och kräver att vi bekämpar roten till det onda, nämligen fattigdom och analfabetism bland kvinnorna. Jag tror - även om världen nu koncentrerar sig på andra frågor - att fokus måste bli kvar i Afghanistan och att vi finns där på plats. Min partigrupp, den socialdemokratiska gruppen, kommer att sända en delegation till Afghanistan, och här förväntar jag mig stöd från kommissionen, logistisk hjälp. Ett hotande krig i Irak skulle återigen omintetgöra mycket av detta. Därför krävs det att vi gör stora ansträngningar för att bidra till att skapa fred i regionen.
(Applåder)

Andreasen (ELDR).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Som komplettering till förmiddagens diskussion är det positivt att kunna se i telegrammen från Johannesburg att rådets ordförande Anders Fogh Rasmussen och den amerikanske utrikesministern Colin Powell i morse höll ett möte i Johannesburg. Här kunde man konstatera att Förenta staterna kommer att konsultera sina allierade beträffande Irak och att man är enig med Europeiska unionen om att först försöka få Irak att ge internationella vapeninspektörer fri och obehindrad tillgång till landet.
Diskussionen om Afghanistan spänner över två ämnen: Det aktuella angående de påstådda krigsförbrytelserna i Afghanistan och det mer långsiktiga angående själva situationen i detta plågade land. När det gäller de påstådda krigsförbrytelserna får vi nu invänta Förenta nationernas undersökning. Om denna visar att förbrytelser begåtts mot mänskligheten så skall man finna de ansvariga och ställa dessa inför rätta enligt gällande regler. Mer finns egentligen inte att säga om denna sak i dag.
Det har varit mycket positivt att höra rådets ordförande och kommissionären berätta om utvecklingen i Afghanistan nu mindre än ett år efter att landet låg i ruiner. Vi kan glädja oss åt Bonnprocessen och vara stolta över Europeiska unionens stöd till detta fattiga land. I dag har vi faktiskt fått lyssna till en framgångssaga för Europeiska unionens del, en framgångssaga som rör återuppbyggnaden av ett land, och vi är skyldiga inte minst kommissionen ett tack för en ihärdig insats. Vi vet också att vi bara befinner oss i den första fasen. En lång väg återstår och den nya administrationen, övergångsregeringen, är utsatt för såväl externa som interna hot. Från gömställen i gränsområdena kring Afghanistan utgör al-Qaida, även om det är starkt decimerat, fortfarande ett externt hot. Internt kan man med oro se krigsherrar som fortfarande är aktiva och fortfarande bedriver odling av opiumvallmor och som därmed kan hota stabiliteten i Afghanistan. Det är ett hot mot landets enighet och mot Karzais regering, som utgör den bästa garanten för en fredlig utvecklingsprocess med införande av de värden som vi värdesätter. Vi skall därför även i fortsättningen upprätthålla en nära dialog med övergångsregeringen, och också med den regering som kommer efter valet år 2004. Europeiska unionens snabba och effektiva insats skall följas upp av en långsiktig insats. Att Europeiska unionen nyss har lanserat ?Water-for-life?-initiativet ligger ju väl i linje med vad vi tidigare har hört här i kammaren: nästan alla grödor behöver vatten, men opiumvallmor behöver inte mycket. Se därför till att Afghanistan får vatten, visa att Europeiska unionen tar ansvar och bidrar till en fredligare värld.

Morgantini (GUE/NGL). -
Herr talman! Jag agerar för att konflikter skall lösas med medling och kamp mot fattigdom och orättvisor, inte med krig eller bomber. Jag är dock inte någon skönande: jag står mitt i konflikternas komplexitet och motsättningar. Jag instämmer med kommissionär Patten: inte entusiasm - även om det inte skulle skada med lite av den varan - utan sökande efter lösningar som dock inte kan vara den makabra dans som Bush och Sharon eller bin Ladin och Hamas uppför. De bara förstör, människor, natur, mänskliga och sociala rättigheter. Uppdelningen i en ondskans axel och en godhetens axel för oss åter till medeltiden och undergräver rättsstaten. Talibanerna har besegrats, men inte deras ideologi: många av deras metoder används fortfarande och de krafter som härskar i dag är till stor del inte främmande för dem.
Flyktingarna återvänder men lämnas åt sitt öde. Skolorna öppnas på nytt, men det har kastats en bomb mot flickorna. Biograferna öppnas på nytt, men får inte visa indiska filmer därför att obeslöjade kvinnor förekommer i dem. I radio och TV är det förbjudet för kvinnor att sjunga. Övergrepp och våldtäkter inträffar dagligen. Det är fortfarande död och profit som styr användningen av vallmo. Det är risk för att återuppbyggnaden, som för övrigt går mycket långsamt, sker till priset av att Afghanistan förlorar sin suveränitet till förmån för dollarn och korruptionen.
Av dessa och många andra skäl måste vårt ekonomiska och sociala bistånd vara snabbt och effektivt för att göra det möjligt att skapa strukturer och infrastruktur för en rättsstat och ge kraft åt den del av det civila samhället - i första hand kvinnor - som har tanke och känsla för frihet, rättvisa, utveckling och fred för alla, både kvinnor och män. Situationen i Afghanistan är dramatisk och vi måste fortsätta att hjälpa detta land, samtidigt som vi är medvetna om att vars och ens suveränitet måste respekteras och att det inte behövs fler krig i området.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär och herr rådsordförande! Egentligen gjorde vi ett stort fel efter det första kriget, efter ryssarnas nederlag i Afghanistan. Vi bekymrade oss då för litet om återuppbyggnaden av Afghanistan och såg inte till att det skedde något konfliktförebyggande genom att återuppbygga det här samhället. Vi får naturligtvis inte göra samma fel igen.
Det afghanska samhället är invecklat på grund av dess många olika grupper, stammar, religiösa och etniska olikheter. De diverse kulturerna måste integreras och Afghanistan, ett land som måhända alltid varit kraftigt militariserat och som fortfarande är det, måste på nytt lära sig att en rättsstat inte kan uppstå genom en gevärspipa. Fundamentalismen har absolut inte försvunnit ur det afghanska samhället ännu, men vi måste göra det möjligt för flyktingarna att återvända genom att planera våra program väl och garantera ett maximalt deltagande av befolkningen i det hela, även kvinnorna. Vi måste göra detta till ett villkor, för om de endast får pengar och sedan återigen kan dölja sina kvinnor i slöjor, och förpassa dem till hem och spis, då är något helt fel. Ekonomin måste byggas upp, landsbygden måste återigen göras brukbar genom minröjning. Allt det kommer att kosta mycket pengar och framför allt mycket tålamod. Då banditismen också är mycket utbredd får vi inte bli förvånade över att det då och då utbryter väpnade skärmytslingar mellan grupperna. Därför yrkar jag med eftertryck på omsorgen om de mänskliga rättigheterna. Vi måste se till att inget blir ostraffat, att utredningar verkligen görs av eventuella brott mot mänskligheten. Eventuellt kan vi i det avseendet hjälpa Förenta nationerna så att deras moraliska prestige även stöds med ekonomiska medel.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! I alla våra ansträngningar att hjälpa till med att skapa ett bättre Afghanistan, bör vi inte glömma bort varför vi gör detta med ett sådant engagemang. Skälet är naturligtvis att vi vill utrota terrorismen, hjälpa till med att bygga ett fredligt, välorganiserat, hållbart och bättre samhälle, och se till att extremisterna inte får ny grogrund vare sig inom landet eller på andra håll. Alla våra åtgärder bör mätas med dessa måttstockar, och vi måste inse att läget är känsligt och att det finns stora utmaningar för både ISAF och de andra koalitionsgrupperingarna som är verksamma i landet. Det finns nu ett bredare samförstånd när det gäller ISAF:s utvidgande av sitt mandat utanför Kabul. Detta är inte bara en fråga om tillgång till lämpliga internationella styrkor utan, som kommissionär Patten har sagt, det prövar också samarbetsvilligheten hos de motsträviga lokala krigsherrarna, som ofta stöds av utländska intressen i regionen, och i vilken utsträckning de kan tänkas underkasta sig centralmakten i Kabul.
De turkiska styrkorna måste gratuleras för att de på ett tillfredsställande sätt har slutfört första hälften av sitt chefskap i ISAF. Skapandet av en duglig och pålitlig afghansk armé och poliskår - som sker samtidigt, i mångt och mycket under amerikanskt, brittiskt och franskt överinseende - kommer att ta tid och det verkar råda liten tveksamhet om att ISAF måste fortsätta sin verksamhet nästa år, och att man behöver tidiga fingervisningar om arrangemangen för det nästkommande chefskapet. Det sista vi behöver, när man nu håller på att diskutera åtgärder mot Irak, är osäkerhet om de militära arrangemangen i Afghanistan.
Låt mig belysa tre specifika aspekter i sammanhanget: flyktingar, EU-finansiering och landminor. Först och främst flyktingar, som Haarder tog upp tidigare. Det finns nu en viss säkerhet i Afghanistan. Samtidigt som många flyktingar har återvänt till landet, finns det dock miljontals kvar i Iran och Pakistan. En del personer säger att det rör sig om respektive två eller tre miljoner, även om beräkningarna avsevärt skiljer sig åt. En stor andel av flyktingar och asylsökande som kommer till Förenade kungariket och andra europeiska länder, kommer dessutom ursprungligen från Afghanistan. Vi bör komma ihåg att många är extremister, och att vi därför är sårbara mot befintligheten av muslimska extremister i våra egna samhällen - som inte bara kommer från Afghanistan. Detta är galenskap. Mer koncentrerade och beslutsamma åtgärder krävs för att hantera dessa problem och uppmuntra ett återvändande till Afghanistan.
När det gäller finansieringsfrågan, de 4,5 miljarder US-dollar som man gjorde utfästelser om i Tokyo i januari, inklusive över 1 miljard US-dollar från Europeiska unionen, har, till största delen, anlänt mycket försenade - jag har emellertid noterat kommissionärens kommentarer om det sätt på vilket kommissionen har reagerat. Det finns ett absorptionsproblem: Den interimistiska regeringen i Afghanistan saknar institutioner som kan fördela pengarna på ett effektivt sätt, och den behöver mer hjälp med detta. Samtidigt måste det finnas en kontroll och förvaltning av de internationella medlen. Jag säger detta vid en tidpunkt då, återigen, Europeiska kommissionens förfaranden i sammanhanget har utsatts för allvarlig kritik och, som fram till nyligen i området där den palestinska myndigheten är verksam, frågan om lämplig kontroll av medlen i stort sett verkar ha undvikits av det internationella samfundet. I Bonnavtalet fastställs rätt och slätt: ?Medlemmarna av den interimistiska förvaltningen skall följa en uppförandekodex som utarbetats i enlighet med internationella normer?. Denna kodex har inte offentliggjorts och verkar, i vilket fall som helst, inte vara tillräcklig. Vi måste insistera på att de styrande i Afghanistan och det internationella samfundet, däribland Europeiska unionen, vidtar åtgärder för att få till stånd en lämplig förvaltning, redovisning och användning av dessa medel.
Till sist har vi frågan om landminor, som redan berörts av andra talare. Afghanistan är ett av de mest minerade länderna i världen. Detta var fallet i september förra året, och läget har förvärrats sedan dess. Befintligheten av landminor och blindgångare är ett stort hinder för den ekonomiska och sociala utvecklingen. Man har beräknat att mellan fem och tio personer skadas av minexplosioner varje dag i Afghanistan, och att det finns ca 10 miljoner minor utspridda i landet. Vi välkomnar beslutet av den interimistiska regeringen i Afghanistan att ansluta sig till Genèvekonventionen och förbjuda användningen av truppminor, men minorna finns fortfarande nedgrävda i jorden och man ser offren på kryckor på gatorna. Det finns ett akut behov av ett lämpligt samordnat och finansierat åtgärdsprogram, för att återuppta minröjningen på åtminstone den nivå som man hade nått före september i fjol. Det behövs en överenskommen, tidsbegränsad insats, annars kommer vi fortfarande att diskutera saken om tio år.
Det finns fortfarande mycket att göra i Afghanistan. Låt oss göra det på rätt sätt, genom ett gott samarbete med Förenta staterna och andra allierade - och låt oss alltid komma ihåg varför vi finns på platsen.
(Applåder)

Fava (PSE). -
Herr talman! Mycket återstår att göra för Afghanistan och denna resolution kan utgöra ett bidrag i form av politisk intelligens. Jag vill dock koncentrera mig på endast tre aspekter. Den första punkten: vi måste återge Förenta nationerna dess roll, ansvar och synlighet. När det gäller en värdering av interventionens resultat och de analyser som skulle rättfärdiga andra eventuella interventioner, noterar vi att Förenta nationerna är frånvarande, ofta betraktas som obehöriga och i själva verket uteslutna. Denna unilateralism gagnar inte Afghanistans sak, även därför att vi hyser en legitim och uppriktig tveksamhet inför denna fullständiga och blinda tilltro till president Bush, vars linje i utrikespolitiken är minst sagt ombytlig och dessutom ifrågasätts även av hans egen regering.
Den andra punkten: vi avvisar dubbla standarder för mänskliga rättigheter. Vi kräver garantier för en rättvis rättegång för alla anklagade, oavsett vilket brott de anklagas för. Vi kräver att internationella konventioner respekteras. Det är möjligt att vissa av dem behöver revideras, men då skall de revideras, inte åsidosättas. Vi kräver att samtliga anklagade kommer i åtnjutande av dessa garantier. Ty det är en grundläggande norm och ett fundamentalt värde att mänskliga rättigheter gäller för alla utan undantag och utan kvalificerande adjektiv, i synnerhet om allt det här svarar mot våra behov. Jag upprepar: oavsett vem som är anklagad!
En sista punkt, herr talman: vi kräver med denna resolution att de afghanska myndigheterna gör allt som står i deras makt för att uppnå rättvisa och sanning för de journalister som har dödats i Afghanistan - jag upprepar, rättvisa och sanning - inte enbart som en akt av rättvisa utan även för att få kunskap om anledningen till att många journalister har blivit mördade. Om vi har haft någon möjlighet att få veta vad som har hänt i Afghanistan, så beror det även på de journalister som har bestämt sig för att åka dit och berätta om detta krig på nära håll. Att kräva rättvisa och sanning för de som har fallit när de utövade sitt yrke, herr talman, är det minsta som detta parlament kan göra i dag.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Vi opponerar oss mot resolutionsförslagen om Afghanistan och det gemensamma förslaget. Även om de innehåller några bra punkter legitimeras ingripanden och slakt av det afghanska folket och de innebär en klarsignal för liknande operationer i Irak eller överallt där imperialisterna väljer att attackera. Ännu värre är att målet är att hjärntvätta nationer till att tro att imperialisterna av alla möjliga svepskäl har rätt att ingripa, bombardera, döda och förstöra hela länder och införa marionettregimer. Så skedde i Irak år 1991, på Cypern år 1974, i Jugoslavien år 1993-99 och det har även skett på andra håll.
Efter den fasansfulla attacken den 11 september som utgjorde en förevändning för den våldsamma attacken mot Afghanistan, vilken ledde till ofattbar förstörelse, otaliga tusentals offer och masslakt, kom kampen mot terrorismen, grundad på det godtyckliga, obevisade påståendet att USA-agenten bin Ladin, al-Qaida och de USA-stödda talibanerna bar skulden. Förenta staternas försvarsminister Donald Rumsfeld har förklarat att det inte krävs något godkännande för detta slags militära operationer. Tyvärr delas den åsikten av många här i kammaren.
Herr Blair, som är ännu mer obarmhärtig, talar om för oss att attacken mot Afghanistan genomfördes som moralisk grund för den kommande attacken mot Irak. I dag har Förenta staternas president visat hur cynisk han är genom att förklara att problemet endast kan lösas genom krig, även om Irak tillåter inspektörer, och det spelar ingen roll att det kommer att leda till ännu mer slakt och öka stödet för Saddam ännu mer. Ursäkten för en sådan attack, även med Förenta nationernas välsignelse, är det obevisade påståendet att den brutala diktatur som leds av Saddam besitter massförstörelsevapen. Ändå har dem som kommer med dessa påståenden många fler förstörelsevapen utspridda runtom i världen och hotar att vända dem mot Kina, Ryssland och andra länder. Bushregimen är därför ännu farligare och nationerna måste förena sig mot den ?
(Talmannen avbröt talaren.)

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Ett år har nu passerat sedan de tragiska händelserna den 11 september som utlöste kriget mot Afghanistan, som nu barmhärtigt nog är inne i en uppstädningsfas för att leta reda på och förstöra lämningar från den ondskefulla talibanregimen och deras allierade terrorister från al-Qaida. Afghanistan har emellertid kommit långt sedan Mulla Omars flykt och Usama bin Ladins försvinnande, som förhoppningsvis är för gott.
Flickor är tillbaka i skolorna, man tillåts spela musik och visa film igen och fotboll har ersatt offentliga hängningar. Vi har haft en framgångsrik Bonnkonferens och en konferens mellan biståndsgivare i Tokyo. Loya Jirgan öppnades av den före detta kungen, som jag hade nöjet att träffa i Rom i september i fjol. Han har nu fått titeln ?Nationens fader?, eftersom han har arbetat outtröttligt och oförtrutet bakom scenen för att återförena sin nation och få stopp på käbblet, särskilt bland Pashtunerna.
ISAF, Internationella säkerhetsstyrkan (International Security Assistance Force), har emellertid fortfarande fullt upp med sitt arbete. Vi har bevittnat mordet på två ministrar och veckans bombangrepp, som förmodligen var riktat mot styrkor från Väst. Vi ser fortfarande det onda som strukturen med krigsherrar, etnisk uppdelning och en blomstrande narkotikahandel för med sig. Jag blev chockad när jag läste att opiumskörden i år uppgick till 3 000 ton, vilket t.o.m. är mer än den gyllene triangelns 900 ton i Myanmar och Thailand. Vi har fortfarande problem med den avsevärda sympatin för muslimsk terrorism i grannstaten Iran, dit en del soldater från al-Qaida sägs ha flytt, men många gömmer sig säkerligen i Pakistan där president Musharraf går balansgång mellan samarbete med Väst och ett ännu inte fullständigt nedslag på sina inhemska muslimska terroristgrupper, trots att han åtagit sig att göra det. Dessa grupper infiltrerar indiska Kashmir och skapar kaos, och gör så att ett krig mellan de två grannstaterna - som båda innehar kärnvapen - kan bli en högst reell möjlighet. Det är tydligt att president Musharraf inte vill se ett fredligt val i Kashmir.
Pakistan samarbetar inte heller fullt ut med ISAF, genom att den inte får tillträde till stamområdena i den nordvästra gränsregionen, där al-Qaida för närvarande håller på att omgruppera sig för att hota Afghanistans regering och civila samhälle.
Väst måste nu i FN vara berett att förlänga mandatet för de turkiskledda ISAF-styrkorna, så att det gäller efter december, och utvidga deras behörighet till att även omfatta afghanska provinser, för att få stopp på krigsherrarnas styre och utvidga regeringens makt i provinserna som en del av nationsskapandet, och bygga upp en nationell armé och poliskår och fördela välbehövligt bistånd till ett väldigt fattigt land.
Tråkigt nog har de 1,8 miljarder US-dollar som utlovades i Tokyo för återuppbyggnad ännu inte dykt upp. Hittills har vi bara fått se humanitärt bistånd. Den aktuella ?Operation Mountain Sweep? har bara upptäckt ett fåtal vapengömmor, och det återstår fortfarande mycket att göra innan detta vackra land blir fredligt och blomstrande och en respekterad medlem av det internationella samfundet igen, som det en gång var under 1960- och 1970-talen.
Jag anser särskilt att Afghanistans regering skall utfärda ett moratorium avseende användningen av Sharialagen inom områden som t.ex. stening till döds av kvinnor och amputation av lemmar, för att visa hur ett modernt muslimskt land tar hänsyn till bestämmelser i internationella konventioner och fördrag, och stöder rättvisa utan grymhet eller missbruk av de mänskliga rättigheterna. Krigsförbrytare måste också ställas till ansvar och inför domstol. Flyktingar som kommer till Väst som sympatiserar med terrorister eller som varit aktiva inom Talibanrörelsen eller al-Qaida, måste skickas tillbaka för att ställas inför domstol i Afghanistan.
Jag önskar president Karzai och f.d. kung Mohammad Zahir Shah uppriktigt lycka till med alla de utmanande problem som de kommer att ställas inför under de kommande månaderna. Jag hoppas uppriktigt att Afghanistan återigen kommer att bli en respekterad medlem av det internationella samfundet, som landet var en gång i tiden.
(Applåder från höger)

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Vi visste, och vi talade om det, att den skada talibanregimen orsakade kvinnorna skulle vara mycket svår att reparera. Nu ser vi att det kommer att vara nödvändigt med många och bestående insatser och program riktade specifikt till kvinnorna för att återupprätta en minimirätt till personligt självbestämmande.
Dock kan Europeiska unionen sätta igång många konkreta insatser. Bland annat föreslår vi att man skall erbjuda kvinnor ett projekt som byter ut burkor mot körkort, så att kvinnorna kan använda sig av sin rätt att röra sig fritt och att de, om de så önskar, skall kunna byta ut detta plagg - som blir ett hinder - mot bilar och körkort, att kommissionen skall sätta igång ett samarbetsprojekt som gör det möjligt för de afghanska kvinnorna att göra denna förändring: burkor mot körkort, inklusive bilar.
Herr kommissionär! I morse berättade ni om betydelsen av och de framgångar som gjorts av de grupper som jobbar där. Jag uppmanar er att införliva detta så fantasirika och moderniserande projekt: burkor mot bilar till afghanska kvinnor.

Ghilardotti (PSE). -
Herr talman! Krigen, den sovjetiska närvaron och talibanerna har lämnat efter sig en stat utan institutioner, utan industrier och ett jordbruk i ruiner, där fattigdom och analfabetism, även funktionell analfabetism, har nått nivåer, inte enbart bland flickor och kvinnor, som sannerligen är ofattbara. Avsaknaden av integration mellan de olika kulturella, sociala, religiösa och etniska identiteter som utgör det afghanska samhället understryker ytterligare komplexiteten i de problem som övergångsregeringen ställs inför varje dag.
Att styra detta land innebär, som har sagts, inte enbart att genomföra oundgängliga institutionella reformer med början med konstitutionen, utan även att snabbt skapa ett grundläggande kreditsystem från ingenting, att göra utbildning tillgänglig och att skapa respekt mellan medborgarna och de olika etniska grupperna, skilja det militära livet från det civila, återskapa en industri och ett jordbruk som klarar att överleva i en globaliserad värld. Övergångsregeringen står inför en stor utmaning. Det gäller att handla på alla områden samtidigt på ett sätt som är så snabbt och ekonomiskt som möjligt och ger bästa möjliga delaktighet. Det är förvisso inte lätt att röra sig i dessa riktningar i synnerhet om det måste ske inom en relativt kort tidsrymd. För övrigt har Karzai gjort ett uttryckligt åtagande att en stabil fred mellan medborgarna, de etniska grupperna och könen skall uppnås, för att under övergångsregeringens två år skapa grundvalen för en demokratisering av landet.
Vägen framåt är, som kommissionär Patten sade, dock fortfarande mycket slingrig. Det gäller i synnerhet kvinnornas situation som i själva verket inte har förbättrats, trots Karzais uttalanden. Läskunnigheten för flickor och kvinnor befinner sig på en ofattbar nivå: 6-7 procent enligt uppgifterna mot 39 procent i den föregående undersökningen. Ur den här synpunkten har även den nya regeringen inneburit en försämring: några krigsherrar har börjat spela en politisk roll, inte bara i förvaltningen ute i provinserna, utan även i regeringen i Kabul. Censuren har, som vi har blivit påminda om, tilltagit. Kvinnorna går fortfarande omkring med burka och är marginaliserade, framförallt i de södra och sydöstra regionerna.
Unionen måste mångdubbla sina ansträngningar för att de förhoppningar som väcktes i Bonn inte skall svikas fullständigt och för att förhindra att en situation som den nuvarande med djupgående ojämlikhet, diskriminering och brist på respekt för mänskliga rättigheter skall befästas.

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag tror att alla är överens om att det har skett stora förbättringar i Afghanistan de senaste åtta månaderna och jag vill gärna tacka ledamöterna för den diskussion som har förts. Men vi är också eniga om att det fortfarande finns stora problem - detta har bland annat understrukits genom några av de senaste inläggen.
Först vill jag gärna kommentera frågan om tänkbara kränkningar av de mänskliga rättigheterna, som bl.a. uppkom i samband med de fynd av massgravar som nyligen gjordes i norra Afghanistan. Det bör inte råda något tvivel om att rådet fäster avgörande vikt vid att den afghanska regeringen och det afghanska folket gör upp med det förgångna och med de krigsförbrytelser som måste ha begåtts. Det gäller naturligtvis inte bara de ogärningar som begicks av talibanregimen. Det är i detta sammanhang positivt att president Karzai har sagt att frågan rörande massgravarna skall undersökas.
Förenta nationerna kommer att spela en central roll när det gäller stöd till den afghanska regeringen i detta arbete. Europeiska unionen kommer naturligtvis också att bistå i den omfattning det är möjligt, bl.a. genom vår särskilde representant Vendrell.
När det gäller den besvärliga säkerhetssituationen, särskilt i områdena utanför Kabul, är det min uppfattning att det just nu är mest realistiskt och framsynt att stärka övergångsregeringens förmåga att själv stå för säkerheten, bl.a. genom att stödja uppbyggandet av armén och polisen, program för utrotning av narkotikaproduktionen, upprättandet av ett välfungerande rättsväsen, och demobiliseringen. En rad medlemsstater gör värdefulla insatser i detta arbete. Detta gäller också, som herr van Orden uppmärksammade, den viktiga uppgiften med röjningen av de många minorna. Det stora antalet minor utgör en konstant fara för civilbefolkningen och försvårar den ekonomiska återuppbyggnaden.
Rådet har också observerat det stora behovet av stöd, vilket påtalats från flera håll. Ett behov som kanske är större än man först trodde, bl.a. på grund av det stora antalet återvändande flyktingar. Som nämnts måste vi för att bidra till stabiliteten i landet garantera en synlig fredsdividend för den afghanska befolkningen. Biståndet är också ett viktigt instrument i vår strävan att stärka övergångsregeringen på bekostnad av de lokala krigsherrarna. Jag kan upplysa om att rådets ordförande på mötet i rådet (allmänna frågor) i juli månad påminde medlemsstaterna om behovet av att garantera en punktlig utbetalning av det som man utlovat vid givarkonferensen i Tokyo tidigare i år.
Slutligen togs frågan om förhållandena för kvinnorna i Afghanistan upp från flera håll. En förstärkning av kvinnornas rättigheter har ända från början utgjort en central del av Europeiska unionens politik och vi kommer att hålla fast vid detta mål både i vår dialog med de afghanska parterna och genom vårt stöd. Det gäller, som fru Izquierdo Rojo sade, att byta ut burkorna mot körkort. Jag instämmer helt. För övrigt kommer kommissionär Patten säkert att säga lite mer om detta.
Vid en samlad utvärdering av situationen i Afghanistan och av det internationella samfundets insats är det viktigt att behålla rätt proportioner. Det finns allvarliga problem i Afghanistan i dag, som många har påpekat. Det är problem med säkerheten, med narkotikaproduktionen och inte minst med kvinnornas rättigheter. Men om man jämför med situationen för mindre än ett år sedan har den genomsnittlige afghanske medborgarens levnadsvillkor förbättrats avsevärt. Man kan givetvis säga att man skulle kunna ha förväntat sig mer, men själv tycker jag faktiskt inte det. Med hänsyn till omständigheterna hade man faktiskt anledning att frukta det värsta. Europeiska unionen och medlemsstaterna reagerade snabbt och generöst så snart tillfälle gavs.
Tusentals européer, soldater, poliser, biståndsarbetare och ämbetsmän gör nu en ovärderlig insats för att hjälpa Afghanistan på fötter. Det är svårt, det är otacksamt och det är farligt - flera har fått sätta livet till. Vi skall naturligtvis alltid vara mottagliga för kritik, men den insats alla modiga och engagerade människor har gjort för återuppbyggnaden av Afghanistan skall inte förringas. Det är tvärtom vår skyldighet att uppmärksamma de goda resultat som uppnåtts. Europa har ingenting att skämmas över i Afghanistan. Slutligen vill jag tillägga att 100 000 afghaner nu återvänder till Afghanistan. Endast ett fåtal får asyl i våra länder, eftersom det nu anses säkert i Afghanistan, i varje fall i en stor del av områdena. Nu gäller det att följa vad som sades i förklaringen vid Sevillatoppmötet, nämligen att göra en kraftig insats för repatriering. Det är vi skyldiga Afghanistan och de människor som nu tar det modiga steget att återvända.
(Applåder)

Patten
. (EN) Herr talman! Låt mig göra ett par kommentarer som svar på denna debatt. För det första är jag tacksam för det arbete som har utförts av vår personal från kommissionen i Kabul och Afghanistan som helhet. Detta beröm är fullständigt berättigat. Anmärkningarna som gjorts om Internationella säkerhetsstyrkan betonar betydelsen av den roll som militären har tagit på sig när det gäller att förbättra säkerheten. Jag är säker på att medlemsstaterna kommer att notera det som ett antal ledamöter i denna kammare har sagt om möjligheten att utvidga ISAF:s roll och mandat. Det är förvisso så att om vi vill att den tillfälliga styrande makten skall få inflytande i hela landet, är det nödvändigt att vi inte undergräver detta inflytande genom att återskapa krigsherrarna som en del av den pågående kampanjen mot al-Qaida och talibanerna. Det är helt nödvändigt att vi ger allt vårt stöd till president Karzai och hans grupp.
Jag vill nämna tre andra saker. För det första påminde Maes oss om den stora betydelsen av att inte göra samma misstag som vi gjorde efter de sovjetiska truppernas tillbakadragande. Vi är inte delaktiga i det som ibland, på ett ganska löjligt sätt, har beskrivits som nationsbyggande eller, av en framstående politiker, som socialt arbete. Allt jag kan säga är att det är synd att det inte fanns mer socialt arbete och nationsbyggande på 1980-talet, efter sovjettruppernas tillbakadragande. Vi kanske hade kunnat undvika en del av talibanernas illgärningar om detta hade varit fallet, och undvikit de problem som har hemsökt oss. Det som ledamoten har sagt är en påminnelse om att den uppgift som vi har åtagit oss inte kommer att klaras av snabbt. Vi måste finnas i Afghanistan, vi måste samarbeta med Afghanistan under många år. Det kommer att ta lång tid att slutföra detta arbete.
Åtskilliga ledamöter - i princip de kvinnliga, även om detta borde vara en fråga som är lika viktig för folk av mitt kön - hänvisade till könsfrågor. Vi måste se till att de uppmärksammas på ett lämpligt sätt i samband med vårt utvecklingsbistånd och våra utvecklingsprogram.
Izquierdo Rojo frågade om man kunde dela ut körkort i utbyte mot burkor. Hon har tyvärr inte kunnat stanna till slutet av debatten, men jag skall undersöka saken, och vi kommer naturligtvis att se till att den delegation hon syftade på kommer att få den hjälp som behövs. Det är oerhört viktigt att kammarens ledamöter besöker Afghanistan och själva ser vad som sker, och ger sitt stöd i denna tidiga fas i den demokratiska processen i landet.
Låt mig nu ta upp frågan om genomförandet av de utfästelser och löften som gjordes i Tokyo. Det är uppenbarligen viktigt, som vi upptäckte i Kosovo, Östtimor och andra länder och samhällen som håller på att återhämta sig från kriser, att se till att den hjälp som man har åtagit sig att ge anländer så snabbt som möjligt. Allt har inte på något sätt skötts perfekt i Afghanistan. När Tannock sade att det hittills bara är det humanitära biståndet som har anlänt, var detta en liten överdrift. Det är faktiskt så, som jag klargjorde i mitt tal, att mycket bistånd till återuppbyggnad redan har tillhandahållits av Europeiska kommissionen och andra. Man kan i synnerhet notera att de pengar som vi gett till budgetstöd bara för att hålla i gång regeringen - och vi är förmodligen den största givaren av denna typ av stöd - förvisso har anlänt snabbt och använts på ett bra sätt.
Jag vill ta upp det som Van Orden sade om att se till att, även om man använder pengarna snabbt, de används på ett försiktigt och öppet redovisat sätt, eftersom vi måste vara medvetna om revisionsrätten, den skräck det innebär att utfrågas av budgetkontrollutskottet eller budgetutskottet och vikten av att behålla den europeiska allmänheten på vår sida. Precis som i fallet med den palestinska myndigheten, som han hänvisade till, är det faktiskt Europeiska kommissionen som sett till att man upprättat reformerade och genomsynliga ekonomiska kontroller. Vi har gått i bräschen för att få till stånd en reformering av nämnda ekonomiska kontroller, som alla numera stöder och använder. På samma sätt i Afghanistan var det Europeiska kommissionen som gjorde sig besvärlig genom att inledningsvis argumentera för att budgeten skulle redovisas i US-dollar, på samma sätt som vi gjorde i Kosovo. Vi var faktiskt de enda som argumenterade för att budgeten skulle redovisas i US-dollar. Vi har varit ganska nöjda när det gäller andra arrangemang, i nära samråd med Internationella valutafonden.
Jag blir faktiskt trött på den ständigt återkommande antydningen om att vi är mer släpphänta än alla andra när det gäller sättet på vilket vi stöder krisdrabbade länder och regeringar. Det vi nu lyckas att göra, på det hela taget, är att tillhandahålla biståndet snabbare och på sätt som faktiskt kommer att hålla för den mest ingående granskning av detta parlament och av revisionsrätten. Ibland bör vi faktiskt erkänna att vi når våra mål, och inte bara anta att det som kvällspressen skriver är korrekt.
(Applåder)

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Van Orden ber kommissionären om ursäkt. Han var tvungen att ta hänsyn till en tidsfrist som gick ut klockan fyra, men han kommer att läsa kommissionärens svar i protokollet i morgon med stort intresse.

Talmannen. -
Jag har mottagit sex resolutionsförslag som ingivits i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om:
Uttalanden av rådet och kommissionen - Förberedelser inför fjärde mötet Asien-Europa ?ASEM 4? (Köpenhamn den 23-24 september 2002),
Betänkande (A5-0270/2002) av Maaten för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om kommissionens meddelande om Europa och Asien: en strategisk ram för förbättrade partnerskap (KOM(2001) 469 - C5-0255/2002 - 2002/2120(COS)).

Haarder
. (DA) Herr talman! Det fjärde toppmötet mellan Europa och Asien, ASEM-toppmötet, kommer att hållas om mindre än tre veckor, i Köpenhamn den 23-24 september, och ASEM-samarbetet kommer genom detta att få en framskjuten placering inom europeisk Asien-politik.
ASEM har sedan sitt första toppmöte för sex år sedan kännetecknats av ett ständigt växande och mer fruktsamt samarbete på en rad områden av gemensamt intresse för Europa och Asien. Fler än 40 olika initiativ har verkställts på så skilda områden som penningtvätt, illegal invandring, människosmuggling, barns välfärd, mänskliga rättigheter, miljöskydd, utbildningsutbyte, livslångt lärande och mellanfolklig samverkan. Dessutom har mötesaktiviteten ökat. Mellan toppmötena träffas t.ex. ASEM:s utrikesministrar och finans- och ekonomiministrar på en årlig basis, bl.a. för att förbereda toppmötena och arbeta för att optimala resultat skall uppnås i ASEM-processen.
Det bor fler än 2 miljarder människor i ASEM-länderna. De framställer tillsammans mer än hälften av vad som produceras i hela världen. De asiatiska ASEM-länderna utgör Europeiska unionens näst största handelspartner. Dessa förhållanden illustrerar ASEM:s stora betydelse och vikten av ett fortsatt gott och perspektivrikt samarbete mellan de två regionerna. Ett vällyckat toppmöte i slutet av denna månad är därför av hög prioritet för Europeiska unionens danska ordförandeskap.
ASEM 4 är - i likhet med de tre föregående ASEM-toppmötena - indelat i tre arbetssessioner, en för vart och ett av huvudområdena för samarbetet. Dessa är: 1) politisk dialog, 2) ekonomiskt samarbete och 3) sociala, kulturella och utbildningsrelaterade frågor. Dessutom kommer som en nyhet på det kommande toppmötet att hållas en informell lunchdiskussion med rubriken ?Dialog om Kulturer och Civilisationer?.
Tanken är att den politiska dialogen skall ta sin utgångspunkt i den nya internationella situationen efter den 11 september. Det innebär en diskussion kring de nya säkerhetspolitiska utmaningar vi står inför. Här avses bl.a. organiserade, gränsöverskridande brottsliga handlingar som berör oss alla. Det handlar i första hand om hur vi inom ASEM-samarbetet kan enas om att bekämpa internationell terrorism, men också andra transnationella hot som handel med narkotika, penningtvätt och illegal invandring. I detta sammanhang bör man anlägga en bred infallsvinkel med tonvikt på att angripa de bakomliggande orsakerna som kan skapa en grogrund för extremism och intolerans, bl.a. måste vi lägga vikt vid bekämpning av fattigdom och bättre tillgång till utbildning. För att orden skall fyllas med handling förväntas att diskussionerna resulterar i antagandet av en förklaring om samarbete mellan Europa och Asien när det gäller bekämpning av internationell terrorism, kombinerat med ett samarbetsprogram som bygger på existerande ASEM-aktiviteter inom området för gränsöverskridande brottslighet.
Under den politiska dialogen är det tradition att ha ett meningsutbyte om utvecklingen i de två regionerna. Den senaste utvecklingen på den koreanska halvön kommer tveklöst att finnas med bland ämnena, och en förklaring om den koreanska halvön förväntas läggas fram under ASEM 4 i syfte att främja försoning och samarbete. Andra ämnen skulle kunna vara utvidgningen av Europeiska unionen och utvecklingen av samarbetet inom Asean+3.
Diskussionen kring ekonomiska ämnen kommer att koncentreras till ekonomiska och finansiella prioriteringar i ljuset av den globala ekonomiska avmattningen, konsekvenserna av avmattningen för de två regionerna och möjligheterna att samarbeta för att komma till rätta med situationen. De pågående ansträngningarna för att främja handel, investeringar och ekonomiskt samarbete kan bl.a. fortsättas genom att man arbetar för genomförandet av de mål som finns formulerade i de två ekonomiska ASEM-handlingsprogrammen, ?Trade Facilitation Action Plan? (TFAP) och ?Investment Promotion Action Plan? (IPAP). På toppmötet förväntas också en diskussion uppkomma om ekonomisk, finansiell och monetär integration som tillväxtfaktor, samt om WTO:s utvecklingsrunda som en väsentlig förutsättning för bärkraftig ekonomisk utveckling. Det kommer att vara lämpligt att utnyttja ASEM-processen för att göra Doha-utvecklingsrundan slagkraftig. I ljuset av de resultat som uppnås under Doha-rundan kommer det att finnas möjlighet till ett stärkt regionalt samarbete i syfte att nå ytterligare framsteg i de ekonomiska förbindelserna mellan Europeiska unionen och de asiatiska ASEM-partnerna.
ASEM:s arbete med att avlägsna hinder för handel och investeringar sker på grundval av förslag från höga företagsledare inom den privata sektorn via ?Asia-Europe Business Forum? (AEBF), som bl.a. medverkar till att förbättra handelsförhållandena mellan Asien och Europa. Detta forum träffas i Köpenhamn för sitt årliga möte omedelbart före ASEM 4-toppmötet. Detta sker för övrigt under mitt ordförandeskap.
När det gäller det tredje huvudområdet - området för sociala, kulturella och utbildningsrelaterade frågor - kommer det överordnade temat att vara åtgärder för att motverka de oavsiktliga följderna av globaliseringen. Här förväntas betydelsen av utvecklingen av mänskliga resurser, som t.ex. utbildningsmässigt samarbete och livslångt lärande, få en central placering. Det utgör ett mål att se till att ekonomisk tillväxt återspeglas i framsteg på det sociala området med därav följande förutsättningar för social stabilitet. Ett seminarium kring detta är tänkt som det första steget på vägen. Diskussionerna under den tredje arbetssessionen kommer också att omfatta miljöfrågor, bl.a. en diskussion kring ASEM-partnernas möjligheter att konsolidera och utveckla samarbetet på miljöområdet, också sett i ljuset av mötet i Johannesburg.
ASEM för samman en lång rad olika civilisationer och kulturer tvärs över geografiska, etniska, religiösa och socioekonomiska gränser. Därmed bidrar ASEM-processen till att skapa tillit mellan regionerna. ASEM är som brobyggare mellan de europeiska och asiatiska kulturerna och civilisationerna ett lämpligt forum för den dialog som är nödvändig i kampen mot den internationella terrorismens försök att splittra det internationella samfundet. Detta är bakgrunden till att man under ASEM 4 arrangerar denna informella lunchdiskussion med rubriken ?Dialog om Kulturer och Civilisationer? som jag nämnde, i syftet att främja den ömsesidiga förståelsen mellan Europa och Asien. Ämnena skulle kunna tänkas vara betydelsen av utbildning i ansträngningarna för att främja förståelse av andra kulturer och civilisationer, vikten av lika tillgång till information och betydelsen av tätare kontakter mellan folken i Europa och Asien. Denna särskilda diskussion förväntas komma att utgöra underlag för en löpande dialog i ASEM om kulturer och civilisationer.
Jag har med stort intresse noterat synpunkterna och rekommendationerna från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, vilka innefattas i Europaparlamentets betänkande av den 16 juli 2002 om kommissionens meddelande om en strategisk ram för förbättrade partnerskap mellan Europa och Asien. Jag kan i detta sammanhang upplysa om att vi från rådets sida tänker oss att samarbetet mellan Europa och Asien inom ramen för ASEM genom det kommande toppmötet skall kunna utvecklas ytterligare och bättre anpassas för att vi skall kunna hantera de gemensamma utmaningar vi står inför. Jag hoppas att vi skall kunna leva upp till de mål som jag instämmer i och som framgår av Europaparlamentets betänkande.
Som en av dem som var med här i Europaparlamentet i början av det europeiska samarbetet - jag var ordförande för Japan-delegationen - är det imponerande att se vad det har utvecklats till. Jag skulle vilja tacka Europaparlamentet för det intresse man har visat och framhäva de personliga kontakter som på parlamentarikerplan finns mellan Europaparlamentet och de asiatiska parlamenten. Man kan inte överskatta betydelsen av detta, och ordförandeskapet lägger därför stor vikt vid Europaparlamentets betänkande om ASEM-samarbetet.

Patten
. (EN) Herr talman! Dagens debatt sker vid en väldigt lämplig tidpunkt. Betänkandet är utmärkt. Jag vet att ledamöterna förstår mig när jag säger att jag är särskilt intresserad av detta ämne. Debatten äger rum ett år efter det att kommissionens ?Asienstrategi? offentliggjordes 2001, och en vecka efter den första årsdagen av angreppen i New York och Washington. Den äger också rum, som redan har nämnts, när det inte är långt kvar till det fjärde mötet Asien-Europa, då 26 politiska ledare från Europa och Asien träffas i Köpenhamn.
Jag kommer att koncentrera mig på dessa punkter under min korta presentation i dag, så låt mig behandla dem i nämnd ordning.
För det första, ?den strategiska ramen för förbättrade partnerskap? från den 4 september 2001 följde vårt första konkreta dokument från 1994 om en ny Asienstrategi, i vilket man erkände att de nya förbindelserna mellan Asien och Europa hade utvecklats längre än att bara omfatta ?bistånd och handel?. Det strategiska dokumentet från 2001 återspeglar därför vikten av att det finns mycket att vinna på en politisk dialog mellan Europeiska unionen och Asien.
Globaliseringens makalösa snabbhet har också påverkat utvecklingen i båda regionerna. Vi föreslår en utveckling mot ett jämbördigt partnerskap med Asien, som grundas på fyra huvudpunkter. För det första, erkännande av den stora kulturella, politiska och geografiska mångfalden i Asien. För det andra, stärkande av Europeiska unionens politiska och ekonomiska närvaro i regionen. För det tredje, att nå bättre balans mellan de ekonomiska, politiska, sociala och kulturella delarna i vår strategi. För det fjärde, att erkänna att de asiatiska länderna är nödvändiga partner för Europeiska unionen - en punkt som vi håller på att ge till känna under de pågående samtalen om internationell handel.
Vi är fullständigt medvetna om parlamentets oro när det gäller skyddet av de mänskliga rättigheterna och spridandet av demokrati, goda styrelseformer och rättsstatsprincipen i Asien och på andra håll. Detta är skälet till varför ett konstruktivt engagemang - som t.ex. vår dialog om de mänskliga rättigheterna med Kina - är så viktigt för kommissionen.
Vi delar också parlamentets oro när det gäller de fortsatta slitningarna mellan de styrande på var sin sida av Formosasundet, och tar till oss parlamentets åsikter om våra förbindelser med Taiwan. Samtidigt som Europeiska unionens ?Ett Kina?-politik förutsätter formella förbindelser med Taiwan, måste vi förstå att Taiwan är en viktig ekonomisk partner för Europeiska unionen - det är vår tredje största partner i Asien och Stillahavsområdet. Vi kommer därför att upprätthålla och, då det är nödvändigt, intensifiera vår dialog med den taiwanesiska förvaltningen inom det ekonomiska området och andra områden. Kommissionen, som parlamentet känner till, har också för avsikt att öppna ett kontor i Taipei mycket snart, förmodligen i slutet av året. Vi stöder dessutom ett taiwanesiskt deltagande i internationella organisationer och processer, då detta är förenligt med Taiwans status.
Både rådet och parlamentet har naturligtvis diskuterat och kommenterat strategin efter de motbjudande händelserna den 11 september, som har fått viktiga konsekvenser för politiken och åtgärderna.
Den mest uppenbara påverkan har skett i förhållande till vår politik gentemot Afghanistan, som vi just haft möjlighet att diskutera ingående i kammaren.
Det är nu bara några dagar kvar till ASEM 4 i Köpenhamn. Förutom de regelbundna ASEM-mötena mellan utrikes- och finansministrarna, som snart kommer att kompletteras med ett möte mellan ekonomiministrarna i Danmark, har vi hållit olika ministermöten om miljön och om hur vi skall hantera migrationen. Dessa möten resulterade i olika konkreta initiativ som kommer att stödjas av ledarna vid själva toppmötet.
Ministern tog upp de huvudämnen som kommer att diskuteras under toppmötet. Jag hoppas det följer den linje som tillämpats av utrikesministrarna, som gör diskussionen vid dessa tillfällen litet mindre formell och inskränkt.
En av de större fördelarna med ASEM är att det ger en möjlighet att engagera ledare från olika kulturer och civilisationer, och från länder som befinner sig i olika utvecklingsstadier, för att dra nytta av sammanhållning genom mångfald. Och, som har nämnts, ledarna kommer för första gången att diskutera dialogen mellan kulturer och civilisationer på detta sätt.
Asien - detta är min största underdrift under den senaste tiden - är en oerhört stor region, och vi förespråkar därför inte ?en politik som passar alla?. I vårt senaste strategidokument har vi delat in Asien i fyra underregioner, dvs. Syd, Sydöst, nordöstra Asien och Australien med Oceanien. Specifika strategiåtgärder kommer att vidtas inom den gemensamma ramen.
Asien är alltså oerhört viktig för kommissionen. Det finns tre grundläggande komponenter i vårt förhållningssätt. En av dem har att göra med definitionen av själva Asien, eftersom geografiska, kulturella, politiska och andra begrepp definieras på olika sätt. Sedan har vi frågan om täckning av vår ?Asienstrategi?, som har varit ämne för en viss diskussion sedan dess offentliggörande i fjol. Till sist har vi den pågående diskussionen om utvidgningen av ASEM-partnerskapet.
När det rör denna sista punkt, kanske ledamöterna kommer ihåg att man inom ramen för samarbetet mellan Asien och Europa år 2000 införde den dubbla samförståndsprincipen. Den innebär att ett beslut om nya deltagare kommer att fattas i samförstånd av alla partner, först då en kandidat har fått stöd från sin egen region.
Vi är medvetna om att många ledamöter har uttryckt en önskan om att utvidga ASEM till andra partner i Asien. Vi har redan kommit överens - på utrikesministernivå inom ramen för ASEM - att konsolideringen av ASEM och utvidgningsfrågan kommer att tas upp vid nästa toppmöte som skall hållas i Hanoi 2004. Detta var ett klokt beslut: Vi måste använda tiden fram till nästa toppmöte till att inte bara förbereda ASEM för fler deltagare, utan också till att mycket noga förbereda dagordningen till detta möte. Att välja sakfrågor där det finns ett ?ASEM-mervärde? är viktigt, i syfte att undvika överlappande dagordningar. Det är alltså viktigt att fastställa vad som skall behandlas bilateralt, regionalt eller multilateralt. I det regionala sammanhanget måste vi se till att Asean, ARF och ASEM arbetar med de frågor som respektive forum är bäst på att ta itu med.
Vi kommer att ta fullständig hänsyn till parlamentets förslag under förberedelserna av det toppmöte i Hanoi som jag har hänvisat till, och jag kan försäkra ledamoten att vi kommer att fortsätta att ta största möjliga hänsyn till detta omfattande betänkande.
Jag vill avsluta med att nämna tre saker. Vi har visat vårt växande intresse för Asien genom de förändringar som har gjorts under det senaste året inom våra tjänsteavdelningar som sysslar med yttre förbindelser. Parlamentet vet att vi bara kan öppna nya delegationer om vi stänger eller skär ned de som redan finns. Parlamentet är förståeligt nog mycket bestämt när det gäller vårt tak för antalet delegationer i världen. Parlamentet vet också att man, i det stora hela, får mer publicitet om man stänger eller skär ned ett kontor, än beröm om man inrättar ett. Trots de politiska problem som vi står inför, kommer vi under de kommande månaderna att kunna informera om öppnandet av nya delegationskontor i Malaysia, Singapore, Kambodja, Laos och Nepal, och öppnandet av ett kontor i Taiwan. Parlamentet vet att i en miljö där dessa saker inte kan åstadkommas med blixtens hastighet, är detta en ganska bra prestation och en fingervisning om den prioritet vi ger Asien.
För det andra är jag helt övertygad om att sydöstra Asien är en region som vi inte uppmärksammat tillräckligt, och för vilken vi inte utarbetat en tillräckligt sammanhållen strategi.
Före 1997 stod europeiska företag, banker och andra intressen i kö - kanske ofta överväldigade av historier om asiatiska ekonomiska mirakler - för att, med överdriven optimism, etablera sig i sydöstra Asien. Problemet sedan 1997 är att alldeles för många av dem har lämnat området och att de inte har varit realistiska när det handlar om vad som kan åstadkommas där. Jag är mycket mån om att vi bör utveckla en mer sammanhållen europeisk politik för sydöstra Asien och ge den högre prioritet. Nästa år kommer kommissionen att lägga fram ett meddelande i vilket vi skall försöka att ställa våra handels-, affärs- och miljömässiga, samt våra ekonomiska och politiska förbindelser med sydöstra Asien i ett förnuftigt sammanhang. Till exempel Indonesiens betydelse i samband med vår politik och ekonomi måste betonas genom ett upprättande av en tydligare och mer sammanhållen politik.
Min sista punkt är att vi har visat en förmåga att vara en stödjande, men inte en obetydlig aktör, på den koreanska halvön. Jag anser absolut att den politik som förs av president Kim Dae-Jung är helt riktig. Det är mycket viktigt för oss att spela en stödjande roll - kanske inte lika viktig som den roll som andra spelar, t.ex. Förenta staterna, Kina och Japan - men likväl en viktig roll för försoningen på den koreanska halvön och för att uppmuntra Nordkorea att förena sig med resten av mänskligheten. Vi bör fortsätta att bygga på den grund som vi har lagt inom detta område. Detta är bara en fingervisning om hur, utan någon egenkärlek och att överdriva vad vi kan åstadkomma, om vi bara koncentrerar oss på vissa av de områden där vi har faktiska möjligheter, vi faktiskt kan förverkliga mycket mer av vår Asienpolitik, och detta har vi för avsikt att göra.
(Applåder)

Maaten (ELDR)
. (NL) Herr talman! Låt mig börja med att gratulera Europeiska kommissionen. Europeiska kommissionens dokument, dess syn på förbindelserna mellan Europeiska unionen och Asien, som mitt betänkande handlar om, är tydlig, sammanhängande och det visar en förståelse för den situation som Asien befinner sig i, och för detta finns det ett stort behov. Jag anser att en utav bristerna i förbindelserna mellan Europa och Asien är rådets minimalistiska och osammanhängande hållning, hittills särskilt utrikesministrarnas hållning. Jag anser att våra ministrars lövtunna bidrag till ASEM 3-mötet i Söul var ett bottenrekord, vilket stod i skarp kontrast till Europeiska kommissionens bidrag. Det kan inte fortsätta på det sättet. Var och en som uppfattat något det senaste året vet att det krävs kraftiga och konkreta åtgärder eftersom det krävs för de utmaningar som Asien och Europa står inför. Åtgärder som går längre än till att stärka ekonomiskt samarbete - vilket jag för övrigt är en mycket stor förespråkare för - och som går längre än window dressing och den ständiga symbolik som skall föreställa politik. Jag är därför också glad åt kommissionärens tillkännagivande att det snart kommer en strategi med avseende på Sydostasien, det är nämligen mycket riktigt den pusselbit som saknas.
Herr talman! Den utmaning inom området mänskliga rättigheter som man står inför kan jag enkelt illustrera för er genom att ta ett exempel ur vårt dagliga liv. I oktober förra året upplyste jag det här parlamentet om fallet Bin Vinh Trinh i Vietnam. Trinh hade efter en lång utlandsvistelse investerat i sitt hemland och under falska förevändningar blev han anhållen, och hans egendomar togs i beslag. En dramatisk händelse för honom och hans familj men främst också en mycket negativ signal för eventuella investerare i Vietnam.
Under tiden har ett år passerat. Vissa framsteg har gjorts men de är långt ifrån tillräckliga. Trinh har fortfarande inte fått tillbaka sina egendomar och de som lagt fram de falska anklagelserna har ännu inte åtalats. Nu är Europeiska unionen den största givaren till Vietnam men det saknas en parallell inriktning på respekten för de mänskliga rättigheterna. Det gör politiken osammanhängande och på det sättet brister det absolut på ett av de områden som Europa alltid framhäver så mycket. Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna har inte utan orsak pekat på ett stort antal missförhållanden inom området mänskliga rättigheter i Vietnam. Inte heller andra asiatiska länder undgick FN-kommissionens fördömande, se bara på Kambodja och på Nordkorea. Det skulle ta för lång tid att nu ta upp alla de här länderna var för sig, men poängen måste vara tydlig. Respekt för de mänskliga rättigheterna och därmed även skydd av investerare kan inte kopplas loss från det ekonomiska samarbetet. Det ena påverkar det andra och det andra påverkar det ena.
Herr talman! Europeiska unionen ser sig inte bara som beskyddare av de mänskliga rättigheterna utan även som ett stöd för demokratiseringsprocesser och unga demokratier över hela världen. Överallt? Nej, herr talman, inte överallt. Förvånansvärt nog finns det en ung demokrati i Asien som inte kan räkna med något stöd, och det är Taiwan. Det sätt på vilket Europa, på vilket vårt råd behandlar det landet är skenheligt. Jag kan inte komma på något annat uttryck. Taiwan är en blomstrande demokrati som vi har goda ekonomiska relationer med. För att ge ett exempel: förra året kunde president Shui-bian Chen inte ta emot sitt frihetspris från den liberala internationalen i det här parlamentet eftersom han inte fick något visum medan representanter från Folkrepubliken Kina samtidigt reste runt i hela världsdelen. Vi känner alla här till den demokratiska halten i regimen i Beijing. Att Saddam Hussein och Robert Mugabe inte får något visum är helt förståeligt, men att utestänga en folkvald ledare för ett demokratiskt land från ett privatbesök, det är ändå mycket bisarrt. Ingen enda medlemsstat ville ge den liberaldemokratiska gästen ett visum och rådet visade sig från sin svagaste sida genom att inte röra ett finger. Därför välkomnar jag kommissionens planer på att öppna ett kontor i Taipei. Det gör jag förresten också för andra asiatiska länder. Herr kommissionär, ni bad om lovord! Härmed gör jag er till viljes.
Efter de ovänliga ord som jag yttrat om rådet vill jag ändå säga till min goda vän, minister Haarder, att jag blev glad åt det han sade om förberedelserna för ASEM 4. Det han säger inger förtroende. Det behövdes en allomfattande och seriös inställning till ASEM 4 och jag hoppas att han också får ordentligt stöd i rådet. Ekonomiskt samarbete - jag tänker på investeringar av små och medelstora företag, men också på politisk dialog och utbyte - ministern har nämnt dem alla - är av stor betydelse.
Avslutningsvis, herr talman, är det inte som om vi levde på Rudyard Kiplings tid, då han sade: öst är öst och väst är väst och aldrig skola de mötas. Även i Asien står den demokratiska rättsstaten centralt. Det finns ingen asiatisk modell för det, och ingen europeisk modell heller för den delen. Därför vill jag slutligen påminna om en känd Asienexperts ord som han för fyra år sedan skrev i sin bok om Kina och Hongkong. Jag citerar: Det är absurt att argumentera för en grundläggande skillnad mellan asiaternas personliga normer och moraliska principer å ena sidan, och européernas och amerikanernas å den andra. Anständighet är anständighet både i öst och väst. Kloka ord, kommissionär Patten, som inte har förlorat något av sin sanningsenlighet.
(Applåder)

Talmannen. -
Jag tackar föredraganden så mycket.
Jag skulle vilja rekommendera kammaren att den beaktar att vi har lite ont om tid och att det för att få en sammanhållen debatt vore bra om vi slapp dela upp den mellan nu och kvällssessionen. Därför ber jag ledamöterna att vara återhållsamma i sina inlägg och att vi alla tillsammans skall försöka spara tid, så att vi kan föra en samlad debatt och avsluta den innan klockan 17.30.

Jarzembowski (PPE-DE).
Ärade herr talman, ärade fru talman, herr rådsordförande, herr Bertel, ärade herr kommissionär! Låt mig först uttrycka min glädje över att det vid sidan av de personer på åhörarläktaren som följer debatten även finns diplomater från Folkrepubliken Kina och företrädare för det taiwanesiska fritt valda parlamentet. Det är storartat att båda sidor om Formosasundet följer vår debatt i dag.
Herr kommissionär, herr rådsordförande, låt mig på Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraters vägnar slå fast att vi varmt välkomnar er förklaring rörande förberedelserna av den fjärde ASEM-processen. Förklaringen visar på ett imponerande sätt att både rådet och kommissionen har förberett sig noggrant och engagerat inför ASEM 4-mötet.
Dock kräver min grupp - och här ber jag om ytterligare information - att stats- och regeringscheferna presenterar konkreta åtgärder med konkreta tidsplaner och konkreta mål för det stora antal frågor som skall diskuteras; rådsordföranden nämnde att antalet frågor är stort. Att som under ASEM 3-mötet nöja sig med att diskutera alla de problem som finns i världen, från ekonomi via kultur till politik och uppfostran, räcker nämligen inte, för vad medborgarna kommer att undra är: Vad kom de fram till? Därför kräver vi följande: hellre färre, men konkreta planer för ett närmare samarbete mellan Asien och Europa.
Tillåt mig plocka ut tre av alla de frågor som har tagits upp, tre frågor i vilka jag tror att Europaparlamentet vill se Europas och Asiens stats- och regeringschefer lägga fram konkreta resultat.
För det första: Öppnandet av en särskild process för ett närmande av de båda kultursfärerna. Inte minst med tanke på årsdagen av de fruktansvärda händelserna den 11 september måste Europa och Asien, alla historiska, kulturella och religiösa skillnader till trots, för samexistensens och världsfredens skull definiera det gemensamma, det som förenar Europa och Asien, och dra konsekvenser av detta. Vi förväntar oss en konkret tidpunkt för att dra i gång denna kulturpolitiska dialog.
För det andra - och detta kommer Bertel Haarder som dansk att förstå mycket väl: När det handlar om terrorism finns det en högst väsentlig punkt där vi förväntar oss konkreta resultat, nämligen bekämpningen av terrorismen till havs. I vissa smalare havsområden utsätts våra fartyg mellan Asien och Europa för ständigt återkommande piratöverfall. Vi kan inte förklara för vår befolkning att vi är kapabla att kämpa mot terrorismen i hela världen samtidigt som vi tycks vara oförmögna att göra något åt terroristerna till havs, de som hotar besättningen på våra fartyg och till och med kostar dem livet!
För det tredje: migrationsproblemet. Rådsordföranden, som inte enbart ansvarar för Europapolitiken utan även för invandringen, är en god partner som kommer att se till att ASEM 4-mötet verkligen fattar konkreta beslut om hur man bättre kan samverka för att bekämpa illegala migrationsrörelser mellan Asien och Europa.
Så några ord om vår ärade kollega Maatens betänkande, som givetvis är ett utmärkt sådant. Tillåt mig att av tidsskäl endast lyfta fram fem aspekter.
Kommissionär Patten, ni påpekade att frågan om utvidgningen av antalet medlemmar i Asienprocessen är underställd konsensusprincipen. Men ni har uppfattat helt rätt att ni har parlamentets stöd för att under ASEM 4-mötet ändå tala med de asiatiska partnerna som en förberedelse inför konferensen i Hanoi. Det handlar om måttot: ?Vi kommer att utvidga från 15 till 20 stater?. Europa sätter värde på att Asien koncentrerar sig på att framför allt bjuda in länder som Indien och Taiwan i Asienprocessen. Ni nämnde själv vilken särskild roll Indien och Taiwan spelar. Jag menar att vi så att säga bör hjälpa fram dessa länder och få dem att bli accepterade.
Ni beskrev det politiska engagemanget för dialogen om mänskliga rättigheter, och där stöder vi er helt och fullt. Jag menar att den människorättsdialog som redan har inletts med Folkrepubliken Kina har visat att bägge sidor numera utgår från en universell status för de mänskliga rättigheterna. Slut är det förfärliga tvistandet om huruvida de mänskliga rättigheterna är asiatiska eller europeiska - nej, de mänskliga rättigheterna är universella. Det är i den andan vi bör fortsätta dialogen.
Herr rådsordförande, herr kommissionär! Kanske bör Europa också medverka mer i konfliktförebyggande åtgärder och konfliktlösning i Asien. Den regionala säkerheten är den springande punkten för hela världen. Därför bör vi också konstruktivt stödja den politiska dialogen mellan Kina och Taiwan med grunden i demokrati, folkets rätt till självbestämmande, respekt för de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen.
Vidare bör vi försöka spela en viss roll för att trappa ner spänningen mellan Indien och Pakistan. Detta är en särskild punkt för det kulturella minoritetsskyddet, men även för skyddet av de kristna minoriteterna i regionen.
Herr kommissionär, ärade Chris Patten, vi är mycket tacksamma att ni tog upp en snabb invigning av delegationen i Malaysia, Singapore, Taiwan, Kambodja, Laos och Nepal. Detta är sedan gammalt ett önskemål från Europaparlamentet. Det handlar om en kontinent som omfattar hälften av jordens befolkning, och där måste vi bli bättre företrädda. Ni har vårt stöd.
Låt mig avslutningsvis göra en något kritisk anmärkning: Vi diskuterar i dag Asiens och Europas stora betydelse och de båda kontinenternas inbördes förhållande. Men om jag inte har helt fel kommer det inom kort, nämligen nu i september, att äga rum ett möte, ett toppmöte mellan Europeiska unionen och Kina som har planerats till en dag. Jag undrar verkligen om stats- och regeringscheferna inte borde ha planerat in mer än en dag för att hinna inleda en verkligt fördjupad dialog med Folkrepubliken Kina. Jag menar att detta vore lämpligt med tanke på landets och kontinentens betydelse.
(Applåder)

Ford (PSE).
Fru talman! Jag välkomnar kommissionens meddelande ?Europa och Asien: en strategisk ram för förbättrade partnerskap?, och Maatens betänkande, till vilket vi gratulerar honom.
Vi har tidigare allt för ofta försummat Asien och koncentrerat oss på andra regioner i världen, men faktum är att huvuddelen av världens befolkning bor i Asien. Vi välkomnar erkännandet, både i betänkandet och i kommissionens uttalande, att vi måste koncentrera oss mer på Asien, inte bara när det rör handel och ekonomi, utan även inom andra områden, t.ex. kulturellt utbyte mellan Europa och Asiens moderata muslimska stater; rättsliga och inrikes frågor, på kriget mot terrorismen, narkotikahandeln och den organiserade brottsligheten, allt självklart med en global dimension; miljöpolitik, där Europa och Asien står inför samma hot från föroreningar och miljömässig försämring; säkerhetspolitik, där, i en allt mer globaliserad värld, en kris på den koreanska halvön - som kommissionär Patten nämnde - skulle hota freden och stabiliteten i hela världen. Detta är ett skäl till varför Europeiska unionen deltar i KEDO-processen.
Vi välkomnar därför framväxten av asiatiska röster som talar tillsammans genom Asean och andra regionala forum. Vi välkomnar också och vill uppmuntra och fördjupa utbredningen av ASEM-processen och dess parallella parlamentariska dialog genom ASEP. Jag fick möjlighet att delta i det första ASEP-mötet här i Strasbourg 1996 och i förra veckans andra ASEP-möte i Manila, där vi nådde enighet med uttalanden om terrorism, miljö och mänskliga rättigheter för kvinnor och barn. Här förenade sig Europaparlamentsledamöter från Tyskland, Spanien, Belgien och Italien med kolleger från Kina, Japan och Filippinerna för att instämma i att Kyotoprotokollet måste ratificeras; FN måste vara grund för det globala kriget mot terrorismen; praktiska åtgärder krävs för att kunna ta itu med diskrimineringen mot kvinnor; vi bör samarbeta med fackföreningar och andra företrädare för det civila samhället för att bekämpa barnarbete. Det grundläggande problemet är fattigdom, med hundratals miljoner runt om i världen - särskilt i Asien - som lever på mindre än en euro per dag.
Vi hoppas att parlamentet kommer att instämma i förslaget i ändringsförslaget, som jag och andra parlamentsledamöter har lagt fram, om att vara värd för ASEP 3-mötet i början av 2004.
Vi kan i det stora hela stödja Maatens betänkande. Min enda kritik är att man har gjort ett försök att ?kapa? betänkandet på den taiwanesiska lobbyns vägnar. Parlamentsledamöterna har naturligtvis all rätt att göra det, men vi bör vara medvetna om vad det är vi uppmanas att godkänna. Jag påminner ledamöterna om genomförandebestämmelserna till artikel 9.1 - Öppenhet och ledamöternas ekonomiska intressen (artikel 1 i bilaga I).
Jag har på den socialdemokratiska gruppens vägnar lagt fram ändringsförslag i syfte att försöka rätta till dessa skevheter. Ja, vi måste erkänna Taiwan som en av EU:s viktigaste handelspartner, men vi har här uppmanats att gå ännu längre. Om vi vill avskaffa vårt stöd för den ?Ett Kina?-politik som vi tidigare tillämpat, bör vi göra det direkt i stället för att gömma det i punkt 35 om WHO. Medlemskapet i Världshälsoorganisationen är begränsat till nationalstater. Att kräva ett medlemskap i WHO för Taiwan, är detsamma som att erkänna det som en nationalstat; att bevilja det ett oberoende som inte ens dess egen regering har begärt. På samma sätt förstår jag inte varför, om PPE-DE-gruppen är verkligt intresserad av att ge presidenten och de högre tjänstemännen i Taiwans regering den grundläggande friheten att resa, begränsa denna till endast privata besök, i stället för att lämna det mer öppet. Annars kan vi bara dra slutsatsen, om de behåller sin inställning, att detta egentligen är en förevändning för att påbörja en politisk process som vi ännu inte har kommit överens om.
Vi stöder betänkandet med dessa reservationer.

Andreasen (ELDR).
Herr talman! Ett tack till Jules Maaten som har åstadkommit ett utmärkt betänkande kring ett ytterst omfattande ämne. Asien är ju inte bara i areal räknat en jätte, här finns också ekonomiska, politiska och religiösa skillnader som gör det till en mycket stor utmaning att behandla området i ett betänkande. Men detta har lyckats. Jag skall här bara framhäva ett par punkter.
Inför det nära förestående ASEM-toppmötet i Köpenhamn skall det stå fullständigt klart att det finns ett helhjärtat stöd för att man skall fortsätta och vidareutveckla förbindelserna mellan Europeiska unionen och ASEM-länderna och Asien överhuvudtaget. Det handlar först och främst om att stödja kampen för respekt för demokrati och mänskliga rättigheter i Asien. Med tanke på den globala kampen mot terrorism är det också viktigt att Europeiska unionen skapar goda allianser med asiaterna. Ett välutvecklat förhållande mellan Europeiska unionen och Asien skall också hjälpa till att främja marknadsekonomi, bärkraftig utveckling och därmed välfärden i Asien. Om man bara blickar lite bakåt i historien och ser på Japan och Taiwan som exempel står det snabbt klart att demokrati, marknadsekonomi och respekt för mänskliga rättigheter är vägen att gå. Jag får naturligtvis uttrycka glädje över att både Kina och Taiwan nu är medlemmar av Världshandelsorganisationen WTO. Det är glädjande att få bekräftat av kommissionären att Europeiska unionen kommer att öppna ett kontor i Taipei inom ett år. Taiwan är Europeiska unionens elfte största handelspartner och utgör därför en mycket viktig partner för unionen. Med risk för beskyllningar från herr Ford tänker jag ändå beklaga att Taiwan inte kan delta i ASEM-mötet, t.ex. på observatörsnivå. Likaledes beklagar jag att Taiwan inte ens på observatörsnivå är medlem av Världshälsoorganisationen WHO. Det är min uppfattning att alla världens demokratier skall ha en plats i dessa internationella inrättningar.
(Applåder)

Modrow (GUE/NGL)
Fru talman! Jag stöder till stora delar Maatens betänkande. Dock vill jag ta upp några problem: För det första måste den som talar om Europa och Asien även omfatta Ryssland. Alla dessa frågor rör omedelbart Rysslands intressen som stor euroasiatisk makt. Detta framträdde nyligen med all tydlighet i frågan om Korea. Såväl den nordkoreanske presidentens resa till Sibirien som planerna på att bygga en järnvägsförbindelse som skall täcka in Nord- och Sydkorea förtjänar att uppmärksammas.
Men den som i stället väljer att se på problemet genom USA:s förgrumlade glasögon och inte tar vederbörlig hänsyn till Ryssland och Kina kommer att få svårt att finna en fredlig och rättvis lösning på de problem som väntar.
För det andra: en Asienpolitik som inte tar vederbörlig hänsyn till Shanghaigruppen och dess plats i det politiska skeendet på det euroasiatiska området saknar förankring i verkligheten. Vi måste faktiskt bestämma oss för vart till exempel mellersta Asien hör och hur vi ställer oss till USA:s euroasiatiska strategi för en ny geostrategisk situation i området. I kalla krigets slutskede grodde hoppet om en fredlig värld, ett hopp som tyvärr har grusats rejält.
För det tredje: Europeiska unionens medlemsstater har länge förbigått eller underskattat utvecklingen i Asien och framhärdar fortfarande i ensidiga, ibland inskränkta betraktelsesätt. Kommissionen har pekat på att man inte hänger med i verkligheten när man i betänkandet nämner Indien och Taiwan i ett andetag. Jag anser detta vara ett politiskt fel som inte tar vederbörlig hänsyn till verkligheten. Realpolitik har alltid med intressen att göra, och EU gör klokt i att balansera sina egna självklara intressen mot sina partners intressen.

Messner (Verts/ALE)
Fru talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Först ett ord av beröm till föredragande Maaten, för förbindelserna mellan EU och Asien har verkligen mycket att ta igen. Vi uppför oss som om Europa vore, inte en del av den euroasiatiska kontinenten, utan jordens centrum och som om Asien tillhörde en annan kontinent. ASEM, dvs. mötena mellan Europa och Asien, är säkerligen ett fungerande forum för samarbetet, men endast om alla Asiens länder är med och åtminstone de länder sätts i fokus som kämpar med en demokratisering. Utan exempelvis Indien är ASEM otänkbart för mig.
Demokratiseringsprocessen i Asien kräver ett starkt engagemang från EU, och de demokratiska länderna som exempelvis Taiwan både kan och måste kopplas in och så att säga vårdas som jästen i degen. Taiwan kan bli motorn i den fortsatta demokratiseringsprocess som vi vill driva framåt i Asien.
För att de asiatiska ländernas samarbetsavtal med EU skall bli meningsfulla - ta till exempel Laos och Vietnam - krävs det att avtalen respekteras. Det är i första hand bergsområdena jag ömmar för, för i Asien finns världens högsta berg, Himalaya, Karakorum och Hindukush liksom även Pamir hör dit, och det är just i dessa bergsområden, till ytan större än hela EU, som de stora konflikthärdarna finns. Ta till exempel Tibet. Tibet har en egen historia, en egen kultur. Tibet har ungefär samma yta som hela Europa, från Gibraltar till Ural. På 1950-talet ockuperades Tibet av Kina. Det ledande skiktet, de intellektuella, fördrevs ur landet. Hans helighet, Dalai Lama, lämnade landet 1959 och lever i dag i exil i Indien tillsammans med sin exilregering. Tibetanerna har visserligen fått löfte om självständighet, vilken formellt också infördes 1965, men detta självstyre är rena farsen. Allt det tibetanska har trängts ut mer och mer, landet exploateras. Järnvägen som nu skall byggas från Golmod till Lhasa, och som för övrigt löper genom permafrostzonerna, vilket är föga logiskt, tjänar inte till att försörja landet utan är ett fortsatt led i exploateringen.
I denna hybrid mellan ett kommunistiskt och ett kapitalistiskt system, har Kina gjort allt för att marginalisera det tibetanska och denna minoritet. Alla våra ansträngningar för de mänskliga rättigheterna har hittills varit förgäves. Initiativet kommer att trängas undan om inte EU kämpar för det motsatta.
Nästa punkt rör Sinkiang, som i dag också tillhör Kina och är glest befolkat av muslimer, en enormt stor region belägen mellan Kuenlunbergen och Altai respektive Pamir i västra Kina.
Här förekommer förtryck och kränkningar av de mänskliga rättigheterna, och sedan den 11 september 2001 ännu mer förtryck med terroristbekämpning som förevändning. Inte ett ord om självstyre längre. Här undrar jag om vi européer inte skulle kunna ställa vår erfarenhet av regional konfliktlösning till förfogande.
Därefter kommer vi in på Kashmir, Asiens krishärd nummer ett, och ett problem som har förhalats sedan 1947 och splittrat upp Kashmir mellan Pakistan och Indien, Jammu och Kashmir kallat. I femton års tid har soldaterna under ett flertal krig mellan de båda länderna stått öga mot öga här på 6 000 meters höjd, sommar som vinter. Man har hotat med kärnvapenkrig. Konfliktlösningen har misslyckats. Det handlar inte om att skjuta över skulden åt det ena eller andra hållet utan om att finna lösningar. Här i Kashmir måste givetvis även den inhemska befolkningen, folket i Kashmir, ha ett ord med i spelet, och även här blir det aktuellt med självstyre som lösning, kanske rentav ett gemensamt självstyre för det delade landet, och här har vi européer faktiskt en och annan lösningsmodell att erbjuda. Detsamma gäller Tibet, Sinkiang och olika Kaukasusregioner i frågan om självstyre.
Sedan har vi Nepal, ett litet men mycket tätbefolkat land. Här råder situationer som liknar inbördeskrig och som drar ned detta land - ett av världens fattigaste - i rena självförstörelsen. På den ena sidan en korrupt regeringsapparat, på den andra sidan rebellerna, de så kallade Maoisterna, och båda sidor bekämpar varandra under förevändning att de stöder den fattiga befolkningen på landsbygden. Och det är denna landsbygdsbefolkning som tillsammans med turismen, landets enda kvarvarande inkomstkälla, som kommer i kläm. Vår icke-statliga ekonomiska hjälp, som ju hittills har dämpat fattigdomen i någon mån, är därmed inte längre möjlig. Jag ser för närvarande inga möjligheter att befria det lilla konungariket vid Himalayas södra fot från dess självdestruktiva dilemma.
Inte heller i Afghanistan har situationen blivit fredlig. Bergsområdena i Hindukush har ödelagts, turismen som näring är en omöjlighet och bergsområdena överges allt mer.
Europas främsta uppgift är att respektera alla andra människors sätt att leva, att ge skydd och givetvis även ekonomiskt stöd åt minoriteter, att säkra freden, skapa utbildningsmöjligheter, lösa konflikter och i nödfall även att ingripa. Men hur skall vi kunna vara med och påverka det politiska samspelet i den komplexa asiatiska formationen så länge vi inte lär oss att tala med en röst i EU? Så länge EU inte kommer fram till en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik förblir mycket av det som vi här lägger stor möda på att genomföra tyvärr ett rent önsketänkande.
Tyvärr är det just denna sista punkt som är den viktigaste för oss att lösa innan vi tar itu med vad som är våra uppgifter i Asien.
(Applåder)

Belder (EDD).
Herr talman! Asien: ett besvärligare område för att utarbeta en politisk strategi går knappast att tänka sig. Ur säkerhetssynpunkt är det en krutdurk, i ekonomiskt avseende en elefantunge och ur människorättsperspektiv ser vi framför allt ett sorgebarn. Vad måste Europeiska unionen göra med det här området? I betänkandet av Maaten förekommer många värdefulla byggstenar för ett sammanhängande synsätt. Dessa är även av sådan kvalitet att jag kommer att stödja betänkandet även om jag inte är överens med föredraganden på alla punkter.
Två saker. Först en kritisk ton. I betänkandet sägs mycket om den roll som Europeiska unionen borde spela i diverse konflikter i området. Man tar dock inte upp relationen till Förenta staterna. Enligt punkt 14 måste Europeiska unionen göra det tydligt i öst att EU har en egen roll, fri från Amerikas. Det är dock inte särskilt realistiskt. EU har nämligen, vilket även erkänns i punkt 14, ännu ingen fullvärdig utrikespolitik och absolut ingen fullvärdig säkerhetspolitik. Jag konstaterar därför, utan någon som helst skadeglädje, att om Europa vill kunna spela någon roll i den sortens konflikter så måste EU nödvändigtvis föra ett nära samarbete med Förenta staterna. Förenta staternas militära närvaro garanterar ju inte bara stabilitet, utan även politisk vikt i området. Avsaknaden av den insikten ser jag som en brist i betänkandet.
För det andra skulle jag, under instämmande med föredraganden, tydligt vilja understryka vikten av rättstatens principer och respekten för de mänskliga rättigheterna. Våra förbindelser med till exempel Kina, Indonesien, Burma och Vietnam borde ske på villkor att dessa grundläggande principer följs. Jag håller helt med föredraganden om att den enda verkliga grunden för ekonomiska och sociala framsteg i området är respekten för de mänskliga rättigheterna och för rättsstaten.

Dupuis (NI). -
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, bästa föredragande och kolleger! Jag instämmer med rådsordföranden: detta är ett gott betänkande. Som han mycket väl vet så händer det emellertid ofta att parlamentet antar goda resolutioner, men problemet kommer senare, problemet är rådet. Det är uppenbart att kollegan Messner har rätt i att det finns ett institutionellt problem, men det är inte det enda, kommissionen utgör själv ett problem.
Kollegan Belder gör rätt i att hänvisa till behovet av en strategi. Jag kan inte förstå att vi än i dag inte kan tala om demokratiska asiatiska länder och icke-demokratiska asiatiska länder. Vi rör ihop allt med Kina, med vilket vi har en kritisk dialog, inte sedan i går eller i förrgår, utan numera sedan ett tiotal år tillbaka. En kritisk dialog där ni varje gång får höra av de kinesiska ledarna att Asien är annorlunda, att det finns en asiatisk väg till mänskliga rättigheter. Men har det aldrig föresvävat er att säga till dem att Engels, Marx, Stalin och Lenin kanske inte var så asiatiska och att det är dags att sluta med de här dumheterna?
Problemet är inte ekonomiskt, herr rådsordförande. Det bästa exemplet är våra taiwanesiska vänner, som utan någon form av institutionaliserade politiska förbindelser med våra länder har utvecklats till ett land med tjugo miljoner invånare och Europeiska unionens tredje handelspartner.
Affärsmännen på Taiwan och i Europeiska unionen har hittat sina kanaler. Problemet är vårt: problemet är att det pågår ett krig i ett antal av dessa länder. I Vietnam pågår det i dag ett krig mot demokratin och friheten. I Kina pågår det i dag ett krig mot demokratin och friheten. I Laos pågår det i dag ett krig mot demokratin och friheten. Detta problem får vi inte ta itu med här i denna kammare. Kollegan Ford försöker finna fel i initiativ från kollegan Jarzembowski och andra till stöd för Taiwans demokrati. Allt detta är ju fullständigt otroligt!
Jag kan inte förstå denna samarbetspolitik, kommissionär Patten. Jag kan inte förstå varför vi måste fortsätta att ge ut pengar som vi mycket väl vet försvinner i de vietnamesiska, kinesiska och laotiska ledarnas fickor, utan att skapa någon som helst positiv effekt. Varför gör ni inte vad ni har börjat göra gentemot andra länder, herr kommissionär? Sluta med alla dessa samarbetsprojekt och ge dem en miljon euro när de har genomfört denna demokratiseringsreform. På så vis gör vi oss av med hela den europeiska byråkratin, och således även bedrägerierna, alla dessa skändliga saker som görs med våra och skattebetalarnas pengar.
Jag önskar att även rådet och kommissionen skulle kunna säga om det verkligen är fullständigt otänkbart att utverka frigivningen av fem försvunna. För tjugo år sedan gick hundratusentals européer ut på gatorna för att demonstrera för de försvunna i Chile. Vi förmår inte rädda fem personer, som har försvunnit från omvärlden, i Laos, ett land med fem miljoner invånare, vars geopolitiska betydelse inte kan sägas vara särskilt stor. Vi klarar inte ens av att utverka frigivningen av ledarna för Vietnams enade buddistiska samfund, som sitter i fängelse sedan tjugo år. Nåväl, allt detta förefaller mig vara fullständigt oacceptabelt och även oförklarligt.

Suominen (PPE-DE).
Fru talman, ärade minister Haarder, kommissionär Patten! Kollegan Jules Maatens betänkande om kommissionens meddelande beträffande relationerna mellan länderna i EU och Asien förtjänar en eloge, vilket bekräftas av att det godkändes med övervägande majoritet i utskottet. Jag tackar även såväl rådet som kommissionen för den framsynthet med vilken de behandlar relationerna mellan dessa två områden.
Kollegan Jarzembowski drog upp vår grupps riktlinjer på ett för honom typiskt sätt, vilket är både klart och genialt, varför jag endast anmärker på några detaljer. Jag skulle vilja fästa uppmärksamheten på sådana detaljer som för många av oss kanske enbart uppfattas som nyanser, men vilka i våra relationer till exempelvis folkrepubliken Kina är synnerligen viktiga.
I betänkandet lyfter man fram Taiwans betydelse för oss. Landet innebär för oss en viktig handelspartner och det är ett samhälle som kommit långt i sin demokratiska utveckling. Vi har dock godkänt ett av Kinas koncept, trots att vi med all rätt är oroliga för Taiwans situation och motsätter oss vissa åtgärder eller hot om åtgärder. Konsekvensenligt kan vi därför inte behandla Taiwan som en fullständigt självständig suverän stat, vilket tydligast indikeras av att folkrepubliken Kina är medlem i FN, Taiwan är det inte. Taiwan kan sålunda inte heller vara medlem i WHO, utan samarbetsformen, vilken jag även önskar skulle utvecklas, bör vara någon annan. WHO är en sammanslutning mellan självständiga stater.
Följande är naturligtvis min personliga åsikt, men eftersom jag sedan 1985 ofta har fått besöka det kinesiska fastlandet såväl i officiella som inofficiella sammanhang, och diskuterat med vanliga människor och myndigheter och följt med utvecklingen där, anser jag att det även har skett en positiv utveckling när det gäller mänskliga rättigheter, vilka visserligen ännu inte tillnärmelsevis motsvarar våra föreställningar. Samtidigt som vi kräver att Kina skall avancera längre och snabbare, borde man även vidkännas att detta har skett i ett land vars samarbete betyder så mycket för oss.
Jag är en skarp motståndare till dödsstraff, men logiskt sett borde vi motsätta oss dödsstraffet överallt. Det är ju fråga om ett kvalitativt värde, inte siffror. Jag vill påminna er om att man i Taiwan under de senaste tio åren har verkställt omkring trehundra dödsstraff och i Japan något under hundra.
I Asien bor ungefär en tredjedel av världens muslimer, och där finns till befolkningsantalet världens största muslimska länder. PPE-DE-gruppen anser det mycket viktigt att man upprätthåller en dialog med dessa länder samt utvecklar en ömsesidig kulturell förståelse, bland annat i form av utbytesprogram för medborgarna. Tills vidare godkänner och efterföljer en mycket stor majoritet av den muslimska befolkningen i Asien den moderata politik och demokrati på olika nivåer som drivs av ländernas regeringar. Mest bekymmersam är situationen i Pakistan, både på grund av att demokratin försummas men också på grund av mer eller mindre öppen terroristverksamhet. I händelse av att motsättningarna i Mellanöstern trots allt eskalerar - oavsiktligt eller avsiktligt - kommer det ofrånkomligen att även påverka attityderna hos och eventuellt få ett fundamentalistiskt uppsving bland den muslimska befolkningen i Asien. Även med tanke på våra relationer till Asien är det därför speciellt viktigt att man på bred front samarbetar för att lösa situationen i Mellanöstern - såväl konflikten mellan Israel och Palestina som det irakiska hotet - med metoder som godkänts på ett så universellt plan som möjligt.
Jag vet att man i kommissionens och därför även i våra arbetsplaner tekniskt sett räknar med att Mongoliet hör till Mellanöstern, men jag anser att det borde höra till en östligare del av Asien, vilket det geografiskt sett också gör. Mongoliet har av många skäl - inte minst därför att de kommunistiska strukturerna försvann helt och hållet och industrins konstruktioner utplånades men även på grund av klimatmässiga förhållanden - drivits till nära på medeltida förhållanden i fråga om näringsliv, civilisation och hälsa. Jag anser att detta land förtjänar och behöver även extra god omsorg och hjälp från unionens sida. Det kan inte resa sig på egen hand. Man får inte glömma detta land.

Andersson (PSE).
Fru talman, herr rådsordförande och herr kommissionsledamot! Jag vill också börja med att tacka Maaten för ett alldeles utmärkt betänkande. Även om jag inte tillhör utrikesutskottet, har jag följt ärendet, läst betänkandet och finner det utmärkt. Jag har vissa betänkligheter i fråga om detaljer, men på det stora hela är det ett oerhört bra betänkande.
Vi tycker säkert alla att det är viktigt att ASEM-mötet i Köpenhamn i slutet av denna månad blir en framgång. Vi hamnar lätt i de ekonomiska frågorna, vilka är oerhört viktiga i relationerna mellan EU och Aseanländerna. Dessa stora frågor har utvecklats ytterligare under senare år. Något som vi borde utveckla i större utsträckning är samarbetet på det utrikespolitiska området, dvs. att EU engagerar sig tillsammans med Asien i konflikter runtom i världen och tar aktivare del. Jag anser därför att det var positivt att Sverige under det svenska ordförandeskapet engagerade sig i Koreafrågan, och jag hoppas att detta samarbete kan fortsätta.
Jag har arbetat en del med miljöfrågor. När det gäller den globala miljön anser jag att det är mycket viktigt att samarbeta med länderna i Asien. Vi har mycket gemensamt och har samma åsikter. Eftersom frågorna är globala, ser vi att USA bromsar på detta område. Vi vet att vi måste få med oss USA. Sannolikheten att vi skall lyckas med det blir större om vi kan skapa en koalition med länderna i Asien kring dessa frågor. Vi skall även fortsätta samarbetet kring mänskliga rättigheter, ett område där det, vilket mycket riktigt har sagts, finns stora problem i många av länderna. Jag är dock alldeles säker på att en dialog förbättrar möjligheterna till en utveckling även på detta område.
Då skall jag komma in på frågorna om en dialog. Jag kommer från ASEP-mötet i Manila, där jag var en av deltagarna. Även om det finns skillnader mellan oss, måste jag säga att stämningen är god. Vi lyckades komma överens om en gemensam kommuniké. På detta möte i Manila försökte vi koncentrera oss på tre områden, för det första terrorism, för det andra miljöfrågor, för det tredje frågan om mänskliga rättigheter. Vi lyckades nå enighet på alla dessa områden.
Det som jag framför allt vill framhålla när det gäller kampen mot terrorism är att denna kamp måste ske inom ramen för FN och inom folkrättens ram. Viktigt är också att de olika konventioner som har beslutas om i FN ratificeras. Frågan om miljön, som är en global fråga, har jag redan kommenterat. Den globala uppvärmningen är den viktigaste frågan. Det är viktigt att vi alla ratificerar Kyotoprotokollet. Vi måste dessutom försöka få USA att först signera och sedan ratificera det.
I miljösammanhangen talade vi också om vikten av att engagera det civila samhället. Det gjorde vi också när det gällde frågan om de mänskliga rättigheterna: Vi är mycket oroade över situationen för de mänskliga rättigheterna, som har haft en negativ utveckling under senare år. På detta område behövs ett ökat samarbete.
Som Ford sade, är det viktigt att vi får kontinuitet i relationerna på regeringsnivå. Samtidigt är det viktigt att vi får kontinuitet i relationerna på parlamentarisk nivå. Jag hoppas därför att man kan arrangera ett ASEP-möte i anslutning till nästa ASEM-möte år 2004.

De Clercq (ELDR).
Våra förbindelser med Asien har de senaste åren blivit mycket bättre, vilket är bra eftersom Asien står för 56 procent av världens befolkning, 26 procent av den totala globala BNP och 25 procent av världshandeln. Trots krisen i Asien har handels- en investeringsförbindelserna utvidgats avsevärt så att Asien nu har blivit Europeiska unionens tredje största regionala handelspartner. Vi kan till och med säga att vi i Europa genom att hålla våra marknader öppna och genom våra investeringar har bidragit till den relativt snabba ekonomiska återhämtningen i Asien. Ändå återstår det mycket att göra. Våra politiska band måste förstärkas och breddas. Vi ser Asien fortfarande för litet som en viktig partner i multilaterala förhandlingar i internationella forum som till exempel Världshandelsorganisationen. I det sammanhanget pekar jag på Kinas nyligen inträffade antagande av Kyotoavtalet. Det är en positiv punkt. Asien börjar verkligen sakta inse att det står inför samma globala utmaningar som vi gör: främjande av fred, säkerhet, sociala miniminormer, miljöskydd och bekämpandet av gränsöverskridande brott och människohandel.
Till sist så vet jag av egen erfarenhet att asiater fortfarande känner till för litet om Europa. Det leder till exempel till Europeiska unionens handelsunderskott med Asien, vilket blev nästan fjorton gånger större under de fem senaste åren, bland annat på grund av krisen. Vi måste alltså brådskande öka vår närvaro i området och göra asiaterna medvetna om Europa och främst om Europeiska unionens betydelse så att också våra företags handels- en investeringsmöjligheter kan gå framåt.

Randzio-Plath (PSE)
Fru talman! Låt mig gratulera ordförandegruppen till det ambitiösa programmet på Asientoppmötet i Köpenhamn. Särskilt glädjande är det att dialogen om kultur och civilisation bildar en egen tyngdpunkt, för just i dessa tider är det mycket viktigt att förstå varandra på den punkten. Trots framstegen i förbindelserna mellan Europa och Asien är missförstånden alltför ofta fortfarande mycket stora, och det finns också mer distans än närhet i förbindelserna mellan Europa och Asien, till skillnad från våra förbindelser med AVS-länderna eller Latinamerika. Vi måste lära oss förstå att de asiatiska staterna inte bara är en konkurrent på det finanspolitiska eller handelspolitiska området, utan att de verkligen är mycket viktiga partner.
Maatens betänkande och kommissionens meddelande beskriver mycket tydligt att den strategiska ramen också måste innehålla tyngdpunkter för det strategiska politiska samarbetet. Ett tungt vägande argument i det politisk-strategiska samarbetet kommer med all säkerhet att bli en förstärkning av FN, men lika säkert även våra ömsesidiga och om möjligt gemensamma ansträngningar för att få med USA i de multilaterala förbindelserna.
Det är mycket viktigt att Asien och Europa tar ställning för en multipolär värld. Detta kan inte nog understrykas i dessa konflikttyngda tider, med de problem och utmaningar vi har framför oss. Här har Europaparlamentet utan tvekan en viktig roll att spela med sina betänkanden och debatter, och även ASEP-mötena kan användas för att understryka detta. Det ser jag som ytterst viktigt.
Låt mig också kraftigt understryka att principen om avspänning och förändring genom närmande bör gälla även när tyngdpunkten läggs på människorättsfrågor och demokrati. Vad har vi uppnått med en sådan politik i Europa? Varför skulle det då inte vara en bra ingång för arbetet i Asien? Jag tycker det är bra att vi har detta samarbete med Asien på Asean-regionalforumet, och det gäller även andra områden som rör stabiliteten.
Låt mig också komma med en vädjan. Visst handlar det om samarbetet med de icke-statliga organisationerna. Och visst handlar det om nya förbindelser med likaberättigande, partnerskap och ömsesidig förståelse som grund. Men var hamnar vi om detta även fortsättningsvis begränsas till regeringscheferna, ekonomin eller till och med parlamentet? Vi måste få med ungdomen på dessa kontinenter. Därför vill jag uppmana ordförandelandet Danmark att göra ännu mer för de europeiska och asiatiska sommarskolorna, göra ännu mer för en ömsesidig förståelse mellan Asiens och Europas ungdomar.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Herr talman! Allra först stöd och även lovord för betänkandet av Jules Maaten. Det är ett alldeles utmärkt sådant. Även uppskattning för kommissionär Pattens not. Europeiska unionens uppmärksamhet för Asien har inte alltid varit maximal de senaste tio åren. Bland annat tack vare kommissionär Chris Patten har den uppmärksamheten ökat igen. Det har naturligtvis även något att göra med hans stora kännedom om och erfarenhet från det berörda området. Även på parlamentsnivå har kontakterna blivit bättre de senaste åren. Det senaste ASEP-mötet i Manila är ett bra exempel på det. Det är också mycket viktigt att samtal äger rum, inte bara på minister- och tjänstemannanivå, utan även på parlamentsnivå. Därmed förstärks debatten om de ömsesidiga kontakterna, och även kontakterna på parlamentsnivå anpassas och kontrolleras. En förstärkning av det demokratiska underlaget är inte precis något onödigt i Asien.
Jag skulle vilja göra några kompletterande anmärkningar och jag börjar med Indonesien. Jag är glad att även kommissionär Patten sagt så mycket gott om Indonesien. Jag vill säga något om Indonesien eftersom jag känner landet väl och jag även är en av ordförandena i en nyligen inrättad arbetsgrupp som kallas för Indonesiens vänner. Indonesien befinner sig mitt i en övergångsfas till ett demokratiskt system. Den auktoritära Suhartoregimen har lyckligtvis försvunnit och under ledning av president Wahid till en början, och nu av president Megawati Sukarnoputri leds landet mot en demokrati. Den processen går långt ifrån alltid lätt och därför är det viktigt att landet får vårt stöd. Efter Kina är Indonesien det största landet i området. Vi får inte glömma att Indonesien när det gäller befolkningsantal är världens största muslimska land. De här två sakerna gör att Indonesien är av stor strategisk betydelse i området och av stor strategisk betydelse i den nuvarande världspolitiken i ljuset av det som hände den 11 september förra året. I somras fattade den indonesiska kongressen, som är en kombination av nationella och regionala parlament, viktiga beslut som skall förstärka demokratin ytterligare. Presidenten väljs i fortsättningen direkt av befolkningen och den militära makten skall dra sig tillbaka från det nationella parlament där de fortfarande hade en förtursposition. Samtidigt ser vi dock att det bildas allt fler fundamentalistiska muslimska grupper som vänder sig mot religionsfriheten i Indonesien. Kristna gemenskaper attackeras också regelbundet. Vi har här ofta talat om situationen på Moluckerna. Indonesien är sårbart i den här övergångsfasen till demokrati och därför förtjänar den indonesiska regeringen extra hjälp från Europeiska unionen. Min fråga till kommissionär Patten är: hur kan den hjälpen förstärkas ytterligare?
Min andra kommentar gäller Burma eller Myanmar. I betänkandet av kollega Maaten står det att det landet också borde bli medlem av ASEM-gruppen. I det sammanhanget skulle jag dock vilja bifoga några kraftiga frågetecken. Burma har fortfarande en militär regim som kom till makten genom att avsätta den president som valts med 80 procent av rösterna, genom att upplösa ett parlament, genom att fängsla eller avrätta flera parlamentsledamöter och genom att föra en katastrofal politik med avseende på de etniska minoriteterna med över 100 000 flyktingar, bland annat i Thailand. Jag har besökt de flyktinglägren. Lika litet får man glömma att Burma tillåter slavarbete och är den största exportören av narkotika i Asien. På det området är det en god konkurrent till Bolivia. Ett sådant land tycker jag egentligen inte hör hemma i Asean och i ASEM-familjen. Vi måste egentligen snarare göra vårt bästa för att se till att Aung San Suu Kyi får den plats hon har rätt till och att hon blir landets president i ett demokratiskt system.
Slutligen, herr talman, en kommentar angående Vietnam. Det är intressant att höra att nästa ministerkonferens äger rum där. Jag hoppas att, även om jag är positiv över Vietnam, det även ägnas uppmärksamhet åt de många politiska fångarna i det landet. Det har Pannella lämnat in ett ändringsförslag om. Min erfarenhet är att det hjälper om vi ställer frågor angående detta - och jag har gjort det några gånger - och när kommissionären även lovar att den europeiska ambassadören i Vietnam också uttryckligen uppmärksammar det. Jag har brev av vilka det framgår att vietnamesiska fångar frigivits efter påtryckningar från Europaparlamentet och Europeiska unionen. Det hjälper alltså. Jag hoppas att den aspekten tas upp i debatterna i Hanoi.
Herr talman, ett sista ord! Jag stöder helt kommissionens linje i Taiwan. Jag hoppas att Taiwan får en plats i ASEM och jag hoppas att vi kan uppskatta att Taiwan är en viktigare demokrati än hela stora Kina, som man naturligtvis får hoppas en gång också skall utvecklas i den riktningen.
(Applåder)

Pirker (PPE-DE)
Fru talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! När det talas om samarbetet mellan Asean (Sydostasiatiska nationers förbund) och EU, menar de flesta ASEM-processen, dvs. mötet mellan stats- och regeringscheferna, trots att det inte går att bortse från ASEP, det viktiga mötet mellan parlamentariker från Europa och Asien. Detta samarbete är helt enkelt för betydelsefullt för att man skall kunna glömma bort endera delen. Vi behöver båda! Hittills har vi utvecklat ett tämligen intensivt ekonomiskt samarbete - Asien är faktiskt Europeiska unionens viktigaste handelspartner. Vi har byggt upp goda kulturella förbindelser, men vad vi behöver är ett intensivare politiskt samarbete, eftersom geopolitiska konflikter och geopolitiska problem ju får effekter även för Europeiska unionen. Tänk bara på terrorismen, tänk bara på den internationellt organiserade brottsligheten, tänk bara på migrationen, miljöfrågorna och många andra problem.
Jag välkomnar därför de initiativ som har tagits i betänkandet och i kommissionens förslag och vill gratulera föredraganden till de mycket exakta förslag som han har lagt fram. Låt mig dock lägga fram några förslag som jag menar kommer att förbättra samarbetet ytterligare, nämligen för det första att vi i framtiden i möjligaste mån planerar in ett ASEP-möte före varje ASEM-toppmöte i syfte att utarbeta konkreta förslag, och för det andra att man, vilket kollegan Jarzembowski redan har varit inne på, övergår till att inte bara nedteckna dialoger på bred front, utan att även fatta konkreta beslut och formulera konkreta mål inför toppmötena, mål som därefter kan, och skall, genomföras i praktiken.
På ASEP-mötet, där några kolleger deltog under ledning av vår värderade lord Inglewood, agerade vi föredömligt i den meningen att vi framför allt på området terroristbekämpning snörde ihop ett mycket konkret paket vid sammanträdet den 26-28 augusti. Jag hade då nöjet att agera samordnare, och jag vill uppmana er som ordförande i rådet och er som företrädare för kommissionen att ta upp punkterna i antiterrorpaketet på nästa ASEM-möte. Låt mig lyfta fram några av förslagen. Vi föreslog enhälligt att FN skall försöka komma fram till en enhetlig definition av begreppet terrorism som skall gälla för samtliga våra stater. Vi har fattat beslut om att inrätta ett nätverk för samarbete kring terroristbekämpning, för informationsutbyte, för ömsesidig hjälp även på det tekniska planet när det gäller kemiska eller bakteriologiska vapen och för utbildning av sakkunniga. Vi har föreslagit bättre definierade standarder för säkerhetssystem för transporter på vägar, till sjöss och i luften och då föreslagit att alla terroristiska handlingar, inklusive konspiration och anstiftan samt medlemskap i terroristiska organisationer, äntligen skall definieras som tung brottslighet och bestraffas som sådan i samtliga asiatiska stater.
Till sist beslutade vi även att garantera skydd och hjälp till terrorismens offer. Om vi skall nå framgång i kampen mot terrorismen måste Europa själv vidta framgångsrika åtgärder, samarbetet med USA måste byggas ut och göras fungerande och, slutligen, måste vi faktiskt också bygga upp ett mycket bra samarbete med våra asiatiska partner i kampen mot terrorismen.
Jag vill uppmana er, herr kommissionär, och jag uppmanar Berthel Haarder, vår mycket uppskattade före detta kollega, att ta hänsyn till och infoga dessa ASEP-förslag i diskussionerna på toppmötet i Köpenhamn.
(Applåder)

Souladakis (PSE).
Fru talman! I dag diskuterar vi detta betänkande under den gynnsamma omständigheten att det endast återstår tre veckor till toppmötet i Köpenhamn och situationen blir ännu bättre av det faktum att om någon känner till detta område är det den ansvariga kommissionären, herr Patten.
Ämnet för denna debatt är Europeiska unionens politik gentemot Asien. Den politik som diskuteras i Köpenhamn kommer emellertid att inriktas på en institutionaliserad dialog med ASEM-medlemmarna, vilka, som ni känner till, är Europeiska unionens femton medlemsstater, tio länder från Asien och Europeiska kommissionen. I den bemärkelsen är det mycket svårt att ta itu med alla aspekter av detta område under detta enda paraply. Det är dock ett steg i rätt riktning och jag anser att detta förfaringssätt och vårt engagemang i denna process är till stor hjälp för Europeiska unionens strategi när det gäller politiska och regionala partnerskap och den flerpoliga världen.
Jag vill dock påpeka att hittills har denna dialog till största delen endast förts på ekonomisk nivå och man måste gå över till att tala om politiska, utbildningsmässiga och kulturella frågor. Det är ingen tillfällighet att Kina, som nyligen anslöt sig till Världshandelsorganisationen och arrangerar Olympiska spelen år 2008, även är en av deltagarna i denna debatt och det står klart att ekonomi- och kulturfrågor även utövar stort inflytande på utvecklingen av demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter.
En mycket viktig fråga som man måste ta itu med är dock utvidgningen av ASEM. Europeiska unionen kommer snart att ha tio nya medlemsstater, vilket ger totalt tjugofem. Alla Europeiska unionens medlemsstater tillhör ASEM. När vi genomför utvidgningen kommer den andra sidan självklart vilja att deras länder i Asien skall tillåtas gå med.
Detta innebär att denna politiska faktor är ytterst brådskande och det är nödvändigt att fastställa kriterierna för utvidgningen. Jag anser att det kriterium som båda sidor absolut måste hålla sig till är Köpenhamnskriteriet, vilket förbättrar ekonomiska, kulturella och framför allt mänskliga förbindelser och mänskliga rättigheter. Jag hoppas, och jag är i själva verket övertygad om att toppmötet i Köpenhamn kommer att leda till att vi når framsteg i den här frågan. Jag anser även att Europeiska unionens politik kommer att bli mer allmänt godtagen i ett område som är förstört av konflikter och kriser, och jag avser med detta hela Asien.

Inglewood (PPE-DE).
Herr talman! Som Pirker påpekade hade jag äran att leda Europaparlamentets delegation vid ASEP 2-mötet i Filippinerna förra veckan. Detta evenemang, som organiserades på ett effektivt och framgångsrikt sätt av den filippinska senaten, avrundades med att, som ett antal kolleger har sagt, man utfärdade en kommuniké och gjorde uttalanden som behandlade mänskliga rättigheter, med särskild hänvisning till kvinnor och barn, terrorism och miljö. Men något som är minst lika viktigt är att det gav viss parlamentarisk inmatning i ASEM-processen, som kulminerar senare i år i och med mötet i Köpenhamn.
I en värld som blir allt mer ömsesidigt beroende, där modern ekonomi som drivs framåt av vetenskap, teknik och förbättrade transportsystem bryter ned betydelsen av nationella gränser, och med dem den praktiska relevansen av en fullständigt inhägnad nationell jurisdiktion, får inte den demokratiska politiska processen glömmas bort.
Utvecklingen av möten på regeringsnivå där man fattar beslut, och antingen lagstiftar de facto eller enligt lagen, eller där de deltagande personerna åtar sig att lagstifta, bör ha en lämplig parlamentarisk vinkel och aspekt. Jag anser att detta är minst lika viktigt som många av de slutsatser man drar vid parlamentarikers möten, som t.ex. ASEP 2. De är det första steget mot att få kollektiva parlamentariska institutioner att arbeta med kollektiv regerings- och förvaltningsmässig utveckling, t.ex. ASEM.
Jag hoppas verkligen att de beslut man fattar genom ASEP 2 i Manila, och detta parlaments beslut att rösta för Maatenbetänkandet, kommer att stödja uppmaningen att ytterligare ett ASEP-möte skall hållas för att komplettera det förslagna ASEM-mötet 2004 i Hanoi. Jag hoppas också att detta möte mellan parlamentariker kommer att hållas i Europa, även om det inte nödvändigtvis måste vara här i Europaparlamentet i Strasbourg, dvs. platsen för det första ASEP-mötet 1996.
(Applåder)

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag skulle vilja tacka ledamöterna för en intressant diskussion och för de många vänliga orden och uppmaningarna till det danska ordförandeskapet i samband med förberedelserna inför ASEM 4. Jag instämmer i det beröm som tilldelats Maatens utmärkta betänkande. Jag är inte helt enig när det gäller hans synpunkt om att rådet har en minimal tillgång till Asien. Man skulle nämligen lika gärna kunna säga att förhållandet mellan Europeiska unionen och Asien aldrig har varit starkare än det är i dag. Man måste komma ihåg att hela denna aktivitet absolut inte är någon självklarhet. Det är en prestation i sig själv att dialogen äger rum, att handeln växer, att utbytet växer, att de mänskliga relationerna fördjupas på alla nivåer, även de allra högsta. Det är en prestation i sig själv, det är mycket viktigt och det är även av vital betydelse för vårt ekonomiska välbefinnande i denna del av världen.
Jag kan nämna de första sex mötena som äger rum under det danska ordförandeskapet: det stora ASEM-toppmötet, ekonomiministermötet och företagsledarmötet samt toppmötet med Japan, toppmötet med Kina, toppmötet med Sydkorea och toppmötet med Indien, vilka alla äger rum i Köpenhamn under ordförandeskapet. Därtill kommer det toppmöte med Japan som redan har ägt rum. Utöver detta förekommer en rad kontakter på minister- och ämbetsmannanivå. Solana har varit iväg på en större resa till fyra asiatiska länder i juli. Han deltog då i det årliga ministermötet i det säkerhetspolitiska samarbetet inom Asean Regional Forum. Här arbetar Europeiska unionen som bekant för att man skall intensifiera samarbetet och pressar på för att man skall gå från i huvudsak förtroendeingivande åtgärder till det vi kallar för preventiv diplomati. Grundläggande förhållanden som respekt för de mänskliga rättigheterna, främjande av demokrati och de rättsstatliga principerna utgör centrala ämnen i Europeiska unionens förbindelser med asiatiska länder och jag kan försäkra Messner och andra om att vi kommer att ta upp Tibet-frågan på toppmötet med Kina.
Vidare är Europeiska unionen engagerad i en rad problem av regional betydelse, som t.ex. förhållandena mellan Indien och Pakistan, situationen på den koreanska halvön och utvecklingen i Burma. Så det är enligt min uppfattning en oerhört omfattande verksamhet vi håller på med. Det är inte någon självklarhet och det är inte någonting som ger upphov till extremt synliga konkreta framsteg här och nu, men det är ett steg framåt i relationerna, och det är ju på det sättet man samarbetar i de stora sammanhangen, där de euroasiatiska förbindelserna givetvis måste höra hemma. Om man räknar efter har det ju blivit massor av konkreta framsteg, även för våra medborgare.
Men en mängd uppgifter ligger och väntar och här utgör både kommissionens meddelande och Jules Maatens betänkande mycket användbara redskap. Jag har också hört Patten säga att förhållandet till Sydostasien är ett område där vi kan uträtta mer. Ett utrikesministermöte mellan Europeiska unionen och Asien är planerat under januari 2003 och detta kommer att utgöra ett bra tillfälle att diskutera hur vi skall stärka det inbördes förhållandet. Det meddelande om förhållandet till Sydostasien som Patten utlovade kan bli ett värdefullt bidrag till denna diskussion.
Jag kan garantera att rådet delar önskemålet om att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Asien skall stärkas. Det finns med alla de aktiviteter som nämnts och med allt det som sagts här i Europaparlamentet och som jag vet registreras i de länder som vi kommer att samarbeta med, ett mycket bra underlag för den samling aktiviteter som vi nu inleder under det danska ordförandeskapet. Avslutningsvis vill jag säga att vi med intresse kommer att följa strävandena efter att genomföra ännu ett ASEP-möte, dvs. ett europeisk-asiatiskt parlamentarikermöte. Jag var själv med på det första mötet här i Strasbourg, och jag hoppas att det skall kunna bli till någonting.

Talmannen. -
Tack, herr tjänstgörande ordförande för rådet.
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestund med frågor till rådet (B5-0257/2002).
Vi skall nu behandla en rad frågor till rådet.

Talmannen. -
Fråga nr 1 från Bart Staes (H-0524/02):

Angående: EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna och den skärpta flyktingpolitiken i vissa medlemsstater
Regeringarna runt om i EU skärper sin utlänningspolitik och inför fler och fler hinder för asylsökande. Som exempel kan nämnas skärpta regler för familjeåterförening (där en stor summa pengar nu krävs som garanti), en ökning till 24 år av lägsta ålder för äktenskap, utvisning av barn till föräldrar som tagit sig in i landet på illegal väg, skyldighet att bevisa att man kommer att hitta ett jobb och begränsningar av invandrares rätt att bo tillsammans med sina barn. De beskrivna åtgärderna utgör en klar kränkning av EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna.
Håller rådet med om att de åtgärder som anges ovan bryter mot andan i bl.a. artiklarna 7, 9, 15.3, 18, 20, 21, 24, 25, 29, 33, 34, 41 och 47 i stadgan och kan rådet tänka sig att ingripa om det behövs?

Haarder
. (DA) Illegal invandring är ett stort problem för Europeiska unionens medlemsstater och en fråga som deras befolkningar engagerar sig mycket i. Under Europeiska rådet i Sevilla beslutades att Europeiska unionens insats på detta område skulle stärkas. Det rådde enighet om att man i de åtgärder som beslutas på kort eller lång sikt när det gäller en gemensam hantering av immigrationsströmmar måste respektera en rimlig balans mellan en integrationspolitik för de invandrare som har bosatt sig här lagligt och en asylpolitik som efterlever de internationella konventionerna, först och främst Genèvekonventionen från 1951.
Samtidigt måste vår politik rymma en resolut bekämpning av illegal invandring och av människohandel. Det var punkt 28 i slutsatserna från Sevilla.
De åtgärder som ledamoten hänvisar till är lagstiftning som antagits av de enskilda medlemsstaterna som nationella åtgärder för att hantera de problem man står inför. Det faller utanför rådets kompetens att avgöra om medlemsstaternas åtgärder är i överensstämmelse med Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Jag skulle vilja hänvisa till artikel 51.1 i stadgan där det framgår att medlemsstaterna är bundna av stadgan när de tillämpar unionsrätten och endast i detta fall. Det är generellt sett inte så att de regleringar som ledamoten hänvisar till antagits genom en tillämpning av unionsrätten och därför anser jag inte att det är någon mening med att be mig bedöma om medlemsstaternas åtgärder överensstämmer med stadgan. Stadgan har en annan karaktär, och gäller vid tillämpning av unionsrätten. Men jag skulle i egenskap av dansk integrationsminister vilja säga att vad beträffar den danska lagstiftningen på detta område så lever den till fullo upp till alla internationella standarder. Detta vill jag gärna understryka.

Staes (Verts/ALE).
Jag tackar naturligtvis ministern och den före detta kollegan för hans svar men vi kan ändå inte hålla på med ordlekar. Jag frågade tydligt om rådet inte ansåg att de åtgärder som medlemsstaterna vidtagit bryter mot andan, andan i stadgan. Jag vet att stadgan bara är en högtidlig förklaring, herr minister, men jag läser flera fina meningar i den: respekt för privatlivet, rätten att gifta sig och bilda familj, rätten till lika arbetsvillkor, rätten till asyl, förbudet mot diskriminering och så kan jag fortsätta några minuter till. Ni måste väl medge, herr minister, att det även i ert land nu utfärdas lagar som åtminstone bryter mot andemeningen i det som står i stadgan. Jag skulle vilja uppmana rådet, ministrarna från de femton medlemsstaterna, att respektera andan i stadgan. Jag tror att ett finare samhälle kan åstadkommas på det sättet.

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag är helt oenig med frågeställaren och vill å det allra starkaste understryka att det inte rör sig om någon överträdelse varken bokstavligen eller när det gäller andemeningen i någon internationell överenskommelse överhuvudtaget.
Jag vill också gärna tillägga att det som uttrycks i frågan på vissa punkter är felaktigt. Här står t.ex. att ett land har en minimiålder för ingång av äktenskap och detta är fel. Det finns villkor för när man kan få permanent uppehållstillstånd endast med grund i äktenskap, och detta är någonting helt annat. Det säger sig själv att en sådan bestämmelse naturligtvis inte gäller flyktingar. För om den gjorde det skulle den strida mot konventionerna. Jag kan försäkra Staes om att vi när det gäller den danska lagstiftningen har koll på konventionerna. Vi vet mycket väl hur de skall tolkas och jag skulle aldrig drömma om att vända ryggen åt något som bryter mot vare sig andemeningen eller den bokstavliga lydelsen i någon som helst konvention. Jag har själv varit Europaparlamentets ordförande för mänskliga rättigheter 1998 och 1999. Betänkandena går att ta fram och läsa. Jag har inte för avsikt att bryta mot vare sig den bokstavliga lydelsen eller andemeningen i någon som helst internationell konvention.

Talmannen. -
Fråga nr 2 från Gerard Collins (H-0526/02):

Angående: Södra Afrika och allvarlig livsmedelsbrist
I februari varnade FN:s livsmedelsorgan FAO för att nästan 4 miljoner människor i södra Afrika skulle komma att behöva akut livsmedelsbistånd detta år. Detta beror på minskade skördar, orsakade av ogynnsamt väder och minskad plantering. Christian Aid har just publicerat en lägesrapport som varnar för att över 12 miljoner människor i södra Afrika riskerar att få svälta under de kommande månaderna efter dåliga skördar, torka, översvämningar och vanskötsel.
Skulle rådet kortfattat vilja beskriva sin reaktion på denna alarmerande situation, och ange hur man anser att frågan om tillräckligt livsmedelsbistånd skall hanteras och hur stödet för civilsamhällets organisationer kan stärkas?

Haarder
. (DA) Livsmedelskrisen i södra Afrika diskuterades under rådets senaste möte den 22 juli i år, alltså mötet med utrikesministrarna. Rådet uttryckte sin oro över situationen i södra Afrika, där upp emot 13 miljoner människor befaras drabbas av krisen. Rådet oroar sig över olika politiska beslut och åtgärder som vidtagits och som uppenbarligen har bidragit till en försämring av den redan tidigare alarmerande humanitära situationen med torka och översvämningar. Rådet är av uppfattningen att en lösning av den humanitära krisen är en av de viktigaste politiska prioriteringarna och uppmanar därför länderna i området att inrikta sin respektive politik efter detta mål.
Regionala strävanden för att lösa krisen bör främjas i linje med principer som t.ex. sunt styrelseskick som fastställts i initiativet om det nya partnerskapet för Afrikas utveckling, Nepat, i vilket staterna i södra Afrika spelar en avgörande roll.
Rådet uppmanar länderna i regionen att göra sitt yttersta för att underlätta de pågående regionala och humanitära operationerna som t.ex. tillhandahållandet av logistiskt och administrativt stöd samt säkerställande av tillgång till och fördelning av bistånd.
När det gäller fördelningen av livsmedelshjälpen bör civilsamhällets organisationer spela en avgörande roll så att man undviker att livsmedelshjälpen missbrukas i politiskt syfte. Europeiska unionen har redan reagerat genom att ge omfattande livsmedelshjälp och humanitärt bistånd till området. Det finns dock behov av ytterligare insatser. Europeiska unionen är tillsammans med sina medlemsstater beredd att i nära samarbete med SADC-området fortsätta att bidra till dessa strävanden.
Jag behöver visst inte säga någonting om Zimbabwe och Mugabe. Det säger nog sig själv vad rådet anser om detta.

Collins (UEN).
Herr talman! Jag vill tacka rådets ordförande för hans mycket omfattande svar. FN:s kontor för samordning av humanitära frågor varnar nu för att omkring 13 miljoner personer hotas av svält under de kommande sex månaderna, som ett resultat av livsmedelsbrist p.g.a. ogynnsamma väderförhållanden och bristfällig planering på regeringsnivå.
FN:s särskilda sändebud för humanitära behov i Sydafrika skall mellan den 6:e och 16:e september besöka sex länder i regionen som drabbats av torka, och jag har förstått att företrädare för WHO, FN:s barnfond och FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation förväntas delta i uppdraget. Det som slår mig är att det inte finns någon hänvisning till något deltagande från EU:s sida. Kan rådet vidta lämpliga och snabba åtgärder för att se till att EU deltar i detta uppdrag och i samordningen av internationellt livsmedelsbistånd med andra internationella organisationer?
Slutligen vill jag veta vad rådet säger om FAO:s varning, i en rapport från augusti i fjol, om att bara 24 procent av de 507 miljoner US-dollar som behövs för att tillhandahålla livsmedelsbistånd fram till nästa skörd i april 2003 har använts, och att det behövs insatser inom jordbrukssektorn för att hjälpa jordbrukarna att återhämta sig från krisen.

Haarder
. (DA) Jag har full förståelse för den synpunkt som min gode vän och kollega herr Collins här framför. Jag skulle vilja understryka att Europeiska unionen är involverad men att det är Förenta nationerna som agerar. Det är alltså Förenta nationerna som är entreprenör och står för arbetet, medan Europeiska unionen i mycket hög utsträckning stöder arbetet ekonomiskt och naturligtvis även diplomatiskt och politiskt om så skulle vara nödvändigt. Så Europeiska unionen är involverad men det är Förenta nationerna som står för verkställandet av arbetet.

Talmannen. -
Fråga nr 3 från Liam Hyland. Frågeställaren ersätts av Crowley (H-0527/02):

Angående: Främjande av ungdomars deltagande i politik och samhällsliv
Hur avser rådet att följa upp de positiva kommentarerna från ministrarna för utbildning och ungdomsfrågor som träffades den 30 maj i år och som lyfte fram behovet av att främja ungdomars deltagande i politik och samhällsliv i medlemsstaterna, och som erkände att man måste vara mer öppen för ungdomar och ta hänsyn till deras åsikter både formellt och i sak? Kommer rådet att ge en översikt över de områden där man anser att ungdomars åsikter skall beaktas?

Haarder
. (DA) Ledamoten är säkert på det klara med att diskussionerna i rådet (ungdoms- och utbildningsfrågor) den 30 maj, diskussionerna om ungdomars deltagande, ägde rum i samband med antagandet av en resolution om ramarna för det europeiska samarbetet på ungdomsområdet. Enligt denna resolution skall den öppna samordningsmetoden på ett flexibelt och anpassat sätt användas på vissa tematiska prioriteringar på ungdomsområdet. Kommissionen har lagt fram förslag på detta i en vitbok med titeln ?Nya insatser för Europas ungdom?, som offentliggjordes i november förra året.
Information och deltagande är några av de ämnen som kommer att behandlas först. Kommissionen har i samråd med medlemsstaterna utarbetat ett frågeformulär om dessa ämnen. Frågeformuläret har nu lagts fram för medlemsstaterna, vilka skall fylla i frågeformuläret med lämpligt hänsynstagande till den uppfattning som råder bland de unga själva, ungdomsorganisationerna och andra relevanta organ.
Längre fram kommer frågorna om ungdomars frivilliga arbete och om ökad förståelse av och kunskap om ungdomar att behandlas. Jag skulle å rådets vägnar vilja understryka att de nya ramarna för det europeiska samarbetet på ungdomsområdet fortfarande endast befinner sig i en inledande fas. En utvärderingsrapport skall läggas fram 2004.

Crowley (UEN).
Herr talman! Jag vill tacka rådets ordförande för hans svar. Skälet till varför Hyland ställer denna fråga, och varför jag tar hand om den i hans ställe, är att vi under de senaste åren har sett fler och fler yngre personer som hamnat vid sidan av politiken och samhällslivet. Det är faktiskt samma personer som inte känner någon samhörighet med de politiska rörelserna eller de politiska partierna i sina egna länder, som med hög sannolikhet kan tänkas delta i demonstrationer mot globalisering, om ett återkrävande av gatorna eller om utrotning av fattigdomen, osv. Det måste väl genom rådets och ministerns förmedling finnas någon mekanism genom vilken denna energi och denna idealism kan utnyttjas för samhällets bästa, och inte bara för att tillfredsställa ett fåtal. Jag är särskilt mån om att få ett svar om de initiativ man hoppas kunna ta under det danska ordförandeskapet.

Haarder
. (DA) Jag är helt enig med min käre kollega om den problemställning han skisserat upp. Vi har å ena sidan en grupp ungdomar som är mer internationella än någonsin och som är djupt engagerade. Vi såg det i somras i det forum som hette ?Youth 2000?, där tusen ungdomar från hela Europa träffades på 13 folkhögskolor i Danmark, där de utarbetade var sitt förslag till författning för Europa, som slutligen sammanställdes till ett förslag som de överlämnade till konventet. Jag vill också nämna ungdomskonventet som ett exempel på dessa mycket engagerade unga människor. Å andra sidan finns det sedan en mycket stor grupp som är väldigt passiv. Kanske har de ingenting emot det europeiska samarbetet men det intresserar dem inte. Slutligen finns det en mycket liten grupp som demonstrerar och kastar sten. När det gäller denna lilla grupp vill jag säga att en av de glädjande omständigheterna vid mötet i Helsingör i helgen var att där var dubbelt så många poliser som demonstranter närvarande. Det är väl ett framsteg - låt oss hoppas att det kommer att känneteckna såväl återstoden av detta ordförandeskap som de kommande ordförandeskapen. Jag kan bara säga att jag instämmer helt med ledamoten. Rådet är mycket observant på denna punkt och jag tycker att det redan uttryckts så bra att jag inte behöver upprepa det.

Talmannen. -
Eftersom de behandlar samma ämne kommer fråga nr 4 och fråga nr 5 att tas upp tillsammans. Fråga nr 4 från Josu Ortuondo Larrea (H-0528/02):

Angående: Beslut fattade av Europeiska rådet i Sevilla
Europeiska rådet i Sevilla fattade bl.a. beslut om att detta råd formellt skall samlas fyra gånger per år (två gånger fler än i dagsläget), dock utan att påverka andra informella möten, och att det från och med december 2003 skall fastställa treåriga strategiska program som skall ligga till grund för årliga verksamhetsprogram.
Anser inte rådet att detta innebär ett stärkande av Europeiska rådets makt inom gemenskapen, vilket är det organ som samlar medlemsstaternas regeringars högsta verkställande makt och som kontrollerar gemenskapens lagstiftande makt, som faller under de ministrar som är behöriga på detta område? Anser inte rådet att detta går emot kommissionens verkställande makt samtidigt som det ökar det demokratiska underskottet i unionen, som inte praktiserar en verklig maktfördelning av det slag som förespråkades av baron de Montesquieu och som bör känneteckna en modern, erkänd demokrati?  Fråga nr 5 från Bill Newton Dunn (H-0535/02):

Angående: Maktfördelning
Bör den verkställande och den lagstiftande makten vara åtskilda? Om inte, varför?

Haarder
. (DA) Rådet anser att besluten från Sevilla om Europeiska rådet endast tydliggör de gällande bestämmelserna i fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel 4 där det sägs att Europeiska rådet skall ge unionen de impulser som behövs för dess utveckling och fastställa allmänna politiska riktlinjer för denna utveckling. När unionens verksamhet nu präglas av en stigande grad av utveckling och differentiering och vi står inför en stor utvidgning med en rad nya medlemsstater, har Europeiska rådet ansett det nödvändigt att stärka rådets förmåga att kunna ange riktlinjer och verka som impulsgivare. Enligt fördraget är det just i denna roll vi skall se Europeiska rådet. Rådet anser inte att dessa praktiska riktlinjer på något sätt är oförenliga med kommissionens verkställande befogenheter, som på intet sätt kan ifrågasättas av ett beslut vars syfte uteslutande är att Europeiska rådet på bästa möjliga sätt skall kunna utöva det ansvar man har fått. I detta sammanhang vill jag påpeka att kommissionens ordförande ju är medlem av Europeiska rådet och jag har inte hört några invändningar emot att rådet försöker att förbättra sin arbetsinsats.
När det gäller ett eventuellt demokratiskt underskott och bristande åtskillnad mellan befogenheterna inom unionen anser rådet inte att den nuvarande situationen, oavsett vad man tycker om den, kan ifrågasättas av en reform vars enda syfte, som redan uppmärksammats, är att genomföra befintliga bestämmelser i fördraget på ett mer effektivt sätt. Då frågan om åtskillnad av de verkställande och lagstiftande befogenheterna - antingen det rör sig om generella principer eller tillämpningen inom unionen - inte som sådan har diskuterats av rådet, kan rådet inte besvara den specifika frågeställningen i fråga H-0535. Rådet är naturligtvis inte ovetande om denna klassiska problematik som indirekt tagits upp i t ex Laekenförklaringen som Europeiska rådet antog i december, och som högst sannolikt kommer att tas upp också i konventet och sedan på den efterföljande regeringskonferensen. Ledamoten måste förstå att rådet utöver rent akademiska synpunkter, som inte hör hemma här, inte kan kommentera det tänkbara resultatet av en diskussion som inte kommer att föras i själva rådet och som under alla omständigheter ännu inte har ägt rum. Jag hoppas att jag härmed klargjort varför jag inte kan gå närmare in på de frågor som tagits upp.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr rådsordförande! Tack så mycket för svaret. Jag kanske kommer att säga något omöjligt, men jag skulle ha önskat att tidsfristen för att svara på våra frågor var kortare så att svaret på min fråga kommit under det spanska ordförandeskapet, som då ansvarade för Europeiska rådet i Sevilla.
Det som är otvivelaktigt är att det i Europa, i Europeiska unionen, är rådet som har den högsta lagstiftande makten och som dessutom kontrollerar den verkställande makten med hjälp av kommittéförfarandet.
Jag skulle vilja fråga er om ni tror att Förenta staterna skulle spela första fiolen i världen om dess lagstiftande makt, istället för att finnas hos kongressens representanter och i senaten, fanns i ett ministerråd bestående av representanter för de olika nordamerikanska delstaterna: från New York eller Washington till Kalifornien, Florida eller Colorado? Och om den nordamerikanska presidenten, Bush, skulle ha den nivå av befogenheter, behörigheter och bemyndiganden som vår ordförande, Prodi, har? Tror ni att landet skulle påverka lika mycket och få samma utrymme som det får i internationella förbindelser och också på intern nivå? Skulle det ha samma omfattning och kapacitet?
Jag anser att vi i Europa bör skapa en verklig demokrati, med en maktfördelning, som en tidigare talare nämnt. Den lagstiftande makten bör ligga i detta parlament och den verkställande i kommissionen.

Haarder
. (DA) Jag tänker begränsa mig till att säga att jag är lika fängslad av Montesquieus maktfördelningsteorier som ledamoten i fråga. Jag råkar vara utbildad politolog och anser att det är av grundläggande betydelse att vi strävar efter denna maktfördelning. Det sade jag så sent som igår när jag företrädde ordförandeskapet i utskottet för konstitutionella frågor här i Europaparlamentet. Men jag kan inte med bästa vilja se att rådets strävan att förbättra sin egen arbetsinsats skulle strida mot Montesquieus maktfördelningsteorier, och jag kan inte se att rådet har tagit sig befogenheter eller på något sätt förolämpat kommissionen. Jag kan för ordningens skull återge vad jag själv sade å den danska regeringens vägnar i utskottet för konstitutionella frågor i går, nämligen att den danska regeringen är en varm anhängare av gemenskapsmetoden och inte önskar att rådet skall ta någon makt från kommissionen. Nu är det sagt - men det var som dansk minister jag tillfogade detta.

Newton Dunn (ELDR).
Rådets ordförande gjorde i förbigående en oerhört intressant kommentar under första delen av sitt svar, när han nämnde att kommissionens ordförande har varit en tidigare medlem av Europeiska rådet. Det är alltså i sin ordning att folk som har varit medlemmar i andra EU-institutioner uttrycker sin åsikt i sin nuvarande ställning.
Rådets ordförande var en mycket framstående ledamot av detta parlament, så enligt honom själv kan han därför uttrycka sin åsikt om tillståndet inom rådet. Herr rådsordförande! Håller ni med om, grundat på er erfarenhet i parlamentet, att vi behöver en separation av maktbefogenheterna, och kommer ni att uppmana det danska ordförandeskapet att lägga fram detta vid konventet?

Haarder
. (EN) Detta är frågestunden med frågor till rådet. Rådet sysslar inte med frågor som rör konventet, vilket inte heller det danska ordförandeskapet gör. Vi respekterar det förfarande som man har fastställt för konventet, så jag har alltså inga ytterligare kommentarer.
Jag hoppas ändå att det som jag just sade visade att ledamoten kanske håller med om behovet av att separera maktbefogenheterna i en demokrati.

Talmannen. -
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller faller fråga nr 6.

Talmannen. -
Fråga nr 7 från Alexandros Alavanos (H-0536/02):

Angående: Cypernfrågan - utgången tidsfrist för att finna en politisk lösning
I juni 2002 utlöpte den fastställda tidsfristen för att genom samtal mellan de två samfunden på Cypern, under FN:s generalsekreterares beskydd, finna en politisk lösning på Cypernfrågan - detta på grund av den turkiska sidans omedgörlighet.
Kan rådet göra en bedömning av de resultat som samtalen hittills lett till? Kan rådet beskriva de steg som återstår fram till det att republiken Cyperns ansluts till Europeiska unionen tillsammans med de nio övriga kandidatländerna?

Haarder
. (DA) Som ledamoten otvivelaktigt vet är de nuvarande direkta samtalen om Cypern konfidentiella. Rådet är helt på det klara med att det ännu inte skett något genombrott i samtalen och att det hittills endast skett bedrövligt få framsteg, vilket också framfördes av Förenta nationernas säkerhetsråd efter den rapport som de Soto, Förenta nationernas särskilde rådgivare för Cypern, lämnade den 9 juli. Då samtalen nu fortsätter förväntar sig rådet att parterna förstärker sin insats i syfte att utnyttja den enastående möjlighet som för närvarande finns att slutligen åstadkomma de nödvändiga framstegen mot en lösning - förhoppningsvis innan anslutningsförhandlingarna avslutas. Besluten beträffande kandidatländernas anslutning skall fattas före årets utgång och inom det normala utvidgningsförfarandet på grundval av kommissionens rapport och de rekommendationer kommissionen kommer att lägga fram i sitt strategidokument för utvidgningen som förväntas komma i oktober.
Europeiska unionens ståndpunkt med hänsyn till Cyperns anslutning är, som också på nytt framfördes i Sevilla i enlighet med Helsingfors-slutsatserna, att en lösning av Cypern-problemet skulle underlätta Cyperns anslutning till Europeiska unionen. En lösning är emellertid inte någon förutsättning för Cyperns anslutning. Rådet kommer när det fattar sitt beslut att ta hänsyn till alla relevanta faktorer. Det är ett faktum man gör klokt att hålla i minnet. Nu håller vi tummarna för och hoppas att detta ?window of opportunity?, denna enastående möjlighet, att i höst nå en lösning på detta mycket gamla och tragiska problem på denna underbara ö, kommer att utnyttjas.

Alavanos (GUE/NGL).
Jag tackar ministern och tillika tidigare ledamoten av kammaren. Jag har lyssnat mycket noga till hans synpunkter, vilka är desamma som Danmarks statsminister, Rasmussen, gav uttryck för i en nyligen publicerad intervju i tidningen Politiken.
Jag vill bara ställa den tjänstgörande rådsordföranden en uppriktig fråga: vilket budskap sänder ordförandeskapet för Europeiska unionens råd till Turkiet? Varför måste någon få skulden när samtalen inte slår väl ut? Det finns dem som kan vinna på om samtalen inte leder till några resultat. Är det budskap som ordförandeskapet för Europeiska unionen sänder Turkiet att ja, vi kommer att göra allt vi kan för att lösa Cypernfrågan, men om det inte går att finna någon politisk lösning kommer detta inte att stoppa Republiken Cypern från att ansluta sig till Europeiska unionen?

Haarder
. (DA) Jag tror att det är viktigt att jag i mitt svar håller mig till den solida och förnuftiga formulering som antogs i Helsingfors och som upprepats gång på gång, nämligen att en lösning av Cypern-problemet skulle underlätta Cyperns anslutning, men att en lösning inte är någon förutsättning för anslutning. Rådet kommer att ta hänsyn till alla faktorer när man fattar sitt beslut. Det är vad som finns att säga och jag tror att alla förstår, och jag har inte någonting att tillägga.

?lyssandrakis (GUE/NGL).
Herr tjänstgörande rådsordförande! Att vi är oroade över dödläget i de gemenskapsövergripande samtalen säger sig självt. I ert första svar sade ni att de berörda parterna måste öka sina ansträngningar. Emellertid finns nyckeln för att lösa Cypernproblemet i Ankara, inte på själva Cypern, som alla vet.
Jag vill gärna fråga om rådet har för avsikt att sätta press på den turkiska regeringen så att den vidtar de åtgärder som krävs för att lösa Cypernproblemet. Som läget är nu fruktar jag att det annars mycket väl kan sluta med att ön delas upp och att den turkiska sidan, med Turkiet bakom den naturligtvis, som alltid, kommer att insistera på att de turkiska cyprioternas oberoende suveränitet erkänns.

Haarder
. (DA) Jag vill gärna understryka att förhandlingarna absolut inte har brutit samman. Det pågår en fortlöpande dialog och ett möte skall mycket snart äga rum mellan Förenta nationernas generalsekreterare Kofi Annan och parterna på Cypern, så man kan inte tala om något sammanbrott. Jag accepterar inte heller beskrivningen av Ankaras skugga. Jag tänker inte uttala mig om huruvida det finns någon skugga, men jag kan säga att den process som antogs i Helsingfors och som bekräftats fortskrider. Den kommer inte att låta sig påverkas av någon skugga.

Talmannen. -
Fråga nr 8 från Ioannis Marinos (H-0539/02):

Angående: Diskriminering av greker i Albanien
Enligt uppgifter i grekisk press har hundratals grekiska invånare i den sydalbanska staden Himara klagat offentligt hos den albanska regeringen med anledning av att de fått tillbaka sin egendom i den del av staden som ligger vid havet och som konfiskerades av landets nu störtade kommunistiska regim. Invånarna i Himara har ännu inte lyckats få tillgång till sina egendomsbevis, eftersom myndigheterna på olaglig väg skänkt en stor del av denna egendom till albaner, utnyttjande den omständighet att de rätta ägarna under långa tidsperioder vistats utanför Albaniens gränser. Påpekas bör att den självständiga ortodoxa kyrkan i Albanien råkat ut för en liknande situation. Kyrkans egendom förstatligades av den kommunistiska regimen men har därefter inte återbördats.
Känner rådet till de problem som egendomsinnehavare i Albanien ställs inför? På vilket sätt ämnar rådet agera för att se till att dessa personer så snart som möjligt får tillgång till sina egendomsbevis?

Haarder
. (DA) Rådet känner till att den grekiska minoriteten i Albanien hävdar äganderätt till egendom i likhet med övriga medborgare. Det har också framkommit att den självständiga ortodoxa kyrkan ställer liknande krav.
Under hänvisning till artikel 181 i den albanska författningen skall det albanska parlamentet före november månads utgång anta lagar i syfte att finna en rättvis lösning på frågor angående exproprieringar och konfiskationer, som ägde rum före antaget av författningen.
Det albanska parlamentet har tillsatt ett särskilt utskott för återlämnande av egendom. Detta utskott är nu sysselsatt med att gå igenom lagstiftningen med avseende på återlämnande av och kompensation för egendom som blev konfiskerad under den kommunistiska regimen. Utskottet har inte avslutat sitt arbete.
Rådet är helt införstått med att en lösning av egendomsfrågan också utgör en väsentlig förutsättning för främjandet av inhemska och utländska investeringar i Albanien, liksom det är en förutsättning för jordbrukets utveckling.
Rådet kunde helt ansluta sig till den utvärdering av de enskilda länderna som kommissionen gjorde i sin första årsrapport om stabiliserings- och anslutningsprocessen. Rådet godkände den 13 maj i år rekommendationerna i denna rapport och efterfrågade snabba framsteg på vart och ett av dessa områden under kommande år.
Albanien uppmanades speciellt i en av dessa rekommendationer att anta en ny lagstiftning om äganderätt och återlämnande av egendom, att lämna kompensation för de nuvarande bristerna i lagstiftningen på detta område och att garantera en bättre hantering av äganderätten i Albanien.
Albanien är Europeiska unionens partner i stabiliserings- och anslutningsprocessen. Europeiska unionen har en regelbunden dialog med Albanien, inte minst genom mötena i den rådgivande arbetsgruppen för EU-Albanien. Här har Europeiska unionen möjlighet att betona den vikt man lägger vid lösningen av denna fråga, när landet nu håller på att närma sig en integrering med Europa samtidigt med att landet får närmare förbindelser med Europeiska unionen. Det ger också Europeiska unionen möjlighet att se till att Albanien fullföljer de åtgärder man lovat vidta på detta område.

?arinos (PPE-DE).
Jag tackar den tjänstgörande rådsordföranden för hans svar, från vilket jag förstår att rådet verkligen är medvetet om problemet och gör ansträngningar i rätt riktning. Emellertid står det inte helt klart vad rådet begär. Jag lyckas åtminstone inte förstå vad rådsordföranden menar med att ?ta itu med problemet?. Jag förväntar mig att han bestämmer sig för hur man skall ta itu med problemet.
Utrikesdepartementet sände en skrivelse till den albanska regeringen för några dagar sedan med fullständigt klara krav på att grekiska skolor skall öppnas omedelbart, erkännande av ägarskap av mark för personer ur den grekiska befolkningen och att intrången på grekisk egendom i Himara måste upphöra. Så vitt jag vet har den grekiska regeringen vidtagit liknande åtgärder. Jag påminner den tjänstgörande rådsordföranden om att Grekland sänder frikostiga ekonomiska stöd till Albanien och att över 600 000 albanska invandrare arbetar lagligt och utan hinder i Grekland, där de får löner som arbetstagare i Albanien bara kan drömma om.
Kanske bör Europeiska unionen, som också ger olika former av stöd till Albanien vidta mer övertygande åtgärder? Herr minister, rådet anser väl att det är brådskande och absolut nödvändigt att sätta stopp för planerna på att flytta 15 000 nybyggare från norra Albanien och Kosovo till Himaraområdet i syfte att tippa över den etniska balansen så att den grekiska minoritetens inflytande minskar?

Haarder
. (DA) Jag kan förstå min kollegas oro, men jag vill understryka att Europaparlamentet har tagit upp saken och att ett särskilt utskott har tillsatts. Enligt författningen finns möjlighet att nå fram till en lösning. Rådet har uttalat sig och det förs en kontinuerlig dialog mellan Europeiska unionen och Albanien, där jag nyligen har meddelat att Europeiska unionen kommer att se till att Albanien fullföljer de åtgärder de utlovat. Så det är inte tal om att vare sig glömma eller lämna den grekiska minoriteten eller andra i sticket. Situationen kommer att följas kontinuerligt på nära håll.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Först en kommentar om det sätt den tjänstgörande rådsordföranden svarade på. Han kanske tror att hans frågeställare är dumma. Jag kan dock försäkra honom om att vi inte är så dumma som han tror. Han har ingen rätt att säga att frågan inte är överskuggad av Ankara när såväl Ecevit som hans utrikesminister har förklarat att de kommer att börja integrera den ockuperade delen av Cypern till Turkiet. Hur vågar han svara på det viset? Vilka tar han oss för?

Haarder
. (DA) Jag tycker absolut inte att jag har avfärdat någonting. Jag tycker att min sista kommentar var mycket förpliktande. Den var lite kortare än den första men därför inte mindre förpliktande.

Talmannen. -
Utan att tillrättavisa någon av de närvarande påminner jag bara alla om att detta är en frågestund, med sina regler och jag ber er att hålla er till arbetsordningen.
Utan att låta det vara prejudicerande, och med beaktande av att Lage varit tvungen att avlägsna sig några minuter ur salen samtidigt som hans inlägg, kommer jag att låta rådsordföranden svara på hans fråga.
Jag repeterar. Det är inte prejudicerande. När man inte är i salen förlorar man sin tur, men han var tvungen att avlägsna sig en stund. Jag ber er också att det inte skall återupprepas.

Talmannen. -
Fråga nr 6 från Carlos Lage (H-0530/02):

Angående: Fri rörlighet för personer i Schengenområdet
Den 22 juni 2002 hindrade spansk polis med våld en grupp på 500 portugiser på väg till Spanien för att delta i en godkänd demonstration i samband med Europeiska rådets möte i Sevilla från att ta sig in i detta land. Det finns inget som försvarar ett sådant förfarande och handlande. Det är helt oacceptabelt i en union som anser respekten för de grundläggande fri- och rättigheterna vara en av dess grundprinciper. Det finns ingen anledning att i detta fall tro att portugiserna utgjorde en särskild, eller ens någon fara alls för Spanien. Och även om så inte vore fallet, går det aldrig att acceptera en sådan makt- och styrkedemonstration som den spanska polisen tyvärr gjorde sig skyldig till.
Vilka rättsliga åtgärder kommer rådet att vidta mot den spanska regeringen i syfte att få klarhet i det inträffade? Anser inte rådet det vara nödvändigt att ta fram en tydlig definition och att nå ett samförstånd om vilka omständigheter och villkor som kan leda till att Schengenbestämmelserna åsidosätts?

Haarder
. (DA) Jag vill gärna svara på fråga nr 6 som ställdes av Carlos Lage.
När det gäller den första frågan vill jag gärna påminna om att varken artikel 33 i EU-fördraget eller artikel 64.1 i EG-fördraget ger rådet möjlighet att ingripa med avseende på upprätthållandet av den allmänna ordningen och av säkerheten i medlemsstaterna. Det gäller också åtgärder som har att göra med den allmänna ordningen och som medlemsstaterna vidtar när möten hålls i det Europeiska rådet på deras respektive territorium. Här har gemenskapen ingenting att säga till om.
När det gäller den andra frågan hänvisar jag till den verkställande kommitténs beslut av den 20 december 1995 om tillämpningsförfarandet för artikel 2.2 i konventionen om tillämpning av Schengenkonventionen, som har ett långt referensnummer som jag inte tänker läsa upp.
Genom detta beslut fastställs detaljerade regler angående återinförandet av kontrollen vid de inre gränserna. Det utgör en del av det så kallade Schengenregelverket och är därmed bindande för alla Schengenstaterna. Det offentliggjordes för övrigt i Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 239 av den 22 september 2000, s 133.

Lage (PSE).
Herr tjänstgörande ordförande för rådet! Jag tackar er för er information. Jag måste tala om för er att denna händelse, som hänger samman med toppmötet i Sevilla, har orsakat en mindre politisk storm i Portugal, och har använts av många motståndare till Europeiska unionen som ett argument mot själva EU. Eftersom vi lever inom ett område med fri rörlighet, kan majoriteten av den allmänna opinionen i Portugal inte förstå hur detta område med fri rörlighet och dessa medborgares rättigheter kunde kränkas genom gränskontroller som de spanska myndigheterna utförde på ett rätt så förtryckande och godtyckligt sätt.
Vi vill inte göra detta till en portugisisk fråga. Vi vill helt enkelt be den tjänstgörande ordföranden, när han får tillfälle, att titta på saken för att införa, inte ens förändringar av lagstiftningen, utan gemensamma och gemensamt överenskomna förfaranden för att se till att sådana händelser inte inträffar igen.

Haarder
. (DA) Som framkommit är det inte rådets sak att avgöra när det är rimligt att utnyttja möjligheten i Schengenregelverket att tillfälligt stänga gränserna. Jag kan upplysa om att det danska ordförandeskapet förbehåller sig rätten att utnyttja denna möjlighet och det har vi givit tydligt uttryck för. Men det gläder oss att poliserna var dubbelt så många som demonstranterna vid utrikesministrarnas toppmöte i Helsingör under den gångna helgen.
Låt oss hoppas att detta anger trenden för framtiden.

Korakas (GUE/NGL).
Detta är inte första gången som detta oacceptabla förfarande har tillämpats och medborgare från en medlemsstat har förbjudits att komma in i en annan medlemsstat och behandlats illa och i regel är det personer som protesterar mot Europeiska unionens politik som utsätts för denna behandling.
Detta var vad som skedde under toppmötet i Nice, när tusentals italienska demonstranter fann de franska gränserna stängda och under toppmötet i Genua, när hundratals grekiska demonstranter behandlades illa och hindrades från att gå i land i Ancona. Det hände danska demonstranter, era landsmän, herr tjänstgörande rådsordförande, under toppmötet i Göteborg, när de försökte korsa gränsen och möta upp med personer som protesterade mot Europeiska unionens politik.
Trots uttalandena står det klart att Schengenavtalen inte infördes för att underlätta fri rörlighet för medborgarna i Europeiska unionens medlemsstater, de infördes för att förvandla Europeiska unionen till en fästning. Schengenavtalen tillämpas när det ligger i Europeiska unionens styrande kretsars intresse, så att det finns fri rörlighet för kapital, men det tillämpas inte när det handlar om förflyttningar av personer som protesterar mot storföretags intressen och Europeiska unionens politik.

Haarder
. (DA) Schengensamarbetet innebär att länderna förpliktar sig att ha öppna gränser sinsemellan utom när det föreligger särskilda skäl för en tillfällig stängning.
Detta innebär inte att vi tar ett steg tillbaka, det är tvärtom ett steg framåt. Både rådet och jag själv anser det vara rimligt att vi har möjlighet att tillfälligt stänga gränserna. Vi bör tänka på att det inte alltid rör sig om lagliga demonstrationer. I samband med vissa möten har det varit tal om något som kan liknas vid terrorverksamhet. Vi skall ju skydda de demokratiska församlingarna, det är vi skyldiga demokratin.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Minister Haarder sade bland annat att det hade varit mycket lugnt under mötet i Helsingör och att alla förväntade, eller fruktade, oroligheter hade uteblivit. Det var självklart bra. Jag undrar dock om detta möjligen också kan ha haft något att göra med att det funnits en sträng gränskontroll, så att eventuella utländska demonstranter som skulle ha velat ta sig till Danmark och Helsingör faktiskt inte hade möjlighet att göra det.
Det vore värdefullt om Haarder kunde dementera ett sådant påstående och klart säga att det inte har förekommit några avvisningar vid den danska gränsen under det danska ordförandeskapet hittills i varje fall.

Haarder
. (DA) Om jag får tillåta mig att svara som dansk minister så måste jag säga att jag inte anser att vi på något sätt har utnyttjat Schengenregelverkets möjlighet att stänga gränserna i samband med helgens möte i Helsingör. Det har rått helt fri inresa för demonstranter; lyckligtvis kom det endast fredliga demonstranter och det tycker jag att vi skall vara glada för.

Talmannen. -
Fråga nr 9 från María Izquierdo Rojo (H-0540/02):

Angående: Kvinnor som arbetar på landsbygden i kandidatländerna
Vilka åtgärder, fördelar och ageranden kommer inom ramen för anslutningsprocessen att beröra kvinnor som arbetar på landsbygden i de länder som inom kort kommer att ansluta sig till unionen? Vilka åtgärder kommer det danska ordförandeskapet att vidta med hänsyn till dessa kvinnor?

Haarder
. (DA) Både medlemsstaterna och Europeiska unionens institutioner är förpliktade att införa lika möjligheter för män och kvinnor inom samtliga av Europeiska unionens politiska områden och program och Europeiska rådet har flera gånger stakat ut riktlinjer för en speciell strategi på detta område.
Förordning nr 1250 från 1999 fastställer för övrigt att strukturfonderna skall bidra till att avlägsna olikheter mellan män och kvinnor och till att främja lika möjligheter i samband med stärkandet av den ekonomiska och sociala samhörigheten. Detta gäller också programmen inför anslutningen.
I detta sammanhang har unionen avsatt ett väsentligt finansiellt stöd till åtgärder för landsbygdens utveckling med hjälp av det så kallade Sapardprogrammet.
Parlamentsledamoten kan hänvända sig direkt till kommissionen om det finns önskemål om en mer fullständig förteckning över de specifika programmen.
När det gäller anslutningsförhandlingarna rörande jordbrukskapitlet finns det i unionens gemensamma ståndpunkt också ett omfattande avsnitt om landsbygdens utveckling. Det omfattar det stöd som kommer att utbetalas genom Europeiska unionens olika ekonomiska instrument. Då landsbygden i kandidatländerna är i behov av omstrukturering, modernisering, och alternativa produktionsmetoder och produktionsmöjligheter, lägger Europeiska unionen stor vikt vid de åtgärder för utvecklingen av landsbygden som har en direkt inverkan på kvinnornas arbetsförhållanden i dessa regioner.
Vid förhandlingarna om det kapitel som rör sysselsättning och social arbetsmarknadspolitik har Europeiska unionen betonat den betydelse detta avsnitt har för likabehandling av män och kvinnor. Vi har också framhållit nödvändigheten av att kandidatländerna rättar sig efter reglerna på detta område. Jag vill gärna påminna om förordning nr 1257 från år 1999 som grupperar samtliga gemenskapsåtgärder till förmån för utveckling av landsbygden, och där det uttryckligen sägs att åtgärder som tar sikte på att avlägsna olikheter och att främja lika möjligheter för män och kvinnor bör stödjas.
Nu senast har rådet (jordbruk), dvs. jordbruksministerrådet, vid mötet den 27 maj i år, antagit särskilda slutsatser om integrering av jämställdhetsaspekten i den gemensamma jordbrukspolitiken. Rådet erkänner i dessa slutsatser uttryckligen att kvinnorna spelar en ständigt större roll på landsbygden och uppmanar kommissionen att använda strukturfonderna för att fortsätta att främja företagsamhet, sysselsättningskvalitet, utbildning och tjänster för kvinnor inom jordbruket i ett livslångt perspektiv.
Rådet uppmanar dessutom medlemsstaterna att föra en politik som aktivt stärker kvinnornas ekonomiska kapacitet på landsbygden.
Rådet påpekar att alla kandidatländerna redan nu har accepterat att omedelbart efter anslutningen anpassa sig till den gällande gemenskapsrätten med hänsyn till jämställdheten.
Det danska ordförandeskapet kommer bl.a. i samband med revisionen efter halva tiden av den gemensamma jordbrukspolitiken och de fortsatta anslutningsförhandlingarna att följa samma linje. Vi kommer att utnyttja varje möjlighet att framhålla de generella grundprinciperna i fördraget om upprättande av den Europeiska gemenskapen, ändrat genom Amsterdamfördraget, och i samband härmed främja jämställdheten mellan män och kvinnor, så som nämns i artikel 2 och artikel 3.2 i fördraget.
Till sist kan jag upplysa om att den nuvarande ordföranden i jordbruksministrarnas råd själv är kvinna och verksam inom jordbruket.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr rådsordförande! Hur många kommer dessa kvinnor som arbetar på landsbygden att vara som kommer att ingå i Europeiska unionen vid den kommande utvidgningen? Vilka siffror räknar ni med?
Jag skulle också vilja fråga er om ni under det danska ordförandeskapet kommer att genomföra någon insats eller kampanj för att rätta till den lönediskriminering som finns.

Haarder
. (DA) Jag kan inte besvara den ställda frågan och jag är inte ens säker på att ett närmare studium av frågan skulle göra den möjlig att besvara. Jag vill gärna försöka men jag kan inte besvara den här muntligt. Det är omöjligt.

Talmannen. -
Ledamoten har ställt två frågor, eller hur? Jag antar att den andra frågan innebär detta men, varsågod, ni har ordet.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja säga er att jag är intresserad av att få uppgiften då rådets ordförande kan ge mig den. Frågan är hur många kvinnor som arbetar på landsbygden som man har beräknat skall komma med i den första anslutningen. Annars kan vi inte arbeta med kalkyler. För varje insats måste vi veta hur många dessa kvinnor är om vi skall rikta oss till dem.
Det går inte just nu men jag skulle vara tacksam om jag kan få veta det senare.
När det gäller den andra frågan skulle jag också vara tacksam över att få ett svar på om man kommer att genomföra en kampanj.

Haarder
. (DA) Jag tror inte att vi har uppgift om hur många det finns i Danmark och jag tror inte heller att man har det i andra länder. Det kan man beklaga, men jag tror inte att uppgifterna finns. Men om så önskas kan jag givetvis undersöka om uppgifterna finns.

Talmannen. -
Ja, vi har antecknat det men ordföranden svarar på det han anser lämpligt. Vi skall inte nu inleda en debatt.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman! Rådet måste veta hur många kvinnor som arbetar på landsbygden som kommer att anslutas.

Talmannen. -
Nåväl, när och om rådet väl får veta det kommer det att svara men nu har ni frågat för andra gången ... Men om rådets ordförande vill informera er mer kommer jag inte att motsätta mig det.

Haarder
. (DA) Jo, naturligtvis vet vi hur många jordbruk som anmäls. Det vet vi ju ganska exakt, både när det gäller Polen och de andra länderna. Men vi vet inte hur många kvinnliga jordbrukare som anmäls. Vi har ingen uppdelning på kön och det beklagar jag verkligen.

Talmannen. -
Fråga nr 10 från Jonas Sjöstedt. Frågeställaren ersätts av Herman Schmid. Fråga nr 10 från Jonas Sjöstedt (H-0542/02):

Angående: Framtida anslutningsfördrag för nya medlemsstater
Det är möjligt att Irlands väljare röstar nej till Nicefördraget en andra gång. Därmed faller också Nicefördragets nya sammansättning av platser i råd och parlament. Kan inte unionen då göra som man gjorde vid anslutningen av Finland, Sverige och Österrike, det vill säga unionen förhandlar och kommer överens med vart och ett av de ansökande länderna om platser i parlament och röster i rådet i anslutningsfördraget? Då behövs inget Nicefördrag som grund för anslutningen av nya medlemsländer.
Är inte detta förfarande lämpligt för utvidgningen av unionen i den händelse att det irländska folket än en gång röstar nej till Nicefördraget?

Haarder
. (DA) Jag vill gärna påminna ledamoten om att Europeiska rådet i Sevilla uttryckte tillfredsställelse över att den irländska regeringen är fast besluten att verka för ett godkännande av Nicefördraget, vilket ju som bekant är en förutsättning för att utvidgningen skall kunna genomföras inom de fastställda tidsfristerna.
Jag vill gärna å rådets vägnar påminna om att Irlands premiärminister på mötet i Sevilla upplyste om att hans regering ämnar avhålla en folkomröstning i höst, så att Irland kan ratificera Nicefördraget.
Premiärministern lade fram en nationell förklaring från Irland som bekräftar att EU-fördragets bestämmelser om utrikes- och säkerhetspolitiken inte berör landets traditionella politik beträffande militär neutralitet varken före eller efter ratificeringen av Nicefördraget, allt enligt bilaga 3 till ordförandeskapets slutsatser.
Europeiska rådet antog en förklaring i vilken man beaktar den nationella förklaringen från Irland. Denna förklaring finns i bilaga 4 till ordförandeskapets slutsatser. Europeiska rådet uttryckte tillfredsställelse över att den irländska regeringen är fast besluten att verka för ett godkännande av Nicefördraget, vilket som bekant är en förutsättning för att utvidgningen skall kunna genomföras inom de fastställda tidsfristerna.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Jag förstår mycket väl att den irländska regeringen och den irländske premiärministern vill att det skall bli på det sättet, men den irländska regeringen kan inte bestämma vad det irländska folket skall rösta. Frågan måste därför anses vara öppen tills folkomröstning har hållits. Man kan således inte utesluta möjligheten att det blir ett ?nej? från det irländska folket ännu en gång.
Min fråga handlar om en situation som är fullt möjlig och ganska närliggande. Därmed rör det sig inte om en abstrakt fråga utan om en praktisk, politisk fråga. Skulle man inte i ett sådant läge kunna lösa problemen på ett mycket praktiskt och enkelt sätt genom att Irland får träda in i institutionerna på samma sätt som Finland, Sverige och Österrike fick, dvs. genom förhandlingar? Det skulle då inte bli något problem med Nicefördraget. Vore inte detta en praktisk och pragmatisk lösning som skulle kunna tilltala även Haarder?

Haarder
. (DA) Jag kan inte säga mer än jag redan har sagt, eftersom det är så det förhåller sig. Naturligtvis kan det bli ett nej, det är vi alla medvetna om, och det innebär i så fall en helt ny och oförutsägbar situation vars slut vi omöjligt kan förutse. Det skulle vara en mycket osäker situation och en situation som under alla omständigheter äventyrar utvidgningen. Men jag önskar inte någon polemik kring detta utan har endast velat redovisa fakta beträffande rådet och den irländska folkomröstningen.

Talmannen. -
Det är flera ledamöter som bett om ordet. De två som begärt det först kommer att få det i kronologisk ordning i enlighet med arbetsordningen.
Crowley har ordet för att ställa en kompletterande fråga.

Crowley (UEN).
Jag tackar rådets ordförande för hans svar. Jag vill be honom att bekräfta - vad jag tyckte att han sade, genom tolkningen - att ratificeringen av Nicefördraget av alla medlemsstater är nödvändig om utvidgningen skall kunna fortsätta. Det är en fråga som bara kräver ett ?ja? eller ett ?nej?.

Haarder
. (DA) Ja, som jag sagt två gånger, så är detta en förutsättning för att utvidgningen skall kunna genomföras inom de fastställda tidsfristerna. Så stod det i slutsatserna från Sevilla och dem förlitar jag mig på.

Purvis (PPE-DE).
Jag har en följdfråga. Ni säger att det är en förutsättning inom ramen för den fastställda tiden. Är detta tidsfristen som har att göra med år 2004, som innebär att det fortfarande kommer att vara möjligt att få en utvidgning efter 2004 utan Nicefördraget - kanske enligt det system som föreslogs av Sjöstedt i hans fråga?

Haarder
. (DA) Jag har nämnt vad som antogs i Sevilla och det förlitar jag mig på. Jag har ingenting att tillägga. Alla vet att tidsfristerna fastställdes i Helsingfors och att de har bekräftats upprepade gånger. Det som sades i Sevilla var att Nicefördraget är en förutsättning för att utvidgningen skall kunna genomföras inom de fastställda tidsfristerna. Om Nicefördraget inte blir ratificerat så kommer vi att befinna oss i en mycket osäker och oförutsägbar situation.

Talmannen. -
Fråga nr 11 från Gary Titley (H-0544/02):

Angående: Bättre lagstiftning
Denna månad lade kommissionen fram sitt meddelande om bättre lagstiftning. Ett centralt syfte med detta förslag är att se till att en konsekvensbedömning görs av alla kommissionens förslag. Vilka praktiska åtgärder vidtas av kommissionen för att se till att konsekvensbedömningar görs för rådets ändringar till kommissionens förslag?

Haarder
. (DA) Europeiska rådet i Sevilla tog med tillfredsställelse del av en del meddelanden från kommissionen om bättre lagstiftning. Jag tänker speciellt på handlingsplanen för en bättre och enklare lagstiftning. Europeiska rådet uppmanade de tre institutioner som berörs (parlamentet, rådet och kommissionen) att basera detta på arbetet i den tekniska arbetsgruppen på hög nivå och att anta en överenskommelse om interinstitutionellt samarbete före utgången av år 2002 i syfte att förbättra kvaliteten på gemenskapslagstiftningen och de sätt på vilka denna lagstiftning - inbegripet tidsfristerna - skall införlivas med den nationella lagstiftningen. Den tekniska arbetsgruppen på hög nivå angående interinstitutionellt samarbete sammanträffade den 15 juli 2002. Med tanke på detta möte hade ordförandeskapet utarbetat förslag till en tidsplan för utarbetande och antagande av det kommersiella interinstitutionella avtalet med utgångspunkt i de specifika åtgärder, som föreslagits i kommissionens handlingsplan, avseende de tre institutionerna. På mötet den 15 juli 2002 beslutade man att först enas om huvuddelarna i ett framtida interinstitutionellt avtal. Mot denna bakgrund kommer institutionerna att senare dryfta det konkreta innehållet i de särskilda åtgärderna i avtalet. Samtidigt betonades att principen i ett avtal om särskilda åtgärder bör ses mot bakgrund av det arbete som sker i konventet. Praktiska åtgärder med tanke på konsekvensbedömning av ändringar i kommissionens förslag kan förväntas ingå som ett element vid de fortsatta diskussionerna om ett interinstitutionellt avtal. Jag kan i samband med detta upplysa om att nästa möte i den tekniska arbetsgruppen på hög nivå förväntas äga rum i nästa vecka, den 10 september.

Titley (PSE).
Det är en stor glädje att ha Haarder hos oss igen, i en annan roll. Men låt mig säga med respekt att nu när han blivit en del av regeringen, har han fått dess vana att inte svara på frågan.
Exakt hur kommer rådet att ta itu med frågan om konsekvensbedömningar? Om kommissionen utför en konsekvensbedömning i samband med ett förslag till bättre lagstiftning, kommer då rådet - när det ändrar kommissionens förslag - att utföra ytterligare en konsekvensbedömning av sina egna ändringar? Hur kommer rådet att göra det, och vem skall göra det?
Det är mycket viktigt med tanke på det interinstitutionella avtalet med parlamentet, att veta exakt hur rådet förhåller sig till konsekvensbedömningar.

Haarder
. (DA) Jag skulle gärna velat ge ett tydligt svar. Anledningen till att jag inte gjorde det var att just denna fråga, som skall diskuteras i samband med det interinstitutionella avtalet, bl.a. skall diskuteras i nästa vecka, den 10 september. Därför kan jag inte säga vad som kommer att ske, men jag kan säga så mycket som att man inte genomför en reform utan att göra en bedömning, och utan att målen för reformen är väl genomtänkta. Ett helt självklart motiv för ett interinstitutionellt avtal är att man skall finna former för en bedömning.

MacCormick (Verts/ALE).
För att gå vidare med Titleys punkt, vill jag fråga om rådet ser seriöst på frågan om att kritiskt överväga olika metoder för konsekvensbedömningar? Under de år då jag hade någonting att göra med detta genom min akademiska roll, var det välbekant att det var oerhört svårt att med hjälp av lagar och bestämmelser hitta pålitliga sätt att bedöma konsekvenserna av den lagstiftning som var i kraft. Att förutspå konsekvenserna av lagstiftning som skall träda i kraft är ännu svårare. Håller rådets ordförande med mig om att det skulle vara klokt om rådet undersökte metodfrågorna innan vi ger oss in i dyra projekt av denna typ?

Haarder
. (DA) Det är precis det som skall diskuteras. Jag är inte säker på att jag till 100 procent instämmer i det som sagts. Men det är i varje fall en klok man som talar och troligtvis har han rätt i det han säger. Frågan är alltså om vi skall välja denna lösning. Det är det som skall diskuteras den 10 september och det ber jag er ha förståelse för.

Talmannen. -
Fråga nr 12 från Manuel Medina Ortega (H-0545/02):

Angående: Åtgärder för att stoppa den illegala invandringen till Kanarieöarna
Vilka åtgärder föreslår rådet, på grundval av de avtal som antogs vid toppmötet i Sevilla, för att hejda det mycket stora antalet illegala invandrare som tar sig till Kanarieöarna?
Vilka åtgärder föreslås i synnerhet för att bromsa denna okontrollerade invandring i ursprungsländerna i syfte att garantera invandrarnas säkerhet?

Haarder
. (DA) I slutsatserna från Europeiska rådet i Sevilla skisserades vilka åtgärder som skall vidtas i syfte att garantera en effektiv bekämpning på EU-nivå av problemet med den illegala invandringen. Detta gäller både förebyggande och begränsning av invandringen. Vi skall garantera en rimlig balans mellan å ena sidan detta mål och å andra sidan målet att uppnå en bättre integration av de invandrare som lagligt vistas i våra länder. Vi skall naturligtvis också bedriva en asylpolitik som lever upp till de internationella konventionerna.
Dessutom bör det nämnas att det spanska ordförandeskapet redan innan Europeiska rådets möte i Sevilla gav denna fråga en mer framskjuten plats. Detta skedde främst genom antagandet av två vägledande instrument, som inte enbart kartlägger en rad nödvändiga åtgärder utan dessutom fastställer ramen för den framtida insatsen och dess utveckling. Det rör sig om handlingsplanen för bekämpning av illegal invandring och människohandel och handlingsplanen för förvaltningen av Europeiska unionens yttre gränser, som båda antogs av rådet (rättsliga och inre frågor). Dessutom enades rådet den 13 juni i år om slutsatser avseende åtgärder som skall vidtas i syfte att förebygga och bekämpa illegal invandring och människohandel som sker sjöledes.
I slutsatserna från Sevilla där dessa handlingsplaner uttryckligen nämns lades vikt vid följande åtgärder. För det första att påskynda ingåendet av återtagandeavtal som är under förhandling och att godkänna nya mandat när det gäller förhandling om återtagandeavtal med de länder som rådet redan nämnt, jfr. slutsats 30. För det andra att, vad avser politiken som rör återsändande och återvändande, senast före årets utgång fastställa premisserna för ett återsändningsprogram på grundval av den grönbok som kommissionen lade fram under april 2002. Det är också slutsats 30.
För det tredje gradvis införa en samordnad och integrerad förvaltning av de yttre gränserna, som bl.a. skall bidra till en bättre styrning av migrationsströmmarna. En rad åtgärder har kartlagts som skulle göra det möjligt att nå detta mål inom en nära framtid, jfr. slutsats 31 och 32. I ett större och mer allmänt perspektiv bekräftades genom slutsatserna från Sevilla att invandringspolitiken skall integreras med Europeiska unionens förbindelser med tredjeland som en väsentlig faktor att ta hänsyn till. I dessa slutsatser påpekades att Europeiska unionens mål på lång sikt fortfarande skall vara en integrerad, samlad och väl avbalanserad politik, som skall angripa de grundläggande orsakerna till den illegala invandringen. I slutsatserna underströks betydelsen av att ett samarbete etableras med hemländerna och transitländerna med tanke på dels gemensam hantering och gränskontroll och dels återtagande, som omnämns i slutsats 34. I slutsatserna bekräftades att det är nödvändigt att företa en systematisk utvärdering av förbindelserna med de tredjeländer som inte samarbetar när det gäller bekämpningen av illegal invandring, angående relevanta områden. I detta avseende preciseras att ett lands sviktande samarbetsvilja skulle kunna försvåra en utvidgning av förbindelserna mellan detta land och Europeiska unionen. Det danska ordförandeskapet har i ljuset av slutsatserna från Sevilla givit frågan om bekämpning av illegal invandring hög prioritet i sitt arbetsprogram, vilket gör att slutsatserna från Europeiska rådet snabbt kan verkställas. Upplysningsvis kan jag tala om att jag själv är ordförande i rådet när dessa frågor diskuteras.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Vid det första sammanträdet i juli där ni deltog som rådsordförande ställde jag er en mycket liknande fråga och ni sade då att rådet och det danska ordförandeskapet skulle ta sig an frågan så fort som möjligt. Två eller tre dagar senare, den 8 juli, ställde jag denna fråga och väntade mig att någonting skulle ha hänt under sommaren. Herr ordförande, det problem vi har i Europa - och det är varken ert eller den danska regeringens fel - är att vi har en mekanism som inte fungerar.
Från det datum då jag formulerade den första frågan - första veckan i juli - och tills i dag har tusentals illegala invandrare tagit sig till Kanarieöarna, såväl över havet som genom luften, och vi är nu i en ohållbar situation där vi inte ens har mottagningscentra. Våra öar är till sin yta mindre än de danska öarna och för närvarande har vi inga mekanismer för att lösa problemet.
Herr talman, jag återupprepar att det utan att det vare sig är ert eller det danska ordförandeskapets fel så följer inte rådet för närvarande upp de förslag som Vitorino sedan länge formulerat om att Europeiska unionen skall upprätta en kontroll. Vi bör åtminstone veta vilka personer som kommer och varför, och vad vi kan göra för dem.

Haarder
. (DA) Jag lade verkligen märke till dessa problem på Kanarieöarna då jag var där på det euroasiatiska mötet om migration på Lanzarote under försommaren. Så jag är fullt medveten om dessa problem och kan försäkra Medina Ortega om att vi är mycket aktiva. Jag har varit i Aten för att diskutera problemen, de särskilda problemen med det så kallade Dublin-II-avtalet, som anger vilket land som skall handlägga en asylansökan. Troligtvis skall jag nästa helg till Rom för att diskutera samma problem. När vi antar det nya systemet som innebär att det första landet skall ta hand om asylansökan, kombinerat med systemet för utbyte av fingeravtryck, finns en viss rädsla för att vissa länder skall få särskilt många asylsökande tillbakaskickade och därigenom utsättas för en extra stor börda. Detta måste vi givetvis diskutera. Jag tror inte att problemet är så allvarligt, men vi får ju överväga hur vi skall kunna lugna de ifrågavarande regeringarna. Det kan man göra på många olika sätt och det är dem jag skall diskutera med de relevanta regeringarna. Detta blott för att överbevisa Medina om att vi absolut inte är passiva, vi är mycket aktiva. Vi har startat med de allra besvärligaste problemen i avsikt att röja dem ur vägen. Vårt mål är inte bara att leva upp till önskemålet i Sevilla-förklaringarna om att vi skall bli klara med Dublin-systemet, utan också att försöka åstadkomma så stora framsteg som möjligt avseende de gemensamma asylreglerna, vilka ordförandeskapet också har givit hög prioritet, men dock inte lovat göra klara under Danmarks ordförandeskap. Vi kommer att driva arbetet så långt vi överhuvudtaget kan och om möjligt göra det klart i november.

Talmannen. -
Fråga nr 13 från Astrid Thors (H-0547/02):

Angående: Fullbordande av avtalet om det multilaterala kärnkrafts- och miljöprogrammet
Enligt kommissionen (GD Yttre förbindelser) koncentrerades det bilaterala arbetet med EU:s förbindelser med Ryssland bland annat på energi, miljöskydd och kärnsäkerhet under stora delar av 2001. Detta skulle ske genom ingående av ett multilateralt kärnkrafts- och miljöprogram (MNEPR) om omhändertagande av radioaktivt avfall i nordvästra Ryssland och genom miljöpartnerskapet för den nordliga dimensionen (NDEP). Även i kommissionens informationsmeddelande till pressen (utfärdat den 27 maj 2002) inför det nionde toppmötet mellan EU och Ryssland i Moskva i maj 2002 uppgavs att miljö och kärnsäkerhet skulle diskuteras och att det är viktigt att Ryska federationen slutgiltigt godkänner MNEPR-avtalet så snart som möjligt. I det gemensamma uttalandet efter toppmötet nämns dock ingenting om MNEPR. En konferens om utfästelser när det gäller NDEP skall vidare hållas den 9 juli.
Hur ser situationen beträffande MNEPR ut för närvarande? Vilka hinder föreligger för att nå en överenskommelse om MNEPR? Vilka åtgärder avser rådet att vidta inom den närmaste framtiden för att få Ryska federationen att slutgiltigt godkänna avtalet?

Haarder
. (DA) Förhandlingarna om det multilaterala kärnkrafts- och miljöprogrammet i den ryska federationen har pågått i mer än 3 år. Vid åtskilliga toppmöten har Europeiska unionen betonat att förhandlingarna bör avslutas snabbt. Det är riktigt att den gemensamma viljan att avsluta förhandlingarna inte formellt kom till uttryck i den gemensamma förklaringen från toppmötet i Moskva den 29 maj, men frågan diskuterades på toppmötet och Ryssland uttryckte en önskan om att finna en lösning på de kvarstående frågorna, nämligen beskattningsfrågan och det civila ansvaret.
Europeiska unionen har då tillfälle givits satt press på Ryssland, även på mötena i samarbetsrådet, för att komma ur dödläget. De andra partnerstaterna, Förenta staterna och Norge, har också utövat stark press.
Europeiska unionen fäster stor vikt vid kärnsäkerheten i nordvästra Ryssland. Man anser att detta avtal kommer att kunna bidra till att överbrygga vissa av de hinder som finns för genomförandet av projekt som kan främja samarbetet om säkerhet i samband med förvaltningen av bestrålade kärnbränslen och radioaktivt avfall i den ryska federationen.
Den inledande givarkonferensen angående stödfonden för miljöpartnerskap inom ramen för den årliga dimensionen avslutades med ett positivt resultat den 9 juni i år i Bryssel. De första beloppen uppgår till ca 110 miljoner euro till stödfonden, varav 62 miljoner är öronmärkta för nukleära projekt.
Konferensens deltagare betonade att ingåendet av detta MNEPR-avtal är en nödvändig förutsättning för att projekt inom det nukleära området skall kunna sättas i gång inom ramarna för NDEP.
NDEP är ett betydelsefullt och konkret steg i riktning mot de mål som sattes upp av G8 för det globala partnerskapet mot spridning av massförstörelsevapen och material.
Frågan om kärnsäkerhet är av avgörande betydelse för att skydda miljön på den europeiska kontinenten. Den berör i hög grad Ryssland men också andra länder i Nordeuropa. Det danska ordförandeskapet kommer därför att arbeta för att förhandlingarna om MNEPR-avtalet skall kunna avslutas före årets slut.
Jag hoppas att Astrid Thors är nöjd med detta svar.

Thors (ELDR).
Jag är tillfreds med svaret, men tyvärr måste jag säga att det verkar råda en viss divide et impera från rysk sida i förhållande till de europeiska myndigheterna. Jag har även tidigare erfarit att man ger ett visst svar till rådet och ett visst svar till kommissionen, och att man spelar på att ordförandeskapet växlar. Jag kan också citera gårdagens svar från kommissionen på motsvarande fråga: ?Unfortunately, over recent months the Russian side has neither confirmed its willingness to sign nor given any indication of the nature of the problems holding up their signature?.
Jag har en känsla av och är rädd för att man från rysk sida fördröjer och fördröjer. Jag vill därför vädja till det danska ordförandeskapet att t.ex. utöva hård press om det behövs. Vid samma toppmöte där detta avtal inte undertecknades erkändes ändå Ryssland som marknadsekonomi. Finns det inte motsvarande sätt att verkligen få till stånd det som nu behövs?
Jag vill passa på att tacka Haarder för hans engagemang i den nordliga dimensionen, så som det demonstrerades i förra veckan.

Haarder
. (DA) Jag kan förstå om Astrid Thors är otålig. Det är även ordförandeskapet och rådet och därför har vi pressat på så snart tillfälle givits. Jag skall inte kommentera vad som sades om den ryska strategin, men jag kan i varje fall garantera att alla möjligheter kommer att utnyttjas för att sätta press på Ryssland, precis som jag har sagt. Jag har just varit på en ministerkonferens på Grönland, där även Ryssland deltog. Den handlade om den norra dimensionen, som jag vet också är av stort intresse för fru Thors. Många av dessa frågor togs upp där och jag tror att det är viktigt - och det är jag säker på att vi är överens om - att vi involverar Ryssland i samarbetet på så många områden som möjligt, också för att öka möjligheterna att sätta press på Ryssland när vi anser att det är viktigt och nödvändigt. Jag tänker på Kaliningrad, Nato-utvidgningen, EU-utvidgningen och miljöproblemen i Murmansk-området, som fru Thors känner bättre till än jag. Det finns all anledning att å ena sidan utveckla så många förbindelser med Ryssland som överhuvudtaget är möjligt och att å andra sidan använda de möjligheter vi har att sätta press på Ryssland, när vi anser att det verkligen är nödvändigt.

Rübig (PPE-DE)
Herr talman, ärade herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag undrar om avtalen kommer att träffas av de internationella atomenergimyndigheterna. I Europa är som bekant problemet att medlemsstaterna själva beslutar om säkerhetsstandarderna i kärnkraftverken. Det finns en överenskommelse mellan parlamentet och kommissionen, närmare bestämt med kommissionär de Palacio, om att säkerhetsstandarderna för kärnkraftverk behöver ökas ytterligare innan de nya medlemsstaterna ansluts. Er kollega har i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi bekräftat att detta är något som ni kommer att prioritera under er ordförandeskapsperiod.
Därför undrar jag inte bara över avtalet med Ryssland, utan vill också veta hur vi själva har det med kärnsäkerheten och skyddet för kärnkraftverken.

Haarder
. (DA) Jag tycker inte att denna tilläggsfråga har något direkt samband med de frågor rörande avtal som jag besvarat här i dag. Jag tror inte att det finns ett regelverk i arkivet, men jag vill helst inte göra ett oförberett uttalande, eftersom det inte hör till frågan.

Talmannen. -
De kompletterande frågorna bör även de handla om Ryska federationen och problemet med kärnkraften i förbindelserna med Ryssland.

Talmannen. -
Fråga nr 14 tas inte upp eftersom ämnet redan förekommer i föredragningslistan för innevarande sammanträdesperiod.

Talmannen. -
Fråga nr 15 från Brian Crowley (H-0554/02):

Angående: Narkotikabekämpning
Den allmänna förekomsten av illegala droger, däribland crack-kokain, fortsätter att orsaka allvarliga problem för samhället i form av missbruk, kriminalitet, behandlingar och narkotikabekämpningsstrategi.
Kan rådet under det danska ordförandeskapet och med beaktande av subsidiaritetsprincipen utlova att det kommer att prioritera narkotikabekämpningen högt under sitt ordförandeskap, och rapportera till kammaren i december 2002 om dess initiativ och åtgärder i detta avseende?

Haarder
. (DA) Det är fråga nr 15 från Fitzsimons. Nej, ursäkta ett ögonblick. Det gäller en fråga från Brian Crowley. Ordförandeskapet fäster liksom sin spanska föregångare stor vikt vid narkotikabekämpning. Den centrala punkten i ordförandeskapets program angående narkotika är utvärderingen efter halva tiden av Europeiska unionens handlingsplan för narkotikabekämpning för år 2000-2004. Kommissionen kommer att utarbeta en utvärderingsrapport som kommer att läggas fram för Europeiska rådet på mötet i Köpenhamn i december. Det danska ordförandeskapet ämnar noga följa kommissionens utarbetande av rapporten för att se till att de relevanta arbetsgrupperna i rådet bidrar i största möjliga omfattning, så att rapporten blir täckande och informativ.
Det danska ordförandeskapet stöder en moderat inställning till narkotikaproblemet och kommer därför att försöka fästa lika stor vikt vid förebyggande och begränsning av narkotikatillgången som vid det internationella samarbetet. Det danska ordförandeskapet har lagt fram initiativ rörande behandling av kriminella narkotikamissbrukare i fängelserna samt rörande syntetisk narkotika, alltså den så kallade generiska klassificeringen. Dessutom ämnar ordförandeskapet intensifiera sin strävan för att avvärja nuvarande och eventuella kommande problem gällande distribution av illegala droger via Internet. På det internationella planet kommer det att hållas möten med kandidatländerna samt med Förenta staterna, Ryssland och sammanslutningen av sydostasiatiska stater. När det gäller Latinamerika kommer det att hållas möten för förberedelse av det arrangemang som skall äga rum under det grekiska ordförandeskapet. Ordförandeskapet ämnar således att sammanträffa med de flesta av de länder som ur Europeiska unionens synpunkt är de viktigaste ursprungs- och transitländerna i samband med illegal narkotika. Frågan om kokain kommer att behandlas på mötena med Förenta staterna och med parterna i Latinamerika. Ordförandeskapet kommer i december att så vitt som möjligt informera Europaparlamentet om de resultat som uppnåtts under det danska ordförandeskapet.

Crowley (UEN).
Herr talman! Jag vill återigen tacka rådets ordförande för hans svar. Skälet till varför jag ställer denna fråga är att det under de senaste åtta månaderna har gjorts flera upptäckter av mycket stora mängder olagliga droger och narkotika över hela Europeiska unionen. I Irland har polisen och tullen under de senaste åtta månaderna upptäckt olagliga ämnen till ett värde av omkring 24 miljoner euro, i Förenade kungariket till ett värde av 82 miljoner euro och i resten av Europeiska unionen till ett värde av 297 miljoner euro. Man har nu kommit fram till att det är i Europeiska unionen det används mest syntetiska droger, som t.ex. ecstasy och amfetamin. Skälet till varför jag uppmanade er till att lägga fram slutsatser eller resultat vid slutet av ordförandeskapet i december, är att jag hoppades att - jag återknyter här tillbaka till det som Hyland talade om tidigare - det under ert ordförandeskap skulle vara möjligt att få till stånd ett gemensamt initiativ mellan ungdomar och ordförandeskapet för att fråga ungdomar om de faror de står inför, och att försöka att mildra en del av de sociala problem och frågor som driver in folk i drogkulturen.

Haarder
. (DA) Jag vill tacka Brian Crowley för hans stora engagemang i den här frågan och för de goda råd och förslag som har lämnats. Jag kan bara säga att vi kommer att göra vad vi kan, eftersom vi anser detta vara ett mycket viktigt område.

Rübig (PPE-DE)
Herr talman! Min fråga är om det förs diskussioner om förebyggande program och om rådet har tankar på att uppmuntra alternativ, så att de ungdomar som redan har kommit i kontakt med narkotika får en möjlighet att kliva av.

Haarder
. (DA) Det kunde vi få en mycket lång och givande diskussion om, alltså frågan om hur man med alternativa droger, som det ju handlar om i vissa fall, skulle kunna hjälpa dessa unga människor ur deras missbruk i ett någorlunda tidigt skede. Jag tror att det är någonting som engagerar de nationella parlamenten i alla våra medlemsstater och det engagerar också det danska ordförandeskapet. Jag vill inte säga att denna fråga kommer att inta en central roll, eftersom det först och främst är en nationell och ofta en lokal uppgift att garantera dessa behandlingsformer. Men jag kan försäkra att jag håller med om att problemet är av central betydelse och att det i varje fall diskuteras i mitt danska parlament, lidelsefullt och med åsikter som korsar partigränserna, eftersom det som händer dessa unga människor är så hjärtskärande. Samtidigt är det tveksamt om man skall ge dem droger för att hjälpa dem ur missbruket, eftersom de även då blir beroende på ett eller annat sätt. Kort sagt, det skulle vi kunna tala länge om, men detta är inte ett lämpligt forum.

Talmannen. -
Fråga nr 16 har dragits tillbaka.

Talmannen. -
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 17.

Talmannen. -
Eftersom de behandlar samma ämne kommer fråga nr 18 och 19 att tas upp tillsammans. Fråga nr 18 från Raimon Obiols i Germà (H-0560/02):

Angående: Döda oppositionsmän i Ekvatorialguinea
Under frågestunden den 3 juli riktades frågor och uppmaningar till rådet såväl av parlamentsledamot Carlos Carnero González som av mig beträffande de brott mot de mänskliga rättigheterna och den svåra fysiska tortyr som den demokratiska oppositionen utsätts för av Teodoro Obiangs regim. I mitt inlägg krävde jag att ordförandeskapet skulle vidta omedelbara åtgärder och erinrade om att det inte bara handlade om att eufemistiskt fördöma detta agerande utan om att utöva Europeiska unionens makt genom att använda alla till buds stående politiska och diplomatiska medel för att få ett slut på denna omänskliga situation.
Två dagar senare dog Juan Ondó Nguema, en av dem som dömdes vid rättegången i biografen Marfil, som enligt alla internationella observatörer ägde rum utan några som helst rättsliga garantier. Juan Ondó Nguema dog av den misshandel han utsatts för under polisförhören och på grund av att man nekat honom vatten och mat dagarna före hans död. Mot bakgrund av detta vill jag ställa följande frågor:
Vilka påtryckningar utövar rådet och ordförandeskapet på myndigheterna i Ekvatorialguinea för att dessa skall uppfylla minimikraven på respekt för de mänskliga rättigheterna?
Vilka åtgärder har eller ämnar rådet vidta för att tvinga Ekvatorialguineas regering att införa demokratiseringsåtgärder i landet?  Fråga nr 19 från Carlos Carnero González (H-0577/02):

Angående: En politisk fånges död i Ekvatorialguinea och nödvändiga insatser från Europeiska unionens sida för att främja demokrati och mänskliga rättigheter i detta land
Exakt dagen efter det att rådet via Danmarks EU-minister under Europaparlamentets julisammanträde besvarat frågorna om de godtyckliga arresteringar, rättslösa domar och grundlösa anklagelser samt den brutala tortyr och de fängslanden under omänskliga förhållanden som diktaturen i Ekvatorialguinea gjort sig skyldig till för att bekämpa den demokratiska oppositionen dog tragiskt en av de berörda personerna, Juan Ondó Nguema, som följd av den misshandel han fått utstå.
Hittills har diktator Teodoro Obiang avvisat varje begäran om att domarna skulle upphävas, att fångarna skulle försättas i frihet och att den tortyr som påtalats av det internationella samfundet skulle upphöra. Ämnar rådet mot bakgrund av detta snarast vidta gemensamma åtgärder för att främja demokratin i Ekvatorialguinea genom att tillämpa bestämmelserna i Cotonouavtalet om försvar för de mänskliga rättigheterna, förstärka FN:s insatser och göra USA delaktigt i detta mål?

Haarder
. (DA) Rådet följer mycket noga de humanitära förhållandena och situationen när det gäller de mänskliga rättigheterna i Ekvatorialguinea, särskilt situationen för de fängslade oppositionsledarna och de förhållanden under vilka de sitter fängslade. Vi kommer alla ihåg att Europeiska unionen, omedelbart efter det att domarna avkunnats, avgav en förklaring där de berörda myndigheterna uppmanades att vidta nödvändiga åtgärder för att ta upp domarna till förnyad prövning och garantera att de anklagades grundläggande rättigheter blev tillgodosedda.
I en rad hänvändelser har Europeiska unionen givit uttryck för djup oro över den försämrade situationen avseende de mänskliga rättigheterna, och efter Nquemas död har rådet diskuterat rapporterna om orsakerna till denna. På dåvarande tidpunkt kunde varken regeringens eller oppositionens förklaring bekräftas. Enligt oppositionen orsakades hans död av tortyr och misshandel, medan regeringen förklarade att hans död orsakades av en allvarlig lungsjukdom som han led av redan innan målet inleddes. Rådet har med hänsyn till detta inte för avsikt att företa några akuta åtgärder, men kommer att fortsätta sina undersökningar rörande de omständigheter som ledde till Nguemas död. Europeiska unionen kommer att utnyttja lämpliga politiska och diplomatiska medel för att sätta press på myndigheterna i Ekvatorialguinea för att få till stånd en generell förbättring av situationen när det gäller de mänskliga rättigheterna, och för att främja demokratiska reformer i detta plågade land.

Carnero González (PSE).
Herr Haarder! I vår fråga menade vi Juan Ondó Nguemas bortgång i fängelset, men tyvärr måste man tillägga att en annan politisk fånge avled i Black Beach, Juan Asumu Sima, den 31 augusti i år. Vid 80 års ålder var han tvungen att delta i rättegången, ibland med stöd och ibland sittande, på grund av den brutala tortyr han varit utsatt för. De politiska fångar som befinner sig i Black Beach kan komma att bli huvudrollsinnehavare i en oerhörd rad av dödsfall som, likt ett radband, kommer att falla på den internationella allmänna opinionens samvete och naturligtvis också på Europeiska unionen.
Herr Haarder, rådet kan tycka vad det vill, men att tro på Ekvatorialguineas regering istället för på oppositionen är verkligen att tro för mycket. Jag frågar därför rådet om ni tänker göra ett officiellt besök hos de politiska fångarna i Black Beach, och dessutom vidta åtgärder för att upphäva Cotonouavtalet med Ekvatorialguinea om de inte frisläpps omedelbart?

Haarder
. (DA) Rådet kommer naturligtvis att utnyttja alla de förbindelser man har för att få fram sanningen. Jag har själv varit med om att avhandla beslut om detta olycksdrabbade land här i Europaparlamentet och jag kan garantera att rådet är inställt på att komma fram till vad som är sanning. Mitt uttalande skall inte tolkas så att jag fäster större vikt vid regeringens utsago än vid det oppositionen hävdar. Jag säger bara att påstående står mot påstående och att det gäller att få fram sanningen, märk väl, en dokumenterad sanning, så att vi kan styrka en eventuell anklagelse mot regeringen och öka pressen på regimen. Jag är fullständigt enig med min tidigare kollega och jag tackar för den tragiska och olycksbådande upplysningen om att ännu ett dödsfall ägt rum. Detta är ju ännu ett argument för att fortsätta att utöva press och att ta alla medel i anspråk för att få fram upplysningar.

Obiols i Germà (PSE).
Herr rådsordförande! Den 3 juli i år bad vi rådet att omedelbart agera för att ta itu med den oroande situation en stor grupp oppositionella till Obiangs regim i Ekvatorialguinea befann sig i. Vi bad då att det skulle göras en appell, att påtryckningar skulle utövas. Två dagar efteråt, den 5 juli för att vara exakt, avled en av de dömda i den rättegång som förde dessa tiotals oppositionsmän till fängelset i Black Beach, Juan Ondó Nguema, som en konsekvens av den misshandel han utsatts för och på grund av att vatten och mat nekats honom de sista dagarna innan hans bortgång.
Herr talman! Jag vet att världen många gånger är hemsk och att inte Europa och naturligtvis inte heller rådet kan lösa alla dess problem eller bära alla dess tragedier på sina skuldror. Det handlade dock om ett mycket lokaliserat och konkret problem.
Herr talman! För några dagar sedan dog en annan oppositionsman. Vi ber er ännu en gång med kraft att rådet skall göra något omedelbart eftersom det kan lösa detta problem och det hot som vilar över några mycket konkreta personer.

Haarder
. (DA) Jag vet inte hur min tidigare kollega hade tänkt sig att rådet skulle avlägsna detta hot. Rådet har gjort vad det kunnat med de medel det har till förfogande. Det har jag sagt och det kommer rådet att fortsätta med. Mer kan jag inte säga. Tack herr talman.

Talmannen. -
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden är slut kommer frågorna 20-34 att besvaras skriftligen

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0226/2002) av Stenzel för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om årsrapport om Europeiska byrån för återuppbyggnad (2001/2255(INI)).

Stenzel (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger, i den mån ni är här! Betänkandet om årsrapport 2001 om Europeiska byrån för återuppbyggnad antogs den 11 juni 2002 av ett enhälligt utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Dock sköts omröstningen i plenum medvetet upp till i höst för att på så sätt ge kommissionen tid att uppfylla ett krav som utskottet för utrikesfrågor ställt upprepade gånger och finna en strategi för hela Balkanpolitiken och därvid beskriva byråns roll, samt för att klargöra den framtida befogenhetsfördelningen mellan byrån å ena sidan och de lokala delegationerna å den andra.
Kommissionen har inte lagt fram någon rapport om detta, och inte heller har överenskommelsen från november 2001 hållits om att före utgången av mars 2002 lägga fram rapporten om en strategi på medellång sikt för förvaltningen av EU:s bistånd inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen. Europeiska kommissionens rapport om hjälpstrategier på västra Balkan skildrar tillståndet mycket utförligt, och kommissionär Patten hjälpte oss att komplettera informationen den 19 juni. Men någon uttalad strategi blev det aldrig, vilket fick Swoboda att replikera att avsaknaden av en sådan strategi är ett budskap i sig.
Desto viktigare blir då kravet på att kommissionen lägger fram en rapport inför rådet med skälig hänsyn tagen till Europaparlamentet senast i juni 2003, och inte först när mandatet för Europeiska byrån för återuppbyggnad löper ut i juni 2004. Detta är enda möjligheten att undvika osäkerhet inom byrån och att garantera ett effektivt arbete. Desto mer angelägen blir frågan med tanke på EU:s ekonomiska engagemang på Balkan. Jag själv kunde under ett besök i Pristina övertyga mig om byråns effektivitet, vilket för övrigt Revisionsrätten också har bekräftat.
Att det har förekommit stora oegentligheter i elexporten i det lokala elbolaget KEK och att exportintäkter i storleksordningen 4,2 miljoner dollar hamnade på ett svart konto i Gibraltar är ytterst beklagligt och ger all anledning till oro. Här har dock byrån själv vidtagit åtgärder för att förhindra liknande kriminella manipulationer på KEK i framtiden och för att reda ut vad som egentligen hände.
När det gäller kontraktet med en tvivelaktig extern rådgivare har byrån själv kontaktat EU:s bedrägeribekämpningsbyrå Olaf. Det är i sammanhanget viktigt att det så snart som möjligt utses en intern revisor.
Elförsörjningen i Kosovo är fortfarande otillfredsställande. Det är glädjande att man tack vare en ny överenskommelse mellan FN:s delegation i Kosovo och Serbien har kunnat slå fast de politiska ramvillkoren för en tillfredsställande elförsörjning i Kosovo. Som föredragande är jag medveten om att byrån arbetar under svåra politiska förhållanden i Kosovo. Den politiska statusen har ännu inte slagits fast, och de etniska spänningarna består mellan den serbiska minoriteten och den albanska majoriteten. Därför är det desto viktigare att lyfta fram de positiva effekterna av EU och byrån. Ett av målen med en strategi för regionen måste vara att bryta mark för en hållbar politik och stegvis minska beroendet av finansiellt stöd från EU, framför allt genom ett effektivt avgiftsuttag för alla offentliga inrättningar.
Att utvidga byråns mandat till att omfatta även Makedonien var ett kontroversiellt drag eftersom Makedonien hade ett, om än ytterst skört, så ändå helt annat politiskt utgångsläge än Kosovo och eftersom dialogen mellan kommissionen och Europaparlamentet, som ju skall godkänna anslagen, inte alltid har varit den bästa. Därför föreslår vi i betänkandet politiska riktlinjer för byrån, vilka kan tjäna som orientering för det framtida arbetet. Vidare bör beslutsmekanismerna inom kommissionen vara så tydliga och transparenta som möjligt mellan de enskilda tjänsteställena.
När det då gäller byråns engagemang i Makedonien har situationen förbättrats och 900 hus har kunnat färdigställas. Även för minröjningen har framsteg gjorts. Det är särskilt viktigt att byrån fungerar friktionsfritt även i förhållande till den lokala delegationen i Makedonien, där det skall hållas val den 15 september. Situationen är ytterst spänd, och det är inte säkert att dessa val kan hållas under ordinarie förhållanden, om alls.
Plenum har i dag diskuterat Europeiska unionens ansvar för Afghanistan och lovat kommissionär Patten sitt stöd. Det som gäller för Afghanistan gäller i än högre grad för Balkan, som ligger inom EU:s direkta ansvarsområde. Således bör detta betänkande om Europeiska byrån för återuppbyggnad bidra till en hållbar krishantering.

Färm (PSE)
. Herr talman! Kolleger! Låt mig göra några kommentarer i detta ärende ur budgetutskottets synvinkel.
Sedan Balkankrisens början har vi, inte minst från budgetutskottet, krävt att alla de stora pengar som EU satsar på återuppbyggnaden måste användas på ett sätt att våra principer om good governance respekteras. Det innebär bl.a. att vi ställer krav på effektiv administration, på decentralisering, på snabba utbetalningar, att vi undviker flaskhalsar och att vi säkerställer kontrollen över pengarna.
När Europeiska byrån för återuppbyggnad skapades i början av 2000 var det egentligen ett svar på parlamentets krav. Dessutom slapp vi det ursprungliga, krångliga kommittéförfarandet. Vi fick en betydligt enklare modell som vi tror har varit väldigt viktig, och som bl.a. innebär att beslut om de konkreta projekten i första hand fattas lokalt.
Jag måste också säga att samarbetet mellan kontoret i Thessaloniki och de operativa kontoren i Pristina, Belgrad osv. har fungerat bättre än vad många av oss trodde från början. Möjligen skulle vi fortfarande vilja ha lite mer besked från kommissionen om hur många som finns kvar i Bryssel, hur många som arbetar i Thessaloniki och på de andra ställena. Har vi verkligen kunnat undvika dubbelarbete, vilket var ett av våra mål?
Vi har i alla fall kunnat konstatera att en väldigt hög procent av de tillgängliga medlen har kontrakterats och också utbetalats. Även revisionsrätten har noterat denna höga effektivitet, vilket är väldigt bra. Samtidigt behövs det självklart riktlinjer för framtiden, inte minst när vi nu ser att vi har varit så effektiva att det finns en risk för att vi faktiskt får för lite pengar kvar i slutet på denna sjuåriga period med programmet CARDS.
Redan nu har kommissionen tvingats föreslå en ganska radikal neddragning av satsningarna i Kosovo t.ex., vilket innebär en stor utmaning. Kan vi föra över ansvaret till lokala och nationella myndigheter? Hur skall vi arbeta i framtiden? Det behövs nu verkligen strategiska överväganden för framtiden, för att vi skall kunna bli lika duktiga i fortsättningen. Det är budskapet från budgetutskottet!

Swoboda (PSE)
Herr talman, herr kommissionär, ärade fru Stenzel! Kollega Stenzels betänkande är ett mycket bra och omfattande betänkande. Man får nästan dåligt samvete när man ser att vi, i enlighet med vad min partigrupp krävde, alltså ändå tar upp detta till diskussion här i kväll. Jag vill be alla om ursäkt som kanske blir sittande här i dag bara just därför.
Jag menar dock att det är riktigt att låta både det som vi har uppnått och det som vi ännu inte har uppnått på Balkan passera revy, särskilt på det område som faller under byrån. Principiellt kan man, vilket talarna före mig har gjort, konstatera att byrån har gjort ett gott arbete och att vi kan vara mycket nöjda med detta. Men samtidigt måste vi säga att Europeiska unionens politik måste fortsätta och kanske rentav intensifieras på ett stort antal punkter.
Om vi betalar ut pengar via byrån - kollegan Stenzel menade att summan skall minskas, vilket också stämmer - måste vi inse att den ekonomiska situationen fortfarande ser mycket, mycket mörk ut. Allt detta kan vi inte kompensera med pengar, utan vi måste koncentrera oss på att bygga upp strukturer som klarar av och tillåter en visserligen långsam, men ändå märkbar ekonomisk utveckling, en ekonomisk tillväxt. Sådana strukturer saknas tyvärr i nuläget.
När det gäller den politiska situationen har vi likaledes fortfarande att göra med stora brister, med en bristfällig mognadsprocess, skulle man kunna säga, både när det gäller samverkan mellan Serbien och Montenegro som förhållandena inom Serbien och Montenegro. I Kosovo är man fortfarande inte beredd att acceptera att Europeiska unionen håller fast vid ett multietniskt Kosovo, där det givetvis i första hand bor albaner men där det också måste vara möjligt för serber att leva i fred och frihet och att ägna sig åt sin normala ekonomiska och yrkesmässiga verksamhet. Detta är något som fortfarande måste bearbetas i Kosovo! I Makedonien, dit några av oss ju kommer att resa som valobservatörer om några dagar, förekommer det fortfarande ständigt nya incidenter, och även dödsfall. Inte heller där har den politiska mognadsprocessen kommit så långt som den måste.
Den tredje punkten som jag vill ta upp - det gläder mig att kommissionär Vitorino sitter här - är att denna centrala region på Balkan fortfarande fungerar som genomfartsled för många obehagliga gränsöverskridande verksamheter. Vi vet ju att vissa illegala organisationer inte har några problem med det etniska samarbetet eller med att övervinna gränser. Jag vill inte på något sätt baktala den här regionen, utan målet för verksamheter som narkotikahandel och människohandel är ju ofta länderna inom EU medan källorna brukar finnas någon annanstans. Dock menar jag att vi, inte minst med tanke på vår egen befolkning, måste ta vårt fulla ansvar för att på Balkan skapa en politik som så snart och så effektivt som möjligt bromsar upp dessa affärer. Några av oss har själva besökt Bukarests centrum, som ju också för en kraftfull kamp mot dessa kriminella rörelser, och jag vill starkt uppmana kommissionär Vitorino att tillsammans med kommissionär Patten göra allt för att bekämpa dessa kriminella aktiviteter, som ju inte minst förstör regionens rykte.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Jag vill tacka Stenzel för hennes mycket effektiva och användbara betänkande. Jag kan inte säga att jag ingående har observerat eller att jag har ingående kunskap om byråns verksamhet, och därför anser jag att hennes betänkande är mycket värdefullt. I egenskap av någon som under de tre senaste åren har deltagit i delegationen till sydöstra Europa och som mer nyligen har varit vice ordförande, anser jag att det är nödvändigt att vi bevarar och utvecklar det ekonomiska stödet för att göra det möjligt för länderna i Balkanområdet att aspirera på det slutliga målet, vilket måste vara medlemskap i Europeiska unionen.
Jag var en av dem som inte övertygades av det ursprungliga beslutet att förlägga byråns högkvarter i Thessaloniki. Det var den ganska vanliga historien om att dela ut priser till medlemsstaterna. Kanske har jag till viss del ändrat åsikt, därför att Grekland spelar en mycket värdefull roll när det gäller att leda och samordna det regionala samarbetet. Jag anser trots allt att vi måste omvärdera huruvida det effektivaste sättet att driva en byrå är att ge den flera olika operativa platser.
Byrån gör ett bra och nödvändigt arbete. Det kommer med tiden att bli viktigt att rationalisera och om möjligt utöka vårt bistånd till Balkanområdet. Detta bistånd måste utvecklas från återuppbyggnad till utveckling, på samma sätt som det utvecklades från akuthjälp till återuppbyggnad.
De nätverk som kanske löper risk att snubbla över sig själva i sydöstra Europa, är en utmaning som vi måste lösa. Det är ett mycket komplicerat läge - som en slags alfabetssoppa. Det är mycket svårt, även för någon i min ställning, att förstå vem som gör vad och jag är inte säker på vilka konsekvenserna blir för lokalbefolkningen.
Stenzel tar upp flera värdefulla punkter, bl.a. behovet av överenskommelser med andra biståndsgivare om att ?dela? ut vem som är ansvarig för vilken sektor, för att undvika överlappningar. Hon nämner särskilt att byrån bör gå i bräschen när det rör energi i Kosovo, vilket jag kan hålla med om. Hon nämner också behovet av en strategi för byråns framtida förbindelser med EU:s delegationer. Utifrån min erfarenhet i Skopje, undrar jag om vi inte har gått för långt när det gäller att förbise kompetensen vid den lokala delegationen från kommissionen. Jag kände att det fanns en risk att byrån intog en något imperialistisk hållning gentemot den lokala delegationen. Med hänsyn till de kommande valen den 15 september, är jag fortfarande inte säker på att vi har återuppbyggt tillräckligt med hus på platsen.

Volcic (PSE). -
Herr talman! Kollegan Stenzels utmärkta betänkande, om vilket vi alla i huvudsak är överens, försöker ge en positiv bild av en översyn som dock uppenbarligen inte kan vara annat än problematisk. Det kan knappast vara någon överraskning att det råder skilda meningar om en byrå som förvaltar stödfonder för sydöstra Europa och vi kan således förstå uppmaningarna att ta initiativ till lämpliga undersökningar på antaganden om bristfällig förvaltning och/eller korruption i förbindelse med projekt, i synnerhet på energiområdet. Därav det påtalade behovet att uppnå större insyn i de finansiella överföringarna och byråns praxis i organisationens samtliga avdelningar.
Inte ens begäran om att en internrevisor skall utses och att revisionsrättens betydelse, vikten av en styrekonom och slutligen rollen för Europeiska byrån för bedrägeribekämpning behöver förstärkas kommer som någon överraskning. Alltsammans visar att utvecklingen har varit den fruktade, men även rätt så förutsägbara: det är inte möjligt att åstadkomma mirakel i regionen och det är svårt att alltid garantera god förvaltning, men det är uppenbart att vi måste göra allt som står i vår makt för att reducera möjligheterna att erbjuda och ta emot olagliga ersättningar.
Det saknas som synes en strategi för internationellt samarbete och det är rätt så allvarligt. Det saknas även en strategi för vår organisation, men det är svårt att fastställa en strategi när man inte vet hur gränserna kommer att se ut i morgon eller i övermorgon. Allt detta bör vi ha i åtanke. Under tiden har emellertid befogenheterna för Europeiska byrån för återuppbyggnad vidgats geografiskt och jag frågar mig om detta är rätt sätt att gå tillväga när vi vet att problemen skiljer sig åt en hel del från plats till plats.
Kommissionen hade lovat parlamentet en rapport som dock ännu inte finns tillgänglig. Detta är ännu en bekräftelse på svårigheterna och ytterligare en signal om de problem som de organ som skall svara för återuppbyggnaden av Balkan ställs inför. Det var säkerligen enklare att komma med de första hjälpinsatserna, men saken blir mer komplicerad när man måste besluta om återuppbyggnaden och förstå var och hur institutionerna behöver stärkas.
Siffrorna om det stöd som har förvaltats av byrån verkar däremot vara i sin ordning när det gäller förhållandet mellan projekt, anslagna medel, ordertider och resultat, och det är de goda nyheterna. Återuppbyggnaden av Balkan är en alltför bräcklig och känslig sak för att lämnas åt sitt öde, och jag anser därför att vi borde ägna den större uppmärksamhet.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Jag vill först och främst på kommissionen vägnar tacka fru Stenzel för hennes betänkande om Europeiska byrån för återuppbyggnad. Det är ett grundligt och tankeväckande betänkande som ger upphov till många viktiga frågor. Min kollega, kommissionär Patten, diskuterade det med vissa av er vid sammanträdet i Strasbourg den 2 juli, och delade ut ett informationsdokument i juni som jag hoppas täckte många av frågorna från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
Kommissionär Patten har lovat att lägga fram en rapport, i vilken han redovisar det framtida genomförandet av biståndet före slutet av 2003. Denna kommer att utgöra grunden för de rekommendationer som kommissionen måste överlämna senast den 30 juni 2004, enligt förordningen om Europeiska byrån för återuppbyggnad.
Jag kommer i dag att redovisa en del preliminära tankar, men låt mig först göra några kommentarer om vissa specifika punkter i betänkandet. Det gläder mig att föredraganden så tydligt erkänner effektiviteten och den goda förmågan att lösa uppgifter vid Europeiska byrån för återuppbyggnad. Byrån har verkligen varit framgångsrik. Den utför ett extraordinärt arbete när det gäller att kanalisera gemenskapsbistånd till f.d. republiken Jugoslavien och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. I detta sammanhang vill jag också betona framgångarna med decentraliseringen till kommissionens delegationer. Detta har, t.ex., varit en viktig faktor för det framgångsrika genomförandet av bistånd från Europeiska gemenskapen till Bosnien och Hercegovina.
Kommissionen stöder många av observationerna i betänkandet. Vi instämmer t.ex. i parlamentets förslag att vi i allt högre grad måste koncentrera oss på att skapa institutioner och en bättre förmåga. Detta är förvisso vårt förhållningssätt. En stor andel av det totala biståndet fördelas till att skapa institutioner, och det ökar ständigt.
Landstrategidokumenten och de fleråriga vägledningsprogrammen tillåter en viss flexibilitet och behöver inte revideras för dessa övergångsbestämmelser. Swoboda nämnde frågan om olaglig invandring och vägarna genom Balkan, och vi har klargjort mycket tydligt att vi behöver ett regionalt förhållningssätt för att bekämpa olaglig invandring och organiserad brottslighet i sydöstra Europa.
Under det svenska ordförandeskapet organiserade vi det första mötet mellan de fem länderna i regionen, därför att utan regionalt samarbete kommer vi inte att lyckas. Vissa medlemsstater har utvecklat ett nätverk mellan sambandsofficerare och vi har samarbetat med gränsvakter och poliskårer i regionen, och detta har absolut förbättrat läget, även om det fortfarande återstår mycket att göra.
Det skifte som jag har nämnt ovan är tillämpligt på länder med decentraliserade delegationer, och på dem där byrån har verksamhet. Det finns inget skäl att tro att byrån kommer att hantera programmen för skapande av institutioner på ett mindre framgångsrikt sätt än de för fysiskt återuppbyggande.
Den rättsliga grunden för byrån är fullständigt tillräcklig och behöver inte ändras. Vi vill inte heller ändra dess framgångsrika märkesnamn, även om huvudinriktningen inte längre är återuppbyggnad.
I betänkandet föreslås att byråns förordningar bör ändras, om dess territoriella behörighet skulle utvidgas. Beslutet att utvidga byråns mandat till hela f.d. republiken Jugoslavien och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, fattades p.g.a. exceptionella omständigheter. Vi ser inget behov av att utvidga byråns territoriella behörighet ytterligare.
I betänkandet betonas behovet av samordning. Vi delar denna åsikt. Det är absolut nödvändigt att se till att vårt bistånd skapar högsta möjliga mervärde. Det är därför glädjande att notera den systematiska och omfattande samordning som redan sker mellan kommissionens tjänsteavdelningar och aktörer på platsen.
Från tidigare debatter vet jag att ni vill diskutera frågan om framtiden för biståndet till västra Balkanområdet och dess organisatoriska aspekter, däribland behörigheten för Europeiska gemenskapens delegationer och byrån. Preliminärt anser vi följande.
Det finns inget skäl att anta att det faktum att byrån och kommissionens delegation finns i samma land resulterar i överlappning. Alla delegationers politiska roll och ställning i regionen är identisk, när det inte handlar om genomförandet av biståndet. De koncentrerar sig på att utveckla de politiska och institutionella förbindelserna med Europeiska unionen. I samband med att respektive land når längre i stabiliserings- och associeringsprocessen, måste vi bedöma om stödet till processen med att ge länderna europeiska standarder behöver integreras fullständigt i delegationernas politiska arbete. Denna fråga kommer att vara central för beslutet om byråns framtid. Vi kan dock inte ge ett tydligt svar vid denna tidpunkt. Vi tror framförallt inte att det är till nytta för regionen att lägga ned nyligen inrättade arrangemang som fungerar bra. Att få till stånd en välfungerande förvaltning får inte hindra vårt primära mål att skapa verkliga förändringar på platsen. Det är tydligen så att vi emellertid måste ha öppna alternativ och vara beredda att förändra sättet på vilket vi ger bistånd, när det finns fördelar med att göra det.
Kommissionen kommer att se till att dessa beslut fattas på grundval av vad som är mest effektivt när det gäller att uppfylla de fyra målen: större fokus på kvalitet, snabbare genomförande i enlighet med de bästa förvaltningsnormerna, synlighet och framförallt resultaten av våra program på platsen. Parlamentets åsikter kommer att vara ovärderliga i samband med utvecklingen av arrangemang som passar bäst för regionens behov och den strategiska ambitionen för dess djupare integrering i Europeiska unionen.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0241/2002) av Coelho för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens tredje rapport om unionsmedborgarskap (KOM(2001) 506 - C5-0656/2001 - 2001/2279(COS)).

Coelho (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi diskuterar nu unionsmedborgarskap på grundval av det betänkande som jag hade äran att utarbeta, och som antogs nästan enhälligt i vårt parlaments utskott för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Jag måste börja med att betona vad som är nödvändigt och vad vi inte vill ha. Vad som är nödvändigt är att främja medvetenheten om ett gemensamt arv, som grundas på en rad grundläggande gemensamma traditioner och värderingar, och samtidigt medvetenheten om erkännandet av ett antal rättigheter. Vad vi inte vill ha är en uppfattning av unionsmedborgarskapet som innebär ett artificiellt inrättande av en överstatlig identitet med vilken man vill ersätta nationalitetskänslorna.
Enligt vår uppfattning är nämligen unionsmedborgarskap något som skall tillföras utöver och läggas till det nationella medborgarskapet, och komplettera och utvidga det. Det finns inget annat sätt att uppnå detta förutom att vara medborgare i en av medlemsstaterna. Även om vår gemenskap har slagit in på en huvudsakligen ekonomisk väg, är den nu mycket mer än en ekonomisk gemenskap. Inom gemenskapen bor över 375 miljoner människor, som inte bara är konsumenter på en omfattande gemensam marknad, utan också medborgare i Europeiska unionen, som har rätt att röra sig fritt inom unionen, att bosätta sig var som helst inom dess territorium, av personliga eller yrkesmässiga skäl, och som hoppas kunna leva utan rädsla för förföljelse, diskriminering eller våld, vilket ökar behovet av att öka samarbetet mellan polismyndigheterna, tullmyndigheterna och rättssystemen.
Erkännandet av detta unionsmedborgarskap har emellertid gått långsamt, och står fortfarande i dag inför många hinder. Jag lägger fram förslag om unionsmedborgarskapets fullständiga tillämpning i dess politiska, administrativa, rättsliga, sociala och ekonomiska dimensioner inom åtta områden.
För det första är det avgörande att vi inför en strategi för att främja unionsmedborgarskapet, på både institutionell nivå och lagstiftningsnivå, och när det gäller utbildning och information.
För det andra: bristen på information. Unionsmedborgarna måste få bättre information om sina rättigheter och om räckvidden för dessa rättigheter, särskilt med hänsyn till rätten att lämna in framställningar till Europaparlamentet och att lämna in klagomål till ombudsmannen. Det är beklagligt att merparten av framställningarna till Europaparlamentet och de klagomål som sänds till ombudsmannen bedöms vara otillåtliga, vilket bekräftar bristen på kunskap hos framställarna om unionens behörigheter. Det är avgörande att på alla möjliga sätt förbättra Europeiska unionens informations- och kommunikationspolitik, vilken måste inriktas på och anpassas till den befolkning som den utformats för. Unionens dokumentbas måste göras tillgänglig för allmänheten på de officiella språken och vara gratis, och utvecklingen av interaktiva webbplatser måste främjas.
För det tredje: den kontinuerliga nedgången i unionsmedborgarnas deltagande i Europavalen, vilken undergräver vårt parlaments legitimitet. Vi måste anta de åtgärder som krävs för att ytterligare öka väljarnas medvetenhet om vikten av dessa val. När det gäller fastställandet av ett datum för nästa Europaval, får detta inte krocka med nationella traditioner eller lagstadgade semestrar, så att möjligheterna för väljarna att delta optimeras. Det är inte förnuftigt att dagen för Europavalen till exempel ofta krockar med en nationell helgdag i Portugal, vilket därigenom allvarligt skadar valdeltagandet bland mitt lands medborgare.
För det fjärde: diplomatiskt och konsulärt skydd. Det är viktigt att de medlemsstater som ännu inte har införlivat de åtgärder i sina rättssystem som krävs för att garantera diplomatiskt och konsulärt skydd för unionsmedborgare, vars ursprungsstat inte har någon representation, gör detta.
För det femte: medborgarskydd. Medlemsstaterna måste anta alla nödvändiga åtgärder för att se till att de grundläggande rättigheterna respekteras, för att garantera skyddet av medborgarna mot terrorism och organiserad brottslighet, stöd och ersättning till offer och garantera ett verksamt och rättvist tillträde för unionsmedborgarna till rättssystemet. Särskilt betonas tillämpningen av direktiven om bekämpning av diskriminering, rasism och främlingsfientlighet och om jämställdhet mellan män och kvinnor.
För det sjätte: de fortsatt befintliga hindren för utövandet av unionsmedborgarnas rörelsefrihet och frihet att bosätta sig var de vill. För att övervinna dessa hinder måste medlemsstaterna utan dröjsmål anta förslaget till direktiv av den 23 maj 2001, i vilket grundläggande förenklingar införs, genom en översyn av de befintliga texterna och där rätten till permanent uppehållstillstånd efter fyra års oavbruten bosättning särskilt inrättas. Medlemsstaterna måste vidare råda bot på de många lagstiftningsskillnader som fortfarande förekommer och som utgör ett hinder för unionsmedborgarskapets fullständiga uttryck inom områdena för individernas ställning, rättsväsendet och villkoren för rörlighet och bosättning för migrerande arbetstagare.
För det sjunde: hinder för studenters och lärares fria rörlighet. Med hänsyn till de hinder som fortfarande förekommer, måste åtgärdsplanen för rörlighet omedelbart antas, så att rörligheten för studenter, frivilligarbetare, lärare och instruktörer underlättas och förbättras. Medlemsstaterna och de behöriga myndigheterna måste i övrigt använda utbildningsprogram för att främja en bättre kunskap om Europa, särskilt i form av historie- och språkundervisning.
Jag skulle slutligen vilja be konventet för Europeiska unionens framtid att samtycka till att stadgan om de grundläggande rättigheterna ges en bindande rättslig status, att den tredje pelaren införlivas med gemenskapslagstiftningen, och att sträva efter att se till att de texter där EU:s politik fastställs görs mer tillgängliga för allmänheten i dess helhet.

Torres Marques (PSE)
Herr talman, herr kommissionär, herr Coelho, mina damer och herrar! Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor beklagar det faktum att kommissionen inte införlivade jämställdhetsdimensionen i sin tredje rapport om unionsmedborgarskap, och särskilt misslyckas att utveckla jämställdhetskänsliga och jämställdhetsspecifika riktlinjer och indikatorer och att använda könsspecifika data på alla nivåer.
Å andra sidan välkomnar utskottet några av de åtgärder som har antagits, men som måste tillämpas. För det första stadgan om de grundläggande rättigheterna. Stadgan, som är baserad på principerna med mänsklig värdighet och jämlikhet mellan kvinnor och män, kommer att fungera som en ram som försvarar kvinnors och mäns grundläggande rättigheter i unionen. Dessutom måste Daphneprogrammet, som inrättats för att skydda barns, ungdomars och kvinnors medborgerliga rättigheter, utvecklas ytterligare som ett instrument för att stärka unionsmedborgarskapet.
Åtgärdsplanen för rörlighet och kommissionens förslag om att anta ett direktiv som kombinerar de olika lagstiftningsinstrumenten för fri rörlighet och bosättning för unionsmedborgarna i en enda text, är av särskild vikt för kvinnor och de problem som de möter inom ramen för den europeiska integrationen.
Vi uppmanar därför kommissionen att i sin nästa rapport ge en lämplig analys som baseras på jämförbar statistik, vilket gör det möjligt att göra en könskonsekvensbedömning inom områden som hänger samman med valprocessen, som till exempel procentandelen kvinnliga väljare, procentandelen kvinnor som ställer upp som kandidater, och naturligtvis procentandelen kvinnor som väljs. 
Låt oss slutligen komma ihåg att ett stärkt unionsmedborgarskap endast kommer att uppnås genom total jämlikhet mellan män och kvinnor inom alla sektorer för ekonomin och det politiska livet.

Gemelli (PPE-DE)
. (IT) Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Det kan aldrig vara onödigt att tala om det europeiska medborgarskapet och vi kan aldrig tala för mycket om det, även därför att man ofta gör gällande att medborgarna är européer utan att detta sedan räknas dem till godo. I själva verket börjar medborgarna känna sig som européer, och de börjar känna sig som européer i den stund de inleder ett samtal med de europeiska institutionerna. Medborgarskap är dock något mer, något som befäster tillhörigheten till denna europeiska dimension, i vilken medborgaren måste känna sig som konstruktör och ansvarig i en stund av stort uppsving och stor dynamik.
Vi anser att deltagandet i de europeiska valen är lågt och hela tiden sjunker, men låt oss fråga oss: vad garanterar vi medborgarna i våra medlemsstater för att de är européer? Vi garanterar inte en ömsesidig rätt till studier mellan medlemsstaterna. Vi garanterar inte rätten att få lyssna till sitt eget språk. Vi garanterar inte rätten till arbete. Vi garanterar inte - som föredraganden Coelho sade i sitt utmärkta betänkande - rörelsefriheten. Vi erkänner inte utbildningsbevis och således erkänner vi inte rätten till arbete. Vi erkänner inte rätten till hälsa. Dessa påståenden gör jag ur medborgarnas synvinkel, för jag tar emot de framställningar som medborgarna skickar till Europaparlamentets utskott för framställningar. Framställningar i vilka de beskriver sitt missnöje med denna situation inom unionens medlemsländer.
Därefter skulle jag vilja framhäva en stor motsättning. Vi har skapat Schengen, som är en milstolpe för hela världen och i synnerhet för de länder där det fortfarande pågår krig om territorium och gränser, men vi vidmakthåller medlemsstaternas rätt att utvisa medborgarna i Europeiska unionen från en medlemsstat till en annan. Är det verkligen möjligt att rätten att utvisa finns kvar eller står det i motsättning till Schengen? Vi kan utvisa medborgarna utanför Schengens gränser, inte inom dess territorium.
Därför anser jag att vi bör göra allt som står i vår makt för att bygga detta Europa med medborgarna som utgångspunkt. Vår utgångspunkt bör vara just detta erkännande av den rättsliga ställningen, som av goda skäl står i centrum för stadgan för de grundläggande rättigheterna och måste införlivas i fördragen. Om vi inte förmår att göra detta, kan vi skriva många konventioner men vi kommer inte att kunna bygga Europa, i synnerhet inte då ett land - jag syftar på Irland, men det skulle kunna vara många andra, inklusive mitt eget - har vägrat att erkänna, underteckna och rösta för Nicefördraget och då tre medlemsstater inte har gått med på att delta i den gemensamma valutan. Vi har alltså en lång väg att gå. Låt oss alla anstränga oss för att bygga detta Europa kring medborgarna!

Pirker (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Unionsmedborgarskapet är för mig något av en byggsten på väg mot en förstärkt integration, men givetvis även på väg mot en förstärkt europeisk identitet för medborgarna. Men om vi tar en titt på det som utgör grunden för detta, unionsrätten, så finner vi endast sex paragrafer som refererar till unionsmedborgarskapet. Läser vi paragraferna hittar vi relativt få rättigheter som följer ett unionsmedborgarskap, vare sig det gäller deltagandet i kommunalval eller val till Europaparlamentet eller diplomatisk representation eller rätten att inge en framställning.
Men om vi verkligen vill skapa ett unionsmedborgarskap, då är detta endast en början, inte mer. Att fylla nuvarande unionsmedborgarskap med innehåll och liv är en politisk uppgift som vi måste ta itu med i framtiden. Det är vår plikt att fundera över hur vi faktiskt skall bredda unionsmedborgarens rättigheter.
Betänkandet lyfter fram de brister som nu finns och innehåller mycket konkreta förslag på vad som måste ändras. Jag vill verkligen gratulera föredraganden till att ha infogat denna differentierade analys och lagt fram mycket konkreta förslag. Vad vi behöver är åtgärder för att riva ner nuvarande barriärer, och det snabbt, barriärer som fortfarande står i vägen för de så kallade unionsmedborgarnas rörelsefrihet och rätt till uppehållstillstånd, barriärer som inte garanterar alla unionsmedborgare tillgång till rätt och rättsväsende i önskvärd utsträckning och som framför allt hindrar rörelsefriheten för elever, studenter och lärlingar men även för lärare och arbetskraft. Vad hjälper det att Leonardoprogrammet är bra på att utbilda specialister så länge exempelvis de sociala förmånerna inte godkänns eller andra hinder ligger i vägen för en verklig mobilitet, eller så länge studieresultat eller betyg från utbildningar i andra stater inte godkänns på det sätt som faktiskt är nödvändigt.
Vi måste tänka på att informera människor om vad som faktiskt redan är deras rättigheter som unionsmedborgare och hur de kan tillvarata dessa rättigheter på bästa sätt. Vi måste uppmana skolor, informationskontor och kommissionens och parlamentets informationsbyråer att göra det arbete som krävs. Vi har alltså mycket som ligger framför oss. Vi måste arbeta mycket intensivt för att de medborgare som har unionsmedborgarskap faktiskt också skall kunna känna sig som unionsmedborgare.
(Applåder)

Sousa Pinto (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att gratulera föredraganden till hans arbete. Detta är ett tydligt och väl avvägt betänkande, i vilket man förklarar de befintliga bristerna, erkänner de framsteg som gjorts och visar på den riktning som måste väljas för att råda bot på dessa brister, i syfte att konstruera ett verkligt och effektivt unionsmedborgarskap.
Idén med ett unionsmedborgarskap har varit ett av de huvudsakliga arven från Maastrichtfördraget, och har bidragit till att i ökad utsträckning göra medlemsstaternas medborgare delaktiga i det gemensamma europeiska integrationsprojektet. Nu när mer än ett decennium har gått är bokslutet tydligt positivt. Fri rörlighet, rätten att rösta och att ställa upp i lokala och europeiska val, rätten att lämna in framställningar och rätten till diplomatiskt och konsulärt skydd är i dag redan oåterkalleliga steg framåt med faktiska konsekvenser som Europas medborgare drar verklig nytta av.
Utvecklingen av ett verkligt unionsmedborgarskap kräver dock mer, både med hänsyn till de rättigheter som redan omfattas av fördragen, men vars fullständiga tillämpning i dag fortfarande möter alltför många hinder, och med hänsyn till integrationen av unionens framtida institutionella modell, som tveklöst är den stora utmaning som vår gemenskap med folk och länder nu står inför. Vidare kan man med ett fullständigt unionsmedborgarskap inte bortse från våra medborgares sociala och ekonomiska rättigheter, med risk för att medborgarna uppfattar det europeiska projektet som ett steg bakåt från det sociala kontrakt som de nationella grundlagarna ger uttryck för.
I samband med gemenskapsmedborgarnas fria rörlighet och fria bosättning, skulle jag, herr talman, vilja gratulera kommissionen till den reform som den infört inom detta område, vilken formaliserades i direktivet av den 23 maj 2001. Med syftet att garantera Europeiska unionens medborgare villkor för rörlighet och bosättning som liknar de villkor som medlemsstaternas medborgare har i sitt eget land, har kommissionens initiativ gjort villkoren för rörlighet och bosättning mer flexibla, förenklat den gällande lagstiftningen och inrättat en nyskapande regel, enligt vilken bosättning inom Europeiska unionens territorium efter fyra år kan förlängas utan några formaliteter.
Europeiska unionen kan inte distansera sig själv från situationen för dem som, trots att de inte är medborgare i någon medlemsstat, har inrättat sina liv inom det europeiska territoriet, och som därigenom gör ett stort bidrag till unionens kulturella, sociala och ekonomiska rikedom. Det är därför med avsevärd tillfredsställelse som vi välkomnar kommissionens förslag till ett direktiv av den 5 juli 2001, om ställningen för medborgare från tredje land som varit varaktigt bosatta. Vi uppmanar rådet att omgående anta detta förslag och därigenom sätta stopp för den befintliga diskrimineringen, och se till att dessa personer, inom området för sysselsättning, utbildning och social trygghet kan åtnjuta rättigheter som är snarlika de rättigheter som unionsmedborgarna innehar. 
När det gäller rätten att rösta och ställa upp som valbar kandidat, beskriver man i betänkandet ingående det nuvarande systemet, som i grunden karakteriseras av gemenskapsmedborgarnas låga deltagande i Europavalen och de lokala valen i den stat där de är bosatta. Bristen på information och de korta perioder som fastställts av medlemsstaterna under vilka medborgare kan införas i röstlängder bidrar tveklöst till att förklara denna relativa brist på framgång. Detta fenomen bör dock betraktas inom ramen för den mer globala trenden med en stadig nedgång i valdeltagandet, vilken, så vitt vi förstår, i själva verket skulle kunna motverkas av att man förtydligade Europeiska unionens institutionella ramar och utarbetade en verklig grundlagstext som gör det möjligt för medborgare att i så stor utsträckning som möjligt identifiera sig med beslutsfattandeprocessen på europeisk nivå.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Jag gratulerar Coelho till ett mycket slagkraftigt betänkande, som är konkret och noggrant. Han klargör att unionsmedborgarskapet inte bara kompletterar och utvidgar det nationella medborgarskapet, utan också att begreppet bör anpassas för att inkludera rättigheterna för utländska medborgare som bott i unionen under lång tid.
Jag har bara en annan mening när det gäller en punkt. Under 2004 hålls valen till Londons fullmäktige en månad före valen till Europaparlamentet. Jag hoppas att man kan komma överens om att skjuta upp dem en månad så att de kan hållas på samma dag, vilket skulle vara bra för valdeltagandet och göra en berättigad koppling i bemärkelsen ett regionernas Europa. Coelho uttrycker en fullständigt berättigad otålighet. Medborgarnas rättigheter får inte ständigt placeras efter varors rättigheter.
Jag stöder honom fullständigt på flera områden, t.ex. när det rör öppenhet, genomsynlighet och informationsfrihet. Vi inom EU är fortfarande sorgligt oklara och otillgängliga. Informationshandlingar måste bli mer tillgängliga.
För det andra vill naturligtvis våra medborgare ha skydd mot brottslighet och terrorism, men det är en väldigt låg nivå av demokratisk granskning när det rör polisiärt och rättsligt samarbete. Vi måste förbättra denna situation. I samband med åtgärder för att bekämpa brottslighet och terrorism, måste man ta hänsyn till de mänskliga rättigheterna, däribland rätten till en lämplig rättslig prövning.
Föredraganden betonar elimineringen av diskriminering, och jag stöder honom fullständigt, men jag vill också tillägga att respekten för kulturella traditioner inte får uttryckas på bekostnad av grundläggande mänskliga rättigheter.
Till sist: Det kan upplevas som alldeles för besvärligt för vissa när de försöker att utöva sina europeiska rättigheter, antingen det handlar om uppehållstillstånd, familjeåterföreningar, social trygghet eller tillgång till rättsväsendet. Jag har en väljare - och jag har gjort kommissionären uppmärksam på saken - som ställdes inför domstol i Förenade kungariket, och vars mål inte togs upp av högre domstol i England. Brottmålsdomstolarna i Spanien vidtog sedan rättsliga åtgärder mot henne på grundval av exakt samma uppgifter, och hon drabbades av oro och ekonomiska utgifter i flera år, fram till dess fallet inte antogs för bara omkring en månad sedan. Varför råder inte ömsesidigt erkännande av samma uppgifter mellan en civil domstol och en brottmålsdomstol?
Min slutsats är att vi behöver förbättra vår övervakning av tillämpningen av medborgarskap och normer för mänskliga rättigheter. Vi måste ta tillfället i akt och omvandla ett förfarande som för närvarande tillämpas på kandidatländerna till ett genuint förfarande för inbördes utvärdering inom Europeiska unionen, så att normerna för medborgarskap och mänskliga rättigheter som tillämpas i respektive medlemsstat blir en fråga för oss alla på en gränsöverskridande grund.

Caudron (GUE/NGL).
Herr kommissionär, kära kolleger! Det gläder mig att i afton få tala om detta ämne som ligger mig varmt om hjärtat, nämligen unionsmedborgarskapet. Ett medborgarskap som, liksom det sägs i fördraget, fullbordar det nationella medborgarskapet utan att ersätta det. Ett medborgarskap som också borde utgöra ett mervärde för alla dem som lever inom Europeiska unionen.
I december 2000 satte äntligen stadgan för de grundläggande rättigheterna medborgaren i centrum för den europeiska konstruktionen, åtta år efter Maastrichtfördraget. Det var på tiden, för hur kan man såväl på europeisk nivå, som på nationell och lokal nivå, tro att man kan syssla med politik annat än genom att sätta medborgaren i centrum för all reflexion, alla sociala åtgärder och alla samhällsprojekt? Även om jag är väl placerad för att veta att det går annorlunda till i praktiken, får det inte hindra oss från att kämpa för att försöka ändra på saker och ting, tvärtemot.
Föredraganden påminde om de områden som förväntas införlivas i unionsmedborgarskapet. Jag behöver alltså inte nämna dem igen. Men kan jag inte glömma en hel rad sociala rättigheter som andra talare tog upp. I betänkandet sammanfattas inrättandet av dessa rättigheter. Det är ett blandat resultat, för samtidigt som framstegen framhävs, betonas också att det finns flera ihållande brister. Vi har tagit upp omröstningen i Europavalen, som utmärks av ett deltagande på under 50 procent. Vi måste alltså vidta åtgärder som gör att medborgarna deltar i dessa val, och vi måste framför allt se över förhållandet mellan den valde och väljaren. Vi måste återge medborgarna lusten att rösta och lusten att göra sig delaktiga i det kollektiva livet. Medborgarna måste vara aktörer och inte bara åskådare. De senaste valen i unionens olika stater stärker mig för övrigt i denna analys.
Vad kan man utöver det säga om rörligheten i fråga om utbildning? Sedan flera år tillbaka har jag varnat myndigheterna för den låga erkännandegraden av examina. De europeiska medborgarna kräver ansträngningar och snabbhet inom detta område. Vad kan man dessutom säga om rörligheten bland forskarna? Jag är föredragande för det sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling, och jag vet att det rör sig om ett veritabelt hinderlopp.
Jag slutar, herr talman, med att gratulera föredraganden till hans reflexioner, och med att önska att vi alla tillsammans kan agera för att skärpa åtgärderna och gå längre för att verkligen sätta medborgarskapet i centrum för våra europeiska åtgärder.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag kan inte inleda mitt anförande utan att hylla det strålande arbete som Carlos Coelho utfört, och återigen tacka honom för den öppenhet och den villighet med vilka han godkände två förslag från vår grupp i expertutskottet, vilket gjorde det möjligt för dessa förslag att antas i kompromissversioner som man enades om.
Coelhos betänkande är det nödvändiga och lämpliga komplementet till kommissionens tredje rapport, och ger denna rapport en avgörande politisk innebörd som uttrycks väl i det förslag till resolution som vi skall rösta om i morgon. Betänkandet och förslaget till resolution hanterar frågan på lämpligt sätt, genom att dela in den i olika delar med hänsyn till den politiska, administrativa och rättsliga dimensionen, och slutligen i en del om främjande av unionsmedborgarskapet, som innehåller förslag till olika praktiska åtgärder. Jag vill inte tillföra något till detta, varken när det gäller betänkandets analys eller förslaget.
Vi har emellertid något att tillföra till diskussionen, särskilt med tanke på att konventets verksamhet är igång och att det förs så omfattande diskussioner om Europas framtid och institutionella reform. Det är sant att vi måste arbeta med att främja unionsmedborgarskapet och våra landsmäns och medborgares fullständiga förståelse av detta. Det faktum att, tio år efter Maastricht, då så många direkta val till Europaparlamentet ägt rum och så många åtgärder vidtagits för att främja och sprida det europeiska systemet, för vilket enorma summor spenderas varje år, det faktum att tillståndet för unionsmedborgarskapet efter allt detta ser ut som det gör i kommissionens rapport och berättigar en del av föredragandens klagomål, tvingar oss att hålla fötterna på marken och att bygga framtiden med ögonen fästa på horisonten - inte så långt bort i horisonten som visionärerna skulle vilja, men så långt bort som situationens verklighet kräver.
Det verkliga tillståndet för unionsmedborgarskapet - vilket till exempel påvisats genom den symptomatiskt låga valdeltagandegraden - visar, liksom det påpekas och betonas i förslaget till resolution i enlighet med fördraget, att ?unionsmedborgarskapet inte skall ersätta det nationella medborgarskapet, utan kompletterar och utvidgar det?. Med andra ord, och vi måste alltid komma ihåg detta, är unionsmedborgarskapet för den övervägande majoriteten av våra medborgare ett kompletterande medborgarskap, eftersom det är den centrala plats som spontant upptas av den mest intensiva känsla av tillhörighet och identitet med ett nationellt medborgarskap.
Skälen till detta oundvikliga faktum är många och djupgående. Europas framtid kommer alltså endast att verkligen uppnås om vi kommer ihåg denna faktor. Under förutsättning att vi gör detta kommer vi att bygga något - med solidariteten hos nationerna och medborgarnas verkliga demokrati. Vi kommer att bygga något med en framtid, eftersom det kommer att ha rötter. När vi distanserar oss själva från detta mål, eftersom vi vill fortsätta att sova gott, kommer vi att bereda väg för mardrömmar och för skapande av konflikt-, spännings- och desillusioneringsfaktorer som kommer att undergräva det europeiska projektet. Vi kommer nämligen slutligen att ge upp inför påtryckningarna av en ny typ av kollektivism - multinationell kollektivism - och därigenom distansera oss själva från demokratin, skymfa det verkliga medborgarskapet och ersätta detta Europa för alla medborgare, som vi alla drömmer om, med byråkratiskt hokuspokus.
Den europeiska integrationen kan uppnås genom att vi respekterar medborgarnas känslor, och det kommer följaktligen att göra den säkrare. Integrationen får aldrig genomföras genom att vi åsidosätter dessa känslor och måste företrädesvis genomföras tillsammans med medborgarna. Konventet får inte heller glömma detta.

Santini (PPE-DE). -
Herr talman, herr kommissionär! Trots de stora framsteg som gjorts under de senaste åren för att förverkliga ett verkligt europeiskt medborgarskap återstår det fortfarande mycket att göra för att garantera de grundläggande rättigheterna för alla. Det framgår av det betänkande som vi håller på att diskutera. Ett betänkande som utmärker sig för sin kvalitet och sin mångsidighet - och här vill jag gratulera kollegan Coelho. Det är på samma gång både en sammanfattning och en nylansering av det stora projektet som syftar till att garantera samtliga medborgare jämställdhet, rörelsefrihet, möjlighet att fritt uppehålla sig på gemenskapens hela territorium, fri tillgång till arbete, rättvisa och samtliga rättigheter, med nyskapande öppningar även för tredjelandsmedborgare.
Dessa grundläggande principer förenas med åtagandet att garantera alla ett riktigt arbete, en riktig bostad, en god sjukvård och möjligheter att växa även socialt, inte bara ekonomiskt. Vid sidan av erkännandet av de grundläggande rättigheterna, konsolideras dessutom initiativen mot främlingsfientlighet, och diskriminering på grund av religion, kön, ras eller social ställning. Ett särskilt intressant avsnitt är det som fördjupar de transnationella åtgärderna för att förverkliga ett konkret samarbete på det rättsliga området och i fråga om säkerhet och samordning mellan polisstyrkor.
Även på dessa samarbetsområden presenteras nyskapande förslag i fråga om olika grupper av varaktigt bosatta legala invandrares deltagande. Av särskild aktualitet är den oro över det ringa intresse de europeiska medborgarna hittills har visat med anledning av valen till detta parlament som kommer till uttryck i ett avsnitt i betänkandet, vilket även många kolleger har erinrat om. Att främja ett verkligt medborgarskap bör utgöra det bärande elementet i en större politisk medvetenhet från människors sida vid de europeiska valen, liksom även de andra former för direkt deltagande som i allt större utsträckning öppnas för de europeiska medborgarna.
Det är viktigt att medborgarna förstår att det europeiska medborgarskapet - det är ett begrepp som har genljudit i denna kammare - inte raderar, inte ersätter det nationella, utan att detta kommer att finnas kvar med sin fulla innebörd i fråga om kulturella, historiska och sociala rötter, som förenar människor med olika ursprung som dock förenas av ett gemensamt öde, vilket är att ingå i Europeiska unionen. Därför kan jag inte acceptera ändringsförslagen från GUE, eftersom de skulle påskynda integrationsprocessen av medborgare från samtliga tredjeländer var de än är bosatta på gemenskapens territorium, på ett sätt som är överdrivet och även farligt. Detta är säkerligen en önskvärd öppning, som vi bör ta under övervägande i framtiden - det vill säga att ge medborgarna från tredje land som har uppehållstillstånd för längre tid rätten att rösta och ställa upp i val - men tiden är ännu inte mogen, den är åtminstone inte mogen för att medge det globalt, för alla. Vissa skillnader är fortfarande uppenbara och dessutom finns det i många tredjeländer inte någon önskan om ömsesidighet på det här området.
Det är hur som helst viktigt att fastställa ett grundläggande begrepp: dessa problem hör endast till gemenskapens befogenheter. Även nyligen har vi kunnat läsa i tidningarna att någon medlemsstat tycks göra gällande att regleringen av denna fråga skulle falla under den nationella suveräniteten. Det skulle vara ett allvarligt misstag: stora frågor som asyl, integration, erkännandet av medborgerliga rättigheter - i första hand rösträtten - och rätten till medborgarskap kan inte behandlas på olika sätt inom EU.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag tror att den senaste talaren, dvs. Santini, gjorde ett misstag som många gör, när han blandade ihop nationalitet och medborgarskap. Även medborgarskapsbegreppet är skilt från att vara en medborgare. Jag anser att medborgarskap först och främst härrör från en känsla av ansvar som kommer från en moralisk ram - jag avser inte specifikt en religiös ram, utan en moralisk ram över hur man ser på världen och sin plats i den.
Jag betraktar mig själv som en världsmedborgare. Jag har inte ett papper som det står på, men det finns olika konventioner, lagar och internationella rättigheter som skyddar mig som världsmedborgare.
Det verkar som det återstår mycket arbete när det gäller att utveckla idén med ett unionsmedborgarskap, och det är ett misstag att förminska det till att bara vara ett politiskt medborgarskap, även om det är en viktig aspekt i sammanhanget. Valdeltagandet är viktigt, men folks identitet som medborgare är inte begränsad till deras politiska identitet. Faktum är att många, som vi kan se genom det låga valdeltagandet, inte längre definierar sig själva i politiska termer och kopplar sig därför loss från den politiska processen. Många är mycket mer intresserade av sin identitet som, t.ex., anhängare av en fotbollsförening eller en särskild popstjärna.
Det finns många bra idéer i detta betänkande. En av de mest intressanta är den okomplicerade idén med en helgdag på Europadagen. Detta skulle skapa en koppling mellan Europa och Europas folk. Det skulle kraftfullt förmedla idén om att det är någonting bra att vara europé och del av den europeiska processen.
Jag gick in på en av de populärare webbplatserna några minuter innan jag gick ned till kammaren, och såg att det fanns 1,8 miljoner hänvisningar till medborgarskap. Högst upp på listan fanns Förenta staterna, Kanada och sedan Förenade kungariket. Jag kunde inte på de första 30 sidorna hitta en enda webbplats för Europeiska unionen. Jag tycker att detta är ett misstag. En sak som ständigt betonas på webbplatserna är utbildning - utbildning av ungdomar. Jag vill uppmana folk att komma ihåg att medborgarskap inte definieras av det pass man har.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! Hur kan man tala om medborgarskap i Europeiska unionen utan att nämna de tiotusentals kvinnor och män som till och med nekas rätten till identitetshandlingar och tillstånd. Identitetshandlingar och tillstånd som skulle tillåta dem att stanna inom unionen utan att jagas av polisen och överexploateras av samvetslösa arbetsgivare? Många av dessa kvinnor och män har förvandlats till människor utan identitetshandlingar, arbets- och uppehållstillstånd genom administrativa åtgärder, trots att de ofta har levt i ett av Europeiska unionens länder i över fem år, och arbetar där och där gör mer nytta för samhället än många rika parasiter.
På Lutte ouvrière-ledamöternas vägnar, vill jag absolut bekräfta min solidaritet med de människor utan identitetshandlingar, arbets- och uppehållstillstånd, som särskilt i Frankrike för närvarande i stor utsträckning demonstrerar för att deras situation skall legaliseras. Man måste omedelbart legalisera alla människor utan identitetshandlingar, arbets- och uppehållstillstånd för att göra det möjligt för dem att leva ett värdigt liv, liksom man måste bevilja alla invandrade arbetare i Europeiska unionen, vilket deras ursprungsland än är, alla politiska, rättsliga och civila rättigheter som medborgarna förfogar över.

Berthu (NI).
Herr talman! Jag anser att betänkandet om unionsmedborgarskap uppvisar en något schizofren sida. Å ena sidan oroar man sig i betänkandet över det allt lägre deltagandet i Europavalen, som visar på ett ointresse från medborgarnas sida, och som om det fortsätter, jag citerar, kan: ?leda till att valet till parlamentet förlorar i legitimitet?. I betänkandet påminner man också, enligt samma tankebanor, om att unionsmedborgarskapet inte enbart kan skapas ovanifrån, och att man ändå måste ha ett minimum av deltagande från medborgarnas sida. Allt detta är helt korrekt.
Men om man, å andra sidan, söker orsakerna till medborgarnas ointresse, finner man dem i förslagen i själva Coelhobetänkandet. I det yttrande från utskottet för konstitutionella frågor som bifogats betänkandet begär man till exempel återigen att transnationella listor skall upprättas vid Europavalen, vilket vore det bästa sättet att öka känslan av medborgarnas distansering gentemot unionen. I själva betänkandet finner man det traditionella kravet på att stadgan för de grundläggande rättigheterna skall ges ett bindande rättsligt värde, vilket särskilt skulle kännetecknas av att de nationella demokratierna inte längre får definiera en stor del av sina medborgares rättigheter. I förbigående vill jag påminna om att man i denna stadga på ett enastående sätt bortser från de nationella medborgarskapen, och inte ens nämner medborgarnas grundläggande rättighet att demokratiskt uttrycka sig inom ramen för sin nation.
I Coelhobetänkandet läser vi vidare, i stycke 3, om ett krav på att invandrare från tredje land skall beviljas rättigheter som i så stor utsträckning som möjligt liknar dem som unionsmedborgarskapet medför. Med andra ord skulle unionsmedborgarskapet beviljas i praktiken, om inte i princip, för invandrare som inte är medborgare i någon medlemsstat. Kan denna typ av förslag få våra medborgare att tycka om EU? Jag begär inte något allmänt svar från er nu, mina kära kolleger, men jag vill be er att fundera över frågan.
Kortfattat, och sammanfattningsvis, har alla dessa förslag, och många andra som jag skulle kunna nämna, en tendens att minska eller begränsa nationsrättigheterna. Men unionens institutioner tycks hittills inte förstå det grundläggande faktum att medborgarna är djupt förankrade i sina nationer, och att institutionerna genom att angripa dessa eller förringa dem, skadar medborgarna och avlägsnar dem från EU. Samtidigt som våra medborgare, liksom vi, är övertygade om intresset hos och nödvändigheten med det europeiska samarbetet, är det alltså unionens egen inställning som gör att medborgarna tröttnar på EU.
Kära kolleger! Unionen måste radikalt ändra inställning om den vill återuppta kontakten med medborgarna. Det konvent som samlas för att förbereda 2004 års regeringskonferens kommer att ge oss tillfälle att göra detta under de kommande månaderna. De förslag som konventet lägger fram måste ge en tydlig signal om att Europa måste grundas på dess nationer, och att Europa kommer att respektera deras rättigheter. Det måste framför allt inte enbart vara tydligt att unionsmedborgarskapet inte ersätter de nationella medborgarskapen, utan också att det förblir underordnat dessa.

Cederschiöld (PPE-DE).
Herr talman! Herr kommissionär! Herr Friedrich, ett medborgarskap skall ses som ett kontrakt mellan stat och individ och innebära tillerkännande av ömsesidiga rättigheter och skyldigheter för parterna. Ett unionsmedborgarskap är en logisk förlängning av att rättigheter och skyldigheter av olika typ sedan länge de facto har etablerats mellan unionen och medlemstatens medborgare.
Ett naturligt steg i utvecklingen av unionsmedborgarskapet är naturligtvis en bindande stadga som tydligt redogör för och förtydligar de grundläggande rättigheterna och skyldigheterna. Stadgan bör ses som en viktig del av principinnehållet i unionsmedborgarskapet. Stadgan är själva kärnan i medborgarskapet.
Behovet av ett unionsmedborgarskap har blivit fullständigt uppenbart i ljuset av de nödvändiga inskränkningar av individens rättigheter som vi sett i efterverkningarna av katastrofen den 11 september. Behovet av ett utbyggt unionsmedborgarskap blir därigenom tydligt, ett medborgarskap som bättre definierar det grundläggande kontraktet mellan individ och union, och balanserar rättigheter och inskränkningar i samma politiska beslutsystem.
För varje dag blir det alltmer obegripligt att vissa socialdemokratiska regeringar motsätter sig sammansmältningen av gemenskapen och unionen, något som är absolut nödvändigt för att förtydliga de grundläggande skyldigheterna och rättigheterna. Utan den förenklingen blir unionsmedborgarskapet svårbegripligt och mer eller mindre omöjligt att kommunicera till unionens medborgare.
Man bör hålla i minnet att utgången i de nationella val som pågår nu faktiskt kan komma att få både utvecklande eller förödande effekter på medborgarnas rättigheter. Unionsmedborgarskapet kan bli ett viktigt verktyg för att förklara innebörden i EU-medlemskapet för Europas medborgare. Det förutsätter dock ett förtydligat och förenklat fördrag.
I den interinstitutionella kommittén för tillgång till handlingar har jag som Europaparlamentets representant tillsammans med rådets representant Haarder nått enighet om en information riktad direkt till medborgarna. Det handlar om att informera medborgarna om hur och var de kan få den information som möjliggör för dem att delta i den europeiska demokratin, en enkel och kortfattad information i de europeiska dagstidningarna om medborgarnas rättigheter. Pengar för detta finns, men det går alldeles för trögt att få till stånd den politiska viljan. Detta skulle kunna vara ett enkelt sätt att skapa förståelse för medborgarskapet. Det är därför oacceptabelt om detta förslag försenas just i en tid som är så viktig för Europas demokrati. Kommissionen, som ansvarar för nästa interinstitutionella möte, bör därför snabbt - mycket snabbt - organisera ett sådant möte så att inte Europas demokratiska utveckling riskerar att försenas.
Till sist vill jag rikta ett varmt tack till Coelho för hans mycket konstruktiva bidrag till Europas demokratiska utveckling där just unionsmedborgarskapet är så centralt.

Krarup (GUE/NGL).
Ända sedan toppmötet i Edinburgh 1992 har Europeiska unionens arkitekter dyrkat den uppfattningen att unionsmedborgarskapet inte ersätter det nationella medborgarskapet, men däremot kompletterar och utvidgar det genom att skapa EU-rättigheter. Det är en förfalskning av verkligheten.
Det nationella medborgarskapets betydelse urholkas i exakt samma takt som medborgarnas rättigheter definieras som unionsrättigheter, i stället för rättigheter som grundas på nationell lagstiftning. Unionsmedborgarskapet är helt enkelt en dold integration. Detta politiska rävspel är både antidemokratiskt och repressivt. Man föreslår att vitala delar av landets rättsväsen, däribland straffrätt och polisväsen, skall absorberas av unionsmedborgarskapet. Man tror att dessa genuina värden - demokrati och rättssäkerhet - kan förvärvas för de två miljarder kronor som kommissionen nu ha avsatt för att stärka de europeiska institutionernas legitimitet.
?There is something rotten? - inte i Danmark, men i den Europeiska unionen. Det är en självklarhet att tredjeländers medborgare skall ha samma rättigheter som nationella medborgare, men det skulle man kunna klara av utan dessa åtgärder.

Vitorino
Herr talman, mina damer och herrar! Det gläder mig att i dag få tillfälle att diskutera frågan om unionsmedborgarskapet med er, precis vid en tidpunkt då vi firar tioårsdagen av dess inrättande. Jag anser att de målsättningar som 1992 garanterade att unionsmedborgarskapet införlivades i fördraget om upprättande av Europeiska unionen, inte har förlorat någon relevans. Unionsmedborgarskap är naturligtvis en källa till legitimitet för den europeiska integrationsprocessen, och strävar efter att öka medborgarnas deltagande i konstruktionen av ett gemenskapscentrerat Europa. Vidare är medborgarskap en avgörande faktor för inrättandet bland medborgarna av idén om att tillhöra Europeiska unionen och av att ha en verkligt gemensam europeisk identitet. Denna identitet bygger emellertid på respekten för mångfald, eftersom nationell mångfald är en ingående del i den specifika europeiska identiteten. Därför varken ersätter eller strider den europeiska identiteten mot den nationella identiteten, utan kompletterar den snarare.
Jag skall ta detta tillfälle i akt att tacka för det betänkande som har lagts fram i dag om kommissionens tredje rapport om unionsmedborgarskap, och jag skulle särskilt vilja gratulera föredraganden, Carlos Coelho, inte bara till kvaliteten i hans betänkande, utan också till det sätt på vilket han har strukturerat frågan och till tydligheten i de politiska mål som han införlivat i betänkandet.
Jag håller fullständigt med om att idén med ett unionsmedborgarskap måste införas i alla dess dimensioner, vare sig de är politiska, administrativa, rättsliga, sociala eller ekonomiska. Vi har nått en punkt där medborgerliga rättigheter inom unionens medlemsstater respekteras i stor utsträckning, men där det fortfarande finns vissa rättsliga skillnader och praktiska hinder för att unionsmedborgarskapet skall kunna uttryckas fullt ut. Vi måste ytterligare sträva efter att avlägsna dessa skillnader och hinder, som hindrar medborgarna från att åtnjuta sina rättigheter som unionsmedborgare.
En av de aspekter som betonas i betänkandet är bristen på information, som resulterar i den låga medvetandegraden i fråga om unionsmedborgarskapet. Vad som krävs är att Europeiska unionens informations- och kommunikationspolitik stärks med alla tillgängliga medel. Denna iakttagelse som föredraganden gjort delas av kommissionen, vars rapport gång på gång betonar behovet av att bättre informera medborgarna om vilka rättigheter de åtnjuter. Jag tror att alla känner till att kommissionen i juni förra året antog en ny strategi för informations- och kommunikationspolitik, och jag anser att denna strategi är nödvändig för att bekämpa bristen på kunskap och apatin hos unionsmedborgarna i fråga om debatten om Europas framtid.
De europeiska institutionerna kan uppenbarligen dock inte själva kommunicera med de 370 miljoner människor som unionen består av, eller om ni vill, med de ungefär 500 miljoner människor som den kommer att bestå av efter utvidgningen. Medlemsstaterna måste dela ansvaret för tillhandahållandet av information, för dialogen med medborgarna och för deras erkännande, eftersom den europeiska integrationen framför allt rör dem. Och enligt min uppfattning finns det nu tecken på att medlemsstaterna har den politiska viljan att arbeta tillsammans, och att därigenom bevisa att det inte finns någon oförenlighet mellan känslan av nationell tillhörighet och känslan av deltagande i det europeiska projektet.
Man kan därför anse att ?Europe direct?-tjänsten, som skapats av kommissionen, är en framgång. Sedan 1998 har denna tjänst gett information om en hel rad frågor som rör Europeiska unionen, och därigenom bidragit till att människor lärt känna sina rättigheter och möjligheter som unionsmedborgare och hur man drar nytta av dem. Små åtgärder är ofta i praktiken de viktigaste, som till exempel inrättandet av det gemensamma avgiftsfria numret till ?Europe direct?, som gör det möjligt för medborgare varsomhelst i de femton medlemsstaterna att få tillgång till en telefonist som talar deras nationella språk och som kan svara på alla frågor som de kan vilja ställa om Europeiska unionen.
När det gäller information skulle jag dessutom vilja lägga till att kommissionen inom kort kommer att studera hur man kan öka medborgarnas medvetenhet om unionsmedborgarskapet och om de dithörande rättigheterna genom en särskild Eurobarometerundersökning. Undersökningen kommer att lanseras med namnet ?Ten Years of European Citizenship? (Tio års unionsmedborgarskap) och resultaten kommer att användas som grund för framtida informations- och kommunikationsåtgärder inom området för medborgarskap.
Kommissionen ville införliva en ram för strukturen för de grundläggande rättigheterna i sin tredje rapport, särskilt tillkännagivandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna i december 2000. Detta orsakade vissa dröjsmål när det gällde att uppfylla den ursprungliga tidsfristen för att lägga fram den tredje rapporten - det erkänner jag, men jag anser att stadgans betydelse helt och hållet berättigade detta. I Carlos Coelhos betänkande anges det att stadgan gjort unionsmedborgarskapet till en del av unionens verksamhet. Jag håller fullständigt med om det. Jag håller också med om uppmaningen i betänkandet till konventet om Europas framtid om att fastställa den bindande rättsliga ställning som stadgan om de grundläggande rättigheterna skall ges. Jag anser att den viktigaste debatten som skall äga rum i konventet, som kan ge verkliga resultat i fråga om att föra medborgarna och de europeiska institutionerna närmare, inte så mycket är debatten om institutionerna, utan kanske kommer att vara debatten om stadgan om de grundläggande rättigheterna, dess införlivande i fördragen och dess rättsligt bindande karaktär.
Medborgarna kanske fortfarande är reserverade när institutionella frågor diskuteras, som till exempel maktfördelningen mellan unionens organ och lagstiftningsförfarandena, men de är bestämt intresserade när det gäller att ta reda på vilka rättigheter de har och hur unionen kan uppfylla deras förväntningar. Jag hoppas också att rådet kan godkänna kommissionens förslag om en omorganisering av rätten till fri rörlighet. Detta är det korrekta testet för att visa att en frihet som utgör själva kärnan i unionsmedborgarskapet har samma status i fråga om effektivitet och politisk värdighet som den fria rörligheten för varor, kapital eller tjänster.
Jag noterar, mina damer och herrar, förslaget om att ledamöterna i det framtida konventet skall besluta om ställningen för stadgan om de grundläggande rättigheterna. Med tanke på att jag är en av kommissionens företrädare i konventet, tillsammans med min kollega Michel Barnier, skall jag inte underlåta att uttrycka mitt stöd för att stadgan skall få den starka ställning som ni vill se.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om andrabehandlingsrekommendationen (A5-0255/2002) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om åtgärder för allmänhetens deltagande i utarbetandet av vissa planer och program avseende miljön och om ändring, med avseende på allmänhetens deltagande och rätt till rättslig prövning, av rådets direktiv 85/337/EEG och 96/61/EG (5475/2/2002 - C5-0227/2002 - 2000/0331(COD)) (föredragande: Korhola)

Korhola (PPE-DE)
. (FI) Herr talman! Ifrågavarande direktiv utgör den andra pelaren i lagstiftningsarbetet vars målsättning är att revidera EU:s lagstiftning i enlighet med Århuskonventionen. Den första pelaren gällde öppenhet i fråga om miljöinformation, vilken som bäst undergår en förlikningsprocess. När det gäller den tredje pelaren väntar man fortfarande på kommissionens förslag.
När det gäller såväl den första som den andra pelaren måste man säga att rådet har ställt sig mycket positivt, och under ett flertal ordförandeskap har jag kunnat konstatera genuint engagemang och god vilja i rådet. I det här direktivet har rådet redan godkänt flera element ur parlamentets första behandling, och parlamentet är nu på väg att godkänna flera element ur den gemensamma ståndpunkten. Ändå finns det problem och det verkar som om även detta direktiv får sin slutliga form först under förlikningen.
Redan de sätt med vilka man närmar sig frågan skiljer sig från varandra: kommissionens förslag och rådets gemensamma ståndpunkt utgår ifrån quick fix -principen, medan parlamentet å andra sidan har önskat ett mer övergripande horisontellt närmande. Det är dock klart att parlamentets målsättning inte är att försvara sina ändringsförslag i bokstavlig mening, utan att se till att EU:s lagstiftning inte innehåller gråzoner, där allmänhetens deltagande skulle vara motiverat, men inte möjligt.
Betydelsen av betänkandet som nu behandlas kan inte nog framhävas. Undantagsvis berör det direkt alla medborgare i EU:s medlemsstater och kandidatländer. Medborgarna får nu en värdefull rättighet att delta i beslutsfattandet som gäller miljön.
Det är fråga om ett viktigt redskap även med tanke på miljön, vilket på ett betydande sätt kan förbättra kvaliteten i beslutsfattandet som rör miljön. Därför är det fråga om ett redskap som man noga måste värna om. Det gagnar inte någon - allra minst miljön - att detta redskap används till att skydda själviska intressen, oppositionspolitisering och avsiktligt ofog.
Som föredragande har jag varit medveten om att redskapet som nu skall upprättas kan missbrukas. Även medlemsstaternas myndigheter måste vara medvetna om riskerna i samband med det nationella verkställandet. Inte heller det är tillräckligt. Även miljöorganisationerna måste känna sitt exceptionellt stora ansvar att inte med småsinthet inflatera medborgarnas rättigheter och miljöorganisationernas särställning. Dessutom kvarstår problemet med paret Nimby, not in my backyard (en bara-det-inte-påverkar-mig-attityd). Men själv har jag försökt undvika detta genom att, i den mån föredraganden har haft befogenhet, poängtera en argumentering i frågan och kvaliteten på deltagandet. Det får inte enbart räcka med motstånd och själviskt försvarande av sitt eget revir - för det är redskapet som nu skall upprättas alltför viktigt och resurserna som skall användas till att skapa det alltför värdefulla.
Av ovannämnda skäl vill jag försvara medborgarnas rättigheter att delta i beslutsfattandet som gäller miljön och jag är fortsättningsvis beredd att förhindra missbruk av detta redskap. Jag vill även påminna om min lösningsmodell som parlamentet förkastade i den första behandlingen, vilken medlemsstaterna fortfarande kan överväga i det nationella verkställandet. Där har hela allmänheten rätt att yttra sig, men endast de som beslutet gäller har rätt att ansöka om ändring. Min modell är såtillvida originell, att den samtidigt hade gagnat såväl de medborgare som är uppriktigt intresserade av att delta som myndigheter som handhar ärendet och de instanser vars projekt det är fråga om. För det första underlättas myndigheternas arbete när de inte på förhand behöver definiera vilka som är inblandade, och samtidigt elimineras risken att man slarvar med hörandet av de berörda parterna. För det andra elimineras en enkel orsak att klaga för dem som vill sätta sig på tvären: att undvika att höra berörda parter. Men genom att agera på detta sätt poängteras framför allt deltagandets kvalitet och betydelsen av att höra paret Nimby minskar.
Ratificeringen av Århuskonventionen inom EU kräver även att arbetssätten och förfarandena inom EU:s organisationer granskas på motsvarande sätt. Dessutom är det synnerligen viktigt att kommissionen så snart som möjligt ger ett förslag beträffande den tredje pelaren som gäller översyn och ändringsansökan, vilken säkert är den allra svåraste. Trots sina löften har kommissionen tyvärr inte lyckats lägga fram en klar tidtabell och ett förfaringssätt för de åtgärder som krävs för ratificering.

Santini (PPE-DE). -
Herr talman, herr kommissionär! Detta betänkande, som redan varit föremål för en uppriktig, någon gång även livlig, konfrontation i denna kammare mellan de som önskar att medborgarna skall delta fullt ut i besluten kring strukturpolitiken på vissa områden och de som istället förespråkar större befogenheter och större självständighet för de politiska, tekniska och administrativa institutionerna som fått i uppdrag att sköta detta, återkommer nu i en andrabehandling. I sitt omdöme om förstabehandlingen har rådet på sätt och vis reducerat föredragandens förslag, kanske därför att man ansett dem vara alltför avancerade, alltför öppna för demokratiskt deltagande, som skulle kunna bromsa lagstiftningsprocessen eller medge alltför långtgående tolkningar, auktoritära eller snedvridna. Sammanfattningsvis avser rådet att tillerkänna medborgarnas organisationer en - nog så viktig, men inte avgörande - rådgivande roll, medan de valda lagstiftarna, som har valts för att besluta på grundval av inputen från det civila samhället, har full befogenhet att stifta lagarna, men utan imperativa mandat.
Föredraganden föreslår olika möjligheter till rättslig prövning, om medborgarnas ståndpunkt skulle stå i strid med den behöriga myndighetens beslut, i synnerhet om frågan rör viktiga frågor, som säkerhet, miljö och folkhälsa. Vad beträffar kravet att garantera medlemsstaterna en möjlighet att göra undantag från detta direktiv i en kritisk situation, finns det ett därför avpassat ändringsförslag som förutser denna utväg med full respekt för subsidiariteten och särskilda förhållanden eller omständigheter.
I fråga om allmänhetens deltagande lanserar föredraganden på nytt några ändringsförslag som redan avvisats av rådet, uppenbarligen i förhoppning att medborgarnas roll skall bli föremål för förnyat övervägande och att deras organisationer av lagen skall tillerkännas en roll i utarbetandet av miljöbeslut.
Många ändringsförslag hade redan accepterats av rådet och bland dem finns det några som lägger fram principer av särskilt stor, eller, kanske borde jag säga, grundläggande betydelse. Låt oss se på några av dem. Först och främst det som säger att allmänheten måste få tillgång till relevanta uppgifter med användning av elektroniska medier, medier som gör det möjligt att få tillgång till institutionernas dokument. För det andra måste allmänheten informeras om rätten att delta i beslutsprocessen i de former och i den utsträckning som medges, vilket jag kortfattat berörde alldeles nyss. För det tredje, allmänheten måste ha rätt att framföra synpunkter, även av grundläggande karaktär, och att ta ställning utan att det skall leda till förfång för dem. Det finns ännu ett krav som ställs på behöriga myndigheter och det är att de skall göra rimliga ansträngningar, det är så man säger, för att kunna lämna ett personligt eller kollektivt svar till allmänheten. Ännu ett krav, som denna gång gäller medlemsstaterna, är att de skall genomföra praktiska och konkreta bestämmelser om förfarandena för rättslig prövning och se till att information om rätten till rättslig prövning i domstol och i administrativ ordning görs tillgänglig för allmänheten. Detta för att ge medborgarna möjlighet att föra en eventuell meningsskiljaktighet ända till högsta instans, och således kunna få ett utslag som skiljer sig från myndighetens.
Denna uppfattning kan, helt klart, bli föremål för skiftande tolkningar från land till land, allt efter nivån av demokrati, som i de olika länderna medger allmänhetens deltagande och framförallt skyddar de organisationer genom vilka allmänheten utövar denna sin rätt till deltagande. Just denna dubbla möjlighet tycks mig särskilt viktig: för det första, rätt till deltagande i utarbetandet av rättsakterna, för det andra, möjlighet att gå ända till högsta instans i händelse om man har avvikande uppfattning. Detta för att efterlikna Voltaire som sade: ?Kära vänner, jag delar inte en enda av era åsikter men är beredd att offra livet för er rätt att uttrycka dem?. Även om man inte undervisar oss i lagen i Europa så har man åtminstone lärt oss lite filosofi.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman! Denna måndag togs ett antal framställningar - upp till 200 - från juli och augusti till protokollet den första sammanträdestimmen. Ombudsmannens och utskottet för framställningars statistik säger att 40 procent av dessa framställningar handlar om bristande uppfyllelse av gemenskapsrätten på miljöområdet.
Herr talman! Om dessa åtgärder för allmänhetens deltagande i utarbetandet av vissa planer och program avseende miljön verkligen användes i praktiken, om man verkligen uppfyllde direktivet om allmänhetens rätt till information så är jag övertygad om att en mycket stor del av dessa framställningar, som varje månad tas med i sammanträdesprotokollet, förmodligen inte skulle nå hit. Det vi ser i utskottet för framställningar, dit alla dessa framställningar kommer, är att man inte bara underlåter att göra det möjligt för allmänheten att deltaga i dessa miljöprogram utan att man ibland nekar den information som direktivet om rätt till information borde garantera dem.
Herr talman! Jag tror att om vi lyckas få ändringsförslagen till denna andrabehandling godkända, och om den tredje pelaren om de rättsliga aspekter som föredraganden talade om, diskuteras i detta parlament och får en bra lösning, så kommer vi att lyckas minska listan över framställningar om miljön vid varje sammanträde.

Hautala (Verts/ALE).
Herr talman! Jag lyssnade till diskussionen som fördes här nyss angående medborgarskap i Europeiska unionen och åtminstone slutet av diskussionen, som jag hade möjlighet att följa, visade att vi ofta uppfattar medborgarskapet som något abstrakt och givet från högre ort, vilket vi på sin höjd måste informera medborgarna om. Jag lade i varje fall inte märke till att någon skulle ha nämnt att medborgarskapet i hög grad är förknippat med rätten att delta i beslutsfattandet.
I detta avseende är det aktuella betänkandet, som Eija-Riitta Korhola skickligt har drivit igenom från utskottet till plenarbehandlingen, mycket viktigt eftersom det faktum att Europeiska unionen har börjat verkställa Århuskonventionen är ett bevis på att man inom unionen förstår att man åtminstone när det gäller miljöfrågorna kan sätta igång och ge medborgarna rätt att delta. Även González Álvarez tog upp en mycket viktig fråga: hon konstaterade att medborgarna i mycket mindre omfattning skulle klaga över att gemenskapens lagstiftning inte efterföljs, om de hade rätt att delta i beslutsfattandet kring lagstiftningen redan i ett tidigt skede av beslutsprocessen, och det är just det här det är fråga om i detta betänkande.
Det är synnerligen viktigt att denna rätt till deltagande i stor utsträckning tillämpas på de berörda parterna. I det här avseendet är det viktigt att ändringsförslag 10 verkligen godkänns. Jag tvivlar inte på att det skulle godkännas, men där konstateras att även de icke-statliga organisationerna anses uppfylla definitionen av berörd part.
Jag lade märke till att man på den nyligen avslutade konferensen för hållbar utveckling som hölls i Johannesburg, på initiativ av USA och gruppen för utvecklingsländerna, har strukit notisen om princip nummer 10 från Riokonferensen ur slutdokumentet, vilken uttryckligen gäller medborgarnas rätt att delta i beslutsfattandet som gäller miljön. Därför är det är ännu viktigare att Europeiska unionen snabbt verkställer Århuskonventionen, och att vi nu behandlar dess andra del som gäller rätten att delta i beslutsfattandet.
Föredraganden talade om att rätten att delta kan missbrukas. Tyvärr diskuteras detta missbruk onödigt mycket. I själva verket är det så att när medborgarna verkligen börjar utnyttja sina rättigheter, händer det lätt att de som struntar i deras åsikter påstår att rättigheterna missbrukas. Jag tror att när man ger människorna rätt att delta kommer de även att utnyttja rätten på ett ansvarsfullt sätt och de blir i ännu högre grad bemyndigade medborgare, som inte kommer på tanken att störa och terrorisera beslutsfattandet. Det är kanske snarare beslutsfattarens bekymmer som saknar grund.

Bernié (EDD).
Herr talman! Efter att i maj 2000 ha stött allmänhetens tillgång till miljöinformation, stöder vi i dag allmänhetens deltagande i miljöprogrammen. Målsättningen är densamma, nämligen att göra dessa beslut mer insynsvänliga och göra det möjligt för de berörda medborgarna att föra talan inför rätta. Men låt oss undvika att hindra de offentliga åtgärderna genom kostsamma undersökningar.
För oss borde direktivets omfattning följa ändringsförslag 3, nämligen ?Om allmänheten faktiskt deltar i beslutsprocessen har den möjlighet att avge yttranden och uttrycka farhågor som kan vara relevanta för besluten, och beslutsfattaren får möjlighet att beakta dessa, vilket ökar ansvarigheten och öppenheten i beslutsprocessen och bidrar till att öka allmänhetens stöd för fattade beslut?. På samma sätt måste medlemsstaterna, i enlighet med deras nationella lagstiftning, kunna utesluta program ur dessa bestämmelser som rör det nationella försvaret.
Vidare är vissa ändringsförslag som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor godkänt inte godtagbara i deras nuvarande tillstånd. Att ge allmänheten information om beslutsfattandet hör enligt min åsikt till föreningsområdet. Att utvidga allmänhetens deltagande till hela gemenskapslagstiftningen tycks utopiskt. Vi kommer i alla fall snabbt att få bevittna ökade tvistemål. Detta slags procedur borde begränsas till vissa direktiv, som till exempel Seveso-direktivet eller Natura 2000-direktivet. I detta särskilda fall har de ägare som berörs av zonindelningen inte ens rådfrågats. Man har inte heller definierat begreppet allmänhet, vilket är ett omfattande och allomfattande begrepp som går från fysiska personer till föreningar, och det mer begränsade begreppet berörd allmänhet. Enligt min åsikt bör endast den berörda allmänheten ingripa. Men i direktivet medger man att de icke-statliga organisationer som verkar till förmån för miljöskyddet har ett intresse inom detta område, vilket avsevärt ökar området för våra åtgärder, vilket inverkar på allmänhetens företrädesrätt.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Min kollega, kommissionär Wallström, deltar just nu i Världstoppmötet om hållbar utveckling. Det är därför en ära för mig att få delta i denna debatt på hennes vägnar.
Det första sammanträdet mellan parterna till Århuskonventionen om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslut och rätt till överprövning i miljöfrågor, kommer att äga rum i slutet av oktober. Gemenskapen har ännu inte möjlighet att delta som part till denna konvention. Vi kan emellertid visa att vi tar våra åtaganden på allvar och gå framåt genom att anta genomförandebestämmelserna.
Denna gemensamma ståndpunkt behandlar konventionens andra pelare, allmänhetens deltagande i beslut i miljöfrågor. Annan gemenskapslagstiftning som nyligen har antagits införlivar dessutom principerna i Århuskonventionen om allmänhetens deltagande, och man håller på att granska den gemensamma ståndpunkten om tillgång till miljöinformation.
Kommissionen kommer i slutet av året att lägga fram de återstående förslagen, i synnerhet om rätt till överprövning i miljöfrågor och gemenskapsinstitutionernas tillämpning av konventionen.
Den föreliggande gemensamma ståndpunkten, med ett undantag, ger en god grund för att göra det möjligt att ganska snart anta detta direktiv om allmänhetens deltagande. Det gläder kommissionen att föredraganden och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor i sin helhet delar detta praktiska synsätt, och även stöder kommissionens ståndpunkt om den olösta sakfrågan.
När det gäller de viktigaste ändringsförslagen som har lagts fram till omröstningen i morgon, är kommissionens ståndpunkt följande.
För det första, rörande allmänhetens deltagande i uppdateringen av tillstånd enligt direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar. Jag börjar med undantaget där kommissionen inte stöder den gemensamma ståndpunkten. Enligt Århuskonventionen krävs i regel ett deltagande från allmänhetens sida, inte bara för frågan utan också för uppdateringen av tillstånd för de berörda verksamheterna. Detta fastställdes i kommissionens förslag om tillstånd enligt direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, där en sådan uppdatering utgör en viktig revidering.
Genom den gemensamma ståndpunkten begränsades detta krav till stor del, och ordalydelsen ger stor handlingsfrihet för medlemsstaterna och de behöriga myndigheter som har ansvaret för uppdateringen av tillstånden. Detta kommer att resultera i en väldigt olik praxis och rättslig osäkerhet, och kan innebära att allmänhetens deltagande bara blir möjligt i ett fåtal fall när tillstånden uppdateras, i stället för i de flesta fall.
Genom ändringsförslag 15 kräver man ett deltagande från allmänhetens sida i de flesta relevanta fallen av tillståndsuppdateringar, dvs. de som omfattas av artikel 13 i direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar. Samtidigt som kommissionens förslag omfattade tillståndsuppdateringar, är ändringsförslaget förenligt med artikel 6.10 i Århuskonventionen, som tillåter att bestämmelserna för allmänhetens deltagande tillämpas på uppdateringar, då detta är lämpligt.
Kommissionen anser att det är lämpligt att allmänheten deltar i tillståndsuppdateringar som omfattas av artikel 13. Formuleringarna i den gemensamma ståndpunkten misslyckas med att fastställa när det är lämpligt att allmänheten deltar, och man låter saken helt och hållet bedömas av medlemsstaterna. Kommissionen stöder därför fullständigt ändringsförslag 15.
När det rör utvidgningen av bestämmelserna om allmänhetens deltagande till att omfatta andra planer och program i gemenskapslagstiftningen som kan få betydande effekter på miljön, föreslår man genom ändringsförslag 18 att avsevärt utvidga räckvidden för artikel 2, så att den omfattar annan gemenskapslagstiftning och andra planer och program som kan få betydande effekter på miljön eller hälsan. Kommissionen kan inte godta detta ändringsförslag, och inte heller godta de tillhörande ändringsförslagen 1, 2 och 6 till skälen, av följande orsaker. I den mån som formuleringen hänvisar till allmänhetens deltagande i utarbetandet av gemenskapens lagstiftning, är inte det aktuella direktivet det korrekta rättsliga instrumentet. Dessutom hänvisar man till allmänhetens deltagande i utarbetandet av lagstiftning som icke-bindande lagstiftning enligt Århuskonventionen.
Med hänsyn till planer och program, skulle ändringsförslaget i betydande grad avvika från det ursprungliga förhållningssättet att omfatta tydligt angivna planer och program inom miljöområdet. Det skulle inte ge tillräcklig rättslig visshet när det gäller vilka planer och program som omfattas, och skulle duplicera åtgärder i olika rättsakter.
Med hänsyn till planer och program i andra sektorer som kan få betydande miljöeffekter, införlivas redan lämpliga åtgärder genom direktiv 2001/42/EG om bedömning av vissa planers och programs miljöpåverkan. Genom detta direktiv tillhandahålls en miljöbedömning av relevanta planer och program inom integrationsområdena. Som en del av bedömningen kommer allmänhetens deltagande att äga rum i enlighet med Århuskonventionen.
Jag tar nu upp rätten till överprövning. Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 10, genom vilket man vill tillhandahålla rätten till överprövning i förhållande till planer och program som omfattas av direktivet, eller ändringsförslag 5 om det tillhörande skälet.
I artikel 9.2 i Århuskonventionen krävs uttryckligen rätten till överprövning i förhållande till projekt som kan få betydande effekter på miljön. Detta har behandlats i samband med den gemensamma ståndpunkten.
Rätten till överprövning krävs inte uttryckligen i förhållande till planer och program. Det skulle också vara inkonsekvent att tillämpa den på vissa planer och program, när den inte är aktuell för de som omfattas av direktivet om bedömning av vissa planers och programs miljöpåverkan.
Kommissionen håller emellertid på att utarbeta ett lagförslag om rätt till överprövning, i syfte att fullständigt genomföra Århuskonventionens tredje pelare. Inom ramen för detta förslag kan innehållet i ändringsförslag 10 tas upp på ett övergripande sätt, vilket är lämpligare.
När det gäller ändringsförslagen som rör information om resultatet av allmänhetens deltagande och praktisk information om administrativ och rättslig prövning, vill kommissionen påpeka att bestämmelserna om allmänhetens deltagande måste vara praktiskt genomförbara, för att det skall bli en friktionsfri tillämpning i medlemsstaternas olika administrativa system.
Genom ändringsförslagen 7, 13, 14 och 16 kräver man att den behöriga myndigheten skall göra skäliga ansträngningar när det handlar om att svara allmänheten, och se till att den information som ges om de fattade besluten innehåller en praktisk vägledning om överprövningsförfarandet. Redan i den gemensamma ståndpunkten införlivas skyldigheten att informera allmänheten om det slutliga beslutet och de bakomliggande skälen och övervägandena, och man anger också att lämplig information om prövningsförfarandena skall finnas tillgänglig. Att kräva ännu mer skulle resultera i en oproportionerligt stor administrativ börda, och hämma ett effektivt deltagande från allmänhetens sida. Kommissionen kan därför inte godta dessa ändringsförslag.
För att sammanfatta vår ståndpunkt om ändringsförslagen: Kommissionen kan godta ändringsförslagen 15 och 19. Ändringsförslagen 3, 4, 11 och 12 kan godtas i princip. Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 1, 2, 5-10, 13 och 14, eller ändringsförslagen 16-18.
Jag vill avslutningsvis betona att det ligger i vårt gemensamma intresse, dvs. i de europeiska medborgarnas intresse, att detta direktiv snabbt träder i kraft, så att allmänhetens deltagande kan integreras fullständigt i förvaltningspraxisen.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr Vitorino.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 22.55.)

