
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 18 maj 2006. 
Talmannen.
   – Det gläder mig att kunna informera er att en delegation från det maldiviska parlamentet har tagit plats på åhörarläktaren. På åhörarläktaren finner vi dessutom ledamöter ur en delegation från det mexikanska parlamentet som består av en grupp senatorer och deputerade, samt Aminetou Haidar, vinnare av människorättspriset Juan María Bandrés …
… för att ha försvarat asylrätten och solidaritet med flyktingar från Saharawi. 
Talmannen.
   – Innan jag ger ordet till Belgiens premiärminister måste jag hedra offren för den fruktansvärda jordbävning som har inträffat i Indonesien, med nästan 6 000 döda, 20 000 skadade och mellan 100 000 och 200 000 drabbade. Jag har uttryckt vår solidaritet till den indonesiska regeringen, och det gläder mig att internationellt bistånd – särskilt bistånd från EU – snabbt mobiliseras för att hjälpa dem som drabbats av denna senaste tragedi. 
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja be er att ge mig ordet på grundval av artikel 34 i arbetsordningen, som rör prövning av respekten för de grundläggande rättigheterna. På gruppledarna Francis Wurtz’, Monica Frassonis, Graham Watsons och Hans-Gert Poetterings vägnar skulle jag vilja begära att föredragningslistan för talmanskonferensens nästa session borde omfatta de händelser som under de senaste veckorna och månaderna särskilt har oroat oss inom Europeiska unionen, nämligen en ökning av främlingsfientlighet, rasism och i synnerhet homofobiskt våld inom Europeiska unionen eller riktat mot EU-medborgare. Vi är särskilt oroade över att en ledande medlem av ett regerande parti i en av EU:s större medlemsstater, vice partiledaren för Polska familjeunionen (LPR) – som nu är partiledare för det största styrande partiet i Polen – öppet har förespråkat våld mot homosexuella som vill utöva sin rätt att demonstrera i Warszawa. Det är oacceptabelt för ledande regeringsföreträdare i en EU-medlemsstat att uppföra sig på detta vis.
Jag skulle vilja utnyttja premiärminister Guy Verhofstadts närvaro, som är en av de mest toleranta regeringscheferna inom unionen och som ständigt försvarar medborgarnas civila rättigheter, för att vädja till er som talman för parlamentet: låt oss överväga hur vi inom Europaparlamentet kan bemöta det faktum att högern i Europa går ett steg längre varje dag för att testa hur långt de kan gå när det gäller att provocera civilsamhället. Vi har fått nog – vi kan inte längre acceptera denna provokation, vare sig den kommer från i Belgien, i Frankrike, Polska familjeunionen i Polen eller nazister i Tyskland.
Låt oss diskutera hur vi kan tillkännage vårt motstånd mot detta.
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Precis som Martin Schulz hänvisade till artikel 34 i arbetsordningen menar jag på grundval av samma artikel att jag har samma rätt, eftersom alla parlamentsledamöter i denna institution har samma rättigheter, att säga att jag anser det vara rena skandalen att otillbörliga fördelar dras i alla avsikter och syften – inte minst med er tillåtelse, eftersom ni inte ingriper – då en debatt hålls, det vill säga i egentlig bemärkelse, inte på föredragningslistan, där det största partiet i Belgien, eller i varje fall i Flandern, förolämpas och nedsvärtas, och förknippas med ett mord. Detta är något som jag vägrar att godta. Jag anser att ni, i egenskap av talman, borde ingripa när reglerna i denna kammare uppenbart manipuleras. 
Bogusław Rogalski (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag talar med hänsyn till Martin Schulz’ inlägg. Herr Schulz! Var så vänlig att avstå från att lägga er i Polens inrikesaffärer, eftersom vi inte lägger oss i Tysklands inrikesaffärer.
Talmannen.
   – Använd inte ordningsfrågor för att debattera er emellan. Martin Schulz har hänvisat till en artikel i arbetsordningen som tillåter ledamöter att begära ordet för att rikta uppmärksamheten på en människorättsfråga under prövningen av ett lagstiftningsförslag. Ämnet är avslutat. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om Europas framtid. Mina damer och herrar! Dagens sammanträde är nydanande, eftersom Belgiens premiärminister är här. Han har bjudits in för att tala till kammaren för att bidra till den politiska eftertanke som Europeiska unionen för närvarande är engagerad i.
Som ni känner till talar vanligtvis bara regeringschefer till kammaren vid formella sammanträden som inte följs av debatt, eller i egenskap av regeringschef för det land som innehar unionens ordförandeskap.
Vi har trots detta beslutat att bjuda in regeringschefer som önskar delta i debatten om Europas framtid och för att lyssna till deras syn på den. I dag har vi äran att hälsa Guy Verhofstadt, författaren till en kort men anmärkningsvärd bok – ”Europas förenta stater” – som utgör ett betydande bidrag till den aktuella debatten.
Jag skulle också vilja påpeka att Belgien nyligen har avslutat ett parlamentariskt maraton för att ratificera konstitutionsfördraget, eftersom landet har varit tvunget att få bifall från sju parlamentariska församlingar. Det råder inga tvivel om att det kommer att bli nödvändigt att fatta viktiga beslut vid nästa möte med Europeiska rådet när det gäller den fråga som har fört oss samman i dag. 
Guy Verhofstadt,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle först av allt vilja tacka er talman, Josep Borrell, och alla dem som har tagit initiativet att bjuda in mig hit i dag för att inleda en rad av debatter som ni kommer att föra. Jag skulle först av allt vilja tacka er för att ha organiserat detta initiativ, och jag har redan från början noterat att er kammare fortfarande är lika livfull som jag minns att den var 2001, när jag som ordförande för Europeiska rådet fick försvara de beslut som fattats av vårt ordförandeskap.
Herr talman! Även om jag är smickrad av denna inbjudan är detta initiativ också ett bevis på de ansträngningar som ert parlament har gjort och på den uthållighet som det har visat. Tillåt mig först av allt att påminna er om att ert parlament har spelat en viktig, om inte av görande, roll i konventet. Det gläder mig att Europaparlamentet ännu en gång med detta initiativ tar sitt ansvar när det gäller att skapa Europas framtid.
Jag skulle inte vilja inleda mitt anförande om Europeiska unionens framtid utan att först nämna ett datum från den senaste tiden: 1 maj 2004, som inföll för precis lite mer än två år sedan. En milstolpe i EU:s historia. Ett avgörande datum för Europeiska unionen: sextio år efter Jaltakonferensen, 48 år efter det ungerska upproret, 43 år efter uppförandet av den skamliga Berlinmuren, och 35 år efter Pragvåren – denna dag var, som Bronisław Geremek uttryckte det, ”det verkliga slutet på andra världskriget, och den verkliga inledningen på en enad europeisk union”.
Anledningen till att jag kort nämner denna dag är att många människor i dag verkar ha vad jag skulle vilja kalla ett synnerligen kort minne när de talar om Europas och Europeiska unionens utvidgning. Unionen har sagts vara alltför snabb i att välkomna de tidigare sovjetiska satellitstaterna i sin församling. Det har sagts att unionen utvidgas alltför fort. Unionen har påståtts nå sina naturliga gränser, och överskrida gränserna för dess så kallade upptagningsförmåga. Vad betyder då ”alltför fort” för människor som förtryckts i nästan ett halvt sekel? Vad betyder ”alltför snabbt” för människor som vi knappt brydde oss om innan de befriade sig själva från kommunismens ok? Nu när jag kommer att tänka på det, vad är ”naturliga gränser”? Var ligger dessa gränser, när vi ser att europeiska städer som Belgrad och Dubrovnik fortfarande står utanför Europeiska unionen? Och vilken ”upptagningsförmåga” talar vi om? Den i våra huvuden eller den i vår plånbok?
Det som jag vill klargöra i inledningen till mitt tal är att man inte får tänka på unionens framtid som ”antingen … eller”: antingen ”utvidgning” eller ”fördjupning”, antingen Turkiet eller konstitutionen. Historien och historiens riktning är uppenbar. Unionen måste fortsätta att växa. Detta är den enda garantin för bestående fred och stabilitet inom Europa. Den enda garantin för att Bosnien eller Kosovo, eller hela Balkan för den delen, inte kommer att flamma upp igen i morgon. Det är också det enda hoppet för att länder som Ukraina ska bli stabila demokratier i framtiden.
Samtidigt måste unionen fördjupas i framtiden, och den europeiska integrationen måste fortsätta med oförtröttlig kraft. I vilket fall som helst – och detta är något som är centralt för denna debatt – är det dags att vi får ett slut på perioden av stillastående inom EU. När allt kommer omkring inleddes inte bristen på framsteg i den europeiska integreringen med omröstningarna i Frankrike och Nederländerna, som många vill få er att tro. Medborgarna har upplevt en kris inom EU längre än så: delning i Irakfrågan, åsidosättande av stabilitetspakten och debatten om budgetramen som vi till slut löste. Jag skulle också vilja drista mig till att lägga Lissabonstrategin till denna förteckning. Låt mig göra det helt klart att det inte är något fel med målen i Lissabonstrategin, men den så kallade ”öppna samordningsmetoden”, som användes för att genomföra strategin har varit alltför svag för att ge det europeiska enandet och integrationen en ny, beslutsam kraft efter det lyckade införandet av euron.
För första får det inte vara ett val mellan fördjupning och utvidgning, som vissa får oss att tro. Båda två är nödvändiga. Inte heller får det vara ett val mellan EU som ett frihandelsområde eller EU som en politisk enhet. Här blir historiens kurs ännu en gång uppenbar. Vi utvecklas egentligen mycket snabbt, från en enpolig värld som domineras av Förenta staterna, till en flerpolig värld där länder som Kina och Indien med rätta kräver att få en betydande roll. Om EU vill fortsätta att spela en ledande ekonomisk, politisk eller militär roll i denna nya världsordning, så är det enda alternativet en politisk union. Ingen enskild medlemsstat, inte ens de största, kan göra sig några illusioner om att den kommer att stå ensam på världsarenan. Som min berömda företrädare Paul-Henri Spaak mycket cyniskt uttryckte det för många årtionden sedan: 
 ”Europa består fortfarande av enbart små länder. Den enda relevanta skillnad som finns kvar är att vissa länder förstår detta, medan andra fortfarande vägrar att medge det.”
Det var Paul-Henri Spaak som sa detta, inte jag. 
Kort sagt gäller inte frågan om unionen kommer att utvecklas till en mer federal, politisk enhet, utan snarare när detta till slut kommer att ske, eller bättre ändå, om detta kommer att ske i tid. Det är den grundläggande frågan. Jag till exempel hyser vissa tvivel om huruvida vi kommer att ta språnget i tid och utvecklas till en fullvärdig politisk union, och det gläder mig att dessa tvivel delas av Europaparlamentet. Det stämmer att folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna den 29 maj och den 1 juni 2005 var en svår motgång för framväxten av en europeisk politisk union. Förkastandet av en konstitution, som – även om den är långt ifrån idealisk – skulle ha kunnat bli inledningen till mer demokrati, mer insyn och ett mer effektivt beslutsfattande, var en dråpslag för de som arbetade med EU:s politiska union. Vi kan inte förneka att den motgång som de båda folkomröstningarna orsakade var så stor att det fortfarande är oklart om konstitutionen ändå kan överleva. Ratificeringsförfarandet fortsätter, och femton länder har hittills godkänt den, men låt oss vara ärliga mot oss själva. Vissa medlemsstater kanske drog en lättnadens suck när Frankrike och Nederländerna röstade ”nej”. De har i alla fall skjutit upp sina egna folkomröstningar på obestämd tid. Resultatet av dessa två folkomröstningar har hur som helst lämnat EU i ett förvirrat tillstånd. Och i dag, exakt ett år senare, ser man inget slut på denna förvirring. För vi måste inse faktum. Den påföljande ”perioden av eftertanke” har gett lite eller ingenting alls. Under de senaste tolv månaderna har det inte förekommit något sammanträde med högljudda idéstormar, utan det har snarare rått en bedövande tystnad.
Några nya idéer har dykt upp under de senaste veckorna, det stämmer, men jag skulle vilja sluta mig till era tvivel om huruvida de kommer att leda till något mer. Med risk för att låta nedlåtande, ett sådant exempel är ”projektens EU”, men det som vi i själva verket behöver är ”ett projekt för EU”. Eller idén om att få alla att förnya sina löften till EU. Eller avsikten att kanske bevara delar av konstitutionsfördraget till 2009, utan någon garanti för att det inte kommer att röstas ned igen.
Det må vara hur det vill med den saken; det förväntas att vi i Europeiska rådet ska utvidga perioden av eftertanke på bara några få veckor. Det kommer att hållas val i Frankrike och Nederländerna, och snart tar ett viktigt ordförandeskap över, det tyska ordförandeskapet. Det finns en tid för allt, det säger det sunda förnuftet. Men att besluta om när man ska agera baserat på ett val i en annan medlemsstat eller på vem som är ordförande för ministerrådet är enligt min mening inte det bästa tillvägagångssättet. Det kommer alltid att vara ett nationellt val på gång någonstans, och att vänta på det rätta ordförandeskapet innebär att löpa risken att ingen kommer att begripa frågans brådskande natur. Vanans makt tar över. Tidens tand utkräver sin beskärda del. Varför ska vi bråka om Europas framtid? Det går ju bara bra, utan ett projekt, utan en konstitution.
Ändå är jag fast övertygad om att vi måste agera som om det vore ett brådskande ärende. Och jag skulle vilja upprepa skälen till detta: EU:s ekonomiska tillväxt släpar efter, vårt politiska inflytande i världen bleknar och vår militära styrka ligger under det normala.
För att begripa vad som måste göras måste vi först ta oss en bättre titt i spegeln, och tillsammans svara på frågor som: varför vände sig så många medborgare bort från EU i dessa omröstningar? Vad gick fel i Frankrike och i Nederländerna? Vad är den verkliga anledningen till att det blev så i två av de stater som var med och grundade Europeiska unionen?
Enligt min mening kan man ge två huvudsakliga svar eller förklaringar. Det första, som också är en slags självkritik, är att många nationella politiska ledare under lång tid har målat upp en negativ bild av EU i sina egna länder. När saker går bra sticker man genast fjädrar i den nationella hatten, men när något går fel pekar det dömande fingret alltid på EU. Och det måste sägas: EU är ett lätt offer. Det kommer nästan aldrig någon reaktion eller något svar när man framför beskyllningar mot eller gör ned EU. De mest groteska vrångbilder får allmän spridning. Bryssel antas inhysa en enorm, kafkaliknande byråkrati. Sanningen är att närmare 24 000 statstjänstemän arbetar inom EU:s institutioner. Denna siffra är mindre än för civilförvaltningen i nästan alla större europeiska städer. EU sägs också vara en enorm pengaslösande apparat. Samtidigt som jag inte kan förneka att medel ibland används illa, och detta ger också Europeiska revisionsrätten dess existensberättigande, är sanningen att Europeiska unionens budget är 20 gånger mindre än Förenta staternas, och 40 gånger mindre än alla övriga (nationella, regionala och lokala) regeringars budgetar tillsammans. Varje EU-medborgare betalar mindre än fem euro per vecka till EU – en bråkdel av vad han eller hon betalar för sina nationella, regionala och lokala regeringar. För dessa fem euro har medborgaren upplevt fred och välstånd under många år, vissa av dem, däribland vi belgare, i över ett halvt sekel. Som vi dock känner till i livet, och framför allt inom politiken, är skvaller mer seglivat än sanningen, särskilt när skvallret ständigt dryftas, om det så är relevant eller inte.
Det finns emellertid en andra, och enligt min mening, mer avgörande anledning till varför medborgare inte är nöjda och röstade ”nej” i båda omröstningarna. Enligt deras uppfattning tillhandahåller inte längre EU tillräckliga svar – om några alls – på deras många frågor och problem. Jag anser att i denna tid av ohämmad globalisering ser de att den europeiska motorn spottar och fräser och att den europeiska ekonomin kippar efter andan. Arbetslöshetsgraden förblir hög. Företag omlokaliseras ofta österut, kanske till Fjärran Östern, och tar arbetstillfällen med sig. Det kommer inget kraftfullt europeiskt svar. Trots att den gränsöverskridande brottsligheten ökar, låt oss vara ärliga, tvingades vi att vänta – jag minns det mycket väl – tills tvillingtornen jämnades med marken innan ett avtal kunde nås om den europeiska arresteringsordern. Och samma sak händer nu med det europeiska patentsystemet. Alla känner till att detta verktyg är av avgörande betydelse om vi ska kompensera för vår eftersläpning inom forskning och utveckling, men trots rådets alla avsiktsförklaringar skulle detta kunna dra ut på tiden i flera år.
Eftersom det är så här som sakerna ligger till borde det inte komma som en överraskning att EU-medborgare inte vill delta i folkomröstningar – och låt oss vara ärliga och erkänna att det inte handlar om en enda. Vi är alla alltför medvetna om att Europeiska unionen, såsom den fungerar i dag, saknar den nödvändiga kraften att tillhandahålla tydliga och beslutsamma svar på folks bekymmer, och vi vet alltför väl varför det är så.
Fram till dess att EU slår in på vägen mot en riktig federation där kravet på enhällighet skrotas, eller åtminstone begränsas till ett strikt minimum, kommer EU att fortsätta stå maktlöst när det gäller att reagera snabbt och beslutsamt på nya utmaningar. För att uttrycka det annorlunda: en konfederation som grundas på den mellanstatliga metoden och enhällighetsprincipen kan inte annat än paralysera vår union.
Jag anser att det 50 år efter unionens grundande är hög tid att göra ett val en gång för alla: konfederation eller federation; enhällighet eller kvalificerad majoritet; mellanstatlighet eller gemenskapsstrategi. En ”styrelse” som leds av ett antal medlemsstater, eller en förstärkt europeisk demokrati som grundas på en aktiv europeisk kommission och ett fullvärdigt europaparlament, som utgör kärnan i den europeiska demokratin. 
Tillåt mig belysa dessa vägskäls avgörande betydelse genom att återgå till den största utmaning som vi står inför, och jag anser att den största utmaning som vi står inför nu är en modernisering av den europeiska ekonomin. Om man ser på siffrorna, hur ser de ut nu och vad talar de om för oss? Bruttonationalproduktens tillväxt inom EU har i genomsnitt legat på 2,3 procent, jämfört med 3,3 procent i Förenta staterna. Inom EU ökade den totala sysselsättningsgraden med 9 procent under samma period. I Förenta staterna ökade den med 14 procent. Ännu mer slående är det faktum – och detta måste vi verkligen medge – att medan inkomsten per capita under 1980-talet fortfarande låg på samma nivåer i Europa och i Förenta staterna, ligger nu den europeiska inkomsten per capita 30 procent under Förenta staternas motsvarighet. Jag har ännu inte berört Kina, Indien eller Japan, om vilka det talas en hel del. Förra året växte Kinas ekonomi med nästan 10 procent. Europeiska unionens underskott i handelsbalansen – vi talar alltid om överskott, men låt oss ta en titt på underskotten – i förhållande till Asien steg till 100 miljarder euro, och det förväntas stiga ytterligare under de närmaste åren.
Europeiska unionens svar på detta problem kallas ”Lissabonstrategin”. Som jag redan har sagt finns det inga frågetecken när det gäller målen i denna strategi. EU måste bli ”världens mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomi”. Men den metod som används för detta syfte, som tillåter medlemsstaterna att själva välja hur de avser gå till väga för att nå detta mål, är inte effektiv. Uppgifter visar att vi hamnar alltmer på efterkälken på ett stort antal områden. Det finns en enkel förklaring till detta. I Lissabonstrategin använder man den tidigare nämnda öppna samordningsmetoden, en slags mellanstatlig metod som i huvudsak grundas på bästa tillvägagångssätt, prestandajämförelse och inbördes utvärdering. Bortsett från att fastställa ett antal allmänna mål begränsas EU-institutionernas roll till att utarbeta rangordningar och tabeller i syfte att utarbeta rapporter. Det är exakt vad andra också gör i sina rapporter. Jag syftar på World Competitiveness Centre (IMD) och Världsekonomiskt forum (WEF).
Den enda skillnaden mellan de rapporter som utarbetas enligt Lissabonstrategin och inom dessa ekonomiska institut är att de senare visar att nästan alla länder inom EU är på nedgång. Vissa kommer att skynda sig att säga att detta naturligtvis beror på den starka euron. Det beror emellertid främst på bristen på gemensamma reformer inom Europeiska unionen. Kort sagt måste det påpekas att vi riskerar att bli allt mindre konkurrenskraftiga för var dag, trots att vi strävar efter att göra vår kunskapsbaserade ekonomi till världens mest konkurrenskraftiga.
Det krävs en slutsats, som jag redan har försökt att försvara inte bara inom rådet, utan också tidigare i Europaparlamentet, som när jag bjöds in av utskottet för ekonomi och valutafrågor till exempel. Denna slutsats är solklar: den mellanstatliga metoden, utan åtaganden, som Lissabonstrategin bygger på fungerar inte ordentligt.
Det som vi i själva verket behöver är en mycket mer bindande, gemenskapsbaserad metod. Social och ekonomisk styrning i ordets rätta bemärkelse. En gemensam europeisk socioekonomisk politik, inom vilken unionen tillhandahåller en bred översikt över nödvändiga reformer. Dessa reformer är absolut nödvändiga om vi både vill möta den ökande konkurrensen från nya tillväxtområden och skydda den sociala modellen, som vi inom EU är så rättmätigt stolta över. Dessa reformer kräver åtgärder inte bara när det gäller industri, nyskapande, forskning och beskattning, utan också när det gäller arbetsmarknad, pensioner, social trygghet och hälsovård, utan att nämna övriga områden.
Den metod som borde användas i detta fall – och jag vill inte uppleva någon tvetydighet i denna fråga – får bara inte utgöras av urskillningslös harmonisering. Jag är mot urskillningslös harmonisering eller med andra ord en form av standardisering som inte tar hänsyn till medlemsstaternas olikheter. Att helt enkelt ignorera skillnader i sedvänjor är inte ett alternativ. Nej, det som jag förespråkar är en konvergenspolitik, en metod som liknar dem som med framgång tillämpades på stabilitets- och tillväxtpakten och som ledde till införandet av euron, eftersom det är detta som verkligen ligger i paktens kärna: en konvergenspolitik. Till skillnad från harmonisering, som grundas på absoluta värderingar samtidigt som skillnaderna inom EU förnekas, handlar konvergens om att fastställa lägsta och högsta nivåer, en rad värderingar. Det handlar om att skapa en ram inom vilken de olika medlemsstaterna måste verka och modernisera sina ekonomier. De högsta nivåerna behövs för att uppmuntra medlemsstaterna till att genomföra reformer. Miniminivåerna behövs för att förhindra social dumpning.
Konvergens gör det också möjligt för de olika medlemsstaterna att efterhand utvecklas i linje med varandra och för unionen att åter bli konkurrenskraftig i förhållande till andra tillväxtregioner i världen, med den väsentliga skillnaden att mördande intern konkurrens hindras och att unionen inte tvingas att ge upp sin sociala strategi. Jag anser också att européerna på detta sätt åter kommer att kunna se unionen som en solid partner, en federation av människor och nationer, som i den här vändan lyckas besvara globaliseringens utmaningar.
Hur som helst kommer unionen åter att kunna utnyttja tidigare framgångar genom att radikalt ändra Lissabonstrategins kurs och förbättra denna strategi genom att använda en mer övertygande och exakt gemenskapsmetod. Det måste erkännas att varken den inre marknaden eller euron skulle ha kommit till utan en kraftfull gemenskap som drev på dem. När det gäller den inre marknaden måste det i dag sägas att denna drivkraft utgjordes av principen om ömsesidigt erkännande och omröstning med kvalificerad majoritet, som utvecklades av Jacques Delors. När det gäller euron skulle den aldrig ha blivit till utan Maastrichtkriterierna och de normer som fastställdes i stabilitets- och tillväxtpakten, som också är en drivkraft för gemenskapen.
Mina damer och herrar! Samtidigt som det är högst önskvärt med en ny ekonomisk gemenskapsstrategi av detta slag för unionen, är det absolut avgörande för euroområdet. En gemensam valuta och en monetär union är dömda att misslyckas på lång sikt om de inte stöds av en gemensam linje när det gäller sociala och ekonomiska utmaningar. Avsaknaden av reformer i ett land kommer oundvikligen att få negativa effekter på andra länders hälsotillstånd, det vill säga på hela området. Om någon hyser tvivel om behovet av åtminstone någon form av ekonomisk styrning inom en monetär union räcker det att de föreställer sig Förenta staterna med en gemensam valuta, US-dollarn, och en centralbank, den amerikanska centralbanken , men med en annorlunda beskaffad socioekonomisk politik för var och en av de 50 staterna. Vi skulle betrakta denna situation som ”ohanterlig”. Faktum är att vi står inför denna ohanterliga situation nu inom Europeiska unionen, eller åtminstone inom euroområdet. Sedan undrar vi varför vi inte har samma ekonomiska tillväxt som övriga regioner i världen!
Det är av denna anledning som jag, sedan en tid tillbaka nu, har förespråkat att ta ett initiativ för att stärka eurogruppen. Inte i syfte att utesluta någon, för – jag upprepar – om de 25 medlemsstaterna skulle lyckas anstränga sig och utveckla en ny gemenskapsstrategi tillsammans, så skulle jag utan tvivel prioritera denna gemensamma strategi. Om detta ändå visade sig omöjligt – som jag i allt högre grad fruktar är fallet – så handlar det inte om att inte vidta åtgärder alls. Dessutom hänvisar jag inte bara till de befintliga medlemmarna i euroområdet när jag talar om eurogruppen, utan också till alla de länder som, enligt en bestämmelse i ett avtal, borde ansluta sig till euroområdet. Med andra ord, ingen är utesluten från att ansluta sig till EU och från att bli en del av euroområdet.
Vad skulle en förstärkning av euroområdet kunna innebära när det gäller att skapa den sociala och ekonomiska styrning som det råder sådan brist på inom unionen? Här menar jag ”stärka” både i institutionell bemärkelse och när det gäller innehållet. I synnerhet tänker jag på att gemensamt förbereda EU:s vårtoppmöte, att ofta utarbeta rapporter och rekommendationer för euroområdet inom EU:s institutioner, att fastställa gemensamma makroekonomiska utgångspunkter när vi utarbetar nationella budgetar, att utarbeta konvergenskriterier när det gäller sociala, skattemässiga och ekonomiska frågor – en mycket viktig uppgift – och att hålla möten som inte bara för samman finansministrar inom den utvidgade eurogruppen, utan också sysselsättningsministrar, socialministrar och ministrar med ansvar för forskningspolitik – min finansminister håller med. Avslutningsvis överväger jag också att borga för självständig representation inom de internationella finansinstitutionerna, som är en självklar åtgärd att vidta när man har en monetär union och en gemensam valuta.
Mina damer och herrar! Hittills har jag inriktat mig nästan uteslutande på de ekonomiska utmaningar som unionen står inför. Jag skulle banalisera saker om jag förbisåg de andra områdena där vi behöver mer, inte mindre, EU. Ett sådant område är rättvisa och säkerhet, där vi borde vara mer effektiva i kampen mot illegal invandring, organiserad brottslighet och terrorism. När det gäller forskning och utveckling – ursäkta om jag upprepar mig själv – så finns det ett trängande behov av det europeiska patentsystemet. Detsamma gäller en gemensam utrikespolitik.
När det gäller denna sista punkt måste vi erkänna att endast ett europeiskt försvar kan föra oss närmare en gemensam utrikespolitik av detta slag. Min personliga erfarenhet från 2003, strax innan kriget i Irak bröt ut, var smärtsam men lärorik. På den tiden, 2003, verkade det helt otänkbart att debattera Irakkrisen i Europeiska rådet. Oeniga som vi var föredrog vi att hålla våra kort hårt tryckta mot bröstet. Kort sagt det är först när vi utvecklar gemensamma instrument, som en europeisk armé och europeisk diplomati, som vi kommer att tvingas lägga våra kort på bordet – och i rätt tid – i händelse av en internationell kris.
Jag vet att vissa anhängare av ”atlanticismen” kommer att betrakta idén om att utveckla en europeisk armé eller ett europeiskt försvar som ett helgerån eller ett förnekande av våra transatlantiska åtaganden. Detta är inte fallet. Under 2000-talet kommer Nato att förändras. Det kommer förmodligen att utvecklas från en regional försvarsallians till ett internationellt säkerhetsnätverk, som består av allierade och partner. Samtidigt finns det all anledning att tro att vi kommer att göra ännu tydligare ansträngningar för att hantera internationella säkerhetsfrågor inom denna typ av förnyade internationella samarbetssamfund, snarare än att fortsätta att uppmana till så kallade ”koalitioner av villiga stater”. Nackdelen med dessa koalitioner är att de lätt upplöses efter varje regeringsskifte.
Inom detta nya ”transatlantiska säkerhetsnätverk” – vars grund kommer att läggas i Riga – måste EU:s försvar utvecklas och integreras som en självständig europeisk pelare. Det säger sig självt att en hel del motstånd kommer att behöva övervinnas för att lyckas med detta. Motstånd från vissa amerikaner exempelvis, som bara kan se Nato som en allians av länder, och även motstånd från vissa européer, som fortsätter att betrakta europeiskt försvar som ett alternativ, eller till och med som en rival, till Nato. Jag menar ändå att genom att finna ett mittfält mellan dessa två argument kommer det att bli möjligt att övervinna detta motstånd i det långa loppet. Det har de europeiska operationer som utförs i Bosnien, Makedonien och Kongo visat.
Det kan vara som det vill med detta. Utvecklingen av EU:s försvar, som är avsett att verka både som en självständig enhet och som en pelare till Nato, är en brådskande och nödvändig uppgift. Vi kan inte spela rollen som världens moraliska samvete utan att ha den militära makten för att backa upp det. Inte heller kan vi begära att Förenta staterna ska komma och rädda oss när vi står inför ett inbördeskrig på vår egen kontinent, vilket var fallet i Bosnien och Kosovo. 
 Frågan kvarstår: hur hänger allt detta samman med konstitutionen och utkastet till konstitution?
Teoretiskt finns det naturligtvis olika möjligheter. Vi kan välja det rådande läget, betrakta konstitutionen som ett förlorat fall och fortsätta att arbeta på grundval av de avtal som undertecknades i Nice och annorstädes. Det är inte enligt min mening den rätta vägen framåt, eftersom vi då skulle behålla kravet på enhällighet, som i sin tur innebär veton och kanske paralysering.
Vi kan också tillämpa en taktik som mycket väl skulle kunna bli lyckosam, nämligen en ”välj-och-vraka”-metod, om jag får utrycka mig så, och försöka rädda de mest lockande delarna av konstitutionen, men min fråga är då, vilka delar? Jag antar att varje enskild ledamot av rådet kommer att ha en egen prioritering. För en medlem kommer det att vara bedömningen av subsidiaritetsprincipen, medan det för en annan lika väl kan vara större befogenheter för Europaparlamentet till exempel. Jag ska låta er gissa. I slutändan är det inte osannolikt att vi i slutet av utflykten kommer att stå där med mer eller mindre samma konstitution. Det är ytterst tveksamt om ratificering på två eller tre års tid kommer att få större framgång än i dagsläget.
Vi skulle också kunna inta en strategi där vi går tillbaka, där vi tolkar resultaten från omröstningarna som ett tecken på att medborgarna faktiskt vill ha mindre EU, vilket innebär att vi skulle minska ned EU till inget mer än ett frihandelsområde. Att släppa våra europeiska ambitioner och gå emot historien skulle dock vara som att abdikera, ett slags förräderi, för framgången hittills när det gäller det europeiska enandet kan inte förnekas. Det har visat sig vara den bästa kuren mot fattigdom, diktaturer och krig. EU har fört med sig långvarig fred, socialt skydd och ett aldrig förut skådat välstånd. Så vi måste sluta vara cyniska och måla upp unionen som en slags olägenhet.
Praktiskt och politiskt återstår det bara ett val, och det är att driva på ratificeringen av konstitutionen. Alla unionens länder och medborgare har rätt att uttrycka en åsikt om denna konstitution, men kom ihåg, det kanske har varit två ”nej”-röster – i Nederländerna och i Frankrike – men det var femton ”ja”-röster i de övriga femton EU-medlemsstaterna. Jag anser inte att EU skulle vara en demokrati om det inte tog hänsyn till dessa enkla statistiska fakta. Dessutom anser jag att de som under de senaste månaderna har lagt ratificeringen åt sidan är förpliktade att inleda eller återuppta ratificeringsförfarandet – och jag ska säga er varför. Vi kom överens om detta när vi godkände utkastet till konstitution i Europeiska rådet. Det är därför som vi lade till en särskild förklaring till konstitutionen, förklaring 30, som lyder enligt följande: ”om fyra femtedelar av medlemsstaterna har ratificerat fördraget om upprättande av en konstitution för Europa inom en period på två år efter undertecknandet av Fördraget och en eller flera medlemsstater har stött på problem med ratificeringen, skall Europeiska rådet ta upp frågan”. Nå, om inte alla länder inleder ett ratificeringsförfarande, så kommer innehållet i denna förklaring uppenbarligen att vara meningslöst, vilket innebär att alla genombrott i Europeiska rådet kommer att blockeras.
Jag anser i alla fall personligen att fyra femtedelar av medlemsstaterna är genomförbart inom Europeiska unionen – det vill säga om alla tar sin del av ansvaret. Om vi lyckas nå detta beslutsmässiga antal skulle en helt ny situation uppstå, en situation som verkligen öppnar nya möjligheter gentemot de rådande hindren. När allt kommer omkring, om detta sker, om vi lyckas nå detta beslutsmässiga antal på fyra femtedelar och när vi möts, kan jag inte föreställa mig att rådet helt enkelt löper igenom dagordningen som vanligt och inte diskuterar något när man vet att de nödvändiga ratificeringarna saknas inom unionen. Denna förklaring till konstitutionen skulle vara meningslös.
Men under tiden – och det är också detta budskap som jag skulle vilja föra fram i dag – antingen vi når det beslutsmässiga antalet på fyra femtedelar eller inte, står ingenting i vägen för ytterligare integrering som jag just har beskrivit – snarare motsatsen. Det skulle vara bra om det öppnades ett andra spår längs med ratificeringsspåret. Detta andra spår skulle inte kräva några ändringar i fördragen. Det skulle vara ett projekt som inbegrep alla länder som ville delta, såsom jag nyss detaljerat beskrev.
Jag föreslår med andra ord att vi snabbt utvecklar en ny strategi längs två linjer. Den första innebär att gå vidare med ratificeringen och till fullo bygga ut och tillämpa förklaring 30 till konstitutionen. Den andra går ut på att vi tar ett nytt och betydande språng framåt mot europeiskt enande, utan att kräva några ändringsförslag till fördraget, på grundval av ett antal punkter som jag nyss lade fram. Denna tvåspårsstrategi är enligt min uppfattning det enda sättet för att på ett meningsfullt sätt komma igenom den rådande perioden av osäkerhet, som skulle kunna vara i åratal, och framför allt det enda sättet för att inte ödsla tid. När allt kommer omkring är tid det sista som vi har råd att ödsla bort.
Avslutningsvis skulle jag vilja tillägga att Europeiska försvarsgemenskapen kollapsade för 52 år sedan efter en ”nej”-röst i det franska parlamentet. Det rådde stor bestörtning vid det tillfället, men de dåvarande europeiska ledarna lät inte detta bakslag bringa dem ur balans. De visste faktiskt exakt vad de var tvungna att göra. De behövde inte tid för eftertanke. De behövde inte göra utredningar och opinionsundersökningar. De tillbringade två år med att förhandla på ett ställe, Val Duchesse, bara ett par kilometer härifrån. Sedan tog de med sig resultaten till Rom, där de skrev under ett fördrag som ledde till skapandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen. Det var då som de förde in Europa på rätt bana för gott. Det var för 52 år sedan.
Det är precis detta som vi behöver i dag. Dagens situation är när allt kommer omkring inte så olik den situation som rådde för 52 år sedan. I dag röstade majoriteten av de franska och nederländska medborgarna mot konstitutionen, och i dag får vi inte låta oss bringas ur balans. I dag är tiden mogen för ett stort språng framåt. Och i dag behöver vi modig politik för att föra tillbaka EU på banan.
Varför har vi hittills inte gjort samma sak som de gjorde för 52 år sedan? Vad är den stora skillnaden? Vad krävs? Svaret är enkelt: mod, politiskt mod. Samma mod som Jean Monnet, Alcide de Gasperi, Konrad Adenauer, Max Kohnstamm, Paul-Henri Spaak och Robert Schuman visade då, modet att resa sig efter ett stort bakslag, sträcka på ryggen och gå vidare. Detta är vad vi behöver nu, mer än någonting annat.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr premiärminister. Tack så mycket ert omfattande och genomträngande anförande.
Ordförandena för de politiska grupperna kommer att få ordet härnäst, och sedan kommer ni att få möjlighet att svara dem. 
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr premiärminister Verhofstadt, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det bor 455 miljoner människor inom Europeiska unionen nu, många fler miljoner än befolkningarna i Förenta staterna och Ryssland sammanräknade. Snart kommer det att vara 500 miljoner i 25, sedan 27 och senare kanske till och med fler, länder.
Jag måste säga att varje gång jag lämnar Europa och sedan återvänder upplever jag alltid en djup tacksamhetskänsla av att vara tillbaka i Europa, eftersom det inte finns någon annan kontinent med så mycket mångfald – inbegripet kulturell mångfald – som på Europas kontinent och inom Europeiska unionen. Men denna kontinent är också svår – tänk bara på hur många partier som är företrädda här i Europaparlamentet och hur vi ständigt måste arbeta för att nå gemensamma resultat.
Jag skulle, som talesman för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, vilja säga att enligt vår mening kan inte Nicefördraget utgöra grunden för att leda 500 miljoner människor in i en ljusare framtid. Vi måste gå längre, och vi välkomnar därför dagens debatt. En debatt borde leda till att människor lyssnar på varandra, förstår varandra och förhoppningsvis når gemensamma resultat. Det gläder mig därför att premiärminister Guy Verhofstadt närvarar i dag, och det har alltid varit de tre Beneluxländerna som har stimulerat EU mest. Jag hoppas och förväntar mig att de tre Beneluxländerna – inte bara Belgien och Luxemburg, utan även Nederländerna – i slutet av detta förfarande med att stärka innehållet och principerna i Europeiska unionen, kommer att gå i spetsen för den europeiska utvecklingen.
Omedelbart efter mötet i Nice sa Europeiska folkpartiet att Nicefördraget inte var nog, och vi hade några mycket uppriktiga diskussioner med president Jacques Chirac i Strasbourg i december 2000. Vid vår kongress i januari 2001 utarbetade vi inom Europeiska folkpartiet en resolution i vilken vi förklarade att vi ville gå längre, vi ville ha en ny konferens, och vi ville, om det var möjligt, ha en konstitution, ett konstitutionsfördrag. Kanske benämningen konstitution var alltför ambitiös för många. Det kanske är så, och vi måste se över detta noggrant. Jag skulle vilja påminna er om det som Jean-Claude Juncker sa förra torsdagen när han välförtjänt mottog Charlemagne-priset i Aachen: det är inte godtagbart att stats- eller regeringschefer för EU:s länder tillbringar måndag till lördag med att tala i Europeiska unionen och Bryssel, och sedan förväntar sig att det ska bli goda resultat i folkomröstningar och plebiscit på söndagen.
Detta är inte godtagbart, och det är därför som vi uppmanar alla regeringar inom Europeiska unionen att framställa EU som det verkligen är – med både dess positiva och negativa utveckling.
Vi inom EU har blivit vana vid att alltid bara tala i negativa ordalag: för många är glaset alltid halvtomt i stället för halvfullt.
Herr Verhofstadt! Ni hänvisade till den 1 maj 2004, då åtta östeuropeiska tidigare kommunistiska länder – Litauen, Lettland och Estland ockuperades av Sovjetunionen – anslöt sig till Europeiska unionen, däribland Polen, Tjeckien, Slovakien, Ungern och Slovenien. Det är inte Europeiska unionen som har utvidgats, utan dess dragningskraft. Dess styrka när det gäller fred, frihet, demokrati och rättsstatsprincipen var den kraft som lockade dessa länder, så att de slutligen blev medlemsstater. Vi borde använda detta som reklam för en riktigt stor framgång för EU:s utveckling.
Låt oss ta euron som exempel: det är helt rätt att vi diskuterar eurons stabilitet. En stor del av denna diskussion har framställts mycket negativt, även i samband med reformen, och det är verkligen en stor utmaning. Men föreställ er bara om vi inte hade en gemensam europeisk valuta. Var skulle vi befinna oss i globaliseringsprocessen om länderna inom Europeiska unionen fortfarande devalverade sina valutor för att ge sig själva en exportfördel inom Europeiska unionen? Européerna skulle ha ställts mot varandra, och det skulle ha minskat alla våra möjligheter till konkurrens på en global skala. Så låt oss vara positiva när det gäller EU!
Jag talade just med den nederländska ministern för Europafrågor. Jag fann det mycket uppmuntrande att höra honom säga att i en Internetundersökning i Nederländerna sa många av de deltagande att vi behöver mer EU vad gäller inre säkerhet, avtal om invandring och viktigare asylfrågor exempelvis. Det är därför vår gemensamma uppgift att finna en väg, genom diskussioner och sedan beslut, för att omvandla konstitutionens innehåll och principer till politik, och först och främst även till en rättslig verklighet.
Herr Verhofstadt! Jag välkomnar ert uttalande om att ratificeringsförfarandet bör fortsätta. Vi skulle också vilja tacka Estland särskilt för att landet ratificerade konstitutionen för några dagar sedan. Vi skulle vilja uppmuntra Finland till att fortsätta ratificeringsförfarandet – gruppledarna kommer att åka till Helsingfors i morgon.
Jag skulle vilja säga till våra polska vänner och partner att ni har en bra ståndpunkt i energifrågan. Ni gör helt rätt i att förvänta er solidaritet när det gäller energiförsörjning. Solidaritet gäller för alla länder inom Europeiska unionen, men Polen måste också uppvisa solidaritet när det gäller vår framtid, på grundval av ett fördrag, en konstitution, som ger oss framtidsutsikter. Solidaritet är inte en ensidig, utan en tvåsidig process, och det gäller för alla européer.
Låt mig avsluta genom att säga detta: vår grupp är djupt engagerad i subsidiaritetsprincipen, och subsidiaritetsprincipen omfattar lokala, regionala, nationella och europeiska nivåer. Verksamheten måste ske på den lokala nivån och de lägsta nivåerna i bemärkelsen ”nära folket” när de är mest lämpade för detta, men Europeiska unionen måste agera när nationalstaterna inte längre klarar av det, när de är för små för att lösa problemet. Det är därför vår plikt att förverkliga vägen, principerna och grunderna till konstitutionsfördraget. Vi måste finna gemensamma lösningar, i alla 25 länderna och även här i Europaparlamentet.
Martin Schulz
   , . Herr talman, mina damer och herrar! Tack så mycket för ert tal, herr Verhofstadt. Ni sa att vi behöver mod, och jag tyckte att ert tal var mycket modigt. Jag har sällan hört en ledamot av Europeiska rådet vara så kritisk till institutionen som ni just var.
Det stämmer att krisen inom EU också delvis är en kris för de europeiska stats- och regeringscheferna. Jag lovar er – och detta är något som jag säger ofta – att jag i framtiden kommer att säga: det är till viss del en kris för de europeiska stats- och regeringscheferna minus Jean-Claude Juncker och Guy Verhofstadt. Det står helt klart att både ni och Jean-Claude Juncker, efter det som ni har sagt här och det som han sa förra veckan, visar ett tydligt åtagande. Det är inte bara ett åtagande för att stärka integration eller utvidgning. Ni har gjort ett åtagande gentemot något som verkligen borde vara självklart för en stats- eller regeringschef, nämligen att ni håller det som ni har sagt eller gjort. I Rom skrev alla de stats- och regeringschefer som sitter i rådet och på ett ceremoniöst sätt deltar i toppmötet – det hade knappast kunnat vara mer formellt – under detta fördrag, men vissa av dem åkte sedan hem och agerade som om de inte hade någon aning om var de hade varit. Detta är en del av den kris som omgärdar denna konstitution. Ni ska ha oerhört stor heder för att ni stod upp för det så tydligt. Jag kan tala om för er att jag skulle ha tyckt om att höra ett tal som det som ni gav i dag från vissa ledare för andra EU-institutioner.
Herr Verhofstadt! Jag skulle vilja diskutera två element som ni direkt hänvisade till. Frågan om vi kommer att få 20 ”ja”-röster, och hur vi borde hantera de två ”nej”-rösterna, är viktig. Vi har nu femton stater. Vi välkomnar i mycket hög grad att det finska ordförandeskapet för rådet har ställt sig upp och sagt: nej, för oss är inte konstitutionen död. Matti Vanhanen gör samma sak som ni. Min regering säger att han har skrivit under konstitutionsfördraget. Vi vill att vårt parlament beslutar. Detta är det logiska och normala tillvägagångssättet.
Estländarna ratificerade konstitutionen för några veckor sedan. Jag förstår inte varför vi inte skulle kunna nå siffran 20, så att avtalet mellan stats- och regeringscheferna som ni hänvisade till – inte avtalet som ingåtts av Europaparlamentet, utan avtalet som ingåtts av stats- och regeringscheferna – kan träda i kraft. Av denna anledning får vi inte ge upp konstitutionsfördraget, och det är obetänksamt av överordnade företrädare för Europeiska unionen att säga ”låt oss tänka på något annat”, snarare än att först av allt föra ratificeringsförfarandet ända fram till slutet. Detta var ett viktigt uttalande som ni gjorde inför parlamentet i dag.
Ni hänvisade också till en annan särskilt viktig punkt. Frågan om hur vi inom Europeiska unionen bedömer det som har skett skiljer sig från ett politiskt läger till ett annat och från ett lands politiska klass till en annan.
Det finns dock en sak som jag är säker på. Herr Poettering! I morse talade jag också med den nederländska utrikesministern, Atzo Nicolaï. Undersökningar i Nederländerna visar att flertalet nederländare är för Europeiska unionen. Samma personer som röstade ”nej” i folkomröstningen säger ”ja” när de uttryckligen utfrågas om de vill ha mer EU. De vill ha mer socialt skydd, mer miljöskydd och mer stabilitet. Varför röstade de då inte för denna konstitution, som tillhandahåller mer socialt skydd, mer miljöskydd och mer stabilitet? De måste ha sina skäl. Det är naturligtvis delvis på grund av problem inom EU, men det beror också på inrikespolitiken i dessa länder.
Jag är ganska säker på att om Jacques Chirac hade sagt till det franska folket att han skulle avgå om de godkände konstitutionen, så skulle det ha varit en överväldigande majoritet för konstitutionen i Frankrike. Det är jag helt övertygad om.
Detta kanske visar hur man ska få konstitutionen godkänd i Frankrike. Det är dock helt uppenbart att det finns ett samband mellan lågkonjunkturen i vissa medlemsstater och det faktum att deras befolkningar förkastar konstitutionen. Vi kan inte förneka detta, men med tanke på att detta är fallet skärps också vår blick för dem som sa ja. De gör oss också mer medvetna om att mod är värdefullt, eftersom en regeringschef inom EU faktiskt satte sitt politiska öde på spel för konstitutionen – Jean-Claude Juncker sa till Luxemburgs folk ”jag tror att mer EU är det enda sättet för oss att i det långa loppet bevara vårt lilla land så socialt, ekonomiskt och ekologiskt starkt som det är i dag. Det är jag helt övertygad om. Om ni är av en annan mening, om ni anser att EU måste förvaltas annorlunda, då måste ni hitta en ny premiärminister”. Så han sammanlänkade sitt öde med konstitutionens, och vann på så vis över sitt folk till konstitutionen i en folkomröstning bara några veckor efter ”nej”-rösterna i Frankrike och Nederländerna.
Herr Verhofstadt! Jag anser att ni har rätt. EU saknar mod. Ingen har modet att säga ”jag har en övertygelse, och jag är beredd att äventyra mitt politiska öde för denna övertygelse”. Ledamöterna av Europeiska rådet har beslutat att ställa sig inför parlament och säga ”även om den överväldigande majoriteten av befolkningen är emot det, måste vi sända soldater till den och den platsen eftersom det inte finns något annat sätt”. De kunde göra detta, de lyckades att driva igenom sin övertygelse där. Jag tänker inte kommentera detta här. Jag skulle ha önskat att de använde samma energi till den europeiska konstitutionen och sa, med samma energi, ”jag kommer att slåss för min övertygelse, precis som vi har slagits för andra projekt. Om de hade gjort det skulle EU ha gått mycket längre. Jag är tacksam mot er, och jag är fast övertygad om att vi skulle göra mycket mer framsteg, om det fanns fler som Verhofstadt inom EU.
Graham Watson,
   . Herr talman! Det är svårt att på bara fyra minuter svara på ett sådant konststycke när det gäller EU:s framtid. Min grupp välkomnar att Guy Verhofstadt närvarar här, både som premiärminister och som en av de stora arkitekter som konstruerade den europeiska reformen.
Herr premiärminister! Som ni erkände i Laekenförklaringen 2001 har Europeiska unionen talat mer med sig själv än med sina medborgare. Ändå har det, fem år efter ert ordförandeskap, inte förekommit några nämnvärda framsteg när det gäller uppgiften att åter förena EU med medborgarna. Så sent som i går visade faktiskt en undersökning att 82 procent – mer än fyra femtedelar – av våra medborgare anser att regeringen på EU-nivå misslyckas med att kommunicera med dem.
Trots den årslånga perioden av eftertanke – och åtta månader in i kommissionens mycket skrytsamma planer – har inte mycket sänts ut från Berlaymonts fästningar.
I samma undersökning kanske det emellertid finns en smula hopp, för även om EU kanske inte är lysande när det gäller att meddela sig om vad det sysslar med visar undersökningen att våra medborgare fortfarande förlitar sig på att EU:s institutioner ska göra det. De flesta av dem förlitar sig faktiskt mer på EU:s institutioner än på sina nationella regeringar.
Det här är alltså EU:s mandat från folket: ett mandat att tillhandahålla de reformer som behövs för att möta utmaningar som tryggad energiförsörjning, invandring, klimatförändring och organiserad brottslighet, som enskilda medlemsstater kämpar för att ta itu med enligt den rådande strukturen. Herr Verhofstadt! Mer samordning av ekonomisk politik, som ni rekommenderade, skulle säkerligen hjälpa, liksom en bättre försvarssamordning.
José Manuel Barroso har påpekat behovet av konkreta framsteg för att förstärka våra förbindelser med medborgarna och ena dem för vår sak.
Men detta ”projektens EU” kan inte påbörjas förrän medlemsstaternas regeringar förklarar för folket vad de gör i Bryssel tillsammans, och varför, och till dess att vi har gett unionen de medel och de rättsliga befogenheter som krävs för att driva igenom initiativ som den gemensamma energipolitiken, som står inför en motig kamp mot blockerande krafter i rådet, liksom exempelvis många andra initiativ på området rättsliga och inrikes frågor, där bristen på omröstning med kvalificerad majoritet så ofta leder till ett dödläge.
Käbbel om övergångsklausulen i fördraget kommer inte att vara till någon större nytta, och förändringen är hur som helst beroende av samma enhällighet som hittills har lett till overksamhet.
Herr premiärminister! Som ni sa är det konstitutionen – såväl i praktisk som i ideologisk mening – som är det bästa sättet för att de institutionella byggstenarna som ska föra EU framåt kommer på plats. Det går mycket bra för Martin Schulz att rasa mot det, men det var hans socialdemokrater i Frankrike som bidrog till att ta död på konstitutionen i den folkomröstningen.
Vi måste göra vår period av eftertanke till en period av analys, då vi skapar förslag om hur vi ska gå vidare. Den interparlamentariska konferensen om Europas framtid denna månad gav utvecklingen en skjuts framåt. Dagens sammanträde är den logiska förlängningen, och låt oss föra fler debatter med nationella ledare.
På Europadagen blev Estland den femtonde staten att ratificera konstitutionen, och Finland kommer snart att göra samma sak. Enligt min mening verkar fördraget långt ifrån dött, och med det politiska modet hos ledare som Guy Verhofstadt, Angela Merkel och Romano Prodi – ledare som är engagerade i EU – ser EU:s framtid verkligen ljusare ut.
Som premiärministern just talade om för oss har vi mycket arbete framför oss. EU:s befolkning stöder oss dock i vår uppgift, eftersom de erkänner att de stora problem som vi står inför, globaliseringens stora utmaningar – befolkningstillväxt och invandring, klimatförändring, internationellt organiserad brottslighet – inte kan hanteras av nationalstater som byggts upp enligt 1700-talets modell med militära industrimakter, hur mycket vissa av våra nationella ledare än vill förneka det. Problemen kräver att vi övervinner vår stamkänsla och vårt religiösa hat och att vi samarbetar för alla våra medborgares framtid på en planet som vi delar med andra.
Monica Frassoni,
   . Herr Verhofstadt! Tack så mycket för att ni är här med oss i dag, för i denna period av allmän siesta som tyvärr också har tagit ett grepp om kommissionen och parlamentet gläder det mig att ni har fört hit debatten om Europas framtid till oss. Vi hoppas också att era generösa ansträngningar kommer att hjälpa oss, tillsammans med Europeiska unionens medlemsstater och våra institutioner, att kasta en strimma av ljus över denna konstanta kris.
I allt väsentligt håller vi med er om er vision för institutionerna, och vi stöder det som ni har sagt om Lissabonstrategin. Vi kan till och med instämma i att ratificeringarna borde fortsätta, men vi anser också att det skulle vara omöjligt att få Frankrike och Nederländerna att godta den befintliga texten, och dessutom stupar er tvådelade strategi enligt vår uppfattning på svagheterna i de politiska lösningarna. Vi är fångade i en helt uppenbar motsägelse. Om Europeiska unionen ska bli älskad av sina medborgare måste den visa dem att den fungerar, men under de senaste åren har inga större initiativ tagits när det gäller miljöfrågor, sysselsättningsfrågor, fred, utveckling, mänskliga rättigheter eller integrering av nya medborgare. Det finns alltså bara en sak att säga: institutionerna och politiken hör obönhörligt ihop, och det är på den punkten som vi inte längre håller med er.
Flertalet av våra medborgare kan inte övertalas av idén om en federal, demokratisk och fridfull union, som grundas på djupt oroande exempel som Förenta staterna, Kina och Indien. Dessutom kommer varken socialdemokraterna eller De gröna, som inte röstade för konstitutionen, att vinnas över med hjälp av idén om att vi måste hålla jämna steg med den tillväxt som vi ser i Förenta staterna, Kina eller Indien, eftersom sådan tillväxt leder till fattigdom, konsumtion och slöseri med resurser.
Herr Verhofstadt! Jag kunde inte låta bli att notera att ni i ert anförande inte en enda gång nämnde de betydande miljömässiga och ekologiska utmaningar som vi står inför. Detta kan tyvärr vara ett tecken på att De grönas uttåg från er regering kanske har lett till en liten omsvängning i ert tänkande när det gäller hållbarhetsfrågan.
Tyvärr anser vi också att talet om en europeisk armé i en situation där européer velar i de flesta kriser och tvingas följa Förenta staterna – och i vilken vår trovärdighet när det gäller människorättsfrågor, fred och nedrustning snabbt förlorar sin drivkraft – att tala om en armé är kanske ett alltför stort steg framåt, och ett som vi inte stöder.
Herr Verhofstadt! Vi anser att den europeiska konstitutionen är ett nödvändigt faktum och att vi måste finna ett sätt för att vinna medborgarnas stöd för den, men vi kommer säkerligen inte att lyckas med detta med mer marknad, mer avreglering och mer eldkraft. Vi kommer endast att lyckas genom att ändra EU:s politik på riktigt med större hållbarhet i åtanke.
Francis Wurtz,
   . – Herr talman! Jag skulle, om jag fick, vilja göra en inledande kommentar, eftersom vi i dag inviger en rad debatter i ny stil. Jag anser att det är omöjligt att på tre eller fyra minuter svara seriöst på ett auktoritativt anförande som varar i trekvart och är så djupgående. Enligt min mening måste förfarandet ses över.
Jag har en hel del att säga om vissa av de idéer som Guy Verhofstadt lade fram. Om idén om att betrakta unionens kris som i första hand en metodfråga till exempel, som inte är federal nog i hans ögon, genom att välja att förbise innehållet i de ekonomiska och sociala beslut som har fattats. Detta är en analys som jag anser vara opassande och som min grupp inte stöder. Eller för den delen om idén att införa, i form av en social och ekonomisk styrning, högsta sociala nivåer tillsammans med de miniminivåer som redan finns. Jag förstår inte riktigt hans resonemang, som verkar röra sig åt fel håll, i alla fall för mig. Jag har en hel del att säga om Guy Verhofstadts vädjan om ett militärt EU också, och att detta militära EU grundligt ska integreras genom Nato, en vädjan som vi inte ansluter oss till.
Jag har inte möjlighet att utveckla dessa olika punkter nu, eftersom jag skulle vilja ta upp en annan fråga som jag anser att Guy Verhofstadt slätade över. Det rör det som enligt min mening är det största problemet i dag: jag syftar på orsakerna till den allt större klyftan mellan européerna och unionen. Resultaten från kommissionens samråd avslöjar dock en del värdefulla uppgifter för oss när det gäller orsaken till detta missnöje, och jag skulle vilja nämna tre exempel.
För det första ser 47 procent av de personer som deltog i detta samråd globalisering som ett hot mot deras arbete. I oktober 2003 ansåg 56 procent att globaliseringen var en bra möjlighet; i dag anser 20 procent färre av dem samma sak. Ändå var inte EU mer federalt i oktober 2003 än vad det är i dag. Här är ett annat resultat: vad anser de intervjuade personerna om den roll som Europeiska unionen spelade på omkring femton områden som sträcker sig från miljöskydd, kampen mot terrorism till socialpolitik, med skydd av sociala rättigheter, som dyker upp först i slutet av förteckningen? De gav dessa områden ett betyg på 4,7 av 10. Detta har inget att göra med om unionen är mer eller mindre federal.
När det gäller EU:s förmåga att bekämpa arbetslöshet, som förpassades till botten av listan, var betyget 3,8 av 10. Denna siffra, skulle jag vilja påpeka, är genomsnittet för de 25 medlemsstaterna. Hur skulle ni bedöma utbildningsresultatet för en elev som fick betyget 3,8 av 10 i ett kärnämne? Detta är hur folk upplever EU:s nuvarande förmåga att hantera de problem som hör samman med globaliseringen. Jag anser att detta är det största problemet. Vi kan inte kringgå det på ett klyftigt sätt.
Vad är slutligen, enligt flertalet av de intervjuade européerna – och jag citerar – ”nyckelelementet för Europas framtid”? Det populäraste svaret: att uppnå likvärdig levnadsstandard inom hela unionen. Det är åsikten hos 51 procent av de intervjuade i 25 länder och hos så många som 74 procent i de nya medlemsstaterna. Våra nya medborgare har naturligtvis ingen önskan om att deras länder ska utgöra ett slags lågkostnads- eller lågpriseuropa, som näringslivet hoppas på.
För att sammanfatta uppfattas globalisering som ett hot mot den sociala modellen, och den inre marknaden ses inte som en lösning på detta grundläggande problem. Dessa bekymmer kommer inte att lindras av projektet med en transatlantisk marknad utan hinder, som står på dagordningen för nästa toppmöte mellan Europeiska unionen och Förenta staterna. Att återigen förbigå denna del av debatten kommer inte att hjälpa oss att bryta dödläget, enligt min mening. Det är bara genom att godta verkliga förändringar, inte bara institutionella, utan också sådana som hör samman med ekonomiska, sociala och politiska åtgärder, som vi kommer att få möjlighet att blåsa liv i den europeiska drömmen igen.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Wurtz. I framtida debatter av detta slag ska vi överväga ett mer konsekvent förfarande för att låta ordförandena för de politiska grupperna tala. För närvarande måste vi dock fördela tiden på det sätt som vi hade planerat. 
Nigel Farage
   , . – Herr talman! Att kalla detta en debatt om Europas framtid är uppriktigt sagt farsartat. Det som vi ser här är snarare den politiska eliten som språkar sinsemellan i eget intresse. Ingen skulle kunna personifiera dem bättre än en person som Guy Verhofstadt.
Jag måste säga att jag finner det något magstarkt av Belgiens premiärminister att komma hit och tala om för 24 andra nationalstater vad de borde göra. Jag säger detta eftersom han kanske borde se om sitt eget hus lite bättre. Den färskaste opinionsundersökningen i Belgien – eller borde jag säga Flandern – visar att 51 procent av invånarna där är för ett oberoende från den belgiska staten. Det politiska partiet Vlaams Belang är nu störst i Flandern. Herr Verhofstadt! Beror det på att ni är så generad och skamsen över att ert eget land håller på att falla i bitar som ni kommer hit för att uppmuntra även oss andra till självförstörande? Jag är inte säker.
Jag antar att det åtminstone fanns en viss uppriktighet i ert anförande, eftersom ni är en ogenerad anhängare av euronationalismen. Ni skulle inte kunna bry er mindre om vad vanligt folk anser. Ni skulle inte kunna bry er mindre om omröstningsresultaten i Frankrike eller i Nederländerna förra året. I dag sa ni själv – i detta oerhört arroganta tal – att hela förfarandet med politisk integrering kommer att fortsätta oavsett vad folket tycker. I själva verket hotar ni själva grunden för nationell självbestämmanderätt och demokrati. Under det senaste århundradet ansågs denna princip vara så viktig att om ni tar er en titt på er egen bakgård kommer ni att se gravarna efter de många brittiska soldater som gick ut i krig för att försvara just denna princip, som ni nu verkar ha vänt ryggen åt.
Detta stod klart förra året! Herr Verhofstadt! Vad är det med er? Vilken del av ordet ”nej” är det som ni inte förstår?
Talmannen.
   – Lugna ned er, herr Schulz, lugna ned er.
Var så vänliga och diskutera er emellan utanför kammaren när sammanträdet är över. 
Brian Crowley,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka premiärministern för att ha kommit hit för att inleda det som är en mycket viktig debatt, trots att jag inte instämmer i en del av hans idéer och slutsatser.
Det centrala i den bästa av idéer och i den bästa av debatter är när man har olika åsikter, att man möts och försöker att ta vara på det bästa av situationen. Ett antal nyckelelement som nämndes av premiärministern i hans tal förtjänar en mer djupgående analys och kommentar. Om jag nu får vara så förmäten skulle jag vilja omnämna två eller tre element.
När det gäller situationen huruvida folk vill ha eller EU skulle jag aldrig drista mig till att tala för EU:s hela befolkning. Jag kan emellertid tala för människorna i min valkrets i sydvästra Irland, som jag träffade förra veckan. Av de 4 500 personer som jag träffade förra veckan i Irland, tog 3 000 av dem upp frågor om EU som de ville se lösta. Fantastiskt nog ansåg de att det bästa sättet för att finna en lösning på alla de frågor som de tog upp var behandling på EU-nivå – inte på nationell nivå – eftersom de menade att det inbegrep en mer övergripande bild. Dessa frågor handlade om miljö, fiske, frihandel och så vidare. De ansåg att deras bästa förhoppning om att få alla dessa frågor behandlade ligger på EU-nivå.
Folk ha mer EU på vissa områden, men om man säger till människor i världen, eller människor inom EU, eller människor i mitt land, att de kommer att bli del av en europeisk armé, att deras skatter kommer att bestämmas i Bryssel, att de inte kommer att ha något att säga till om när det gäller vilken typ av polisväsende som de vill ha, kommer de genast att vägra. Detta är inte för att de ifrågasätter det argument som har lagts fram, eller dess sanningshalt eller äkthet, utan för att de betraktar detta som nationella frågor. De anser att dessa frågor bäst behandlas av personer i deras eget land.
En av de viktigaste frågorna som vi måste komma underfund med är att vi inte får ta den enkla utvägen och säga ”antingen är man för ett federalt EU eller så är man emot det”. Personligen är jag emot ett federalt EU. Det är den modell som vi har skapat själva som har gett EU framgång. Det är inte något som har kopierats av någon annan modell. Det har varit en nödvändig skapelse – den nödvändighet som vi nu har framför oss. Herr premiärminister! Ni nämnde själv detta under era egna uttalanden om ekonomi och andra områden. Den diskussionen äger rum nu. Vid något skede kommer det att fattas beslut på kort sikt, inte på lång sikt, och sådana beslut kommer därefter att behöva genomföras ordentligt.
Utrikesministrarna hade rätt när de sa att det vara fel att kalla detta dokument för en konstitution förra veckan i Wien, eftersom det inte är en äkta konstitution i dessa rätta form. Kalla det för ett för ett nytt Europa, men inte för en för ett nytt Europa. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Den belgiska premiärministern Guy Verhofstadts närvaro här och det tal som han framförde som en del av denna debatt illustrerar faktiskt perfekt allt som i grunden går fel inom Europeiska unionen, för det verkliga problemet inom EU och med Guy Verhofstadt är i själva verket att de så kallade statsmännen inte längre visar prov på de mest grundläggande demokratiska reflexerna; de är inte längre beredda att lyssna på människor och väljare, utan de är i stället övertygade om att de, i sina elfenbenstorn, vet bäst.
Vi fick faktiskt ett annat lysande exempel på detta för bara några minuter sedan. Guy Verhofstadt uppmanar nu sina europeiska kolleger att ignorera de förödande resultaten från omröstningarna i Frankrike och Nederländerna, och fortsätta agera som om inget är fel. Även om Guy Verhofstadt är angelägen om att bli uppfattad som mästaren på allmänhetens deltagande i omröstningar, har han inte vågat organisera den utlovade folkomröstningen i sitt eget land. Guy Verhofstadt kan faktiskt inte organisera allmänhetens deltagande förrän han är säker på han har rätt, och det inte finns någon risk att förlora.
Detta demokratiska underskott inom EU blir mest uppenbart i fallet med Turkiet, som hotar att paralysera hela det europeiska systemet. EU har inte gått på grund till följd av den uttalade, verkliga och välgrundade misstron hos väljarna i Nederländerna och Frankrike, utan snarare på grund av de orsaker som bär upp det. EU sitter fast eftersom ansedda europeiska statsmän vägrar att fastställa Europeiska unionens territorium, och vägrar att begränsa den möjliga anslutningen av nya kandidatländer till länder som kulturellt, geografiskt och historiskt tillhör Europa, vilket naturligtvis inte inbegriper Turkiet.
Premiärminister Verhofstadt är faktiskt själv en av de rättframma mästarna för denna turkiska anslutning och säger nej till alla folkomröstningar eller demokratiska underlag i detta ämne.
För en månad sedan sa den andre vise mannen från sitt elfenbenstorn, José Manuel Barroso, kommissionens ordförande, att han inte såg någon anledning till varför en debatt om de europeiska gränserna skulle hållas, på grundval av att en sådan debatt inte skulle kunna leda någonvart. Av en händelse är det motsatsen som är sanningen. Först när de europeiska medborgarna är försäkrade om att EU har gränser, först då kommer de att veta att deras EU är begränsat till länder som har en gemensam grund, något som är avgörande för dem. Först när de europeiska medborgarna upptäcker att deras statsmän ännu en gång är beredda att lyssna till dem och beredda att respektera resultatet från demokratiska folkomröstningar, först då, och inte innan, kan den europeiska återhämtningen inledas.
Jag skulle vilja upprepa att i det avseendet var det bra och symboliskt att det var ingen mindre än Guy Verhofstadt, mannen som i sitt eget land bara företräder 15 procent av väljarna, att det var han som skulle komma hit och företräda de framstående, pedantiska eurokraterna som aldrig är beredda att lyssna; denna roll var skriven för honom. 
Talmannen.
   – Herr Verhofstadt! Som ni ser är detta ett pluralistiskt parlament. 
Guy Verhofstadt,
   . – Herr talman! Var så säker, jag tvingas möta Frank Vanheckes skaror i mitt eget parlament också. Jag noterar att det i själva verket är liten skillnad mellan det som han säger här och det som han säger i Belgien. För honom är EU bara kyrktornet och inget annat. Det är därför som han inte tolererar några ytterligare överväganden när det gäller EU, för han är bara intresserad av det som sker i inom en fem mils radie runt honom. 
Jag för min del har en annan syn på EU. Jag anser att EU har ett öde, och att det måste följa sitt öde. Framför allt anser jag att EU:s historia går i en viss riktning, och att detta är något som vi aldrig får glömma bort. Det är i själva verket historien som lär oss vad vi borde göra, även om våra synpunkter ibland går mycket långt isär. Det finns de som menar att saker rör sig för fort eller för sakta, eller att andra begrepp borde utvecklas. En sak förblir dock tydlig, och det är historien. Historien lär oss att när vi var splittrade och inåtvända befann sig EU i kris, ett krig utkämpades, inbördeskrig utkämpades ständigt.
Jag ska därför fråga dem som nu hävdar att de inte vill utvidga EU, till att omfatta Balkan till exempel: varför ska dessa länder förnekas stabilitet? Om de verkligen inte ansluter sig till Europeiska unionen vet vi mycket väl att denna del av världen återigen kommer att hamna i klorna på våld och krig inom de närmaste två eller tre åren.
Naturligtvis måste de berörda länderna uppfylla alla villkor. Men de som i dag på förhand hävdar att dessa länder och dessa befolkningar inte kan ansluta sig, att det finns gränser, talar i själva verket om för dem att de inte vill att de ska åtnjuta det som vi inom Europeiska unionen nu har åtnjutit i 50 år: fred, stabilitet och välstånd. Detta är något som vi inte kan godta. Detta är den själviskhet som uttrycktes alldeles nyss, och vi får inte ge efter för den nu. Detta är den aktuella utmaningen, inte frågan om Turkiet.
 Stämmer det inte att den enda anledningen till att Turkiet utnyttjas här är för att ha en förevändning för att uttrycka egoism? Turkiet har ingen betydelse för dem. Oavsett om Turkiet ansluter sig eller inte är det enda som spelar någon roll att de kan visa att det skulle vara bättre om vi alla var självförsörjande i slutändan. Det är om detta som de sista talen som vi hörde egentligen handlade om, inbegripet Nigel Farages anförande, i vilket han för ett ögonblick sedan sa alla möjliga saker. Jag kan tala om för er, herr Farage
Jag kan tala om för er att jag säger i rådet som här i parlamentet. Detta är absolut nödvändigt, eftersom man inte kan säga en sak i Europeiska rådet och sedan det motsatta i London eller någon annan stad inom EU. Jag försöker att ge exakt samma budskap till både rådet och parlamentet.
 Herr talman! Det viktigaste är verkligen att vi under rådets möte den 15 och 16 juni, som kommer att bli ett mycket viktigt rådsmöte, tillsammans måste försöka besluta hur vi ska fortsätta detta förfarande. Jag upprepar att jag inte har något emot perioden av eftertanke. Jag kommer trots detta att be att hänsyn tas till förklaring 30 som utgör bilaga till konstitutionen, vilken antogs av konventet, av Europeiska rådet och av de länder inom Europeiska unionen som ratificerade fördraget. Detta innebär inte på något vis att vi fortsätter utan hänsyn till vad majoriteten av det franska eller det nederländska folket anser. Det är av denna anledning som jag föreslår en andra strategi för er, jämsides med fortgången av ratificeringsförfarandet.
Det stämmer verkligen att vi måste uppfylla medborgarnas förväntningar och reagera på deras farhågor. Vi kan göra detta genom att säga till dem, ”Var så goda, vi har en konstitution”. Att helt enkelt vakna upp en morgon och höra att de har en konstitution kommer inte att lugna dem. Det fungerar inte så. Det är först och främst vi som behöver konstitutionen för att göra framsteg när det gäller ett visst antal saker. Vi behöver också konkret politik och det som, enligt min mening, saknas allra mest inom Europeiska unionen, socioekonomisk styrning. Varför förstår ni inte att en monetär union utan en gemensam socioekonomisk politik och strategi är fullständigt befängd!?
Detta kanske redan är slutsatsen av rådets möte den 15 och 16 juni, vilket jag hoppas. Vi skulle ha tagit ett steg framåt och inte bara för oss själva eller för institutionerna.
Herr Poettering! Jag borde kanske erkänna mig skyldig. I början, i anslutning till Laekenförklaringen, använde vi kanske ordet ”konstitution” alltför hastigt för den tidpunkten. Faktum kvarstår att vi nu måste erkänna att vi behöver en tvådelad strategi. Vi har konstitutionen, som vi kanske ska omförhandla för att uppnå enighet. Det finns också en trovärdig socioekonomisk politik som ni, rådet och parlamentet, har genomfört utan dröjsmål, eftersom det är detta som folk vill ha. I den finns svaret på globaliseringen. EU är inte källan till globalisering. Nej, det är rätt svar på globaliseringen, och det är detta budskap som vi inte har utvecklat ordentligt än och fört ut till EU:s nationer.
Íñigo Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   – Herr talman! I mitt land berättade häromdagen en stor europavän – Fernando Álvarez de Miranda – för mig att européernas problem är att de har förlorat sin hänförelse för EU. Det stämmer: vi är ofta européer utan att vi inser det, och vi inser inte vilka stora framsteg som unionen har gjort. Vi ger inte EU äran för det, utan i stället skyller vi våra små besvikelser på unionen.
Vi befinner oss nu i denna period av eftertanke, och vi försöker att bevisa att EU fungerar. Som ni har sagt, genom att ge ett exempel, undrar jag ofta om vi gör det rätta. Vi säger till exempel att EU måste skaffa sig legitimitet genom att skapa arbetstillfällen. Men har Europa – Europeiska unionen – instrument för att skapa arbetstillfällen, eller är det nationella instrument? Om vi fastställer mål som inte beror på unionen utan på medlemsstaterna och vi inte uppnår dem, så får unionen betala priset.
Herr Verhofstadt! Av denna anledning tänker jag föreslå er – och ni kan göra detta för ni är ert lands premiärminister – att ni en dag utför följande test, för att visa hur livet skulle vara för medborgarna om EU inte fanns. Ni skulle till exempel inrätta gränsposteringar mellan ert land och Frankrike samt mellan ert land och Nederländerna den 29 maj och 1 juni, och vid dessa posteringar skulle ni kunna ställa tulltjänstemän som skulle kunna be de franska och nederländska medborgarna om deras pass och tala om för dem att deras franska bilförsäkring inte gäller i Belgien och att de måste hämta ut ett grönt kort.
Och för en dag – bara för en dag – skulle ni kunna återinföra den belgiska francen, och euron skulle inte vara ett lagligt betalningsmedel, utan man skulle behöva växla. Och sedan, herr talman, när fransmännen och nederländarna återvänder till sina vackra länder skulle dessa tulltjänstemän låta dem fylla i en blankett som anger de varor som de har köpt i ert land.
Herr talman! Detta skulle visa dem vad Europeiska unionen är.
Jo Leinen (PSE ).
   – Herr talman! Det gläder mig mycket att vi återigen har en statsman med en vision för EU, eftersom en del av vårt problem är allt detta omkringtassande, detta självtvivel, denna halvhjärtade inställning, denna regelrätta rädsla för att ta ytterligare steg mot europeisk enhet. Om inte ens de politiska ledarna har ett åtagande gentemot EU blir folk förvirrade och skeptiska. Herr Verhofstadt! Jag skulle därför vilja välkomna er, och tacka er för den vision som ni har lagt fram både i er bok och här i parlamentet. Ni har upprepade gånger betonat att kärnan i den europeiska idén är en politisk union, inte bara en enorm marknad.
Europeiska ekonomiska gemenskapen var bara en omväg som vi var tvungna att ta eftersom försvarsgemenskapen inte blev verklighet. Historien upprepar sig, och Romfördragen föregicks av Messinaförklaringen. Jag välkomnar i hög grad möjligheten att vi kanske kan anta en slags ”andra Messinaförklaring” nästa vår. Den kommer inte att kallas så, men kärnpunkten skulle vara densamma: ett förnyat åtagande gentemot EU:s mål och stora projekt under de kommande åren och årtiondena.
Vi behöver också projekt som lockar folket. Ännu en gång diskuterar vi energipolitik. Vi känner till att 70 procent av vår energi kommer att vara importerad från otrygga regioner inom 20 års tid. Varför har vi inte modet, som Jeremy Rifkin föreslog, att införa en tredje industrirevolution inom EU med en sol- och väteekonomi? Vi behöver allt: kol, olja, gas, allt är som vanligt, men denna nya grund för en energirevolution skulle vara något som många människor skulle kunna godkänna, och jag skulle råda er att anta något liknande vid toppmötet i juni. 
Marielle De Sarnez (ALDE ).
   – Herr talman! Jag finner det personligen mycket positivt och mycket uppmuntrande att se åtminstone en europeisk regeringschef som vädjar till, åtar sig och till och med driver en kampanj, i en utmärkt bok som jag rekommenderar er, för att återuppliva den europeiska integreringen. I dessa dagar förtjänar detta ett erkännande.
Herr premiärminister! Vi instämmer i era iakttagelser. EU upplever en kallelsekris, en inspirationskris, och inför denna situation kan Europeiska rådet inte bara utvidga perioden av eftertanke med ett år. Det är inte den vilda framåtryckning som folk behöver. Det som nationerna inom EU förväntar sig från sina politiker är att de lägger fram visioner och anger perspektivens huvuddrag. Här skulle jag vilja säga ett ord om dessa perspektiv.
För det första har vi, som ni hela tiden upprepar, ett brådskande behov av ekonomisk styrning av EU. Vi har euron, det är bra, men det är inte nog. Om vi vill skapa tillväxt och sysselsättning vet vi alla att vi måste gå längre och samordna vår ekonomiska, budgetära och skattemässiga politik.
För det andra har vi ett brådskande behov av en ny gemensam politik: jag syftar på forskning och utveckling, jag syftar på försvar, jag syftar på energifrågan och dess tillgång och produktion, och jag syftar också på frågan om invandring och samutveckling. Det skulle vara helt orealistiskt och till och med missledande, när det gäller var och en av dessa frågor, att tänka eller ge intrycket av att lämpliga svar skulle kunna påträffas på nationell nivå.
Dessutom behöver vi också snabbt stärka den europeiska närvaron i världen för att åtminstone skapa en ny balans. För att lyckas med allt detta kommer vi naturligtvis att behöva utarbeta en ny konstitution som är kortare, enklare, tydligare och som åter inriktas på de viktiga principer som vår union grundar sig på. I denna text måste det fastställas vilka vi är, samt vilka värderingar och vilka politiska projekt som vi försvarar.
Herr premiärminister! Ni har förstått vad vi väntar oss av nästa rådsmöte. Det är att stats- och regeringscheferna för en gång skull borde lägga sina politiska beräkningar och ytterligare motiv åt sidan för att helt enkelt, som ett brådskande ärende, placera sig själva i tjänst hos det allmänna europeiska intresset.
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr Verhofstadt! Det tänks en del inom EU trots allt, som det verkar. Vem skulle ha trott det? Av en regeringschef, mitt i en rast för eftertanke, och på ämnet Europa dessutom. Jag skulle vilja tacka er för ert inlägg och för det tydliga och modiga språk på vilket ni brutit igenom regeringarnas bedövande tystnad – eller, som vissa skulle säga, kakofoni – och hur ni, i denna kammare och mitt i krisen, höjt er över alla interna politiska överväganden och mumlanden om åternationalisering för att tala på EU:s vägnar. Att göra detta är inte trevligt, men det är viktigt och betydande. Ni har motstått frestelsen att manipulera den europeiska debatten och motiven hos dem som röstade ”nej”.
Detta är för närvarande det stora problemet, enligt min uppfattning. Nästan samtliga regeringar försöker nu att tillskriva människor motiv som de inte hade, som om de som sa ”nej” gjorde det, inte för att rösta för ett mer demokratiskt och mer socialt EU som har förmågan att vidta åtgärder och för att rikta sina protester mot EU som det ser ut i dag, utan i stället för att kräva mindre EU. Ni har faktiskt lyssnat på folket och inte bara på de andra regeringarna, som de brittiska och österrikiska ordförandeskapen för rådet gjorde.
Ni stod emot den hybris som övertygar oss om att vi var alltför snabba ur startgroparna med konstitutionen, hade siktat för högt, hade krävt för mycket av folk och strävat efter för mycket. Nej, ni har varit en av de få personer som har förstått att motsatsen är fallet. Vi var för långsamma och siktade inte tillräckligt högt. Våra mål var inte tillräckligt ädelmodiga, visionerna föga övertygande och våra kompromisser alltför slöa. Det är därför som ni uppmanar till att krisen ska lösas, inte genom att slå ned på farten eller genom att vara missmodiga, uppgivna och demagogiska, utan genom att ta tydliga steg framåt.
Tillåt mig att lägga till bara ett förslag. Om vi skulle enas om att införliva denna åtgärd som ni föreslår i ett tillägg till konstitutionen, som täcker många områden inbegripet demokrati, sociala befogenheter och individuellt ansvar för säkerhet, då behöver vi inte förstöra den konstitutionella processen. I stället kan vi visa människor en tydlig väg framåt och ett medel för att utvecklas ytterligare mot ett högre mål. Dessutom får vi inte låta ”nej”-rösterna leda till att EU misslyckas. 
Sylvia-Yvonne Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är verkligen berömligt, herr Verhofstadt, att ni genom ert senaste dokument och ert tal här i kammaren i dag har bidragit till att få ett slut på denna olyckliga period för eftertanke, för – som många av mina kolleger i Europaparlamentet med rätta har sagt – är det verkligen dags för en sista fortsatt diskussion om hur EU ska gå vidare.
Jag delar personligen er vision om ett federalt Europas förenta stater. I egenskap av medlem av konventet som utarbetat EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna och dessutom av konstitutionskonventet gick vidden av i vilken grad denna idé verkligen bara är tomma attityder upp för mig först under motsvarande debatter. Åsikterna om hur långt man ska ta den europeiska integrationen skiljer sig i hög grad, inte bara mellan medlemsstaterna utan även mellan politiska strömningar, faktiskt till och med inom de politiska grupperna, inklusive min egen.
Mot bakgrund av allt detta hade jag vid konstitutionskonventets början inte kunnat föreställa mig vilka stora bataljer det skulle kunna föras beträffande en fördjupad integration och hur mycket mer det skulle kunna gå att uppnå i fråga om demokrati, medborgares rättigheter och förstärkande av ett samhälle grundat på social välfärd. Konstitutionen innebär ett stort framsteg för Europa, och den speglar samtidigt den politiska enighet som uppnåtts. En medlem i mitt eget parti talade alldeles nyligen föraktfullt om den som förlegat, motbjudande struntprat, men så är verkligen inte fallet. Vi bör varken riskera de framsteg som gjorts eller den enighet som uppnåtts.
Det är, herr Verhofstadt, anledningen till att jag inte instämmer i er idé om staterna i euroområdet eller Nicolas Sarkozys alternativa koncept för vad han kallar pionjärgruppen. Enligt min uppfattning är båda dessa modeller orealistiska, eftersom titeln ”pionjär i Europa” uppenbart gick förlorad för två grundarstater under förra året. Det faktum att kommissionens ordförande, José Manuel Barroso, ännu inte har förstått tidens tecken blir uppenbart av hans dagordning, som är påstått medborgarvänlig men som, enligt min uppfattning, inte utgör något annat än en återgång till Nicefördraget.
Jag är övertygad om att det bara är som ett socialt Europa som vår kontinent kan utrustas för framtiden, och i detta avseende delar jag Jean-Claude Junckers åsikt. När dr Juncker mottog staden Aachens internationella Charlemagne-pris, en utmärkelse som jag vill gratulera honom till, påpekade han med rätta att Europa kommer att stupa om det inte under de närmaste åren lyckas bli ett socialt Europa, exempelvis genom ett grundläggande minimum för arbetstagares rättigheter som gäller över hela Europa. Det är beklagligt att ni har talat så lite om detta. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! Vi debatterar i dag med en ärlig förespråkare för ett Europas förenta stater. Han försöker inte dölja sin målsättning. Han förnekar inte fakta. Han har till och med skrivit en modig, självkritisk Laekenförklaring, som innehåller kritik av EU som unionen ser ut nu och som de flesta kritiker av EU skulle instämma i. Den förbisågs tyvärr i konstitutionskonventet, och detta mod svek honom när Belgien skulle ratificera konstitutionen. Här upphörde hans önskan att komma närmare folket genom öppenhet och demokrati. Belgarnas åsikter skulle inte få framföras i en folkomröstning. Belgiens folk skulle inte ges tillfälle att rösta ”nej” till konstitutionen, som det till flamländarna språkligt besläktade folket i Nederländerna och det till vallonerna besläktade folket i Frankrike. Europas förenta stater – ja – men inte genom att fråga folket. Mod, herr Verhofstadt! Begrav tillsammans med era kolleger denna avvisade konstitution. Organisera direkta val till en ny konvention. Utarbeta förslag som sedan kan gå till folkomröstning i alla länder samtidigt. Låt alla möten där lagar antas vara öppna fram till dess. Lägg ut alla dokument på Internet. Tillåt de nationella parlamenten att rösta om det årliga lagstiftningsprogrammet. Tillåt kommissionsledamöterna att delta i EU-utskotten i deras nationella parlament, och därmed stå i förbindelse med sina nationella demokratier. Lova att ni aldrig mer ger Belgiens stöd till en lag som inte först fått majoritet endera i det belgiska parlamentet eller Europaparlamentet. 
Konrad Szymański (UEN ).
   – Herr talman! Europeiska unionen står i dag inför ett grundläggande val: ska vi eller ska vi inte ta på oss en ytterligare uppsättning uppgifter, utöka våra befogenheter och i slutändan kollapsa under tyngden av för många aktiviteter? Enligt min uppfattning innebär det avvisade förslaget till konstitutionsfördrag precis dessa utsikter.
Våra begränsningar visade sig nyligen smärtsamt tydligt vid hanteringen av intressekonflikter mellan medlemsstater inom ramen för det nordliga gasledningsprojektet. Europeiska unionen var maktlös, inte på grund av bristen på en konstitution, utan på grund av bristen på politisk vilja. Men det finns ett alternativ: låt oss koncentrera oss på de specifika frågor som redan tagits upp, såsom förbättrandet av verksamheten på den gemensamma marknaden och euroområdet och av samarbetet mellan länder i fråga om säkerhet och inrikes frågor, och slutligen av sammanhållningspolitiken. Ju kortare listan är, desto lättare är det för allmänheten att förstå våra målsättningar.
Herr Poettering! Var vänlig låt bli att bedriva utpressning mot oss med valet mellan en energipolitik med konstitutionsfördraget eller ingen energipolitik alls. Låt oss inleda diskussioner om vad som egentligen förenar oss. Låt oss skriva ned dessa syften och sedan genomföra dem. Det skulle utgöra en god grund för ett förändrat fördrag. Men vi ska inte göra det genom ett hastigt och arrogant införlivande av all politik i förfaranden och institutioner. Låt oss göra det utan att inkludera uppgifter som är omöjliga att införliva på gemenskapsnivå. Låt oss först finna grund och underlag för en gemensam politik, eller med andra ord för vad som egentligen förenar oss, för det finns inga förfaranden i världen som kan leda till en gemensam ställning om det inte finns ett sådant underlag. 
Irena Belohorská (NI ).
   En fantastisk framställning, herr Verhofstadt. Om jag var domare i en konståkningstävling skulle jag ge mycket höga poäng för den konstnärliga utformningen, men lägre för tekniken.
Ni undrade, och ställde till och med frågan, varför Europas medborgare inte har förtroende för Europeiska unionen. Jag kan ge er exemplet Slovakien och de nya medlemsstaterna: vi var tvungna att uppfylla mycket stränga kriterier för att få ett fullvärdigt medlemskap. Nu har vi varit fullvärdiga medlemmar i två år, och det börjar märkas om Europeiska unionens ideal har uppfyllts eller inte. Det finns restriktioner för den fria rörligheten, sysselsättningsmöjligheterna begränsas av övergångsperioder, tjänstedirektivet har inte antagits, tillgången till hälsovård är otillräcklig och ofullständig osv. Är det möjligt för en av de medlemsstater som var med vid grundandet, Frankrike, att inte stödja konstitutionsfördraget med Strasbourg som Europaparlamentets säte och Frankrikes tidigare president, Valéry Giscard d’Estaing, som ordförande för det konvent som utarbetat konstitutionsfördraget? Allt detta är frågor där våra medborgare ser en skillnad mellan ord och handling. Har ni funderat över den verkliga situationen när det gäller att uppnå målen inom Lissabonstrategin?
Herr premiärminister! Jag måste be er att vakna upp! Vi befinner oss redan halvvägs genom perioden, och vi borde kunna se några resultat vid det här laget. Det är för sent att tala om vad som borde ha gjorts. Ni borde åtminstone tala i ert avslutningstal om vad som måste göras nu, vad som måste göras i morgon och vad som måste göras om en månad. 
Jean-Luc Dehaene (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag i min tur vill uttrycka min glädje över denna debatt, som jag hoppas kommer att bli den första av många, för jag anser att parlamentet i debatter med regeringschefer också kan göra sitt för att få fart på saker och ting.
Det gläder mig mycket att Guy Verhofstadt har kommit hit för att sätta bollen i rullning, för han är verkligen en av dem som har bidragit aktivt under perioden för eftertanke. Jag stöder i stort hans dubbla strategi, som innebär ett fortsatt ratificeringsförfarande samtidigt som vi tar initiativ snarare än vilar på våra lagrar. Jag instämmer emellertid inte med honom när han hävdar att vi under tiden kan hänge oss åt otyglad utvidgning. Även om jag inte är emot en utvidgning är jag rädd att ytterligare utvidgning utan att fördjupa Europeiska unionen kommer att leda till något som vi inte vill se, nämligen en frihandelszon.
Jag anser att vi bör anstränga oss ännu mer för att förklara för våra medborgare att den bästa reaktionen på det som skrämmer dem för närvarande, nämligen förändringarna och globaliseringen, inte är att dra sig tillbaka i ett slags ekonomisk patriotism eller nationalism, utan att bara en europeisk reaktion är en riktig reaktion på globaliseringen. Detta innebär också att Europa måste anpassa sig till det nya globaliseringskonceptet och till informationssamhället, och vi kommer bara att lyckas om vi förenar våra krafter inom Europa.
Det är faktiskt bara som ett Europa som vi kan bli en riktig global aktör som försvarar våra intressen och värderingar i denna morgondagens globala värld. Våra medborgare är i nuläget ännu inte medvetna om detta. De tror fortfarande att de kommer att klara sig genom att utestänga sig själva från den övriga världen. Vi måste förklara för dem att globaliseringen är oåterkallelig, att den kommer att ske utan Europa om vi inte intar ett hårt förhållningssätt. Med ett starkt Europa kan vi spela en mycket viktig roll i globaliseringen. 
Philippe Busquin (PSE ).
   – Herr talman, herr Verhofstadt! Jag vill, samtidigt som jag tackar Guy Verhofstadt för hans utmärkta och beslutsamma tal, ta upp två aspekter igen.
Den första aspekten är tidsfaktorn. Verhofstadt betonade problemet med Lissabonprocessen. Vi har ingen tid att förlora. Fem år för gemenskapspatentet är idiotiskt. Jag vill vidare säga att stats- och regeringscheferna har ett mycket stort ansvar när det gäller budgetramen för exempelvis forskningsprogrammet, som i själva verket har mindre medel under 2007, 2008 och 2009 än under 2006. Det föreligger säkerligen en motsägelse här mellan ord och verklighet. Jag anser också att metoden – öppen samordning – har visat sig vara otillräcklig. Instrumenten i gemenskapspolitiken stöds därmed inte i budgeten. Det är följaktligen inte möjligt att skapa en politik som grundas på verkliga förhållanden.
Den andra aspekten som jag vill gå in på, mycket kortfattat naturligtvis, är den sociala aspekten. Vi har talat om avvisandet av konstitutionen. Det stämmer, och ni hänvisade med rätta till detta, att den sociala aspekten fanns där för 50 år sedan: det fanns hopp om en social förbättring efter kriget. I dag har inte människor den känslan. Därför skulle en prioritet vara att skapa en europeisk social ”orm” som skulle möjliggöra ett förverkligande av konkreta insatser också på detta område, på samma sätt som Europeiska monetära unionen inrättades utifrån den europeiska valutaormen. 
Andrew Duff (ALDE ).
   – Herr talman! Premiärministern sa att vi borde försöka uppnå fyra femtedelar av medlemsstaterna innan Europeiska rådet skulle kunna – eller borde – diskutera krisen. Men Europeiska rådet skulle kunna, och borde enligt min mening, diskutera krisen i dag. Vid toppmötet i juni borde man komma överens om ett möte med ett tydligt beslut att mot slutet av 2007 få till stånd en ny regeringskonferens i syfte att ändra eller förbättra fördraget.
Man borde försöka att avgränsa den första och andra delen. I den tredje delen borde man inrikta sig på att stärka unionens ekonomiska styrning, påskynda Lissabonmålen och stärka euroområdets oberoende.
För det andra borde man försöka att reformera den europeiska sociala modellen.
För det tredje borde man eftersträva att förstärka kampen mot klimatförändringen för att fastställa ett bra underlag för reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och uppbyggandet av den gemensamma energipolitiken.
För det fjärde borde man tala om anslutningsförfarandet och tröskeln för anslutning samt bygga ut grannskapspolitiken, som finns i form av ett förslag.
Avslutningsvis borde man fullborda granskningen av EU:s finansiella system, för att göra en rättvis, genomblickbar och bärande budget som kommer att tillåta oss att anpassa finansiella tillgångar till våra politiska mål. 
Pierre Jonckheer (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr Verhofstadt! Jag känner att jag måste applådera er beslutsamhet. Jag har bara tillräckligt med tid för att kommentera en punkt: er dubbla strategi. Först och främst, och jag tror att Monica Frassoni redan har sagt detta: ”ja” till ett fortsatt ratificeringsförfarande.
Mot bakgrund av detta bör den dubbla strategin genomskäras och flätas samman. Jag anser att de bestämmelser som institutionerna styrs av måste vara förenliga med era politiska prioriteringar. Ni kommer alltså inte att komma så långt med eurogruppens förfarande om besluten inte fattas av en kvalificerad majoritet i finansfrågor, åtminstone i vissa frågor. Ni kommer inte att komma så långt varken vad gäller utrikespolitiska frågor eller försvarsfrågor om ni inte har en budget som har garanterats oberoende finansiering. Jag vill i detta avseende klargöra att jag inte har några problem med en EU-armé om dess syfte är att förebygga konflikter.
Därför, herr Verhofstadt, måste vi förbereda oss på att omförhandla konstitutionsfördraget på ett par, tre specifika punkter. Jag vill fästa er uppmärksamhet på att de befintliga bestämmelser i fördraget som rör flexibilitetsklausulen och förstärkt samarbete är otillräckliga och att länder som önskar fortsätta följaktligen, ur denna synvinkel, bör få göra det, i synnerhet om vi vill fortsätta att utvidga. Ni yttrar detta i er bok. Enligt min uppfattning betonar ni det inte tillräckligt i ert tal, men jag är övertygad om att ni tänker det, och därför stöder jag er i denna fråga. 
Jonas Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Denna debatt påminner mig lite om en berömd tv-sketch av de brittiska komikerna i Monthy Pyton. I denna sketch återvänder en man till den zoologiska butiken för att reklamera en papegoja som är död. Trots att papegojan alldeles uppenbart är död, vägrar försäljaren att godta detta och kommer i stället med en rad märkliga bortförklaringar. Papegojan kan jämföras med EU:s konstitution, och försäljaren kan jämföras med EU:s politiska elit. Det är dags att inse att papegojan verkligen är död. Först då blir debatten om Europas framtid åter meningsfull.
I själva verket gav väljarna i Nederländerna och Frankrike oss ett tydligt och klart budskap. De vill ha mer demokrati och mindre centralstyre. De vill ha mindre av fria marknadskrafter och mer socialt ansvar. Däri ligger fröet till ett bättre samarbete i Europa, inte i konstitutionen. 
Nils Lundgren (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det är nationalstaten som är bäraren av demokratin i Europa. Demokrati som politiskt system förutsätter ett demos, ett folk vars medborgare känner stark gemenskap med varandra och som därför är beredda att ta långtgående ansvar för varandra. Ett demos har gemensamma kulturella traditioner och gemensam historia. Ett demos har en gemensam politisk arena, där debatten kan föras och där konflikter kan genomlysas och lösas i demokratiska former. Ett demos har en nationell identitet som skapar den jordmån i vilken demokratin kan växa fram och i vilken den kan stå robust och överleva påfrestningar.
Guy Verhofstadt är en typisk företrädare för den euroelit som tror att det går att ersätta nationella identiteter med en snabbkonstruerad europeisk identitet där flagga, nationalsång och nationaldag kan säljas in snabbt, ungefär som nya varumärken. Genom att försöka driva fram en politisk union som saknar legitimitet i européernas ögon, riskerar nu EU-etablissemanget att skapa en folklig opposition mot hela integrationsprojektet. Friheten för oss européer att handla med varandra, bosätta oss var vi vill, studera var vi vill och investera var vi vill kallar Verhofstadt föraktfullt för ”bara en frihandelszon”. Frihet är dock inte ”bara”, utan ”frihet är det bästa ting som sökas kan all världen kring”. Så lyder en gammal medeltida svensk folksång.
Jag vill påminna er om att om vi med hjälp av en konstitution försöker påtvinga länderna en politik som ständigt kommer att sakna folkligt stöd, då bäddar vi för ett sammanbrott för Europeiska unionen. 
Hanna Foltyn-Kubicka (UEN ).
   – Herr talman! Ingen behöver påminnas om hur betydelsefull den planerade anslutningen av Bulgarien och Rumänien till våra led kommer att vara för utvecklingen av Europeiska unionen. Vi måste komma ihåg att detta är en viktig händelse, i synnerhet i geopolitisk och kulturell mening. Båda kandidatländerna ligger på Balkan, som historiskt varit känt som Europas sårbara punkt. Bulgariens anslutning kommer också att innebära att EU träder in på området för östlig kultur.
Unionens utvidgning i denna riktning bör därför vara klok och ansvarsfull. Det är anledningen till att jag vill varna för de nyligen uttryckta betänkligheterna mot reformerna i Rumänien och Bulgarien, som enligt min uppfattning går för långt. Detta är det enda sättet att tolka de dåligt genomtänkta anklagelserna mot dessa länder beträffande utbredd korruption. De som yttrar sådana anklagelser bör komma ihåg att korruptionen i Bulgarien och Rumänien är ett arv från kommunisterna i högre grad än i något annat land i Europa. De postsovjetiska strukturerna, som förblev oförändrade under många år, blev en källa för mutor och annan kriminell aktivitet.
Vi bör också komma ihåg att Europa självt delvis bär ansvaret för detta tillstånd genom att inte ge tillräckligt stöd åt avvecklandet av kommunismen och de granskande aktörerna. Europeiska unionen har kommit till tack vare integreringen av stater. Detta är dock endast möjligt med ömsesidig förståelse för arv och problem, för det är det enda sättet att bygga ett partnerskap på. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Om jag någonsin har tvivlat på kraften i min euroskepticism, har jag i dag kommit underfund med att 45 svulstiga minuter av eurofanatism från den belgiska premiärministern var det perfekta motgiftet. Detta tal visade att den politiska elitens försäkran om att de lyssnar på EU:s folk är lika falsk som det senaste förskönande knepet med förslaget att låta titeln ”konstitution” falla.
Frankrike och Nederländerna förkastade konstitutionen med eftertryck, så vi satte munkavle på de länder som vi fruktade kanske skulle säga ”nej” de också. Även om det kallades för en period av eftertanke var syftet att stoppa väljarna i skeptiska länder. Där ratificeringen säkrades drevs den dock igenom, och varje gång som en sådan meningslös process skedde var EU-vännerna redo att resa sig och fälla det dumma påståendet ”Där ser ni! Konstitutionen är inte död!” Det är lätt att vinna matchen när man låser in motståndarna i omklädningsrummet.
Den senaste Eurobarometerundersökningen visade att det europeiska projektet aldrig har varit mindre populärt. Trots medborgare som strävar efter mindre EU kräver parlamentet och våra gäster för dagen på ett arrogant sätt mer EU, mer av EU:s behörigheter, mer majoritetsomröstningar, mer centralisering, mer och mer och mer! Varför lyssnar ni inte? Sluta gräva! Ta hänsyn till ropet på mer statliga rättigheter, inte centralisering, mer lokal kontroll, inte ”brysselisering”. Förlika er med det: målet för en allt mer stängd, onödigt omfattande, politisk union är helt enkelt ouppnåeligt! 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr premiärminister! Jag måste tyvärr tacka nej till det generösa kravet på solidaritet när det gäller konstitutionen, men det gläder mig att vi nu kan föra en seriös debatt om EU:s framtid. EU behöver en debatt, och europeiska ledare behöver höra och begripa vad människor säger till dem, särskilt efter sammanträdet med utrikesministrarna förra helgen. Uppenbarligen förklarade ingen konstitutionen död vid mötet. Den nederländska utrikesministern har dock vid ett antal tillfällen sagt att efter ”nejet” i omröstningen i hans land förra året är detta i själva verket ståndpunkten. Vem har rätt? Vi måste få veta.
Ministrarna kom överens om att låta diskussionen pågå under åtminstone ett år till. Jag tycker att det är ett misstag. Ingen tror på allvar att konstitutionen åter kan läggas fram på ett trovärdigt sätt inför Frankrikes och Nederländernas folk, som redan har sagt sitt. Detta skulle bara bidra till att stärka känslan bland våra folk att EU fortsätter att helt glömma bort deras problem och prioriteringar.
Hela meningen med Laekenförklaringen 2001 var att EU behövde finna medel för att komma närmare sina medborgare och göra institutionerna mer genomblickbara och redovisningsskyldiga. Tyvärr misslyckades man i konstitutionen med dessa grundläggande prövningar. Men det gläder mig att utrikesministrarna kom överens om att godbitarna inte skulle plockas ur konstitutionen under tiden som debatten fortsätter.
EU:s framtid är naturligtvis ett mycket viktigt ämne: den typ av Europa som vi vill leva i är viktigt för våra länder och folk. Jag har en mycket positiv syn på ett EU bestående av nationalstater som samarbetar närmare än någonsin. Jag vill se att EU börjar arbeta på en ny dagordning: en reformerande dagordning med hjälp av vilken man effektivt kan tackla känslan av främlingskap mellan institutionerna i Bryssel, en reformerande dagordning där man arbetar för grundläggande ekonomisk reform genom avreglering och öppnare marknader, och där man sätter tillväxt överst bland prioriteringarna.
Jag skulle också vilja se ett mer betydande och mer effektivt mellanstatligt samarbete när det gäller att tackla miljöutmaningarna och kampen mot terrorismens gissel.
Det stora felet som EU:s ledare gör är att anta att ingen av de stora utmaningar som vi står inför kan lösas utan en konstitution. Det tror jag att de kan. 
Mia De Vits (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Jag stöder helhjärtat det positiva bidraget från Guy Verhofstadt, som går mot strömmen i fråga om såväl gemenskapens kortsiktiga som långsiktiga framtid. Detta är enligt min mening ett lovvärt initiativ. Verkligheten är tuff. Mördande konkurrens på medlemsstatsnivå tar över från organiserandet av rättvis konkurrens på företagsnivå.
Kommissionen är manöveroduglig och lägger nästan aldrig fram någon ny lagstiftning. I meddelandet från förra veckan uppmärksammar man knappt de socioekonomiska aspekterna, trots att människor vill ha sysselsättning och social trygghet. Det är högst troligt att rådet kommer att förlänga perioden för eftertanke, och till dem och kommissionen vill jag säga att denna period är för lång. Man kan fortsätta att reflektera i det oändliga, och jag tvivlar dessutom på att alla verkligen tänker så intensivt som de låtsas göra, eftersom det inte har märkts mycket i fråga om resultat.
Jag vill uppmana er att reflektera över Romano Prodis ord. Skulle det inte vara lättare att ta sig ur den institutionella krisen om vi koncentrerade oss på den grundläggande fråga som det gäller, nämligen parlamentets bestämmelser? Skulle det inte vara en god idé att be våra väljarkårer tala ut om detta i Europavalet? Även om Europas förenta stater är en långsiktig vision kräver människornas socioekonomiska bekymmer omedelbara svar i dag. 
Annemie Neyts-Uyttebroeck (ALDE ).
   – Herr talman, herr Verhofstadt! Jag vill tacka talmannen för denna debatt och gratulera Guy Verhofstadt till de åsikter han har uttryckt. En del av oss är bekanta med hans mycket proaktiva tillvägagångssätt, men i dessa tider – under en växande euroskepticism och pessimism – är ett positivt framträdande såsom hans mer än välkommet. Jag är tacksam mot honom för detta.
Jag är också tacksam för att denna debatt över huvud taget blev av, för det verkar som om både premiärministerns tal och de tal som hölls av ett antal parlamentsledamöter, inklusive gruppordföranden, lyckades blotta de mest angelägna områden som vi står inför. Först och främst vill jag tala om schizofrenin bland regeringschefer, statschefer och ministrar som träffas i genomsnitt en gång i månaden, i ministrarnas fall, och fyra gånger per år, i stats- och regeringschefernas fall, för att fatta gemensamma beslut, och utan vilkas godkännande ingenting kan göras i EU. Efter dessa möten åker de hem och uppför sig som om de inte har någonting att göra med hela den här EU-frågan, vilket naturligtvis oundvikligen resulterar i ett enormt misstroende från allmänhetens sida. Som ni själv sa, herr premiärminister, så tar de, och bara de, åt sig äran när någonting har gått bra. Om någonting går fel är det naturligtvis Bryssels fel. Det är vad jag skulle kalla för schizofreni.
Många ledamöter har också nämnt masochism. Många regeringschefer, statschefer och parlamentsledamöter är mycket vältaliga i sin betoning av EU:s brister, men de nämner aldrig vad EU gör rätt. Jag anser att ni, herr Verhofstadt, har visat vägen i er slutliga analys genom att säga att vi bör fokusera på ”och/och” snarare än ”endera/eller” när det gäller lösningar. Jag tror att det är på det sättet vi kan lämna krisen bakom oss. Tack för er uppmärksamhet. 
Bart Staes (Verts/ALE ).
   – Herr Verhofstadt! Tack för att ni intar en så proaktiv hållning. Jag instämmer i att perioden för eftertanke troligtvis kommer att vara fruktlös. Vi behöver någonting mer. Vi borde fortsätta med folkomröstningarna, även om det är stor risk att vi i slutändan inte kommer att nå majoriteten på fyra femtedelar.
Jag välkomnar idén att använda specifika projekt som medel för att fortsätta placera Europa på kartan. Parlamentet har faktiskt tagit ledningen i detta avseende genom att göra Europa mer socialt, avvisa hamndirektivet och ändra Bolkesteindirektivet.
Jag är vidare förvånad över att den belgiska regeringen lade ned sina röster vid rådets omröstning om detta Bolkesteindirektiv i förrgår. Föra Europa framåt med hjälp av enskilda projekt? Det ser vi gärna, herr premiärminister, men vi behöver resurser, och vi har fastställt mycket strama budgetramar, långt under de normala, vilket faktiskt har samma innebörd som en avsägelse.
Det är här, herr premiärminister, som Europaparlamentet, kommissionen och rådet har gjort fel. Vi har agerat som småborgare, och det är något som vi kommer att få betala för i framtiden. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Om vi verkligen vill diskutera Europas framtid måste vi fråga oss vem vi vill ska delta i denna debatt. Om en debatt hålls i medborgarnas, arbetarnas och deras organs frånvaro så finns det ingen anledning för oss att fråga oss varför någon konstitution skulle vara odemokratisk.
Europeiska unionen måste också acceptera att den nyliberala doktrinen inte medför något till medborgarna, att en utrikespolitik som är kopplad till Nato snarare än till FN:s principer inte är en rättvis politik. På liknande sätt kommer människorna, om dialogen inleds med syftet att visa att allt fungerar bra, att tala igen, som de gjorde i folkomröstningarna.
Slutligen måste vi undvika att insistera på att det ska finnas en europeisk konstitution 2009, vilket också den österrikiska utrikesministern har sagt. Det finns ingen strategi som kan klä upp något som fortsatt är detsamma. 
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Verhofstadt! Europa är ett stort ideal: det är både vår historia och vår framtid. Europa är vår kultur, våra värderingar och vår västerländska civilisation, som innebär tro på frihet, tolerans, individens betydelse och fred, och som därför inte kan ge upp sina kristna rötter. Det är anledningen till att vi inte bara får tänka på unionen som en byråkrati skild från folket och en institution som bara fastställer bestämmelser om oräkneliga småfrågor. Vi behöver ett Europa som erbjuder lösningar på människornas mest betydelsefulla krav för att involvera folket – vilket är problemet – såsom föreskrivs i det konstitutionsfördrag som undertecknades i Rom.
För att hantera den nuvarande krisen behöver unionen ett fördrag varigenom Europa förs närmare sitt folk. Därför sätter vi stor tilltro till det tyska ordförandeskapet när det gäller att uppnå ett mål som vi alla strävar efter. Europa måste bli starkare inom ramen för betydelsefulla transatlantiska förbindelser. Vi behöver politisk enighet för att kunna hantera ett antal stora utmaningar: för det första kampen mot terrorism, för att kunna uppnå fred i Mellanöstern och Balkan; för det andra tillväxt och utveckling genom Lissabonprocessen, men utan att bryta mot vissa bestämmelser som även vetenskapen måste vara föremål för, och en så snar avreglering av tjänstemarknaden som möjligt; för det tredje en ekonomisk och merkantil konfrontation med Kina och Indien, två stora tillväxtländer som dock förbereder formandet av en allians med varandra; den fjärde utmaningen är energifrågan, kärnkraftsalternativet inte att förglömma; den femte är invandringen och krisen i Afrika, och den sjätte är utvidgningen av unionen, som börjar med anslutningen av Rumänien och Bulgarien och vidare Kroatien, utan att detta stänger dörren för andra kandidatländer.
Vi kan bara hantera dessa utmaningar om vi lyckas med att omvandla dagens Europa, som är alltför uppbundet av byråkrati, till ett folkets, politikens och värderingarnas Europa. 
Bernard Poignant (PSE ).
   – Herr talman! Charles De Gaulle sa att man borde, och jag citerar, ”åka till det komplicerade Österlandet med enkla idéer”. Jag föreslår att ni tillämpar detta recept på konstitutionen. Jag är fransman, och jag utgår ifrån en förutsättning som förmodligen är uppenbar: det franska folket kommer inte att rösta igen om samma text.
Låt oss börja därifrån. Låt oss till och med gå till slutet av ratificeringarna. Så vill jag personligen ha det. Det är nationernas rättighet och ledarnas uppgift. Det kommer förmodligen att leda till några fler avslag, men vi kommer att slutföra det. Det innebär att det kommer att behövas någonting nytt vad som än händer – jag säger ”någonting” för att undvika ord som kan väcka irritation. Därför slutför vi detta med så många ratificeringsförfaranden som det finns länder, dvs. inte 25 utan 27 med Rumänien och Bulgarien, som vi alltid glömmer bort för att deras anslutning är så gott som ratificerad eftersom den innefattas i fördraget.
Vi omfattar därför alla länder, men allt detta skulle kunna börja om från början i oändlighet. I detta avseende instämmer jag med er: vi måste skrota enhälligheten. Vi måste riva hindren, och för att göra det måste vi skriva om förklaring 30 på ett annorlunda sätt. Om exempelvis 22 av 27 länder säger ”ja” och 5 säger ”nej” när tiden är inne måste på detta sätt de 5 som säger ”nej” endera acceptera majoritetsprincipen eller stå över. Annars kommer vi att gå runt i cirklar, från senareläggning till senareläggning och från eftertanke till eftertanke.
Vad som än händer kommer det inte att vara samma text, och det kommer att behövas ett nytt ratificeringsförfarande, annars slår jag vad om att vi kommer att hamna i samma situation år efter år. 
João de Deus Pinheiro (PPE-DE ).
   – Jag vill börja med att gratulera er, herr premiärminister, till talet, som på ett ovanligt sätt anslog en såväl klarsynt som realistisk ton. Ni berörde ett antal punkter, och det skulle det vara omöjligt att diskutera dem alla, även om det skulle behövas. Jag ska tala om en, Lissabonstrategin, som är den fråga som i högst grad har gjort oss till åtlöje under de senaste fem åren. Lissabonstrategin utgörs av en fin uppsättning avsikter, men dödssynden är att det inte är en gemenskapsstrategi, vilket ni korrekt påpekade. Det är en dödssynd, men vi har sedan fortsatt att begå den verkliga dödssynden att inte åtgärda den. Vi har med andra ord misslyckats att ge kommissionen det ansvar och de resurser som de behöver för att lägga fram förslag på områden som den inre marknaden och den gemensamma valutan.
Vi blandar fortfarande ihop avsikter med genomförbara, mätbara mål, och mål med den verksamhet som behövs för att uppnå dessa mål. Jag vet att ni förstår den här sortens språk, herr premiärminister. Om vi fortsätter med Lissabonstrategins retorik, snarare än med praktiska åtgärder, kommer vi kanske att ha ett gott styre, bra institutioner och bra idéer. Men vi kommer inte att kunna ge våra medborgare arbetstillfällen eller tillfredsställelse. 
Maria Berger (PSE ).
   – Herr talman! Ordföranden för min grupp, Martin Schulz, sa att han skulle vilja se fler regeringschefer som Guy Verhofstadt. Jag vill fortsätta på detta tema och säga att jag i synnerhet skulle vilja se en ordförande för kommissionen med ett så stort engagemang för EU:s framtid.
Jag ska ta vid där den förre talaren slutade. I sin kritik av den defekta ekonomiska och sociala politiken belyste han bland annat Lissabonprocessen och den här öppna samordningsmetoden. Jag anser att denna metod är ett synnerligen bra exempel på ett misstolkande av subsidiaritetsprincipen, eftersom medlemsstaterna formellt insisterar på sina befogenheter på dessa områden, men faktiskt inte är medvetna, eller bara delvis medvetna, om vilka dessa är. Följden av allt detta är att skadan antas ha orsakats av Europeiska unionen, och medlemsstaterna ses inte som ansvariga.
Vi vet att alla våra brister när det gäller ekonomisk och social politik olyckligtvis inte kommer att lösas med hjälp av detta konstitutionsfördrag. Dessa brister utgjorde också grunden för vårt misslyckande i konventet, då vi nästan inte uppnådde någonting, eller i alla fall inte mycket, på detta område. Min fråga lyder som följer: vilka lösningar, utöver de möjligheter på euroområdet som redan har påpekats, räknar ni med inom vilka vi, trots fasthållande av detta konstitutionsfördrag, kan säkra innehållet i fördraget med som syfte att likväl göra ytterligare framsteg på detta område? 
Bogdan Klich (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar verkligen den debatt som vi för i dag, för vi måste vara klara över att vi i parlamentet under det senaste året har slösat bort den period för eftertanke som ursprungligen tillkännagavs. Jag får också intrycket av att parlamentet har fastnat i sina tidigare ståndpunkter, där förespråkare förblir förespråkare och motståndare förblir motståndare. Vi har inte letat efter någon riktig väg ut ur den konstitutionella kris som EU står inför.
Under tiden har expertorgan lagt fram åtminstone ett dussin olika lösningar på den konstitutionella krisen. Jag vill ta upp en av dem i detalj, för jag vill att alla ledamöter som är närvarande ska uppmärksamma den. Det är varianten ”den lilla konstitutionen”, dvs. genomförandet av de bestämmelser i det befintliga dokumentet som är mest konstitutionella till sin karaktär, och då syftar jag på bestämmelserna i avsnitt ett och två i en konstitution. De bestämmelser som är mer verkställande till sin natur skulle då genomföras genom reformer av primär lagstiftning och användande av sekundära lagstiftningsinstrument.
Med tanke på fiaskot med folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna ser det ut som om vi borde göra allt vi kan för att försvara konstitutionsfördraget. Detta berättigas genom svaren på följande tre frågor. För det första, vill vi verkligen ha en mer långtgående europeisk union, eller med andra ord, vill vi ha mer Europa? Svaret på denna fråga är, åtminstone i mina politiska kretsar, ja, vi vill ha mer Europa, för endast en fördjupad integration kan möjliggöra en starkare, mer effektiv och mer demokratisk union.
Den andra frågan är om vi vill ha en konstitution eller inte. Ja, vi vill ha en konstitution, för konstitutionen ger oss möjlighet till en starkare, mer effektiv och mer demokratisk union. Den tredje frågan, slutligen, är om vi vill ha just detta konstitutionsfördrag. Ja, det vill vi, men inte till varje pris. Vi måste acceptera den politiska verkligheten och vara så flexibla som möjligt och bara tillämpa lösningar som är genomförbara i den specifika situationen. 
Genowefa Grabowska (PSE ).
   – Herr talman, herr Verhofstadt! Det står klart att vi bygger det framtida Europa för dess invånare, och att det är de som måste svara på frågan om vilken sorts Europa de vill ha och inom vilka gränser. Det var meningen att vi skulle komma med svar under perioden för eftertanke, men denna period har inte inneburit någon framgång. Det har inte förekommit några nationella debatter eller något stöd från EU:s institutioner, i synnerhet inte från rådet, som efter avslagen i Frankrike och Nederländerna intagit en vänta-och-se-attityd.
Europa har fallit i dvala, och av den anledningen vill jag be er, herr Verhofstadt, att vid Europeiska rådets möte i juni fråga ledarna för de länder som har senarelagt ratificeringsförfarandet vad de tänker göra nu och vad de har för planer. Godta inte svaret att det är en inrikesfråga, för det är det inte. Ratificeringen av ett internationellt fördrag är en skyldighet mot de länder som har undertecknat det. Det är också ett prov på deras trovärdighet och deras förmåga att samarbeta i internationella förbindelser.
Avslutningsvis vill jag påpeka att det i mitt land, Polen, där ratificeringsförfarandet senarelagts, visar sig i de senaste opinionsundersökningarna att nästan 80 procent av den polska befolkningen stöder Europa och att människor vill ha ett större Europa, ett Europa byggt på principer om jämlikhet och ett Europa som inte bara är välbärgat utan också är rättvist och demokratiskt och som visar solidaritet. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Denna debatt har varit en sammandrabbning mellan två pessimistiska åskådningar. Å ena sidan finns det en pessimism hos de mest entusiastiska européerna, som ibland talar som om Europeiska unionen befann sig i obotlig kris, som om mycket litet har uppnåtts under de senaste 50 åren, som om det bara är ett frihandelsområde och att vi fortfarande måste bygga ett politiskt EU, som om det som vi har inte alls är politiskt.
Å andra sidan finns det fruktan och pessimism hos antieuropéerna, som verkar anse att vi redan byggt inte bara ett federalt system, utan en centraliserad superstat där allt beslutas, inte bara här i parlamentet, utan av kommissionen.
Ingen av dessa rädslor stämmer överens med en korrekt bild av verkligheten. Sanningen är att unionen har ett stadigt antal insatser på sin plussida, men med brister. Konstitutionen skapades i syfte att ta itu med dessa brister genom en rad reformer som skulle bli användbara, även om de inte var särskilt radikala. Det är säkert riktigt att vi tar oss tid att fullfölja perioden av eftertanke och först försöker att rädda konstitutionen – eller det mesta av den – innan vi uppmanar till ett EU med två hastigheter och slår in på den vägen. Hur lockande det än må vara att bygga EU utan Frankrike, skulle det med all säkerhet vara bättre att försöka få ombord Frankrike först. 
Carlos Carnero González (PSE ).
   – Herr Verhofstadt! Jag tror att ni i dag har skrivit nästa kapitel i er bok [Europas förenta stater], som jag, liksom många andra, läste mycket uppmärksamt och med stort nöje. Det saknas nämligen ett kapitel i er bok om hur vi ska gå tillväga med utgångspunkt från analysen av vad vi behöver, och i dag sa ni det mycket tydligt: vi måste fortsätta med ratificeringsförfarandet för den europeiska konstitutionen.
Varför ska vi fortsätta med detta förfarande? För att fler länder ska ratificera den, naturligtvis, men också för att realisera perioden för eftertanke. I vilket syfte? För att förklara för medborgarna vad det skulle kosta oss att inte ha konstitutionen, eller för att uttrycka det på ett positivt sätt, förklara det mervärde som den europeiska konstitutionen kommer att ge.
Den tiden kommer att komma då vi finner en lösning på denna konstitutionella kris. Den kommer att komma efter de franska och nederländska valen. Jag vill säga att denna kris måste lösas inom regeringar och parlament, eftersom konstitutionen utarbetades inom regeringar och parlament inom ramen för ett konvent. Jag anser att detta var en av de betydelsefulla slutsatser som nåddes vid det parlamentariska forumet den 8 och 9 maj, som fick ett mycket positivt resultat.
Vi måste vara ortodoxa när det gäller konstitutionens innehåll, men heterodoxa när det gäller den slutgiltiga lösningen. Jag tror att vi i parlamentet instämmer med er i detta avseende. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har två kommentarer och en fråga. Min första punkt är att premiärministern är en av de bästa förkämparna för EU. Jag befann mig i Nice som statstjänsteman när han försvarade ett starkare EU, enklare beslutsfattande och omröstning med kvalificerad majoritet. Han lyckades hålla sammanträdet trollbundet fram till sista minuten, och han är en av de få som faktiskt försvarar ett äkta federalt EU i dag. Det finns inte så många ”federalister” därute: det finns många smygfederalister, men inte många äkta federalister längre. Jag vill verkligen berömma honom och gratulerar honom till detta. Det gläder mig att vissa premiärministrar fortfarande är europeiska.
Min andra punkt rör striden om konstitutionens benämning. Jag lyssnade till debatten med utrikesministrarna, och jag håller inte med dem som önskar ändra namnet. Benämningen ”konstitutionsfördrag” beskriver precis vad det är: dokumentet har konstitutionella element, och det är ett internationellt fördrag. Fördragets benämning utformades i Joschka Fischers tal i maj 2000 – för sex år sedan. Vilken ansvarig förälder skulle, sex år efter att ha döpt ett barn, ändra dess namn? Barnet skulle förlora sin identitet. Så låt oss försöka att inte gömma saker. Vi löser inga problem genom att ändra ett namn.
Avslutningsvis förslog premiärministern att det borde finns en kärngrupp runt euroländerna. Skulle han kunna specificera detta? 
Tunne Kelam (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det gläder mig att Estland har nämnts flera gånger denna eftermiddag, eftersom det estniska parlamentet nyligen ratificerade konstitutionsfördraget och förhoppningsvis åter satte i gång ratificeringsförfarandet så att det når nummer 20. Jag måste erkänna att jag, jämfört med när jag var medlem av Europeiska konventet, är mycket mer övertygad om ett närmare samarbete mellan medlemmar i Europeiska unionen. Det står mycket klart att ett EU med 500 miljoner inte kan bero av och arbeta med Nicefördraget som grund.
Jag är helt för premiärminister Guy Verhofstadts idé om att vi behöver ett modigt ledarskap, eftersom vi inte kan övertyga våra väljare att stödja detta projekt utan beslutsamhet och orubbliga övertygelser. Vi måste därför sluta berätta halvsanningar; vi måste sluta säga en sak i Europeiska rådet och sedan en annan hemma; vi måste sluta tänka praktiskt när det gäller kommande val. Våra väljare vet när vi talar halvsanning och känner på sig när vi inte visar orubblig övertygelse.
Slutligen får vi inte isolera oss själva. Vi behöver transatlantiskt samarbete – nästa punkt på föredragningslistan i eftermiddag – för att stärka detta projekt, och jag kommer att stödja denna idé till fullo. 
Guy Verhofstadt,
   . – Herr talman! Jag måste genast tacka alla som har deltagit i denna debatt.
Jag ska börja med frågan om förklaring 30, för denna förklaring har en ganska underlig historia. Principen om fyra femtedelar av medlemsstaterna fanns redan i de ursprungliga förslag som lades fram av Prodikommissionen. Det visade sig dock där att det naturligtvis var oacceptabelt för vissa medlemmar av Europeiska rådet att fastställa att vi skulle fortsätta om fyra femtedelar av medlemsstaterna ratificerade fördraget. Därefter ville vi, konventet och sedan regeringskonferensen, bevara konceptet med fyra femtedelar.
Hur skulle detta läggas fram? Vi kunde inte säga att vi skulle gå vidare om fyra femtedelar av medlemsstaterna ratificerade fördraget, för det skulle när allt kommer omkring innebära att kravet på enhällighet avskaffades, vilket verkligen måste ske någon dag. Amerikanerna gjorde det 1787, vid Philadelphiakonventet. Det var ett maktövertagande av 9 av de 13 stater som existerade vid den tidpunkten.
Vad skulle behöva göras för ett bevarande av konceptet med fyra femtedelar? I slutändan beslutades om följande lydelse: ”[…] skall Europeiska rådet ta upp frågan”. Detta är vad som står i den förklaring som fogats till fördraget, medan konceptet med fyra femtedelar i själva verket har ett helt annorlunda ursprung, eftersom det till att börja med inte var fråga om att organisera en debatt inom Europeiska rådet.
Motivet bakom detta koncept, ett motiv som uppstått ur konventet och Prodikommissionens förslag och som i slutändan inte togs upp i den slutliga texten, varken av konventet eller av regeringskonferensen, var att finna en lösning på en specifik situation. Vilka hade de då i åtanke med avseende på detta koncept? Absolut inte fransmännen, utan snarare den del av unionen som befinner sig på Timothy Kirkhopes och andras sida, en del som ligger på andra sidan Engelska kanalen. Det var vad de hade tänkt sig. De sa: om alla säger ”ja” och britterna säger ”nej” kommer vi fortfarande att träffas inom Europeiska rådet så att vi kan fortsätta. Det var motivet bakom de fyra femtedelarna. Men hör och häpna, de hopplösa fransmännen röstar ”nej” och ställer till problem med tillämpandet av de fyra femtedelarna. Jag instämmer i allt väsentligt: idealet vore att ha ett system där enigheten ersattes med något annat, en europeisk folkomröstning eller en fyra femtedelars majoritet till exempel. Men för att uppnå det är det nödvändigt för oss att ha folkomröstningar, samråd med folket, även i de länder där man röstade ”nej”.
Det är anledningen till att jag talar om en annan strategi. Ni kan göra vad som helst: fortsätta ratificeringen, det är bra, det är något jag ställer mig bakom. Tillämpa principen med fyra femtedelar, det är bra. Förlänga perioden av eftertanke, det är bra. Organisera en regeringskonferens som Andrew Duff begär, det är bra, men allt detta kommer fortfarande att innebära åratals arbete. Detta arbete kommer, oss emellan, att bli mycket intressant, men det skulle verkligen vara ett allvarligt misstag att inte göra något annat med en gång. Vi ska därför överväga de fyra femtedelarna, förklaring 30 och en regeringskonferens, och vi ska kanske göra en eller annan förändring i utkastet till konstitutionen, annars kommer den aldrig att godkännas i de två länder som sa ”nej”. Allt detta är uppenbart och utgör också den första strategin.
Men det skulle vara ett stort misstag att inte genast inleda en andra strategi som inte kräver någon förändring av fördraget. Inget av det jag talade om i inledningen och inget av de förslag jag nämnt kräver någon förändring av fördraget. En annan stor fördel är att Frankrike och Nederländerna redan tillhör euroområdet. Det finns ingen anledning att inleda en omfattande debatt för att ta reda på om de vill delta eller inte.
Den andra aspekt som jag vill betona när det gäller samarbetet inom euroområdet är att det är ett öppet samarbete, inte en sluten klubb; det är en verklighet som existerar och som kommer att växa i och med tillträdet av Slovenien senast den 1 januari 2007. Jag vet inte om Ekofinrådet har slutfört granskningen av de andra länderna, på grundval av kommissionens och Europeiska centralbankens åsikt, men dessa länder kommer i vilket fall som helst att tillträda, kanske inte 2007, men om inte annat den 1 januari 2008. Därför kan vi vara säkra på att denna grupp kommer att fortsätta växa.
Varför inte arbeta vidare med detta i verkligheten? För om medborgarna sa ”nej” vid tiden för folkomröstningen i Frankrike är det för att det inte finns någon socioekonomisk konvergens och för att det inte finns något sätt att svara på deras förväntningar på social nivå. Vi måste följaktligen arbeta efter de två strategierna, och om det är sant att det skulle vara ett misstag att överge ratificeringen av konstitutionen skulle det också vara ett stort misstag att genast välja den andra strategin, den med en socioekonomisk styrning som alla vill ha. Det är kanske den viktigaste slutsats som man kan dra av folkomröstningen i Frankrike, och även av den i Nederländerna.
Som någon, jag tror att det var min företrädare, Jean-Luc Dehaene, sa: jag förespråkar ingen utvidgning nu utan att göra allt det övriga; jag förespråkar att göra båda sakerna samtidigt. För att det ska vara möjligt att göra båda sakerna samtidigt måste man dock ha modet att inleda en socioekonomisk styrning i Europeiska unionen igen i år, eller senast nästa år. Annars kommer vi återigen att år efter år gräla och diskutera konstitutionen i all oändlighet, och följaktligen i ännu högre grad förlora stödet från Europeiska unionens medborgare.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr premiärminister. Detta har verkligen varit en intressant debatt. Vi vill tacka er för att ni ägnat all er tid och ert intellekt till debatten om Europas framtid.
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – De dominerande strömningarna i parlamentet fortsätter sitt illusionära korståg och främjar till leda det fördrag som otillbörligen kallas europeiska konstitutionen, som skulle stärka federalismen, nyliberalismen och militarismen inom EU.
Dessa strömningar och de intressen som de företräder – det är verkligen ingen tillfällighet att ordföranden för den europeiska arbetsgivarorganisationen Unice kom till parlamentet för att bekräfta sitt stöd för den så kallade konstitutionen för några parlamentsledamöter – fortsätter att sprida ut att problemet, i motsats till alla bevis, ligger i formen och inte i innehållet. Det vill säga, problemet ligger inte i EU:s politik utan i kommunikation och uppfattning. På det sättet blundar de för verkligheten.
Den resolution som de lagt fram för omröstning vid parlamentets nästa plenarsammanträde vittnar om deras sanna mål. De dominerande strömningarna i parlamentet har, i ett agerande som visar på förakt för den önskan som de franska och nederländska medborgarna har gett uttryck för, liksom andra människor som inte getts tillfälle att uttrycka denna åsikt, tvingat fram en konstitutionell överenskommelse och sitt eget stöd för den europeiska konstitutionen till tidpunkten för nästa parlamentsval i juni 2009 genom att – med gemenskapsmedel – avvisa ändringsförslag och gå vidare med ratificeringar i de länder som avvisat fördraget.
Detta är oacceptabelt. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – Europeiska unionen har en tydlig vision om sin framtida funktion fram till det att antalet medlemsstater når 27. Detta förväntas ske den 1 januari 2007. Det är nu absolut nödvändigt att finna svar på de frågor som rör ett enat Europa, den befintliga enade strävan mot utveckling och konstitutionen.
Vilken väg ska Europa ta nu? Ska vi uppnå visionen av en federal europeisk stat, vilket förespråkas av Jacques Delors, eller den av en friare allians av stater? Frågorna och svaren, som ännu inte står att finna, kan inte motverka att viljan hos majoriteten av beslutsfattarna beaktas i Europeiska unionens beslutsfattande. Vi kan inte tillåta att framåtskridandet hindras av en stat! Detta kan dock bara uppnås genom ett förnyande av Europeiska unionens institutionella och beslutsfattande system, för unionen kan inte utvidgas ytterligare om den inte förändrar sin funktionalitet.
Utan en lagstiftning med hög standard, en effektivare mekanism för beslutsfattande och en mer betydelsefull roll för parlamentet kanske Europeiska unionen inte bara förlorar sin effektivitet utan också förmågan att fungera. Det faktum att Europeiska unionen har fastnat inom den befintliga rättsliga ramen underbygger skälen till att medborgarna i två länder röstade mot konstitutionen.
Europeiska unionen är inte bara ett ekonomiskt projekt utan också ett överstatligt, institutionellt system som också tjänar solidariteten och skyddet av sociala värderingar. Det är många som förbiser att detta inte betonas i större utsträckning. Vi måste klargöra för dem att genomförandet delvis är beroende av konstitutionens öde och av Europeiska unionens effektivitet. Därför måste Europeiska unionens lagstiftning föras närmare folket.
Vi måste visa medborgarna en enad och positiv front, för om vi ska uppnå våra mål krävs en enad politisk vilja och inte bara ord! 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalande om situationen för fångar i Guantánamo. 
Ursula Plassnik,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Rådets ståndpunkt är, och förblir, entydig. Alla internationella humanitära normer och normer beträffande mänskliga rättigheter måste iakttas var än i världen kampen mot terrorismen utförs. Det får inte finnas några områden där lagstiftningen inte gäller. I detta avseende är vi överens.
Den samstämmiga uppfattningen inom rådet är att Guantánamo fortsätter att ge anledning till stor oro. Vi förklarar vårt stöd för ett effektivt bekämpande av terrorismen, med hjälp av alla rättsliga medel som finns. Terrorismen är ett hot mot våra värderingar som grundas på rättsstatsprincipen. Vi måste dock också försäkra oss om att vi i kampen mot terrorismen inte skadar eller ifrågasätter de förfaranden och institutioner som grundas på rättsstatsprincipen. Ingen bör inneha en plats där lagen inte tillämpas, och människorättslagstiftning och humanitär lagstiftning måste iakttas även i kampen mot terrorism.
Vi i EU har vid många tillfällen diskuterat Guantánamo Bay med de amerikanska myndigheterna. Denna dialog med Förenta staterna upprätthålls. De rättsliga rådgivarna till det amerikanska utrikesministeriet och EU:s motsvarande enheter diskuterar bättre sätt att skydda de mänskliga rättigheterna i kampen mot terrorism, eftersom den gemensamma strävan att förbättra skyddet av mänskliga rättigheter är viktig. Vi måste också undersöka om det finns något sådant som perfekta rättsliga grunder och om – och om så är fallet, på vilka områden – det finns behov av agerande.
För ett land som Förenta staterna, som uttrycker stöd för frihet, rättsstatsprincipen och korrekta rättsliga förfaranden, är Guantánamo ett missförhållande. Enligt vår uppfattning bör Förenta staternas regering därför vidta åtgärder för att lägga ned lägret så snart som möjligt.
Jag vill också tillägga att de senaste rapporterna, enligt vilka ett betydande antal fångar på Guantánamo var under 18 år – alltså barn i enlighet med FN-konventionen om barnets rättigheter – när de fängslades, naturligtvis gett anledning till särskild oro och måste granskas. Under det brittiska ordförandeskapet uppmanade rådet Förenta staterna att bevilja företrädare för vad som kallas FN:s särskilda förfaranden – däribland den särskilda rapportören i tortyrfrågan, Manfred Nowak – obegränsat tillträde till Guantánamo.
FN:s företrädare hade olyckligtvis inte möjlighet att besöka Guantánamo Bay under de normala förhållandena för särskilda förfaranden. Det vill säga, de garanterades ingen möjlighet att tala med interner i enrum. Förenta staterna valde samma linje när ledamöter av parlamentet besökte Guantánamo Bay den 22 maj. Vi fortsätter, som jag sa, att kräva tillträde för FN:s särskilda rapportör i tortyrfrågan.
Rådet anser dock också att det är viktigt att skydda eller, vilket kan bli fallet, ytterligare stärka sammanhållningen inom den europeisk-atlantiska gemenskapen när det gäller kampen mot terrorism. Den europeisk-atlantiska gemenskapen är ett av de mest framgångsrika partnerskap som någonsin existerat. Denna värdegemenskap måste också bevisa sitt värde specifikt trots den utmaning som den internationella terrorismen utgör. Det är anledningen till att både det österrikiska ordförandeskapet och rådet ansåg att det var viktigt att inleda en dialog mellan experter inom internationell lagstiftning för att presentera debatten på ett objektivt sätt och eftersträva gemensamma ståndpunkter i enlighet med vårt värdesystem. Vi måste vara medvetna om att Förenta staterna efter de brottsliga terrorattackerna den 11 september 2001 sett sig tvungna att, under ovanliga omständigheter, reagera på de nya utmaningar som den globala terrorismen utgör. Vissa av de åtgärder som vidtagits har kritiserats av européer eller ansetts vara helt i strid med vårt gemensamma värdesystem. Efter detta har amerikanerna tänkt om och genomfört ett antal förbättringar av den ursprungliga inställningen. Enligt vår uppfattning bör den konstruktiva dialogen med Förenta staterna, utformad för att uppnå vissa målsättningar, bidra till att den framtida kampen mot terrorism på ett säkrare sätt kan hållas inom ramen för rättsstatsprincipen. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Fru talman! Jag följde det besök till Guantánamo som gjordes av parlamentets delegation under ledning av Elmar Brok och det resolutionsförslag som ligger på bordet i dag med stort intresse.
Den globala kampen mot terrorism i en aldrig tidigare skådad skala har skapat nya utmaningar när det gäller att skydda de mänskliga rättigheterna. Europeiska kommissionen understryker ständigt att stater måste borga för full respekt för de mänskliga rättigheterna i kampen mot terrorism, och detta står på spel här.
Ett antal medlemsstater har gett uttryck oro för Guantánamo Bay inför den amerikanska regeringen. Kommissionen själv har inte befogenhet att vidta åtgärder för fångarna som hålls där. Men vi följer all utveckling mycket noggrant, och vi har noterat president George Bush yttrande nyligen om att han skulle vilja få ett slut på Guantánamo. Förhoppningsvis följer Förenta staternas regering detta.
Kommissionen understryker att alla åtgärder mot terrorism måste stämma överens med både internationell humanitär lagstiftning och internationell människorättslagstiftning. Det är vår fasta övertygelse att Genèvekonventionen ska tillämpas för alla personer som tillfångatas i strid. Kommissionen är också av den åsikten att bestämmelserna i Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter och i FN:s konvention mot tortyr ska tillämpas för Guantánamo Bay. I detta sammanhang välkomnar vi Förenta staternas avsikt att anta en ny fältmanual för armén som ska användas för underrättelsetjänstens förhör, som förhoppningsvis kommer att garantera att förhörstekniken till fullo följer det internationella förbudet mot tortyr och grym, omänsklig eller förnedrande behandling.
Enligt vår åsikt ska dessutom varje individ som har internerats åtnjuta status enligt folkrätten och ha rätt att inte kvarhållas på godtyckliga grunder. En person måste dessutom ha rätt till vederbörligt förfarande och en rättvis rättegång. Kommissionen skulle också vilja påpeka att ingen borde utsättas för kvarhållande i isolering, och att Internationella rödakorskommittén alltid måste ges tillträde till kvarhållna personer var de än befinner sig. Vi har slutligen vid upprepade tillfällen klargjort vårt fullständiga motstånd mot användningen av dödsstraff för Förenta staterna.
Europeiska unionen har också klargjort sitt stöd för begäran från åtskilliga av FN:s särskilda rapportörer om att besöka Guantánamo Bay och få intervjua interner i enrum. Europeiska unionen har också tagit upp frågan med Förenta staterna vid flera tillfällen och kommer att fortsätta ta upp den.
Det är nödvändigt att världssamfundet försöker säkerställa fullständig efterlevnad av folkrätten, inbegripet mänskliga rättigheter och humanitära normer, i samband med de misstänkta talibanerna och medlemmarna av al-Qaida i Guantánamo och på andra platser. Det är bara genom att säkerställa respekt för dessa värden från alla parter som verkliga framsteg kan göras. 
Simon Coveney,
   . – Fru talman! Det gläder mig att vi har möjlighet att debattera interneringslägret i Guantánamo Bay med rådet och kommissionen. Guantánamo har i massmedial bemärkelse blivit ett öppet sår för många människor när det gäller allt som är negativt med det så kallade kriget mot terrorism.
Att bekämpa terrorism och minimera hotet från terrorismen är nödvändigt men inte enkelt, och det har begåtts misstag och man fortsätter att begå misstag. Oroande nog håller vi på att förlora den del av striden i bekämpandet av terrorism som utgörs av slaget för att vinna allmänhetens stöd – framför allt förtroendet hos en stor del av arabvärldens befolkning. Detta leder till att många konservativa muslimer menar att vissa ansträngningar som görs för att bekämpa terrorism förstorar problemet och underblåser fundamentalistiska idéer, snarare än att skapa en effektiv lösning. Guantánamo tillhör denna kategori.
Jag har uppmanat till och skrivit under ett gemensamt brådskande förslag, som antogs av alla grupper i februari 2005, med krav på att interneringslägret i Guantánamo Bay ska läggas ned. Det var ett kortfattat, tydligt och balanserat förslag, där det egentligen fördes fram tre starka budskap: för det första uppmanade man till nedläggning av interneringslägret och till rättvisa rättegångar för de internerade i överensstämmelse med folkrätten och internationella normer. För det andra fördömde man användningen av tortyr och misshandel samt betonade behovet av att internationell rätt iakttas i alla interneringsläger. Och för det tredje underströk man att den nutida terrorismen fortsätter att utgöra ett hot mot grundläggande mänskliga rättigheter och mot våra medborgare.
En delegation av parlamentsledamöter från olika grupper besökte nyligen interneringslägret i Guantánamo Bay. När det gäller vårt gemensamma resolutionsförslag anser jag att parlamentsledamöterna som just har återkommit från Guantánamo borde ges en möjlighet att bidra till detta förslag och förbättra dess riktighet, verkan och trovärdighet. Av denna anledning hoppas jag att övriga grupper kommer att stödja mitt förslag för PPE-DE-gruppens räkning i morgon om att skjuta upp omröstningen om en resolution till nästa sammanträdesperiod i Strasbourg i juni.
Dessa få veckor kommer att ge oss möjlighet att skapa ett förslag i vilket man uppmanar till och rättfärdigar nedläggningen av Guantánamo Bay, i en form som kan få stöd av alla huvudgrupper, med ökad trovärdighet inför toppmötet mellan EU och Förenta staterna i slutet av juni. 
Elena Valenciano Martínez-Orozco,
   . – Fru talman! Detta är inte första gången vi har yttrat oss om Guantánamo. Låt oss hoppas att det är sista gången vi behöver göra det.
Min grupp instämmer i de appeller som ingår i slutsatserna i rapporten från FN:s kommitté mot tortyr som publicerades den 19 maj.
Vi uppmanar Förenta staternas regering att upphöra med att internera människor i hemliga läger, både på eget territorium och på territorier inom deras jurisdiktion eller som i praktiken befinner sig under deras kontroll.
Vi uppmanar Förenta staternas regering att erkänna att internerandet av människor under dessa omständigheter i sig självt utgör en form av tortyr eller övergrepp, vilket är förbjudet enligt de konventioner vi har undertecknat.
Avslutningsvis uppmanar vi återigen Bushregeringen att lägga ned lägret Guantánamo Bay och ge de människor som hålls fångna där en rättvis rättegång eller släppa dem omedelbart, under säkerställande av att de inte skickas till något land där de kan utsättas för tortyr, vilket tydligen har hänt i några fall.
Nu är det rådets och kommissionens tur. Fru kommissionsledamot! Europeiska unionen måste följa riktlinjerna för att bekämpa tortyr och dödsstraff. Ni är skyldiga att ta upp denna fråga med Förenta staterna och uppmana dem att lägga ned interneringslägret Guantánamo.
Det transatlantiska toppmötet som ska hållas i Wien kommer att erbjuda en möjlighet att sätta press på de amerikanska myndigheterna. Vi socialister vill att Guantánamo ska finnas på dagordningen i Wien.
Europa måste dessutom vara mycket tydligt i fråga om sin ståndpunkt: i Europa kan inte människor interneras utan åtal, och de kan inte heller förflyttas utan laga tillstånd eller utsättas för tortyr. Vi vill inte utgöra någon del av detta. Parlamentet kommer inte att utgöra någon del av detta. 
Elizabeth Lynne,
   . – Fru talman! Jag välkomnar rådets och kommissionens uttalanden. Men rådet måste nu utöva riktiga påtryckningar på den amerikanska regeringen vid toppmötet mellan EU och Förenta staterna nästa månad, så att Guantánamo Bay läggs ned en gång för alla. Förenta staterna måste antingen släppa fångarna om det inte finns bevisning mot dem, eller ställa dem inför rätta i enlighet med folkrätten. Allt annat är en ren parodi på rättvisan.
Hur många fler rapporter måste vi läsa om grova brott mot de mänskliga rättigheterna? I den senaste rapporten från Kommittén mot tortyr påpekas det igen: tortyrmetoder, som skulle uppfattas som motbjudande av varje normal människa, används fortfarande. Vi har hört dessa anklagelser från min väljare Moazzam Begg, som släpptes förra året, och vi har hört dem i flera rapporter efter varandra. Vi måste också få reda på om dussintals barn har hållits inspärrade där, som man nyligen påstod, och som ni så riktigt sa.
Rådet måste ta i med hårdhandskarna och inte låta den amerikanska regeringen komma undan. När det gäller Simon Coveney skulle jag på min grupps vägnar vilja säga att vi inte önskar att resolutionen skjuts upp. 
Kathalijne Maria Buitenweg,
   . – Fru talman! Även om rådet är emot Guantánamo har man också noterat vissa förbättringar. Kommissionen kanske har sunda principer, som jag instämmer i, men man tror verkligen att vi kan lita på president Bush när han säger att Förenta staterna tänker stänga Guantánamo Bay. Något som ni båda verkar förbise är att situationen har fått en ny vändning, nämligen behovet av att bygga nya fängelser, däribland i Guantánamo Bay som Elmar Brok besökte – och han kan själv få utveckla detta – och detta är enligt min uppfattning en vändning som vi måste reagera på. Vad tänker ni göra åt detta? Kommer ni bara att ingå en ny dialog med Förenta staterna, eller kommer ni att börja ställa krav för en gångs skull, vid en tidpunkt då Förenta staterna vill ha något från oss, som exempelvis personuppgifter om flygpassagerare? Kommer ni att ställa riktiga krav?
Vi kan också erbjuda Förenta staterna hjälp, exempelvis för att bistå de människor som nu sitter fängslade och som inte kommer att ställas inför rätta. Till och med de amerikanska myndigheterna har faktiskt erkänt att vissa av dem som sitter fängslade är oskyldiga. Vad ska vi nu göra åt detta? Även om Europeiska unionen naturligtvis inte är ansvarig för Guantánamo skulle man av mänsklig barmhärtighet kunna erbjuda dessa människor en lösning. Jag vill ta upp exemplet med uigurerna, där till och med president Bush erkände att några internerade var oskyldiga, men att de inte kunde stanna i USA och inte heller kunde återvända till Kina, där de skulle utsättas för tortyr. Vad ska hända med dessa människor? EU lyckades inte erbjuda någon hjälp vid det tillfället. Nu är de i Albanien, och de kommer förmodligen ändå att utlämnas till Kina. Detta föranleder frågan om detta förfarande över huvud taget har varit till nytta för dem. Vad är ni beredda att göra för den stora grupp människor som fortfarande hålls fängslade i Guantánamo Bay och som, uppenbarligen, inte kan ställas inför rätta eftersom det inte finns några bevis för att de är skyldiga? Kan inte Europeiska unionen erbjuda dessa människor hjälp, och möjligen asyl?
Avslutningsvis är det väldigt lätt att fokusera på Guantánamo Bay, som är ett välorganiserat ställe med ett begränsat antal fångar, men människor som helt saknar rättigheter är naturligtvis också ett vanligt fenomen i resten av världen, eftersom fångar i allt högre grad transporteras, även till andra delar av Europa – som någon nyss nämnde – och jag hoppas att regeringarna är beredda att överväga sin egen del i detta, även om den är passiv. 
Giusto Catania,
   . Fru talman! Parlamentet har vid ett flertal tillfällen krävt att Guantánamos interneringsläger ska stängas, och vi fortsätter att kräva det i dag. Mänskliga rättigheter överträds i lägret, tortyr förekommer varje dag och vi har till och med nyligen upptäckt att 60 barn hålls fångna på otillåtet sätt på Guantánamo.
Guantánamo är en laglös plats där terrorister, eller misstänkta terrorister, hålls internerade och därmed utom räckhåll för den normala rättsprocessen. Guantánamo är en symbol för grymhetens seger över rättsstatsprincipen, men jag måste tala om för Ursula Plassnik att Guantánamo olyckligtvis inte är någon avvikelse: det är bara toppen på isberget, för under den senaste tiden har tanken varit att bekämpa terrorism med samma barbariska metoder som man använder inom terrorismen, och detta kommer att leda till vårt nederlag. Om vi tänker på i hur hög grad kriget gynnar den internationella terrorismen får vi en klar uppfattning om vad som sker för närvarande.
Terrorattacker är det tydligaste tecknet på omsvängningen från rättsstatsprincipen till djungelns principer. Vi måste därför bekräfta de demokratiska bestämmelserna. Vi måste bekräfta prioriteringen av politik och upprätthålla rättsstatsprincipen. I stället har man beslutat att slåss på fiendens mark och att tävla i brott mot mänskliga rättigheter, i att använda militär makt för att kontrollera civila medborgare, i att förneka demokratins huvudprinciper och i att prioritera säkerhet över allt annat.
Bilderna från Guantánamo- och Abu Ghraib-fängelset är symboliska för terrorismens kultur och seger över rättsstatsprincipen. De är ett tydligt tecken på nederlaget för dem som ofta förklarar sig vilja bekämpa terrorism, inte minst för att de bilder som visas på tv runtom i världen föder den extrema fundamentalismen, på samma sätt som de hemliga fängelserna och de kidnappningar som utförs av CIA:s agenter på europeisk mark.
Vi får inte vara medskyldiga eller likgiltiga åskådare inför en sådan grymhet. Jag vill avsluta med att säga att tanken att använda alla medel för att bekämpa terrorism är ett misstag. Det finns bara ett sätt att bekämpa terrorism: genom att skydda rättsstatsprincipen. 
Gerard Batten,
   . – Fru talman! Förenta staterna upplevde sin första allvarliga terroristattack den 11 september. Svaret titulerades ”En kamp mot terrorism” – ett högst diskutabelt militärt förslag.
Storbritannien upplevde ihållande terroristattacker från det irländska fastlandet under årtionden. Dessa terroristgrupper finansierades i huvudsak av amerikanska medborgare. Den amerikanska regeringen bidrog till att tvinga den brittiska regeringen att kapitulera inför dessa terroristaktioner.
Nu när Förenta staternas säkerhet står på spel gäller en annan dubbelmoral: den amerikanska regeringen anser att den har rätt att förbigå Genèvekonventionen samt alla civiliserade normer och att kidnappa, kvarhålla och tortera misstänkta terrorister. Vissa av de misstänkta är brittiska medborgare. De skulle kunna vara helt oskyldiga, eller så är de kanske skyldiga. Vem vet? Inga bevis har kommit fram; inga rättegångar äger rum. Om de är riktiga terrorister, låt dem då ställas inför rättvisan och inte tyna bort i ett fångläger som amerikanerna inte ens vågar förlägga inom sitt eget lands gränser. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru Plassnik, fru Ferrero-Waldner! Först och främst vill vi säga att terrorismen är ett hån mot människor och att Förenta staterna har drabbats på ett fruktansvärt sätt av en sådan terrorism. Detta måste utgöra bakgrunden till all vår kritik. Vi måste ha i åtanke att det gäller terrorism som riktas mot våra värderingar och vårt rättssystem och att detta väcker oro över den fara som den försätter oss i. Å andra sidan bör motståndet mot terrorism inte vara till nackdel för våra egna värderingar, för det skulle innebära att terrorismen har segrat. Av den anledningen har det förekommit en bred, internationell debatt som också har lett till förändring.
Efter mitt besök är jag övertygad om att den situation och de bilder som vi känner igen från 2001 och 2002 inte längre förekommer. Jag tror inte heller att det förekommer direkt, fysisk tortyr, som det förmodligen har gjort tidigare, även om jag naturligtvis inte har något bevis på detta. Dessutom visar exempelvis de initiativ som tagits av senator John McCain att det görs stora ansträngningar inom Förenta staterna, och en debatt har startats för att sätta stopp för tortyr och liknande övergrepp. Vad vi ser här är alltså ingen typisk europeisk inställning till Förenta staterna, utan en debatt som förs i alla våra samhällen.
Å andra sidan – och i detta avseende instämmer jag helt och hållet med kommissionsledamoten och Ursula Plassnik – måste mänskliga rättigheter och internationell humanitär rätt beaktas. Även om vårt värdesystem faktiskt utgör en risk för att en intern återfaller till brott efter det att han har släppts skulle vi offra vår frihet om vi skulle överge detta värdesystem. är en av de grundläggande principerna för vår civilisation. Det stämmer att risken i den situation vi befinner oss i nu skulle vara mycket mindre om fångar, som annars skulle kunna delta i det hela tiden växande antalet självmordsbombningar och på det sättet ge upphov till ytterligare mobilisering, i stället skulle hållas internerade. Med utgångspunkt enbart från en bedömning av de risker som är involverade är det rätta valet förmodligen inte att släppa människor fria.
Men som saker och ting förhåller sig hålls människor kvar i fängelset även om de har frikänts. Om en fånge antas ha utfrågats till 80 procent, men inte till 100 procent, hålls han kvar i fängelset. Om ett nytt fängelse byggs, denna gång utan fönster, har vi, minst sagt, ett problem. Även om det inte är ett krig i ordets normala innebörd vi ser här måste vi försöka att ge oss i kast med denna fråga, via Internationella domstolen och andra internationella medel. Jag anser att det förväntas för mycket av medlemsstaterna på detta område. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Fru talman! Eftersom jag talar som Europaparlamentariker för min valkrets och för ett dussin personer som tidigare varit eller nu är internerade i Guantánamo Bay, välkomnar jag att vi åtminstone får höra en protest mot Guantánamo Bay från EU:s utrikesministrar.
I en pressrapport från förra veckans överenskommelse om att begära av Förenta staterna att Guantánamo läggs ned stod det att ministrarna hade kommit överens om att EU inte längre kan ignorera den utbredda internationella kritiken mot lägret. Man kan inte direkt påstå att de har visat framsynthet, eftersom det har tagit fyra och ett halvt år bara att framställa en informell förfrågan. Som jag förstår det har vi fortfarande inte någon formell förklaring, ingen gemensam ståndpunkt eller någon gemensam åtgärd. Men vi är tacksamma för att utrikesministrarna äntligen har kommit ikapp världsopinionen. Jag välkomnar rådsordförandens offentliga uttalande här i dag, i vilket han uppmanar till att lägret ska läggas ned.
Det som vi har hört i dag borde ha sagts under de senaste fyra åren. Det bästa sättet för EU:s medlemsstater att inleda den konstruktiva målinriktade dialogen med Förenta staterna – som Ursula Plassnik uppmanade till, och som jag också anser att vi behöver – är att hjälpa parlamentet att fastställa sanningen om programmet för utomordentligt ovanliga omständigheter och EU:s delaktighet i det. Herr rådsordförande! Jag hoppas att ni i ert svar kommer att meddela oss att ni vill hjälpa oss att fastställa sanningen.
Det mål som vi borde söka tillsammans med amerikanerna är en återgång till fullständig respekt för folkrätten, inte någon urvattnad version av den. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Diskussionen om och antagandet av den brådskande resolutionen om Guantánamo för ett par månader sedan markerade en vändpunkt i debatten, och vi fördömde en praxis som fram till dess hade förnekats helt och hållet eller helt enkelt ignorerats av maktelementen i Europa.
Kampen mot terrorism – detta har redan sagts, och jag instämmer i det och tror att majoriteten av oss har samma uppfattning – får inte vara en ursäkt för att tillåta tortyr, kidnappning och, i ännu mindre grad, mord, vilket inte bara sker i Guantánamo utan också i många andra delar av världen.
Vi måste därför fortsätta att sätta press på Förenta staterna på alla sätt vi kan för att övertala dem att, å ena sidan, stänga Guantánamo men också, å andra sidan, att säkerställa att de nästan 500 internerade människorna får de rättsliga garantier som de kräver. Vi måste därför återigen påpeka – liksom Elena Valenciano Martínez-Orozco också har sagt – att fångar inte får släppas under vetskap om att de kommer att sändas till länder där de kan utsättas för tortyr. I många fall kan de inte ens återvända till det land där de är bosatta, eftersom deras uppehållstillstånd har dragits tillbaka.
Därför anser jag att vi måste påminna rådet om att dessa åtgärder måste tas på allvar och att ett proaktivt tillvägagångssätt är nödvändigt för att säkerställa att dessa människor – och detta insisterar jag på – inte bara får en rättvis rättegång utan också de humana och rättsliga garantier som de förtjänar. 
Maria da Assunção Esteves (PPE-DE ).
   – EU:s huvudsakliga uppgift är att följa och främja den internationella lagstiftningen och de humanitära principer som bär upp den. Detta är ytterligare en anledning till att det europeiska projektet måste lyckas. Kampen mot terrorism får inte undergräva det system för personliga garantier som utgör den moraliska grunden för demokratin och rättsstatsprincipen. Den största faran för demokratin är den sjunkande moralen, och detta är ytterligare en allvarlig kapitulation gentemot terrorismen. Därför måste säkerhetsgarantier upprätthålla de grundläggande värderingarna för mänskliga rättigheter, och de måste utgöra en del av debatten om dessa värderingar. En säkerhetsinriktad politik förstör gradvis den upplysta arkitekturen för demokratisk politik och dess potential att låta den mänskliga värdigheten blomstra. Dessutom upprätthålls inte kampen mot terrorism bara av straffrättens mekanismer. På en mer grundläggande nivå upprätthålls den genom skapandet av en mer balanserad världsordning och det ambitiösa programmet för en sorts global rättvisa.
Europa är följaktligen Förenta staternas bästa partner om vi ska kunna uppnå en ordning som kan säkerställa att den internationella lagstiftningens principer och civilisationens grundläggande värden upprätthålls. Mot en bakgrund som denna behövs ett obevekligt engagemang för dialog. EU:s medlemsstater måste också delta i Europarådets reflektionsprocess i syfte att ändra Genèvekonventionerna. Terrormisstänkta har ingen rättslig status inom ramen för dessa konventioner, vilket är fel.
I Guantánamo definieras inte lagens och politikens gränser, men att definiera gränserna för lag och politik är ett grundkrav inom ramen för principen om rättvisa. Detta är demokratins största seger över terrorismen. För att citera Simone de Beauvoir: ”vi får inte låta våra bödlar ge oss dåliga vanor”. 
Cem Özdemir (Verts/ALE ).
   – Fru talman, fru Plassnik, fru Ferrero-Waldner! Guantánamo har blivit en symbol för avlägsnandet av mänskliga rättigheter och förfaranden inom ramen för rättsstatsprincipen. Det är lätt för oss européer att kritisera situationen. Vi bör emellertid inte bara uppmärksamma förhållanden som strider mot mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen. Vi bör snarare fråga oss var vårt ansvar ligger och hur vi kan hjälpa till att finna en lösning.
Inte ens människor som amerikanerna anser är oskyldiga kan återvända till sina hemländer. Förenta staterna utesluter också med rätta att sända tillbaka dessa människor till länder där de skulle riskera tortyr eller förföljelse. Vi måste tillsammans finna ett svar på frågan vad som ska hända med dessa människor. Ödet för människorna i Guantánamo Bay rör oss alla och bör inte iakttas med likgiltighet.
Avslutningsvis – och detta är något som också bör betonas i dag – har även europeiska regeringar varit inblandade i utlämningar och till och med delvis i förhör av fångar i Guantánamo Bay. Ett exempel på detta är fallet Murat Kurnaz. Om vi på allvar kräver att Guantánamo Bay ska stängas en gång för alla bör vi omsätta ord i handling. 
Ursula Plassnik,
   . – Fru talman! Vi i rådet ska fortsätta att uppmärksamt och med kännedom om vårt ansvar hantera ämnet Guantánamo. Anledningen till detta är att denna fråga ingår i ett antal av Europeiska unionens politiska prioriteringar: å ena sidan frågan om de mänskliga rättigheternas den internationella humanitära rättens universella giltighet samt kampen mot terrorismens gissel på grundval av rättsstatsprincipen och å andra sidan goda transatlantiska förbindelser, som också påverkas av denna fråga. Jag behöver inte säga att dessa förbindelser bör vara helt öppna och att kontroversiella ämnen bör behandlas med vissa målsättningar.
Vi kommer utan tvivel att fortsätta med den politik som vi drivit under det österrikiska ordförandeskapet och även dessförinnan. Jag nämnde några av huvudpunkterna i inledningen. Vi ska också ta upp dessa frågor vid det kommande toppmötet den 22 juni.
Avslutningsvis vill jag återigen påpeka att vi i ordförandeskapet, vad gäller utredningarna om misstänkta olagliga flygningar och hemliga fängelser, har agerat för att garantera att samarbetet med de undersökande organen har varit så omfattande som det kunnat vara. Vi hoppas kunna avsluta dessa undersökningar så snart som möjligt. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Fru talman, herr rådsordförande! Vi delar alla den djupa oron för problemet med mänskliga rättigheter, eftersom mänskliga rättigheter är en universell princip och ska tillämpas universellt. Jag håller i stora drag med om alla de nyckelelement som nämnts här under debatten. Å ena sidan utgör terrorhandlingar ett tydligt brott mot grundläggande rättigheter; å andra sidan måste alla åtgärder mot terrorism följa internationella rättsliga normer för lagstiftning på det humanitära och människorättsliga området. Varje person som hålls fängslad måste ha rätt till vederbörligt förfarande och en rättvis rättegång, och det måste också finnas ett strängt förbud mot tortyr och misshandel under alla omständigheter. Vi anser därför allihop att Guantánamo borde läggas ned så snart som möjligt.
Det är också en trovärdighetsfråga för Europeiska unionen och arabvärlden. Det måste dock påpekas att vi inte tillämpar någon dubbelmoral. Europeiska unionen intog en gemensam ståndpunkt förra veckan: alla 25 medlemsstaterna uttalade sig tydligt, och vi har redan tagit upp Guantánamoärendet med Förenta staternas regering vid ett flertal tillfällen. Som Ursula Plassnik sa kommer dialogen att fortsätta på grundval av denna gemensamma ståndpunkt. Ärendet kommer med all säkerhet att tas upp med vår amerikanska partner vid det kommande toppmötet mellan EU och Förenta staterna, liksom den bredare frågan om behovet av att respektera våra gemensamma värden i kampen mot terrorism. Det ligger i vårt gemensamma intresse att finna en snabb och ömsesidig lösning. 
Talmannen.
   – Jag har avslutningsvis mottagit sju resolutionsförslag(1) som ingivits i enlighet med artikel 103.2/artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
– ett betänkande (A6-0173/2006) av Elmar Broks för utskottet för utrikesfrågor om att förbättra förbindelserna mellan EU och Förenta staterna inom ramen för ett transatlantiskt partnerskapsavtal (2005/2056(INI)), och
– ett betänkande (A6-0131/2006) av Erika Mann för utskottet för internationell handel om transatlantiska ekonomiska förbindelser mellan EU och Förenta staterna (2005/2082(INI)).
Elmar Brok (PPE-DE )
   , . – Fru talman, fru Plassnik, kommissionsledamöter! Jag anser – delvis av orsaker som vi har diskuterat tidigare – att de transatlantiska förbindelserna är enormt viktiga.
Det är en fråga som rör Natos verksamhet som, nu liksom tidigare, är oumbärlig för Europas kollektiva säkerhet. Inom de betydelsefulla frågor som rör företagande och handel förekommer konflikter men också enighet. Detta transatlantiska partnerskap är också ett partnerskap av värderingar, trots alla diskussioner som vi har om enskilda frågor. Men saker och ting håller ändå på att falla isär något.
Jag ansåg att det var anmärkningsvärt att den ryske utrikesministern Sergej Lavrov, som på min begäran besökte utskottet för utrikesfrågor för fjorton dagar sedan, föreslog att partnerskaps- och samarbetsavtalet med Ryssland skulle utvidgas nästa år och att djupare institutionella förbindelser skulle upprättas mellan Ryssland och EU:s institutioner.
Europeiska unionen har avtal med så gott som alla länder i hela världen, precis som Förenta staterna har. Men det finns inget avtal mellan Förenta staterna och Europeiska unionen. Detta kommer att få konsekvenser endera dagen. När jag, mot bakgrund av denna frånvaro av avtal, tänker på förberedelserna för toppmötet – förberedelser varvid rådets och kommissionens helgjutna insatser var till nytta – ser jag att det återigen kan bli tal om diskussioner om många enskilda frågor, om vilka det kan råda enighet eller inte, men där det inte finns något större sammanhang eller någon större ram inom vilka diskussionerna kan äga rum: en ram inom vilken vi dessutom skulle kunna innefatta den amerikanska kongressen, för alla som känner till den amerikanska politiken på områdena handel, ekonomi och utrikespolitik vet att en diskussion med myndigheterna bara utgör halva striden.
Av denna anledning bör vi finna avtalslösningar som gör det möjligt för oss att omvandla den transatlantiska förklaringen till ett transatlantiskt partnerskapsavtal. Ett sådant avtal skulle tillhandahålla en ram – och vår kollega, Erika Mann, kommer senare att presentera detta mycket mer detaljerat när det gäller ekonomisk politik – som möjliggör snabbare enanden om avtal, till och med vid fall av spänningar och intressekonflikter. Jag anser, på grund av de orsaker som jag just nämnde, att detta är otroligt viktigt.
Faktum är att Nato, vilket allmänheten också är medveten om, inte längre kan hantera allt på egen hand. Målet är att det 2015 ska vara möjligt att upprätta en transatlantisk marknad, som också kan hantera alla tillhörande problem som har med socialpolitik att göra och med behovet av att säkra den multilaterala dimensionen. Missförstå mig inte: ett bilateralt avtal bör inte förstöra det multilaterala tillvägagångssättet inom exempelvis Världshandelsorganisationen.
Vad den här ordningen däremot skulle kunna göra är att involvera oss i gemensamma åtgärder för att främja globalt och regionalt samarbete på grundval av gemensamma värderingar. Bakom ordningen skulle det finnas en gemensam grund av värderingar och vårt gemensamma engagemang i ordningen.
Iranfrågan är en fråga av det slag som jag har i åtanke: en fråga där vi kan uppnå något om vi agerar tillsammans för att på fredlig väg förhindra människor från att tillverka atombomber. Vi måste också uppnå fredliga lösningar i Främre Orienten och Mellanöstern, där det finns ett flertal gemensamma intressen och värderingar. Detta är något som vi bara kan utföra inom ramen för denna dialog, som står över och bortom Natos dialog. Den för närvarande mycket tröga transatlantiska lagstiftningsdialogen skulle kunna förvandlas till en transatlantisk församling. Detta kanske för närvarande bara är önskedrömmar och fantasier, men jag anser det vara nödvändigt att fortsätta på det här sättet för att de ska bli verklighet.
För att en sådan ordning ska kunna verkställas bör Europaparlamentet som ett första steg inrätta ett system för tidig varning i Washington tillsammans med ett växelverkande arrangemang för att på detta sätt sikta mot lagstiftning på ett tidigt stadium. Europaparlamentets föredragande bör kunna tala med motsvarande parter i den amerikanska kongressen för att vi ska kunna göra framsteg i dessa frågor. På det sättet kan vi uppnå överenskommelse i den förberedande fasen, och det skulle följaktligen inte uppstå ilska av det slag som det ges upphov till nu genom exempelvis domstolsbeslut om tidigare agerande.
Jag anser att vi bör göra vår kritiska ståndpunkt gällande. Förenta staterna har i många frågor, inklusive Internationella domstolen, klimatförändringarna och Irak, intagit ståndpunkter som vi måste kritisera den amerikanska regeringen för. En sådan kritik – som riktas mot en specifik myndighet i enskilda fall och beträffande specifika frågor – bör emellertid inte utöka den transatlantiska klyftan. Av den anledningen bör rådet, kommissionen och de amerikanska myndigheterna till sist finna styrkan att ta sig bortom det planlösa tillvägagångssättet och tillhandahålla en bredare och djupare grund för denna allians. 
Erika Mann (PSE ),
   . – Fru talman! Jag vill hälsa alla mina kolleger, och naturligtvis även kommissionen och rådet välkomna. Jag har, som så ofta, det stora nöjet att sammanställa betänkandet för utskottet för internationell handel, och jag koncentrerar mig där mer på utrikeshandel och ekonomiska frågor.
Liksom tidigare delar jag också min kollega Elmar Broks åsikter. Liksom många av våra kolleger har vi arbetat tillsammans i många år, och vi har också alltid fått stort stöd från parlamentet, vilket jag uttryckligen vill tacka er för.
Om vi tittar på affärs- och handelsförbindelser innehåller mitt betänkande huvudsakligen en grundläggande idé. Kommissionen delar naturligtvis åsikten att vi bör fortsätta på grundval av hur saker och ting verkligen ligger till. Vi har redan en transatlantisk marknad. Den existerar. Men ofta är vi knappast medvetna om den. Vi talar alltid om allt som vi måste göra, och vi fokuserar alltid helt och hållet på de handelshinder som finns. Det är också dessa handelshinder som pressen varje dag bekymrar sig för, men det som vi ofta inte längre ser är allt det positiva som vi har åstadkommit. Vad som sägs i betänkandet är därför följande: Låt oss för en gångs skull vara medvetna om hur saker och ting verkligen ligger till. Hur stor är handeln verkligen mellan EU och Förenta staterna? Vilka investeringar görs? Och vilken är volymen på den handel som bedrivs av företag som är etablerade i både Europa och Förenta staterna? Som ni kan se är siffran enorm. Jag vill inte tråka ut er nu med detta, men den är astronomisk.
Antalet arbetstillfällen som beror på denna handel är verkligen enormt högt. Siffran för dem som vi känner till på båda sidor av Atlanten – och det finns många fler, eftersom vi saknar en mängd uppgifter – uppgår i sig själv till 7 miljoner euro. Här är ett exempel som jag återkommer till gång på gång: vårt berömda flaggskepp, Airbus, på den europeiska sidan, och Boeing på den amerikanska sidan. Vi är alltid så stolta över det, och både européer och amerikaner tror att det ena är ett rent europeiskt företag och det andra ett rent amerikanskt. Men så är inte fallet. De två företagen är till 40 procent avhängiga av varandra. Det ger er ett bra exempel. Gå till Motoren- und Turbinen-Union Friedrichshafen GmbH (MTU). Jag hade det stora nöjet att få titta på driften i min egen valkrets. När till exempel reparationer utförs – med arbetsbänkarna då löpande parallellt – kan man se Airbus- och Boeingplan komma, än det ena, än det andra. Men det är bara ett exempel.
Baserat på vår insikt om hur saker och ting verkligen förhåller sig, och på grundval av den nya transatlantiska agendan från 1995 och den ekonomiska agenda som vi har haft sedan 1998, vilken har bibehållits vid alla toppmöten, i alla Europaparlamentets beslut och i kommissionens arbetsprogram, och som bibehölls och bekräftades i den lagstiftningsdialog som ägde rum för ett par veckor sedan i Wien mellan våra kolleger och amerikanerna, bör vi därför ta ytterligare ett steg – inte ett jordskredssteg, men bara ett litet steg – och säga: låt oss äntligen undanröja de hinder som orsakar problem.
Det handlar inte, som många människor där ute tror, om att avlägsna hinder för att skapa en frihandelszon – Attac har rört upp saker och ting lite grand här – utan om att undanröja tekniska hinder, som vi har gjort i många år. På så sätt håller vi fast vid våra normer och vår försiktighetsprincip, och vi bibehåller bestämmelserna om den inre marknaden. 
EU:s och medlemsstaternas suveränitet påverkas inte. Det är inte heller ett naivt förslag, eftersom vi vet att det naturligtvis kommer att förekomma ytterligare handelstvister. Det är bara naturligt och något vi kan förvänta oss. Det vi har här är de två största handelsblocken. Uppenbarligen finns det en intressekollision. Det är också som det ska vara. Faktum är att vi har tvister även inom EU, men de får oss inte att gripas av panik varje gång de inträffar. Tvister är normala. Somliga kan vi lösa inom ramen för WTO-rundan. Många av dem kan vi inte lösa. Hamontvisten är en som vi inte har kunnat lösa under många år, och det får vi betala för.
Det finns också problem på den amerikanska sidan. Amerikanerna har till exempel problem med att godkänna opastöriserad mjölk, som de betraktar som ett hälsoproblem. Och hur står det till med deras försiktighetsprincip? Ja, det är just så saker och ting ser ut. Låt oss leva med den situationen. Men det finns många andra hinder som vi bör ta bort. I detta betänkande uppmanar jag oss till att göra just detta.
Jag har en punkt kvar som jag om ett ögonblick måste säga något om. Jag vill uttryckligen tacka mina kolleger i utskottet, alla föredragande och medföredragande, kommissionen, vilken som alltid har arbetat tillsammans med mig på ett utmärkt sätt, och alla mina kolleger, samt naturligtvis också rådet och de icke-statliga organisationerna, tankesmedjorna, fackföreningarna, företagen och övriga inblandade, samt min egen grupp. Några i min egen grupp – jag syftar på De gröna – har vissa problem med uttrycket ”fri från hinder”, eftersom det alltid låter som om det syftar på ett frihandelsområde. Därför har jag för i morgon föreslagit delad omröstning. Jag vill föreslå att vi helt enkelt tar bort sådana begrepp och de siffror som hänvisats till i samband med dem. Jag hoppas att jag får parlamentets stöd här. Sedan kan vi alla dra en lättnadens suck, och vi kommer att ha en sund grundval att fortsätta från. Jag hoppas att vi då också kommer att få parlamentets fulla stöd.
Fru talman! Jag vet att ni är nervös. Ändå måste jag nämna ytterligare två punkter. När det gäller bioetanol vill jag införa ett muntligt tillägg. Jag glömde att ta med bioetanol och biodiesel. Därför kommer jag i morgon att säga: och diesel. Jag hoppas att jag även i denna fråga kommer att få ert stöd. Och detta är, teoretiskt, allting. Tack så mycket. 
Ursula Plassnik,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! EU har förmodligen inte så nära och intensiva förbindelser med någon annan partner i världen som med Förenta staterna. Det behöver alltså inte sägas att det är en fråga av yttersta vikt för varje ordförandeskap att det finns ett starkt och välfungerande nätverk med kontakter.
När man ser tillbaka utmärktes förbindelserna 2005 på det hela taget av en positiv utveckling. Vi har gjort avsevärda framsteg i flera frågor, och vi upprätthåller – vilket ofta är fallet innan man beslutar om en policy – en dialog för att sammanjämka våra åsikter.
Tänk till exempel på frågan om att främja demokratin, där vi kan ta åt oss äran för vårt nära samarbete under presidentvalet i Vitryssland. Under tiden före valet förklarade vi om och om igen att vi förespråkade ett fritt och rättvist valförfarande. Vi uppmanade till skydd för oppositionen och antog parallella strategier för att stödja de demokratiska krafterna. Efter valet, som varken var fritt eller rättvist, kom vi också överens om att införa reserestriktioner och riktade ekonomiska sanktioner mot regeringsledamöter och andra ledande personer.
När det handlar om att främja demokratin gäller i stort sett samma sak för Ukraina, där vi arbetar nära tillsammans med Förenta staterna för att konsolidera demokratiska och marknadsekonomiska strukturer.
Ett annat exempel på ett mycket nära och framgångsrikt pågående samarbete är västra Balkan. I det fallet är vi överens om det nödvändiga europeiska eller snarare europeisk-atlantiska perspektivet för staterna på västra Balkan. Vi arbetar i kontaktgruppen för en gemensam ståndpunkt för de slutliga samtalen om Kosovos status. Vi bekräftar vårt åtagande som gäller en kontinuerlig internationell närvaro, och vi är övertygade om att ett nära samarbete på grundval av lika rättigheter för EU och Nato när det gäller säkerhetspolitik är oundgängligt.
Ytterligare ett exempel är fredsprocessen i Mellanöstern, där vi kontinuerligt arbetar mycket nära tillsammans för att samordna vår ståndpunkt inom ramen för kvartetten och på grundval av färdplanen – som nu är ett tema med särskild betydelse, med tanke på valet och de nya israeliska och palestinska regeringarna.
Kanske ni tillåter att jag här helt kort kommenterar Iran. I morgon kommer ett möte med utrikesministrarna att äga rum i Wien, där EU-trojkan, Javier Solana, Kina, Ryssland och Förenta staterna kommer att delta. Avsikten är att vid detta möte lägga sista handen vid ett erbjudande till Iran, som bör göra det möjligt för landet att använda kärnenergi uteslutande för fredliga ändamål. Samtidigt måste vi vara absolut säkra på att Iran inte använder eller snarare utvecklar kärnenergi för något annat ändamål.
I dag hörde vi med intresse att min amerikanska kollega Condoleezza Rice har talat om möjligheten till nyare och mer positiva förbindelser mellan Förenta staterna och Iran. Vi betraktar detta som en viktig signal och hoppas att ett aktivt amerikanskt deltagande kommer att hjälpa oss att bygga ett nytt samarbete med Iran. Här är en direkt dialog mellan Washington och Teheran förvisso av mycket stor betydelse.
Stabilitet och säkerhet, fred och välstånd är också de högsta gemensamma målen för det transatlantiska samarbetet när det gäller Irak, Afghanistan, Haiti, Sudan och Demokratiska republiken Kongo. När det gäller rättsliga och inrikes frågor lyckades vi under det österrikiska ordförandeskapet engagera Förenta staterna i genomförandet av strategin för utrikespolitik.
Flera viktiga utmaningar väcker överlappande politiska frågor i sina olika aspekter, och de kräver fortfarande särskild uppmärksamhet, t.ex. internationell humanitär lagstiftning, antiterrorism och samarbete i krishantering. Det bör nämnas att det finns frågor där vi har mycket olika åsikter, och i denna omfattande dialog måste de diskuteras.
Guantánamo – som vi just har diskuterat – är en av dessa frågor. Inte desto mindre är det viktigt att nämna i sammanhanget att experternas dialog om internationell lagstiftning, som påbörjades under vårt ordförandeskap, tjänar till att komma fram till ståndpunkter i enlighet med våra gemensamma grundläggande värderingar.
Andra kontroversiella frågor som vi alltid tar upp på dagordningen för formella toppmöten mellan EU och Förenta staterna är programmet för viseringsundantag och Internationella brottmålsdomstolen. Vi delar åsikt i många multilaterala frågor, och vi arbetar hand i hand, men Internationella brottmålsdomstolen är en av de frågor där vi har olika åsikter.
Vi är också kritiska till Förenta staternas försök att sluta avtal med tredjeländer i enlighet med punkt 98 i Romstadgan, eftersom detta strider mot Internationella brottmålsdomstolens syfte att ha en universellt giltig jurisdiktion.
Men låt mig också nämna en positiv aspekt i sammanhanget, nämligen att Förenta staterna har tillåtit beivrande av krigsförbrytelser i Sudan.
En viktig del som jag hänvisade till tidigare är ekonomiska förbindelser. Med tanke på den höga graden av ekonomisk sammanlänkning och ömsesidigt beroende måste en framgångsrik fortsättning på utvecklingen av våra ekonomiska förbindelser prioriteras. Vi är varandras viktigaste handelspartner.
Två tredjedelar av de direkta investeringarna i EU kommer från Förenta staterna, och våra motsvarande investeringar i Förenta staterna uppgår för närvarande till 1 500 miljarder euro. Den ömsesidiga handeln uppgår till ungefär 1 miljard euro per dag. Med tanke på vår gemensamma del av världsproduktionen har EU och Förenta staterna ett särskilt globalt ansvar, och därför är det viktigt att vi har ett nära samarbete också i ekonomiska frågor och gemensamt strävar efter att fortlöpande undanröja handelshinder. Jag är säker på att kommissionen kommer att undersöka denna fråga ännu mer detaljerat.
Sedan vårens toppmöte har vi åstadkommit en hel del för att genomföra det arbetsprogram vi kommit överens om, till exempel det första mötet med forumet för lagstiftnings- och tillsynssamarbete. Det behandlar bland annat minskningen eller snarare undanröjandet av handelshinder som uppstår på grund av olika säkerhetsbestämmelser för bilar eller andra varor.
Dessutom arbetar vi på en gemensam strategi för skydd av immateriell äganderätt. Vi välkomnar parlamentets förslag och rekommendationer, som uttryckts i Elmar Broks och Erika Manns betänkanden. I betänkandena visas mycket tydligt hur hårt vi alla arbetar tillsammans med förenade ansträngningar, och även att förbättringen av de transatlantiska förbindelserna är en lika viktig fråga för er som för rådet och kommissionen.
Mot bakgrund av detta vill jag också nämna att ett möte i de transatlantiska lagstiftarnas dialog – en viktig del av våra förbindelser – nyligen ägde rum i Wien. För att gå vidare till den särskilda frågan om det transatlantiska partnerskapsavtalet som diskuterades i betänkandet förefaller det som om tiden ännu inte är mogen för detta, och därför rekommenderar ordförandeskapet att man i första hand fortsätter att bygga upp det befintliga praktiska samarbetet. Den nya transatlantiska agendan från 1995 är även i fortsättningen den tillämpliga ramen för våra förbindelser.
Eftersom vi har fått klara signaler från Förenta staterna att man är lite försiktig när det gäller att ytterligare formalisera förbindelserna, har vi valt att koncentrera oss på innehållet och konkreta resultat, och strävar nu efter ett mer effektivt utnyttjande av befintliga strukturer.
De regelbundna formella mötena med chefstjänstemän kompletteras väl med många ytterligare kontakter och överenskommelser på alla områden som är av gemensamt intresse. De har gjort den politiska dialogen mer strategisk och samtidigt mer konkret. På många områden som hänvisas till i parlamentets betänkanden har vi redan ett nära samarbete, och därför finns det gemensamma åtgärder.
Nästa toppmöte i juni 2006 i Wien förbereds för närvarande av rådet och kommissionen. Vårt mål för toppmötet är att bibehålla den nuvarande dynamiken i de transatlantiska förbindelserna. Vi vill också skapa nya initiativ för ytterligare samarbete inför nästa toppmöte, där en särskilt viktig fråga för oss är att få ut bättre information om intensiteten, vikten och nyttan av det transatlantiska partnerskapet också till EU-medborgarna. Vi har därför beslutat att koncentrera oss på ett uttalande från toppmötet som siktar framåt och är så koncist och konkret som möjligt, och komplettera detta med lägesrapporter för politiska och ekonomiska områden.
Men vi kommer också att meddela våra framtida prioriteringar vid toppmötet. Dessa gäller bland annat ett stärkt samarbete för att främja freden i världen och främja demokrati och mänskliga rättigheter, vidare en ny dialog om energitrygghet, slutande av ett avtal om flygtrafik och koncentrering på genomförande av immateriell äganderätt i tredjeland. EU och Förenta staterna är oupplösligt förbundna med varandra, inte bara historiskt, utan också tack vare gemensamma värderingar. Endast tillsammans kan vi möta de globala utmaningarna.
Våra många gemensamma ekonomiska och politiska intressen samt våra säkerhetsintressen uppväger de skillnader som kan och måste finnas mellan partner. Vi är när allt kommer omkring nödvändiga partner för varandra, partner som tillsammans måste bära ett globalt ansvar. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Fru talman! Låt mig inleda med min syn på förbindelsen mellan EU och Förenta staterna ur perspektivet yttre förbindelser. Kommissionsledamot Peter Mandelson kommer sedan att komplettera beskrivningen med ekonomiska och handelsmässiga förbindelser. Jag tänker därför inrikta mig mer på Elmar Broks betänkande.
Som det klargörs i detta utmärkta betänkande har ramen för förbindelserna mellan EU och Förenta staterna förändrats oerhört under det senaste året. Efter president George Bushs besök i Bryssel vid toppmötet 2005 har de spänningar som vi upplevde under 2003 och 2004 förbytts i en ny anda av konstruktivt engagemang.
Efter toppmötet 2005 hade vi åtta förklaringar om en lång rad frågor som blev vägledande för vårt samarbete. Förklaringen om främjandet av demokrati visar hur långt vårt samarbete när det gäller utrikespolitik har nått. Även om det finns skiljaktigheter då och då – som vi just har sett och som rådsordföranden just har nämnt – tar vi nya tag och är mer aktiva i vårt tillvägagångssätt i stället för att vi släcker bränder.
Vår verksamhet att sprida demokratiska principer, respekt för mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen – som Elmar Brok betonar i sitt resolutionsförslag – kan inte sträcka sig längre än så här. Om inte det berörda landet är fullständigt delaktigt kan inte demokratin upprätthållas. Trots detta gör våra samordnade åtgärder en skillnad när engagemanget finns, i Ukraina till exempel – som redan har nämnts – där vi stödde reformprocessen; i Vitryssland, där vår gemensamma hållning mot reformbristen sände ett tydligt budskap till regimen; och i Mellanösterns fredsprocess, där samordning är nödvändig och där det fungerar mycket bra.
Jag har personligen varit mycket delaktig när det gäller att samordna vår ståndpunkt med Förenta staterna. I resolutionsförslaget nämns behovet av bättre samordningsstöd. Det gläder mig i synnerhet att kvartetten tog upp EU:s förslag om en tillfällig internationell mekanism för att kanalisera stöd till det palestinska folkets grundläggande hälsomässiga och sociala behov. Vi arbetar efter den principen, och jag hoppas att vi kommer att vara färdiga i slutet av månaden.
Låt mig nämna fyra frågor som vi har betonat i resolutionen, innan jag ger ordet till Peter Mandelson.
Den första gäller energi. Både EU och Förenta staterna brottas med rekordhöga oljepriser och ett ökat beroende när det gäller utländsk tillgång på fossila bränslen. Enligt rådande trender kommer Europeiska unionen att behöva importera 70 procent av sin energi 2030 jämfört med dagens 50 procent. Förenta staterna står inför ett liknade problem. Vi måste därför inta en holistisk linje för att tackla detta problem, och samtidigt engagera våra största partner. Vid toppmötet mellan EU och Förenta staterna nästa månad avser vi att upprätta ett strategiskt energisamarbete, och ta upp den tryggade energiförsörjningen – inbegripet spridning av tillförselvägarna, förstärkning av marknadsreglerna, skydd av infrastruktur, främjande av alternativa energikällor och slutligen energiförsörjningen. Lösningen är att öka förutsägbarheten genom att skapa de rätta marknadsvillkoren och rättsliga ramarna i både tillverknings- och transitländer. Detta är det budskap som vi för med oss till toppmötet mellan EU och Förenta staterna, men också till G8-toppmötet och andra internationella partner.
Den andra frågan gäller visering. En av kommissionens främsta prioriteringar är att lösa frågan med Förenta staternas icke-reciproka tillämpning av viseringskrav. Tyvärr är det osannolikt att vi kommer att nå en snar lösning, men vi kommer att fortsätta driva på för en förbättring, och vi kommer att ta upp detta ännu en gång med president Bush vid toppmötet. Frågan belystes förra gången, och vi hoppades att saker skulle utvecklas snabbare. I juli 2006 kommer vi att lägga fram en andra rapport om viseringsreciprocitet, i vilken vi kanske undersöker möjligheten att vidta särskilda åtgärder i brist på framsteg.
Den tredje frågan som jag vill ta itu med är Kina. Som Elmar Brok så riktigt påpekar i sin resolution behöver vi samordna vår strategi för tredjeländer, särskilt Kina, på ett effektivt sätt. Vi är inne på samma linje: att hjälpa Kina att gå mot demokrati samt att integreras fullständigt i världsekonomin och på världsmarknaden. För två år sedan vidtog vi åtgärder för att samordna oss själva bättre genom att inleda dialogen mellan EU och Förenta staterna om Östasien. Detta har visat sig vara ett mycket användbart forum för att diskutera förbindelser med Kina.
Låt mig övergå till det transatlantiska partnerskapsavtalet. Jag vet att Elmar Broks utskott känner mycket starkt för detta, och jag stöder fullständigt förhoppningen att se de transatlantiska förbindelserna gå från en klarhet till en annan. Som ni känner till har jag alltid varit öppen för att utforska för- och nackdelarna med en kontraktsenlig förbindelse med Förenta staterna. Det är verkligen märkligt att vi inte har mer formella förbindelser med vår viktigaste partner. Som rådsordföranden redan har sagt gäller frågan huruvida ett formellt avtal verkligen skulle tillföra något mervärde till våra förbindelser i dagsläget. Det viktigaste är att EU och Förenta staterna samarbetar för vår gemensamma strategi. För att göra detta behöver vi i synnerhet politisk vilja, men vi måste också ha förståelse för varandra. Jag anser exempelvis inte att ett fördrag skulle ha hjälpt oss att överbrygga de olikheter som höll fast våra förbindelser 2003 och 2004, som var av politisk natur. För närvarande finns det ingen politisk lockelse när det gäller ett sådant avtal varken inom Förenta staternas regering eller bland medlemsstaterna. Men detta kanske förändras i framtiden. Om attityder skulle förändras eller det skulle bli tydligt att ett institutionellt hinder står i vägen för närmare samarbete när allt kommer omkring, då skulle det kanske vara rätt tid att gå vidare.
Låt mig avsluta med en kommentar om den viktiga roll som parlamentet spelar i transatlantiska förbindelser. Som ni känner till har jag alltid varit en entusiastisk anhängare av interparlamentariska utbyten. Jag är övertygad om att dessa förbindelser gynnas oerhört av banden mellan Europaparlamentet och den amerikanska kongressen. Jag uppmuntrar er verkligen att fortsätta knyta dessa band. Jag tackar er för det som redan har gjorts när det gäller lagstiftarnas dialog, och det som kan göras före toppmötet. 

Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Erika Mann för att ha ledsagat detta mycket imponerande betänkande genom parlamentet med sin karakteristiska effektivitet, hängivelse och uppmärksamhet på detaljer. Det kom mycket lägligt.
Det faktum att ett halvt dussin av parlamentets utskott har bidragit till det mycket omfattande betänkandet om transatlantiska ekonomiska förbindelser och att det skulle behövas åtminstone samma antal kommissionsledamöter närvarande för att diskutera alla de frågor som täcks i betänkandet, visar hur djupgående och invecklad den ekonomiska förbindelsen mellan EU och Förenta staterna är.
Denna förbindelse verkar effektivt på två nivåer. På en nivå krävs det ett starkt ledarskap för att främja en ytterligare konvergens av våra gemensamma ekonomiska regler och reglerande ramar – våra företag, våra arbetstillfällen och vår konkurrenskraft kräver detta. På den andra nivån beror det också på vad som sker i resten av världen samt om och hur EU och Förenta staterna lyckas reagera på händelser tillsammans.
Ingen politisk förbindelse i vår tid är av större vikt för den globala ekonomin än det transatlantiska partnerskapet. Reaktionen på Kinas och Indiens uppgång, trycket från globaliseringen, de aktuella utmaningarna på energiområdet, multilaterala institutioners sätt att fungera, klimatförändring: allt detta beror på EU:s och Förenta staternas kapacitet att samarbeta på effektivt sätt.
Det är mest uppenbart i de fortsatta förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen. Jag har turen att ha en gemensam målinriktning med min motpart Rob Portman, och jag ser fram emot att fortsätta detta tillsammans med Susan Schwab, Förenta staternas nya förhandlare i handelsfrågor – jag hoppas att hon kommer att bli godkänd av senaten inom kort.
Det är ingen hemlighet att jag anser att vi inom Europeiska unionen och i Förenta staterna behöver föra våra ståndpunkter närmare varandra i Doharundan. Varningsklockan ringer för Dohaagendan. Varningslamporna blinkar, för om klyftorna inte minskas under de närmaste veckorna kommer vi att mötas av allvarliga institutionella, lagstiftningsrelaterade och politiska hinder när det gäller att avsluta denna runda.
Förenta staterna kommer inom kort att börja ägna sig åt valet; handelsmyndigheten drar sig tillbaka, och även i andra delar av världen finns det valrelaterade hämskor – ett kommande val i Brasilien till exempel. Fönstret mot Doharundan stängs snabbt. EU är klart för att fortsätta förhandlingarna; vi har tillkännagett vår flexibilitet, och ingen sektor är förbjuden för oss. Vi väntar på att våra partner ska uttrycka samma avsikt och öppenhet.
Låt mig nu säga några ord om Erika Manns betänkande. Det gläder mig att det i betänkandet uttrycks ett starkt stöd för de arbetsprogram som antogs i november förra året för att genomföra det ekonomiska initiativet mellan EU och Förenta staterna. I den lägesrapport som vi kommer att lägga fram vid nästa toppmöte den 21 juni, kommer vi att kunna notera några goda prestationer. EU:s och Förenta staternas åtgärdsstrategi för att förstärka immateriella rättigheter i tredjeländer kommer att få stöd. Den kommer att innehålla ett antal konkreta samarbetsåtgärder, särskilt mellan våra tullmyndigheter och ambassaderna i tredjeländer.
Jag är också nöjd efter två sammanträden i Bryssel och Washington inom en mycket kort tidsram när det gäller forumet för lagstiftningssamarbete på hög nivå. Vi har nu tydligt fastställt att forumet är den plats där EU:s och Förenta staternas lagstiftare ska utbyta bästa tillvägagångssätt. Vi har oerhört stora förhoppningar om att fördelarna med ett ökat samarbete snart kommer att märkas i företag på båda sidor av Atlanten.
Undertecknandet av det länge efterlängtade luftfartsavtalet, liksom avtalet om civil säkerhet inom luftfart, förväntas nu ske under andra halvåret i år. När det gäller avtalet om flygtjänster måste vi driva på den amerikanska regeringen att fortsätta med förändringar i utarbetandet av bestämmelser och stå emot protektionistiska påtryckningar från kongressen. Hjälpen från er i kammaren kommer att vara högst värdefull för oss i vårt arbete att nå detta mål.
Jag välkomnar ert fortsatta intresse för en mer visionär och strategisk linje – jag råkar anse att det finns rum för vision inom politiken. Jag noterar er uppmaning att under toppmötet mellan EU och Förenta staterna 2006 utforma ett nytt transatlantiskt partnerskapsavtal som leder till att vi når en transatlantisk marknad utan hinder till 2015. Enligt min mening har det ekonomiska initiativet mellan EU och Förenta staterna visat att vi kommer dit, att vi rör oss i den riktningen ett steg i taget.
Det rätta tillvägagångssättet är förmodligen att gå stadigt framåt med frågor av ömsesidigt intresse och att visa – på områdena immaterialrätter och lagstiftningssamarbete – konkreta framgångar för våra medborgare. Vi måste ha gjort oss förtjänta av att godkänna den strategi som jag vet får stöd i betänkandet. Jag tror att denna pragmatiska strategi kommer att säkerställas av stöd eftersom det inte finns någon amerikansk entusiasm i verkligheten – vare sig inom regeringen eller i kongressen – för ett program mellan EU och Förenta staterna som kommer att vara en ”stor skräll”. När det gäller frågor som investering och offentlig upphandling, som ni fastställt som områden med enorm potential – och de har verkligen en mycket stor potential – har inte Förenta staterna ännu visat något intresse för att ta itu med bilaterala hinder.
På investeringssidan kräver resultatet när det gäller Dubai Ports ett omsorgsfullt agerande. Nu har vi åtminstone upprättat en kontaktgrupp som ska hantera både gamla och nya problem, och vi har förslagit den amerikanska regeringen att ta med en punkt om investering i förklaringen från toppmötet som ska gälla vikten av ett öppet transatlantiskt investeringsklimat. Detta skulle sända ett starkt budskap till den amerikanska kongressen, som för tillfället debatterar Shelbys lagförslag om att skärpa Exon-Florio-lagen. Ni har återigen hjälpt oss med detta, tillsammans med den amerikanska kongressen, något som måste ges mycket uppskattning.
Jag skulle slutligen vilja påpeka att vi har haft ett mycket bra första halvår och rett ut vissa viktiga handelstvister mellan EU och Förenta staterna som exempelvis utländska försäljningsbolag, Byrd och telekomsanktioner – jag hoppas att hålla denna drivkraft vid liv på andra områden. Jag granskar i synnerhet två andra tvister för närvarande för att se om de är möjliga att lösa snabbt. Utländska försäljningsbolag och Byrd visar att Världshandelsorganisationens system för tvistlösning fungerar och att sanktioner förenliga med Världshandelsorganisationen kan vara ett effektivt sätt för att uppnå amerikansk tillämpning av Världshandelsorganisationens utslag. Med tanke på de goda resultaten för Världshandelsorganisationens system ser jag för närvarande inget behov av den typ av formell bilateral mekanism för lösning av handelstvister som ni föreslår i ert betänkande, men jag vill inte helt förkasta idén. Ni kan vara säkra på att vi kommer att uttömma alla våra informationskanaler med Förenta staterna och försöka med allt som står i vår makt för att undgå att slå in på den dyra och tidskrävande vägen till Genève, överallt där detta går att undvika.
Låt mig sammanfattningsvis säga att den transatlantiska förbindelsen är en förbindelse som allt för ofta helt enkelt tas för given. Särskilt i dessa dagar behöver vi förnyat engagemang för att få den att fungera bättre. Jag är tacksam för ert betänkande, som ännu en gång har belyst detta behov vid en mycket läglig tidpunkt. 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Även jag vill gratulera Erika Mann till ett väl genomfört arbete med betänkandet.
Det finns ett mål i betänkandet som jag särskilt vill understryka: målet att senast 2010 uppnå en gemensam transatlantisk kapitalmarknad. Det är nämligen ett mål som i sin tur leder vägen framåt inom andra områden. Redan idag kan vi se att den transatlantiska ekonomin definieras och fungerar tack vare de direktinvesteringar och de flöden av samarbete mellan företag och forskning som bär upp handeln. Det är intensiteten i investeringarna och mängden av företagsköp i bägge riktningarna som lägger grunden för en omfattande handel över Atlanten, men det är även viktigt med en hög nivå inom forskning och innovation. Detta är förmodligen det bästa sättet att möta och bidra till globaliseringen, bidra till en stark global ekonomi, inte bara för oss själva utan också för världen i övrigt.
I betänkandet tas även ett antal andra punkter upp, t.ex. vikten av att underlätta för företag på ömse sidor om Atlanten att lista sig på de olika börserna, att underlätta och öppna upp för företagsinvesteringar i samma omfattning i bägge riktningarna, att se till att återförsäkrare får samma möjligheter, att se till att vi får en i sann bemärkelse gemensam transatlantisk kapitalmarknad. Kan vi uppnå det, kommer vi också att kunna uppnå andra mål för samarbete över Atlanten. 
Lena Ek (ALDE ),
   . – Herr talman! Erika Manns betänkande är ett bevis inte bara på hennes skicklighet som föredragande, utan också på de transatlantiska förbindelsernas underliggande stryka. Jag skulle vilja göra tre viktiga påpekanden på industriutskottets vägnar.
För det första, som kommissionsledamoten nämnde, behöver vi samarbeta på energiområdet när det gäller effektiv försörjning och hållbarhet.
För det andra, när det gäller forskning – som är något oerhört viktigt – arbetar vårt utskott nu med sjunde ramprogrammet. Lika viktigt är samarbetet med institutionerna och med industrin i Förenta staterna. Det kan göras mycket för att underlätta samarbetet på detta område.
För det tredje har vi diskuterat upprättandet av ett organ för att förbättra diskussionerna mellan industrier. Vi skulle vilja upprätta något i likhet med den mycket framgångsrika tvistlösningsdomstolen mellan Iran och Förenta staterna, som på ett enkelt och elegant sätt löser tusentals tvister. Vi skulle vilja skapa något liknande i framtiden.
Jag skulle slutligen också vilja understryka vikten av parlamentariskt utbyte för att inleda diskussionerna och skapa framgång för dessa tre oerhört viktiga ämnen. 
Marie-Hélène Descamps (PPE-DE ),
   – Herr talman! När det handlar om transatlantiska ekonomiska förbindelser är det viktigt att inse särdragen i kultur- och utbildningssektorn, och vilken roll de spelar. Det gläder oss därför att kunna konstatera att föredraganden har tagit hänsyn till hela den uppfattning som utskottet för kultur och utbildning står för.
Den ”kulturella nyckeln” kan faktiskt bidra till att stärka våra förbindelser och främja ömsesidig förståelse mellan européer och amerikaner. Följaktligen bör upprättandet av en dialog som är ägnad kultur och utbildning uppmuntra till regelbundet utbyte av bästa lösningar och erfarenheter i fråga om till exempel kampen mot piratkopiering, kulturarbetarnas rörlighet, eller, återigen, utvecklingen av kulturturism.
När det gäller utbildning bör denna dialog fokuseras på att stärka det ömsesidiga erkännandet av yrkeskvalifikationer, men också på utbyte av forskare och universitetslärare och studerande. Vi bör därför nämna att den kommande förnyelsen av samarbetsprogrammet mellan våra två kontinenter i fråga om högre utbildning och yrkesutbildning också kommer att vara till ömsesidigt gagn. Å andra sidan innebär särdragen i den audiovisuella sektorn ett transatlantiskt utbyte där man respekterar EU:s kulturella och språkliga mångfald.
I denna fråga, och som slutsats, beklagar vi ändå att Förenta staterna inte valde att följa EU:s exempel och rösta för Unescokonventionen.
Till sist vill jag gratulera Erika Mann för hennes utmärkta arbete, och för att hon lyssnar så noggrant. 
Johannes Blokland (IND/DEM ),
   . – Herr talman! Eftersom det ömsesidiga förtroendet mellan Förenta staterna och EU har varit ansträngt de senaste åren, vill jag dra fram två frågor som måste lösas för att återställa detta förtroende.
Vi bör inte foga oss i de visumkrav som Förenta staterna ålägger vissa EU-medborgare. Kommissionens ordförande José Manuel Barroso hade rätt när han uppmanade Förenta staterna att häva visumkraven för medborgarna från de tio nya medlemsstaterna. Det är i princip orättvist att använda sig av sådana dubbla normer för EU:s medborgare.
Under de kommande veckorna kommer det tillfälliga utskottet för CIA:s påstådda användning av europeiska länder för transport och illegal internering av fångar att diskutera sitt förslag till interimsbetänkande. Det finns indikationer på att oriktigheter har skett i fråga om behandling av misstänkta personer, men hittills finns det inga klara bevis. Detta tillfälliga utskott fortsätter sin verksamhet för att om möjligt få fram övertygande bevis. Mot bakgrund av detta kommer parlamentet att inför toppmötet behöva insistera på ett omfattande samarbete. Jag vädjar om stöd för punkt 11 i yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, som har lagts fram som ändringsförslag 34. 
Christofer Fjellner,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Erika Mann för ett utmärkt betänkande och ett väldigt nära och gott samarbete under den tid vi har arbetat med det.
Europas i särklass viktigaste handelspartner är USA, vilket vi ofta glömmer. I den offentliga debatten fokuseras det mest på de få problem som finns i våra handelsrelationer. Det talas om kris och konflikt mellan Europa och USA. Politiskt kan det då och då vara sant, men ekonomiskt sett är verkligheten den rakt motsatta.
I det tysta skulle jag våga säga att vår handel har genomgått en revolution. Idag uppgår handelsutbytet till fantastiska en miljard euro per dag. Den djupaste formen av gränsöverskridande ekonomisk integration, nämligen ömsesidiga direkta utlandsinvesteringar, har ökat markant och uppgår idag till 1,5 biljoner euro. Detta är mer än bara siffror. Även om vi inte tänker på det, ger det oss nya möjligheter i vardagen. Den marknad som vi har har till exempel skapat närmare sju miljoner arbetstillfällen i Europa. Det ger oss alla fler tjänster och bättre produkter.
Den transatlantiska handeln är dessutom mycket av motorn i världsekonomin. Om vår relation knakar, får det konsekvenser för hela världen. Handeln med varandra är därför inte ett alternativ till handeln med fattigare länder, utan det är tvärtom en förutsättning och något som gör oss alla i hela världen rikare. Vi får inte ta det för givet. Vi måste arbeta vidare och integrera våra ekonomier. Därför hoppas jag att vi tillsammans med USA kan förverkliga idén om en transatlantisk marknad utan hinder till 2015.
Igår fick jag ett mejl från den vänstervridna antiglobaliseringsrörelsen. De uppmanade mig och alla andra ledamöter att rösta mot detta betänkande. Deras argument var att om detta betänkande röstas igenom av en majoritet i parlamentet, så kommer det att öppna mark för en accelererad process för ökad frihandel mellan USA och Europa. Jag hoppas att de har rätt, och just därför tänker jag tillsammans med de svenska moderaterna rösta betänkandet och för ett transatlantiskt frihandelsområde. 
Jan Marinus Wiersma,
   . – Herr talman! Tack för den långa talartid som ni har tilldelat mig, och jag ska därför gå rakt på sak och först av allt säga att min grupp stöder Elmar Broks betänkande och de kompromisser som vi har nått i utskottet för utrikesfrågor. Jag vill uttrycka min uppskattning för det arbete han gjort eftersom jag anser att det är viktigt att de två större grupperna mer eller mindre delar åsikt i en sådan viktig fråga som våra förbindelser med Förenta staterna. Det som vi anser är viktigast är att Förenta staterna och EU har många intressen gemensamt, inte minst ekonomiska, och vi kan inte nog betona vikten av dessa ekonomiska intressen. De inkluderar också de risker som dessa innebär, med tanke på skillnaderna i finanspolitik mellan EU-länderna och Förenta staterna. På det området måste vi förvisso försöka stärka samarbetet med dem, och Erika Manns betänkande innehåller många initiativ i den riktningen som jag anser är mycket värdefulla.
Man får av samma skäl inte heller förneka att vi har olika åsikter på vissa områden. Det är något som i själva verket visas mycket tydligt i Elmar Broks betänkande. Vi är båda oberoende partner i partnerskapet. Jag stöder också idén att skapa en mer kontraktsenlig förbindelse som ger oss möjlighet att i händelse av problem kunna diskutera dessa öppet och ärligt, inte minst på parlamentsnivå. Min fråga är bara om Förenta staterna är beredda att erkänna EU i sådan omfattning att man är beredd att ingå en sådan kontraktsenlig förbindelse.
Under de kommande åren måste vi försöka utveckla en ny policy på flera områden, inklusive energipolitiken, med tanke på de energiproblem som vi möter och där amerikanerna och européerna har många gemensamma intressen. Jag förespråkar en intensivare förbindelse och att vårt samarbete byggs ut på federal nivå.
Jag skulle kunna prata i timmar om detta viktiga ämne, men jag måste sluta här. 
Alexander Lambsdorff,
   – Herr talman, mina damer och herrar! I alla partnerskap går det lite upp och ned, de har sin styrka och sina svagheter. Det viktigaste är att grunden är frisk, och trots alla åsiktsskillnader och all den frustration som Förenta staternas vänner upplever på grund av en del av den nuvarande administrationens politik är basen här sund. Som rådets ordförande säger är det ekonomiska utbytet starkt, kontakterna mellan medborgarna fungerar och det gör även de politiska kontakterna; flera nätverk med intensiva kontakter har uppstått genom olika dialoger och tillfälligt samarbete.
Men det ömsesidiga samarbetet skulle kunna förbättras: Den nya transatlantiska agendan var bra utformad, men den har inte blivit någon verklig grundval, och den måste vitaliseras på nytt. Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa stöder därför det förslag Elmar Brok har lagt fram i sitt betänkande om ett transatlantiskt partnerskapsavtal, och även Erika Manns vision om en transatlantisk marknad.
Naturligtvis kommer ett avtal att ge mervärde endast om det är livskraftigt, vilket innebär att även den amerikanska sidan – särskilt kongressen – måste visa ett verkligt engagemang. Med tanke på de nuvarande långsiktiga utmaningar vi står inför är det absolut nödvändigt med framsteg här. Som verkliga demokratier har vi inte råd att lämna vår gemensamma potential outnyttjad, och därför skulle ett partnerskapsavtal kunna bli ett steg i rätt riktning, så låt oss ta det! Jag vill tillägga att det gläder mig att vi har denna debatt i Bryssel och inte i Strasbourg. 
Cem Özdemir,
   – Herr talman, fru rådsordförande, fru vice kommissionsordförande! Jag ska koncentrera mig på Elmar Broks betänkande. I den mån betänkandet behandlar Internationella brottmålsdomstolen eller frågan om livsmedelssäkerhet, hoppas vi att vi kan tala i klartext. Jag anser att det är viktigt att se till att man på lämpligt sätt tar hänsyn till EU:s ståndpunkt.
I fråga om det transatlantiska partnerskapet, som skulle träda i kraft 2007, är det emellertid viktigt att påpeka att den nuvarande amerikanska administrationen har blivit mer eller mindre oduglig, och därför ligger frågan öppen om det är någon mening med att sluta denna typ av avtal med den.
Slutligen vill jag diskutera en punkt i samband med miljöpolitik, som min grupp fäster särskild vikt vid. Jag vill varmt rekommendera Al Gores nya dokumentär åt alla ledamöter. Hans film fäster våra amerikanska vänners uppmärksamhet på det synnerligen viktiga problemet med global uppvärmning, som rör oss alla och som borde få en mer framskjuten plats i betänkandet, och jag vill citera Al Gores uttalande: 
”Jag tror till och med att det finns en möjlighet att även George Bush och Richard B. Cheney kommer att tvingas att ändra ståndpunkter om denna kris inom de närmaste två åren.” 
Helmuth Markov,
   – Herr talman! Min grupp förespråkar att man stärker handelsaktiviteterna med Förenta staterna, på samma sätt som vi stöder utvidgningen av varuhandeln med Afrika, Sydamerika och Australien. Men i sitt betänkande kräver Erika Mann, med sina egna ord, ”en transatlantisk marknad fri från hinder”, och det är ett frihandelsområde.
Handeln bör inte vara ett syfte i sig själv för att uppnå högre vinster, utan ett av instrumenten för att garantera att befolkningen förses med varor och tjänster samt för att skapa arbetstillfällen och främja social utveckling och välstånd. Vi bör därför först av allt göra en bedömning av om den potentiella partnern uppfyller internationellt överenskomna normer för skydd av social trygghet, arbetstillfällen, miljö och mänskliga rättigheter, och om partnern godtar de institutioner som skapats för att garantera dessa.
Tre korta exempel: För det första har vi fundamentalt olika åsikter om genetiskt modifierade organismer och hormonbehandlat kött. EU:s medborgare vill inte ha detta. Men i Förenta staterna är det helt legalt att handla med dem.
För det andra: Medan offentliga tjänster och omfattande sociala trygghetssystem är grundläggande delar av den politiska kulturen i EU, betraktas detta på annat sätt i Förenta staterna. Jag frågar er: Hur kan man bibehålla detta, som är av sådan betydelse för allmänheten och EU, och som ligger i allmänhetens intresse, i ett sådant integrerat ekonomiskt område?
För det tredje: Snedvrider det inte konkurrensen om Förenta staterna avstår från att underteckna Kyotoprotokollet? Naturligtvis gör det det, för Förenta staterna kan då producera varor billigare, till skada för miljön. När det gäller de beslut som fattas av WTO:s tvistlösningspanel i sådana ärenden som bomullsexportstöd, bortser Förenta staterna helt från dem.
Låt mig sammanfatta: Parlamentet antog nyligen Agnolettobetänkandet, där det tydligt sägs att EU bör inkludera en klausul om mänskliga rättigheter i alla avtal med tredjeland. Förenta staterna för krig i Irak i strid mot internationell lagstiftning. Man erkänner inte Internationella brottmålsdomstolen. Man håller krigsfångar under omänskliga förhållanden i fängelser liknande det i Guantánamo Bay.
Jag anser att parlamentet kommer att förlora all trovärdighet om det arbetar för ett frihandelsområde med Förenta staterna, utan att Förenta staterna först har uppfyllt internationellt överenskomna normer. 
Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! Som parlamentets föredragande om förbindelser mellan EU och Folkrepubliken Kina välkomnar jag i mitt förslag till dokument det amerikanska förslaget till en strategisk dialog med EU om Kinas fredliga tillväxt. Eftersom detta sker i global skala orsakar det ju EU och Förenta staterna lika stor huvudvärk, som inte begränsar sig till handelskonflikter eller hävdandet av mänskliga rättigheter i Kina.
Jag anser därför att punkterna 8, 9 och 21 i Elmar Broks betänkande som vi behandlar här är en välkommen hjälpande hand, för de främjar alla ett transatlantiskt synsätt när det gäller förbindelserna med Kina. Detta skulle särskilt hjälpa till att begränsa den farliga spänningen i fråga om Taiwan, samt bidra till framsteg när det gäller frågan om Tibet. Så sent som i morse berättade Dalai Lama för mig om sin personliga övertygelse att Tibetfrågan måste behandlas som en brådskande fråga på transatlantisk nivå.
Jag anser att vi genom att kombinera de transatlantiska krafterna kan övertyga Kina att bli en verklig deltagare i det internationella systemet. 
Konrad Szymański,
   . – Herr talman! Planen för att stärka det önskade samarbetet med Förenta staterna har skisserats på ett mycket välbalanserat sätt i Brok- och Mannbetänkandena. Fri handel, lagstiftningsdialog och närmare samarbete kring säkerhet och försvar är naturligtvis de viktigaste åtgärdsområdena. Jag vill gratulera båda föredragandena.
Jag tänker nu göra några korta politiska kommentarer. Om vi i EU vill undvika att spela rollen av underordnad partner har vi inte råd att hamna allt längre på efterkälken i ekonomiska och militära frågor. Jag måste säga att jag är förvånad över klagomålen på amerikansk ensidighet, eftersom våra försvarsutgifter är två tredjedelar av Förenta staternas. Jag är oroad över att EU endast har 25 procent av Förenta staternas mobila försvarspotential, och att vi har en omodern struktur på Natobaserna i Europa, vilka dessutom kan komma att minskas till förmån för vaga EU-projekt.
EU kommer inte att bli någon global aktör om vi förlorar vår förmåga att skapa ett strategiskt politiskt partnerskap med Förenta staterna. Vi kan inte byta ut Förenta staterna mot någon annan, bättre partner i detta partnerskap. Det finns endast ett alternativ öppet för ett EU med stagnerande ekonomi, krassliga offentliga finanser och tragiska demografiska siffror. Alternativet är marginalisering och isolering i utkanten av en värld som går framåt, ibland hänsynslöst, och ibland till och med fientligt gentemot oss. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! I dag diskuterar vi en av EU:s viktigaste partner, och de utmaningar som våra förbindelser med denna partner innebär för oss. Här i kammaren får vi ofta höra stark kritik och fördömande av Förenta staterna och, mer sällan, vädjanden om att låta bli att döma vår största allierade. Vi bör avstå från båda dessa ytterligheter. EU behöver Förenta staterna, och Förenta staterna behöver EU. Jag säger detta mot bakgrund av en snabb tillväxt i Asien, och en ökning i Latinamerikas och Afrikas demografiska och politiska roll.
Överdrivna antiamerikanska strömningar är olyckliga, men det är lika olycksaligt att fråntas rätten att ställa frågor till våra vänner, till exempel frågor om Guantánamo Bay. Vi måste också tålmodigt förklara för Washington att om vi avstår, ehuru långsamt, från interventionism och protektionism inom handeln, bör Förenta staterna för jämviktens skull göra samma sak.
Förbindelserna mellan EU och Förenta staterna bör inom den närmaste framtiden utformas till ett verkligt partnerskap och en strategisk allians, men det kan bara ske om vi inte faller till föga för stereotypen ”EU som lärare” å ena sidan, eller ”EU som Förenta staternas kund” å andra sidan. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka mina varma gratulationer både till Elmar Brok och Erika Mann för de kreativa bidrag till dialogen som de i dag har lagt fram.
Som visas i den relevanta statistiken, som jag på grund av tidsbrist inte ska kommentera, kännetecknas de ekonomiska förbindelserna mellan EU och Förenta staterna av symmetri och fullt oberoende. Alla kriser som uppstår då och då är enligt min åsikt något som beror på den – hittills – olösta frågan om hanteringen av detta oberoende. Detta oberoende hänger inte bara samman med det förflutna, utan det hänför sig också till de nya globala ekonomiska och sociala utmaningarna, inklusive de s.k. millenniemålen.
För att möta dessa globala utmaningar måste vi ändra de bilaterala förbindelserna från den nuvarande nivån med uttalanden till en sammanhållen, öppen och stabil institutionell ram och en mer harmoniserad bilateral reglerad miljö. En transatlantisk marknad utan hinder är ett mål som kan uppnås. Det måste bara grunda sig på en ny och enhetlig reglerad arkitektur.
Utvidgning och intensifiering av områdena för nära samarbete mellan EU och Förenta staterna förväntas få en positiv extra effekt på alla de problem som utgör utmaningarna i den aktuella globala agendan.
Jag skulle bland annat vilja hänvisa till främjandet av gemensamma principer och värderingar, t.ex. demokrati, rättsstatsprincipen, försvar av grundläggande rättigheter och friheter, en mer omfattande syn på den globala handelsordningen, effektivt internationellt miljöskydd, bekämpning av terrorism och organiserad brottslighet och inrättande av en ny finansiell arkitektur.
Däremot kommer det att förvärra den internationella osäkerheten om sammanhållningen i förbindelserna mellan EU och Förenta staterna bryts, och det får negativa efterverkningar på globalt samarbete, fred, stabilitet och säkerhet, både politiskt och ekonomiskt.
Slutförandet av förhandlingarna i Doharundan kommer, som kommissionsledamot Peter Mandelson också har sagt, att bli ett test på dessa nära förbindelser mellan EU och Förenta staterna. 
Józef Pinior (PSE ).
   – Herr talman! Vi måste fördjupa både de ekonomiska och politiska förbindelserna mellan EU och Förenta staterna och sammanställa ett nytt transatlantiskt partnerskapsavtal som ska börja gälla 2007.
Jag vill särskilt betona den politiska dialogens roll mellan Europaparlamentet och Förenta staternas kongress. Varje toppmöte mellan EU och Förenta staterna bör föregås av ett möte med den transatlantiska lagstiftningsdialogen, som behandlar politiska, ekonomiska, kulturella och sociala frågor. Syftet bör vara att den transatlantiska lagstiftningsdialogen ska bli en av de viktigaste plattformarna för EU:s utrikespolitik.
Förenta staternas hegemonistiska roll i början av 2000-talet kräver att EU visar autonomi och sant partnerskap i transatlantiska förbindelser, och ställer frågor öppet och söker en gemensam politisk plattform. De mest brådskande frågorna är fortfarande behovet av att övertyga Förenta staterna om att delta i reformen av FN samt att respektera de mänskliga rättigheterna och de civila friheterna i kampen mot terrorismen. Dessa frågor måste diskuteras vid nästa toppmöte mellan EU och Förenta staterna.
Jag vill också betona frågan om visum. EU bör inte tolerera en situation där medborgarna i vissa medlemsstater måste ha visum för att vistas i Förenta staterna. EU:s aktuella institutioner bör ställa frågan om att häva visumbegränsningarna för Förenta staterna för EU:s alla medborgare i deras kontakter med Förenta staternas myndigheter. 
Ignasi Guardans Cambó (ALDE ).
   – Herr talman! Båda dessa betänkanden, särskilt det av Erika Mann, visar styrkan i förbindelsen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, och belyser samtidigt den långa förteckning över områden där det skulle kunna uppstå svårigheter och missförstånd. Det är en bra tid för att understryka hur stark denna förbindelse är och i vilken utsträckning den går bortom den aktuella förvaltningen och problemen med den särskilda administrationen och särskilt ledarskap, som vissa av oss inte tycker om. Det finns något djupare, som går långt bortom detta. Det går bortom den starka politiska debatt som vi kanske kommer att få. Det är just eftersom förbindelsen är stark som den gör det möjligt för oss att tala om sanningen för den andra parten.
Men förbindelsen saknar en ordentlig ny struktur, en ordentlig ny konstruktion. Som det nämns i betänkandena behöver vi en ny konstruktion för att skydda denna förbindelse, för att skydda den från yttre angrepp och göra den mycket mer solid än vad den är nu. Detta kräver engagemang från kommissionens sida. Vi ser inte detta engagemang när vi söker efter denna nya konstruktion, och jag anser att det är kommissionens roll att utveckla detta och arbeta i den riktningen. 
Caroline Lucas (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Erika Mann för allt hennes arbete med detta betänkande samt för hennes vilja och öppenhet när det gäller att åtminstone överväga andra perspektiv och åsikter. Men det finns fortfarande vissa saker i betänkandet som oroar mig.
För det första finns det åtminstone ett frågetecken när det gäller om den rätta tidpunkten politiskt sett är nu för att utveckla en politik för det som i grunden är ett bilateralt frihandelsområde. Vi befinner oss i en tid när det multilaterala systemet är i kris. Vi måste därför överväga vilket politiskt budskap vi sänder ut genom att göra detta.
För det andra oroar jag mig för att andra länder skulle kunna uppfatta det som om EU och Förenta staterna förbereder för att överföra förhandlingarna till global nivå när de fortsätter diskutera extremt kontroversiella frågor som avreglering av investeringar, offentlig upphandling och tjänster i ett planerat transatlantiskt frihandelsområde. Som ni känner till har dessa frågor blivit mycket omtvistade inom Världshandelsorganisationen.
Avslutningsvis, när det gäller frågan om reglering och harmonisering, trots ändringsförslag och viss bra retorik om det motsatta finns det en risk att vi kommer att få se en utarmning – i stället för en utjämning – av svårvunna miljörelaterade hälso- och konsumentnormer. 
Mirosław Mariusz Piotrowski (IND/DEM ).
   – Herr talman! I samband med det nya transatlantiska partnerskapsavtalet vill jag särskilt påpeka den nuvarande tvisten mellan EU och Förenta staterna om de strategier och metoder som används för att bekämpa den globala terrorismen.
Tvisten har gett som direkt resultat att den minskar båda parters effektivitet. Global terrorism är ett nytt fenomen som vi ännu inte känner till den fulla omfattningen av, men den har vidsträckt räckvidd och operativ förmåga. Den har till och med jämförts med kommunismen, genom att den hotar alla och envar. I stället för att utse någon egendomlig undersökningskommitté utan verklig makt bör vi inrätta ett verkligt samarbete mellan EU:s medlemsstater och Förenta staterna, och där menar jag också att vi ska stärka samarbetet mellan deras säkerhetstjänster.
Klara principer, samordnade åtgärder och ömsesidigt förtroende krävs för att bekämpa terrorismen, och därigenom skapa verkligt skydd för de mänskliga rättigheterna i den moderna världen. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Trots att det i resolutionsförslaget påpekas – med goda skäl – att det finns behov av en stabil institutionell ram för transatlantiska förbindelser, menar jag att denna debatt inte bara ska handla om strukturer. Det är framför allt viktigt att det finns en vilja på båda sidor om havet att arbeta tillsammans och gemensamt ta tag i de problem vi står inför.
När det gäller kampen mot terrorismen har vi här i parlamentet redan ägnat mycket uppmärksamhet – med all rätt – åt Guantánamo Bay och CIA:s påstådda olagliga göranden i Europa. Det behöver inte sägas att kampen mot terrorism måste föras inom en strikt laglig ram.
Men det bör också sägas att vissa grupper här i kammaren inte är lika intresserade av terroristernas eller de påstådda terroristernas rättigheter som de är av att huvudsakligen hänge sig åt grundläggande antiamerikanism. Om dessa grupper t.ex. vore lika aktiva när det gäller att kritisera kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Kuba, skulle vi nu ha gjort mycket bättre framsteg. Här talar vi om människor som inte bara har anklagats för terrorism, utan också befinner sig bakom galler på grund av sina politiska åsikter. 
Antonio López-Istúriz White (PPE-DE ).
   – Herr talman! Transatlantiska förbindelser är viktiga om Förenta staterna och EU ska ha framgång med att hantera sina gemensamma utmaningar.
Vi är båda strängt engagerade för att uppnå en säker internationell ordning. Därför måste kampen mot terrorism i själva verket vara vår högsta prioritet. När man står inför totalitära system och brist på frihet finns det ingen annan möjlighet än att ha en stark och solid allians med vår naturliga partner, Förenta staterna. Det är den enda allians som har gett, och kommer att ge, resultat.
Jag vill begagna detta tillfälle att välkomna meddelandet från Förenta staternas utrikesminister om att Washington ska delta i de multilaterala förhandlingarna om Irans kärnkraftsprogram. Om Teheran avstår från att anrika uran måste man fullständigt och bevisligen överge hela sin anrikning av uran och sin upparbetningsverksamhet.
Vi behöver ha ett fullständigt samarbete, och avstå från den lättvunna antiamerikanismens hycklande demagogi. Behovet av att intensifiera förbindelserna med Förenta staterna och upprätta ett associeringsavtal, som begärs i Brokbetänkandet, är av stor vikt.
Vi måste förbättra våra förbindelser, och samtidigt bibehålla vår kritiska anda, och undersöka nya möjligheter för ökade gemensamma och samordnade åtgärder på internationell nivå och ökad integration av våra marknader, vilket kommer att gynna våra medborgare.
EU kommer att misslyckas om man beslutar sig för att stå i opposition till Förenta staterna, och inte betraktar dem som sina naturliga allierade. Det är nödvändigt på grund av de värderingar som vi delar – demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och individens frihet, och främjandet av fred och kollektiv säkerhet.
Vidare hoppas vi att nästa toppmöte mellan Förenta staterna och EU, som ska hållas i juni i Wien, på nytt kommer att intensifiera våra förbindelser också på det ekonomiska området.
Inrättandet av ett atlantiskt område med välstånd är viktigt för att man ska kunna garantera att våra medborgare fortsätter att åtnjuta den ekonomiska välfärd som EU och Förenta staterna förser dem med. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Partnerskapet mellan USA och Europa är svårhanterligt men nödvändigt. Som kommissionens ordförande José Manuel Barroso en gång sa måste man befinna sig på samma nivå för att komma till tals med USA. Det tjänar ju inte mycket till att begära att USA ska gå ned på knä så att vi kan mötas på samma nivå. Vi måste bli starkare och ta tillvara våra möjligheter fullt ut, både när det gäller ekonomin och helt klart också utrikespolitiken.
När det gäller utrikespolitiken vill jag lyfta fram två områden där utvecklingen enligt min uppfattning har varit mycket positiv. Det första området handlar om Mellanösternfrågan och gäller det finansiella stödet. Jag vet att ni, fru kommissionsledamot, lade ned en hel del arbete bakom kulisserna och på så sätt hjälpte oss att uppnå en rimlig och pragmatisk lösning. Jag är mycket glad över att Europa och USA kom fram till en lösning på detta område.
Det andra ämnet gäller Iran. Jag önskar er inte endast all lycka, fru Plassnik, utan jag hoppas också att ni även här kan få användning för er övertalningsförmåga. Vi måste stå fast vid vår inställning i denna fråga. Förenta staterna måste emellertid dessutom, vilket just aviserats, diskutera direkt med Iran. Det finns dock framför allt inget utrymme för militära äventyrligheter. På båda dessa områden hoppas jag att vi ska kunna diskutera med USA som verkligt oberoende partner med ett gott självförtroende. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! En sak är säker, och det är att om den gode Elmar Brok hade hört den senaste föreläsningen av världens störste nu levande filosof Noam Chomsky skulle hans betänkande sett annorlunda ut. Noam Chomsky konstaterade att Amerikas förenta stater håller på att gå under av brist på demokrati, och där finns sannerligen ett demokratiskt underskott och en bristande kommunikation. Låt mig få visa detta. Vilken amerikansk medborgare som helst kan resa vart som helst i Europa utan visum. Kan vilken europeisk medborgare som helst resa till Förenta staterna utan visum? Jag vill besvara frågan genom att påminna er om att när ett antal ledamöter av Europaparlamentet reste till Förenta staterna för att undersöka CIA-flygningarna tog de amerikanska kongressledamöterna inte emot dem. Förenta staterna har inte undertecknat Kyotoprotokollet och förgiftar atmosfären. Landet omfattas inte av den behörighet som tillkommer den internationella brottmålsdomstolen i Haag utan sänder endast domare.
Slutligen vägrar jag att acceptera att Europa är ett tåg där både motorn och lokföraren är amerikanska. Detta är ett stort misstag. Vi vill ha ett förhållande på lika villkor. De tillåter inte att vi har en europeisk armé. Vi har Nato, där chefen är amerikansk. Till och med våra börser följer Dow Jones index. Vi har ingen egen politik. Vi har ett amerikanskt herravälde. Vi vill ha ett förhållande på lika villkor, inte en situation där amerikanerna har bestämmanderätt över oss i utrikespolitiska frågor, vilket har en negativ inverkan på Europas möjligheter att uppnå ökad demokrati. 
Ashley Mote (NI ).
   – Herr talman! Ingen har nämnt Galileosystemet – Europeiska unionens direkta konkurrent till amerikanernas GPS-system – i vilket kineserna har en andel på 20 procent, ett beslut som skulle kunna destabilisera framtida vapenproduktion och hota bevarandet av freden.
Galileo är ett enormt ambitiöst och dyrt försök av EU att som en fullfjädrad global makt och rymdmakt konkurrera med Förenta staterna. Varför skulle man annars dubblera GPS-systemet? EU har ingen laglig rätt att upprätta ett eget rymdprogram – denna rätt var beroende av en ratificering av konstitutionen som inte antogs. Men sådana petitesser ignoreras.
EU vill att de egna satelliterna ska utgöra en del av framtida militära operationer, och är inte beredd att vänta. Eftersom alla framtida krigsvapen kommer att styras av satelliter råder det ingen tvekan om att EU kommer att hjälpa Kina med dess upprustning. Kan Förenta staterna, med sina åtaganden i Japan, Taiwan och sydöstra Asien, vara annat än vaksamma inför någon som deltar i Kinas upprustning? 
Benoît Hamon (PSE ).
   – Herr talman! Förenta staterna och EU måste intensifiera sin dialog och sitt samarbete på det ekonomiska och affärsmässiga området, liksom på regleringsområdet eller till och med på det sociala området genom att främja hederligt arbete, vilket givetvis är ett önskemål från fackföreningarna på båda sidor om Atlanten.
Frågan gäller alltså inte om de transatlantiska förbindelserna bör förbättras utan hur de kan förbättras. Jag anser därför inte att lösningen nödvändigtvis ligger i att en gränsöverskridande transatlantisk marknad upprättas senast 2015. Är alla hinder för den transatlantiska marknaden av ondo? Nej. Vill vi öppna våra marknader för genetiskt modifierade organismer (GMO) eller för kött från djur som fötts upp på hormoner? Nej. Jag vill därför att den transatlantiska agendan ska grundas på praktisk forskning av allmänt europeiskt intresse och inte på en ovillkorlig anslutning till frihandelsdoktrinen som ett mål i sig.
Jag tvivlar också på att detta verkligen är rätt tidpunkt att föreslå ett bilateralt initiativ av denna omfattning, när vår amerikanske partner hotar den globala makroekonomiska stabiliteten genom att tillåta ett skenande handels- och budgetunderskott, samtidigt som landet dels offentligt ifrågasätter multilateralismens fördelar och principer, dels motsätter sig initiativ som Kyotoprotokollet eller den internationella brottmålsdomstolen. Jag vill att Erika Manns utmärkta betänkande ändras mot bakgrund av detta. 
Ursula Plassnik,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag känner att jag har fått stöd för min avsikt att ta upp en rad frågor vid det kommande toppmötet. Det är frågor som rör vår gemensamma framtid, bland annat samarbete i syfte att främja demokrati, mänskliga rättigheter, frihet och välstånd samt frågor som knyter an till de globala utmaningar vi ställs inför. Jag tänker på klimatförändringen, kampen mot terrorismen, icke-spridningen av massförstörelsevapen och frågan om energisäkerhet, som sysselsätter oss alltmer på båda sidor om Atlanten och som har varit föremål för ett intensivt arbete i rådet under denna sexmånadersperiod. Jag nämnde redan i mitt inledningsanförande luftfartsavtalet. När det gäller internationella frågor har det påpekats att framsteg har gjorts i en rad frågor de senaste månaderna. Här måste vi gå försiktigt fram och ta ett steg i taget. Jag vill även tacka kommissionen för det nära samarbetet.
Jag vill avsluta med att tacka föredragandena och alla andra som också har deltagit i arbetet med betänkandet, liksom de som regelbundet deltar i diskussionerna om de transatlantiska förbindelserna. Dessa förbindelser är av central betydelse för EU, och vi måste därför undvika att låsa fast oss vid en ståndpunkt. Vad som snarare krävs är att vi som dialogpartner diskuterar de irritationsmoment som finns och alla olösta frågor. Dessa frågor får emellertid inte tillåtas överskugga det som binder oss samman eller är djupast förankrat och inte ger vika för påfrestningar, nämligen de gemensamma värderingarna och arbetet med de världsproblem som är viktiga för oss. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Herr talman! Jag vill tacka parlamentsledamöterna för denna utmärkta debatt om en central och mycket betydelsefull förbindelse, i vilken man verkligen kommer att fokusera på hur mycket längre vårt samarbete kan gå i fråga om utrikespolitik och främjande av demokrati, om ökat samarbete på området för energi och om en förbättring av tillväxten och konkurrenskraften inom våra ekonomier. Jag ska besvara några frågor ganska kortfattat.
Vi har verkligen för avsikt att underteckna ett nytt avtal om högre utbildning och yrkesrelaterad fortbildning, vilket innefattar ett påbörjande av arbetet med ett nyskapande, transatlantiskt examensprogram.
Vad gäller turism – som också nämndes – skulle utbyten underlättas genom att programmet för visumfrihet utvidgas till alla medlemsstater.
Vad gäller miljön vill vi återuppta dialogen med Förenta staterna, framför allt genom att återuppta dialogen på hög nivå om miljön, som innefattar frågan om klimatförändringarna. Vårt samarbete i fråga om energi kommer också att beröra frågor om klimatförändringar inom ramen för energieffektivitet. Vår övergripande dialog måste dock vara bredare än så.
Jag vill återgå till frågorna om visumfrihet och ömsesidighet när det gäller viseringar, för er som kanske inte var här från början. Dessa är frågor som vi inte bara regelbundet tar upp, utan som också finns med i dialogen och som absolut kommer att tas upp igen med president Bush.
Vad gäller systemet för passageraruppgifter och EG-domstolens dom nyligen, i samband med de fall som Europaparlamentet anmälde, respekterar vi domstolens dom och analys, och vi kommer att iaktta dessa fullt ut. Vi kommer att samarbeta med parlamentet, rådet och de nationella dataskyddsmyndigheterna för att säkerställa att domen efterlevs till fullo. Vi har bara fyra månader på oss att finna en ny rättslig grund, men jag hoppas att vi kommer att kunna samarbeta på ett sådant sätt att skyddsnormerna inte kommer att sänkas, den transatlantiska flygtrafiken inte kommer att störas och att en hög säkerhetsnivå kommer att upprätthållas.
Avslutningsvis ser vi fram emot ett framgångsrikt inrättande av det satellitbaserade navigationssystemet inom ramen för Galileo, där ett samarbete med tredjeländer är nödvändigt och fördelaktigt, och där vi hoppas att ett samarbete med Förenta staterna kommer att innebära en extra fördel för våra företag och medborgare.
Vi är mycket tacksamma mot de två föredragandena och för parlamentets engagemang. Detta kommer verkligen att stärka oss. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Jag vill också tacka föredragandena för två utmärkta betänkanden, och bara ta upp två punkter.
Den första är att det är värt att komma ihåg att 98 procent av handelsförbindelserna mellan Förenta staterna och Europeiska unionen är oomtvistade, trots all uppmärksamhet som oenigheterna på detta område för närvarande får. På de områden där det råder oenighet agerar båda parterna snabbt, inte alltid med omedelbar framgång men snabbt, för att denna ska lösas på kort tid och i godo. Detta är något vi bör komma ihåg och hylla, utan att bli passiva.
Den andra punkten som jag vill ta upp är att Erika Manns betänkande faktiskt inte innehåller något krav på ett enhetligt frihandelsområde, så de som opponerar sig mot det gör det av fel anledning. Det som krävs i betänkandet är ett handelsområde utan hinder, en transatlantisk marknad utan hinder mellan Europa och Förenta staterna. Det är något som vi kan applådera och uppmuntra. Som jag sa tidigare tror jag inte att det kommer att tilldra sig stöd för någon sorts system som utvecklats enligt principen om ”den stora smällen”. Faktum är dock att denna förbindelse mellan oss för handel och investering är värt mycket när det gäller människors arbeten, försörjningsmöjligheter och framtid. Det är inte längre så mycket avgifterna som står i vägen för tillväxten av denna förbindelse. Det är icke-tariffära handelshinder, rättsliga hinder, skillnader i fråga om normer, tillstånd och allt det andra. Det är en sorts bål av hinder som behövs brännas. Dessa ekonomiska mål är mycket ädla, och vi bör anstränga oss för att nå dem. Det är anledningen till att jag berömmer detta betänkande så energiskt och att jag kommer att engagera mig och mina tjänsteenheter i att förverkliga dess kraft. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.
Bogdan Golik (PSE ).
   – När det gäller det kommande toppmötet mellan EU och USA vill jag dels lyckönska de båda föredragandena, dels understryka behovet av att förbättra förbindelserna mellan de båda länderna.
I dagsläget krävs det samlade åtgärder på de områden där vi har gemensamma intressen och gemensamma värderingar och möter en gemensam hotbild, i syfte att ge vår gemensamma politik och våra ekonomiska förbindelser en ny, slagkraftig och representativ dimension, och att med förenade krafter möta hotet från terrorismen.
De globala problemen kräver snabb och global handling. Målet och grunden för vårt samarbete bör vara att ta itu med de prioriterade frågorna från FN-toppmötet 2005 och att utarbeta en handlingsplan mot terrorismen, vilket bör bidra till att påskynda reformerna av såväl Natos som FN:s uppbyggnad, och i första hand reformen av FN:s säkerhetsråd.
När hotet från ”västvärldens fiende” i Östeuropa och oenigheten mellan medlemsstaterna om interventionen i Irak nu har minskat aktualiseras en både i USA och Europa ofta återkommande fråga, nämligen om Nato längre har någon verklig uppgift att fylla. Hotet från terrorismen skulle kunna vara en anledning att ha kvar alliansen, men detta kräver i så fall dels nya politiska och militära strukturer, dels samarbete om EU:s utrikes- och säkerhetspolitik.
Åtgärder måste vidtas som syftar till en gemensam strategi för att säkra energiförsörjningen och tillgången på råvaror genom en diversifiering av försörjningskällorna, produktionen och transporterna, och till att intensifiera den politiska dialogen om förnybara energikällor. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi kan läsa att detta är Gröna veckan, och i år ligger fokus under Gröna veckan på förlusten av den biologiska mångfalden. Förra året var det klimatförändringarna, och klimatförändringarna och förlusten av den biologiska mångfalden är våra två största miljömässiga utmaningar. Jag vill protestera mot den bristfälliga tid som debatten om förlusten av den biologiska mångfalden får under denna sammanträdesperiod, med tanke på att det är Gröna veckan. Vi borde som parlamentsledamöter ha erkänt Gröna veckan och det fokus som ligger på förlusten av den biologiska mångfalden genom att föra en debatt om frågan. Vi har fågeldirektivet, livsmiljödirektivet, den gemensamma jordbrukspolitiken, den gemensamma fiskeripolitiken, strukturfonderna, 18 000 Natura 2000-områden samt ett nätverk, och ändå har vi inte organiserat oss när det gäller den här frågan.
Vi har invaderande främmande arter här, mer än 40 procent av EU:s arter – såväl flora som fauna – är hotade, och ändå debatterar vi inte den här frågan under den vecka som benämnts Gröna veckan. Jag protesterar mot detta, och jag vill att ni, herr vice talman, ska vidarebefordra min protest till parlamentets talman. 
Lissy Gröner (PSE ).
   – Herr talman! Det gläder mig mycket att Ursula Plassnik och Benita Ferrero-Waldner fortfarande är kvar.
Förra helgen utsattes fredliga demonstranter i Moskva för våldsamheter. Jag anser det i högsta grad påkallat att vi inom EU betonar att detta inte får förekomma i ett land som just nu innehar ordförandeposten i Europarådets ministerkommitté. Frågan berör en stark partner inom EU. Vi kommer att anordna en demonstration på fredag eftermiddag i Bryssel och på en rad andra platser i Europa mot de kränkningar av de mänskliga rättigheterna som fredliga demonstranter utsattes för.
Helgen därefter kommer Gay Pridefestivalen att äga rum i Warszawa, och jag har hört uttalanden från officiellt håll i Warszawa som tyder på att våldsamheter skulle kunna bryta ut även här, och att alla som deltar måste ta risken för våldsamheter med i beräkningen.
Jag kommer att demonstrera och flagga för allas lika rättigheter inom EU enligt artikel 13. Jag hoppas att ett stort antal människor kommer att delta och tala om att det inte finns någon plats för intolerans inom EU. Låt oss hålla fanan högt! 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Jag vill här i kammaren hylla de portugisiska fiskarna. De anordnar på nationaldagen omfattande protestaktioner och lamslår fiskeflottan för att därmed få till stånd nödvändiga åtgärder som syftar till att nu och i framtiden slå vakt om en sektor som är ytterst betydelsefull såväl för Portugal som för EU:s olika medlemsstater.
Den kris inom fiskerisektorn som har pågått länge och som bland annat har sitt ursprung i kommersialiseringen av fisket och gäller försäljningspriset i första ledet, har ställts på sin spets genom den dramatiska ökningen av bränslepriset. Detta har lett till att sektorn har utsatts för en ekonomisk åtstramning som har fått djupgående sociala konsekvenser i form av sänkta löner och ökad arbetslöshet. Åtgärder måste därför omedelbart vidtas på gemenskapsnivå för att säkra sektorns och dess arbetstagares intäkter, något som företrädarna för sektorn länge har efterlyst. Frågan är i högsta grad aktuell mot bakgrund av den gemensamma fiskeripolitiken. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
   – Herr talman! De strejker som pågår bland de sjukvårdsanställda utgör, liksom hälso- och sjukvårdens bedrövliga tillstånd i Polen, ett hot inte endast mot mina landsmäns hälsa utan också mot deras liv. Jag har bara en minut till mitt förfogande och vill därför endast ge två exempel på det liberala och destruktiva synsätt som styrs av pengar och profit.
Över 20 000 läkare har lämnat Polen sedan 1989, och 1 500 specialistläkare har lämnat landet inom fem månader efter EU-anslutningen. Eftersom vi utbildar 2 000 läkare varje år innebär detta att vi i mer än 12 år har försett andra länder med läkare. Dessutom slukar de omättliga och giriga utländska läkemedelsföretagen mer än hälften av sjukvårdsbudgeten i mitt land.
Jag vädjar därför till parlamentet att fundera över hur hälso- och sjukvårdstjänsterna ska hanteras, hur läkemedelsmonopolens ekonomiska självrådighet ska begränsas och hur synen på läkaryrket och hälso- och sjukvården ska förändras, så att de anställda ser arbetet med människors hälsa och välbefinnande som sin främsta uppgift och inte endast har den ekonomiska vinningen för ögonen, särskilt eftersom strejker inom hälso- och sjukvården också förekommer i många andra medlemsstater inom EU. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill fästa parlamentets uppmärksamhet på förra veckans förlängning av den burmesiska oppositionsledaren Aung San Suu Kyis husarrest. Denna Nobelpristagare och ledare för den demokratiska oppositionen har varit avskuren från yttervärlden under tio av de senaste sjutton åren. Hon skulle ha frigetts förra veckan, men den militärjunta som har makten i Burma har meddelat att hon fortfarande utgör ett hot mot den nationella säkerheten, och har förlängt hennes husarrest.
Jag vill i dag återigen ta upp frågan om respekten för de mänskliga rättigheterna som en viktig och grundläggande princip inom Europeiska gemenskaperna. Jag föreslår att parlamentets talman sänder en särskild delegation som ska besöka den burmesiska oppositionsledaren, som har tillbringat så många år i isolering, och visa henne vårt stöd. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   – Herr talman! Efter Köpenhamnsförklaringen 1993 har ett av kriterierna för anslutning varit att minoriteters rättigheter ska tillgodoses. Det råder en avsevärd skillnad mellan systemen för skydd för minoriteters rättigheter i de tio nya och de femton gamla medlemsstaterna. Samtliga tio nya medlemsstater ratificerade Europarådets båda juridiskt bindande dokument om skydd för minoriteters rättigheter, det vill säga den europeiska stadgan för regionala språk och minoritetsspråk samt ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter, men tre av de gamla medlemsstaterna, nämligen Frankrike, Belgien och Grekland, har ännu inte gjort detta. De gamla medlemsstaterna bör se till att hinna ifatt de nya medlemsstaterna när det gäller skyddet för minoriteter.
Det är betecknande att regionala språk och minoritetsspråk helt har förbigåtts i Manolis Mavromattis betänkande om språklig mångfald, som nyligen antogs av parlamentet. Det är typiskt att de avsnitt där minoritetsspråken behandlas helt har utelämnats i den så kallade plan D som kommissionen lade fram i syfte att återvinna EU-medborgarnas förtroende, trots att var sjunde EU-medborgare talar ett minoritetsspråk. 
Bogusław Rogalski (IND/DEM ).
   – Herr talman! Martin Schulz, ordförande för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, gick i dag på ett oförskämt och arrogant sätt till angrepp mot medlemmar av den polska regeringen och deras rätt att fatta beslut som speglar viljan hos en majoritet av den polska befolkningen. Martin Schulz’ brist på respekt för demokratin överraskar mig inte, eftersom hans politiska förebilder är Karl Marx och Rosa Luxembourg.
Herr Schulz! Den mest blodtörstiga formen av totalitarism uppstod inte i Polen, utan i ert land, där de nyfascistiska organisationerna i dag växer sig allt starkare och ger sig ut på gatorna för att demonstrera. Jag vill därför be er att ta itu med dessa demonstrationer som utgör ett verkligt hot mot Europa, i stället för att fördöma den polska premiärministern som endast följer den vilja som uttryckts av en majoritet av polackerna, som stöder familjevärden i stället för hedonistiska, pornografiska parader som genomförs av homoaktivister. Polen har ett av de lägsta födelsetalen i Europa, och jag anser inte att det skulle hjälpa oss att främja homosexuella förhållanden. Om inte ni förstås känner till något sätt som de kan föröka sig på och som vi inte är medvetna om.
Det tyska herraväldet över Europa tillhör lyckligtvis det förgångna, så snälla herr Schulz, kom ihåg det här en gång för alla, och kom inte dragandes med era tyska ambitioner när det gäller Polens interna frågor. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja att vi i Europaparlamentet tillstår de verkliga konsekvenserna av toppmötet i Sotji mellan Ryssland och EU, i stället för att godta den bild som medierna ger. När det gäller en väldigt specifik fråga, nämligen genomförandet av 1996 års partnerskaps- och samarbetsavtal mellan EU och Ryssland med avseende på förbudet mot import av polskt kött, är avtalet för närvarande endast en pappersdrake på ett snyggt papper.
Hur kommer det sig att det inte finns någon som helst solidaritet inom Europeiska unionen när det gäller denna fråga? Många av länderna i det gamla EU besväras inte av det faktum att medan de själva sorglöst handlar med Moskva är andra länder, såsom Polen, utestängda från denna handel. Denna fråga kommer att i praktiken visa huruvida europeisk solidaritet endast är en tom fras som vissa politiker använder sig av, eller om en europeisk solidaritet verkligen existerar. För ögonblicket är det olyckligtvis endast en tom fras, vilket jag allvarligt beklagar. Jag önskar att det motsatta förhållandet gällde. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ).
   – I söndags hade jag möjlighet att delta i en ad hoc-delegation från Europaparlamentet som följde presidentvalet i Colombia. Efter ändringarna i konstitutionen för några år sedan omvaldes, för första gången i Colombias historia, president Álvaro Uribe Vélez för en andra fyraårsperiod som president. Det kan för det första påpekas att valen utmärktes av att endast 45 procent av de colombianska medborgare som har rösträtt använde sin möjlighet att rösta. Som valobservatör kan jag emellertid försäkra Europaparlamentet om att det, utöver några få felaktigheter och smärre överträdelser, inte förekom några allvarliga åsidosättanden och att valet var demokratiskt, fritt och rättvist. Herr talman! Jag vill föreslå att Europaparlamentet gratulerar den nyvalde colombianske presidenten och även tar initiativ till ett ökat bistånd till Colombia, framför allt för genomförandet av lagen om rättvisa och säkerhet, som kan lösa landets säkerhetsproblem. 
Talmannen.
   – Tack så mycket för förslaget. Jag tror att vi ska göra det. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill fästa parlamentets uppmärksamhet på ett allvarligt problem som för närvarande håller på att uppstå i en del av EU:s medlemsstater, och som utgör ett hot mot de grundläggande rättigheterna och friheterna samt de medborgerliga rättigheterna.
Europaparlamentet kan inte endast stå och se på utan att göra något när man inför begränsningar av demokratin, mötesfriheten och de europeiska medborgarnas rätt att uttrycka sina åsikter. Detta hot är desto allvarligare, när regeringsföreträdare tillåter brott mot medborgarnas rättigheter, vilket olyckligtvis är fallet för närvarande i mitt eget land, Polen. Vi måste vara uppmärksamma på sådana situationer och vidta effektiva åtgärder då en medlemsstat bryter mot de grundläggande principer som är ett krav för medlemskap i Europeiska unionen.
Brott mot medborgarnas rättigheter är inte en intern fråga för medlemsstaterna. Vi får inte bemöta sådana situationer med tystnad, utan med omedelbara åtgärder. Det är vad alla medborgare i en demokratisk organisation såsom Europeiska unionen förväntar sig av Europeiska rådet. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Cypern förfogar över en liten flotta med militära försvarshelikoptrar, varibland två franska Gazelle-helikoptrar. För ett år sedan skickades bränslemätaren från en av dessa två helikoptrar för reparation till ett företag i Förenade kungariket som heter Vibro-Meter. Detta utfördes snabbt, men sedan dess har den brittiska regeringen förhindrat återsändandet av den reparerade delen till Cypern, vilket har förklarats med att Förenade kungariket har ett embargo när det gäller försvarsutrustning från Cypern. Cypern deltar tillsammans med Förenade kungariket i EU:s gemensamma försvars- och säkerhetsåtgärder, inklusive EU:s fredsuppdrag, EU:s taktiska insatsstyrkor och Europeiska försvarsbyrån.
Hur är det möjligt, eller ens logiskt, att en medlemsstat – Storbritannien – kan ha ett vapenembargo mot en annan medlemsstat – Cypern? Detta måste säkerligen vara ett grovt brott mot de principer som gemenskapen grundats på. Med tanke på enigheten inom Europeiska unionen uppmanar jag er att påpeka detta för den brittiska regeringen, så att detta embargo lyfts omedelbart. 
Thomas Wise (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag kommer nu att citera en artikel ur den brittiska pressen nyligen: ”Storbritanniens blomstrande vinindustri kommer att stjälpas av EU:s regelverk, i vilket man vill förbjuda odlare i Storbritannien, som alla är osubventionerade, att plantera fler vinrankor om försäljningen fortsätter att öka.”
Vinodlare – varav många i min region – har uppmanat kommissionen att höja tröskeln eller avskaffa den helt och hållet. Vad exakt är det med det engelska vinet som är så skrämmande? Är det att det engelska vinet vid blindprovning tillsammans med franska och andra viner rankas högst när det gäller smak, och att våra konkurrenter alltså är avundsjuka helt enkelt? Eller är det för att det finns regioner i andra EU-länder som får enorma subventioner för att odla vindruvor och som sedan inte producerar anständigt vin? Eller är det bara så att EU måste lägga sig i, reglera och förstöra så fort en framgång blir märkbar på något område?
Kan man förvåna sig över att fler och fler människor inte vill ha någonting mer att göra med EU när unionen ödelägger deras försörjningsmöjligheter? 
Talmannen.
   – Punkten är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0179/2006) av Helmuth Markov för utskottet för internationell handel om handel och fattigdom: Utformning av en handelspolitik som maximerar handelns bidrag till fattigdomslindringen (2006/2031(INI)). 
Helmuth Markov (GUE/NGL ),
   – Fru talman! Jag vill naturligtvis först av allt rikta ett varmt tack till alla dem som har deltagit i arbetet med betänkandet. Jag vill särskilt nämna Donatella Pribaz. Naturligtvis vill jag också tacka de kolleger i mitt utskott, i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män samt i utskottet för utveckling som har bidragit till betänkandet med mycket konstruktiva ändringsförslag.
Betänkandet innehåller förslag på hur handelspolitiken kan och bör inriktas för att bidra till att lösa fattigdomsproblemet. Jag är tillfreds med att det i betänkandet mycket tydligt fastställs att handeln måste ske enligt vissa regler om den ska kunna bli ett meningsfullt och effektivt instrument för att bekämpa fattigdom och utveckla välfärden. Detta beror på att handeln, oberoende av om den sker på regional, nationell eller internationell nivå, inte är ett självändamål eller har ett värde i sig, utan i stället utgör ett medel för att säkerställa att människor har tillgång till varor som tillgodoser deras behov.
I dagens värld är tillgången inte säkerställd för alla människor, och de möjligheter som handeln skapar är inte rättvist fördelade – vare sig geografiskt mellan stater eller regioner eller mellan enskilda aktörer på marknaden. Ett resultat av denna ojämlika fördelning är fattigdom – fattigdom som leder till ökad fattigdom. Detta är ett problem som förekommer framför allt i utvecklingsländerna, men inte endast där. Uppenbarligen klarar de ökända osynliga marknadskrafterna inte av att lösa detta problem ens i ett utvecklat ekonomiskt område som Europeiska unionen.
Ju mer man inom politiken tar avstånd från att försöka styra den ekonomiska ordningen och låter de liberala marknadskrafterna göra som de önskar, desto mer avlägsnar vi oss från målen för social sammanhållning – särskilt som man samtidigt ignorerar sociala rättigheter, demokratisk delaktighet och miljöskydd och inte tar tillräcklig hänsyn till regionala och lokala förhållanden och särdrag. På den globala nivån, där skillnaderna i utveckling och fördelning är mycket mer grundläggande och allvarliga, förefaller situationen att förvärras flera gånger snabbare. Om den nuvarande politiken för brådskande åtgärder som syftar till en snabb liberalisering fortsätter kan millenniemålet att halvera antalet svältande människor fram till 2015 inte uppnås.
Det är politikens uppgift att skapa grundläggande förhållanden som kan leda till en social utveckling som är fredlig, inte leder till utslagning och som främjar välfärd. En politik som öppnar gränserna för den internationella marknaden kan bidra till detta. Hittills har detta visat sig vara en framgångsrik metod i länder där industrialiseringen i ett inledande skede kunde ske under skydd av statliga åtgärder, där det fanns en institutionell ram för att reglera fördelningen av social och ekonomisk välfärd, där det fanns en tillräckligt stadig ekonomisk sektor som medgav en flexibel verksamhet och där staten var tillräckligt oberoende för att stödja särskilda ekonomiska sektorer när marknaden öppnades.
En hög utlandsskuld och ett högt låneberoende begränsar avsevärt konkurrensförmågan. I länder där dessa förhållanden inte förelegat har emellertid en snabb liberalisering lett till avindustrialisering, miljöförstöring och ökat beroende, och har förvärrat invånarnas fattigdom.
Jag kan endast hänvisa till några av aspekterna i betänkandet. Alla länder måste få möjlighet till en oberoende utveckling och industrialisering, liksom dagens industrialiserade länder en gång fick. Detta inbegriper rätten för ett land att själv besluta när och hur mycket det vill öppna sina marknader för varor och tjänster och om det alls vill göra det. Detta finns förresten redan med i WTO:s regler.
Efter undertecknandet av WTO-avtalen har den förtjänst som tillverkarna gör på råvarupriserna hela tiden sjunkit och är nu så låg att allt fler små- och medelstora företag i norr såväl som syd kommer att bli tvungna att stänga. Samtidigt innebär samma regler att jordbruk inriktat på en enda gröda främjas, vilket kan ge väldiga förtjänster för jordbruksnäringen och livsmedelsindustrin, men har förödande konsekvenser för miljön och sysselsättningen. Denna form av jordbruk förstör till sist slutgiltigt grunden för sin egen existens. I stället måste man inom politiken göra sitt yttersta för att, genom reglering såväl som ekonomiskt stöd, säkerställa att den biologiska mångfalden bevaras genom hållbara former av nyttjande.
Det är vidare ytterst tveksamt huruvida man uteslutande med hjälp av marknadsekonomiska strukturer kan tillhandahålla grundläggande offentliga tjänster i en sådan utsträckning att den grundläggande rättigheten till ett värdigt liv tillgodoses. Det handlar om enkla men nödvändiga saker såsom tillgång till dricksvatten av god kvalitet, hälsovård och utbildning. I de områden där förhållandena tillåter en liberalisering av olika marknadssektorer bör man se till att internationella normer för skydd av den sociala tryggheten, arbetstillfällena och miljön respekteras och uppfattas som tvingande.
Dessa och många andra viktiga punkter finns med i det betänkande som ni har framför er. Jag uppmanar kommissionen och rådet att läsa parlamentets förslag och beakta dem när de utformar politiken inom olika områden. 
Peter Mandelson,
   . – Fru talman! Jag välkomnar detta tillfälle att fortsätta dialogen om handelsfrågor med Europaparlamentet. Georgi Markovs bidrag är mycket informationsrikt och innehåller många politiska föreskrifter om hur man ska hantera det betydelsefulla förhållandet mellan handel och fattigdom, såväl i våra bilaterala avtal som i våra multilaterala förhandlingar.
Jag instämmer i stort i huvudinriktningen i betänkandet. Som jag har sagt många gånger tidigare vill jag att handeln ska kunna tjäna utvecklingen. Handeln är den ekonomiska tillväxtens drivkraft, och under rätt omständigheter medför den välstånd, men den är inte något universalmedel och leder inte automatiskt till en minskad fattigdom. En avreglering av handeln måste införas gradvis. Den bör ske inom en stabil och stödjande inrikespolitisk ram, och det krävs i vissa fall kringgående åtgärder för att en anpassning ska komma till stånd.
Vi gör redan en hel del av det som vi i betänkandet rekommenderas att göra. Jag ska ge några konkreta exempel. För det första respekterar EU i handelsförhandlingar, inklusive utvecklingsagendan från Doha och förhandlingarna som avser avtal om ekonomiskt partnerskap, vilket också rekommenderas i betänkandet, utvecklingsländers rätt till en gradvis avreglering och till att upprätthålla flexibilitet inom de känsliga sektorerna. Inom utvecklingsagendan från Doha vill EU gärna se att länder bidrar efter sin kapacitet och utvecklingsnivå. Det är detta som ligger bakom idén om särskild och differentierad behandling. Vi är positivt inställda till de minst utvecklade ländernas och utvecklingsländernas intressen i fråga om tjänster, inklusive vad gäller leveranssätt 4 och de sektorer som de har begärt. Inom ramen för Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT) respekterar vi dessutom ländernas frihet att bestämma om, och i vilken utsträckning, de ska öppna tjänstesektorn. Vi har inte ställt några tjänstekrav på de minst utvecklade länderna. Vi har utarbetat ett system för att stödja sockerproducenter i AVS-länderna i anpassningen till de förändringar som följer av sockerreformen, och vi är medvetna om behovet av att ta itu med urholkade preferenser. Vi främjar aktivt en regional integration och syd-sydhandeln, vilket i betänkandet med rätta betraktas som centralt för utvecklingen, i synnerhet för marginaliserade länder.
Utöver handelsförhandlingarna bidrar EU – vilket innebär kommissionen och medlemsstaterna tillsammans – på området för en förstärkning av kapaciteten med mer än 50 procent av det sammanlagda handelsrelaterade stödet i världen. Det handelsrelaterade stödet som förvaltas av kommissionen uppgick till omkring 850 miljoner euro per år under tidsperioden 2001–2004, och på grundval av det löfte som ordförande José Manuel Barroso gav vid det senaste G8-mötet kommer det att öka till 1 miljard euro 2007. Vi är aktivt engagerade i den debatt om stöd för handel som pågår inom WTO.
Kommissionen är också banbrytare när det gäller att genomföra konsekvensbedömningar för en hållbar utveckling på området för handel, för att bedöma den potentiella genomslagskraften av en avreglering av handeln på alla tre pelarna för hållbar utveckling. Sedan 1999 har vi genomfört sådana bedömningar av alla EU:s större handelsförhandlingar och fastställt områden där omfattande åtgärder skulle kunna vara nödvändiga.
I fråga om rekommendationerna om arbetsvillkor och sociala rättigheter i betänkandet erkänns och främjas sociala rättigheter, även om arbete tyvärr inte utgör någon del av utvecklingsagendan från Doha, i alla våra handelsavtal, bilaterala avtal och regionala avtal, och detta innefattar jämställdhet mellan könen, barnarbete, tvångsarbete och föreningsfrihet. Dessutom tillhandahåller vi genom GSP+ särskilda stimulansåtgärder för utvecklingsländer som respekterar de grundläggande rättigheterna för arbetstagare. Generaldirektoratet för handel stöder också ett pilotprojekt inom Internationella arbetsorganisationen (ILO) om indikatorer för anständigt arbete för att förutsäga och övervaka handelns inverkan på anständigt arbete.
Det gladde mig också att se ett antal rekommendationer riktade till andra aktörer i betänkandet. Andra utvecklade länder och mer avancerade utvecklingsländer uppmanas i betänkandet att införa tullfria och kvotfria system för de minst utvecklade länderna, vilket motsvarar vårt eget initiativ ”Allt utom vapen”. Jag anser likväl att Förenta staterna, efter att ha enats om 97 procents täckning i Hongkong, måste engagera sig fullt ut i genomförandet av detta åtagande.
I betänkandet uppmanas också andra medlemmar av WTO att matcha EU:s åtgärd i Hongkong i fråga om stöd till exporten och avveckla alla former av exportstöd, inberäknat exportkrediter och livsmedelsstöd. I betänkandet rekommenderas en väsentlig minskning av det inhemska jordbruksstödet i utvecklade länder och en lösning på bomullsfrågan – också dessa är nyckelområden där vi förväntar oss åtgärder från Förenta staterna.
Eftersom detta är en öppen dialog mellan oss vill jag ta upp ett par punkter där kommissionens åsikt skiljer sig från den som uttrycks i betänkandet. Handelsstödet är ett betydande komplement till, men inte på något sätt en ersättning för, ett utvecklingsfrämjande resultat på Doharundans huvudsakliga förhandlingsområden. De största fördelarna för utvecklingsländerna ligger i marknadstillträdesdelen i rundan och, i synnerhet, i syd-sydhandelns dimension.
Vad gäller de risker för förskingring som finns i samband med initiativet ”Allt utom vapen” måste vi naturligtvis fortsätta att vara vaksamma mot triangelhandel, men enligt vår kännedom har bara ett enda sådant fall rapporterats.
Vad gäller rekommendationen om att utesluta offentliga tjänster från förhandlingarna anser vi inte att det är nödvändigt att omförhandla GATT till att utesluta sådana tjänster. Det är helt och hållet upp till medlemmarna av WTO att besluta vilka sektorer de vill öppna. Vi har exempelvis klargjort att vi inte vill påta oss ytterligare åtaganden i fråga om hälsotjänster, utbildningstjänster och audiovisuella tjänster.
Jag vill återigen tacka alla som har bidragit till detta betänkande för deras politiska stöd och vägledning och för den konstruktiva kritik och de konkreta åtgärdsförslag som detta betänkande och andra betänkanden på området innehåller. Jag kommer att fortsätta att informera parlamentet regelbundet i framtiden och att lyssna på era åsikter angående stora handels- och utvecklingsfrågor, liksom jag gjort hittills. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ),
   – Det är ett välkänt faktum att rättvis handel kan vara ett effektivt sätt att minska fattigdomen. Under de senaste 10 åren har emellertid de fattigaste ländernas andel av världshandeln minskat. Dessa länder handlar mest med produkter med ett lågt mervärde – jordbruksvaror och naturresurser.
För att utrota fattigdomen behövs för det första radikala förändringar av politiken i både de industrialiserade länderna och i utvecklingsländerna, så att de strukturella orsakerna till fattigdomen undanröjs.
För att uppnå detta räcker det i praktiken att tillämpa reglerna för rättvis handel, liksom de bilaterala och multilaterala handelsavtalen, och att förbättra WTO:s regler, men vi måste också utveckla handelsförbindelserna mellan utvecklingsländerna, det vill säga syd-syddimensionen.
När det gäller att minska fattigdomen kommer den ekonomiska utvecklingen att ha en avgörande betydelse i framtiden, särskilt investeringarna i små och medelstora företag som tillhandahåller varor och tjänster för den lokala marknaden i utvecklingsländerna samt skapar ett högre mervärde och erbjuder möjligheter till världshandel. 
Zbigniew Zaleski,
   . – Fru talman! Varuhandels historia, både i primitiva och i utvecklade samhällen visar att när handeln bygger på rättvisa regler bidrar den till att de berörda samhällena överlever och utvecklas. Det råder ingen tvekan om den saken.
I min grupp anser vi att fri och rättvis handel, som också EU eftersträvar, för närvarande också bidrar till att minska fattigdomen i många regioner i världen. Självklart finns det fall av misslyckanden, men de beror främst på ett misslyckande med att genomföra rättvisa regler snarare än på handeln som sådan. 
Enligt vår mening föreföll undertonen i det betänkande som utarbetats av Helmuth Markov vid första påseendet vara att fri handel förvärrar fattigdomen snarare än att minska den. Vår grupp avvisade den ståndpunkten. Efter diskussioner och ändringar av betänkandet är lydelsen dock nu bättre, och tillsammans med de föreslagna ändringarna, som jag föreställer mig kommer att antas i morgon, blir betänkandet acceptabelt för vår grupp. Det är också uppenbart att samtidigt som handel inte är det enda sättet att minska fattigdom kan det ge ett viktigt bidrag.
Avslutningsvis vill jag föreslå att vi ger fri, och jag upprepar fri, handel en chans så att den kan bidra till att utrota fattigdomen. 
 På engelska säger man ”låt oss upprätta en fri och rättvis handel för att förpassa fattigdomen till historien”. 
Panagiotis Beglitis,
   . – Fru talman! Även jag vill ta tillfället i akt att gratulera Helmuth Markov till hans viktiga betänkande och kommissionsledamoten Peter Mandelson till det viktiga tal han höll alldeles nyss.
Ingen kan betvivla att utvecklingen av internationell handel och avregleringen av internationell handel har gett ett avgörande bidrag till att minska fattigdomen och mildra ojämlikheterna mellan utvecklade länder och utvecklingsländer. Men som Peter Mandelson mycket riktigt sa är den inte ett universalmedel. Som statistiken från internationella organisationer visar behöver vi organiserad avreglering, en avreglering av internationell handel som bygger på regler och regleringsmekanismer.
Som nyligen visades i Världsbankstudien har den anarkistiska avregleringen av den internationella handeln lett till ökad fattigdom och till att den produktiva strukturen förstörts i de fattigaste länderna i Afrika. Samma sak händer nu inom Europeiska unionen: det finns områden som drabbats av arbetslöshet, avindustrialisering och fattigdom.
Europeiska unionen bör enligt min mening bidra till demokratiseringen och stärkandet av det multilaterala handelssystemet genom att reformera Världshandelsorganisationen till förmån för de fattigaste länderna. Det skulle också på ett konsekvent sätt stödja att millenniemålen kan uppnås 2015 och bidra till att Dohaförhandlingsrundan genomförs framgångsrikt inom ramen för en balanserad och ömsesidigt förmånlig kompromiss.
Slutligen bör Europeiska unionen bidra till att genomföra det viktiga initiativet ”Allt utom vapen”. 
Sajjad Karim,
   . – Herr talman! En av de mest betydelsefulla prestationerna under 1900-talet var att rädda miljontals människor ur fattigdom. Kinas och Indiens inträde på den globala handelsarenan har varit mycket betydelsefullt för denna prestation, och dessa länder fortsätter att föregå med gott exempel för utvecklingsvärlden. Men utmaningen är långt ifrån över. Än i dag lever 49 procent av befolkningen i de minst utvecklade länderna på mindre än en dollar per dag. År 2015 kommer 471 miljoner av dessa människor att leva i extrem fattigdom. En avreglering av handeln är nödvändig för att vi ska kunna rädda dem ur en förödande fattigdom.
Men vi kan inte utföra magi med handeln. Den kritiska utmaningen är att främja fattigdomsbekämpningen inom en nyligen avreglerad öppen ekonomi. Majoriteten av de minst utvecklade länderna famlar fortfarande i mörkret i detta avseende. Fri handel är inte detsamma som . Den grundläggande prioriteringen måste vara att regeringarna inför makroekonomiska strategier och därmed integrerar handeln på ett sätt som stöder fattigdomsbekämpningen effektivt. Vi måste hjälpa dem med detta genom att öka stödet och förbättra dess effektivitet. Detta handlar inte om grundläggande stöd som leder till att utvecklingsvärlden drar på sig ytterligare skulder: detta är en investering – en investering i infrastruktur, teknologi, humankapital och det globala handelssystemet i sig självt.
Slutligen kommer vi, å vår sida, att få en större öppenhet och konkurrens, och de minst utvecklade länderna kommer att tjäna på större offentliga finanser och tekniska framsteg. Dessa kommer att utgöra tillväxtens motor. Den internationella handeln kommer att vara drivmedlet, och tillsammans kan vi snabbare uppnå millennieutvecklingsmålen. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Jag instämmer verkligen med talarna i denna korta men betydelsefulla debatt. Ämnena har varit en fri och rättvis handel. Dessa är de två pelare som stöttar våra politiska mål. Även om bilaterala handelsavtal är viktiga är det enligt vår uppfattning multilaterala handelsförhandlingar inom en multilateral ram för det internationella handelssystemet som är det bästa instrumentet för att tillföra rättvisa och balans till det internationella handelssystemet.
Det är anledningen till att utvecklingsagendan från Doha har så stor betydelse. Dess centrala punkt är idealet att den fria handeln ska bidra till fattigdomsbekämpningen i världen. Idealens seger måste, som någon har sagt, organiseras, och vi vill, som en av talarna i kväll sa, ha en organiserad avreglering av handeln. Vi vill inte ha en djungel, där djungelns lag innebär att allt sker på utvecklingsländernas och de fattigas bekostnad. Det är denna inställning som kommissionen driver på medlemsstaternas vägnar, och jag tror verkligen att vi genom detta betänkande kommer att bistås i fortsatta ansträngningar för att uppnå en rättvis handel i världen, och det är anledningen till att jag välkomnar det i så hög grad. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Handel är ett fundamentalt instrument i det rådande internationella läget. Handelsavtal mellan länder kan säkra politisk stabilitet och bilda en gedigen grund för mer eller mindre varaktiga diplomatiska avtal. Därför har de alltmer blivit huvudaktörerna i en värld som väsentligen baseras på ekonomiska principer. Handeln ger således ett ytterst viktigt medel och möjlighet till ekonomisk och social utveckling, men den är också ett vapen – huvudsakligen i händerna på de utvecklade länderna – som måste användas med försiktighet, eftersom det oåterkalleligen kan avgöra framtiden för ett land eller en geografisk union.
Det är därför absolut avgörande för västerländska länder att göra ett medvetet försök att se till att rådande handelspraxis och nya avtal bidrar till att minska avståndet mellan nord och syd, i stället för att öka det genom förfaranden som inte tar hänsyn till nationella skillnader. Medan avreglering är en global och numera oåterkallelig process som kan ge upphov till välfärd och välstånd genom att skapa nya möjligheter i utvecklingsländerna, måste den fortfarande regleras i enlighet med de varierade förhållandena där den ska genomföras. Avregleringen måste också underbyggas av specifika åtgärder för att se till att ekonomisk utveckling håller takten med, och inte springer ifrån, lämplig och nödvändig utveckling inom andra grundsektorer, som hälsa, utbildning och socialpolitik. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0171/2006) av Erika Mann för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om den gemensamma ståndpunkten antagen av rådet inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om läkemedel för pediatrisk användning och om ändring av förordning (EEG) nr 1768/92, direktiv 2001/20/EG, direktiv 2001/83/EG och förordning (EG) nr 726/2004 (15763/3/2005 – C6-0087/2006 – 2004/0217(COD)). 
Françoise Grossetête (PPE-DE ),
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill tacka alla mina kolleger för deras bidrag till detta betänkande och för deras ansträngningar att hitta en lösning. Jag vill också tacka rådet och det österrikiska ordförandeskapet för att de beaktat parlamentets synpunkter och prioriterat regleringen av läkemedel för pediatrisk användning. Herr kommissionsledamot! Till sist vill jag tacka er personal för deras tekniska bidrag och rekommendationer. Det var ett stort nöje att arbeta tillsammans med dem. Tack vare allas insatser kommer vi att vid andrabehandlingen kunna godkänna en förordning av stor betydelse för folkhälsan i Europeiska unionen. Vi var eniga om målet, och våra diskussioner gjorde det möjligt för oss att komma överens om de operativa aspekterna av förordningen.
Det kan tyckas ofattbart att våra barn 2006 inte har någon behandling som är anpassad efter deras behov. Så är dock fallet. I dag ges många läkemedel till barn utan att ha utvecklats särskilt för dem. Ofta är de läkemedel som används för de yngsta barnen samma som ordineras till vuxna, med endast reducerad dos – och ibland med katastrofala konsekvenser. Ett barns ämnesomsättning skiljer sig från en vuxens. Barn behöver därför särskilda läkemedelsformer, inte bara för bättre tolerans utan också för högre verkningsgrad och säkerhet.
I denna EU-förordning skapas alla villkor för utvecklingen av pediatriska läkemedel, särskilt genom att stödja innovation och forskning och genom att skapa incitament för läkemedelsföretag, samtidigt som dessa åläggs att utveckla en pediatrisk form av varje nytt läkemedel och göra den tillgänglig i alla medlemsstater.
I ett stort antal punkter har rådet redan följt parlamentets rekommendationer från förstabehandlingen. Jag tänker särskilt på det incitamentsystem som förlänger tilläggsskyddet med sex månader för alla nya pediatriska indikationer. Rådet har också vid förstabehandlingen godkänt parlamentets begäran att undvika att ytterligare kliniska försök utförs på barn annat än om det är absolut nödvändigt. Inför andrabehandlingen återstår endast några få åsiktsskillnader. En gemensam ståndpunkt måste hittas på tekniska detaljer.
Vi uppnådde således en överenskommelse mellan de tre institutionerna, främst genom att tillämpa principen om bättre lagstiftning. Jag tänker särskilt på frågan om oberoendet för ledamöterna i Pediatriska kommittén och frågan om säkerhetsövervakning. I den tidigare lagstiftningen fanns redan handfasta bestämmelser om dessa punkter. Det är därför lämpligare att hänvisa till den lagstiftningen i stället för att skapa ett överskott på regler. Till överenskommelsen bidrog också kommissionens svar på våra krav om användningen av potentiellt farliga ämnen i läkemedlens yttre hölje. Vi välkomnar den officiella förklaring som vi fick, och nu väntar vi naturligtvis på konkreta resultat.
Det finns ytterligare en punkt som jag vill uppmärksamma kommissionen på, nämligen frågan om tidsutdräkten mellan ett godkännande för försäljning och läkemedlets tillgänglighet för patienter. Det finns ett direktiv om insyn med regler om tidsfrister för fastställande av priset på och för subventionering av läkemedel. Tidsskillnaderna mellan medlemsstaterna är för stor. Det är ett förhållande som har negativa konsekvenser för patienterna. Jag har diskuterat denna punkt med kolleger i alla parlamentsgrupperna, och vi vill fråga er vad som kan göras för att minska dessa skillnader.
Slutligen, i kommissionens ursprungliga förslag anges att alla ansökningar om förlängning av det tilläggsskydd som följer av en ny pediatrisk indikation måste inges senast två år efter det att skyddet löpt ut. Jag delar denna inställning, men vi måste framför allt vara pragmatiska. Genom att anta bestämmelsen i dess nuvarande lydelse riskerar vi att beröva oss själva läkemedel som när lagen träder i kraft råkade befinna sig inom denna tvåårsperiod. Enligt villkoren i denna artikel skulle det bli omöjligt att bedriva forskning i syfte att utveckla en pediatrisk indikation.
Syftet med den övergångsbestämmelse som vi förslår, med stöd av majoriteten av mina kolleger, är att råda bot på denna oönskade effekt. Vi begär därför att ansökningar om en förlängning av tilläggsskyddet till följd av en ny pediatrisk indikation under fem år ska få inges senast sex månader före skyddstidens utgång. Efter den perioden ska kommissionens ursprungliga förslag gälla. Vi är glada om ni godkände denna punkt.
Avslutningsvis ger betänkandet oss tillfälle att gå från ord till handling när det gäller att stödja forskningen inom Europeiska unionen, vilket är just vad vi ska göra i morgon. En viktig diskussion pågår för närvarande för att hitta det bästa sättet att marknadsföra Europeiska unionen till medborgarna i våra länder. EU:s medborgare är inte intresserade av storvulen retorik – de väntar sig handling. Denna förordning om pediatriska läkemedel är ett konkret svar på denna förväntan. Betänkandet är ett bra exempel på det värde som Europeiska unionen tillför i vardagslivet, eftersom ingen av medlemsstaterna på egen hand klarar att främja en sådan politik på alla barns vägnar. 
Günter Verheugen,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Först av allt vill jag tacka Françoise Grossetête, föredragande för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, för hennes betänkande. Jag vill också tacka utskottsledamöterna för att de stöder detta förslag. Vidare vill jag också framhålla det österrikiska ordförandeskapets engagerade arbete i detta sammanhang.
Tack vare det konstruktiva samarbetet mellan de tre institutionerna har vi nu möjlighet att slutföra detta lagstiftningsförfarande. Vi ska visserligen vara återhållsamma med att skapa nya lagar, men detta förslag är nödvändigt. I dagens europeiska union har över hälften av läkemedlen som ges till barn aldrig testats för denna användning. Anledningen till detta är att pediatriska läkemedel ofta bara har en liten andel av marknaden och att klinisk testning kan vara mycket dyr.
I praktiken innebär detta att en läkare som ordinerar ett läkemedel till ett barn aldrig vet om det fungerar alls eller vad det kan ha för bieffekter. I och med den nya förordningen kommer detta problem att lösas för barnens bästa. Det skapar incitament till förstklassig forskning på detta område och främjar utvecklandet och godkännandet av effektiva läkemedel av hög kvalitet för barn.
Jag vill framhålla två punkter som togs upp under parlamentets diskussion: för det första inflytandet av det så kallade insynsdirektivet och för det andra behandlingen av ämnen som är cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska.
Europaparlamentet gjorde helt rätt i att påpeka insynsdirektivets betydelse. Jag instämmer helhjärtat i att de beslut som nationella myndigheter fattar om prissättningen av pediatriska läkemedel, och om subventionering av kostnaderna i samband med dessa, inte får leda till att produkternas tillgänglighet försenas. Besluten om prispolitik och subventionering av kostnaderna är medlemsstaternas ansvar. Kommissionen kan dock inte acceptera någon avvikelse från de förfarandebestämmelser som föreskrivs i insynsdirektivet.
Vi har därför intensifierat våra ansträngningar att ännu grundligare granska tillämpningen av direktivet i alla medlemsstater och se till att det genomförs mer effektivt. Vidare har jag inrättat ett läkemedelsforum tillsammans med min kollega Markos Kyprianou. Avsikten med forumet är att det i samarbete med medlemsstaterna och berörda grupper ska tillhandahålla lösningar på brådskande frågor inom läkemedelssektorn, bland annat om aspekter som gäller prissättning och subventionering.
Europaparlamentet har också tagit upp den viktiga frågan om ämnen som är cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska. Jag delar er bedömning att vi måste vara ytterst försiktiga i handhavandet av sådana farliga ämnen inom alla områden. Trots detta anser jag att ändringarna – som tillsammans med denna förordning har till syfte att förbjuda användningen av sådana ämnen som tillsatsämnen i läkemedel i allmänhet – är problematisk av två skäl.
För det första: lagstiftningen om pediatriska läkemedel kan endast gälla tillsatsämnen i läkemedel för barn. Reglerna om tillsatsämnen bör vara samma för alla läkemedel.
För det andra kan vi inte utesluta att sådana tillsatsämnen är oundgängliga just för vissa viktiga läkemedel.
Kommissionen anser att det krävs en ytterligare grundlig vetenskaplig genomlysning av dessa frågor innan vi kan besluta om möjliga åtgärder. Kommissionen planerar därför att be Europeiska läkemedelsmyndigheten om ett utlåtande om användningen av sådana ämnen som tillsatsämnen i humanläkemedel. Detta yttrande kommer att överlämnas till Europaparlamentet och rådet. Inom sex månader från det att yttrandet lagts fram ska kommissionen informera Europaparlamentet och rådet om de åtgärder kommissionen planerar att genomföra.
Jag har lämnat en avsiktsförklaring med denna innebörd till Europaparlamentets sekretariat så att den kan offentliggöras och bli tillgänglig för ledamöterna(1).
Avslutningsvis vill jag betona att denna förordning är ett bra exempel på bättre lagstiftning, som gör lika rättvisa åt målen att skydda folkhälsan och att främja innovation. Detta är ett av kommissionens första lagstiftningsförslag som bygger på en utförlig konsekvensbedömning.
Förslaget kommer att förbättra hälsoskyddet för våra barn, och det kommer samtidigt att främja innovation och konkurrenskraft inom Europeiska unionens läkemedelsbransch. Jag är tacksam för ert stöd till förslaget. 
Peter Liese,
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill gratulera Françoise Grossetête till att ha fått till stånd ett samförstånd mellan alla grupper liksom med rådet och kommissionen.
Detta är kulmen på en process som ur mitt perspektiv har pågått i sex år. För sex år sedan diskuterade vi problemet och möjliga lösningar med experterna i Strasbourg för första gången, och nu är vi i slutet av lagstiftningsförfarandet. Jag vill tacka kommissionsledamoten och alla som har arbetat med projektet, men särskilt Dagmar Roth-Behrendt, skuggföredraganden som bidragit mycket och som tyvärr inte kunde vara här i dag. Jag önskar henne ett snart tillfrisknande.
Detta förslag bidrar till lösningen av ett allvarligt problem. Jag har själv arbetat som läkare på en barnklinik, och jag märkte vilken tragedi det var för barn, föräldrar och läkare att många former av läkemedel som var nödvändiga för behandling av barn var förbjudna. Jag har själv haft problem, dock inte så många problem som andra kolleger och andra familjer. I vissa av dessa familjer har barnen dött eftersom läkemedel utan godkännande inte ordinerades eller därför att barn med hiv getts för svag dos, vilket lett till att barnen blivit resistenta mot läkemedlet.
Därför är det bra att vi nu har denna förordning. Jag välkomnar särskilt att rådet och kommissionen har tagit upp förslaget att införa MICE-programmet för icke-patenterade läkemedel. Vid förstabehandlingen var jag inte helt nöjd med enhetsperioden på sex månader. Trots detta är det viktigt att komma i gång, och om vi märker att sex månader inte är lämpligt för alla fall, då bör vi kanske göra ytterligare ändringar. Nu måste vi handla snabbt, och jag är glad att Françoise Grossetête har övertygat rådet och kommissionen om att anta artikel 18. För om vi inte hade klarat det, då skulle de första läkemedlen inte ha kommit ut på marknaden på grundval av incitamentsystemet förrän tidigast 2009. Nu ska vi kunna se de positiva effekterna så snart förordningen har antagits, och detta är viktigt eftersom vi måste handla snabbt för att förbättra barnens hälsa. 
Dorette Corbey,
   . – Fru talman! Först av allt vill jag gratulera Françoise Grossetête. Det är ett viktigt ämne vi diskuterar i kväll. Barn tar läkemedel, massor av läkemedel relativt sett. Det är därför som det är viktigt att barnen ges rätt läkemedel, i rätt doser och i rätt tillförselform. Kommissionens förslag är av största betydelse i lika hög grad för barnen, föräldrarna och läkemedelsbranschen. Det är därför som jag anser det så beklagligt att Dagmar Roth-Behrendt inte kan närvara i dag, för hon ansträngde sig till det yttersta för denna lagstiftning, och jag vill ta tillfället i akt att önska henne ett snabbt tillfrisknande.
Jag måste säga att vår grupp var mycket oeniga om förslaget. Givetvis var alla överens om att läkemedel för pediatriskt bruk måste utvecklas och att de företag som tillverkar dem måste få skälig ersättning för den forskning de lägger ned på dem. Denna ersättning kan till och med vara betydande, men för många i vår grupp var förlängningen av patenttiden med sex månader att gå lite väl långt.
Förfrågningar som jag gjort hos ett renommerat företag avslöjade att i många fall kostar forskningen om läkemedel inte mindre än 8 miljoner euro. När patent förlängs med sex månader ökar vinsten med många gånger detta belopp, nämligen till ungefär 200 till 300 miljoner euro, vilket är rejäla vinster. Storsäljare tar in ännu högre belopp. Det är självklart också möjligt att vinsterna blir en aning lägre när det gäller läkemedel för ovanliga sjukdomar. Det är därför som vi har argumenterat för proportionalitet. Vi anser att belöningen bör stå i proportion till de uppkomna kostnaderna. Detta är en mycket enkel och normal princip.
Räkningen för läkemedel behöver inte bli onödigt hög, och det är därför – och detta är också min sista kommentar – vi med förväntan ser fram mot utvärderingen och översynen av direktivet, som då kommer att uppenbara vilken vinst den sex månader långa patentförlängningen har gett, vad kostnaderna är och om den är till skada för branschens innovationskraft. 
Holger Krahmer,
   – Fru talman, kommissionsledamot Verheugen, mina damer och herrar! Även jag vill gratulera föredraganden, särskilt för hennes förhandlingsskicklighet och det konstruktiva resultat som vi har här i dag. Denna förordning om säkerhet i fråga om läkemedel för barn är en stor framgång för patienter i EU. Den skulle ha varit här för länge sedan, och det är nu viktigt att den snabbt träder i kraft. Det är anledningen till att Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa stöder denna användbara kompromiss som möjliggör en överenskommelse med rådet vid en andra behandling.
Vi har haft långa och omfattande debatter här i parlamentet om förnyandet av patent för läkemedelstillverkare som bedriver forskning, och det har ibland varit ett köpslående om varenda månad. Många kolleger har varit upprörda över möjligheten för läkemedelsindustrin att göra ytterligare vinster. Denna motbjudande debatt är nu slutligen över. Det handlar, när allt kommer omkring, om säkerheten i fråga om läkemedel för barn, som måste garanteras. Om de läkemedelstillverkare som bedriver forskning kräver ytterligare incitament för att utveckla sina produkter bör de få det. I slutändan krävs det också av ekonomiska skäl.
Om detta incitament har den tilläggseffekten att europeisk forskning stärks och att läkemedelsbolag som bedriver forskning lockas tillbaka till EU så är det positivt. 
Małgorzata Handzlik (PPE-DE ).
   – Fru talman! Syftet med parlamentets och rådets förordning om läkemedel för pediatrisk användning är att förbättra barns hälsa i EU genom utvecklingen av särskilda läkemedel avsedda att hjälpa barn i kampen mot sjukdomar. Jag vill tacka Françoise Grossetête för hennes förträffliga arbete med denna förordning. Det är uppenbart att hon har bidragit med stora ansträngningar, mycket engagemang och stor skicklighet.
Hälsa, i synnerhet barns hälsa, är ett prioriterat mål i sig. När vi tar upp en så känslig fråga som medicinering för barn måste vi fråga oss själva uppriktigt om det är möjligt att påstå, bortom tvivel, att det är mer etiskt att ordinera vuxenmedicinering för barn än att låta barn vara med i kontrollerade studier som lyder under långtgående lagbestämmelser. Det är en fråga som vi alla borde ställa oss och som borde utgöra grunden för vidare diskussioner. Tyvärr har vi inte mycket tid till det just nu.
I fråga om förordningen är jag dock bestämt emot att man begränsar den tid under vilken ett företag kan ansöka om utökat godkännande för ensamrätt till försäljning av grundprodukten från två år till sex månader. Förslaget röstades igenom vid första behandlingen, när endast 1 procent av de avgivna rösterna i parlamentet var för det. Ändringsförslaget stöddes varken av rådet eller kommissionen.
Jag beklagar att inga ändringsförslag antogs, på grund av bristande stöd vid omröstningen i maj, för att förhindra missbruk av systemet med belöningar och incitament som är tillåtna inom ramen för den förordning som diskuteras. Jag är angelägen om att bolag inte ackumulerar förmånsinstrument och belöningar för samma studier för samma produkt, något som skulle leda till alltför frekvent missbruk.
Å andra sidan menar jag att det är viktigt att läkemedelstillverkare får ersättning för kostnaderna för att genomföra försök med läkemedelsanvändning för barn. Sådan ersättning kan utformas som patent för nya sätt att ge medicin eller nya former av medicinska ämnen och som ensamrätt till försäljning av läkemedel för barn.
Det är här viktigt att betona att läkemedel som används för vuxna endast då det är rimligt och nödvändigt bör bli föremål för undersökning av om de kan användas för barn. Slutligen vill jag uttrycka mitt fulla stöd för inrättandet av en pediatrisk forskningskommitté med ledamöter med specialistkunskaper och specialistkompetens, som är oberoende experter på sina områden. Jag menar att detta är en mycket positiv lösning. 
Anne Ferreira (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Hälso- och sjukvårdsorganisationen i medlemsstaterna grundas på solidaritet genom nätverk av sjukhus, sociala trygghetssystem och ömsesidiga försäkringssystem. Läkemedelsindustrin väljer emellertid ut sina patienter på grundval av deras tillgångar – jag tänker på sjukdomarna i fattiga länder – eller på grundval av antalet patienter. Det är anledningen till att vi nu måste lagstifta i frågan om läkemedel för pediatrisk användning.
Vi välkomnar att detta betänkande kommer att antas i morgon, eftersom vi alla vill att barn ska ha mediciner som är anpassade efter deras ålder och medicinska status utan dröjsmål. Mot bakgrund av det beklagar jag – Françoise Grossetête har också framhållit det – att tvåårsperioden för försäljning av läkemedel bibehålls. Jag beklagar att ändringsförslaget för att inskränka den perioden inte har fått stöd. Jag beklagar också att det har tagit så lång tid att inventera behoven när det gäller pediatrisk behandling. Tidsutdräkten motsäger de uttalanden som har gjorts här i Europaparlamentet om att det brådskar.
Slutligen måste vi noggrant se till att bestämmelserna om riskhantering och biverkningsbevakning tillämpas på ett riktigt sätt och, i förekommande fall, vara beredda att ändra vår text. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.
Jules Maaten (ALDE ).
   – Jag är nöjd med förslaget eftersom jag är övertygad om att det kommer att leda till att fler läkemedel som är utvecklade och särskilt testade för barn kommer ut på marknaden. Det är framför allt av stor betydelse för unga patienter som lider av allvarliga sjukdomar som cancer eller störningar i immunsystemet.
Vi bör emellertid inte bortse från den etiska aspekten av frågan, och vi måste skydda barn från att användas som försökskaniner. Därför är det bra att dubbla tester tas bort genom att forskning som redan sker i tredjeländer kan anses giltig.
Uppskattningar visar att 50–90 procent av de läkemedel som för närvarande används pediatriskt aldrig studerats särskilt eller godkänts för användande i den ålderskategorin, och negativa och positiva effekter av användningen är i praktiken inte kända. Det är därför bra att EU-lagstiftning främjar forskning om läkemedel som har utvecklats särskilt för barn och att vi kan få ett slut på denna osäkerhet. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Det är bra att vi har erkänt behovet av att testa barnmedicin speciellt för barn. När denna princip väl har fastställts måste vi fortsätta med att förfina testandet. Barndomen är inte oföränderlig. Ett spädbarns biologiska egenskaper skiljer sig från en tonårings biologiska egenskaper.
Vi måste också insistera på periodiska vetenskapliga bedömningar. När vi undersöker de långsiktiga effekterna på barn kan vi inte bara undersöka den samlade effekten, som vi gör när det gäller medicin för vuxna, utan vi måste också granska den särskilda effekt som medicinen har på olika stadier av ett barns utveckling och på hälsan hos den tonåring som barnet kommer att bli.
Ritalin är den medicin som i störst utsträckning skrivs ut åt barn i Förenta staterna. Det är först nu, efter nästan 20 års användning, som vi har insett vilka permanenta skador Ritalin har orsakat på utvecklingen av hjärt-kärlsystemet hos den tonåring som det barn som tar medicinen utvecklas till. Tusentals, till och med miljontals, vuxna kommer att nå mogen ålder med hjärt-kärlsjukdomar som kommer av en pediatrisk medicin vars effekter har testats med avseende på beteendet och inte på hjärtat.
Vetenskapliga försök måste vara specifika, i detta fall för barn, och de måste uppdateras. Annars får vi de dåliga nyheterna när det redan är för sent. 

Günter Verheugen,
   – Kommissionen ska, mot bakgrund av riskerna med ämnen som är cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska, ge kommittén för humanläkemedel inom Europeiska läkemedelsmyndigheten i uppdrag att formulera ett omdöme om användningen av dessa kategorier av ämnen som tillsatser i humanläkemedel. Den lagliga grunden för detta är artiklarna 5.3 och 57.1 p i förordning (EG) nr 726/2004 av den 31 mars 2004 om inrättande av gemenskapsförfaranden för godkännande av och tillsyn över humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel samt om inrättande av en europeisk läkemedelsmyndighet.
Kommissionen ska vidarebefordra omdömet från kommittén för humanläkemedel till Europaparlamentet och rådet.
Inom sex månader efter det att omdömet från kommittén för humanläkemedel inkommit ska kommissionen informera Europaparlamentet och rådet om de åtgärder som den planerar att genomföra med anledning av omdömet. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0180/2006) av Jorgo Chatzimarkakis för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådet beslut om upprättande av ett ramprogram för konkurrenskraft och innovation (2007–2013) (KOM(2005)0121 – C6-0098/2005 – 2005/0050(COD)). 
Günter Verheugen,
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill uppriktigt tacka Europaparlamentet för det starka stöd som kommissionen åtnjutit från början till slut när det gäller detta program.
Parlamentets ytterst aktiva deltagande och dess ändringsförslag har väsentligt bidragit till att kommissionens förslag kunnat utvecklas på ett konstruktivt sätt.
De allra senaste prognoserna om ekonomisk tillväxt och sysselsättning i EU är på det hela taget uppmuntrande. Inte desto mindre får vi inte bortse från fundamentala problem och svagheter. I den nyligen formulerade strategin för tillväxt och sysselsättning från februari 2005 identifierade kommissionen tydligt utmaningen. Kommissionens förslag från april förra året om ett ramprogram för konkurrenskraft och innovation torde signalera att vi är villiga att följa upp analysen med nödvändiga åtgärder för ytterligare tillväxt och sysselsättning.
Vi vill använda programmet för att upprätta en länk mellan medlen och de politiska målen. Här spelar innovation en nyckelroll. Med innovation menar vi – vill jag betona – mer än ren kommersialisering av forskningsresultat. Självfallet måste vi se till att forskningen också kommer med säljbara resultat, men innovation är mer än så. Vårt mål måste vara en bättre ekonomisk användning av kunskap och det kunskapsbaserade samhällets potential som helhet. Det innebär innovation på områden som design, marknadsföring och logistik såväl som företagsstrukturer.
Det breda stödet för ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation visar att vi alla är medvetna om vad som måste göras för att stärka EU:s konkurrenskraft. Detta framhävs ännu tydligare av att vi i dag står inför ett antagande av programmet vid första behandlingen.
Dessutom är detta det första betydande gemenskapsprogrammet som antas för perioden med den nya budgetramen. Det är en tydlig signal om Europaparlamentets stöd och ett landmärke för Lissabonmålen och för tillväxt och sysselsättning.
Att det har gått så fort att nå en överenskommelse beror framför allt på det arbete som gjorts av föredraganden, Jorgo Chatzimarkakis, hans skuggföredragande Britta Thomsen samt Nikolaos Vakalis och Claude Turmes, som har åstadkommit mycket genom genuint positivt och flexibelt samarbete med ordförandeskapet.
Kommissionen har följt processen nära, och jag vill uttrycka mitt fulla stöd, på kommissionens vägnar, för det kompletterade förslaget. Vi har kommit till slutet av den väg som vi har färdats på tillsammans, och jag menar att färden har varit framgångsrik. 
Jorgo Chatzimarkakis (ALDE ),
   . – Fru talman, kommissionsledamot Verheugen! Detta är verkligen ett historiskt tillfälle, för det verkar som om detta är det första ramprogram som Europeiska unionen antar vid första behandlingen.
Jag vill uttrycka mitt uppriktiga tack till kommissionen för det förträffliga förslaget, för utan det skulle detta inte ha varit möjligt. Jag är emellertid också tacksam för den öppenhet som präglat förhandlingarna, där fyra generaldirektorat var med. Ett särskilt tack går till det österrikiska ordförandeskapet i rådet, som på ett genuint sätt har tagit till sig frågan om innovation och syftet med att anta ramprogrammet under sin tid som ordförande. Jag vill särskilt nämna Josef Mandl och Matthias Martinek, som lyckades skingra flera medlemsstaters förbehåll.
Mitt tack riktas naturligtvis också till mina kolleger här i parlamentet. Jag har uppskattat tilliten och samverkan från Nikolaos Vakalis, Britta Thomsen och Claude Turmes, liksom från föredragandena för yttrandena, särskilt Werner Langen.
Jag vill särskilt uttrycka mitt tack till mina kolleger från budgetutskottet. Utan deras äkta engagemang för att erhålla ytterligare 4 miljarder, för att vidmakthålla blockaden gentemot rådets beslut, kunde detta program aldrig ha fått sin nuvarande form eftersom en stor del av den tilläggsbudget som vi i parlamentet erhöll har gått till innovation, till detta ramprogram för konkurrenskraft och innovation. Mitt djupt kända tack, särskilt till Reimer Böge.
Vad har då förändrats? I vilket avseende har Europaparlamentet kunnat sätta sitt signum? Vårt allra främst prioriterade mål var att detta program skulle vara till nytta för små och medelstora företag. De är de viktigaste berörda parterna; det är de som måste driva innovationen framåt i EU, och vi har satt dem i förgrunden genom att avskaffa många ibland uppenbart byråkratiska hinder, till exempel genom en ny handbok. Kommissionen kommer att ge ut en handbok om ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation för att möjliggöra för sökande att enkelt hitta information om ramprogrammet och söka stöd på rätt sätt.
Vi har också infört en ny princip. Jag är oerhört tacksam mot alla inblandade för det. Det är principen ”no wrong entry” – ”ingen ingång är fel”. Det finns ingen ingång som är felaktig till kommissionen för ett litet eller medelstort företag. Den som har en fråga kommer inte att avvisas utan kommer att hänvisas till rätt ställe. Detta är en ny princip och ett viktigt bidrag för att förenkla förfarandet, ett viktigt steg för att minska byråkratin, och jag är säker på att kommissionen kommer att se till att detaljerade förfrågningar alltid kommer till lämplig och kompetent rådgivare.
Programmet möjliggör också ett genombrott för innovation, genom att vi har försökt eliminera klyftan i den så kallade föregångsfasen, tiden innan en produkt eller en idé kommer ut på marknaden, genom att anknyta programmet till det sjunde ramprogrammet för forskning. I utskotten håller vi just nu på med förhandlingar om det sjunde ramprogrammet för forskning, och jag har samarbetat nära med föredraganden Jerzy Buzek, som också är här i dag och som kommer att säga några ord i all korthet, trots att han inte är med på talarlistan för ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation. Jag är mycket glad över att vårt samarbete gick så bra och att vi kunde knyta samman programmen på ett så effektivt sätt.
Det måste också sägas att detta program täcker alla viktiga delar i Lissabonmålen, som jag skulle föredra att kalla Liverpoolmålen eftersom Liverpool FC låg under med 3–0 i halvtid i Champions League-finalen och ändå lyckades vinna till slut. Det är, när allt kommer omkring, den situation vi nu befinner oss i. Hur som helst omfattas alla de stora områdena innovation, konkurrenskraft och energi av detta program.
När vi talar om innovation måste vi se till att definiera ordet rätt. Man kallar vad som helst för innovation nu för tiden. Alla möjliga saker får beteckningen ”innovation”. Men vad är egentligen innovation? Innovation är inte uppfinningar. Uppfinningar hänger ihop med forskning – det är att lägga pengar på kunskap, att investera i kunskap. Men innovation är det motsatta – att göra pengar på kunskap! Och det är just här som vi i EU har ett stort underskott. Det är här som vi måste ta igen förlorad tid. Vi har fantastiska idéer. Det är bara det att vi alltmer sällan lyckas omsätta idéerna i verkliga produkter.
Det magnetiskt svävande tåget som ni alla känner till, Transrapid, uppfanns redan 1934, och vi har fortfarande inte lyckats förverkliga det i Europa. Datorn, som uppfanns av Konrad Zuse, tillverkas knappast i Europeiska unionen längre. Kärnklyvning – kanske inte allas favoritämne – kom från EU. Internet uppfanns faktiskt i EU. Det blomstrade, eller dess användning blomstrade, på andra ställen. Eller den rykande aktuella mp3-spelaren, en tysk uppfinning, trots att 90 procent av all försäljning nu sker utanför EU.
Detta ramprogram för konkurrenskraft och innovation skapar spelrum inte bara för uppfinningar utan också för konkret tillämpning av dem även i EU. Det är det enda sätt som vi kan nå Lissabonmålen på – det är det enda sättet vi kan nå framgång. Mitt uppriktiga tack ännu en gång till alla inblandade. 
Werner Langen (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Jag vill först av allt uppriktigt tacka föredraganden för att han så samarbetsvilligt har sökt efter lösningar, särskilt mot bakgrund av det allmänna behovet av att få ned storleken på budgeten.
Detta är ett enastående exempel på samarbete. Mitt särskilda tack går också till kommissionen, till kommissionsledamot Günter Verheugen, vars arbete med programmet har vittnat om hans engagemang för att främja innovation och små och medelstora företag.
Yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor, som jag här ska föredra under en minut, antogs den 1 december 2005, före den nya budgetramen. Därav följer att våra önskemål var långt större än det vi slutligen uppnådde. Vi rättade in oss i ledet – vi stöder förslagen om mindre byråkrati i programmen, om mera tydligt riktat stöd och om innovation i små och medelstora företag. Detta har tecknats ned i Jorgo Chatzimarkakis betänkande, och dessa förslag kommer att få kraftfullt stöd av mina kolleger i utskottet. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Som föredragande för yttrandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor har min övertygelse fått mig att lägga tyngdpunkten i mitt inlägg på de omkring 20 miljonerna små och medelstora företag som står för 98 procent av det europeiska företagandet och som svarar för 70 miljoner arbetstillfällen. Många av dessa små och medelstora företag är drivkraften bakom innovationen.
Små och medelstora företag utgör en ovärderlig tillgång som inte får glömmas bort, för de erbjuder en sällsynt tillgång som EU:s ekonomi behöver mest av allt, nämligen entreprenörskap, som ofta utövas under påtagligt ofördelaktiga förhållanden. Jag har pläderat för att man ska förenkla förfarandena. Det är en central fråga mot bakgrund att det finns 18 miljoner företag i EU med färre än 10 anställda. Dessa företag har rätt stora svårigheter att få information av detta slag.
Genom parlamentets förslag om att man ska utarbeta en användarhandbok, som förhoppningsvis antas i morgon, kommer små och medelstora företag att få ett tydligare, enklare och mer genomblickbart ramverk om programmets regler. Ledamöterna i utskottet röstade därför för detta förslag. 
Britta Thomsen (PSE ),
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Syftet med ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation är att bidra till EU:s innovationsförmåga och konkurrenskraft, med särskilt fokus på små och medelstora företag – helt i enlighet med Lissabonstrategins mål för tillväxt och arbetstillfällen. Det gläder mig att programmet rymmer en vid definition av innovation, så att definitionen även omfattar icke-teknisk innovation. Härigenom garanteras att ramprogrammet är tillämpligt även på företag i till exempel äventyrsbranschen. Mervärdet ökar i alla led i värdekedjan, vilket betyder att innovation inom distribution, marknadsföring eller företagsledning är precis lika viktigt som innovation inom produktion.
I anslutning till den pågående debatten om vilken inriktning Europas energipolitik bör ha är det positivt att vi har kunnat behålla det fokus på miljön som har varit ett centralt inslag i programmet ”Intelligent energi – Europa”. Ett skäl till detta är att effektiv energianvändning och förnybara energiformer hör till de områden där mer innovation kan bidra mest till EU:s konkurrenskraft. En stor utmaning med ramprogrammet är att uppnå de nödvändiga synergieffekterna med andra program. Jag anser att det är väsentligt att garantera god samordning mellan ramprogrammet, sjunde ramprogrammet för forskning, programmet för livslångt lärande och, framför allt, strukturfonderna.
Avslutningsvis skulle jag vilja betona att jag anser att jämställdhet är en viktig dimension inom ramprogrammet. Om vi ska öka antalet företagare i Europa, då måste vi få fler kvinnor att anta utmaningen. Vi måste därför undanröja de hinder som kvinnor ställs inför. Jag hoppas att kommissionen kommer att fokusera på företagandets könsspecifika dimension, och det gläder mig mycket att programmet kommer att erbjuda möjlighet till mikrofinansiering, eftersom just den finansieringsformen är särskilt fördelaktig för kvinnor. 
Nikolaos Vakalis,
   – Fru talman! Svaret på frågan om jag är nöjd eller inte med den slutliga text som vi ska rösta om i morgon är ja, det är jag. Jag är nöjd eftersom vi, jämfört med tidigare, har prioriterat snabba och enkla förfaranden. Vi har satt små och medelstora företag i programmets centrum. Vi har på bästa möjliga sätt kopplat samman anslagen med strukturfonderna. Vi har på bästa möjliga sätt kopplat samman forskning med innovation. Vi har inbegripit och betonat innovationens och företagandets gränsöverskridande dimension. Vi har framhållit behovet av högkvalitativa tjänster från informations- och stödcentrum för små och medelstora företag. Vi har förtydligat och belyst vilka de innovativa åtgärderna är. Vi har fokuserat på industriell och immateriell äganderätt. Vi har betonat och främjat vikten av icke-teknisk innovation, vid sidan av teknisk innovation.
Jag är nöjd eftersom vi har inbegripit ett rådgivande organ i det övergripande förfarandet för programmets planering och genomförande. Utan att organet är delaktigt i kommittéförfarandet är dess roll dubbel och ytterst viktig. För det första eftersom jag hoppas att det kommer att garantera samstämmighet mellan delprogrammen, så att ramprogrammet i praktiken kan fungera som ett program i stället för tre och, för det andra, eftersom det kommer att garantera deltagande av innovationsspecialister och de sektorer som programmet främjar.
Svaret på frågan om jag är nöjd eller inte med hur konkurrenskraften och innovationen utvecklas i Europa är nej, jämfört med våra internationella konkurrenter. Jag är inte nöjd, eftersom det är viktigt att vi förbättrar oss, även om det inte räcker, eftersom det behövs ytterligare medel, förfaringssätt och åtgärder på alla nivåer, eftersom vi till exempel inte tillämpar någon djärv offentlig upphandlingspolitik på innovativa små och medelstora företag, eftersom få av våra företag – till skillnad från företagen i USA – betraktar innovation som en klok investering och eftersom vi – allmänt sett – saknar en kultur av innovation och företagande.
Slutligen är ramprogrammet ett bra initiativ, ett mycket bra initiativ. Mer behöver dock göras på innovationsområdet.
Avslutningsvis tackar jag det österrikiska ordförandeskapet och kommissionen för deras utmärkta samarbete, tack vare vilket programmet godkändes i tid. Det kunde inte ha varit mer i tid. 

Reino Paasilinna,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka min kollega Jorgo Chatzimarkakis. I morgon kommer vi att rösta för konkurrenskraft och innovation, och än en gång kommer vi att ta ett steg närmare Lissabonmålen. Vi i vår grupp stöder förslaget.
Det är dock kortsynt att skära ned budgeten när vi egentligen snabbt bör öka innovationsnivåerna. På många centrala områden försämras vår konkurrenskraft. En läkares bedömning av patientens tillstånd skulle vara ”besvärligt, men inte hopplöst”. Satsningar på socialt hållbar konkurrenskraft kommer att ge oss möjlighet att skapa ett Europa där innovationer frodas på ett hållbart sätt.
Ett europeiskt teknikinstitut skulle kunna hjälpa oss att omvandla innovation till produkter. Vi måste likväl se till att finansieringen av ett sådant institut inte sker på bekostnad av Europeiska vetenskapsrådet. I ramprogrammet betonas behovet av att stödja små och medelstora företags arbete. Det är där en väldig mängd initiativtagare – och arbetsgivare – måste stampas fram. 
Jerzy Buzek (PPE-DE ).
   – Herr talman! Många tack till Jorgo Chatzimarkakis. Europeiska unionen står sig starkt inom vetenskaplig forskning, men inte lika starkt inom innovation. Som föredragande för sjunde ramprogrammet skulle jag vilja gratulera kommissionsledamot Günter Verheugen till hans nya initiativ, nämligen programmet för konkurrenskraft och innovation. Jag stöder helhjärtat såväl detta program som Jorgo Chatzimarkakis betänkande.
Programmet garanterar att det finns industrifinansiering för innovation, och det kommer att hjälpa i synnerhet små och medelstora företag. Europeiska unionen kan inte lyckas i teknikkapplöpningen utan ett sådant program som fyller luckan mellan forskning och innovation, och detta är både grunden för Lissabonstrategin och vägen till att bygga ett gemensamt europeiskt område för forskning och innovation. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.30.
Gábor Harangozó (PSE ).
   – Det är av största vikt för unionen att erkänna den roll som små och medelstora företag spelar i vår ekonomi. I detta avseende gläder det mig att notera att små och medelstora företag befinner sig i centrum av strategin för det nya ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation. Om vårt mål är att förse unionen med ytterligare produktivitet, innovationskapacitet och hållbar tillväxt bör betoningen faktiskt ligga på de små och medelstora företagens roll. I detta avseende bör vi under reformeringen av programmen och instrumenten för nästa programperiod lägga fram gemenskapens horisontella mål såsom jämlikhet mellan könen, miljöskydd, skydd av funktionshindrade, fördelning av bästa metoder och främjande av varaktig kvalitativ sysselsättning och ekonomisk tillväxt, utan att förvränga marknaderna. I slutändan kommer det att vara unionens medborgare själva som inom ramen för Lissabonstrategins mål kommer att bli de som verkligen kommer att gynnas av det EU-täckande främjandet av konkurrens och innovation. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0191/2006) av Werner Langen för utskottet för ekonomi och valutafrågor om utvidgningen av euroområdet (2006/2103(INI)). 
Werner Langen (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi har framför oss betänkandet om utvidgningen av euroområdet. Det grundar sig på kommissionens andra rapport, som omfattar en bedömning av läget i enskilda medlemsstaters praktiska förberedelser och ländernas anslutningsstatus. Jag skulle vilja ta tillfället i akt att tacka kommissionsledamot Joaquín Almunia för skärpan i hans rapport och linje, och jag vill verkligen betona detta, eftersom jag för ett år sedan, under översynen av stabilitets- och tillväxtpakten, menade att kommissionen var alltför undfallande.
Ni har intagit en mycket tydlig ståndpunkt, vilket jag tackar er helhjärtat för. Efter diskussionerna i utskottet för ekonomi och valutafrågor och i de politiska grupperna samt överenskommelserna mellan grupperna är jag övertygad om att kommissionens linje i stor utsträckning kommer att stödjas.
Euron har genomgående varit en framgång eftersom den har garanterat monetär stabilitet både inom euroområdet – med låga inflationstakter – och i förhållande till andra valutor. Detta är möjligt endast om vi iakttar inte bara bestämmelserna i Maastrichtfördraget, utan även stabilitets- och tillväxtpakten. Med tanke på att de två största staterna i euroområdet – Frankrike och Tyskland – har brutit mot stabilitetspaktens regler flera år i rad utan att lyckas uppbåda den nödvändiga inre styrkan att genomföra väsentliga reformer, är det nödvändigt att vi i det nuvarande skedet, som innefattar anslutningen av medlemsstater med undantag, uppfyller villkoren i Maastrichtfördraget till punkt och pricka.
Det finns tolv euromedlemmar och elva stater med undantag. Storbritannien och Danmark har ett specialundantag; det är något annat, och de kan alltid ompröva sitt beslut. Övriga länder är tvungna att godta att deras budget- och finanspolitik övervakas och att deras konvergensnivå bedöms. Kommissionen har gjort detta noggrant och rigoröst, och jag tackar varmt även för det.
Skillnaden, som inte var uppenbar för alla här i parlamentet – ens i diskussionerna i utskottet för ekonomi och valutafrågor – är att både medlemmar av euroområdet och stater med undantag enligt 1997 års förordning är skyldiga att låta övervaka sin budget- och finanspolitik och att samordna sin ekonomiska politik. Inom euroområdet uppnås detta genom stabilitetsprogram, medan stater med undantag har konvergensprogram.
Därför har vi efter långa diskussioner antagit ett betänkande som är kraftigt genomsyrat av Maastrichtfördragets kriterier för anslutning, vilka är som följer: I fråga om prisstabilitet får inflationstakten i ett land som vill ansluta sig inte ligga mer än 1,5 procentenheter högre än inflationstakten i de tre bästa EU-medlemsstaterna. När det gäller offentliga finanser får skuldnivån inte överstiga 60 procent av BNP, med ett tak på 3 procent för nya skulder. Jag får ibland det intrycket att Maastrichtfördraget och stabilitets- och tillväxtpakten misstolkas. Dessutom har vi kravet på knytning till ERM2 i två år, räntekonvergens, rättssystemets förenlighet, en oberoende centralbank och ekonomisk konvergens. Jag är övertygad om att ett för tidigt införande av euron är skadligt för medlemsstaterna, eftersom reell konvergens och finansiell, ekonomisk och monetär stabilitet är väsentliga faktorer när den slutliga växelkursen fastställs, så att ett anslutande land som har gått med och inte längre har möjlighet att devalvera eller revalvera inte hamnar i svårigheter.
Vi överlade och kom överens om att inga länder skulle nämnas, men att vi å andra sidan ville inleda diskussioner med kommissionen och Europeiska centralbanken om fastställandet av inflationstakten – ett annat område där det finns skillnader. Europeiska centralbanken har angett ett värde nära 2 procent som prisstabilitet för utvärderingen av sin penningpolitik, och vi vill gärna bli fullt delaktiga i denna dialog.
Vi beslutade dessutom att vi inte vill att något av länderna som vill ansluta sig ges specialrabatter, utan vi sätter stort värde på att alla – oavsett om de är nya eller gamla medlemmar – behandlas lika och riktigt. Inte heller vill vi att händelserna i den första anslutningsfasen, då Grekland anslöts på grundval av ofullständiga uppgifter och Italien gjorde det innan landet hade iakttagit fluktuationsmarginalerna enligt ERM2 under två år, blir ett prejudikat för utvidgningen av euroområdet. Vi vill i stället uppmana kommissionen att vara opartisk och trogen Maastrichtfördraget i sina bedömningar. Ni är säkert medveten om, herr kommissionsledamot, att vårt mål är ökad öppenhet. Jag är tacksam för det konstruktiva samarbetet från mina ledamotskollegers sida. När allt kommer omkring anser jag att det betänkande som vi har utarbetat och finslipat är bra. Det kommer att stödjas av det stora flertalet av ledamöterna och ger i sin tur eftertryckligt stöd åt kommissionens linje. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Werner Langen för hans utmärkta betänkande och alla parlamentsledamöterna, särskilt dem i utskottet för ekonomi och valutafrågor, för att de deltar i denna diskussion, som är av mycket stor betydelse.
Det är viktigt att följa alla de länder som ännu inte tillhör euroområdet men som vill och är skyldiga att ansluta sig, eftersom alla medlemsstaterna, utom de med en undantagsklausul – Förenade kungariket och Danmark – har rätt att tillhöra euroområdet, men även en skyldighet att ansluta sig till detta och att förbereda sig för att göra det.
De aspekter som behandlas i den rapport som gav upphov till ert betänkande – om förberedelserna i de medlemsstater som kommer att ansluta sig till euroområdet under de närmaste åren – är därför mycket viktiga. Jag måste tala om för er att vi kommer att godkänna en ny rapport under de närmaste veckorna, eftersom kommissionen från och med nu kommer att lägga fram dessa rapporter var sjätte månad i stället för varje år.
Det rör sig om förberedelser av teknisk art som är mycket viktiga när det gäller att hålla allmänheten underrättad och att försöka förhindra det slags missbruk vid växling mellan den nationella valutan och den gemensamma valutan som i vissa fall har förekommit tidigare. Vi drar lärdom av tidigare erfarenheter för att samarbeta med de länder som vill införa euron, för att förhindra missbruk och för att övertyga medborgarna om att det inte finns något direkt samband mellan övergången från den nationella valutan till euron och prishöjningar, som lätt kan undvikas. De länder som vill ansluta sig till euroområdet måste givetvis förbereda sig för att uppfylla de kriterier som anges i fördraget, alltsedan Maastrichtfördraget.
Debatten har fokuserat mer på den sistnämnda aspekten, eftersom kommissionen och Europeiska centralbanken för några veckor sedan som bekant antog konvergensrapporter som svar på Sloveniens och Litauens förfrågningar. I dessa rapporter gav kommissionen – och Europeiska centralbanken – sin tolkning av tillämpningen av de kriterier som anges i fördraget. Jag vill upprepa att dessa anges i fördraget. De fastställs inte på konstgjord väg eller godtyckligt av Europeiska kommissionen. Kriterierna i fördraget kan inte ändras. Vår skyldighet är därför – och vi har gjort detta vid tidigare tillfällen, och vi kommer att göra det i framtiden – att tillämpa fördraget och att tillämpa det strängt, eftersom det är det enda sättet att garantera lika behandling för alla de medlemsstater som vill ansluta sig till euroområdet.
Den tydligaste diskussionen gäller inflationskriteriet. Werner Langen talade om Europeiska centralbankens kriterium för att upprätthålla prisstabiliteten. Jag måste tala om för er att det inte är samma sak: Europeiska centralbankens mål att hålla prisstabiliteten i euroområdet under 2 procents inflation – men nära denna siffra – är en sak, inflationskriteriet i fördraget, som innebär att den genomsnittliga inflationstakten under de senaste tolv månaderna i de länder som vill ansluta sig till euroområdet måste ligga under referensvärdet, det vill säga inflationen i de tre länder som uppvisar bäst resultat när det gäller inflation plus 1,5 procent, något helt annat.
Detta anges klart och tydligt i fördraget. Kommissionen kan inte ändra kriterierna i fördraget. Vår uppgift är att se till att de tillämpas, och det är vad vi har gjort. Eftersom jag av vissa kommentarer i betänkandet och ändringsförslagen har förstått att kommissionen uppmanas till öppenhet i tolkningen och tillämpningen av fördraget står jag till parlamentets förfogande, inte bara för att förklara konvergensrapporterna om Slovenien och Litauen i detalj, utan även, om ni vill, för att skaffa fram den ytterligare dokumentation som ligger till grund för den konvergensrapport som kommissionen antog den 16 maj. 
Alexander Radwan,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har alltid stött och främjat utvidgningen av Europeiska unionen och har alltid sagt att denna utvidgning, inbegripet anslutningen till euroområdet, måste gå vidare utan ytterligare dröjsmål. Detta har alltid varit – och är fortfarande – vår linje. Dessutom har det under senare år varit PPE-DE-gruppens linje att kämpa för en stark euro i överensstämmelse med Maastrichtkriterierna i kombination med ett strängt iakttagande av stabilitets- och tillväxtpakten.
Av detta skäl har det under senare år förts omfattande diskussioner med kommissionen varje gång de stora länderna – Frankrike, Italien och Tyskland – varit inblandade. Vi kommer därför att hålla fast vid denna linje för en stabil euro och skulle följaktligen vilja försäkra kommissionen om vårt otvetydiga stöd för dess tydliga inställning i frågan om vår framtida syn på utvidgningen av euroområdet.
Låt mig ännu en gång säga att vi helt klart är för att nya medlemsstater ansluter sig till euroområdet. Detta måste dock ske utifrån särskilda kriterier. Det finns en viss tradition och stränghet att upprätthålla i detta avseende. Vi tackar följaktligen kommissionen ännu en gång.
Samtidigt skulle jag dock vilja uppmana kommissionen att vara mer bestämd gentemot medlemsstaterna när det gäller uppgifter. Den har parlamentets stöd. Jag uppmanar även medlemsstaterna att utöka kommissionens rätt att kontrollera uppgifter som avser en eventuell anslutning. Jag säger detta eftersom parlamentet kommer att fråga kommissionen om den kan garantera de uppgifter som ligger till grund för dess rekommendation. Kommissionen måste därför ges bättre tillgång till information, vilket förutsätter ökad samarbetsvilja från medlemsstaternas sida. 
Dariusz Rosati,
   . – Herr talman! Enligt Fördraget om Europeiska unionen är det nya medlemsstaters rättighet och skyldighet att ansluta sig till euroområdet, vilket kommissionsledamot Joaquín Almunia just sa. Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet ger sitt fulla stöd till denna uppfattning.
Villkoren för att gå med i euroområdet återges i Maastrichtfördraget i form av så kallade ”nominella konvergenskrav”. Dessa kriterier måste vara uppfyllda innan ett land kan ansluta sig till det gemensamma valutaområdet, men det är också allt som krävs. Det har dock gjorts försök att påtvinga de nya medlemsstaterna ytterligare villkor, till exempel ”verklig konvergens” och ”euroområdets absorptionskapacitet”, som inte har definierats i detalj. Dessa kriterier ingår inte i Maastrichtavtalet och kan därför inte tillämpas. Det får inte förekomma några dubbla standarder när det gäller nya och gamla medlemsstater. Om vi anser att bestämmelserna i fördraget måste respekteras bör vi rätta oss efter att vi är bundna av fördraget, hela fördraget och inget annat än fördraget.
Jag vill också påpeka att konvergenskraven ger upphov till en mängd befogade tvivel när det gäller ekonomiska faktorer och tolkning. Dessa problem blev mycket uppenbara i och med de senaste konvergensrapporterna för Litauen och Slovenien. Den definition av prisstabilitet som kommissionen och Europeiska centralbanken (ECB) använde i sina rapporter för att bedöma om inflationskriteriet var uppfyllt stred mot den definition som ECB tillämpar i sin monetära politik.
Även andra aspekter av bedömningen är tveksamma. Detta är en viktig fråga, för på grund av bedömningen gav inte kommissionen Litauen en positiv rekommendation för att ansluta sig till euroområdet. Situationen ger anledning till oro, eftersom kommissionens beslut måste vara tillförlitliga och inte får väcka misstanke om partipolitik eller bristande objektivitet. De regler som används vid bedömningen av enskilda medlemsstater måste vara tydliga, och beslutsfattandet måste vara helt öppet.
Herr talman! De konvergenskriterier som utformades för 15 år sedan, när varje medlemsstat fortfarande hade en nationell valuta och en egen monetär politik, bör anpassas till dagens situation där de nya medlemsstaterna ansluter sig till ett befintligt gemensamt valutaområde. För det krävs ändamålsenliga ändringar i de aktuella bestämmelserna i artikel 121 i fördraget och i protokollet till fördraget. Jag uppmanar till debatt om denna fråga. 
Margarita Starkevičiūtė,
   . – Jag beklagar verkligen att diskussionen om problemen beträffande utvidgningen av euroområdet har ägnats så lite uppmärksamhet. Nu måste problemen lösas under själva utvidgningsprocessen, vilket kommissionen inte är redo för. Vi bör dock inte skylla på varandra. Utifrån våra erfarenheter om reformer vet vi att tillfredsställande resultat även kan uppnås på detta sätt. Vi måste bara reagera snabbt på den förändrade situationen, vilket jag ber EU-institutionerna att göra.
Det är tydligt att förberedelserna inför införandet av euron medför omfattande utgifter. Därför måste bedömningen av kandidatländer genomföras mycket tidigare än ett halvår innan euron införs, kanske i några olika steg.
Jag delar också uppfattningen att vi måste se över sättet att beräkna inflationskriteriet i Maastrichtfördraget. Vi granskade trots allt metoden som används i stabilitets- och tillväxtpakten utan problem. Jag hoppas verkligen att det inte berodde på att ett stort land begärde det. De små ländernas röster måste också höras.
För det tredje måste samtliga kommissionens bedömningar lämnas in till parlamentet, för beslut inom EU får inte fattas utan demokratisk kontroll. EU bygger på demokratiska regler. 
Guntars Krasts,
   . – Herr talman! Det är omöjligt att inte instämma med många slutsatser i betänkandet. Vilka invändningar kan man ha mot en förpliktelse att noggrant följa villkoren i fördraget? Detta är som sig bör, och jag själv delar denna uppfattning. Om detta tillvägagångssätt hade tillämpats på ett konsekvent sätt skulle historien om euroområdets uppkomst varit en helt annan, och det är till och med tänkbart att antalet nuvarande medlemmar i euroområdet skulle ha varit annorlunda. En tredjedel av de nuvarande medlemmarna gick med i strid mot något av kriterierna. I själva verket användes inträdeskriteriet endast som referens, och politiska beslut var det som avgjorde. Det är inte förvånande eftersom kriteriets ekonomiska grund i många fall är mycket tvivelaktig. Den tillåtna inflationsnivån fastställdes exempelvis också med avseende på länder som inte är med i euroområdet, och det mest paradoxala av allt är att de bästa inflationsindikatorerna skiljer sig från ECB:s uppfattning om den bästa nivån för prisstabiliteten i euroområdet. Kravet att länderna ska uppnå en stabil växlingskurs gör tillsammans med inflationsindikatorerna detta kriterium ännu mer motsägande. ECB gör inte ens gällande att försöka genomföra detta i euroområdet. Den oro som uttrycks i betänkandet angående eventuella problem med ansökningsländerna efter anslutningen till euroområdet kan inte tillskrivas små, flexibla ekonomier som till exempel Estland, Lettland och Litauen. Dessa är också öppna ekonomier som sedan början av 1990-talet har haft fasta långsiktiga växlingskurser. Om Litauen, som avviker ytterst lite från inflationskriteriet, inte godkänns som medlem i euroområdet så är det uppenbarligen ett politiskt beslut. Jag skulle stödja betänkandet om det verkligen var inriktat på att förbättra anslutningskriterierna i framtiden. Så är tyvärr inte fallet, utan betänkandet handlar snarare om frågan om den beryktade polska rörmokaren. 
Sergej Kozlík (NI ).
   – Jag kommer inte från Litauen men vill ändå i detta sammanhang kommentera frågan om landets inträde i euroområdet. Litauen har under ett antal år nått goda ekonomiska resultat som bör ge upphov till jubel i de allra flesta länderna i euroområdet. Landet har haft en stadig långsiktig ekonomisk tillväxt på nästan 10 procent av BNP. Det uppfyller också sedan länge, och med god marginal, Maastrichtkriterierna för underskottet i de offentliga finanserna, för skulden inom den offentliga sektorn och för den långfristiga räntenivån, till skillnad från de flesta euroländerna. För endast ett kriterium överskred landet referensnivån på 2,6 procent med en tiondels procent under den senaste utvärderingsperioden, trots att målet hade uppnåtts under flera år dessförinnan.
Mina vänner! Att gå med i euroområdet borde inte vara som ett idrottsevenemang, där tiondelar avgör om du klarar dig eller inte. Senareläggningen av Litauens inträde är ett okänsligt beslut och kommer att innebära en kalldusch för framtida kandidatländer. 
Alojz Peterle (PPE-DE ).
   – Även om denna punkt på föredragningslistan inte innebär en lagstiftande roll har föredragandens uppgift varit svår. Därför vill jag gratulera Werner Langen till ett väl utfört arbete och till att ha fått ett så övertygande stöd i utskottet. Jag välkomnar framför allt att föredraganden tydligt definierar förhållandet till EU-medborgarna, det vill säga konsumenterna, vilket är nödvändigt för en lyckad övergång till euron i anslutningsländerna.
Vi är alla medvetna om betydelsen av europrojektet för den europeiska integrationen och hur viktigt det är att alla parter som deltar i utvidgningen av euroområdet bibehåller sin trovärdighet. Detta innebär också att vi måste efterleva de kriterier som har upprättats på ett konsekvent sätt och att vi inte kan ändra spelreglerna efter halva tiden.
Det gläder mig att Slovenien i kommissionens och ECB:s ögon har klarat ett utmanande prov, nämligen att landet uppfyller alla kraven för inträde i euroområdet. Det skulle förstås glädja mig ännu mer om kraven för utvidgningen uppfylldes av fler nya medlemsstater. Jag säger detta i tron att den ytterligare utvidgningen av euroområdet är viktig för EU:s politiska utveckling och framtida framstående roll i en globaliserad värld. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill förutom att gratulera Slovenien påminna er om att Litauen har uppfyllt alla Maastrichtkriterier fem år i rad, förutom under en tidsperiod på en månad då inflationen översteg kriterierna med en liten marginal. Det var dock just då som kommissionen skyndade sig att göra en negativ rekommendation. Dagen efter kommissionens slutsats framgick det av de senaste uppgifterna att Litauen faktiskt uppfyllde Maastrichtkriterierna.
I går sa ordföranden för Ekofin, Jean-Claude Juncker, att Litauen varnades för att ansöka om euron på grund av att detta troligen skulle komma att avslås. Detta visar olyckligtvis att kommissionen har förutfattade meningar, grundade på misstankar och prognoser. Det verkar som om Vilnius straffades för att man inte följde Bryssels råd och, ironiskt nog, för att man uppfyllde kriterierna under fem föredömliga år. Av alla länder i euroområdet är det bara Finland som kan glädjas åt att ha uppnått dessa mål.
Situationen skulle kunna återställas. Jag uppmanar mina kolleger att rösta för det ändringsförslag i vilket kommissionen ska granska sin utvärdering av Litauen. Jag uppmanar också till att inleda en bredare diskussion om legitimiteten och tillämpandet av de befintliga konvergenskriterierna inom det utvidgade EU. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Det betänkande om utvidgningen av euroområdet som vi håller på att diskutera är ovanligt slarvigt och meningslöst. Föredraganden tar upp kända förhållanden.
I punkt 1 innefattas krav som t.ex. den oberoende centralbanken och lagstiftningssystemets förenlighet med Maastrichtavtalet felaktigt bland Maastrichtkriterierna.
I samband med det mål som nämns i punkterna 4 och 5 – stabiliteten i euroområdet – behöver man klargöra vad stabilitet är när inte en enda av de tolv medlemmarna i euroområdet lyckades att uppfylla alla kriterier vid anslutningstidpunkten och fortsätter att bryta mot dem än i dag, särskilt mot indikatorerna som handlar om inflation och budgetunderskott. Vilken skada kan en utvidgning göra?
Diskrimineringen mot kandidatländer till euroområdet är uppenbar när man tillämpar dubbelmoral.
Ett krav på stabilitet i förhållande till indikatorerna, som inte ställts tidigare, måste nu uppfyllas före utvidgningen oaktat det faktum att dagens ekonomiska och politiska läge är ett annat än det som rådde för 15 år sedan när man upprättade euroområdet.
Jag uppmanar kommissionen och rådet att ta hänsyn till den ekonomiska och politiska verklighet som råder i EU, att förbättra Maastrichtkriterierna och genomföra dem i alla medlemsstater och fortsätta utvidgningen av euroområdet. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (UEN ).
   – Herr talman! När jag nu tar till orda i denna debatt vill jag rikta uppmärksamheten mot följande frågor. För det första står det mycket tydligt i betänkandet att nya medlemsstater måste uppfylla alla Maastrichtkriterier innan de kan bli medlemmar i euroområdet. Samtidigt bortser man från att många gamla medlemsstater inte uppfyllde dessa kriterier när euroområdet upprättades. Återigen skickar man ut en politisk signal om att vissa är mer jämlika än andra i EU.
För det andra har, sedan införandet av euron 2002, minst fem länder, däribland de största – Tyskland, Frankrike och Italien – inte följt de viktigaste kriterierna och inte lyckats att kontrollera sina budgetunderskott och offentliga skulder. I vissa av dessa länder ligger de offentliga skulderna långt över 60 procent av BNP, vilket innebär att de måste begränsa dem under många år framöver. Trots detta ifrågasätts inte dessa länders fortsatta medlemskap i Ekonomiska och monetära unionen. Ingen gör heller något särskilt för att tvinga dessa länder att förändra det rådande läget. De senaste ändringarna av stabilitets- och tillväxtpakten som gynnade Tyskland och Frankrike är slående exempel på detta.
För det tredje, och med hänsyn till denna situation, kan förkastandet av Litauens ansökan om medlemskap i euroområdet från och med den 1 januari 2007 på grund av att inflationsindikatorn överstegs med 0,1 procent, i bästa fall orsaka förvirring och bådar inte gott för diskussionen om utvidgningen av euroområdet att inbegripa alla nya medlemsstater eller om anslutandet av Förenade kungariket, Danmark eller Sverige till området. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Jag vill tacka alla ledamöter för deras inlägg under debatten. Jag vill tacka dem för deras bidrag oavsett om de instämmer i kommissionens åsikter om de frågor vi diskuterar i dag eller inte.
Jag vill säga fyra saker: för det första att kommissionen naturligtvis stöder en utvidgning av euroområdet. Det finns inget annat alternativ: medlemsstaterna har den rätten och skyldigheten, och vi respekterar denna rätt och kräver att de följer skyldigheten. Vi gör detta oavsett om de som blir medlemmar i euroområdet under de kommande åren är nya eller gamla medlemsstater – en åtskillnad som vi anser tillhör det förgångna – eller om de är stora eller små, rika eller inte fullt så rika.
Vi kommer inte att lägga fram några nya villkor, herr Rosati. Vi tillämpar EG-fördraget, hela fördraget och inget annat än fördraget. Det är enda sättet att se till så att alla behandlas likvärdigt, och jag kan inte föreställa mig – och jag är säker på att ingen av er vill det – att någon i denna kammare vill att kommissionen inte ska uppfylla sin plikt som fördragets väktare och inte tillämpa fördraget på samma sätt på respektive medlemsstat.
Kan fördraget ändras? Naturligtvis. Denna eftermiddag har jag haft möjlighet att närvara vid debatten under vilken premiärminister Guy Verhofstadt talade om den framtida konstitutionen, de nödvändiga förändringarna och Europas framtid. Naturligtvis kan man ändra fördraget, och det kommer man också att göra framöver. Men för tillfället måste vi tillämpa det befintliga fördraget, och ni vet, precis som jag gör, att det inte är kommissionens uppgift att ändra fördraget.
Vad säger fördraget om inflationskriteriet, som har diskuterats under debatten? Det säger att referensvärdet består av den genomsnittliga inflationen hos de tre medlemsstater som uppvisar lägst inflation. Det står inte ”medlemmar i euroområdet”. Det står klart och tydligt ”medlemsstater”: alla medlemsstater, däribland dem med en undantagsklausul. Vi kan inte utesluta någon medlemsstat vid beräkningen av de tre medlemsstaterna med den lägsta inflationen. Vi måste dessutom lägga till 1,5 procent till dessa tre medlemsstaters genomsnittliga inflation: detta är referensvärdet.
Något helt annat är den siffra som, på ett oberoende sätt, fastställs av Europeiska centralbanken som ett mål i samband med dess mandat, som är att säkra prisstabiliteten. Det är inte samma sak, och det finns inget skäl till varför det skulle vara det. Vi får alltså inte i denna debatt blanda ihop Europeiska centralbankens inflationsmål med referensvärdet i fördragets inflationskriterium. De är helt olika saker.
Fördragets inflationskriterium säger emellertid något annat: det säger att inflationen i de aktuella medlemsstaterna måste vara hållbar. Vissa av er talar om en liten skillnad, och så är fallet. I inflationskriteriet säger emellertid fördraget, förutom skillnaden, förutom jämförelsen mellan medlemsstaternas inflation och referensvärdet, att vi måste analysera om inflationen i de aktuella medlemsstaterna är hållbar eller inte. Vi kan inte nonchalera fördraget, och det kommer vi inte heller att göra. Vi kommer att förklara det om och om igen därför att en rigorös analys av kriterierna inte främjar de nuvarande medlemsstaterna i euroområdet utan den medlemsstat som kandiderar till ett medlemskap i euroområdet, och därför att om vi inte gör det kommer denna stat att drabbas av konsekvenserna när väl beslutet om att bli medlem i euroområdet är oåterkalleligt.
Hänvisningar till det förgångna är därför värdelösa för mig. Om saker och ting inte sköttes perfekt tidigare så får någon betala priset för detta i dag. Låt oss lära oss av erfarenheterna eftersom det är just vad rationella och förnuftiga politiker bör göra. Vi tillämpar fördraget, men vi tillämpar alla dess delar, inte bara dem som ligger i vårt intresse, och när vi tillämpar det lär vi oss av erfarenheterna inom den marginal som tillåts i enlighet med fördraget.
När det gäller Litauen tänker jag naturligtvis inte förneka det uppenbara: landets ekonomiska resultat är fantastiska. De ansträngningar man har gjort för att förbättra den ekonomiska situationen är enastående. Vi vill alla att Litauen ska uppfylla alla kriterier i fördraget så snart som möjligt. I dag har landet lyckats att uppfylla alla utom ett. Låt oss hoppas att det snart kommer till rätta med detta problem. Så snart som detta sker ser jag fram emot att få ta emot en begäran från Litauen – vilket är dess rättighet enligt fördraget – så att jag kan lämna ett positivt yttrande på kommissionens vägnar. Men var vänliga och be inte kommissionen att säga något i konvergensrapporterna som strider mot en rationell, tydlig och genomblickbar tillämpning av fördraget. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.30.
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – När pressen meddelar att Otmar Issing ska lämna Europeiska centralbanken (ECB), men att det monetaristiska arvet kommer att finnas kvar, bekräftar detta bara vår åsikt att monetaristiska riktlinjer fortsätter att dominera och vägleda EU:s ekonomiska och sociala politik oavsett vem som leder ECB.
Som vi vet, och Langenbetänkandet bekräftar detta, kräver ett medlemskap i euroområdet ”total efterlevnad av Maastrichtkriterierna”, vilket innebär ett uppfyllande av kraven för stabilitets- och tillväxtpakten och att man följer riktlinjerna från ECB, den europeiska monetära myndigheten vars beslut får konsekvenser för hela ekonomin.
I betänkandet står det uttryckligen att ”övergången till euron inte bör hanteras och framställas som enbart ett tekniskt byte av valuta, utan som en stor omvandling med betydande ekonomiska, monetära och sociala konsekvenser”. Det betonar parlamentets maximalistiska förhållningssätt, dvs. att budgetcykeln på nationell nivå måste synkroniseras och grundas på samma prerogativ, nämligen förlusten av penningpolitisk, och i sin tur, skattemässig suveränitet.
I Portugal är vi tyvärr mycket bekanta med denna situation och dess effekter, vilket bekräftas genom de nyligen gjorda vårprognoserna för den ekonomiska utvecklingen 2006–2007. Förlusten av penningpolitisk suveränitet får konsekvenser för den verkliga konvergensen av ekonomierna och tjänar ekonomiska grupperingar, direkt eller indirekt.
Vi kan därför inte stödja detta betänkande. 
Hélène Goudin (IND/DEM ).
   – I september 2003 hölls det en folkomröstning där det svenska folket fick ta ställning till huruvida Sverige skulle införa euron som valuta. Utfallet blev, föga förvånande, ett klart och tydligt nej.
Det har nu gått två år sedan EU fick ytterligare tio medlemsstater. Opinionsläget rörande euron i dessa länder skiljer sig från land till land. Att byta valuta är emellertid en oerhört viktig och allvarlig fråga. Det handlar inte enbart om att byta ut sedlar och mynt, utan även om att ge upp en del av sin självständighet. I förlängningen förlorar man möjligheten att styra sin egen ekonomiska utveckling.
Junilistan anser att medborgarna måste rådfrågas när så viktiga beslut, till exempel om ett nytt konstitutionsförslag eller euron, skall fattas. För demokratins skull vore det bäst om folkomröstningar anordnades – om medborgarna kräver det – i de länder som har för avsikt att införa euron som betalningsmedel. Utfallet i dessa måste sedan respekteras, såsom det svenska folkets nej till euron. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0188/2006) av Louis Grech för budgetutskottet om beräkning av Europaparlamentets inkomster och utgifter för budgetåret 2007 (2006/2022(BUD)). 
Louis Grech (PSE )
   , . – Herr talman! År 2007, det första året för den nya budgetramen, kommer att vara ett år av utgiftskonsolidering i parlamentets budgetberäkning för det kommande året. Genom dessa övergripande åtgärder och denna konsolideringsprocess måste vi stärka det som visar sig vara effektivt och avsluta, eller åtminstone minska, verksamhet som inte skapar mervärde.
I detta slags scenario får införandet av en aktivitetsbaserad budgetering större betydelse. Dessutom betonas i betänkandet att budgeten bör återspegla motiverade budgetbehov. Detta förklarar varför det är nödvändigt att noggrant utvärdera följderna av att behålla det självpåtagna taket på 20 procent, eller av en annan lösning. Vi måste genomföra en kostnadsnyttoanalys för att undersöka vad som bäst tjänar parlamentets intressen, inklusive dess finansiella oberoende för närvarande och i framtiden när stadgan för ledamöterna som uppgår till omkring 100 miljoner euro per år träder i kraft 2009.
Denna budgetstrategi ska omvandlas till mer effektiva, öppna och analytiska uppskattningar, vilket för mig in på en annan av betänkandets nyckelfrågor: köp av parlamentsbyggnader. Vi tvekar inte att i detta avseende, och med tanke på de nyligen inträffade händelserna i fråga om köpet av byggnaderna WIC och SDM i Strasbourg, föra de 50 miljoner euro som är avsedda för köpet av dessa lokaler till reserven.
Det är inte tillrådligt att frigöra dessa medel förrän de viktiga och oklara frågorna runt dessa lokaler har klargjorts på ett tillfredsställande sätt. Vi vill inte underskatta den positiva, ekonomiska betydelsen av vår förvärvspolitik. Vi har vid upprepade tillfällen kommenterat de väsentliga besparingar som gjorts under åren i och med denna politik. Det skulle dock vara förståndigt att överväga att granska den övergripande förvärvspolitiken i fråga om parlamentsbyggnader på nytt, inklusive informationskontoren i de olika medlemsstaterna.
I betänkandet behandlas också frågor som rör besöksprogrammet och informationspolitiken. Det har tyvärr inte fattats något beslut beträffande de 5 miljoner euro som anslagits till en förbättring av besöksprogrammet. Denna situation är ohållbar, och ledamöterna förväntar sig att presidiet fattar ett beslut före första behandlingen.
År 2006 beslutade parlamentet att investera i tre viktiga informationsprojekt, som innefattade byggandet av ett nytt besökscenter, audiovisuella installationer och webb-tv. I detta avseende har förvaltningen lagt fram förslag till stöd som uppgår till 25 miljoner euro för genomförande av dessa projekt under 2007. Vi är i princip överens om att det behöver göras mer för att förbindelsen mellan medborgarna och de nya institutioner som företräder dem ska förbättras. Mer exakt och utförlig information måste dock läggas fram beträffande den politiska kontrollfunktionen, organisationen, kostnadsstrukturen och programinnehållet innan allt, eller delar av, detta stöd tillhandahålls från reserven. Med tanke på de befintliga budgetbegränsningarna är vi ännu inte övertygade om att begäran om att inrätta ytterligare 74 tjänster är rättfärdigad, i synnerhet inte i en tid då vi förespråkar utgiftskonsolidering. Under dessa omständigheter har respektive anslag förts till reserven i väntan på tillgång till detaljerad information som rättfärdigar denna begäran före första behandlingen.
Man kan också notera att det har anslagits 48 miljoner euro till Rumäniens och Bulgariens anslutning. I händelse av en senareläggning bör den ekonomiska verkan på omkring 24 miljoner euro tas från budgen för 2007.
Ett annat viktigt område som vi fokuserat på i betänkandet är området för assistentstöd och andra resurser som är tillgängliga för parlamentsledamöterna. I detta avseende kommer förvaltningen att utföra en kvalitativ studie av de tjänster som ledamöterna har tillgång till. Vi är övertygade om att den övergripande processen för ”Raising the Game”-projektet, tillsammans med resultatet av studien, kommer att tillföra många förbättringar till denna betydelsefulla aspekt.
I betänkandet har vi också hänvisat till ett antal andra prioriteringar som vi måste ta upp, som exempelvis utbildningen, rekryteringen i samband med utvidgning, stadgan för ledamöternas assistenter, säkerheten och kontrakten med externa leverantörer. På grund av tidsbrist kan jag tyvärr inte tala om alla dessa punkter, men vi kan verkligen inte bortse från dem.
Sammanfattningsvis vill jag tacka mina kolleger, skuggföredragandena, samordnarna och ledamöterna i budgetutskottet för deras samarbete och konstruktiva deltagande i utformandet av detta betänkande, med det gemensamma målet att förbättra resultatet, kvaliteten och ansvarsskyldigheten när det gäller parlamentets arbete. 
Ville Itälä,
   . – Herr talman! Jag vill först och främst tacka föredraganden Louis Grech. Han har gjort ett utmärkt jobb, och samarbetsnivån har varit mycket hög. Det har varit en trevlig erfarenhet att samarbeta under detta projekt. Jag vill emellertid göra några kommentarer.
För det första säger man ständigt att vi använder 20 procent mer än under föregående år. Det kanske inte finns någon princip här. Principen kanske bara är att vi noga överväger vilka behov vi har och hur vi kan vara mer försiktiga med skattebetalarnas pengar.
Sedan har vi budgetrubrikerna och särskilt informationspolicyn. I fjol beslutade vi med en klar majoritet att vi skulle lägga till 5 miljoner euro i budgeten för besöksgrupper. Parlamentsledamöterna förväntar sig att dessa 5 miljoner euro ska användas, men det har de inte. Detta är en aning frustrerande. Varför beslutar parlamentet rent allmänt om saker och ting om besluten inte omsätts i praktiken? Jag hoppas att parlamentets talman kommer att se till att parlamentets vilja genomförs i detta sammanhang och att de 5 miljonerna kommer att användas.
Sedan uttryckte man en önskan om att börja använda webb-tv trots att inga beslut hade fattats i frågan. Jag anser att utskottet helt riktigt har ställt villkor om att det bör finnas en långsiktig ekonomisk planering för detta: bedömningar om vad det kommer att kosta nästa år, om fem år och t.o.m. över en längre period, så vi vet vart vi är på väg och hur förvaltningen kommer att fungera. Innan detta har skett kan vi inte fatta några beslut.
Jag vill dessutom nämna en sak som har att göra med daghemmet. Parlamentet har övergett idén om att ha ett daghem här och har köpt ett underbart hus: en trevlig miljö för barnen, men på totalt fel ställe. Daghemmet borde ha inrättats i denna byggnad eller i närheten. Vårt beteende som arbetsgivare är viktigt. Vi borde vara ett föredöme, och jag är besviken på socialdemokraterna som inte bryr sig om barnfamiljer, som trycker ned folk och som verkar förakta barnfamiljer. Vi röstar för ett idrottscentrum, pengar till webb-tv och för många andra faciliteter, men vi bryr oss inte om barnfamiljer. Jag hoppas att vi kommer att ta upp denna fråga igen. 
Neena Gill,
   . – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för hans enastående arbete med detta betänkande. Jag applåderar Louis Grechs tonvikt på att effektivisera användningen av resurserna. Jag stöder därför helhjärtat införandet av en aktivitetsbaserad budgetering. Jag har under de senaste fem åren krävt att parlamentet ska anta detta system, eftersom det innebär en möjlighet att visa större öppenhet. Jag har dock blivit besviken på förvaltningens motvillighet när det gäller att införa ett sådant system, och jag anser att det är på tiden att vi gör det. Jag uppmanar därför generalsekreteraren att hantera denna fråga på ett mycket seriöst sätt och se vilka framsteg vi kan göra på detta område.
Den andra punkten som jag vill ta upp är den årliga frågan om biltjänsten. Jag instämmer inte i det som står i betänkandet, nämligen att stödet för ytterligare medel för den chaufförstjänst som står till parlamentets förfogande bör stärkas. Jag stöder det ändringsförslag som Verts/ALE-gruppen har lagt fram om att granska denna tjänst och undersöka hur vi ska kunna förbättra den utan att öka stödet. Vi behöver inte börja höja anslagen, i synnerhet inte när vi erbjuder ledamöterna återbetalning av taxikostnader.
Vad gäller information och kommunikation kan vi inte nog betona behovet av resultat som är nödvändiga för vår förbindelse med medborgarna. Jag stöder förslagen om tillgång till webb-tv och ett förbättrat besökscenter helt igenom. 
Anne E. Jensen,
   – Herr talman! Jag vill också gärna tacka Louis Grech för hans konstruktiva och grundliga arbete med parlamentets budget för 2007. Det handlar här om en budget på strax under 1,4 miljarder euro, och jag vill rikta uppmärksamheten mot tre punkter. För det första vill jag ta upp förhållandet att nästan hälften av utgifterna orsakas av den geografiska uppdelningen av parlamentets verksamhet och det faktum att vi arbetar på många språk. Dessa förhållanden är mycket specifika för Europaparlamentet, men det är också förhållanden som vi själva inte råder över.
För det andra vill jag betona behovet av att ständigt omprioritera och skapa större effektivitet, särskilt när det rör personalpolitiken där omplaceringar krävs. Jag vill göra er uppmärksamma på behovet att få bättre lokaler för ledamöterna så att de kan arbeta mer effektivt. I samband med denna fråga finns det ett behov av att noga bedöma de nationella informationskontorens insatser.
För det tredje vill jag ta upp frågan om fastighetsköpen i Strasbourg. Allmänheten har tydligen gormat mycket om denna fråga, och det skulle vara fullständigt oacceptabelt om det skulle visa sig att placeringen av parlamentet i Strasbourg har varit en stor inkomstkälla för staden. Vi är för tillfället tvingade att avvakta med fastighetsköpen. Personligen skulle jag föredra om parlamentet kunde nöja sig med att finnas i Bryssel, så att vi kan fungera effektivt även i detta sammanhang. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Jag förväntar mig att få samma talartid som föregående talare, som ni var mycket generös mot. Det som man lägger fram för oss här är i själva verket en oerhört trist situation. I betänkandet visar man emellertid att budgeten ska ökas med ytterligare 4,2 procent och att ytterligare 250 tjänster ska inrättas. Detta innebär att det man gör här är liktydigt med organiserad oansvarighet. Det är uppenbart att en grupp av personer har ”kapat” det europeiska projektet, och jag är tyvärr övertygad om att de som samtycker återigen kommer att gå till historien som oupplysta slösare.
Om man tog detta betänkande, översatte det till alla officiella språk och gav det till EU:s män och kvinnor skulle de bli förskräckta över innehållet. De skulle säga: ”Vad tänker ni på? Vi har inte dessa resurser längre – vi har inte råd med det! Till och med hälften av det skulle vara för mycket”. Alla här vet det, men man handlar inte i enlighet med denna vetskap. Det påminner mig väldigt mycket om f.d. Sovjetunionen där de varje år talade om nya rekordskördar och nya maximeringar och effektivitetsvinster. Det som händer nu är skamligt och ovärdigt Europaparlamentet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0168/2006) av Erna Hennicot-Schoepges för utskottet för kultur och utbildning om Europeiska året för interkulturell dialog (2008) (KOM(2005)0467 – C6-0311/2005 – 2005/0203 (COD)). 
Andris Piebalgs,
   . – Herr talman! Jag vill uttrycka min tacksamhet mot utskottet för kultur och utbildning, i synnerhet mot Erna Hennicot-Schoepges, och mot de andra utskott som har medverkat för alla värdefulla synpunkter på och ändringsförslag till kommissionens förslag om Europeiska året för interkulturell dialog. 
Jag är mycket glad att Europaparlamentet delar kommissionens uppfattning att den interkulturella dialogen är viktig och att den bör prioriteras i Europeiska unionen. 
Kommissionen välkomnar flertalet av ändringsförslagen. Kommissionen är särskilt lyhörd för kravet på omfattande samarbete med det civila samhället och för den tonvikt som läggs vid utbildningens roll. Vi uppskattar också betonandet av det bidrag som de olika kulturerna och den kulturella mångfalden kan lämna såväl till medlemsstaternas kulturella arv som till den europeiska identiteten. Vi förespråkar i högsta grad att det bör råda samstämdhet med Europeiska året för lika möjligheter för alla 2007. Kommissionen vill också att man – helst i ett skäl – ska nämna att den interkulturella dialogen innefattar dimensioner som gäller religioner och trosåskådningar. 
Kommissionen vill dock utrycka vissa farhågor när det gäller några av ändringsförslagen. För det första kan vi inte gå med på att resurserna för informations- och PR-kampanjen minskas till 2 miljoner euro. De erfarenheter vi har gjort av tidigare Europeiska år visar att dessa kampanjer är ytterst viktiga för att uppnå målet att öka medvetenheten, och i detta avseende har utvärderingsrapporterna alltid pekat på bristen på resurser som ett problem. Kommissionen skulle kunna visa en viss flexibilitet när det gäller dess ursprungliga förslag om en budget på 4,5 miljoner euro, men den kan absolut inte gå med på en så drastisk nedskärning. 
En annan ekonomisk fråga är nivån på medfinansieringen av åtgärderna på nationell nivå, och i ett av ändringsförslagen föreslås att den ska öka till uppemot 80 procent. Som redan har påpekats skulle denna förändring på grund av den begränsade budgeten för Året leda till en betydande minskning av antalet evenemang som skulle kunna samfinansieras men också till minskat engagemang bland partnerna på nationell nivå. Det ursprungliga förslaget om 50-procentig medfinansiering är den standardmodell som har behållits under alla tidigare Europeiska år. 
I några av ändringsförslagen görs en åtskillnad mellan Årets geografiska räckvidd, som är begränsad till Europeiska unionen, och ett antal nya mål och insatser när det gäller tredjeländer. Kommissionen föreslog att det specifika instrumentet för Året för interkulturell dialog skulle inriktas på Europeiska unionen samtidigt som den förbinder sig att göra liknande insatser för dialogen i och med tredjeländer med utgångspunkt från instrument för yttre förbindelser. 
I en del ändringsförslag görs problematiska hänvisningar till flera mycket konkreta åtgärder. Kommissionen anser att Året bör vara en bottom-up-process där projekt och initiativ kommer från våra partner, i synnerhet från det civila samhället. Med tanke på det begränsade antal initiativ som kan stödjas skulle hänvisningar till bestämda åtgärder inom ramen för den rättsliga grunden hämma våra partners kreativitet och leda till svårigheter vid genomförandet. 
Sist men inte minst förstår och uppskattar kommissionen Europaparlamentets önskan att engagera sig aktivt i processen. Tyvärr kan kommissionen inte stödja ändringsförslaget om att företrädare för Europaparlamentet ska medverka i den rådgivande kommittén. Kommittésystemet är synnerligen genomreglerat. Vår önskan är att följa befintliga regler. Tack för er uppmärksamhet. 
Erna Hennicot-Schoepges (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Tack för att ni lägger fram kommissionens åsikt så tydligt. För det första skulle jag vilja tacka mina kolleger som har hjälpt mig med den här uppgiften, alla utskotten som har lagt fram in ändringsförslag och alla som har gett mig råd.
Kommissionens ursprungliga förslag var utan tvivel mycket omfattande, något oklart och tämligen mångordigt, men syftet var att det skulle ha en allmän karaktär. Den fråga parlamentet måste överväga är den följande: Kan vi ge uttryck för våra strävanden och inleda ett initiativ för interkulturell dialog utan att i förväg utvidga detta ämne till de frågor som verkligen intresserar oss? Kan vi även göra detta utan att diskutera känsliga frågor såsom dialog mellan trosuppfattningar?
Vi försökte förtydliga ett antal saker i vår text. För det första finns det i artikel 2 en referens till EU:s gemensamma värderingar. Genom att ansluta oss till Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna gör vi det tillräckligt tydligt att vår gemensamma grund, den som vi alla har godkänt, är den som garanterar icke-diskriminering mellan könen och lika möjligheter ur alla aspekter. Det är onödigt att fortsätta upprepa detta.
En annan fråga är den om att utvidga åtgärderna till efter 2008, och att stimulera dialog över det breda spektrum av initiativ som redan har påbörjats inom gemenskapsprogrammen. Det finns inget tvivel om att utbildning kommer att vara av väsentlig betydelse här, för att inte nämna civilsamhällets roll. Samarbete med alla parter i civilsamhället är nödvändigt. Det är uppenbart att medier kommer att spela en viktig roll, och vi måste utnyttja den möjlighet som de storskaliga sammankomster och symboliska evenemang som planerats för 2008 erbjuder, särskilt för att bekämpa människohandel och tvångsprostitution.
Det är även nödvändigt att involvera andra internationella organisationer, såsom Europarådet och Unesco. Det betyder inte att dialogen inom EU inte ska ha en viktig plats, bara att vi måste ta hänsyn till de gemensamma åtgärder som redan har inletts av Unesco. När det gäller detta skulle jag vilja dra uppmärksamheten till omröstningen om kulturell mångfald, då de 25 medlemsländerna uppträdde enat.
En annan fråga är att Internetportalen måste utvecklas. När kommissionen säger att den inte kan stödja en mindre budget för kommunikation och information skulle jag vilja fråga kommissionsledamoten om inte den totala budgeten kan ökas. Utskottet för kultur och utbildning har redan påpekat för honom att budgeten på 10 miljoner euro är extremt liten för att uppnå de mål som man har satt för detta år. Vi vet att kulturen alltid är den fattiga kusinen när det gäller budgeten. Under dessa omständigheter är er kommentar om att ni skulle vilja återgå till den ursprungliga budgeten otillfredsställande. Vi vill be er att göra ytterligare en ansträngning när det gäller den totala budgeten, så att vi kan öka det belopp som ägnas åt kommunikation och information.
I samband med dialogen med de religiösa samfunden måste jag påpeka, herr talman, att rådets ordförande och kommissionens ordförande så sent som i går inledde en debatt med företrädare för olika religiösa samfund, en debatt om grundläggande rättigheter och ömsesidig respekt. Trots detta uppmanas parlamentet att ta upp denna aspekt endast i skälen, medan parlamentet enligt min åsikt också måste vara redo att delta i den dialogen. Vi kan inte längre ha sådana tabun i vårt samhälle. Vi måste göra framsteg och ta itu med de svåra frågorna. Religioner och förkastandet av dessa är en nyckelfaktor när det gäller social identifikation, integration och utestängning. Med stöd från mina kolleger skulle jag vilja betona vikten av denna aspekt av den interkulturella dialogen i vidare mening.
Slutligen, herr talman, får vi inte förbise det faktum att konkreta åtgärder otvivelaktigt kommer att vara ett sätt att få större uppmärksamhet. Varför inte skapa ett dialogpris i parlamentet, ungefär som Sacharovpriset för mänskliga rättigheter? Varför inte organisera ett interkulturellt forum i parlamentet som avslutning på året, och därmed ge parlamentet den framträdande plats det förtjänar i dessa frågor? 
Patrick Gaubert (PPE-DE ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I egenskap av föredragande för yttrandet från utskottet för utrikesfrågor skulle jag först av allt vilja gratulera föredraganden till hennes utmärkta arbete och till den vikt hon tillmätte vårt samarbete.
Det europeiska projektet får sin rikedom från den kulturella mångfalden bland dess medlemsstater. Sålunda är interkulturell dialog nu, mer än någonsin, en process som bör uppmuntras. Europeiska året för interkulturell dialog kommer att ge möjlighet till detta. För att uppnå detta tänker jag mig en tvåvägskommunikation.
EU-medborgare måste kunna få tillgång till kulturerna i andra EU-länder och länder utanför EU, särskilt sina grannländer. Parallellt finns det ett behov av att öka medvetenheten i resten av världen om de kulturer och värden som finns inom EU, för att på så sätt främja ömsesidig förståelse. På liknande sätt måste interkulturell dialog vara en drivande kraft för invandrarnas integrering i samhället.
I egenskap av skuggföredragande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för Europeiska året 2007, skulle jag vilja betona vikten av sammanhållning och av att vara konsekvent i de åtgärder som under 2007 vidtas till stöd för lika möjligheter för alla. Jag skulle också vilja betona vikten av sammanhållning i de initiativ som utgör en del av 2008 års kulturella dialog, eftersom dessa två år kompletterar varandra. Jag vill också inbjuda kommissionen och de berörda parterna – särskilt civilsamhället, som kommissionen har sagt – att ta tillfället i akt vid de stora evenemang som planerats för 2008, såsom fotbolls-VM eller Olympiska spelen, för att öka medvetenheten hos allmänheten, och särskilt hos den målgrupp som unga människor utgör, om vikten av interkulturell dialog. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ),
   . – Herr talman! Tanken att 2008 skulle bli Europeiska året för interkulturell dialog väcktes i samband med EU:s utvidgning till att omfatta 10 nya medlemsstater, vilken har tillfört gemenskapen kulturell, språklig och religiös mångfald. Detta initiativ passar utmärkt till de utmaningar som EU står inför i dag, och det svarar till fullo mot behovet av dialog på flera plan med syfte att uppnå ömsesidig förståelse grundad på respekt och tolerans.
Olyckligtvis har denna fina tanke inte fått uppbackning av en tillräcklig budget. 10 miljoner euro delat på 27 länder, utan ytterligare stöd från medlemsstaterna, kommer inte att betala för några riktigt publikdragande eller verkligt värdefulla kulturella evenemang. Vi bör emellertid hoppas att vi, med ett lämpligt utnyttjande av andra program avsedda att stödja kulturåtgärder, och genom att involvera företrädare för civilsamhället, frivilligorganisationer och religiösa organisationer, skolor, universitet och särskilt medier, kommer att kunna förena våra krafter för att uppnå de ambitiösa målen för 2008 trots den blygsamma och relativt obetydliga budgeten. Detta skulle kunna bidra till att det blir en dialog, snarare än en pengasparande kulturell monolog. 
Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ),
   .Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda med att tacka föredragandena, eftersom de i sitt arbete har visat på alla aspekter och möjligheter som året för interkulturell dialog erbjuder.
Detta initiativ står i direkt samband med alla de interna och externa utmaningar som EU står inför. Att bibehålla och stärka EU:s mångkulturella sida är verkligen en avgörande faktor för dess integration. Samtidigt behövs en dialog mellan kulturer och medborgare från hela världen – eftersom det är medborgarna som bär upp kulturen – en dialog för fred och jämvikt.
EU:s tradition och våra utvecklingsmål är sådana att vi i våra medlemsstater behöver ett öppet samhälle med dialog där man söker gemensamma värderingar med medborgarna i andra länder, för att på så sätt uppnå ömsesidig förståelse, ömsesidig respekt och mindre diskriminering.
För utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män skulle jag vilja betona vikten av att vi arbetar inom den här ramen för att bekämpa den diskriminering som kvinnor utsätts för och för att uppmuntra dem att delta i alla åtgärderna och initiativen i samband med den interkulturella dialogen. 
Doris Pack,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka min kollega, Erna Hennicot-Schoepges, för hennes enastående arbete. Utan att väcka anstöt hos kommissionsledamoten vill jag ändå säga att hon i hög utsträckning har gett liv åt vad som ursprungligen var ett ganska administrativt förslag. Men kommissionens förslag lämnar alltid plats för förbättringar.
Europaparlamentet är ett demokratiskt forum där de politiska debatterna handlar om människors liv, vardag och angelägenheter. Inom det geografiska området för Europeiska unionen har inte bara katedraler uppförts, utan det var också skådeplatsen för franska revolutionen och deklarationen om de mänskliga och medborgerliga rättigheterna liksom födelseorten för rättsstatsprincipen och välfärdsstaten.
EU har ett gemensamt kulturarv och respekt för kulturell mångfald. Därför vill jag med stort eftertryck framhålla att den interreligiösa dialogen måste utgöra en betydande del av den interkulturella dialogen. Om vi vill främja den interkulturella dialogen, vilket vi bör göra, men låter bli att tala om den interreligiösa dialogen, så sviker vi den. Vi bör inte se den som ett hinder utan som en utmaning eller till och med som en möjlighet att öka vår ömsesidiga förståelse och att leva tillsammans i harmoni.
Med hänsyn till att vi för närvarande försöker komma till rätta med islam, så är det nu inte rätt tidpunkt för oss att vara omedvetna om våra rötter, att förneka dem och att ta avstånd från dem. I detta avseende är vi är ställda mot väggen. Vi bör tala tillitsfullt, för endast då kan vi börja en dialog.
Utbildning måste också spela en viktig roll i initiativet, såväl på EU-nivå som nationellt och regionalt. Medborgarutbildning och initiativ avsedda att främja förståelse för andra i deras mångfald utgör bidrag till en konstruktiv och effektiv dialog. Särskilt utbildningsinstitutioner måste spela en roll under detta europeiska år. Europeiska året för interkulturell dialog ger också tillfälle att distribuera undervisnings- och inlärningsmaterial om de olika kulturerna.
Interkulturell dialog är extremt viktig politiskt sett, men den är endast meningsfull när den omfattar interreligiös dialog och utbildning. Endast då kan den bära frukt, och endast det är själva andemeningen med en sådan dialog. 
Maria Badia i Cutchet,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Erna Hennicot-Schoepges för hennes arbete med detta betänkande. I morgon kommer vi att anta betänkandet om Europeiska året för interkulturell dialog (2008), ett initiativ som otvivelaktigt kommer att främja dialogen mellan alla kulturer och människor med olika ursprung som bor i Europeiska unionen.
År 2008 kommer att bidra till integration och sammanhållning i våra samhällen liksom fredliga styrelseformer i hela det internationella samfundet. Målet är att göra det möjligt att utveckla denna mångfald till en chans för alla. Staterna och alla berörda myndighetsnivåer bör främja en utbildningspolitik som bygger på värden och respekt som omfattar mångfald och jämställdhet bland människor och som utplånar de fördomar som ofta är orsak till misstro och främlingsfientlig hållning. Därför krävs ett bestämt och ansvarsfullt tillvägagångssätt som syftar till att främja kunskap, samarbete, respekt och ömsesidig förståelse.
Men denna dialog måste bygga på övertygelsen att kultur består av en lång rad olika värden och traditioner – inklusive religiösa traditioner – och respekt för alla kulturella perspektiv och alla religiösa övertygelser, och jag anser att dessa är varje individs enskilda angelägenhet.
Det är tydligt att detta program riktar sig till medlemmar i Europeiska unionen, men, som jag sa, med tanke på den betydelse det har i fråga om styrelseformerna i världen, så bör det utgöra ett komplement till det enda världsomfattande projektet för att främja interkulturell dialog som finns inom ramen för Förenta nationerna: Civilisationernas allians.
Som ni vet så var det ett initiativ av den spanske premiärministern, José Luis Rodríguez Zapatero, och den turkiske premiärministern, och det har nu stöd från Förenta nationerna som helhet.
Jag är övertygad om att när detta program inleds så kommer denna överensstämmelse att bli tydligare eftersom de två programmen i realiteten måste verka tillsammans. 
Jolanta Dičkutė,
   . – Genomförandet av programmet för Europeiska året för interkulturell dialog kommer att bidra till att fullgöra det grundläggande åtagandet för Europeiska unionen – att göra det möjligt för medlemsstaternas kulturer att blomstra och lyfta fram Europas gemensamma kulturarv.
När det gäller Litauens kultur skulle jag kunna komma med många exempel som är intressanta för varje vetgirig europé. Jag vill bara nämna två – konsten att tillverka kors och traditionerna med sångfestivaler i Baltikum som båda finns med på Unescos världsarvslista.
Detta projekt är också viktigt på grund av demografiska förändringar i Europa. Till följd av emigration har vi redan hela samhällen med litauer i Förenade kungariket, Irland och Spanien. Dessa samhällen är helt slutna. Orsaken – brist på information och tillfällen att lära känna traditionerna och de kulturella skillnaderna i dessa länder.
Jag anser att varje stat måste skapa förutsättningar för invånarna att lära känna det rika kulturarvet i hela Europa och gemensamma europeiska värden. Denna erfarenhet är väsentlig om vill stärka ett aktivt och öppet europeiskt medborgarskap. 
Bernat Joan i Marí,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden Erna Hennicot-Schoepges för hennes arbete och för det sätt hon har utfört det på genom att föra en dialog med åtskilliga ledamöter och ta ställning till deras synpunkter. Det har varit en mycket bra erfarenhet som vi alla har dragit nytta av. 
Det är viktigt att erkänna den kulturella mångfalden i EU – inom varje medlemsstat, varje samhälle, varje region och varje nation – för att kunna kombinera enhet och mångfald. Detta är vår europeiska utgångspunkt. Ett europeiskt medborgarskap kan vi bara bygga upp om vi erkänner denna mångfald och om alla är överens om samma gemensamma projekt för Europa. 
När det gäller religion och interkulturell dialog måste vi förstå att ett erkännande av de religiösa värdena endast kan komma till stånd genom interkulturell dialog. Kulturell mångfald innefattar religiös mångfald, och den måste därför ingå i denna dialog. 
Zdzisław Zbigniew Podkański,
   . – Herr talman! Interkulturell dialog är endast möjlig när kulturell mångfald försvaras och gynnas och när vi betraktar europeisk kultur som en helhet av dess olika kulturer, olika nationer och olika miljöer. Försök att skapa en så kallad ”europeisk kultur” som en universell och uniform kultur för alla kommer att medföra större förluster än fördelar.
Önskan att ta bort språken i mindre och därigenom svagare nationer inom Europeiska unionen från listan med officiella språk och från rättsliga meddelanden, även affärsmeddelanden, är ytterst skadlig för den kulturella dialogen. En särskild avoghet mot de slaviska språken och kulturerna kan konstateras. Tecken på detta kan till exempel ses vid omröstningen i Europaparlamentet om betänkandet om åtgärder för att främja flerspråkighet och språkinlärning.
Det glöms ofta bort att språk och traditionell kultur är stöttepelare på vilka nationella kulturer lever vidare och utvecklas. Det råder en kronisk brist på medel för att skydda denna rikedom i Europeiska unionen. Men medel är tillgängliga för stora projekt och för professionella kulturevenemang som ibland till och med sträcker sig utanför Europa. För att initiera en bestående kulturdialog måste jämställdhet och kulturellt partnerskap upprätthållas. 
Nina Škottová (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Året för interkulturell dialog syftar till att bidra till att främja harmoni i de multikulturella samhällena i EU:s medlemsstater. Jag hade därför väntat mig att det i förslaget skulle läggas större vikt vid att engagera medborgarna i en sådan dialog. Men det sätt som projektbudgeten har strukturerats på tyder inte på att det förhåller sig så. En summa på 10 miljoner euro har anslagits och strukturerats på grundval av tre slags åtgärder alltefter nivå: punkterna A) och B) på gemenskapsnivå svarar tillsammans för cirka 7,5 miljoner euro eller 75 procent av budgeten medan punkt C) för åtgärder på nationell nivå, förutsatt att de har ett europeiskt mervärde, bara kommer att få 2,5 miljoner euro. De belopp som beviljas per stat uppgår till 100 000 euro, det vill säga, endast 1 procent av projektbudgeten kommer att avsättas för varje stat. Det sätt som budgeten för detta projekt har strukturerats på tyder starkt på att det ofta proklamerade och ytterst ambitiösa ”Huvudmålet med det föreslagna Europaåret är att främja en dialog mellan alla kulturer och mellan alla dem som är bosatta på EU:s territorium” kommer att bli svårt, om inte omöjligt att uppfylla. Anledningen till detta är enkel – en brist på ekonomiska resurser för att åstadkomma en vittomfattande dialog mellan människor på nationella och på bilaterala och multilaterala internationella nivåer. Sådana kontakter skulle i högsta grad kunna bidra till att utveckla ömsesidig respekt, förståelse och beundran på grundval av kulturell förståelse. 
Andris Piebalgs,
   . – Herr talman! Först och främst vill jag tacka er för denna debatt. Det är ganska sent, men det är en mycket viktig debatt. Jag tror att vi alla är överens om den interkulturella dialogens betydelse. Som vanligt håller jag också med om att kommissionens förslag har förbättrats genom föredragandenas och skuggföredragandenas arbete i parlamentet, och detta kan vi vara stolta över. 
Beträffande budgeten vill jag säga att den inte skulle räcka till även om vi utnyttjade hela den budget som gemenskapen har för detta ändamål. Det handlar inte om pengar utan mer om tanken, och vi bör arbeta för att detta ska finansieras också från andra källor. Det är inte lämpligt att sådana insatser finansieras enbart genom gemenskapens budget. Vi avsätter så mycket pengar som vi har råd med. Jag håller med om att summan skulle kunna vara större, men detta är den summa som har avsatts för detta ändamål. 
Samtidigt vill jag ännu en gång försvara de budgetmedel vi har anslagit till informations- och PR-insatser. Detta är av avgörande betydelse. Vad som är viktigast är inte så mycket medfinansieringen, trots att det är en viktig fråga, utan snarare att tillhandahålla information och styra processen i samarbete med de berörda medlemsstaterna. 
Därför ber jag er om förståelse för den summa vi avsätter. Summan betyder inte att vi inte värdesätter detta, utan den beror på att budgeten är begränsad och att gemenskapen inte bör finansiera 100 procent av alla de åtgärder som unionen föreslår. Även andra källor måste utnyttjas. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag klockan 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0160/2006) av Alejo Vidal-Quadras för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om effektivare energiutnyttjande eller hur man kan göra mer med mindre – grönbok (2005/2210(INI)). 
Alejo Vidal-Quadras (PPE-DE ),
   . – Herr talman! I morgon kommer parlamentet att rösta om betänkandet om effektivare energiutnyttjande som jag har varit föredragande för. Detta betänkande kommer vid en ytterst lämplig tidpunkt. Efter energikrisen i januari förra året har bland andra faktorer den konstanta uppgången på priset för ett fat råolja åter satt fart på en djupgående debatt om bristen på en gemensam energipolitik inom unionen, sårbarheten i vårt försörjningssystem, den oroväckande ökningen av protektionistiska inställningar och behovet av att väsentligt förbättra våra vanor liksom effektiviteten på vår konsumtion.
Det krävdes att vi hamnade i extrema situationer för att medborgare och regeringar än en gång skulle bli medvetna om vilken allvarlig situation vi befinner oss i. Låt oss hoppas att de åtgärder som krävs för att lösa dessa problem har accepterats en gång för alla.
Jag anser att den överväldigande majoriteten av parlamentets ledamöter håller med mig om att när det gäller att minska vårt beroende av externa energikällor och att bekämpa klimatförändringen så är effektiv energianvändning det snabbaste och minst kostsamma tillvägagångssättet och det som har den största potentialen för att skapa sysselsättning och ekonomisk tillväxt.
Att främja effektiv energianvändning svarar dessutom mycket väl mot Lissabonmålen som är i sådant behov av vitalisering.
Avsikten med detta betänkande är också att påminna medlemsstaterna om att ifall de olika direktiv som är i kraft efterlevs så skulle unionen kunna uppfylla 50 procent av sina mål för att spara energi liksom flertalet av sina åtaganden enligt Kyotoprotokollet utan att behöva vidta några nya åtgärder.
Jag anser att det är viktigt att betona detta budskap eftersom den överväldigande majoriteten av överenskommelserna mellan medlemsstaterna vid Europeiska rådets vårmöte hänför sig till efterlevnad av rådande åtaganden. Vi anklagas ofta för att producera ändlösa lagtexter som är svåra att genomföra, men den uppfattningen är vanligtvis en dålig ursäkt från nationella regeringar som inte har varit ambitiösa i fråga om att efterleva gemenskapslagstiftningen.
Det betänkande som vi kommer att godkänna i morgon innehåller också rekommendationer som förtjänar att belysas här: behovet av omfattande investeringar i förbättringar av infrastrukturer – mot bakgrund av att vi drabbas av förluster på i genomsnitt 12 procent i elöverföringsnät, med förluster på upp till 20 procent i vissa medlemsstater, fullbordandet av den inre marknaden för energi, större investeringar i forskning, utveckling och på området för effektivare tekniker, införandet av hårdare krav på hushållsapparater och strängare kontroller av produkter som finns på den europeiska marknaden vilka inte stämmer överens med minimistandarder, effektivitetskriterier i förbindelserna med utvecklingsländer och förstärkt dialog med de viktigaste energiproducerande länderna.
Sist men inte minst betonas i flera delar av dokumentet betydelsen av att den offentliga sektorn, inklusive EU-institutionerna, föregår med gott exempel vid införlivandet av åtgärderna för effektivare energianvändning genom utformningen av offentliga byggnader, förnyandet av fordonsparker och inbegripandet av energieffektivitetskriterier i offentliga kontrakt.
Jag anser att kommissionen tack vare detta dokument får många användbara förslag för att utarbeta handlingsplanen. Vi räknar med att kommissionsledamot Andris Piebalgs som alltid lyssnar så noggrant på parlamentets synpunkter kommer att införliva dem i sin slutliga version.
Herr talman! Jag vill sluta med att tacka skuggföredragandena för deras utmärkta samarbete under utarbetandet av detta betänkande som jag hoppas kommer att få en lika stor majoritet i morgon som det fick vid omröstningen i utskottet. Detta är den rätta tidpunkten för att ta några modiga steg i rätt riktning eftersom vi på vår sida har både medlemsstaternas goda vilja och medborgarnas vilja och intresse. Vi får inte missa detta enastående tillfälle. 
Andris Piebalgs,
   . – Herr talman! Jag vill gratulera Alejo Vidal-Quadras till hans utmärkta betänkande. Detta betänkande visar varför hög energieffektivitet måste stå på Europeiska unionens dagordning. 
Ständigt högre energieffektivitetsnivåer är den viktigaste genomförbara långsiktiga politiken för att uppnå en hållbar, konkurrenskraftig och säker energipolitik för EU. 
Jag är glad att kunna säga att kommissionen redan arbetar i linje med de flesta av parlamentets uppmaningar. Vi kommer faktiskt att integrera era synpunkter i vår kommande handlingsplan för ökad energieffektivitet tillsammans med resultaten av den offentliga utfrågningen. Jag räknar med att handlingsplanen kommer att antas strax efter sommaruppehållet. Dessa synpunkter kommer dessutom att ingå i kommissionens arbete i ett vidare sammanhang. 
Jag noterar uppmaningen till kommissionen att konsekvent följa befintlig lagstiftning. Jag instämmer. Handlingsplanen kommer att bygga på befintlig lagstiftning och kommer att vara inriktad på praktiska åtgärder. Jag instämmer också i ert krav på regelbundna uppdateringar av läget när det gäller genomförandet av de direktiv som handlar om energieffektivitet. Alla EU:s politiska insatser är avhängiga av ett korrekt genomförande för att bli framgångsrika. Detta kommer därför att vara den främsta prioriteringen i vår handlingsplan. 
Ni påpekar med rätta att det mål som anges i direktivet om effektiv slutanvändning av energi och energitjänster, att minska energiförbrukningen med 9 procent under en nioårsperiod, i dessa tider med höga energipriser kanske är för lågt. I denna fråga vill jag nämna följande: kommissionen har inlett en omfattande undersökning av energieffektivitetspotentialen i de olika medlemsstaterna. Denna undersökning kommer att ge en tydlig överblick över potentialen i medlemsstaterna, och kommissionen kommer att göra en jämförelse med ambitionsnivåerna i medlemsstaterna. På detta sätt hoppas vi kunna höja ambitionsnivåerna i medlemsstaterna. 
När det gäller ekonomiska frågor samarbetar vi med internationella finansieringsinstitutioner för att integrera energieffektiviteten i deras utlåningsstrategi. Renovering av befintliga byggnader, med tonvikt på bostadsbyggande, ingår redan i Europeiska regionala utvecklingsfondens uppgifter under den nya planeringsperioden. Det är dock medlemsstaternas uppgift att se till att utnyttja denna möjlighet. 
Jag håller med om att fiskala åtgärder kan vara ett mycket effektivt instrument för att främja energieffektiviteten. När det gäller ekonomiska incitament för att påskynda en förändring av marknaden överväger kommissionen en rad alternativ i den rapport där handlingsplanens effekter utvärderas. 
Jag håller med om att offentliga myndigheter bör föregå med gott exempel, särskilt genom sin policy för offentlig upphandling. De kan spela en betydande roll för att åstadkomma en förändring av marknaden. Vi kommer att noga följa hur medlemsstaterna integrerar krav på energieffektivitet i riktlinjerna för offentlig upphandling, vilket de är skyldiga att göra enligt direktiven om energitjänster. 
I detta avseende instämmer jag också i ert krav på mer offentlig information och utbildning, och detta kommer att utgöra den tredje delen av vår handlingsplan – förändringar av människors beteende. 
Jag ska kort kommentera minimikraven på energieffektivitet för energianvändande produkter och även märkningen. I ekodesigndirektivet fastställs tydligt minimikrav på energieffektivitet. Samtidigt måste vi kunna garantera förutsägbarhet för att industrin ska kunna planera sina investeringar. Frågan om märkning kommer också att tas upp i handlingsplanen i samband med åtgärder för att öka medvetenheten. 
Jag finner det uppmuntrande att ni uppmanar kommissionen och medlemsstaterna att ta fler initiativ för att öka energieffektiviteten i transportsektorn. Alla alternativ bör övervägas allvarligt. Kommissionen kommer snart att lägga fram en halvtidsöversyn av transportpolitiken, och transportsektorn kommer också att vara ett av de områden där insatser kommer att göras enligt handlingsplanen för ökad energieffektivitet. 
När det gäller de yttre förbindelserna håller jag med om att energieffektivitet bör ingå – och faktiskt redan ingår – i våra förbindelser både med energileverantörerna och de energianvändande regionerna. Dialoger om denna fråga förs med Ryssland, OPEC, Förenta staterna, Kina, Japan och Indien. Men det finns utrymme för fler insatser, dels för att fullt ut utnyttja den konkurrensfördel vi redan har genom befintlig teknik, dels också därför att det är viktigt för att bekämpa klimatförändringen och för att säkerställa en trygg energiförsörjning. 
Jag anser att det råder total samstämmighet mellan ert betänkande och vårt arbete, och jag vill be er att även i fortsättningen kraftfullt stödja vårt arbete på energieffektivitetsområdet. 
Jag vill ännu en gång tacka föredraganden och skuggföredragandena för detta utmärkta betänkande. 
Elisa Ferreira (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Energibesparingar är en hjälp att minska Europas beroende av en väsentlig tillgång, bidrar till en hållbar utveckling och genom att de förhindrar slöseri ökar de konkurrenskraften.
Som både föredraganden och kommissionsledamoten påpekade är detta oerhört viktiga, aktuella mål. Med hänsyn till att det verkar föreligga överensstämmelse om målen så är det största problemet som vi står inför hur vi ska omsätta dessa mål i praktiken och hur vi ska förändra slösaktiga beteenden och vanor. Den text som vi är i färd att anta är ett viktigt steg i den riktningen.
Som föredragande för mitt utskott vill jag tacka föredraganden för betänkandet för kvaliteten på hans arbete och för hans samarbete i fråga om att godta ett stort antal ändringsförslag av vilka jag vill framhålla tre: För det första måste kvaliteten på lagstiftningen motsvara liberaliseringen av energimarknaderna. För det andra måste harmoniseringen av standarder genomföras på internationell nivå. För det tredje har skattemässiga skillnader specificerats som kommer att leda till effektivare beteenden. Slutligen anser jag att för att säkerställa en konsekvent politik så bör det finnas ett sätt att garantera att struktur- och sammanhållningsfonderna leder till återvinning och energibesparing, särskilt i städer, vilket bör gå hand i hand med återställande och effektivisering av transportsystem.
Jag vill särskilt framhäva dessa fyra förslag. 
Péter Olajos (PPE-DE ),
   – Herr talman! Som ett resultat av toppmötet i Bryssel i mars i år har Europeiska unionen nu sin egen energipolitik. Antagandet av den gemensamma strategin är en milstolpe eftersom vi bara kan kontrollera våra överväldigande energiproblem med gemensamma insatser.
Men i stället för att säkerställa en större och till och med slösaktigare användning bör fokus för den nya strategin ligga på en mer ekonomisk, effektivare och intensivare energianvändning. Detta är grunden för vår konkurrensförmåga, och den stöds också av ekologiska hänsyn och till och med av konsumentintressen. Därför är jag också glad över att till följd av mitt förslag innehåller det dokument som läggs fram för oss bland annat hjälp till modernisering av energianvändning i prefabricerade bostäder vilket är ett viktigt problem i hela Europa, inklusive Ungern.
Jag anser att den uppmuntran som ges till företag som tillhandahåller tjänster för effektivare energianvändning är en mycket viktig åtgärd eftersom detta är en marknadsmässig och innovativ lösning.
Jag gratulerar föredraganden till det utmärkta arbetet. Jag tackar även föredraganden för att ha stöttat nästan alla de förslag jag lade fram som sakkunnig föredragande för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. 
Marta Vincenzi (PSE ),
   Herr talman! På en minut vill jag framhålla två saker. Vi har försökt framföra att vi måste vara bestämda i fråga om att betrakta transporteffektivitet som kärnan i en strategi för att integrera våra politiska åtgärder för konkurrenskraft, hållbarhet och energitrygghet. Därför hoppas jag, herr kommissionsledamot, att ni verkligen gör vad ni har sagt, och vi kommer att ge akt på att ni gör det.
För det andra måste vi erkänna att den genomsnittliga effektiviteten för omvandlingskedjor för vägtransporter är förvånansvärt låg och att en förändring av takten behövs. Detta utgör en enorm potentiell besparing om vi ser det som det viktigaste kriteriet för att definiera produktkvalitet och som en förutsättning för att införa vätgaskonverterare i framtiden.
Naturligtvis sätter vi vårt hopp till forskning och utveckling, men vi måste börja genast genom att göra vad som är möjligt på grundval av beprövade tekniker som redan finns och möjligheterna till systemomfattande integration. 
Giles Chichester,
   . – Herr talman! Jag vill tacka min kollega, föredraganden Alejo Vidal-Quadras, för allt hans hårda arbete med betänkandet. Men jag vill också visa honom mitt deltagande eftersom en del av våra kolleger har visat brist på effektivitet genom att använda onödigt många ord när de har diskuterat betänkandets hedervärda syfte. Om vi använder alltför många ord finns det en risk att vi tappar det mål vi vill uppnå ur sikte. 
Jag vill emellertid verkligen gratulera Alejo Vidal-Quadras till de strålande ändringsförslag som han har kommit fram till genom att kompromissa med de andra skuggföredragandena. Det är underbart att se så mycket text strykas från ett betänkande, och jag stöder honom helt. 
Vi behöver realism när vi uppställer våra effektivitetsmål. Det är viktigt med effektivitet. Frågan är hur vi kan uppnå den och hur snart vi kan uppnå den. 
Mechtild Rothe,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först av allt vill jag rikta mitt tack till föredraganden, Alejo Vidal-Quadras, både för själva betänkandet och för vårt nära samarbete. Ur detta mycket rikhaltiga betänkande vill jag bara ta upp några få punkter av särskild betydelse för min grupp.
För det första erkännandet att det fastställda målet på en förbättring av energieffektiviteten med 20 procent till 2020 måste justeras uppåt. Kommissionens mål bygger ett oljepris av 25–30 dollar per fat. Jag behöver knappast framhålla att detta antagande skiljer sig avsevärt från den rådande och framtida verkligheten. Detta innebär att vi kan förvänta oss att energieffektiva åtgärder kommer att bli betydligt mer kostnadseffektiva.
I detta sammanhang fastställs också i betänkandet hur kostnadseffektivitet ska bedömas. I bedömningen av den bör hänsyn tas till sådana faktorer som stigande energipriser, minskat beroende av energiimport, skydd av klimat och miljö, trygg energiförsörjning, innovation och effekterna av energibesparing på medellång och lång sikt.
Vid sidan av ambitiösa mål behöver vi ambitiösa handlingsplaner för energieffektivitet. Jag syftar inte bara på kommissionens europeiska handlingsplan utan också på nationella handlingsplaner. Vi måste verkligen göra dessa handlingsplaner till kärnan i en välbehövlig offensiv för energieffektivitet, vilket innebär att vi behöver bra, intensiv pr, genomförbara och effektiva förslag och differentierade scenarier för energieffektivitet. 
Fiona Hall,
   . – Herr talman! Detta är ett betänkande som flödar över av rekommendationer, men jag ska bara göra en kommentar. Vi får inte vara underambitiösa när det gäller energieffektivitet. Vi har att göra med en rad omständigheter som utvecklas, och tekniken utvecklas så snabbt att en apparat som var ytterst energieffektiv under de senaste åren blir en ganska medelmåttig modell nästa år. Men ännu viktigare är att de ekonomiska beräkningarna förändras nästan dagligen. När kommissionen offentliggjorde sin grönbok och fastställde ett energisparmål på 20 procent fram till 2020 utgick den från ett oljepris på 30 US-dollar per fat, vilket Mechtild Rothe påpekade, men när rapporten passerade genom utskottet för industrifrågor, forskning och energi låg oljepriset på 70 US-dollar per fat. 
Det kommer inte att dröja länge innan medlemsstaterna lägger fram sina nationella handlingsplaner för ökad energieffektivitet. Som ni sa, herr kommissionsledamot, verkar 1 procent om året nu vara ett alldeles för lågt mål att sikta mot. Jag välkomnar verkligen de synpunkter ni framförde om detta. 
Jag hoppas att kommissionen kommer att inta en beslutsam hållning och se till att dessa nationella handlingsplaner är ambitiösa med hänsyn till både räckvidd och genomförande med tanke på vad som nu är realistiskt och möjligt att uppnå. 
Claude Turmes,
   . – Herr talman! Nu räcker det med prat: låt oss handla. Låt oss ha obligatoriska mål över 20 procent och skärpa lagstiftningen, framför allt om transporter men också om elektricitet. Låt oss ta tillfället i akt och åter verka för en kombination av värme- och kraftproduktion – detta bör vara vårt svar på frågan om trygg energiförsörjning. Men allt detta kan endast ske om institutionerna bygger upp sin kapacitet. Så länge det finns fler människor i kommissionen som arbetar för Euratom och med kärnkraft än med energieffektivitet kommer det att vara mer prat än handling. 
Herr kommissionsledamot! Vi kommer att bedöma er utifrån detta. Ni lovade oss mer personal som ska arbeta med energieffektivitet. Ni har inte infriat era löften, och ni kommer inte att kunna göra det utan mer personal. Vi behöver denna personal eftersom det är nödvändigt att kommissionens tjänstemän lämnar Bryssel och bygger ett nytt partnerskap. Energieffektivitet handlar om en ny kultur, och därför måste vi få med oss nationella, regionala och lokala regeringar och även industrin, icke-statliga organisationer och medborgarna. Hur kan ni klara av detta med bara en handfull tjänstemän i kommissionen? 
Esko Seppänen,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det är uppenbart att vår grupp har en positiv syn på förbättrad energieffektivitet. I utskottet röstade vi för de talrika ändringsförslagen till Alejo Vidal-Quadras betänkande. För oss är det slutliga resultatet godtagbart då vi arbetar utifrån principen att skogen är viktigare än träden.
Unionen saknar en politik för energieffektivitet inom transportsektorn. Jag välkomnar kommissionsledamotens löfte att komma med ett dokument om energieffektivitet inom transportsektorn inom en nära framtid.
Områden där det är möjligt att göra besparingar omfattar framför allt olika byggnader och behovet av uppvärmning och luftkonditionering för dem. Förbättrad energieffektivitet i byggnader kommer att kräva nya investeringar och ny teknik, men det finns inga andra alternativ.
När Finland var en del av Ryssland lärde tsarmyndigheterna finnarna att lyda genom att skicka våra landsmän till Sibirien. Detta byggde på principen att i Sibirien får man lära sig en läxa. Sett utifrån ståndpunkten energieffektivitet är stigande energipriser EU:s Sibirien. Dyr energi gör att man får lära sig en läxa. Vad är det man får lära sig? Man får lära sig att spara energi. I detta betänkande strävar vi efter stora besparingar, och budskapet till kommissionen är långt men det är kristallklart. 
Adam Gierek (PSE ).
   – Herr talman! Den fråga som diskuteras gäller effektiv användning av energi som när den en gång har erhållits från primära källor kan omvandlas till användbara prestationer eller till andra energiformer eller användas ineffektivt i öppna system. Exempel på dessa finns bland de stora industriella ångkraftverken vars sluteffekt på sin höjd är 30–40 procent minus 10 procent för kostnader för kraftöverföring.
Hur kan då energi användas mer effektivt för att spara in dessa 20–30 procent? Först och främst måste vi investera i att förbättra värmeisoleringen i byggnader och i att modernisera det sätt på vilket värme produceras och levereras till dessa samt i system för att återvinna värme. För det andra måste vi investera i avvecklingen av gamla småskaliga omoderna lokala värmekraftverk och i att ansluta bostadsområden, särskilt i de nya medlemsstaterna där det finns sådana områden i stora städer, till fjärrvärmenät som försörjs av moderna kraftvärmeverk med optimal kapacitet. Detta kommer att göra det möjligt att samtidigt skapa elektricitet för lokala konsumenter utan överföringsförluster. Men för att dessa tekniker snabbt ska bära frukt krävs att ekonomisk prioritet beviljas för att få tillgång till EU-finansiering av dessa projekt, särskilt i Central- och Östeuropa. 
Vladimír Remek (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vid denna sena tidpunkt ska jag börja med en historia om en förare som frågar efter priset på en droppe bensin vid en bensinstation. När han hör att en droppe bensin inte kostar något ber han om full tank. Det är faktiskt så att man kan spara mycket droppe för droppe, kanske till och med från ekonomisk synpunkt. Framför oss har vi förvisso en rad åtgärder och förslag som kan bidra till att åstadkomma större energieffektivitet. Min analogi var ett försök att åskådliggöra att de tänkbara lösningarna alla är relativa och säkert inte enkla. Enligt min uppfattning är det viktigaste att stärka vetenskap och forskning. Jag anser därför att om vi inte underbygger våra goda avsikter och vår vältalighet med tillräckliga ekonomiska medel för forskning och utveckling – och för närvarande gör vi uppenbarligen inte det – så blir vårt mål att öka energieffektiviteten kanske bara önsketänkande. Ett typexempel är Galileoprojektet. Om vi inte sörjer för tillräcklig finansiering av detta projekt kommer vi i framtiden inte att uppnå större energieffektivitet på ett sådant område som transporter, vilket otvivelaktigt är en av de största energiförbrukarna. 
Joan Calabuig Rull (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att gratulera Alejo Vidal-Quadras till den stora samstämmighet som uppnåtts och den skicklighet som han har visat under arbetet med att utarbeta detta betänkande.
Vi är alla överens om att Europa står inför följderna av klimatförändringen, de stigande råoljepriserna och det spända förhållandet till Ryssland rörande leveransen av naturgas. Likväl är Europas politiska gensvar på vår sårbarhet i fråga om energi kanske ännu inte i nivå med de utmaningar vi står inför.
Under de senaste åren har vi prioriterat skapandet av den europeiska energimarknaden. Ändå utvisar verkligheten att det är oundgängligt att vi går mot en gemensam energipolitik, och att det är oundgängligt att medlemsstaterna engagerar sig för att beslutsamt närma sig det målet.
Dessutom är större ekonomiskt engagemang oundgängligt för forskning och utveckling på energiområdet, särskilt med tanke på att öka effektiviteten, speciellt inom byggnads- och transportsektorn. I varje fall är en av de avgörande strategierna att förbättra energieffektiviteten, vilket skulle kunna leda till besparingar av enorma energimängder i Europa. Dessutom kan medborgarna spela en viktig roll i sina dagliga liv, men vi kommer att behöva en global strategi eftersom detta mål kommer att inverka på all europeisk politik som helhet. 
Andris Piebalgs,
   . – Herr talman! Jag vill ännu en gång tacka föredraganden för ett utmärkt betänkande. 
Vi berörde den mycket viktiga frågan om kommissionens roll och frågan om kommissionen lever upp till sina löften. Jag anser inte att det är kommissionens uppgift att ha miljoner inspektörer som kontrollerar att alla har släckt sina lampor! Kommissionens uppgift är att framföra det politiska kravet, att förse medlemsstaterna med instrumenten och att öka medvetenheten hos allmänheten, och dessa löften lever vi upp till. Vi gör ett utmärkt arbete i detta avseende eftersom energieffektiviteten avgjort är den främsta prioriteten i hela energisamhället i Europeiska unionen, och vi gör framsteg varje år, men vi skulle vilja göra ännu större framsteg. Den uppfattning som nämndes är felaktig eftersom kommissionen verkligen lever upp till sina löften på detta område. 
Låt mig övergå till frågan om personal och omplacering av personal. Kommissionen måste uppfylla sina skyldigheter enligt fördragen. Kommissionen är fördragens väktare. Fördragen bör följas, och för att göra detta måste kommissionen ha tillräckligt med personal för alla områden. Därför är det inte möjligt att flytta tjänstemän från ett område till ett annat som genom ett slags mirakel. 
När det gäller energieffektivitet har det genomförts strukturella förändringar i Generaldirektoratet för energi och transport. Vi har en enhet för energieffektivitet och en annan för förnybara energikällor. Personalstyrkan har utökats, och den kommer att utökas i enlighet med bestämmelserna i årsbudgeten. Detta ingår i budgetförfarandet. Jag kan inte acceptera detta argument. Kommissionen gör vad den kan, och den lever upp till sina löften. 
Betänkandet är utmärkt, och det kommer att ge oss bättre möjligheter att utnyttja Europeiska unionens potential. Kanske vi skulle kunna vara mer ambitiösa än 20 procent, men nu måste vi inrikta oss på att detta mål uppfylls. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.30.
John Attard-Montalto (PSE ).
   – Energibesparingar innebär en minskning av energin; energieffektivitet innebär att man kan göra mer med mindre. 
Sedan världen väcktes av den enorma höjningen av oljepriset som sedan ledde till ökade kostnader för vår bensin och vår diesel och outhärdliga extradebiteringar på våra elräkningar – vilket skedde i mitt hemland Malta – har vi alla börjat inrikta oss på energibesparingar – sådana alternativa energikällor som vindkraftverk till havs, vilket föreslås i Malta – och energieffektivitet. 
Energieffektiviteten kan gälla många delar av vårt dagliga liv. Till exempel byggnader, där effektivitetspotentialen inom byggsektorn är ytterst viktig, apparater, eftersom sådana elektriska apparater som ugnar, luftkonditioneringsanläggningar, vattenkokare, brödrostar osv. blir alltmer effektiva och transportsektorn, där forskning och utveckling har gjort bilarna effektivare i fråga om energiförbrukning. Men ju mer energieffektiva bilarna är, desto dyrare blir de tyvärr i regel. 
Huvudproblemet ligger följaktligen i genomförandet av betänkandet om det antas. Hur ska vi uppmuntra konsumenterna att göra kapitalinvesteringar och att byta till eller köpa mer energieffektiva byggnadsmaterial, bilar eller apparater? Det enda sättet att motivera konsumenterna är fiskala åtgärder som till exempel skattekrediter, reducerad moms, lägre licensbetalningar osv.
Francesco Musotto (PPE-DE ).
   – Den senaste krisen vid distributionen av ryska naturgastillgångar har verkligen visat hur beroende Europa är av importerade energikällor, och problemet förväntas bli avsevärt värre under kommande år. Att begränsa Europeiska unionens energibehov skulle kunna visa sig vara en viktig faktor för att lösa problemet. Ett sådant steg skulle kunna leda till större ekonomisk effektivitet, skapa en utveckling för fler arbetstillfällen och bidra till att göra europeisk industri mer konkurrenskraftig, vilket sammantaget ligger helt i linje med målen i Lissabonstrategin.
Förutom att sätta upp nya mål måste vi titta på den lagstiftning som redan finns. Om medlemsstaterna hade infört den fullt ut skulle vi nu redan vara halvvägs mot unionens mål på en 20-procentig energibesparing till 2010.
I betänkandet föreslås att målen för energieffektivitet införlivas i politiken för andra sektorer, såsom skatter, transporter eller sammanhållningspolitiken. Jag anser att de medel som är avsedda för Europeiska unionens regionalpolitik också skulle kunna användas till att finansiera interregionala och gränsöverskridande projekt i syfte att ge utrymme för överförandet av sakkunskap till medlemsstater och regioner som inte har tillräckliga tekniska förutsättningar för att genomföra större energieffektivitet. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0068/2006) av Bogusław Sonik för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förbud till följd av fällande domar för sexualbrott mot barn (14207/2004 – C6-0244/2004 – 2004/0818(CNS)). 
Bogusław Sonik (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Belgiens initiativ från 2004 är ett svar på den rad av sexualbrott som begåtts av Michel Fourniret. Fallet Fourniret visade att det inte finns något som hindrar personer som är dömda i en medlemsstat för sådana brott att sedan flytta till en annan medlemsstat och där få ett arbete där de har kontinuerlig kontakt med barn.
Det föreliggande rambeslutet om erkännande och tillämpning i Europeiska unionen om förbud till följd av fällande domar för sexualbrott som begåtts mot barn, så som det föreskrivs i rambeslutet från 2003, syftar till att täppa till detta kryphål. Syftet med förslaget är att garantera att förbud mot att arbeta med barn som utfärdats av en domstol i samband med domar för sexualbrott eller barnpornografi är tillämpliga inte endast i det land där de utfärdas utan i varje annan medlemsstat i EU dit personen som förbudet avser flyttar.
Det föreslagna rambeslutet kommer att medföra följande lösningar:
- I det krävs att medlemsstater där den dömda personen är bosatt erkänner ett förbud som utfärdats i en annan medlemsstat och tillämpar det förbudet inom sitt eget territorium.
- I det införs en skyldighet att införa alla förbud som utfärdats mot brottslingar som dömts för sexualbrott mot barn i ett kriminalregister, inklusive förbud som utfärdats i andra medlemsstater.
- I det fastställs en skyldighet varigenom en annan medlemsstat måste underrättas om ett förbud när annan information från kriminalregistret lämnas i enlighet med internationella regler och EU-regler om rättslig hjälp i brottmål.
- I det åläggs en skyldighet på en medlemsstat vars kriminalregister konsulteras för att få fram uppgifter om en viss persons kriminella förflutna att i alla sådana fall ansöka om information från registret över dömda personer i den medlemsstat där personen är medborgare.
De föreslagna ändringarna till utkastet till rambeslut kommer för det första särskilt att bidra till att vidga definitionen av ett förbud till att omfatta förbud mot varje verksamhet av varje slag i offentliga eller privata institutioner som bedriver tillsyn av barn eller arbetar med barn. Målet är här att säkerställa att sådana förbud inte bara gäller för lärare eller handledare som arbetar med barn utan också servicepersonal som arbetar i samma institutioner. För det andra är målet att utvidga skyddet för EU-invånare genom att ålägga medlemsstater att införa förbud som utfärdats i icke-medlemsstater i kriminalregistret och att reglera fall rörande dubbelt medborgarskap.
Slutligen måste jag understryka att det föreslagna rambeslutet är ett exempel på det faktiska genomförandet av slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors 1999 där det fastställdes att det ömsesidiga utbytet av information om domar i brottmål borde bli en hörnsten i det rättsliga samarbetet inom Europeiska unionen. Vi bör komma ihåg att det inte finns några perfekta lösningar, men jag är övertygad om att det effektiva genomförandet av detta beslut kommer att utgöra ett viktigt bidrag till våra barns säkerhet.
Men detta dokument får inte bli en avslutning på vår kamp mot pedofili. Medlemsstaterna måste gå längre i fråga om att genomföra och tillämpa lagstiftning om förbud mot yrkesverksamhet. Varje institution som anställer bör därför införa krav på att undersöka varje person när det gäller sexualbrott mot barn. 
Franco Frattini,
   Herr talman! Jag är särskilt tacksam mot föredraganden för hans insats. Jag kan på förhand säga att generellt sett samtycker kommissionen till alla initiativ som syftar till att stärka vår orubbliga kamp för nolltolerans mot pedofilaktiviteter på EU-nivå. Det är fruktansvärda brott som olyckligtvis varje vecka ökar i Europa. Ledamöterna i parlamentet känner troligen till att Europol genomför betydande undersökningar varje vecka för att krossa pedofilligor som är verksamma i Europeiska unionen.
Internet har varit en fördel för dem som begår sådana brott mot barn. Som ni kanske vet så finns det ungefär 200 000 – jag upprepar, 200 000 – webbplatser för pedofiler på nätet. Problemets omfattning gör att information måste utbytas.
Som ni vet lade kommissionen i december fram ett allmänt initiativ för att främja utbytet av information om domar i brottmål. Det är en allmän bestämmelse som inte i detalj handlar om förbudsåtgärder just mot dem som befunnits skyldiga till sexhandlingar med barn. Således är den åtgärd som Belgien föreslagit och som föredraganden hänvisade till en åtgärd som kompletterar den allmänna bestämmelsen om information om domar i brottmål. Det är en åtgärd som vi kan stödja när det gäller en mycket specifik sektor.
Jag anser att den huvudsakliga inriktningen i Europeiska unionens initiativ för att minska och sedan för gott eliminera sexualbrott mot barn bör bygga på kraftfulla preventiva åtgärder och operativt samarbete. Att känna till vilka förbudsåtgärder som kommer att bli följden av en dom i ett brottmål och att kunna tillämpa dem i alla medlemsstater kommer att säkerställa att fall som till exempel Fourniretaffären aldrig kommer att inträffa igen. Det kommer också att säkerställa att de som tror att sådana brott kan begås inte bara kommer att straffas hårt utan också att hindras från att resa och lättare begå sådana brott i ett annat land i Europeiska unionen.
Föredraganden har gjort sig förtjänt av kommissionens lyckönskningar och stöd för detta initiativ. 
Aloyzas Sakalas (PSE ),
   . – Till att börja med vill jag tacka Bogusław Sonik för hans väl utarbetade betänkande. Utskottet för rättsliga frågor analyserade den juridiska aspekten av detta betänkande och godkände efter att ha avgett några få ändringsförslag betänkandet. Det var sannerligen abnormt att en medborgare som dömts för sexuella övergrepp i en EU-stat, inklusive sexuella övergrepp mot barn, åter kunde hitta ett arbete i institutioner för tillsyn av barn i en annan EU-stat trots att domstolen i sin dom hade förbjudit medborgaren att göra det. I betänkandet föreskrivs att information om sådana individer i enlighet med obligatoriska förfaranden ska skickas till alla EU-stater som kommer att lägga till den i det tillbörliga registret. Därför kommer en sådan person som begått våldtäkt mot barn inte längre kunna arbeta i institutioner för tillsyn av barn och åter skada barn. Jag vill uppmana mina kolleger att anta betänkandet och är förvissad om att alla EU-stater kommer att garantera att denna nya bestämmelse införs som ett brådskande ärende. När allt kommer omkring är barnomsorg viktigast av allt. 
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! Jag vill säga ”god morgon” till alla dem som har stannat här så länge. Det säger sig självt att jag är helt överens med alla tidigare talare i fråga om den beklagligt nog tvingande nödvändigheten att utesluta dem som dömts för sexualbrott från vissa yrken. Då förhållandet nu är så förtjänar Belgien, samtidigt som omständigheterna som ledde till detta förslag är sorgliga, erkännande för att ha lagt fram det som ett rambeslut. Eftersom brottslingen i fråga kunde återvända till betald anställning i Belgien och utnyttjade situationen måste vi göra allt vi kan för att undvika att något sådant inträffar igen.
Men det finns betydande skillnader mellan nationella lagar på området avskedande från tjänst som kan genomföras med stöd av straffrätt, civilrätt eller förvaltningsåtgärder. I förslaget tillhandahålls inte nya medel för informationsutbyte. Är de existerande medlen för att utbyta uppgifter från kriminalregistren tillräckliga för att medge att förbud mot anställning som upprättas i en annan rättslig form tillkännages?
Ömsesidigt tillkännagivande av avstängning från anställning innebär också att medlemsstaten kommer att verkställa ett förbud när det har utfärdats i en annan medlemsstat. Är detta ett första steg mot att uppnå ömsesidigt erkännande på området yrkesförbud? Vad jag vill få veta är om detta förslag kan genomföras utan behov av ytterligare medel. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Med hänsyn till att det är sent vill jag bara göra några korta yttranden i frågan. Att utesluta sexualbrottslingar från relevanta anställningar på EU-omfattande nivå för att hindra dem från att åter begå brott inom till exempel barntillsyn eller arbete med ungdomar är otvivelaktigt viktigt. Men hittills har kanske terapeutiska metoder nästan uteslutande varit inriktade på dömda sexualbrottslingar, medan möjligheterna till preventiv terapi har försummats.
Förbättringar av polisens förebyggande metoder som avser kända sexualförbrytare behövs säkerligen också liksom mer begränsat utnyttjande av förtida frigivning från fängelser. Polissamarbete och informationsutbyte på detta område behöver enligt min mening också förbättras, och vi kanske till och med skulle överväga att följa det amerikanska mönstret att göra information om dessa lagbrytare allmänt tillgänglig. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00. 

