

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0112/2005) av Carmen Fraga Estévez för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om förvaltningsåtgärder för hållbart utnyttjande av fiskeresurserna i Medelhavet och om ändring av förordningarna (EG) nr 2847/93 och (EG) nr 973/2001 (KOM(2003)0589 – C5-0480/2003 – 2003/0229(CNS)). 
Joe Borg,
   .– Herr talman! Kommissionen och jag själv är nöjda med det som görs för att klara utmaningen att utveckla lämpliga åtgärder för att förvalta fisket i Medelhavet.
Det var inte givet att dödläget i den här frågan under den förra mandatperioden för Europaparlamentet skulle kunna brytas. Parlamentets vilja att verka förebyggande, liksom den allmänna medvetenheten om läget för fiskbestånden och de marina ekosystemen i Medelhavet, har bidragit till att en sund kompromiss har kunnat uppnås. Europaparlamentets ledamöter har visat att de kan lyssna på hela det spektrum av åsikter som har framförts i denna viktiga fråga. Parlamentets yttrande, som jag hoppas kommer att antas i dag, är en bra utgångspunkt för det arbete som skall göras i rådet, och jag hoppas att EU-institutionerna kommer att kunna lämna ifrån sig den nya förordningen inom kort. Det skulle vara bra både för våra fiskare och för Medelhavets fiskbestånd och marina miljö.
Kommissionen är mycket nöjd med det nära samarbetet med föredraganden, Carmen Fraga Estévez, och ledamöterna i fiskeriutskottet under vårt arbete med detta viktiga förslag. 
Det gläder mig att kunna meddela er att vi kan godta 22 av de 34 ändringsförslag som fiskeriutskottet och andra ledamöter har lagt fram. Av de 22 ändringsförslag som godtas ingick nio stycken, närmare bestämt ändringsförslagen 2, 10, 11, 13, 20, 21, 22, 25 och 26, i ett kompromisspaket som vi kom överens om med föredraganden och som fiskeriutskottet godkände.
Kompromissen är inte perfekt i alla detaljer, men vi har nått en delikat balans mellan vitt skilda åsikter utan att kompromissa med förslagets genomslagskraft.
Låt mig ta upp de övriga ändringsförslag som har lagts fram till betänkandet. Kommissionen kan också godta ändringsförslagen 5, 6, 7, 8, 9, 12, 14, 15, 16, 17, 18, 23 och 24, som inför nya element som antingen förstärker vårt förslag eller gör införandet av vissa åtgärder mer successivt. Kommissionen kan dock inte godta ändringsförslagen 1, 3, 4, 19 och 27–34.
Speciellt konceptet att medlemsstaternas medborgare har ett ansvar finns redan med i grundförordningen för den gemensamma fiskepolitiken och bör ligga kvar där. Därför kan vi inte godta ändringsförslagen 1, 3 och 4.
När det gäller ändringsförslagen 19 och 33, med krav på bestämmelser om ekonomiskt stöd under tillfälliga återhämtningsperioder och till fiskare som drabbas av att viss fiskeutrustning förbjuds, anser kommissionen inte att förslagen passar in här, antingen för att gemenskapslagstiftningen redan innehåller bestämmelser om detta eller för att dessa frågor skall hanteras inom ramen för förslaget om Europeiska fiskerifonden.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 27, som skulle urvattna betydelsen av att fastställa en minsta fångststorlek för de arter som omfattas av förslaget till förordning. I avsaknad av en minimistorlek skulle det inte finnas något incitament för fiskare att undvika områden där ungfisk eller undermåliga organismer samlas eller att göra fiskeredskapen och förfarandena mer selektiva. Dessutom vill man på den inre marknaden för fiskeprodukter ha en harmoniserad minimistorlek.
Det är sällan möjligt att åstadkomma en strikt överensstämmelse mellan minimistorlek och selektivitet hos föreskrivna redskap, särskilt inte i fiskeområden med många arter och många slags redskap, som Medelhavet. Dessutom finns det vissa fastställda minimifångster för arter som huvudsakligen fångas med fiskeredskap och metoder som inte omfattas av det här förslaget och där det i allt väsentligt är fiskarna själva som avgör selektivitetsgraden.
När det gäller ändringsförslag 28 är detta inte klart. Om punkt 3 tas bort kommer det att bli helt förbjudet att fiska småsill. Kommissionen strävar i stället efter att hantera detta fiske inom en klar rättslig ram av nationella förvaltningsplaner. Därför kan inte kommissionen godta förslaget.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 29, eftersom en 30-procentig ökning av näthöjden skulle öka fiskeansträngningen för små pelagiska arter, tvärtemot forskarnas råd att inte öka fiskeansträngningen för denna resurs. Eftersom ringnotar får användas för att fånga demersala arter i kustområden bör vi dessutom undvika att tillåta stora ringnotar som kan vidröra bottnen i kustområden där det finns skyddade livsmiljöer, såsom posidoniabeväxta havsbottnar. 
Kommissionen är däremot öppen för att reglera den här typen av fiskeredskap genom att skilja mellan notfiske för små pelagiska arter, demersala arter och tonfisk. Det bör finnas olika regler för varje kategori. Jag hoppas att det kommer att gå att göra en mer långtgående uppdelning i rådet.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 30 och 31. Det är allmänt erkänt att styrningen av fiskeansträngningen bör vara ett av de främsta förvaltningsredskapen i Medelhavet. Att fastställa maximala totalstorlekar för vissa småskaliga fiskeredskap är ett sätt att göra detta.
Det enorma antal fiskare som använder sådan utrustning gör det oundgängligt att fastställa maximistorlekar. Detta för att undvika ytterligare storleksökningar, som skulle leda till oöverstigliga murar av nät som hindrade åtskilliga arter från att röra sig fritt och migrera. De småskaliga fiskarna bör också bidra till bevarandet.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 32 och 34 av olika skäl. Den artförteckning i bilaga VIII till rådets förordning nr 1039/98 som man begär i ändringsförslag 32 innehåller arter som antingen inte finns i Medelhavet eller som kan fångas i bottensatta garn och förankrade flytgarn i kustområdena. Det är därför inte lämpligt att ta med hela förteckningen över arter här. Syftet med artikel 7.2 i ändringsförslag 10 är nämligen att räkna upp en grupp arter som fångas utanför kusterna på öppet hav eller nära ytan i mycket djupa vatten och som, när de återfinns i en fångst i ett bottenstående garn eller insnärjningsgarn, är ett tydligt tecken på att nätet i fråga är ett drivnät och inte ett bottensatt garn. Denna bestämmelse är enda sättet att driva igenom förbudet mot stora pelagiska drivgarn. Kommissionen är icke desto mindre öppen för att ta med en omfattande förteckning över arter om det finns bevis för att vissa arter inte kan fångas i riktiga bottensatta garn, utan bara i drivgarn.
Förslaget om ett undantag för fartyg som är mindre är 18 meter långa i ändringsförslag 34 skulle allvarligt försvaga genomförandet av förbudet mot stora pelagiska drivgarn. Ändringsförslaget bygger på antagandet att artikel 7.2 handlar om en typ av ytgarn som används för tonfisk. Detta antagande är inte korrekt, eftersom sådana nät inte kan klassificeras som de förankrade flytgarn eller bottensatta garn som definieras i artikel 2.9 respektive 2.12.
Låt mig avslutningsvis säga att jag är övertygad om att vi, med Europaparlamentets hjälp, kan lägga fram ett förbättrat kommissionsförslag för rådet, vilket bör förenkla kommissionens mellanhavanden med rådet. Alla Medelhavets fiskare och de marina ekosystem som de utnyttjar behöver snarast en effektiv förvaltning av fisket. En ny, effektivare och specialutformad EU-politik för att bevara fiskbestånden i Medelhavet kommer också att leda till att det vidtas ambitiösare åtgärder inom den multilaterala ram som Allmänna kommissionen för fiske i Medelhavet utgör.
Som ni mycket väl vet har fiskeansträngningen ökat i många områden, och utnyttjandemönstret är fortfarande inte nöjaktigt. För att styra fisket i Medelhavet mot ett hållbart utnyttjande av det marina ekosystemet där måste Europeiska unionen, som är den största fiskemakten i regionen, föregå med ett gott och trovärdigt exempel.
Det krävs ett mer verkningsfullt administrativt regelverk på EU-nivå för att återskapa hela Medelhavets produktions- och produktivitetspotential till fromma för främst av alla våra fiskare, men också för alla andra europeiska medborgare som vill tillvarata Medelhavets rikedomar.
Låt mig innan jag slutar än en gång tacka föredraganden, liksom ordföranden och ledamöterna i fiskeriutskottet, för deras utmärkta samarbete i den här frågan. Deras förekommande samarbete har verkligen gett oss ett betydande tillskott som kommer att bidra till att garantera ett hållbart fiske i Medelhavet. 
Carmen Fraga Estévez (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Genom detta betänkande, som jag har haft nöjet att vara föredragande för, har vi slutligen fått möjlighet att skapa ett förvaltningssystem för fisket i Medelhavet, elva år efter det första försöket att skapa ordning med hjälp av förordningen om tekniska åtgärder, förordning nr 1696/94.
Därför är detta ögonblick avgörande för fiskerisektorn i området, och som tack för att vi har fått möjlighet att uppnå detta vill jag fullt ut uttrycka min erkänsla för det arbete som har utförts av kommissionsledamot Joe Borg och generaldirektör Jörgen Holmquist – som personligen har medverkat till att driva ärendet framåt –, av deras tjänstemän, som jag har arbetat med dagligen, och självklart av mina kolleger i fiskeriutskottet, som har varit kloka och generösa nog att ge upp många krav från sina lokala sektorer, ibland trots ett starkt tryck, för att inte beröva hela Medelhavssektorn gemensamma förvaltningsregler.
Genom att alla har deltagit har vi kunnat upphäva kommissionens inledande förslag, som utlöste uppenbart olösliga konflikter med nationella myndigheter, med sektorn och med detta parlament, som avslog förslaget genom betänkandet av Giorgio Lisi, som ni kommer ihåg, kanske för att förslaget utarbetades för snabbt.
För att komma ur dödläget föreslog jag kommissionen att vi skulle arbeta gemensamt med en gemensam text om de frågor som det rådde störst oenighet om, för att nå en gemensam kompromiss som var godtagbar för parlamentet och kommissionen och som vi sedan skulle kunna presentera igen för ministerrådet. Kommissionen godkände denna metod, och efter mycket hårda förhandlingar och nästan ett års arbete presenterar vid i dag resultatet för parlamentets godkännande.
Det kanske inte är en så ambitiös text som många av oss hade önskat. Ingen får troligen precis som man ville ha det. Men vi har alla förlorat lite så att vi alla kan framstå som vinnare, för om det var en sak som vi alla var eniga om så var det att situationen för fisket i Medelhavet inte kunde utelämnas till en minimal förordning, vilket hade komplicerat frågan mer än löst den.
Om politik är en fråga om att offra enskilda intressen för allmänhetens bästa, anser jag att vi kan känna oss nöjda med vårt arbete för att få betänkandet godkänt, vilket visar att det är lättare att göra framsteg när vi arbetar tillsammans och också att en text som är balanserad och som de flesta är överens om lättare blir godkänd när den presenteras för regeringarna och därmed också är lättare att tillämpa.
Denna arbetsmetod har också gjort att vi har kunnat undvika dels språng ut i det okända utan någon vetenskaplig eller logisk grund, dels vissa motsägelser i den inledande texten som ledde till det direkta avslaget av förslaget. Till exempel inför vi förnuft och konsekvens i förordningen när det gäller de djup och avstånd från kusten där det går att fiska i ett sådant biologiskt, ekonomiskt och socialt känsligt hav.
För första gången regleras fiske med skrapredskap. Nu ges möjlighet att använda mer selektiva maskor – som kvadratiska maskor för släpnät – och betydande framsteg görs för att anpassa maskornas storlek till arternas minimistorlek.
Med avseende på kommissionens maximala initiativ om förbud, minimistorlek och krokar för fiske av ständigt vandrande arter har man dessutom kommit överens om att först försöka få de regionala fiskeriorganisationerna, som Allmänna rådet för fiske i Medelhavet (GFCM) och Internationella kommissionen för bevarandet av tonfiskbeståndet i Atlanten (ICCAT), att utarbeta regleringar, eftersom detta fiske också bedrivs i Medelhavet av flottor från tredjeland, och det verkar inte rimligt att införa restriktioner endast för gemenskapsfartygen.
Men om dessa internationella organ inte har utarbetat gemensamma bestämmelser inom ett år, har kommissionen rätt att lägga fram ett nytt förslag, eftersom vi inte vill ignorera vårt ansvar, som härrör från vår starka närvaro i fiskevattnen.
När det gäller innehållet i betänkandet vill jag slutligen understryka ansträngningarna för att ge ett ökat skydd för arter genom minimistorlekar, med det enda tillfälliga undantaget av kummel, där vi arbetade på grundval av kommissionens förslag om att minska storleken till 15 cm, vilket vi vidhåller till 2007, då vi återgår till den traditionella storleken på 20 cm, i överensstämmelse med förslaget om ökning av maskstorleken.
För första gången har dessutom storleken på sardiner reglerats. Storlekar som har försvunnit från kommissionens förslag kommer tillbaka, som storleken på mussla eller randig venusmussla, och rimliga storleksökningar införs för andra arter, eftersom slutmålet också är att närma sig de vetenskapliga rekommendationerna för Medelhavet.
Herr talman! Efter att ha uppmanat parlamentet ännu en gång att godkänna betänkandet, och i synnerhet den kompromiss som har nåtts med kommissionen, tänker jag avsluta med att uttrycka min förhoppning om att rådet helt kommer att godkänna förslaget, som är ett resultat av denna kompromiss mellan Europeiska kommissionen och Europaparlamentet.
Francesco Musotto,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Carmen Fraga Estévez utmärkta betänkande, sett till innehållet och sättet att sammanföra åsiktsriktningarna, beskriver Medelhavets specifika karaktär bättre än rådets förslag. En sådan specifik karaktär innebär att även om målen för gemenskapens förvaltning av fisket måste vara desamma i hela EU, måste medlen för att nå dem anpassas till de specifika kännetecknen för fisket i Medelhavet. Därigenom tar man hänsyn såväl till regionens olikartade biologiska, geografiska och rättsliga förutsättningar som till syftet att utnyttja erfarenheterna och kunskaperna hos de yrkesfiskarorganisationer som verkar i Medelhavet.
Ett särskilt kännetecken är det småskaliga kustfisket. En majoritet av de italienska fiskefartygen är mindre än 12 meter långa, och därför kan vi inte bortse från de svårigheter som de kommer att stöta på vid andra typer av fiske – något som önskas av gemenskapen. Småskaligt kustfiske måste inte bara definieras utan också skyddas, och vid en eventuell omstrukturering måste det småskaliga kustfisket beviljas högre ersättningsnivåer och mer lockande incitament för att undvika allvarliga socioekonomiska problem för sektorn som helhet.
I förslaget specificeras också uppgiften för den regionala rådgivande nämnden, ett organ som uttryckligen har instiftats för att främja direkt medverkan av fiskare och som är det medium som skall förmedla direkterfarenheter till beslutsprocessen så att gemenskapslagstiftningen stämmer allt bättre överens med verkligheten och problemen inom fiskerisektorn. Vi välkomnar varmt den roll som förordningen spelar för Medelhavet genom att införa gemensamma regler, men av just den anledningen måste alla icke-europeiska länder som gränsar till Medelhavet anpassa sin lagstiftning till politiken för bevarande av bestånden. Därför är det nödvändigt att stärka Europeiska gemenskapens ställning i de stora organisationerna som reglerar fisket, för att göra viktiga internationella forum som Allmänna rådet för fiske i Medelhavet (GFCM) och Internationella kommissionen för bevarandet av tonfiskbeståndet i Atlanden (ICCAT) mer medvetna om Europas fisketradition.
Slutligen, herr talman, vill jag också rikta uppmärksamheten mot forskningens centrala karaktär, eftersom grunden för en bra politik består av kvalitativa och djupa kunskaper om faktorerna i fråga. Ur det perspektivet har Medelhavets specifika karaktär alltid varit ett problem: utöver forskningens kvantitet ligger problemet i skillnaden mellan forskningen och de särskilda kunskapskraven på en effektiv förvaltningspolitik. Därför behöver vi i framtiden insistera på samordning av den vetenskapliga forskningen och dess tillämpning på åtgärdsplanen. 
Giovanni Claudio Fava,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först av allt måste vi tacka Carmen Fraga Estévez för det utmärkta arbete som hon har utfört och också kommissionen för den känslighet som den har visat genom att ta hänsyn till vad som hände under den senaste mandatperioden när parlamentet vidhöll att kommissionens förslag inte kunde ändras. Respekt och ödmjukhet från båda håll har gjort det möjligt att nå en kompromiss.
Det har varit möjligt att på nytt ta upp debatten med fiskeriorganisationerna. Vi har lyckats förhindra att Medelhavet marginaliseras i jämförelse med andra hav, som föremål för en mängd skyldigheter och förbud, vilket endast innebär en politik som är avsedd att bestraffa. Även om vi inser att förordningen innebär ett steg framåt och är en lämplig förlikning anser vi dock att den även nu utgör en strategi som fortfarande är kopplad till – om än i mindre utsträckning – en fiskerimodell som är anpassad till de nordliga haven.
De nordliga haven karaktäriseras av ett högindustrialiserat fiske och av fiske efter en viss art, och de har en helt annorlunda marinbiologi än Medelhavet. Detta är skälet till den långvariga diskussionen – i utskottet och med er, herr kommissionsledamot – om olika minimistorlekar, som vi hade velat fastställa mer beslutsamt, eftersom sardiner och torsk som fångas i de nordliga haven har inte samma biologiska tillväxttakt som fiskfaunan i Medelhavet. På samma sätt är det svårt att föreskriva alltför specifika begränsningar för fiskeredskap, eftersom en småskalig verksamhet av detta slag som bedrivs av små flottor varierar från land till land, delvis beroende på olika traditioner.
Med genomförandet av förordningen vill vi nå ett mål som sällan nås, nämligen en politik som omfattar samtliga länder, det vill säga en global strategi. Detta innefattar givetvis att rikta uppmärksamheten på förvaltningen och bevarandet av fiskeresurserna, på bekämpningen av föroreningar och också på kampen för arbetstillfällen.
Herr kommissionsledamot! Jag vill påpeka att 80 procent av det fiske som bedrivs i Medelhavet är småskaligt och äger rum i regioner som huvudsakligen faller inom ramen för det före detta mål 1, det vill säga områden som har extrema sociala problem och hög arbetslöshet och som i många fall har berövats det sociala stödet. Jag anser att både kommissionen och parlamentet måste visa särskild lyhördhet för att upprättahålla sysselsättningsnivåerna. Vi uppmanar rådet att godkänna förslaget och att ta hänsyn till det kvantitativa och kvalitativa arbete som har möjliggjort förslaget. 
Marios Matsakis,
   .– Herr talman! Jag gratulerar föredraganden, Carmen Fraga Estévez, till hennes hårda arbete med den här lagstiftningen.
Jag vill göra några allmänna kommentarer. Som alla vet är fisk en viktig och sund näringskälla som konsumenterna med rätta efterfrågar mycket. Fisken är också en viktig inkomstkälla för tusentals fiskare och andra människor i fiskeribranschen, däribland många små, medelstora och stora företag.
Haven ger oss denna fisk, men ett okontrollerat fiske kommer till sist att minska tillgången och ta död på fiskerinäring. Därför är det avgörande att förvaltningsåtgärder för hållbart utnyttjande av fiskeresurserna får stöd i lagen och genomförs så snart som möjligt. Detta gäller särskilt Medelhavet, där bestånden av många fiskarter i många fall tycks befinna sig vid tröskelvärdena. Därför behövs denna lagstiftning snarast.
Lagstiftning får dock inte sin betydelse när den godkänns på papperet, utan när den genomförs i praktiken. Detta är en stor svaghet, särskilt när det gäller fiske. Att observera, övervaka och agera för att se till att reglerna tillämpas räcker tyvärr inte i många – om inte de flesta – fall.
Ute på de stora haven är läget inte vad det borde vara. Grova överträdelser begås dagligen av människor som tänjer på reglerna eller bara struntar i dem helt. Så den första poängen är att det finns mycket som behöver göras för att se till att lagstiftningen genomförs.
Den andra poängen har att göra med de vetenskapliga data som vi har tillgång till. Denna information är avgörande för att vi skall kunna förstå till exempel fiskbestånden, fortplantningsområdena, migrationsmönstren och fångstmetoderna, och kunna bedöma dessa ordentligt. Är de vetenskapliga data som vi har i dag tillförlitliga? Tyvärr verkar det inte så. Därför är det ytterst viktigt att inrikta insatserna på att skaffa fram korrekta data om fisket, data som inte bara är vetenskapligt riktiga utan som inte heller har manipulerats externt för att främja personliga vinster snarare än bevarande av fisken.
Sist men inte minst skall jag nämna den alltmer sällsynta arten små och medelstora fiskeföretag i de mindre medlemsstaterna vid Medelhavet, som till exempel mitt land, Cypern. Cypern har redan nackdelen att vara en liten ö i EU:s utkant, till hälften ockuperad av turkiska och brittiska trupper, och står nu dessutom inför det mycket verkliga hotet att få se sin fiskeindustri helt raserad. Några hundra fiskare som har fört vidare den månghundraåriga familjetraditionen att fiska i de vatten som omger ön kan nu utplånas av den byråkratiska och, som det verkar, hjärtlösa draken i Bryssel, som agerar tillsammans med ansiktslösa internationella kommissioner som mest bryr sig om att värna om de stora multinationella företagens och de mäktiga regeringarnas intressen.
Således fiskar fartyg från hela världen fritt omkring Cypern, men de cypriotiska fiskarna kan inte göra det, eftersom de stryps av löjligt låga kvoter. Ta tonfisken, till exempel. EU har en kvottilldelning på cirka 18 000 ton om året, och kommissionen har i sin visdom under flera år funderat på att ge Cypern en kvot på bara 5–10 ton, i stället för de 500–1 000 ton som vi behöver. Kommissionen skyller på många faktorer, såsom att de cypriotiska myndigheterna tidigare år inte har rapporterat in någon fångststatistik eller att denna har varit felaktig, men det är bara ursäkter. Fiskarna på Cypern ...
Marie-Hélène Aubert,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är också glad över att vi har kunnat anta denna kompromiss. Jag vill gratulera Carmen Fraga Estévez, som har utfört en svår och känslig, men inte desto mindre brådskande uppgift för att reglera och vidta åtgärder för hållbart fiske i Medelhavet, ett hav som är hotat av en extremt problematisk utveckling, med olika typer av föroreningar, minskande resurser och hot mot den biologiska mångfalden.
Jag är glad över kompromissen av flera skäl. Först och främst beskriver den på ett mycket tydligt sätt vilka fiskeredskap som är tillåtna respektive förbjudna. Den fastställer parametrarna för drivnät, maskstorlek, minimistorlek på fisken, djuphavstrålning och så vidare. Samtidigt ser den till att EU-politiken är sammanhängande när det gäller andra hav som är relevanta för oss, vare sig det är Atlanten eller Nordsjön. Det var viktigt att utrusta oss med redskap och en politik för att förvalta fiskeresurserna i Medelhavet. Det är också en rättvis kompromiss som tillåter flertalet berörda länder att hitta en effektiv balans mellan vad olika länder har varit tvungna att godkänna eller avvisa för att nå denna kompromiss.
Det återstår dock flera problem att lösa, problem som även de föregående talarna har tagit upp. Ett av dem är förvaltningen av hela Medelhavsområdet, eftersom vi endast talar om medlemsstaterna i Europeiska unionen i denna kompromiss. Man bör i själva verket stärka de regionala organisationernas arbete och fastställa hur vi kan komma överens med andra länder som gränsar till Medelhavsområdet, inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken. Ytterligare problem rör den blåfenade tonfisken, som är en utrotningshotad art, eller vissa typer av fiske såsom ringnotsfiske, som bedrivs i vattenbrukssyfte och som innefattar metoder som medför alltfler problem. Denna kompromissförordning inriktar sig inte direkt på den typen av fiske, men det är förståeligt att småskaliga fiskare som själva känner sig drabbade av denna förordning tycker att det är orättvist att ingen ytterligare reglering sker av en fiskemetod som blir allt vanligare och som skapar enorma problem för bevarandet av ekosystemen, mot bakgrund av det sätt som fisket bedrivs på.
Slutligen vill jag upprepa vad ledamöterna har sagt om Europeiska unionens behov av att snabbt börja föra en mycket aktivare forskningspolitik för Medelhavet. Vi har dock inte den stora mängd information och data som skulle göra det möjligt för oss att finjustera politiken och redskapen. Samtidigt anser jag att arbetet med att övervaka och genomföra detta beror på medlemsstaternas politiska vilja att genomföra den nya förordningen. Detta är vad diskussionen handlar om. 
Georgios Toussas,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vi godkänner inte förslaget om exploatering av fiskeresurserna i Medelhavet eftersom det är ovetenskapligt. Man försöker endast fokusera på att vidta åtgärder för att förbjuda användningen av fiskeredskap i hela Medelhavet, medan det är allmänt känt att belastningen på ekosystemet i detta hav är ett extremt akut problem, med havsföroreningar som är ett resultat av både vårdslös användning av bekämpningsmedel och industriell förorening i allmänhet.
Vi vet mycket väl att sammansättningen och fångstmöjligheterna i Medelhavet är annorlunda på grund av olika förutsättningar som råder och samverkar, vilket leder till övergödning i olika hög grad och som en följd av det olika fångststorlek. Därför betonar vi att förslagets utjämningsmetod, som generaliserar minskningar i yrkesfiskarnas avkastning, får olika konsekvenser från en fiskare till en annan.
När ovan nämnda allmänna förbud tillämpas, får de tragiska följder för vissa områden. Detta beror på att förslaget, under förevändning att fiskbeståndet skall skyddas, minskar fiskekapaciteten, vilket leder till en omedelbar minskning och förlust av inkomst från fisket för små- och medelstora fiskeriverksamheter och i sista hand till massflykt från yrket.
Resultatet av alla ovan nämnda föreslagna åtgärder kommer att bli massutslagning av fiskesamhällen och avfolkning av hela geografiska områden, medan vattenbruket kommer att skynda sig att täcka den fiskebrist som förväntas uppstå, och dess intressen kommer att stärkas till fördel för de stora monopol som verkar inom denna sektor.
Därmed kommer kapitalets roll inom fisket att bli starkare, och fiskets tidigare sociala och historiska särdrag kommer att försvinna. Monopoliseringen av fisket kommer att öka, precis som företagsgruppernas vinster, till nackdel för de små- och medelstora fiskeriverksamheterna, arbetarna och arbetarklassen, med smärtsamma följder för de marina ekosystemen och miljön i allmänhet.
Vi anser att politiken för förvaltningen av fiskekapaciteten och utvecklingen av fisket inte kan betraktas avskilt från de små- och medelstora fiskeverksamheternas intressen. Vi anser att utvecklingen av fisket samtidigt måste respektera ekosystemet och varje områdes möjligheter, liksom kommunernas och ekonomins mer allmänna intressen, långt ifrån och tvärtemot storföretagens ambitioner och intressen.
Allt detta måste införlivas i en mer global plan som med hjälp av samverkande fiskeriproducenter som hävstång på det mest produktiva sättet tillvaratar den enskilda fiskepotentialen. Inom denna ram kan lämpliga tekniska åtgärder bedömas och vidtas, vilka kommer att underbyggas vetenskapligt och betraktas som nödvändiga för att upprätthålla fiskbestånden och för att skydda produktionspotentialen i varje område ...
Patrick Louis,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Oron för bevarandet av fiskeresurserna i Medelhavet är helt berättigad. Det är verkligen nödvändigt att bevara en rik och mångfaldig miljö och viktiga matresurser åt kommande generationer.
Det är viktigt med en hållbar förvaltning av det marina ekosystemet. Av alla djur som lever på denna planet finns det dock ett som inte bara har skyldigheter utan också rättigheter. Jag menar människorna. Den förordning som har lagts fram är en kompromiss, vars avsikt jag förvisso förstår: det är en kompromiss inte bara mellan de olika suveräna nationer som utgör Europa, utan också mellan de olika sätten att använda och bevara miljön. Men ändringsförslag 10, som har lagts fram av vår föredragande, påverkar direkt en fiskeriverksamhet i Medelhavet som är traditionell för Frankrike, . Detta är en gammal fisketeknik som är specifik för den franska Medelhavsregionen och som innebär att man fångar blåfenad tonfisk med hjälp av ett förankrat ytnät.
Kolleger! Tänk på att ni, om ändringsförslaget godkänns, skriver under dödsdomen för 1 200 arbetstillfällen som är direkt och indirekt kopplade till denna verksamhet. Bland människorna märks oförståelse, men även berättigad ilska. I många år har yrkesfiskarna inom denna sektor gjort avsevärda ansträngningar, särskilt för att skydda valarna, i syfte att begränsa verksamhetens inverkan på ekosystemet. Deras ofrivilliga fångster är nu endast restfångster. Vetenskapliga undersökningar visar att fiskemetoden respekterar miljön. Jag vet att denna kompromiss har varit svår att nå, men jag vädjar till kommissionen, rådet och särskilt till den franska regeringen. Vad är några extra förhandlingsdagar jämfört med svårigheter för 300 familjer och en hel region? Hur tungt väger argumentet för kompromisspaketet och om Pandoras ask, som verkligen inte bör öppnas i Frankrike, där folkopinionen blir alltmer medveten om att Bryssel inte har kontakt med den verklighet som vanliga människor lever i? Vi får inte glömma att 80 procent av fisket i Medelhavet är av småskalig karaktär, så varför skall vi alltid gynna de återstående 20 procenten?
Carmen Fraga Estévez, ledamöter! Ta upp förhandlingarna på nytt för att rädda dessa arbetstillfällen! Kommissionsledamot Joe Borg har precis upplyst oss om att han vägrar att godkänna vårt ändringsförslag 34, på grund av att artikel 7.2, som vårt ändringsförslag grundar sig på, är baserad på en klassificering som inte motsvarar texten. Enligt min åsikt är det fråga om juridiska hårklyverier som rör detaljer om vad kommissionsledamoten och hans tjänstemän måste reglera men som inte tar hänsyn till grunden för ändringsförslaget, nämligen att skydda yrkesfiskarnas rättigheter, vilket ändringsförslaget ytterst måste garantera.
Med detta i åtanke uppmanar jag er att rösta mot ändringsförslag 10, som har lagts fram av vår föredragande, som jag ändå vill gratulera till det outtröttliga arbete som hon har utfört, och jag uppmanar er att rösta för vårt ändringsförslag 34. Jag tackar er, och jag talar för de yrkesfiskare som ni kommer att rädda. 
Sebastiano (Nello) Musumeci,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Efter långa och mödosamma förhandlingar som påbörjades för snart två år sedan har vi nått en kompromiss som endast delvis tillfredsställer vår grupp. Vi är glada över att till exempel få se ett återskapat potentiellt ekonomiskt stöd för det biologiska stoppet, även om den nya Europeiska fiskerifonden inte tar hänsyn till det. Det återstår viktiga frågor att behandla, som dock enligt vår mening inte går att förena med fiskeintressena i Medelhavet. Ytterligare ett exempel är småsillsektorns betydelse, och här anser vi att vissa arter kan få saluföras under förutsättning att de har fångats med laglig utrustning. Därför har vi lagt fram ändringsförslag 27, som vi hoppas kommer att antas.
Vi har poängterat Medelhavsfiskets egenart ett flertal gånger. Det är ett i huvudsak småskaligt kustfiske som utgör en del av kulturen i området och som förutom att föra en flera århundraden gammal tradition vidare från generation till generation utgör en viktig inkomstkälla i ett område som – icke att förglömma – befinner sig i omfattande socioekonomiskt förfall. Vi anser därför att punkterna 3 och 4 i bilaga 2 måste tas bort. Syftet är här att reglera och standardisera de tekniska egenskaperna för småskalig utrustning som just eftersom den är kopplad till ett särskilt slags fiske och särskilda kustzoner till sin natur inte kan omfattas av myndighetskrav.
Vi gratulerar föredraganden Carmen Fraga Estévez och hyser en befogad förhoppning om att förordningen kan utgöra ett viktigt genombrott för Medelhavet, som behöver sitt fiskbestånd men som även är en källa till försörjning och sysselsättning för tusentals europeiska fiskare, som hittills har varit tvungna att följa förbud och begränsningar samtidigt som Medelhavet har varit en slags frizon för utomeuropeiska fiskeflottor. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Fiske är viktigt för människosläktets överlevnad. Mer än en miljard människor lever på animaliskt protein eller på biprodukter från detta. När det gäller fiskekvoterna har vi enligt experterna nått gränsen, och därför är det helt riktigt att Europaparlamentet och kommissionen försöker begränsa fisket för att åstadkomma hållbara fångster och sätta stopp för destruktiva fiskeformer.
Fiske och vattenbruk är en av unionens viktigaste verksamheter. Globalt sett kommer den europeiska fiskemarknaden på tredje plats efter Kina och Peru. Fiskesektorn i Frankrike, Grekland, Italien och Spanien består av omkring 100 000 fiskare och tiotusentals fiskefartyg. Den europeiska flottan – som statistiskt sett bland annat är en småskalig flotta – består i huvudsak av fartyg på mindre än tio ton. Den i allt väsentligt småskaliga prägeln på vår flotta och våra fiskare är därför uppenbar. Medborgarna förväntar sig därför att Europaparlamentet och kommissionen intar en väl avvägd ståndpunkt som förenar ekonomiska och ekologiska behov.
På liknande sätt måste skyddet för fiskbestånden i högre grad än nu baseras på vetenskaplig information, men vi måste även aktivt engagera yrkesfiskarna i förvaltningen av fiskeresurserna och etablera kontakt med miljörörelsen för att öka medvetenheten om och fästa uppmärksamheten på sysselsättningsfrågor. Vi kräver därför att de nya bestämmelserna införs gradvis. På det hela taget sätter Carmen Fraga Estévez betänkande ...
Rosa Miguélez Ramos (PSE ).
   – Herr talman! Först vill jag påpeka att det arbete som har utförts av vår föredragande – i det här fallet Carmen Fraga Estévez – och ledamöterna av fiskeriutskottet framför allt är ett exempel på samarbete, precis som kommissionsledamoten betonade, och detta sänder mycket positiva signaler för den framtida samexistensen mellan de båda institutionerna. Jag är övertygad om att detta ökar trovärdigheten för vår gemensamma politik inom den europeiska fiskesektorn.
Detta nära och effektiva samarbete mellan föredraganden Carmen Fraga Estévez, som har gjort en storslagen insats, och kommissionen har gjort det möjligt för oss att komma till parlamentet i dag med en kompromiss som kan antas av en majoritet av parlamentets ledamöter och som förmedlar ett tydligt budskap till fiskesektorn, som vi inte under några omständigheter får kränka eller fördärva.
Det viktigaste är att samarbetet bör göra det möjligt för oss att förändra en ohållbar situation – ohållbar för gemenskapens institutioner, förstås, men framför allt för ett hav vars resurser länge har betraktats som överexploaterade men som tack vare sina särdrag har varit föremål för permanenta undantag. Det är nu dags att sätta stopp för detta.
Medelhavet är ett annorlunda hav. Vattenterritorierna är mer begränsade än i andra områden inom EU, fiskbestånden vandrar över flera områden och delas mellan länderna, de allmänna särdragen för verksamheten är annorlunda – här finns framför allt en småskalig fiskeflotta och en stor andel deltidsfiskare –, här finns många små hamnar osv. Jag har bara nämnt några av alla de särdrag som gör Medelhavet till ett annorlunda hav, men målen i EU:s gemensamma fiskepolitik är desamma för Medelhavet som för andra EU-vatten. Vi måste se till att levande vattenresurser utnyttjas med hänsyn till hållbara miljömässiga, ekonomiska och sociala villkor.
Utöver de struktur- och marknadsåtgärder inom ramen för den gemensamma fiskepolitiken som redan tillämpas måste vi därför genomföra bevarandepolitiken i Medelhavet på liknande sätt. Bestämmelserna måste förbättras och utvecklas, harmoniseringen av minimistorlekar och tekniska åtgärder måste vara fullständig i hela EU och omfatta hela Medelhavet, och en effektiv kontroll måste lösa ett problem, nämligen försäljningen i ett medlemsland, som alldeles för ofta är Spanien, av olaglig fisk från ett annat medlemsland, eftersom olagligt fiske skadar båda parterna. Det skadar landet som säljer genom att förstöra resurserna, det skadar landet som tar emot genom att fördärva prissättningen och det skadar inte minst yrkesfiskarnas förtroende för förvaltningsmekanismerna.
Jag vill därför gratulera föredraganden och uttrycka min förhoppning om att vi alla kommer att gagnas av beslutet. 
Hélène Goudin (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag ifrågasätter om EU verkligen är intresserat av att uppnå ett hållbart utnyttjande av fiskeresurser. Det är motsägelsefullt att EU förordar detta i betänkandet, samtidigt som unionen har fiskeavtal med länder i till exempel Afrika. Dessa tredjelandsavtal bidrar till utfiskning av världshaven och hämmar många utvecklingsländers möjlighet att själva bygga upp en lönsam fiskeindustri. I en nyutkommen rapport från det svenska fiskeriverket kritiseras EU:s tredjelandsavtal. Kritiken ligger i att inget av dessa avtal främjar hållbart fiske och att de inte heller genomförs på ett sätt som uppfyller FAO:s uppförandekod. Flera icke-statliga organisationer delar den uppfattningen och har framhållit att avtalen till övervägande del har negativa följder för kustsamhällen.
Om hållbar utveckling av fiskeresurser verkligen är en prioriterad fråga för EU skall unionen inte enbart förespråka åtgärder i Medelhavet, så som i detta betänkande, utan också förorda och genomföra en radikal genomgång av unionens fiskeavtal med tredjeländer. Parlamentet har i detta betänkande gjort ändringar till fördel för fiskeindustrin i förhållande till kommissionens förslag. Detta främjar inte hållbar utveckling.
EU borde inte arbeta med fiskefrågor. Denna typ av frågor bör hanteras på regional och subregional nivå i den mån det är möjligt. De fiskefrågor som förutsätter internationellt samarbete kan med fördel hanteras inom ramarna för internationella organ där de nationella särintressena inte är lika påtagliga som fallet är i EU. 
Joe Borg,
   .– Herr talman! Jag vill än en gång betona hur nöjd jag är med samarbetet med parlamentet i denna viktiga fråga. Vårt gemensamma mål är att fisket i Medelhavet skall bli hållbart. Detta är ett ansvar som vi har gentemot våra fiskare. Vi har också ansvar för att bevara ett hållbart marint ekosystem, så att vi kan klara denna verksamhet.
Genom en konstruktiv dialog har vi utforskat möjligheterna att hitta tekniska lösningar på saker som tidigare verkade utgöra stora svårigheter. Jag vill understryka att syftet med förslaget är att skapa en bevarandeplan för Medelhavet. Detta har vi uppnått genom att hitta en balans och införa bestämmelser till skydd för särskilt det småskaliga fisket. Till exempel är fiske av ansjovisyngel fortfarande tillåtet i vårt förslag, men med selektiva redskap, inte med trålar.
När det nya parlamentet och jag själv tillträdde var jag tvungen att bestämma vad jag skulle göra med Medelhavsförslaget. Det beslutades då att vi inte skulle dra tillbaka det ursprungliga förslaget, utan låta det ligga, men hålla en flexibel linje. Detta är exakt vad vi har gjort, och i det syftet har vi haft ett mycket nära samarbete med fiskeriutskottet. Vi har godtagit ändringsförslagen från fiskeriutskottet som ett paket. Vi har också godtagit ett antal andra ändringsförslag från enskilda ledamöter. Vi har haft ett omfattande samråd med sektorns företrädare för Medelhavet, både från fiskeriutskottets och från kommissionens sida.
Vi för diskussioner med medlemsstaterna i syfte att få förslaget antaget så snart som vid rådets möte i juni. Vi gör betydande framsteg och kan godta vissa andra ändringsförslag för att ytterligare anpassa förordningen till det särpräglade Medelhavsfisket, men utan att släppa den grundläggande hållbarhetsprincipen.
Vi, gemenskapen, har ett ansvar för att föregå med ett trovärdigt och kraftfullt exempel. Vi kommer att fortsätta att arbeta tillsammans med våra Medelhavspartner för att övertyga dem om att de behöver vidta liknande åtgärder som vi. Vi har inrättat Medisamac, som ett forum där de flesta av kuststaterna vid Medelhavet ingår. Vi har förstärkt Allmänna kommissionen för fiske i Medelhavet för att kunna använda den som ett redskap för att nå gemensamma mål, och vi arbetar för att skapa en regional rådgivande nämnd för Medelhavsområdet, vilken kommer att fortsätta detta arbete.
Gemenskapen måste föregå med gott exempel. Den måste ta ledningen i Medelhavsområdet. När förordningen väl har antagits kommer vi att arbeta inom Allmänna kommissionen för fiske i Medelhavet och tillsammans med enskilda tredje länder inom ramen för våra mycket goda förbindelser med dem på alla fronter, nu på grundval av partnerskap och grannskap, för att vidta åtgärder med denna inriktning och skapa lika villkor i Medelhavsområdet.
Slutligen vill jag rikta min uppskattning till er alla, särskilt till föredraganden, för hennes oförtröttliga arbete. Ni har lagt fram ett förslag som jag klart kommer att försvara i de kommande diskussionerna i rådet.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Jag tycker att ni har varit för sträng mot oss i dag. Jag vet att det är torsdag, men det finns gott om tid kvar av vår grupps talartid, vilket sekretariatet kan bekräfta. Min grupp hade nio minuter och jag utnyttjade bara fyra. Er kommentar att människor har plan att passa är inte relevant, eftersom vi måste stanna kvar här till i eftermiddag. Vi har en omröstning klockan 17.30, och om vissa ledamöter vill åka hem tidigare ...
Talmannen.
   – Nej, herr Matsakis, jag ger er inte ordet för detta.
Jag är här för att se till att vi följer talartiderna, som har planerats ytterst noggrant. Ni vet mycket väl hur saker och ting fungerar. Jag vet vad som händer på torsdagar klockan ett när folk kommer hit till ordförandeskapet och hävdar att vissa personer har överskridit talartiden. Talartiderna har ett syfte. Detta är Europaparlamentet, och talartiderna är begränsade. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0157/2005) av Duarte Freitas för fiskeriutskottet om förslaget till rådets beslut om Europeiska gemenskapens ingående av avtalet om det internationella programmet för bevarande av delfiner (KOM(2004)0764 – C6-0245/2004 – 2004/0268(CNS)). 
Joe Borg,
   .– Herr talman! Jag vill börja med att tacka Duarte Freitas för betänkandet, liksom för hans intresse, medverkan och insatser i fiskeriutskottet. Jag vill också tacka utskottets ordförande och ledamöter för den snabba behandlingen av förslaget till förordning. Detta kommer att göra det möjligt för Europeiska gemenskapen att vid årsmötet för avtalet om det internationella programmet för bevarande av delfiner (AIDCP), som inleds den 13 juni 2005, förmedla ett tydligt budskap om att gemenskapen, i och med att parlamentet antar detta förslag från kommissionen, är på god väg att slutföra de interna förfaranden som krävs för att bli fullvärdig medlem av organisationen.
Det gläder mig att kunna godta ett antal av de ändringsförslag som Duarte Freitas har lagt fram, nämligen ändringsförslagen 2, 3, 5 och 6. I synnerhet kommer dessa ändringsförslag att öka insynen och göra det lättare att förstå innehållet i och resonemanget bakom detta beslut av rådet, som kommer att göra det möjligt för gemenskapen att fullfölja sina internationella skyldigheter att agera inom regionala fiskeorganisationer, där sådana finns, och att försvara gemenskapens intressen i det globala fisket. Detta kommer också att göra det möjligt för gemenskapen att vara drivande i dessa organisationer och förstärka den ledande roll som den alltid har spelat i skötseln av regionala fiskeorganisationer.
Jag kan dock inte gå med på de återstående ändringsförslagen, med undantag av ändringsförslag 4, som jag kan godta under förutsättning att orden ”samt av det certifieringsförfarande som föreskrivs i avtalet” utgår. Jag kommer att kommentera certifieringsförfarandet senare i samband med andra ändringsförslag.
Jag har svårt att godta de övriga ändringsförslagen av följande skäl. Det här förslaget har med godkännandet av AIDCP att göra, medan ändringsförslagen 1, 9 och 11 är starkt inriktade på en sekundär fråga i AIDCP, nämligen det system för uppföljning och kontroll av tonfisk somredan finns med i EG-lagstiftningen. I ändringsförslag 10 kräver man att framtida ändringar i förordningen om systemet för uppföljning och kontroll av tonfisk skall göras på ett visst sätt, som strider emot de tillämpliga bestämmelserna om utskottsförfarande i förordningen. Förordningen gäller redan och kan ändras om och när det behövs.
Ändringsförslagen 7, 8 och 12 gäller frågan om AIDCP-certifiering och konsumentupplysning. Sådana ändringsförslag tillför inte heller någonting i det här läget, eftersom medlemsstaterna fortfarande funderar på frågan om huruvida gemenskapen godtar AIDCP-certifiering och eftersom kommissionen, i avvaktan på ett svar, ännu inte har tagit klar ställning. Det är för tidigt att ta med någon hänvisning till certifiering, och det kan snedvrida den interna debatt som ännu inte har avslutats. Dessutom är inte frågan om certifiering ett av målen för AIDCP, och den finns inte heller med bland de generella åtgärderna i AIDCP-avtalet eller i tillämpningen av själva AIDCP-programmet. Detta är ett sekundärt kommersiellt ekonomiskt intresse som följer av att en del av AIDCP har förverkligats, inte en kärnfråga. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag har föreslagit en balans som jag tror kan uppnås mellan bevarandet av ekosystemen och de sociala och ekonomiska intressena inom fiskesektorn. Även om det är svårt att uppnå en sådan balans finns målet ofta inom räckhåll, såsom visas genom denna kompromiss.
Som föredragande för betänkandet om detta förslag till beslut om Europeiska gemenskapens ingående av avtalet om det internationella programmet för bevarande av delfiner var jag glad över att se att det går att samordna strategier som kan tillgodose yrkesfiskarnas och alla inblandades intressen samtidigt som ekosystemen kan bevaras. 
Det program som det avtal som gemenskapen har för avsikt att ingå är baserat på har tre prioriterade mål. För det första att övervaka mängden delfiner och delfinernas dödlighet till följd av fiske efter tonfisk inom avtalsområdet. För det andra att undersöka orsaken till att delfiner dör i samband med fisket och att främja metoder och fiskeutrustning som kan minimera dessa effekter. För det tredje att studera konsekvenserna av olika fiskemetoder som används för att fånga olika arter av fisk och andra djur i det pelagiska ekosystemet.
För att målen skall kunna nås föreslår Interamerikanska kommissionen för tropisk tonfisk (IATTC), som koordinerar programmet, att man vidtar en rad åtgärder, av vilka jag skulle vilja betona införandet av hållbara fiskekvoter för tonfisk som fångas inom avtalsområdet och användningen av observatörer ombord på varje fisketur. Fartygsägarna och yrkesfiskarna, som är medvetna om vikten av att bevara fiskebestånden, har utvecklat fisketekniker som är mindre skadliga för målarterna och de berörda bifångsterna. Det är viktigt att betona att insatserna har minskat bifångsten av delfiner inom avtalsområdet till följd av ringnotsfiske från runt 150 000 djur 1989 till 1 500 djur 2002.
Förutom den viktiga roll som avtalet spelar för delfinskyddet i detta område bidrar det även till att bevara ekosystemet som helhet genom att bevara bestånden av andra arter, som hajar, sköldpaddor och andra havsdjur som drabbas av fisket, tack vare användningen av andra fisketekniker som innebär att man endast fångar tonfiskarter. Detta visar att man under denna tid har kunnat uppnå en mycket selektiv typ av fiske, och det visar värdet av detta program, som EU nu bör ansluta sig till.
Förutom de tekniska åtgärderna omfattar programmet även en certifiering om ”fiske utan risk för delfiner” av produkter som fångas utan att delfiner har lidit skada. Jag vill betona att certifieringen endast tilldelas produkter som har fångats utan att delfiner eller andra arter har skadats. Frågan om certifiering har debatterats ingående i fiskerikommittén vid FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation och i Europeiska kommissionen, som såvitt jag förstår håller på att utarbeta ett meddelande om miljömärkning. Detta är ett mycket viktigt ämne som förtjänar att diskuteras, eftersom det i tonfiskens fall finns ett antal icke-statliga organisationer som ibland inte särskilt öppet har påverkat handelsflödet av förädlad tonfisk inom EU.
Jag anser därför, herr kommissionsledamot, att det som en följd av diskussionen i fiskeriutskottet var viktigt att öka medvetenheten i kommissionen och bland alla ledamöter av fiskeriutskottet om att EU måste reglera frågan om miljömärkning, och det var delvis med detta i åtanke som några av ändringsförslagen lades fram. Jag anser att denna process skall handläggas av en offentlig myndighet, även om privata företag och icke-statliga organisationer kan vara partner före eller i anslutning till processen. För att hela certifieringsprocessen skall få så stor trovärdighet som möjligt måste det dock vara en offentlig myndighet som bär ansvaret.
Av dessa skäl och i enlighet med riktlinjerna för den gemensamma fiskepolitiken anser jag att programmet förtjänar ett positivt gensvar från parlamentet om gemenskapens ingående av detta avtal.
Jag skulle även vilja påpeka att betänkandet godkändes enhälligt i fiskeriutskottet, och jag är tacksam mot ledamöterna av utskottet. Jag skulle även vilja tacka forskarna, organisationerna, kommissionen givetvis och de icke-statliga organisationer, t.ex. Världsnaturfonden, som deltog i den mini-utfrågning som jag arrangerade. Jag anser att mini-utfrågningen bidrog till att förmedla programmets betydelse och till att visa att det är möjligt att uppnå enighet mellan fiskare, forskare och politiker i en sådan viktig fråga. Det kan även skapa en positiv bild av EU:s framtida roll när det gäller detta avtal, genom skyddet för dess innehåll, och under miljömärkningsprocessen inom EU. 

Struan Stevenson,
   .–Herr talman! Jag vill gratulera Duarte Freitas till hans utmärkta arbete med betänkandet. Som vi vet handlar det om tonfiskindustrin, som omsätter 2 miljarder dollar. Vi äter alla tonfisk och känner alla till den delfinmärkning av många olika slag som tonfiskburkarna bär. Dessa etiketter har hittills varit okontrollerade, förvirrande och ofta missledande. Syftet med det här initiativet är att ändra på det. Freitasbetänkandet visar varför regeringarna i 15 länder i Latin- och Centralamerika har gjort gemensam sak med EU och Förenta staterna för att stödja avtalet om det internationella programmet för bevarande av delfiner (AIDCP).
Flottan i östra Stilla havet siktar in sig på stora, mogna gulfenade tonfiskar som simmar under delfinstim med ibland 20 000 djur. Om delfiner fastnar i tonfisknäten hoppar upp till ett halvdussin djärva fiskare med dykarutrustning ned i vattnet för att fösa delfinerna mot den ena kanten, där dessa hoppar över korkraden till säkerheten. Inte förrän den sista delfinen har befriats halas nätet ombord. Det här sättet att fiska tonfisk ger inga bifångster alls.
Det finns utbildade statliga observatörer ombord på vartenda tonfiskfartyg. Fartygen beviljas tillstånd endast om de inte har begått några överträdelser. Kaptenerna måste vara utbildade och kvalificerade, och tack vare detta utfösningssystem har delfindöden i östra Stilla havet sjunkit dramatiskt, från 350 000 djur om året på 1980-talet till färre än 1 600 djur om året i dag. Med tanke på att delfinbeståndet uppskattas till över 10 miljoner djur enbart i östra Stilla havet är detta verkligen en obetydlig siffra. Därför stöder Greenpeace och Världsnaturfonden denna fiskemetod framför andra som ger stora bifångster.
EU:s stöd till AIDCP-märkningen har blivit ett betydande hot mot vissa icke-statliga organisationer, som har ”kapat” den internationella tonfiskindustrin och blivit de som i praktiken reglerar denna. Speciellt en icke-statlig organisation i Kalifornien har blivit enormt rik genom att den får betalt för varje tonfiskburk som bär dess delfinmärkning. Det kan mycket väl hända att den fiskemetod som denna icke-statliga organisation stöder är delfinvänlig, men den leder till tusentals döda hajar, havslädersköldpaddor och till och med unga, omogna gulfenade tonfiskar, som kastas tillbaka i havet döda.
Det är skandalöst att denna organisation nu håller den internationella tonfiskindustrin som gisslan och på sin webbplats hotar att svartlista livsmedelskedjor som vägrar att sälja tonfiskburkar med deras delfinmärkning. Ledamöter av vårt parlament har till och med fått fientliga, hotfulla och aggressiva e-postmeddelanden från organisationen nu i veckan. Nu är deras dagar räknade. AIDCP-märkningen fick enhälligt stöd i fiskeriutskottet, och jag tror att den kommer att stödjas av en majoritet av ledamöterna i kammaren i dag. 
Catherine Stihler,
   .–Herr talman! Jag stöder betänkandet av Duarte Freitas och anser att Europaparlamentet bör ställa sig positivt till betänkandet, förslaget till rådets beslut och Europeiska gemenskapens ingående av det avtal om det internationella programmet för bevarande av delfiner som vi känner under namnet AIDCP. Jag tror att delfinerna skulle rösta för det om de kunde!
Syftet med AIDCP är att successivt minska det antal delfiner som dödas i samband med ringnotsfiske efter tonfisk i östra Stilla havet. Målet är att komma ned till noll genom att sätta upp årliga gränsvärden och att nå långsiktig hållbarhet för tonfiskbeståndet i det område som omfattas av avtalet.
Jag välkomnar också att WWF och Greenpeace stöder och främjar avtalet om det internationella programmet för bevarande av delfiner, eftersom det är ett rättsligt bindande instrument som befäster resultaten av ansträngningarna av de berörda regeringarna, tonfiskindustrin och miljörörelsen, som på mindre än 20 år har lett till en dramatisk minskning av delfindödligheten i östra Stilla havet. Fler än 100 000 delfiner dödades 1986, men tack vare det här programmet så dödades det färre än 1 500 år 2004.
Genom AIDCP har två system upprättats, nämligen systemet för uppföljning och kontroll av tonfisk och systemet för certifiering av delfinsäkra varor. Vi är många som tycker om tonfisk, och de europeiska konsumenterna äter över 530 000 ton om året. De flesta av konsumenterna skulle vilja veta att fångsten av den tonfisk som de äter inte har medfört någon delfindöd. Riktigheten i vissa av stormarknadernas delfinmärkningar har ifrågasatts, och enligt WWF är AIDCP-systemen för uppföljning av tonfisk och för certifiering av delfinsäkra varor sammantagna för närvarande det enda program som kan garantera konsumenterna att den tonfisk som är märkt som ”delfinsäker enligt AIDCP” faktiskt har fångats utan att delfiner har dödats eller skadats allvarligt.
Dessa enastående resultat uppnås huvudsakligen genom ett system med oberoende observatörer ombord, vilket är det enda system som garanterar att 100 procent av fisket med de stora tonfisknotarna i östra Stilla havet omfattas och att vi får en uppsättning stringenta tekniska och operativa krav.
Den nya märkning som kommer att införas i EU garanterar nu konsumenterna att inga delfiner har dödats. Det är köpkraften som har hemfört segern. Den internationella fiskeindustrin har nu vaknat och insett att konsumenterna inte kommer att godta onödigt dödande eller onödig miljöförstöring i livsmedels- och fiskebranscherna. Jag uppmanar kollegerna att stödja betänkandet. 
Carl Schlyter,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Duarte Freitas för ett gott arbete med ett betänkande som Verts/ALE-gruppen kommer stödja. Industriellt tonfiskfiske hotar inte bara tonfiskens bestånd utan även andra arter. Den mest kända är delfinen. Avtalet om det internationella programmet för att bevara delfiner kom till för att väldigt många av våra medborgare ville skydda delfinerna från att dö till följd av dåliga fångstmetoder.
När vi nu ser till att avtalet implementeras i vår lagstiftning är det viktigt att dessa mål nås. Arbetet har hittills lyckats ganska väl, vilket mina kollegor har beskrivit. Ändringsförslagen 9 och 11, som Verts/ALE-gruppen lade fram i utskottet och som fick stöd där, är viktiga för att säkra att konsumenterna inte luras av märkningen. En hänvisning till artikel 3 i förordningen från 2003 är viktig för att, som Struan Stevenson nämnde, också ge alla som uppfyller villkoren rätt märkningskrav och se till att ingen kan profitera på det på oseriöst sätt. Vi kan inte låta bli att nämna det, för detta är parlamentets möjlighet att uttrycka denna vilja för er när ni förhandlar vidare.
Vi måste utvärdera också de delfinsäkra metoderna. De kan bli bättre, så att de inte skadar andra arter. Så kallade log sets dödar havssköldpaddor och många andra arter. Jag vet att AIDCP har påbörjat ett arbete för att förbättra dessa metoder. Det är viktigt att vi ständigt följer utvecklingen och använder bästa möjliga metoder. 
Thomas Wise,
   .– Herr talman! Jag vill ifrågasätta det legitima i att EU och inte de enskilda staterna ger sig in i det internationella programmet för bevarande av delfiner, och jag undrar också om man kan lita på att EU gör rätt bedömning. Låt oss titta på fakta.
EU är det organ vars gemensamma fiskepolitik har skapat massiva orättvisor. Ta till exempel den orättvisa behandlingen av brittiska fiskare, som nu kämpar för att överleva, tack vare Bryssel, samtidigt som till exempel spanska fiskare verkar kunna nonchalera reglerna hur som helst. Begrunda också den skrämmande åderlåtningen av fiskbestånden i EU:s vatten, som är ett direkt resultat av den gemensamma fiskepolitiken. Sedan har vi det faktum att en miljon ton död fisk kastas tillbaka i Nordsjön varje år. Detta är inte bara ett enormt slöseri, utan det skadar också ekosystemet. Det är verkligen ett bevis på lagen om oavsiktliga konsekvenser.
EU har också ingått orättvisa och omoraliska fiskeavtal med många länder i tredje världen i Afrika enligt vilka europeiska industriella beredningsfartyg, som inte saknar likheter med dem som utgör ett hot mot delfinerna, kan segla ned och plundra de afrikanska haven på all fisk. Detta har skadat de lokala ekonomierna till den grad att de lokala fiskarna nu har övergått till att bedriva jakt i inlandet och därmed förstör de lokala bestånden av vilda djur. Dessa skuldsatta länder har inte många andra alternativ än att acceptera fullkomligt otillräckliga penningsummor för detta förmodade privilegium. Därför förvånar det mig inte att EU vill skriva på ett avtal som delfinernas vänner har dömt ut. Varför skulle EU när allt kommer omkring lyssna på experter?
De fartyg som deltar i programmet tilldelas en delfinkvot. Sprängämnen och racerbåtar används allmänt för att skrämma bort delfiner, och enligt programmet är det till och med tillåtet att döda djuren avsiktligt. Enligt miljöorganisationen Earth Island Institutes program för delfinsäkerhet räknades över 1 400 döda delfiner förra året. Om EU hade menat allvar i en sådan här fråga skulle det ha intagit samma ståndpunkt som Förenade kungariket och förbjudit partrålning. Trots allt har vi fattat några bra beslut i Storbritannien. Vi höll oss utanför euroområdet, vår premiärminister har förmodligen gett förslaget till konstitution dödsstöten, men i stället för att följa god praxis vill EU skriva på ett tveksamt avtal bara för att än en gång försöka rättfärdiga sin egen tvivelaktiga internationella status. Det visar än en gång att om EU är svaret så måste frågan ha varit riktigt dum. 
Ioannis Gklavakis (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag skulle vilja gratulera Duarte Freitas till hans utmärkta betänkande om bevarande av delfiner. Jag vill samtidigt passa på att gratulera Carmen Fraga Estévez till hennes betänkande om Medelhavet. Betänkandena är grundliga och tar hänsyn till den rådande situationen för att se till att haven ger oss fisk både nu och i framtiden.
Jag skulle även vilja ta tillfället i akt nu när vi diskuterar delfiner att nämna en händelse som ägde rum i mitt land. Efter en storm till havs i slutet av maj hittades ett kilometerlångt nät övergivet i den norra delen av Egeiska havet. När nätet påträffades hade det slungats runt av stormen i tio dagar och hade redan fångat dussintals delfiner och dussintals sällsynta valar som hotas av utrotning. Denna ekologiska katastrof upptäcktes och blev känd, men det finns andra som vi inte vet någonting om.
Jag vill betona att området i norra Egeiska havet utgör en sällsynt och viktig havsmiljö. Här utmynnar floden Evros, vattnet kommer från Dardanellerna och inom ramen för bevarandet av alla hav måste vi därför ägna särskild uppmärksamhet åt Egeiska havet.
Denna olyckliga händelse bevisar än en gång att miljön saknar gränser. Trasiga nät sprider död, och detta borde bekymra oss. Jag anser att det är vår skyldighet att skydda miljön, och betänkandet av vår hedervärda vän går i den riktningen, varför vi alla borde rösta för det.
Slutligen vill jag framföra en åsikt som borde övertyga oss alla. Det är vår skyldighet att skydda havsmiljön. Våra barn har också rätt att fiska där. Vi är förpliktade att efterlämna fisk i våra hav till framtida generationer. 
Rosa Miguélez Ramos (PSE ).
   – Herr talman! För det första vill jag gratulera föredraganden Duarte Freitas, som har gjort ett utmärkt arbete, vilket vi har erkänt genom att inte lägga fram några ändringsförslag, och även min kollega Catherine Stihler, företrädare för den socialdemokratiska gruppen, som har gjort ett utmärkt arbete som skuggföredragande.
Trots detta vill jag framföra några anspråkslösa åsikter som kanske är något motsatta, men som jag tror kan tillföra något som ännu inte har yttrats. Den främsta orsaken till att Europeiska gemenskapen bör medverka i Interamerikanska kommissionen för tropisk tonfisk (IATTC) och avtalet om det internationella programmet för bevarande av delfiner (AIDCP) härrör från närvaron av den europeiska eller kanske snarare den spanska tonfiskflottan i östra Stilla havet, som har fiskat där sedan 1975.
Jag säger detta eftersom motiveringen i Duarte Freitas betänkande verkar vara baserad på andra orsaker än just närvaron av vår flotta i östra Stilla havet. Vår flotta fiskar i östra Stilla havet och har förstås aldrig fångat delfiner, eftersom detta inte är tillåtet enligt gemenskapens bestämmelser, nämligen rådets förordning nr 850/98 av den 30 mars 1998, artikel 33.
Eftersom jag tror att det kan vara till fördel för parlamentet skulle jag vilja säga att AIDCP har upprättats till följd av ett specifikt problem som gällt den amerikanska flottan och senare även den mexikanska, venezuelanska och colombianska flottan, som är de enda som tillsammans med El Salvador för närvarande fångar delfiner. Jag anser att detta är något som vi som européer kan vara nöjda med.
Vi, som har fiskat i området – vilket jag redan har nämnt – sedan 1975, deltar i AIDCP trots att vår verksamhet inte har något att göra med avtalets verkliga syfte, eftersom vi inte fångar delfiner. EU skrev under AIDCP-avtalet den 26 april 1999 och meddelade sitt beslut till AIDCP:s förvaltare, Förenta staterna, genom en verbalnot den 8 juni 1999. Vid den tidpunkten ansåg rådet att underskriften och den provisoriska tillämpningen var de första stegen mot ett senare godkännande av EG.
Även om gemenskapen av tekniska skäl inte kunde gå med i IATTC beslutade rådet att låta Spanien ansluta sig till IATTC-konventionen som ett undantagsfall. Anslutningen ägde rum i Guatemala 2003. I beslutet angavs att Spanien skulle delta i IATTC:s beslut i överensstämmelse med gemenskapens ståndpunkt och i nära samråd med kommissionen, vilket garanterade gemenskapens faktiska deltagande i IATTC.
Jag anser därför – och detta är bara en åsikt – att man i betänkandet måste kräva – och detta kanske kommissionen kunde upplysa oss om – att EU definitivt ratificerar AIDCP, inte EU:s anslutning till konventionen.
Jag vill även kommentera ändringsförslagen 11 och 12. Ingenstans i förordningen nämns beteckningen ”tonfiskfiske utan risk för delfinerna”. Beteckningen som sådan existerar inte. Artikel 3 i förordningen innehåller en rad definitioner av vad som avses med ”tonfiskfiske utan risk för delfinerna”.
Jag vill återigen gratulera föredraganden, och jag tror att vi kanske måste inta en något mer realistisk hållning i den fråga som vi diskuterar. 
Joe Borg,
   .– Herr talman! Jag vill än en gång tacka parlamentet, särskilt fiskeriutskottet och dess föredragande Duarte Freitas, för gott samarbete.
Vi har samma mål. Det är viktigt att kommissionen framhäver sin roll i regionala fiskeorganisationer genom att stödja bevarandeåtgärder som vidtas inte bara i europeiska vatten utan också i internationella vatten. Genom att vara med i organisationerna kommer vi lättare att kunna motsvara högre normer för bifångster av valdjur. Sedan avtalet om det internationella programmet för bevarande av delfiner (AIDCP) trädde i kraft har bifångsterna av valar sjunkit från 150 000 till 1 500 djur. Detta är i sig en stor framgång som förtjänar att stödjas.
Föredraganden och andra talare har tagit upp frågan om miljömärkning. För det första håller medlemsstaterna för närvarande på att ta ställning till alternativet att gemenskapen inför en AIDCP-certifiering av delfinsäkerhet. Dessutom kommer kommissionen att anta ett förslag om miljömärkning inom några veckor, vilket självklart kommer att bidra till diskussionen om AIDCP-certifieringen. I meddelandet kommer det att finnas tre alternativ att ta ställning till: att bibehålla status quo, att införa en frivillig gemenskapsmärkning eller att fastställa minimikriterier. I nuläget lutar kommissionen åt det tredje alternativet, och vi ser fram emot en konstruktiv debatt med parlamentet och rådet.
Avslutningsvis vill jag försäkra er om att kommissionen och jag själv tänker fortsätta att arbeta för att minimera kasseringen och bifångsterna, särskilt av valdjur. Jag räknar med parlamentets stöd, så att vi kan arbeta tillsammans med att förbättra våra nuvarande rutiner och metoder.
När det gäller ratificeringsprocessen har jag noterat era kommentarer, och ratificeringen kommer förmodligen att ske inom kort. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0125/2005) av Csaba Őry för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om social integrering i de nya medlemsstaterna (2004/2210(INI)). 
Csaba Őry (PPE-DE ),
   . –Jag är glad över att de politiska grupperna i parlamentet har nått en så bred samstämmighet, som spänner över så gott som hela det politiska spektrumet, om betänkandet om social integrering. Detta är ingen slump. Det beror på att det har gått nätt och jämnt ett år sedan utvidgningen och att det inte råder något tvivel om att en ökning av farten, både i sociala och ekonomiska termer, definitivt ligger i unionens intresse. I det avseendet är ett påskyndande av den sociala integreringsprocessen inte av sekundär betydelse. Siffrorna visar tydligt att de nya medlemsstaterna ligger efter i mycket större utsträckning än de gamla på området och att de därför har en hel del att inhämta.
Jag tror att vi alla är överens om att vi inte vill ha ett Europa med två hastigheter, en union där socialförsäkringssystemet är starkt utvecklat och håller hög standard i den ena halvan, medan den andra halvan liknar en emmentalerost full av hål och där systemet urholkas mer och mer för varje år till följd av statliga finansiella svårigheter, statliga budgetrestriktioner, restriktiva åtgärder och liknande svårigheter. Om en sådan situation skulle uppstå finns det verkligen anledning till oro för social dumpning, något som ingen av oss önskar. Därför är det viktigt att vi under den kommande perioden gör verkliga framsteg, kännbara för alla, på området social integrering. Endast på det viset kan vi hindra andra samhällsgrupper i de nya medlemsstaterna från att drabbas av social utslagning. Inträffar detta får det negativa konsekvenser för stabiliteten på arbetsmarknaden, den ekonomiska tillväxten och den sociala sammanhållningen, och det ger samtidigt upphov till en rad andra problem.
Betänkandet fungerar som en slags inventering av de aktuella problemen och ger en tämligen korrekt bild av de processer som pågår just nu. När det gäller de missgynnade delarna av samhället täcker betänkandet i stort sett in alla berörda samhällsgrupper, och särskild vikt har lagts vid äldre människor, kvinnor, diskriminerade minoriteter – däribland romer –, liksom hemlösa, missbrukare, funktionshindrade personer, barn som befinner sig i riskzonen samt invandrare. I betänkandet betonas de nära sambanden mellan tillhandahållande av grund- och yrkesutbildning och förbättrade möjligheter för missgynnade medborgare att ta del av utbildningarna. Under den korta tid som jag har till mitt förfogande skulle jag vilja fortsätta med att belysa tre av de viktigaste frågorna i betänkandet.
Det första huvudelementet är att det är avgörande för våra framtida möjligheter att komma ikapp att vi erkänner det nära samband som finns mellan skapandet av nya arbetstillfällen, de ekonomiska instrument som främjar detta och det sociala system som representerar grundpelarna inom social integrering. En logisk följd av detta är att den sociala integreringen kan lyckas endast om den går hand i hand med samt baseras och bygger på en lämplig ekonomisk politik. Om vi misslyckas med att se till att dessa två harmonierar med varandra kommer vi även att misslyckas på det sociala området.
Det andra huvudelementet är ett strukturproblem. Jag tänker här på de lokala myndigheternas skulder, som på senare tid har stigit till farliga nivåer och som beror på att ekonomin i de lokala myndigheterna inte har kunnat hålla jämna steg med utökningen av de sociala förpliktelserna. Problemet existerar inte bara i de nya medlemsstaterna, utan är ett vanligt fenomen även i de gamla medlemsstaterna. Det är givetvis logiskt att regeringarna försöker bemöta de flesta problem på lokal nivå enligt subsidiaritetsprincipen, och resonemanget att större delen av all information finns att hämta på lokal nivå är välgrundat. För det här arbetet krävs emellertid ekonomiska resurser, och sådana har man lidit brist på under senare år. Följden har blivit att vi nu befinner oss i en situation där till exempel – om jag får anföra ett oroväckande typfall – den totala skulden för de lokala myndigheterna i Visegrad-länderna nu har överskridit den psykologiska gränsen på tio miljarder euro. Skulder av sådana proportioner ger om inte annat anledning till allmän eftertanke.
Den tredje frågan handlar om samarbete. Det är sant – och detta ifrågasätts inte i betänkandet – att socialpolitiken är ett nationellt ansvarsområde för medlemsstaterna. Och så bör det vara. Men förmågan att utnyttja nationell kompetens hindras inte på något sätt av att länderna utbyter information och goda rutiner med varandra, utan det är snarare av avgörande betydelse för oss alla. Vid sidan av alla allvarliga problem behöver vi få se att det finns många bra initiativ, innovativa idéer som visar vägen samt framgångsrika projekt. Varför skulle vi inte dela med oss av dem? Tyvärr ägnar de nya medlemsstaterna för lite uppmärksamhet åt varandra. Oftast förblir saker som skulle kunna bli gemensamma värden dolda, och andra länder är inte medvetna om att de finns. Här saknas även lämpliga institutionella strukturer. Jag anser därför att detta är de tre viktiga områden där vi måste göra verkliga framsteg. Tillåt mig än en gång att framföra mitt tack till de politiska grupperna och till mina kolleger för deras ytterst konstruktiva och hjälpsamma stöd i arbetet med att ta fram detta betänkande. 
Neelie Kroes,
   .– Herr talman! Kommissionen gratulerar Csaba Őry till hans utmärkta och heltäckande betänkande om social integration i de nya medlemsstaterna. Det är ett betänkande som kommer i rättan tid och som är mycket matnyttigt. Det bör stärka våra ansträngningar att främja social integration i hela unionen betydligt.
De flesta av de punkter som tas upp liksom de politiska prioriteringar som rekommenderas i dokumentet ligger helt i linje med kommissionens egen analys av läget och underbygger denna. Betänkandet är också väldigt bra eftersom det belyser ett antal frågor som måste framhållas mer och i vilka medlemsstaterna och kommissionen måste göra mer.
Vikten av att ta itu med fattigdom och social utslagning och att bygga upp en union som är öppen för alla framhölls i slutsatserna från Europeiska rådets möte i Bryssel nyligen. Den sociala integrationen kommer att verka parallellt med Lissabonmålen och komplettera dem, med inriktning på ekonomisk tillväxt och sysselsättning. På så sätt kan våra ansträngningar inom områdena ekonomisk tillväxt, sysselsättningspolitik och social sammanhållning förstärka varandra.
Den pågående halvtidsöversynen av EU:s sociala integration kommer mot slutet av året att leda till ett meddelande med förslag till nya integrerade och förenklade gemensamma mål och arbetsmetoder för den öppna samordningsmetoden för socialt skydd och social integration. De punkter som tas upp i er resolution ger ett mycket värdefullt bidrag till den pågående utvärderingen av processen. Vi kommer att ta hänsyn till dem när vi sammanställer vårt meddelande.
Vi har gjort betydande framsteg i många frågor som tas upp i betänkandet sedan kommissionen och de nya medlemsstaterna tog fram sina gemensamma memorandum om social integration 2003. Jag vill nämna två av dessa, nämligen harmoniseringen av statistiken och utbytet i fråga om lärande.
Ni betonar med rätta vikten av att harmonisera fattigdomsstatistiken och kriterierna för vad som är fattigdom. Det har funnits ett mycket gott samarbete mellan de nationella statistikkontoren och Eurostat under utvecklingen av vårt nya statistiska instrument, gemenskapsstatistiken över inkomst- och levnadsvillkor, EU-SILC. Det kommer säkerligen att hjälpa oss att övervaka framstegen i hela unionen. När det gäller utbytet av goda lösningar har de nya medlemsstaterna spelat en allt aktivare roll i gemenskapens nuvarande åtgärdsprogram mot social utslagning. Gemenskapens föreslagna nya åtgärdsprogram (Progress) kommer från 2007 att göra det möjligt att utvidga utbytet i fråga om lärande och goda lösningar ytterligare.
En annan viktig fråga som tas upp i betänkandet är ökningen av tillgängliga resurser för frågor som har med social integration att göra. Här ligger det primära ansvaret på de nationella myndigheterna. Kommissionen har dock fäst stor vikt vid att se till att användningen av medlen i Europeiska socialfonden intimt hänger samman med målen i de nationella handlingsplanerna för sysselsättning och social integration.
Som klart framgår av resolutionen behöver nästan alla dimensioner av det sociala livet förbättras. Samtidigt håller de flesta av de nya medlemsstaterna på att genomföra svåra ekonomiska reformer, och många lider av hög arbetslöshet. Det finns också betydande budgetrestriktioner som begränsar manöverutrymmet i socialpolitiken. 
Vi måste vara realistiska och djärva när vi tar itu med dessa stora strukturella frågor. Ekonomisk tillväxt och ökad sysselsättning kommer självfallet att öka den sociala sammanhållningen, men investeringar i social integration och mänsklig kapacitet är ett viktigt komplement när det gäller att stödja hållbar sysselsättning och ekonomiska framsteg. 
Betänkandet kommer att bidra till att garantera att vi får en kraftfull process för social integration även i fortsättningen. 
Marie-Line Reynaud (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Att samtliga nya medlemsstater samt kommissionen har undertecknat de gemensamma memorandumen om social integration är en tydlig politisk markering att kampen mot fattigdom och social utslagning skall utgöra grundbulten i alla staters nationella politik. 
Europaparlamentet stöder och ställer sig bakom detta ställningstagande. 
Utskottet för medborgerliga rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor uppmanar i första hand kommissionen att ange riktlinjerna för en gemensam politik med ett gemensamt tema, dvs. en tydlig politik som samtliga medlemsstater kan ställa sig bakom. Kommissionen måste i detta sammanhang överväga om det är lämpligt att välja den öppna samordningsmetoden, som uppenbarligen är otillräcklig för att nå det fastställda målet. Projektet måste ges tillräckliga ekonomiska medel, så att medborgarna och invånarna i de nya medlemsstaterna känner att det europeiska projektet också angår dem. En ingående utvärdering måste göras, som återigen inriktas på den bristande respekten för de medborgerliga fri- och rättigheterna, på möjligheterna att få del av de grundläggande rättigheterna samt på kampen mot alla slags diskriminering. Samtidigt måste arbetet med att utarbeta nödvändiga sanktioner underlättas. Kommissionen uppmanas också att genom en mer ingående analys av migrationsflödena, där man skiljer mellan invandrade tredjelandsmedborgare å ena sidan och situationen för övriga etniska och kulturella minoriteter å den andra, tydligare lyfta fram svårigheterna för människor att få möjlighet till rättslig prövning. Kommissionen uppmanas även att se över den nuvarande ansvarsfördelningen mellan EU, medlemsstaterna och regionerna och att föreslå hur en strategi som tar sikte på bästa praxis skall formaliseras. Dessutom uppmanas kommissionen att se till att utsatta grupper och minoriteter ges tillgång till rättsväsendet. Kommissionen uppmanas slutligen att effektivisera och förenkla de brådskande förfarandena och att finna en lösning på de återstående problem som följer av att statslösa och andra utsatta personer fortfarande nekas medborgarskap eller uppehållstillstånd.
Dessa insatser för de grundläggande mänskliga rättigheterna leder förhoppningsvis till att EU så småningom kan komma att genomsyras av den större rättvisa och de gemensamma samhälleliga värderingar som är navet i det sociala Europa som vi alla hoppas och ber skall bli verklighet. 
Edit Bauer (PPE-DE ),
   . – I betänkandet om social integration i de nya medlemsstaterna tydliggörs ett stort antal nya utmaningar. Föredraganden har mycket klart redogjort för dessa utmaningar, och jag vill gratulera honom till hans förtjänstfulla arbete. 
Fattigdomen och det därmed sammanhängande problemet med social integration antar alldeles särskilda dimensioner i de nya medlemsstaterna. Detta beror inte enbart på att fattigdomströskeln är avsevärt lägre i absoluta tal, vilket innebär att fattigdomen till syvende och sist är allvarligare än i de 15 gamla medlemsstaterna. Fattigdomen tar sig också alldeles särskilda uttryck bland kvinnorna i dessa länder. 
Alla tillgängliga uppgifter tyder på att ensamstående föräldrar och äldre kvinnor löper störst risk. I yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män tydliggörs därför ytterlighetsformerna av fattigdom samt den totala bristen på tillförlitliga och jämförbara data. En mycket olycksbådande företeelse som har hamnat i skuggan av uppgifterna om vuxenbefolkningen tycks emellertid utkristallisera sig, nämligen den stora risken för fattigdom bland barn. Trots att analyser visar att den fattigdom som drabbar barn ofta är mer kännbar och att alltfler barn riskerar att drabbas av fattigdom saknas exakta siffror. Forskning på universitetsnivå uppskattade 2001 att risken för fattigdom bland barn i de gamla medlemsstaterna översteg risken för vuxenbefolkningen med hela 14 procent. I en nationell rapport om ungdomspolitik som offentliggjordes i mitt land i går anges andelen fattigdomsdrabbade barn till 30 procent och till hela 40 procent för barn till ensamstående föräldrar. Man kan omöjligen bortse från sambandet mellan denna siffra och det skrämmande stora antal barn som lämnar skolan i förtid, nämligen 14 procent av flickorna och 18 procent av pojkarna i Europa 2004. 
Mina damer och herrar! Man brukar säga att fattigdom är en typiskt kvinnlig företeelse. Kanske borde vi i stället säga att fattigdom är en typisk företeelse bland barn. När vi diskuterar genomförandet av Lissabonstrategin och strategin för social integration får vi inte glömma bort detta. 
Philip Bushill-Matthews,
   .– Herr talman! Social utslagning är uppenbarligen ett mycket reellt problem för många människor i många av de nya medlemsstaterna. I betänkandet framhålls några av problemen och några av orsakerna. Likaså pekar man på några av lösningarna. Det som är så imponerande är dock att betänkandet inte har utarbetas av en parlamentsledamot från en av de gamla medlemsstaterna, som skriver nykomlingarna på näsan vad de skall göra för att komma i kapp. Föredraganden kommer från en av de nya medlemsstaterna. Han beskriver problemet med känsla och kunskap, eftersom han inser vad som behöver göras, eftersom han inte är rädd för att sätta fingret på brister i sitt eget land och eftersom han bryr sig om. Han är ett perfekt exempel på de många begåvade ledamöter som kom in i parlamentet efter utvidgningen.
Han gör rätt i att framhålla behovet av bättre utbildning och i att ta upp vikten av ökade anslag från statsmakterna för detta ändamål. Han gör också rätt i att tala om att förbättra arbetskraftens rörlighet, eftersom ekonomierna inte kan utnyttja sin tillväxtpotential om inte arbetsmarknaderna blir mer flexibla, och då kommer regeringarna helt enkelt inte att ha några anslag att spendera. Här kan också de gamla medlemsstaterna dra lärdom.
Slutligen välkomnar jag föredragandens visdom och gratulerar honom varmt till betänkandet.
Richard Falbr,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först och främst vill jag tacka vår kollega Csaba Őry för hans förtjänstfulla betänkande. Jag vill påminna parlamentet om att hans betänkande om den sociala integrationen i EU:s nya medlemsstater, som vi diskuterar i dag, godkändes av utskottet för sysselsättning och sociala frågor med 32 röster mot 4. Resultatet av omröstningen är en tydlig fingervisning om att vi alla, i samtliga politiska grupper, inser och erkänner att det brådskar med att lösa problemen med den sociala utslagningen. 
Uppgifterna kommer ändå inte som en överraskning för oss. Vi känner alla till att företrädarna för Europas länder och regeringar kom till samma slutsatser vid toppmötet i Lissabon 2000, där kampen mot fattigdom och social utslagning kom att bli ett av de viktigaste diskussionsämnena och en av de mest betydelsefulla förutsättningarna för en modernisering av den europeiska sociala modellen. Trots viss tvekan bekräftades denna ståndpunkt vid årets vårtoppmöte i Bryssel. 
Om vi ser till de senaste fem årens resultat står det helt klart att kampen mot fattigdom och social utslagning är långt ifrån över och att det kommer att krävas omfattande insatser och avsevärd beslutsamhet även efter 2010. 
Kommissionen har tagit på sig en verkligt svår uppgift när den vill jämföra den sociala utslagningen i de tio nya medlemsstaterna. Länderna skiljer sig inte endast åt sinsemellan. Det finns även grundläggande skillnader mellan regionerna i länderna. Trots att det fortfarande finns möjlighet att utarbeta och harmonisera gemensamma riktlinjer som dels skulle ge en mycket god uppfattning om den faktiska situationen i länderna, dels visa på nya förfaringssätt är denna åtgärd från kommissionens sida tveklöst ett steg i rätt riktning. Jag vill ta tillfället i akt att uppmana dess företrädare att i framtiden samarbeta så intensivt som möjligt och att utnyttja de resurser och den kunskap som finns hos de icke-statliga organisationerna och hos arbetsmarknadens parter.
Jag vill också nämna att även om det betänkande som vi har framför oss i dag beskriver och försöker jämföra situationen i de tio nya medlemsstaterna får vi inte glömma att hotet om fattigdom och social utslagning är en realitet i samtliga medlemsstater inom EU, om än i mindre utsträckning. 
En vanlig åsikt är att arbetsmarknadens parter och särskilt fackförbunden i hög grad bör göras delaktiga i alla åtgärder och därigenom hjälpa till att lösa problemet med den sociala utslagningen. Man har till och med övervägt möjligheten att låta dem överta ansvaret för statliga funktioner och lokala myndigheters åligganden. Sådana åsikter saknar emellertid verklighetsförankring, åtminstone än så länge. De omorganiserade fackförbunden i de nya medlemsstaterna befinner sig i en svår situation. De är utsatta för påtryckningar och saknar nödvändiga strukturer. De har inte heller några effektiva redskap till sitt förfogande. Både Csaba Őry och jag själv känner väl till detta, eftersom vi båda har arbetat inom fackföreningsrörelsen. 
Jan Jerzy Kułakowski,
   . –  Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Tvärtemot vad man kan tro har dagens debatt om social integration i de nya medlemsstaterna nära anknytning till de brådskande frågor som vi har diskuterat sedan sammanträdesperioden inleddes. Jag tänker då på konstitutionsfördraget och budgetplanen. 
Om man förstår och vill lösa de synnerligen mångfacetterade problem som medlemsstaterna står inför ter sig många av de argument som framfördes av motståndarna till konstitutionsfördraget mycket diskutabla. En hel del frågor med anknytning till EU:s utvidgning framlades nämligen på ett felaktigt sätt för, eller missförstods av, väljarna. 
I Őrybetänkandet anges följaktligen hur de problem som direkt hänger samman med EU:s framtid skall lösas. Vår debatt om frågan och den majoritet med vilken parlamentet antar betänkandet kommer att visa att vi är medvetna om problemets allvar och att vi har klart för oss att detta innebär att vi måste undanröja hotet om social dumpning inom EU. Dessutom understryks att de i Lissabonstrategin fastställda målen för konkurrenskraften och den sociala sammanhållningen kompletterar snarare än utesluter varandra. Utskottet för sysselsättning och sociala frågor framhöll därför under sin debatt om betänkandet betydelsen av ekonomisk utveckling som en hjälp för social integration, och kommissionsledamoten betonade också nyligen denna ståndpunkt. 
Som talesman för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa (ALDE) vill jag gratulera Csaba Őry till hans genomarbetade betänkande. Jag är mycket glad över att utskottet för sysselsättning och sociala frågor antog det med överväldigande majoritet. Förfarandet för att infoga de framlagda ändringsförslagen hade kanske kunnat förbättras. Ett flertal av de ändringsförslag som jag lade fram på ALDE-gruppens vägnar nonchalerades, trots att betänkandet hade vunnit på dem och några genomgripande förändringar inte hade krävts. 
Det betänkande som vi diskuterar i dag är utmärkt, och min grupp kommer att rösta för det. 
Tatjana Ždanoka,
   .– Herr talman! Min grupp stöder betänkandet om social integration i de nya medlemsstaterna, och jag gratulerar föredraganden Csaba Őry till hans betänkande.
Jag vill göra några kommentarer om EU-integrationen. I de flesta av de nya medlemsstaterna är det enda sociala skikt som gagnas av EU-anslutningen den nationella ekonomiska och politiska eliten. Som vi kan se i betänkandet har klyftan mellan rika och fattiga blivit större. I mitt land, Lettland, visade till exempel en opinionsundersökning nyligen att 84 procent av befolkningen ansåg att deras levnadsstandard var mycket högre för tio år sedan. Det är den nationella ekonomiska och politiska eliten som bär det största ansvaret för den sociala upplösningen i deras länder. Eftersom EU-institutionerna har nonchalerat de ogynnsamma förändringarna i de nya medlemsstaterna måste de emellertid nu ta på sig en del av skulden.
Den sociala instabiliteten i de nya medlemsstaterna äventyrar den politiska stabiliteten och den ekonomiska tillväxten inte bara i dessa stater, utan även i EU som helhet. Detta beror på att EU-institutionerna begick ett antal misstag under utvidgningen. Ett sådant misstag var att man bortsåg från att en stor del av befolkningen i två av de baltiska staterna, Lettland och Estland, är statslös. Dessa så kallade ”främlingar” tillhör nationella minoriteter, och det faktum att de inte har några politiska rättigheter leder till social utslagning och innebär att människor som tillhör minoriteter inte kan konkurrera på lika villkor på arbetsmarknaden. 
Under omröstningen om ändringsförslagen till Claude Moraes betänkande om minoritetsskydd och antidiskrimineringspolitik föll tyvärr rekommendationerna om att dessa människor bör få rätt att delta i lokalval och att röra sig fritt inom gemenskapen bort till följd av de ändringsförslag som vissa politiska grupper lade fram. Detta innebär att EU:s egna rekommendationer från utvidgningsprocessen 2004 helt nonchaleras. 
Jaromír Kohlíček,
   . – Jag skulle vilja framföra min åsikt om vår kollega Csaba Őrys arbete. Jag gläder mig åt att detta är det första betänkande av detta slag som utarbetas av en ledamot från en ny medlemsstat. Mina damer och herrar! Vart vi än vänder oss i dagens EU ställs vi inför kriser. De mindre länderna står fast vid stabilitetspakten medan de större följer andra principer. Allt detta påverkar de nya medlemsstaterna, som, vilket föregående talare helt riktigt påpekade, fortfarande uppmanas att helt och fullt rätta sig efter en mängd inte sällan meningslösa bestämmelser. 
Sociala problem drabbar huvudsakligen fattiga regioner, oberoende av om dessa ligger i gamla eller nya medlemsstater. Andelen funktionshindrade uppgår för närvarande till 10 procent av befolkningen, men ändå kan bara ett fåtal länder anses ha en lagstiftning som åtminstone delvis förenklar dessa människors vardag och arbetsliv. Nationella minoriteter, ungdomar som lämnar skolan, kvinnor samt människor över femtio möter problem. Socialt missgynnade människor är ett mycket stort problem, och flyktingarna är på väg att bli ett annat. 
Vilket är det största problemet för unionen som helhet? Problemet är att vi lever i ett system som präglas av en strävan att låta den osynliga marknaden ta över ansvaret för allt. Jag vill endast ta upp tre fall som belyser detta. Privatiseringen av vatten och avlopp har höjt kubikmeterpriset på vatten mer än tusenfalt. Mitt andra exempel, det mycket stora trycket på en liberalisering av hyresmarknaden, som innebär att boendekostnaden i de nya EU-länderna för närvarande slukar 50–70 procent av pensionärernas inkomster. Och vad händer längre fram? Lägenhetsbyggandet har i stort sett upphört, den rörliga arbetskraften lever inte sällan under mycket svåra förhållanden och situationen för arbetslösa, unga familjer, funktionshindrade och pensionärer blir alltmer kritisk. Ett tredje exempel gäller de funktionshindrade, vars andel av de arbetslösa ständigt ökar. I exempelvis norra Böhmen i Tjeckien har arbetslösheten bland funktionshindrade, trots de åtgärder som har vidtagits, ökat från 8 procent för tio år sedan till över 12 procent. Detta är ett allvarligt varningstecken. 
Människor uppmanas att delta i ett samhälle där de offentliga tjänsterna har monterats ned, där det är dyrt att åka kollektivt trots att transportnäten blir allt glesare, där daghemmen stängs och antalet förskolor minskar och där elevaktiviteterna efter skoldagens slut avvecklas helt eller delvis, vilket ofta ökar de ekonomiska kraven på föräldrarna. Också fackföreningarnas situation undergrävs som en följd av försöken att avskaffa arbetslagstiftningen. Allt detta är uttryck för tendenser som genomsyras av en extremliberal grundsyn. 
Mina damer och herrar! Tror ni att våra medborgare är döva och blinda för det extremt liberala språkbruket i konstitutionsfördraget? Har ni ingen aning om vad man talade om under de debatter som föregick folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna? Vill ni att man utifrån ett otillräckligt statistiskt underlag ökar pressen på de nya medlemsstaterna, som tvingas till en hänsynslös privatisering av all statlig egendom? Vet ni inte att de nya medlemsstaterna håller på att bli ett försöksområde för de ursprungliga 15 medlemsstaterna, som vill undersöka hur mycket mer människorna kan uthärda? Har jag rätt, mina damer och herrar, när jag menar att detta är slutet för välfärdsstaten och att vi nu är på väg att lägga om kursen helt och hållet? 
Det är glädjande att vi har fått oss förelagt ett förslag till betänkande om social integration. Här tas, också mellan raderna, de mest väsentliga frågorna upp, även om en färdriktning för framtiden som innefattar grundläggande sociala normer fortfarande saknas. Detta är ett, om än litet och blygsamt, steg i rätt riktning. 
Mieczysław Edmund Janowski,
   . –  Herr talman, fru kommissionsledamot! När vi diskuterar social integration får vi inte glömma att omkring 150 miljoner EU-medborgare har en inkomst som understiger 75 procent av medelinkomsten inom EU. Två tredjedelar av dessa människor bor i de nya medlemsstaterna. 
Som talesman för gruppen Unionen för nationernas Europa (UEN) vill jag tacka föredraganden för hans träffsäkra analys av detta mångfacetterade problem, vars lösning ligger i att kraftigt minska det antal områden där fattigdom, arbetslöshet och social utslagning råder. De sistnämnda företeelserna hänger ofta ihop, och jag är angelägen om att understryka att de många gånger förs vidare från generation till generation. Alla våra strategier och debatter kommer att vara av noll och intet värde om de inte bidrar till att vi når vissa mål. För det första måste stöd snabbt tillhandahållas dem som behöver det. Detta är ett viktigt, om än kortsiktigt, mål som fordrar adekvat ekonomiskt stöd. För det andra måste fattigdomen, som är den främsta orsaken till social utslagning, utrotas eller åtminstone minskas betydligt. Detta är ett långsiktigt mål, och för att nå det måste de nya regionernas ekonomiska återhämtning främjas och arbetslöshetens gissel således få ett slut. 
Jag vill i dag hylla alla inom EU som arbetar mot dessa mål, särskilt i de tio nya medlemsstaterna. Jag vill därför tacka de lokala myndigheterna och de icke-statliga organisationerna, särskilt Caritas, liksom de sociala välfärdsinrättningarna och välgörenhetsorganisationerna, för deras insatser. Jag vill tacka dem som skapar nya arbetstillfällen. 
Jag skulle gärna vilja uppehålla mig lite längre vid endast två frågor. Den första gäller familjen. Demografiska indikatorer får varningsklockorna att ringa – stöd till barnfamiljer är en nödvändighet och ingen välgörenhet från någons sida. Vi måste lösa detta på bästa sätt. För det andra finns det mer än 45 miljoner funktionshindrade inom EU. De borde äntligen få känna att de har samma rättigheter som andra EU-medborgare. 
Slutligen finns det också en moralisk aspekt på de frågor som debatteras. För de människor som lever i trygghet är det långt ifrån lätt att förstå dem som lider och har det svårt. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
    –  Herr talman! Őrybetänkandet är ett värdefullt dokument som belyser den fortgående sociala upplösningen i de nya medlemsstaterna. De postkommunistiska länderna har genomgått så många förändringar och omvandlingar under en kort tidsrymd att allting fortfarande snurrar runt för oss.
Tidigare kommunister fann sig snabbt tillrätta i den nya situationen. Efter att ha plundrat statens skattkammare förvandlades de till affärsmän eller stannade kvar i politiken. De svagaste i samhället, och då menar jag hela samhällsklasser, har haft svårast att orientera sig i den nya strukturen. Arbetstagarna har förlorat sina jobb och råkat i skuld sedan de har berövats sina produktionsmedel och marknader. Hälso- och sjukvården är inte längre tillgänglig för alla. Välfärdsstaten har gått i strejk, och medborgarna har upptäckt att de över en natt har blivit hänvisade till sina egna tillgångar.
Polska medborgare har inte mycket förtroende för sina politiker. I stället förlitar de sig på EU, som de fäster stora förhoppningar vid. Mer pengar behövs för att vi skall nå våra ambitiösa mål i fråga om social integrering, sysselsättningsskapande åtgärder och främjande av företagaranda. Detta är ett strategiskt viktigt skede i debatten om EU-budgeten, och kommissionen och rådet bör inte glömma att varje euro som investeras i de nya medlemsstaterna finns kvar i EU:s ficka och innebär detsamma som att investera i själva EU.
Talmannen.
   – Debatten avbryts här för att lämna tid för omröstningen.
Debatten kommer att återupptas i eftermiddag.
Katalin Lévai (PSE ).
   – I Csaba Őrys betänkande riktas vår uppmärksamhet på ett viktigt problem. Den uppgift som de dåligt rustade lokala myndigheterna i de nya medlemsstaterna står inför är enorm. Det handlar om de låga nivåerna på den ekonomiska aktiviteten och i viss mån de låga sysselsättningsnivåerna, de nominellt sett blygsamma resurser som finns för anslag till hälso- och sjukvård trots att beloppen proportionellt sett inte är mindre, de speciella bristerna i utbildningssystemet och den sociala uteslutningen av minoriteter. Det förutsätts att de skall ge större eftertryck åt aktiviteter som syftar till integrering av missgynnade samhällsgrupper genom delaktighet och faktisk medverkan, eftersom detta område är källan både till de problem som hotar vår sociala sammanhållning och till den konkurrenskraft som vi eftersträvar. Om vi låter bli att göra detta kommer det att bli omöjligt att nå Lissabonmålen. För att påskynda den sociala integreringsprocessen behövs det en attitydförändring. Medlemsstater, lokala myndigheter, den privata sektorn och den civila sektorn i lika mån måste alla ta sin del av ansvaret – utan förutfattade meningar!
Det måste anslås mycket mer medel för detta ändamål. Det interinstitutionella samarbetet måste samordnas bättre. De som röstade nej till konstitutionen gav uttryck för sin bittra besvikelse över EU:s oförmåga att ta itu med den största utmaningen, nämligen att öka konkurrenskraften och samtidigt behålla den europeiska sociala modellen.
Det rådande systemet för samordning är otillräckligt, och det är även det mervärde som vi kan förvänta oss av det ekonomiska forskningsinstitutet. 
Inom socialförsäkringssektorn behövs det nya projekt som återspeglar den europeiska dimensionen i socialpolitiken, högkvalitativa projekt där de berörda regelbundet får information och deras delaktighet stimuleras. Längre fram skulle detta t.o.m. kunna anta den konkreta formen av ett forskningsinstitut, ett organisatoriskt uttryck för själva kärnan i det sociala Europa, som undersöker de sociala och institutionella villkoren för att stärka konkurrenskraften och utforska behandlingen av sociala frågor i ett innovativt paradigm.
När allt kommer omkring består utan tvivel den bästa socialpolitiken i att omfördela sysselsättningsmöjligheter i samhället och att erbjuda arbetsmarknadsutbildning.
Jag talar av erfarenhet när jag säger att den här dimensionen hittills helt har försummats i de nya medlemsstaterna, där invandringen ännu inte avspeglas på kommunikationsplanet. Låt dem kunna få pension också, oberoende av den sökandes ålder, kön eller ursprung, i alla medlemsstater i Europeiska unionen. 

Talmannen.
   – Vederbörande italienska myndigheter har delgivit oss en begäran om upphävande av Marco Pannellas parlamentariska immunitet med anledning av straffrättsliga förfaranden inför distriktsdomstolen i Rom. I enlighet med artikel 6.2 i arbetsordningen har begäran redan hänskjutits till utskottet för rättsliga frågor, som har behörighet på det här området. Även om en debatt om meddelandet i fråga inte är förutsedd anser jag att det är skäligt att ge ordet, om än mycket kort, till Marco Pannella. 
Marco Pannella (ALDE ).
   – Herr talman! Jag bad om ordet för att ta upp en ordningsfråga i enlighet med artikel 6.2, som ni hänvisade till. Jag ville upplysa er och parlamentet om att denna begäran om upphävande, som ni underrättade oss om, måste ses mot bakgrund av att parlamentet nästan enhälligt avslog en begäran om upphävande av immunitet redan den 10 februari 2004, följaktligen för ett och ett halvt år sedan nu.
Vi har fastställt att beslutet som sig bör meddelades vederbörande italienska myndigheter av både parlamentet och den italienska delegationen den 23 februari 2004 och att det offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning av den 22 april 2004. Denna nya begäran – som än en gång kommer att uppta vår tid – bevisar därför att vi förutom spaghetti i musselsås även exporterar ”tigande musselrättvisa” överallt, något som inte alltid är smakligt. 
Talmannen.
   – Tack herr Pannella. Det behöriga utskottet kommer säkerligen att vara i stånd att avge sitt utlåtande om det verkliga sakförhållandet. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Armin Laschet (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag kanske är lite sen med att säga stopp, men detta är en viktig fråga, som avser ändringsförslag 15 till punkt 27. I denna punkt diskuteras FN-soldaters utnyttjande av barn i Afrika, och i ändringsförslaget hävdas att FN inte har gjort tillräckligt för att undersöka saken. För det första har detta ingenting som helst att göra med reformen av FN, och innehållet står dessutom inte i någon rimlig proportion till de undersökningar som FN genomför.
Jag tyckte mig just se att en majoritet stöder vårt ändringsförslag om att stryka punkten, och jag skulle vilja be er, om det alls är möjligt, att kontrollera detta igen. 
Talmannen.
   – Herr Laschet! Ursäkta mig. Jag är förvisso medveten om det riktiga sakförhållandet, men ordningen tillåter mig inte att åter låta ett ändringsförslag gå till omröstning som redan har varit uppe till omröstning och avslagits. 
Jo Leinen (PSE ).
   – Herr talman! Armin Laschet har helt rätt. Vår grupp anslöt sig till gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och röstade för att punkten skulle strykas. Ni sade att ändringsförslaget föll. I själva verket antogs det och punkten ströks. Ni har kommit fram till fel slutsats. Förslaget gick igenom, och punkten har därför strukits. 
Talmannen.
   – Herr Leinen! Jag skall bekräfta det. Jag är självklart alltid villig att kontrollera en extra gång, eftersom ingen är ofelbar: det verkade som om grupperna ville rösta, ledamöterna räckte inte upp handen, omröstningen genomfördes och tyvärr var jag tvungen att bekräfta omröstningsresultatet. Ingen omräkning begärdes, och jag kan inte skapa ett negativt prejudikat för omröstningsförfarandena. Jag är den förste som beklagar detta, men jag måste fortsätta med omröstningen. 


Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Vi anser att det bör vara upp till respektive medlemsstat att ta ställning till en eventuell anslutning till avtalet om bevarande av delfiner. Detta är inte en fråga som skall behandlas av EU-parlamentet. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Som det står i betänkandet svarar de små och medelstora företagen för mer än 95 procent av unionens företag. De spelar därför en viktig ekonomisk och social roll och förtjänar följaktligen större gemenskapsstöd.
Men precis som i tidigare betänkanden läggs tonvikten på åtgärder som under sken av att stärka konkurrenskraften i själva verket är riktade mot mikroföretagens och de små och medelstora företagens intressen och verkar till förmån för storbolagen, de stora ekonomiska och finansiella koncernerna och de multinationella företagen. Vi håller till exempel inte med om att den pågående ”strukturomvandlingen” i EU är fördelaktig och bör stimuleras. Tusentals arbetstillfällen är i farozonen, och ”omvandling” av det här slaget får enorma ekonomiska och sociala konsekvenser.
Samtidigt som föredraganden konstaterar att analysen av ”strukturomvandling” är ofullständig säger hon också att det inte finns några obestridliga uppgifter om omlokalisering och nöjer sig med att föreslå att rådet bör beställa en rapport. Sanningen är att ett stort antal omlokaliseringar äger rum med förödande konsekvenser. Effektivare åtgärder måste därför vidtas för att förebygga stigande arbetslöshet och sjunkande levnadsstandard. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   .– Den europeiska industrin genomgår för närvarande stora prövningar. I själva verket har den hamnat i en fruktansvärd knipa mellan å ena sidan det ensidiga öppnandet av de europeiska marknaderna för fri global konkurrens och å andra sidan EU:s dogmatiska politik, det vill säga en politik för konkurrens som förhindrar att det utvecklas några europeiska segrare och förhindrar stöd för nya aktiviteter som marknaden inte skulle kunna få fram på egen hand samt bestämmelser på varje område, vilket leder till ökande restriktioner och kostnader, och listan är inte slut än.
Hur går det med industrins konkurrenskraft när vi framför oss ser de 1 200 sidorna i REACH-direktivet om den kemiska industrin, ett veritabelt regelmonster som ingen begriper någonting av, bortsett från att det i sin nuvarande lydelse riskerar att öka antalet företagsnedläggningar och omlokaliseringar och att ge dödstöten åt den europeiska forskningen inom sektorn.
Inte alla av Dominique Vlastos förslag är dåliga. Men det största felet i hennes betänkande är att se ultraliberal globalisering som en oundviklig realitet och som något i grunden fördelaktigt och att, som vanligt, bara se lösningar i mer Europa.
Genom att förirra sig i den här riktningen har Europeiska unionen hittills bara skapat arbetslöshet, fattigdom, besvikelse och förkastande. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   .– Den europeiska industrin genomgår strukturomvandlingar på grund av internationella faktorer men än mer av interna orsaker.
Bortsett från den första fasen med kol och stål har EU lämnat sin industri i sticket trots att denna är en källa till arbetstillfällen, ekonomisk utveckling, tjänster, färdigheter och kunnande som man inte kan kosta på sig att underskatta i någon utvecklad ekonomi.
EU måste därför inrikta alla sina ansträngningar på en konsekvent och aktiv industripolitik, en politik som både kan förutse strukturförändringar och utveckla en sund och konkurrenskraftig industriell grund.
För den europeiska industrin finns inget annat val än att investera i sina starka sidor, såsom sin mänskliga potential, sin förmåga till nyskapande och sin på små och medelstora företag baserade företagsstruktur, och att därigenom skilja sig från sina konkurrenter.
Detta stöd för industripolitiken innefattar en balanserad utveckling som bevarar den sociala sammanhållningen. Vi får inte bortse från vilka följder de senaste omlokaliseringarna har fått för regionerna. Strukturfonder som Europeiska socialfonden skulle kunna användas till att stödja socioekonomisk och industriell omskolning i de värst drabbade regionerna. En lösning vore att skapa synergier mellan företag, universitet och forskningscenter och att därigenom skapa en varaktig grund för industriell verksamhet i en bestämd region. 

José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   .– I mars 2005 genomförde rådet en översyn av stabilitets- och tillväxtpakten (STP) i avsikt att göra den till ett mer flexibelt och rationellt instrument. Rådet valde att lägga större tonvikt på ”T”, som i tillväxt, än på ”S”, som i stabilitet, i ljuset av den ekonomiska konjunkturnedgång som EU just nu upplever. STP blev således mer politiserad.
Men översynen motsvarade inte vad som krävdes av flera orsaker, och jag skall belysa två av dem.
För det första var reformen nödvändig bara därför att en del medlemsstater, medvetet eller omedvetet, valde att inte följa reglerna. Än värre är att EU fastställde regler som, alldeles bortsett från att de inte tillämpades, ledde till en släpphänt och knappast trovärdig sanktionsprocess. Medlemsstaterna är både domare och svarande och skulle hellre låta bli att genomföra STP än att tillgripa sanktioner mot en av sina likar. Eftersom kommissionen är ansvarig för att övervaka processen måste den få befogenheter att tillgripa sanktioner i händelse av bristande efterlevnad.
För det andra måste alla sanktioner verka avskräckande och inte bara som straff. Att utdöma böter för bristande efterlevnad till en medlemsstat i budgetsvårigheter är kontraproduktivt. Andra sanktioner borde tillgripas, som att tillfälligt upphäva rösträtten i Ekofin. 

Marie-Noëlle Lienemann (PSE ),
   .– Betänkandet har gett tillfälle till ett produktivt samarbete mellan de tre EU-institutionerna och industrin, vilket har resulterat i en överenskommelse om miljöns behov.
Enighet nåddes på en viktig punkt, nämligen återkallandet av skadliga polycykliska aromatiska kolväten och införandet av säkrare alternativ.
Europaparlamentet har gått med på att bevilja industrin ett extra år för att nå detta mål och tillåter att de befintliga lagren, som när allt kommer omkring inte är särskilt stora, säljs slut.
Vi har här ett fall där miljösträvanden har stimulerat forskningen. Dessutom kan industrisektorn och följaktligen sysselsättningen stärkas och kvaliteten på produkterna förbättras.
Det är därför möjligt att slutföra ärendet i första behandlingen. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Som jag sade i mitt tal i plenum så är reformen av stabilitets- och tillväxtpakten sorgligt otillräcklig. Vad som verkligen krävs är att avskaffa stabilitets- och tillväxtpakten och att helt bryta med de rådande ekonomiska riktlinjerna i syfte att skapa de övergripande villkoren för att vitalisera ekonomin och skapa fler arbetstillfällen. Därför förespråkar vi en verklig pakt för tillväxt, sysselsättning och social utveckling.
Ytterligare ett skäl till att vi röstade mot var att föredraganden försöker blanda in Europeiska centralbanken och föreslår att kommissionen skall granska medlemsstaternas ekonomier.
Detta är ett utmärkt exempel på ett betänkande som bortser från de underliggande orsakerna till att Frankrike och Nederländerna röstade nej till den ”europeiska konstitutionen” och från behovet av att ta hänsyn till folkets oro. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   .– Den reform av stabilitets- och tillväxtpakten som nu föreslås är bara marginell, men utgör inte desto mindre en betydelsefull konsekvens. Det beklagliga är att det kommer att ha tagit åtta år att inse att ökningen av underskotten inte uppkommit enbart på grund av den olyckssaliga och godtyckliga siffran 3 procent av BNP, utan också som ett resultat av ”relevanta faktorer”, som fortsatt svag tillväxt, åldrande befolkningar, konsekvenserna av den klantiga utvidgningen av EU eller av den ohämmade globaliseringen och så vidare. Det var på tiden. Men detta är inte nog.
Bryssels EU har just ägnat de senaste tio åren åt att offra miljontals arbetstillfällen genom att hålla fast vid dogmatiskt kvantifierade mål (3 procent av BNP för offentliga underskott, 60 procent för statsskulder eller, ännu ett exempel, en högsta inflationstakt som Europeiska centralbanken har fastställt till 2 procent). Det måste nu göra sysselsättning och invånarnas välstånd till sitt främsta mål, som alla andra mål måste underordnas, oavsett vilka åsikter i frågan som centralbanken i Frankfurt, förespråkarna för ren och fullständig konkurrens eller de som är för en helt ohämmad global frihandel kan tänkas ge uttryck åt. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Vi är negativa till att EU skall betala ekonomiska stöd till fiskerinäringen i samband med biologiska återhämtningsperioder. Detta ställningstagande innebär inte att vi stödjer kommissionens förslag. Vi är positiva till enskilda formuleringar i parlamentets betänkande, till exempel att åtgärder som relaterar till långvandrande arter skall handhas inom regionala fiskeorganisationer. Vi röstar nej till betänkandet som helhet eftersom vi inte anser att EU skall arbeta med fiskefrågor. Vi förordar att regionala fiskefrågor skall skötas genom samarbete mellan de berörda länderna. 

Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Med betänkandet uppklaras inte några som helst problem, utan det tjänar bara till att förvärra de redan existerande. Där talas upprepade gånger för ny laglig invandring, medan de flesta medlemsstater inte vet hur de skall ta itu med de problem som invandringen redan för med sig. Till exempel är graden av arbetslöshet och brottslighet bland vissa invandrargrupper betydligt högre än hos den inhemska befolkningen. Vi kan inte heller undgå att dra slutsatsen att stora grupper av invandrare avsiktligen har valt att inte anpassa sig. Även om vi skulle anta tusen betänkanden, som i stil med Gaubertbetänkandet innehåller nya repressiva åtgärder mot européer som utnyttjar sin rätt att fritt uttrycka åsikter för att ge uttryck åt sitt missnöje med situationen, så skulle detta inte göra den minsta skillnad. Detta är prat för pratandets skull, och det lär inte komma som en överraskning för er att jag röstade emot Gaubertbetänkandet. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Om stora delar av allmänheten i Europa har problem med massinvandring så tyder detta inte på att de är främlingsfientliga utan på att invandrarna i fråga är dåligt integrerade.
Om vi betraktar fakta så blir det tydligt varför det förhåller sig så. Låt oss uppmärksamma att det i Tyskland bor minst 3.5 miljoner muslimer, varav en del sedan 40 år, som fortfarande knappt kan tala någon tyska. Låt oss också uppmärksamma beräkningar enligt vilka hälften av invånarna i Frankrike och möjligtvis en tredjedel av befolkningen i tyska städer som Stuttgart om några årtionden kommer att bekänna sig till den islamska tron. Låt oss också ägna en tanke åt de regioner i Italien där olagliga invandrare svarar för en tredjedel eller till och med hälften av alla straffbara gärningar. Låt oss reflektera över hur det i Spanien, som är hem för över en miljon muslimer, nu till och med reses krav på att åter låta katedralen i Cordoba användas som moské. Allt detta är tecken på att dessa invandrare är mycket dåligt integrerade. Det är väsentligt att de inte bara lär sig språket i de länder som de kommer till för att leva i, utan att de också anammar kulturen och historien i sina nya hemländer som sin egen. Om de inte gör detta kommer Europas stater om några få årtionden inte längre att ha någon som helst föreställning om sin egen identitet. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   .– Med hänsyn till att inresande ekonomiska migranter är kärnfrågan i varje invandringspolitik måste en gemensam rättslig ram skapas, och integrationspolitiken måste intensifieras och uppställa grundläggande gemensamma principer för integrationen av lagliga invandrare.
Tre huvudlinjer måste därför stakas ut:
– Främjande av laglig invandring som en del av en global och övergripande strategi i rimlig proportion till varje medlemsstats faktiska förmåga. Särskild vikt måste läggas vid att arbeta gemensamt med ursprungsländer och transitländer, inte minst genom informationskampanjer.
– Effektiv integration av invandrare med en politik för mottagande och integration som tar hänsyn till varje medlemsstats särdrag och historiska band. En rad gemensamma rättigheter för alla migranter i EU bör fastställas, men ändå får vi inte förlora ur sikte att överdriven ”generositet” med att bevilja ytterligare rättigheter såsom rösträtt kan leda till ökat motstånd och ge upphov till oönskad främlingsfientlighet.
– Resolut bekämpande av olaglig invandring. Försök måste göras att få ett slut på den olagliga invandringen, om möjligt i ursprungslandet, och på de problem som har att göra med ekonomiskt utnyttjande av migranter. Alla former av handel med människor måste också förhindras och i förekommande fall bestraffas. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– För att undvika bildandet av en fästning Europa är det viktigt att vi inte skapar en enhetlig europeisk asyl- och flyktingpolitik. Det bör stå varje medlemsstat fritt att om den så vill föra en generösare politik på området, något som hindras om medlemsstaterna fastlåses av gemensamma EU-normer.
Junilistan kan därför inte stödja betänkandet. 
Carl Lang (NI ),
   .–Detta betänkande är på en och samma gång oerhört banalt, lögnaktigt, befängt och propagandistiskt i sitt invandringsvänliga ställningstagande.
Banala påståenden hittar man i skäl M, där det påpekas att en förändring av invandringspolitiken i en medlemsstat påverkar migrationsströmmarna i andra medlemsstater. Detta är bara en uppenbar följd av Schengenavtalet och avskaffandet av de inre gränserna! Det hindrar dock inte Patrick Gaubert från att i punkt 32 efterlysa omfattande legaliseringsåtgärder för invandrare.
Bristen på logik och ansvarstagande i betänkandet upphör dock inte här. Efter att ha begärt att invandringspotentialen skall utnyttjas optimalt och åter ha bekräftat tredjelandsmedborgarnas rätt att inte skickas tillbaka vid gränserna, att få tillträde till arbetsmarknaden och att delta i det offentliga och politiska livet, påpekar betänkandets författare att politiken på alla dessa områden måste vara förenlig med de principer om solidaritet och ansvarsfördelning som slås fast i fördraget om upprättandet av en konstitution för Europa! Behöver det ens påpekas att texten har begravts genom att Frankrike och Nederländerna har röstat nej till den och Storbritannien har lagt den på is?
Invandringsförespråkarna borde komma ner från sitt elfenbenstorn och börja lyssna på den röst som stiger upp ur djupet, nationernas röst. 
Marine Le Pen, (NI ),
   .– Detta betänkande, vars mål är att ”organisera” invandringen och främja ”integrationen”, är ett klassiskt exempel på sin genre, där man undviker att tala om orsakerna, blundar för konsekvenserna och intar en fullkomligt auktoritär hållning beträffande de lösningar som skall tillämpas.
Mot bakgrund av att Europas befolkning åldras samtidigt som födelsetalen förblir låga och den yrkesverksamma befolkningen beräknas minska med runt 20 miljoner personer mellan 2005 och 2030 vill föredraganden, en ledamot på högerkanten men också ledare för en ”antirasistisk” organisation, öka invandringen ytterligare, vilket kommer att få negativa konsekvenser för vår ekonomi och försvaga den nationella sammanhållningen. I sin strävan att ”bygga ett interkulturellt samhälle”, det vill säga ett samhälle organiserat kring etniska eller religiösa hänsyn, har den europeiska politiken förlorat kontakten med den sociala och ekonomiska verkligheten och minoritetsgruppernas upplevelser och på så sätt blivit en möjlig källa till konflikt. För att invandrargrupper skall kunna integreras måste de tydligare visa att detta är vad de önskar samt göra de nödvändiga ansträngningarna för att assimilera sig.
De europeiska demagogerna väljer att bortse från behovet av högre europeiska födelsetal och av en familjepolitik värd namnet liksom från det akuta behovet av att anpassa arbetsmarknaden till efterfrågan för att tygla arbetslösheten.
Slutligen sägs i betänkandet ingenting om problemet med att en radikal form av islam håller på att slå rot i vår jord, med allt vad detta innebär för kvinnors rättigheter, säkerhet och demokrati. 
Britta Thomsen (PSE ),
   .– De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för Patrick Gauberts betänkande om laglig och olaglig migration och integrationen av invandrare. Vi är emellertid medvetna om att delar av betänkandet avser ett område som omfattas av avdelning IV i EG-fördraget och som enligt protokollet om Danmarks ställning därför inte gäller för Danmark. 

Carlo Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Innan jag somnade i går kväll låg jag och tänkte på hur jag skulle rösta om Bowisbetänkandet om patientrörlighet i Europeiska unionen, och jag drömde om den vackra italienska blondinen Elena, som berömde mig precis vid middagen. Hon sade till mig: ”Bra gjort, Carlo. Ditt förslag för att göra det enklare för alla pensionärer att turista i Europa har antagits. Visserligen blir de tvungna att resa runt till alla sjukhus i Europa, men man kan ju inte få allt här i världen. Du måste nöja dig och därför rösta för detta betänkande.” Kunde jag vägra att följa den vackra, blonda Elenas råd? Nej, och därför har jag röstat ja. 
Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   .– Vi valde att i slutomröstningen rösta för Europaparlamentets initiativbetänkande om patientrörlighet. Det gjorde vi eftersom vi menar att resolutionstexten som helhet uttrycker vår syn på hälso- och sjukvård. Det finns dock delar i Europaparlamentets resolution som ger uttryck för vissa överstatliga ambitioner på hälso- och sjukvårdens område som vi inte kan acceptera.
Varje land ansvarar för sina invånares hälsovård och sjukvård. När invånarna tillfälligt befinner sig i ett annat EES-land har de med sitt europeiska sjukförsäkringskort rätt till oplanerade behandlingar där. Detta tycker vi är en ordning som är bra och verkar fungera väl.
Medborgare har rätt till inflytande över hur deras skattepengar används. Om patienter fritt skall kunna välja hälso- och sjukvård i ett annat medlemsland och få det bekostat av sitt hemlands skattebetalare hotas den principen. Vi befarar dessutom att en sån ordning skulle bli mycket kostsam och gynna resursstarka patienter på de mest sårbara patienternas bekostnad. Vidare anser vi att frågor som berör hälso- och sjukvård inte skall behandlas i förslaget till tjänstedirektiv. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– ) John Bowis betänkande om patientrörlighet och utvecklingen av hälso- och sjukvården syftar till att säkra patientens rätt att söka snabb vård i en annan medlemsstat om denna vård inte ges i det egna landet eller inte kan erbjudas inom rimlig tid. Vi välkomnar därför i huvudsak betänkandet, även om det långtifrån svarar mot behoven och dessutom är motsägelsefullt på vissa områden.
Föredraganden anser att medlemsstaterna har ansvaret för att organisera, finansiera och erbjuda sjukvård och hälsorelaterade tjänster, men han nämner inte vårdpersonalen och väljer att vagt hävda att det är unionens ansvar att säkra folkhälsan.
I betänkandet framhålls också vikten av att upprätthålla och säkra obegränsad och allmän tillgång till offentlig hälso- och sjukvård i alla EU-länder utan att det klart framgår vem som skall betala.
En annan framträdande poäng är att hälso- och sjukvårdstjänster är avsedda för människor i nöd och därför inte kan jämföras med saluföring av varor. Dessa bör således inte inkluderas i direktivet om tjänster i allmänhet. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– EU-medborgare har i dagsläget rätt till hälso- och sjukvård i andra medlemsländer samt att få ersättning för denna vård i hemlandet. Detta betraktas som en naturlig del av den inre marknaden. Vi välkomnar ett enhetligt ramverk som förtydligar rätten att söka sjukvård i ett annat EU-land. Vi är därmed positivt inställda till kommissionens meddelande om patientrörlighet (KOM(2004)0301).
Parlamentets betänkande behandlar områden som ligger utanför de åtgärder som är nödvändiga för att uppnå tillfredställande regler om möjligheten att erhålla sjukvård i ett annat EU-land. Betänkandet behandlar allting från telemedicin till EU-forskning om patientrörlighet. Vi har därmed valt att rösta nej till parlamentets betänkande som helhet. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   .– Olikheterna mellan de nationella hälso- och sjukvårdssystemen och vårdtraditionerna gör patientrörlighet till en komplex fråga.
Icke desto mindre måste patienterna ha rätt att söka snabb vård i en annan medlemsstat om denna vård inte ges i det egna landet eller inte kan erbjudas inom rimlig tid.
Det finns ett brådskande behov av en enhetlig patientrörlighetspolitik som anger riktlinjer som kan användas av patienter, vårdpersonal och finansierande organ.
Jag har därför röstat för betänkandet, så att vi alla skall kunna dra fördel av detta positiva framsteg för gemenskapen.
Jag vill också betona att hälsovårdstjänster är avsedda för personer i nöd och därför inte kan jämföras med saluföring av varor. På detta område behövs därför ett separat förslag från kommissionen, eftersom det inte bör inkluderas i direktivet om tjänster i allmänhet.
Nu när det europeiska sjukförsäkringskortet har tagits fram måste kommissionen också övervaka genomförandet i medlemsstaterna för att se till att de tillhandahåller tydlig och begriplig information om hur kortet fungerar. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   .– Jag har röstat för min kollega parlamentsledamot John Bowis utmärkta betänkande om patientrörlighet. I dokumentet påpekas en rad självklarheter, som att hälso- och sjukvården är en mycket viktig fråga för EU-25, eftersom den står för 10 procent av den nationella BNP:n. Hälso- och sjukvårdspolitiken är i grunden en nationell angelägenhet och en viktig byggsten i den sociala sammanhållningen som i dag står inför två stora utmaningar, nämligen att säkra att alla medborgare har tillgång till behandling och att hantera den explosionsartade ökningen av hälso- och sjukvårdskostnaderna i de flesta medlemsländer, till exempel Belgien.
Jag anser att hälso- och sjukvårdstjänsternas särart gör det befogat att undanta hälso- och sjukvården från det så kallade Bolkesteindirektivet om tjänster, i enlighet med punkt 4 i resolutionen.
Hälso- och sjukvårdspolitiken måste givetvis också bli en fråga på EU-nivå. Detta betyder att patientrörligheten måste främjas på samma sätt som rörligheten för EU-medborgare som reser som turister, studenter eller affärsresenärer. Detta motiverar införandet av det europeiska sjukförsäkringskortet. Kortet lanserades 2004 som en ersättning för blankett E111 och syftar till att ge samtliga medborgare möjlighet att alltid kunna hävda sin rätt till hälso- och sjukvårdsförsäkring på ett enkelt och effektivt sätt. 

James Hugh Allister (NI ),
   .– Eftersom jag är starkt emot att EU blir en statsbildning och påtvingas en gemensam utrikespolitik röstade jag mot resolutionen om en plats för EU i FN efter reformeringen. Det här är en resolution som de som förtärs av en fanatisk önskan att inkräkta på det nationella självbestämmandet och statusen ligger bakom.
Enligt min mening är det bara nationalstaterna som kan och bör företräda sina medborgare i Förenta Nationerna, och var och en bör ha rätt att fastställa sin egen utrikespolitik. I och med att EU-konstitutionen föll är det här dåraktiga förslaget mer omotiverat än någonsin. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Flera av förslagen i resolutionen är bra om hur Förenta Nationerna kan reformeras, bland annat ett utvidgat och mer representativt säkerhetsråd, förstärkt miljöarbete och en betoning av samband mellan utveckling och miljö.
Trots detta kan vi inte stödja betänkandet eftersom det samtidigt syftar till att förstärka EU:s gemensamma utrikespolitik. Det görs dels genom kravet att EU:s länder skall driva en gemensam linje i FN:s reformarbete, dels med förslaget att EU skall vara representerat i säkerhetsrådet. Det senare förslaget visar klart att EU har ambitionen att agera som en stat i internationella sammanhang, vilket vi klart motsätter oss. Enligt vår mening skall svenska folket göra sin röst hörd direkt i FN, inte via EU. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   .– De verkliga motiven bakom denna resolution förstår man om man läser resolutionen om transatlantiska förbindelser som har diskuterats under denna sammanträdesperiod och som efterlyser ett partnerskap mellan EU och Förenta staterna och ”ett aktivt åtagande om att reformera FN, särskilt säkerhetsrådet, inbegripet dess sammansättning ... som kan godkänna tillgripande av våld för att lösa internationella konflikter och i syfte att göra det effektivare och mer ansvarigt och öka dess förmåga att genomföra sina beslut”.
Trots det grumliga språket lyckas resolutionen inte dölja avsikten att legitimera och normalisera att EU-ländernas arméer, omvandlade till styrkor för extern intervention, ägnar sig åt förebyggande åtgärder, humanitärt ingripande och möjligt tillgripande av våld.
Avsikten är med andra ord att förvandla FN till ett organ – där Förenta staterna håller i rodret tillsammans med EU, i det här fallet liktydigt med Frankrike, Förenade kungariket och Tyskland – som ”skyler över” sin imperialistiska politik och sin inblandning i eller sina angrepp på staters och folks suveränitet.
Resolutionen stöder därmed den pågående militariseringen av EU och ger uttryck för en önskan om att skaffa detta framväxande politiska och militära block en plats i säkerhetsrådet så snart den ”europeiska konstitutionen” har ratificerats.
Hälsade vare de franska och nederländska folkomröstningarnas ”nej”! 
Mary Honeyball (PSE ),
   .– Europaparlamentets labourgrupp instämmer i stödet för högnivågruppens och FN:s generalsekreterares rapporter om reformering av Förenta Nationerna i resolutionen. Labourgruppen stöder också till fullo reformeringen av FN:s säkerhetsråd, så att detta bättre avspeglar dagens värld, och kräver ytterligare förbättringar av EU:s möjligheter att göra sin stämma hörd i FN. Det är dock olämpligt att tala om en EU-plats, eftersom FN-stadgan inte tillåter att organisationer som EU blir medlemmar. Vi vill inte förekomma utgången av regeringskonferensen. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   .– Förslaget till resolution om reformen av FN är ett led i de imperialistiska makternas ansträngningar att förändra FN:s grundprinciper i reaktionär riktning genom att kodifiera och ”stadfästa” det provisoriska imperialistiska styret som ”internationell rätt”.
Förslaget till resolution samt rådets och kommissionens yttranden visar hur EU och Förenta staterna samfällt agerar mot folken och försöker dölja sin aggressiva och barbariska politik under FN:s kappa.
Bland annat vill de säkra rätten till intervention och förebyggande krigföring under förevändning av kamp mot terrorismen och export av demokratin, så att de kan gå till angrepp mot länder och gräsrotsrörelser som motsätter sig imperialismen och inte väljer kapitalismen som samhällssystem.
Förslagen från FN:s generalsekreterare, som har dikterats av Förenta staterna, och EU:s och Förenta staternas föreslagna ståndpunkt utgör försök att inrätta en global mekanism bestående av FN och de imperialistiska organisationerna (IMF, WTO, Världsbanken, G8 och så vidare) för att befästa storföretagens makt. Meningsskiljaktigheterna och de interna striderna mellan dem förvärras dock och stärker samtidigt folkets kamp.
FN lider inte av demokratiseringsåtgärder. Vad organisationen behöver är att det imperialistiska styret störtas och maktförhållandena förändras, så att förutsättningar skapas för internationella förbindelser grundade på jämlikhet mellan stater och fred. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   .– I den resolution om en reform av FN som parlamentet i dag har behandlat (B6-0328/2005, framlagd av Armin Laschet) förespråkas oroande och abnorma förändringar av Förenta Nationerna, bland annat genom kravet på att möjligheten till så kallad militär humanitär intervention skall skrivas in i folkrätten.
Allvarligast är dock att resolutionen öppnar för möjligheten att FN:s säkerhetsråd lämnar mandat för förebyggande krigföring.
De som vill att FN skall godkänna förebyggande krigföring trampar på folkrätten. En sådan reform av FN skulle innebära att FN ansluter sig till principen om den starkes rätt. En sådan ”reform” av FN skulle stödja den farliga tanken om förebyggande krigföring och vara ett regelrätt program till stöd för krig. Jag är därför mycket glad över att Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster har förkastat resolutionen. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Resolutionen kan ses som EU-parlamentets önskelista inför det kommande toppmötet mellan EU och Förenta staterna den 20 juni 2005 i Washington. Här ryms olika förslag på hur samarbetet mellan EU och Förenta staterna skall se ut inom en rad områden, bland annat säkerhetspolitik, miljö, energi och ekonomi. Flera av kraven är bra, men vi anser inte att EU skall representera 25 medlemsländer gentemot Förenta staterna, bland annat inom säkerhetspolitiken. Därför kan vi inte heller stödja resolutionen. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   .– I den resolution som har lagts fram av högern och ”socialisterna” välkomnar man helhjärtat förbättringen av de transatlantiska förbindelserna inför toppmötet mellan EU och Förenta staterna, som skall hållas i Washington den 20 juni, och den internationella konferensen om Irak, som anordnas gemensamt av Förenta staterna och EU den 22 juni. Resolutionens författare försöker ge kontinuitet åt de farliga målsättningar som göms i den så kallade europeiska konstitutionen och i den ”europeiska säkerhetsstrategin”.
De understryker sedan på nytt behovet av ”samarbete mellan de transatlantiska parterna baserat på en fast institutionell struktur” för att ”lösa politiska frågor på hög nivå, exempelvis beslut om användning av våld och frågor avseende världsordningen”, ”på grundval av det tydliga antagandet att alla partner vinner mer på att arbeta tillsammans än på att arbeta i olika eller till och med motsatta riktningar”.
Utan att dölja motsättningarna (rivaliteten) efterlyser man i resolutionen partnerskap i ”kampen mot terrorism”, i ”icke-spridningen av massförstörelsevapen och användningen av nukleär energi”, i förbindelserna med Kina, Indien, Japan, Latinamerika och Ryssland, när det gäller situationen i Ukraina, Libanon och Kirgizistan, i förhandlingar inom Världshandelsorganisationen och i reformen av FN.
Man understryker också att Nato bör bli ”ett genuint partnerskap mellan jämbördiga partner” och efterlyser närmare förbindelser mellan Nato och EU, vilket skulle stärka förbindelsen mellan EU och Förenta staterna.
Detta är med andra ord ett exempel på aktiv imperialism … 
Jana Hybášková (PPE-DE ),
   .– Förenta staterna och Europa är två globala demokratiska system som upplever samma ”icke-statliga” hot, det vill säga terrorism och vapenspridning. Behovet av att agera tillsammans för att försvara demokratiska och liberala värden skapar en ny möjlighet att förnya de transatlantiska förbindelserna. Condoleezza Rice gjorde nyligen klart att Förenta staterna behöver och välkomnar ett starkt och enat Europa som kan tala med en röst. Denna politik avspeglas dock ännu inte i Förenta staternas förhållningssätt till EU-medborgare. Trots att speciellt medborgarna i de nya EU-medlemsstaterna länge kämpade för demokrati och liberalism i Europa och gav Förenta staterna starkt stöd i landets globala påtryckningar för demokratisering, betraktas medborgarna i de nya medlemsstaterna fortfarande som ett hot mot Förenta staternas inre säkerhet. Därför uppmanar jag kommissionen att omedelbart inleda förhandlingar med de amerikanska myndigheterna och att behandla frågan som en hög politisk prioritering i sina förbindelser med Förenta staterna. Jag uppmanar kommissionen att omedelbart börja förhandla om att programmet för undantag från visumkravet (Visa Waiver Program) skall utvidgas till att omfatta alla EU-medborgare. Jag uppmanar kommissionen att utnyttja denna önskan om ett starkt och enat Europa och kräva att Förenta staterna behandlar alla EU-medborgare lika. 
Annemie Neyts-Uyttebroeck (ALDE ),
   .– På ALDE-gruppens vägnar meddelar Annemie Neyts-Uyttebroeck, samordnare i utskottet för utrikesfrågor, att gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa har röstat mot ändringsförslagen från gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, närmare bestämt ändringsförslagen 8, 10 och 11 (klimatförändringar, nya kärnvapen och icke-spridningsavtalet), i protest mot De grönas vana att först inte stödja en gemensam resolution och sedan lägga fram ändringsförslag som inte ens har diskuterats under förhandlingarna om den gemensamma resolution som De gröna medverkat till. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ),
   .– Förslaget till resolution bekräftar ”blodsbanden” mellan EU och Förenta staterna på folkens bekostnad och de imperialistiska och barbariska gemensamma ”värden” som förenar dem.
Trots oenigheten om uppdelningen av marknader och land visar de prov på en tydlig vilja att samarbeta för att gå till angrepp mot länder och folk, en vilja som kommer till uttryck i förslaget om att ingå ett avtal om
• att främja den plan för ”främjande av demokratin” som Bush har presenterat för sin nya mandatperiod,
• att tillämpa Förenta staternas/Natos plan för kontroll över Mellanöstern,
• en gemensam strategi för att bemöta den ökande konkurrensen från Kina, Indien och Ryssland,
• gemensamma åtgärder för att inrätta regeringar som underkastar sig imperialismen,
• den reaktionära reformen av FN och
• en närmare koppling mellan Nato och EU för att hantera motståndet på gräsrotsnivå.
EU:s övergripande politik, inbegripet den politik som avspeglas i det gemensamma förslag till resolution som har undertecknats av de ”konservativa” och socialdemokratiska partierna, visar att Förenta staterna och EU är två sidor av samma mynt. De visar att folken måste ta strid för att kullkasta hela det imperialistiska systemet och direkt stärka sin kamp och solidaritet för att avvärja den nya ordningens aggressiva planer. Det grekiska folket får inte tillåta att dess land deltar i de nya imperialistiska planerna. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Resolutionen om situationen i Uzbekistan är ännu ett exempel på EU-parlamentets ambition att förstärka Unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Vi motsätter oss denna utveckling.
Uzbekistan ingår, enligt vår mening, inte i EU:s närområde. Vi anser att andra organisationer – som FN, OSSE och Europarådet – i detta fall har mandatet att agera konfliktförebyggande och att stärka de mänskliga rättigheterna. Därför ställer vi oss bakom det krav på en oberoende utredning av situationen i landet som FN, med stöd av bland annat OSSE, har initierat
Andreas Mölzer (NI ),
   .– Hög arbetslöshet och låga löner har på nytt fått vanliga människor att vädra sitt missnöje genom protestaktioner, denna gång i Uzbekistan. En mjuk revolution av det slag som ägde rum i Georgien och Ukraina förefaller osannolik, eftersom det inte finns någon organiserad oppositionselit.
Det är tydligt att islamister försöker vända situationen till sin fördel och att de kommer att försöka att antingen leda fler folkuppror eller använda sig av terrorattacker för att nå sina mål. Därför finns risk för ett inbördeskrig, som skulle få ännu allvarligare följder ifall ryktena om president Islam Karimovs allvarliga sjukdom visar sig vara sanna.
Den islamska terrorverksamhetens globala utbredning gör det nödvändigt att motverka denna utveckling och att söka nå en fredlig lösning, om möjligt. Just därför finns det risk att det brutala kuvandet av upproret och förhindrandet av en objektiv utredning av det inträffade förvandlar det folkliga missnöjet till en alltmer frenetisk våldsspiral. Att händelserna följdes av ett avtal om oljeleveranser till Kina värt 600 miljoner dollar sände helt klart fel signaler.
Vårt handelsavtal är värt 16 miljoner euro, och vi borde tills vidare frysa det som ett sätt att ”övertala” Uzbekistans regering att ändra kurs. Endast så kan vi få denna krishärd under kontroll. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi röstade mot betänkandet eftersom det är ett typexempel på den nyliberala ideologi som parlamentet stöder. Merparten av de förslag som vi lade fram avvisades. Man bortser exempelvis från att de år som har gått sedan euroområdet inrättades har präglats av låg ekonomisk tillväxt och sysselsättningsökning, stigande arbetslöshetstal och överföring av produktivitetsvinster från arbetstagare till arbetsgivare, liksom av ihållande hög arbetslöshet, fattigdom, social uteslutning och inkomstklyftor inom EU.
Man tar inte heller hänsyn till att Europeiska sysselsättningsstrategin, som togs fram i november 1997 och som ingår i Lissabonstrategin, som antogs av rådet i mars 2000, har varit det viktigaste verktyget för att främja arbetskraftens flexibilitet, anpassningsbarhet och rörlighet, justera lönenivåer och lönestruktur samt släppa in privata intressen på de flesta områden för socialförsäkringstjänster, däribland pensioner och sjukvård, vilket har fått negativa följder för de nya arbetstillfällenas kvalitet och trygghet, arbetstagarnas rättigheter, inkomstfördelningen och den allmänna produktivitetsnivån. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   .– På de alltmer globaliserade världsmarknaderna börjar europeiska företag få svårt att behålla sin konkurrenskraft.
Internt sett genomgår den europeiska industrin en period av intensiv omstrukturering där många arbetstillfällen går förlorade och tillverkningsenheter läggs ner. I vissa regioner och branscher har anställningsmodellen förändrats drastiskt. Att den ekonomiska tillväxten i EU fortfarande ligger under 2 procent är en annan faktor i detta dystra scenario.
Om EU skall kunna förbli ett område för ekonomiska, sociala och miljömässiga framsteg måste medlemsstaterna genomföra arbetsmarknadsreformer med målet att förbättra arbetstagarnas anställbarhet och göra det lönsamt att arbeta. Reformen av social- och skattepolitiken måste hanteras på ett konsekvent sätt, som en nödvändig förutsättning för hållbar utveckling och tillväxt.
Mot denna bakgrund kommer reformen av den inre marknaden, inbegripet rätten att fritt erbjuda gränsöverskridande tjänster, att göra det möjligt att åstadkomma den ekonomiska tillväxt som EU behöver för att kunna skapa mer än 70 procent av världens tillgångar och arbetstillfällen. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om social integration i de nya medlemsstaterna. 
Jean Louis Cottigny (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att Csaba Őrys betänkande innehåller flera viktiga förslag som gör det möjligt för kommissionen och parlamentet att ta sig an utvidgningens utmaning. I själva verket – och detta är något som man har blivit mycket medveten om genom de diskussioner som för närvarande pågår i de gamla medlemsstaterna – har utvidgningen lett till en allestädes närvarande rädsla för social dumpning, som jag anser vara obefogad så länge rätt åtgärder vidtas.
Först av allt vill jag – vilket tyvärr har blivit tradition i parlamentet – påpeka för kommissionen att om finansieringen inte omedelbart ställs till förfogande för att genomföra rekommendationerna i betänkandet kommer detta att förbli verkningslöst, hur heltäckande det än må vara. Kampen mot alla former av fattigdom och utslagning är en nödvändig förutsättning för att Europa skall kunna slå in på de sociala framstegens väg.
Vi i utskottet för sysselsättning och sociala frågor hade enats om att åtgärderna för social integration inte bara behövdes på sysselsättningsområdet, utan att de också måste omfatta andra viktiga sociala frågor. Till att börja med tillträde till utbildning för alla, utan etnisk eller social diskriminering, för att garantera en gemensam bas av kunskaper som är nödvändiga för god integrering i samhället. Vidare tillgång till god hälsovård för alla – att det än i dag förhåller sig så att människor kan botas från cancer i en del av Europa och dö av influensa i en annan kan aldrig rättfärdigas. Dessutom tillgång till bostäder för alla, vilket är ett annat tema i betänkandet – kommunala bostäder måste spridas geografiskt på ett intelligent sätt så att gettobildning undviks. Till sist måste kampen mot alla former av diskriminering uppmuntras och stödjas, oavsett om det gäller könsdiskriminering på arbetsplatsen, rasdiskriminering eller diskriminering kopplad till funktionshinder eller social ställning.
Europa måste nu erbjuda skydd. För att kunna utvecklas måste unionen kunna skydda de sina. Grundprinciperna om sysselsättning, boende, utbildning och hälsovård är själva grunden för vad det europeiska bygget bör vara, nämligen ett Europa i européernas tjänst. 
Sophia in ‘t Veld (ALDE ).
   – Herr talman! För det första vill jag gratulera föredraganden till detta utmärkta betänkande. Många av rekommendationerna är tillämpliga på alla medlemsstaterna, inte bara på de nya länderna.
Jag välkomnar betänkandet i allt väsentligt men anser att vi bör göra en klar åtskillnad mellan EU:s och medlemsstaternas skyldigheter. Det första vapnet i kampen mot social utslagning är naturligtvis arbetstillfällen, arbetstillfällen och åter arbetstillfällen. Därför måste vi återuppliva vår ekonomi och reformera våra sociala trygghetssystem så att människor förs tillbaka till arbetsmarknaden och inte blir kvar i fattigdomsfällan. Att 10 procent av arbetskraften är mer eller mindre permanent utestängd från arbetsmarknaden är en stor skamfläck för vårt civiliserade samhälle. 
Föredraganden hävdar helt korrekt att den sociala utslagningen bäst bekämpas på lokal nivå. Därför är det bekymmersamt att de lokala myndigheternas ekonomiska ställning i många länder – nya och gamla, däribland mitt eget – blir sämre och sämre. Lokalt självstyre är meningslöst utan tillräckliga ekonomiska resurser.
EU kan och bör spela en avgörande roll i politiken för grundläggande rättigheter och i synnerhet i kampen mot diskriminering. EU har enastående jämställdhetsmeriter. Det borde vara lika aktivt i kampen mot rasism och diskriminering, och det borde försvara och främja lika rättigheter och likabehandling för alla på ett förebyggande sätt.
Jag anser att Europeiska kommissionen borde vara mindre blyg. Europeiska unionen kan inte vända sig bort och titta åt andra hållet om det förekommer uppenbar diskriminering och hävda att detta är medlemsstaternas ansvar. De europeiska värdena är globala.
I betänkandet framhåller man vikten av att satsa på barnen för att på bästa sätt främja social integration. Att ge barnen en bra start i livet och verkliga möjligheter bör vara en av de högst prioriterade frågorna. 
Milan Cabrnoch (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Tack för att jag får möjlighet att lämna mina synpunkter på förslaget till betänkande om social integration i EU:s nya medlemsstater. Jag vill börja med att tacka föredraganden för hans arbete och berömma honom för att han i betänkandet har skiljt mellan social integrering och egalitarism eller korporatism.
När man skapar särskilda villkor för vissa samhällsgrupper får man aldrig glömma bort att alla medborgare måste anses jämlika. Positiv diskriminering bör fördömas lika kraftfullt som negativ. Det är sant att vissa samhällsgrupper kan vara mer avvikande och ha fler problem. Jag anser fullt och fast att vi bör vara solidariska med dessa grupper. Jag är övertygad om att det bästa sättet att integrera dem i samhället är att skapa lika villkor för dem alla. Administrativ utestängning och positiv särbehandling av enskilda grupper leder inte till social integration utan till fortsatt social utestängning.
Om vi tar hänsyn till det antal eftersatta grupper som, med rätta, nämns i betänkandet – det vill säga kvinnor, ensamstående föräldrar, nykomlingar på arbetsmarknaden, äldre, fattiga, sjuka, funktionshindrade, vårdare, missgynnade barn, barn som är i riskzonen på grund av avsaknad av föräldraansvar, språkliga minoritetsgrupper, flyktingar, invandrare, romer, andra etniska minoriteter, hemlösa, alkoholister och narkomaner – kan man utan större överdrift dra slutsatsen att vanliga, ej missgynnade medborgare är en hotad minoritet i samhället.
Jag anser inte att vi måste inrätta stödprogram för personer som inte lyckats kvalificera sig för någon enda hotad grupp. Betänkandet i fråga har som syfte att bekämpa utestängning, och jag anser att vi – paradoxalt nog – har utestängt 10 av de 25 medlemsstaterna, som alla har samma rättigheter, därför att de blev medlemmar av Europeiska unionen flera år senare. Det är min fasta övertygelse att Europeiska unionen nästa gång kommer att gripa sig an också denna typ av utestängning, och att nästa betänkande om social integration kommer att utvärdera situationen i alla EU:s medlemsstater.
I förslaget till betänkande hänvisar man till utkastet till fördrag om upprättande av en konstitution för Europa. Jag är medveten om att föredraganden skrev betänkandet vid en tidpunkt då det ännu inte var uppenbart att konstitutionen var död. Eftersom de franska och nederländska folken har avvisat utkastet till en konstitution för Europa saknar dessa hänvisningar mening, och de bör därför tas bort ur betänkandet. Jag tackar föredraganden för hans goda arbete, som är till nytta såväl för Europeiska unionen som för mitt land. 
Marcin Libicki (UEN ).
    –  Herr talman! Såväl föredraganden som betänkandet i sig förtjänar beröm för att ha satt fokus på viktiga frågor och visat prov på stor lyhördhet. Som Milan Cabrnoch och Sophia in ‘t Veld redan har påpekat är betänkandets exklusiva fokusering på de nya medlemsstaterna dock ett flagrant fel, eftersom de problem som behandlas finns inom hela EU. Jag vill gärna exemplifiera med mitt eget land, Polen. Mer än 60 procent av domarna i Polen är kvinnor, och eftersom detta är ett yrke med hög social status är det svårt att se hur det skulle kunna vara fråga om utestängning. På samma sätt är 60 procent av läkarna i landet kvinnor, och Polen har fler affärskvinnor i chefsställning än något annat land i Europa. Detta ger anledning att fråga sig varför man i betänkandet har skilt mellan de gamla och de nya medlemsstaterna.
Jag vill också göra parlamentet uppmärksamt på att händelser av det slag som vi såg i Frankrike för några dagar sedan, då Perpignan blev ett slagfält i striden mellan araber och romer, vore otänkbara i Polen och många andra nya medlemsstater. Jag anser att sammandrabbningarna var en följd av social utestängning. Antisemitiska handlingar av det slag som regelbundet förekommer i Frankrike och Tyskland vore för övrigt också otänkbara i de nya medlemsstaterna.
Den främsta orsaken till social utestängning är att samhällsstrukturen förstörs, bland annat genom att religionens roll försvagas. Religionen, den katolska kyrkan och andra religiösa samfund spelar en oerhört viktig roll som samhälleligt kitt och för att förhindra social utestängning. Också här är mitt eget land kanske det bästa exemplet, eftersom både skilsmässotalen och självmordstalen i Polen hör till de lägsta i Europa. Detta visar att social utestängning faktiskt inte är något av landets mest akuta samhällsproblem.
Stater av i dag åtar sig alltför många uppgifter som de inte är förmögna att utföra. Enligt betänkandet bör medlemsstaterna mobilisera icke-statliga organisationer, religiösa samfund och kyrkan i kampen mot social utestängning, men det måste tydligt påpekas att staten inte kan utfärda befallningar av detta slag. Statens främsta uppgift bör vara att undvika att lägga sig i sådana frågor.
Slutligen vill jag påpeka att termen ”social dumpning” förekommer i betänkandet. Denna olyckliga formulering, som jag anser vara fullkomligt oacceptabel, verkar nu ha ersatt termen ”sund konkurrens”. 
Koenraad Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Under kampanjen inför folkomröstningen i Frankrike hörde vi ofta tenorerna på den nederländska ja-sidan hävda att det, i det utvidgade EU som beskrivs i konstitutionsutkastet, inte skulle föreligga någon större risk för utflyttning, arbetskraftsinvandring till rika medlemsstater och illojal konkurrens för små och medelstora företag i de gamla.
I min hembygd, Flandern, ser vi nu bevis på motsatsen, för vi ser hur den flamländska transportindustrin drabbats hårt av konkurrensen från billiga transportfirmor i Östeuropa, och det finns fler exempel som jag skulle kunna ta upp. Hur som helst är jag mycket glad över att föredraganden för detta betänkande om social integration i de nya medlemsstaterna, möjligen helt oavsiktligt, sätter fingret på en rad problem och betonar de enorma skillnader i samhällsstruktur som finns mellan de nya medlemsstaterna, varav många fortfarande kämpar med att komma till rätta med det ödesdigra arvet från den kommunistiska epoken, och de 15 medlemsstaterna från före utvidgningen.
Trots många vettiga förslag – vi hoppas alla att de nya medlemsstaterna så snart som möjligt skall kunna uppnå samma välfärdsnivå som grannarna i väst – får vi inte blunda för att den sociala integrationen av de nya medlemsstaterna också kan skada sammanhållningen i Europeiska unionen som helhet. Om inga skyddsåtgärder vidtas för att undvika de risker som hotar våra ekonomier och som jag redan har nämnt, bland annat social dumpning, måste stärkandet av den sociala sammanhållningen i de nya medlemsstaterna därför gå hand i hand med stringenta åtgärder för att förhindra illojal konkurrens inom hela EU. Om vi inte gör detta har de europeiska ledarna inte alls förstått de senaste veckornas protester från de nederländska och franska folken, som utan tvivel snart kommer att följas av de luxemburgska och danska folkens protester. 
Jacek Protasiewicz (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Ämnet för dagens debatt är av oerhörd betydelse. Det är ett problem som inte bara påverkar de gamla medlemsstaterna, utan alla medlemsstater, om än i olika grad förstås.
Trots att mycket forskning har genomförts om social integration i västeuropeiska länder, tenderar de nya medlemsstaterna fortfarande att underskatta problemets omfattning, och dessa länder saknar verktyg för att mäta fenomenet på ett verkligt rationellt och objektivt sätt. Detta är naturligtvis delvis ett arv från kommunismen, ett system som försökte avlägsna sociala problem och skänka tillfällig glädje till alla sina medborgare med hjälp av påbud. Vi kämpar fortfarande i dag med följderna av kommunismen och dess ideologi, och alla länder som blev föremål för detta system står inför en liknande grad av sociala problem och arbetslöshet.
Våra länder saknar fortfarande storskaliga och kompletterande handlingsplaner för att samordna åtgärderna i kampen mot fattigdom och social utslagning. De åtgärder som vidtas liknar allt för ofta en kaotisk kamp för att offentliga tjänster skall motsvara de problem som har uppstått, och dessa har vanligtvis blivit brådskande. Det finns många viktiga anledningar till varför så är fallet. Även om vi lämnar de sociala grupper som lider av social marginalisering till följd av icke-ekonomiska faktorer utanför ekvationen, förblir den omåttligt höga arbetslöshetsgraden det mest påfrestande problemet, och dess orsaker ligger djupt rotade i ekonomin.
Arbetslösheten i Polen drabbar flera dussin människor på varje hundratal. De arbetslösa utesluter sig ofta själva från samhället, så detta fenomen är ett av skälen bakom den kraftiga ökningen av dagens mest ondskefulla sociala sjukdom, och jag syftar här på hjälplöshet och passivitet i mötet med vardagens enklaste problem. Detta är alltid tidiga symptom på missbruk i ordets vidaste mening, antingen det gäller att bli hjälpt från detta eller andra tillstånd, eller till och med från droger eller alkohol.
Medlemsstaternas regeringar kan och måste naturligtvis uppmanas att vidta beslutsamma åtgärder för att skynda på processen för social integrering och för att utveckla instrument som gör det möjligt att förbättra levnadsvillkoren för dem som befinner sig i den allvarligaste riskzonen. Samtidigt är vi dock alla medvetna om de betydande summor pengar som kommer att krävas för att finansiera flertalet av dessa åtgärder. Man kan bara spendera de pengar som man har, inte fantasisummor som man skulle vilja ha.
Alla diskussioner om verklig social integrering måste därför föregås av en diskussion om hur den ekonomiska tillväxten kan ökas i de nya medlemsstaterna. En sådan tillväxt skulle förenkla skapandet av arbetstillfällen, och fler arbetstillfällen och högre inkomster skulle innebära att sociala problem och fattigdom skulle bekämpas på ett bättre och mer effektivt sätt.
Vi kommer troligen inte att kunna uppfylla våra mål om vi uteslutande förlitar oss på offentlig finansiering och socialt bistånd. Jag välkomnar därför kommissionens försäkran om att den kommer att bedriva ett närmare samarbete i kampen mot social marginalisering. Samtidigt skulle jag vilja uppmana kommissionen att konsekvent främja en större avreglering av tjänstemarknaden. En sådan avreglering kommer att ge den ekonomiska tillväxten ett uppsving inom EU som helhet, eller med andra ord i både de gamla och de nya medlemsstaterna, och följaktligen minska de sociala problemen. Detta är vårt enda hopp när det gäller att effektivt bekämpa ett problem som utgör ett hot mot hela EU, och jag skulle vilja betona ordet ”hela”. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Som det antyds i betänkandets rubrik är EU uppdelat i nya och gamla medlemsstater. I betänkandet diskuteras social integrering i de nya medlemsstaterna. Ändå tar man inte upp de allmänna sociala problem som EU som helhet står inför. Arbetslöshet är ett grymt öde för vem som helst, oavsett var inom EU man bor. Det ger upphov till många andra sammanhängande fenomen, såsom mental stress, fattigdom eller hemlöshet.
I en del av betänkandet fäster föredraganden vår uppmärksamhet på arbetskraftens otillräckliga rörlighet. Trots detta är EU:s lösning på arbetslösa personers rörlighet att införa det som är känt som skyddsåtgärder eller övergångsåtgärder. En allvarlig reservation som många gamla medlemsstater hade mot utvidgningen stod i samband med en rädsla för ”ekonomisk migration” och hotet mot deras medborgares arbetstillfällen.
Det som vi har sett fram till i dag visar att inga av de länder som vidtog övergångsåtgärder hittills har ingett några klagomål om brott mot eller upphävande av dessa åtgärder. De stater som inte införde övergångsåtgärder mot våra länder har å andra sidan inte ännu upplevt några problem med en ökad tillströmning av billig arbetskraft. Dessutom gynnas många länder av denna billiga, välutbildade och flerspråkiga arbetskraft, snarare än att de klagar på den. Ett sådant exempel är beviljandet av ”grönt kort” till dataexperter, eller den omfattande rekryteringen av sjuksköterskor till ålderdomshem i Storbritannien. Social integrering borde stå högt på dagordningen inte bara under debatten om detta betänkande. Vi borde också tillämpa denna princip när det gäller andra betänkanden som behandlas i kammaren.
Om jag får skulle jag vilja ta detta tillfälle i akt att nämna diskussionen om de problem som hör samman med arbetstid och iakttagande av principen om att all arbetstid måste anses som laglig arbetstid och att all övertid bör ersättas ordentligt. Ändå döljer vi övertiden. Vi tolererar en situation där en anställd arbetar från morgon till sen kväll, medan andra inte har en möjlighet att finna anställning och blir hemlösa. 
Thomas Mann (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först av allt skulle jag vilja tacka min kollega CsabaŐry för hans enastående betänkande – hans första för parlamentet, ett betänkande som övertygar genom sin tydliga och genomträngande bild av de problem som finns i de nya medlemsstaterna. Grattis, Csaba!
I de nya medlemsstaterna är omkring fem miljoner personer utan arbete, och antalet ökar, särskilt bland äldre människor, ensamstående föräldrar och arbetstagare utan lämplig kompetens. Personer med funktionshinder marginaliseras, och deras möjligheter till anställning och en trygg inkomst minskar ständigt. Mina kolleger Milan Cabrnoch och Marcin Libicki gör helt rätt när de påpekar att sådana situationer också uppstår i EU:s gamla medlemsstater.
Analyser av situationen i de nya medlemsstaterna visar tydligt att övergången från en ekonomi som styrs av staten till en social marknadsekonomi gör stora strukturella problem oundvikliga. Alla kan bidra till att denna problematiska period enbart varar en kort tid. Arbetslöshet och bristande utbildning tillhör de stora hindren för integrering i samhället. Eftersom våra medlemsstaters gemenskap grundar sig på sociala värden, måste den desarmera denna tidsinställda sociala bomb.
Jag håller med Sophia in 't Veld om att skapandet av arbetstillfällen måste ges högsta prioritet. Vi har ett skriande behov av arbetstillfällen, arbetstillfällen och åter arbetstillfällen. Ett sätt att uppnå detta är genom bestämda ekonomiska reformer som skapar gynnsamma villkor för företag. Ekonomiska incitament får samma effekt – jag tänker på skattelättnader, lönekostnadsstöd och sänkningar av socialförsäkringsavgifterna. Små och medelstora företag har ett särskilt behov av stöd, såsom är fallet i alla våra medlemsstater. De är potentiella skapare av arbetstillfällen och lärlingsutbildningar, och vi måste kämpa för vartenda ett av dem, för de behövs verkligen.
Arbetsmarknadsparterna spelar en avgörande roll för att bekämpa utslagning, som ett komplement till den offentliga och privata sektorn, och dialogen mellan dem måste trappas upp. Jag anser att grundandet av fackföreningar och arbetsgivarföreningar är en bra idé, för båda två behövs. Det är först när båda har ett stort antal medlemmar som de kan vidta åtgärder, ägna sig åt dialog och uppnå något betydande. Utslagning förknippas vanligen med otillräcklig utbildning och kompetensutveckling, så detta måste förbättras, medan missgynnade delar av befolkningen måste integreras. Låt oss använda den erfarenhet som vi redan har och engagera näringslivet i detta.
Den sista punkt som jag skulle vilja ta upp är att kampen mot social utslagning blir alltmer effektiv ju mer medlemsstaterna och arbetsmarknadsparterna delar uppgifter med varandra – däribland både nyskapande och beprövade metoder. Liksom vår föredragande, Csaba Őry, anser jag detta vara ett prioriterat mål. 
Fausto Correia (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Joel Hasse Ferreira, som inte har möjlighet att vara här i dag, och jag anser att effektiva åtgärder borde vidtas för att främja arbetstillfällen och bekämpa social utslagning inom hela EU. Om vi skall lyckas slå tillbaka fattigdomen på ett effektivt sätt måste vi skapa fler och bättre arbeten, och kvaliteten på dessa arbeten måste ses som lika viktig.
Vi önskar belysa behovet av att använda incitament för att uppmuntra lokala organisationer att stödja åtgärder för att integrera fler människor på arbetsmarknaden. Denna verksamhet är viktig, eftersom den likaväl som att bidra till ekonomisk tillväxt även kommer att hjälpa till att garantera att utvecklingen kännetecknas av solidaritet. I många medlemsstater där regim- och systemskiften skett har arbetsreglerna och arbetsmarknaden också genomgått viktiga förändringar.
Mina damer och herrar! Enligt den nya sociala och politiska modellen nödvändiggör kampen mot arbetslösheten och för social integrering också en förbättring av utbildningen och den livslånga fortbildningen. Andra viktiga aspekter av denna debatt är föreställningen om att tillgång till bostäder är en faktor för social integration och behovet av effektivt stöd för att få in ungdomar med examen eller andra högre kvalifikationer på arbetsmarknaden, för att dra maximal nytta av de kvalifikationer som de har uppnått inom utbildningssystemet. Att integrera ungdomar i tillverkningsindustrin kommer också att bidra till ekonomins modernisering.
Joel Hasse Ferreira och jag skulle också vilja belysa förslaget från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, i vilket medlemsstaterna uppmanas att fästa särskild vikt vid att utrota fattigdom, som i synnerhet påverkar kvinnor, barn och etniska minoriteter.
Förutom att fästa vikt vid konkurrenskraften omfattar Lissabonstrategin också den europeiska sociala modellen. Mot bakgrund av detta är främjandet av hållbar ekonomisk utveckling, däribland skapandet av fler och bättre arbetstillfällen, inom ramen för den sociala sammanhållningen, nyckeln till att garantera att människor från EU:s alla stater kan finnas på en gemensam marknad inom ett utvecklat EU som utmärks av solidaritet. 
Tomáš Zatloukal (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! De nya medlemsstaterna har genomgått komplexa ekonomiska förvandlingar under de senaste tio åren, vilket har haft en negativ inverkan på flera områden. De viktigaste faktorer som bidrar till social utslagning i många av de nya EU-medlemsstaterna är hög arbetslöshet, nästan ingen rörlighet hos arbetskraften och problem som hör samman med den sociala integreringen av människor som inträder på arbetsmarknaden, kvinnor, äldre, personer med dålig hälsa, funktionshindrade personer samt etniska och språkliga minoriteter.
Stark ekonomisk tillväxt och fler arbetstillfällen är grundförutsättningar för varaktigt hållbara sociala välfärdssystem. För att öka denna tillväxt anser jag att de övergångsåtgärder som finns på arbetsmarknaden när det gäller de nya medlemsstaterna måste avskaffas. Man har inte funnit något statistiskt stöd för de grunder på vilka dessa åtgärder, som är avsedda att skydda de inhemska arbetsmarknaderna i några av de 15 gamla EU-medlemsstaterna, infördes.
Utbildnings- och fortbildningssystem som fungerar effektivt är ytterligare faktorer som ökar tillväxten. Det antal personer som lämnar utbildningen och fortbildningen tidigt måste begränsas, och det måste bli lättare att gå från skola till arbete, särskilt för dem som lämnar skolan med låga kvalifikationer. Tillgången till utbildning måste förbättras för missgynnade grupper, och vi måste ge generellt stöd till livslångt lärande. Ett högkvalitativt utbildningssystem kan effektivt anpassas till villkoren på en föränderlig arbetsmarknad.
Medlemsstaterna vidtar åtgärder för att ta itu med problemen med fattigdom och social utslagning i form av sju politiska nyckelprioriteringar. Tillsammans med genomförandet av detta betänkande skulle dessa prioriteringar bidra till en ökning i arbetstillgången. Ett tillgängligt, hållbart och högkvalitativt hälsovårdssystem bidrar inte bara till kampen mot sjukdomar och sårbarhet för social utslagning, utan också till att upprätthålla en produktiv arbetskraft. Om innehållet i betänkandet om social integrering i de nya medlemsstaterna genomförs kan det bidra till att förbättra livskvaliteten inom EU:s medlemsstater. Jag skulle vilja förena mig med mina kolleger och gratulera föredraganden till hans arbete. 
Neelie Kroes,
   .– Herr talman! Jag är imponerad över kammarens engagemang och vill tacka er för denna viktiga och stimulerande debatt.
Jag känner att vi har samma inställning till de flesta av de problem som ni har tagit upp. Fattigdom och social utslagning är mycket brådskande utmaningar för hela unionen. Vi har gjort betydande, men inte tillräckliga, framsteg sedan unionens arbete för social integration inleddes efter Europeiska rådets möte i Lissabon 2000.
Jag kan försäkra Thomas Mann och Sophia in ‘t Veld om att ekonomisk tillväxt och arbetstillfällen som främjar social integration hör till de prioriterade frågorna när EU ser över Lissabonmålen. Dessutom har utvidgningen ökat utmaningens omfattning. Att de nya medlemsstaterna är så engagerade är också uppmuntrande. Kommissionen instämmer fullständigt i åsikten att processen måste påskyndas och är därför tacksam för det starka politiska stöd som parlamentet har gett unionens arbete för social integration.
Som svar till Marcin Libicki kan jag påpeka att de nya medlemsstaterna från och med nu kommer att vara fullt delaktiga i processen. Det här betänkandet gäller perioden innan de tio nya medlemmarna anslöt sig.
Csaba Őry och Richard Falbr betonade behovet av samarbete och partnerskap. Detta instämmer jag helt i. Medlemsstaterna är de främsta partnerna när Lissabonstrategin skall förverkligas, och deras engagemang för en verkningsfull integrationspolitik är avgörande för framgång. Jag håller också med om att det är absolut nödvändigt att arbetsmarknadens parter och det civila samhället bemödar sig om att tackla problemet med fattigdom och social utslagning.
Edit Bauer nämnde med rätta den risk som kvinnor, särskilt ensamstående mödrar, och barn löper att drabbas av fattigdom. Parlamentets utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, liksom kommissionen, förespråkar kraftfullt principen om integrering av ett jämställdhetsperspektiv, en strategi som lämpar sig mycket väl för att åtgärda kvinnors speciella problem, särskilt som ett led i en politik för social integration. Således välkomnar jag verkligen att många medlemsstater redan tillämpar en strategi för integrering av ett jämställdhetsperspektiv eller tar med könsdimensionen i vissa av sina program för sysselsättning och sociala frågor. Också de nya medlemsstater som ännu inte har kommit så långt har i de gemensamma memorandumen om social integration understrukit behovet av att uppmärksamma dessa frågor mer.
Barnfattigdom är en fråga för hela EU som berör hela spektrumet av sysselsättnings- och socialpolitiska åtgärder. Denna fattigdom uppstår mycket ofta för att föräldrarna är arbetslösa eller för att det råder brist på arbetstillfällen av god kvalitet eller – som vissa ledamöter med rätta påpekade – för att vissa speciella grupper, såsom romerna, är utstötta.
EU bekämpar företeelsen genom den europeiska sysselsättningsstrategin och genom specifika politiska åtgärder, och det med all rätt. Kampen kommer att fortsätta. 
Csaba Őry (PPE-DE ),
   . –Med tanke på att vi nu är så få kvar i kammaren skulle jag baravilja fråga om det finns någon möjlighet att genomföra omröstningen om betänkandet under den sammanträdesperiod som planeras äga rum om två veckors tid, hellre än i dag? 
Talmannen.
   – I så fall, herr Őry, vore det lämpligare att begära ett uppskjutande vid tidpunkten för omröstningen. Eftersom jag själv då kommer att vara talman vid sammanträdet, kommer jag naturligtvis inte att motsätta mig detta. Jag anser emellertid att det är lämpligare att begära ett uppskjutande vid omröstningen. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med all respekt för min kollega Csaba Őry önskar jag uttrycka mitt starka motstånd mot detta. Punkten finns på föredragningslistan, och jag anser att vi bör rösta om den. 
Talmannen.
   – Herr Posselt! Jag föreslår att ni uttalar er i frågan i sinom tid. Vi kommer att diskutera detta vid omröstningen, och om det finns en begäran om uppskjutande kommer den att föreläggas församlingen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatten i eftermiddag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om fem resolutionsförslag om Bolivia.(1) 
Marios Matsakis (ALDE ),
   .– Herr talman! Bolivia drabbas med jämna mellanrum av inre oroligheter och står för närvarande på gränsen till inbördeskrig, enligt landets president, Carlos Mesa. Våldsamma sammandrabbningar mellan säkerhetsstyrkor och demonstranter, som kräver ekonomiska reformer och fler rättigheter för urbefolkningen, har ägt rum på gatorna i La Paz. Fruktan för att våldet skall trappas upp växer från dag till dag.
Dessa sammandrabbningar bör inte komma som en överraskning för någon, med tanke på att de orsaker som ligger till grund för dem har funnits under lång tid. För det första finns det en enorm och orättvis skillnad i välståndsfördelningen. För det andra är urbefolkningen, bönderna och de många arbetslösa till stor del utestängda från det ekonomiska och politiska livet. För det tredje ägs 85 procent av jordbruksmarken av bara 15 procent av befolkningen, och för det fjärde: trots att Bolivia anses ha Sydamerikas näst största gasfyndigheter används denna naturtillgång inte i tillräcklig utsträckning till fromma för Bolivias folk, utan den utnyttjas i stället till stor del av utländska multinationella företag och en liten grupp ur eliten. 
Allt detta och mycket mer har lett till den potentiellt explosiva situation som vi ser i dag. Den resolution som ni har framför er innehåller huvudsakligen krav på fortsatta ansträngningar för att fördjupa och bredda demokratin i Bolivia samt en uppmaning till EU och medlemsstaterna att stödja regeringen, så att det går att komma fram till en fredlig och rättvis lösning och så att hotet om ett katastrofalt inbördeskrig kan avvärjas. 
Fernando Fernández Martín (PPE-DE ).
   – Herr talman! I enlighet med parlamentets arbetsordning anser jag att den som först lade fram resolutionen, gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, borde tala först. 
Talmannen.
   – Jag skall kontrollera denna punkt i arbetsordningen, men under tiden kommer jag likväl att ge ordet till Luis Yáñez-Barnuevo García. 
Luis Yáñez-Barnuevo García (PSE ),
   . – Herr talman! Bolivia kämpar mellan kaos och inbördeskrig. De statliga institutionernas kollaps, bristen på auktoritet och den förvirring som råder, i synnerhet i La Paz, får oss att frukta det värsta, om det värsta inte redan har inträffat.
Men vad i Bolivia är det som har drivit situationen till sin spets? Det finns åtskilliga orsaker, till exempel en rad dåliga regeringar, misslyckandet med en fundamentalistisk nyliberal politik, de utarmade massornas förtvivlan över att ha utestängts från systemet, de multinationellt företagens plundrande och, vilket vi också måste erkänna, bristen på förståelse – eller ännu värre, likgiltigheten – från världssamfundets sida.
Sanningen är att Bolivia i dag är en misslyckad, oregerlig och ytterst instabil stat vars situation kan bli än värre, vilket skulle göra alla lösningar svårare och mer kostsamma.
Jag befann mig i La Paz och Santa Cruz de la Sierra för bara en månad sedan, utsänd av den spanska regeringen för att bedöma situationen och föreslå möjliga initiativ. Efter att på nytt ha läst det betänkande som jag skrivit beklagar jag att saker och ting har utvecklats såsom jag förutspådde, men jag förtjänar inget beröm för detta. Jag var inte framsynt. Det stod redan klart, liksom två år tidigare, att Bolivia styrde mot avgrunden.
Vid vårt besök fann jag inte minsta tillstymmelse till ansvarskänsla för staten eller någon överskådlig eller utförlig analys av vad som skulle kunna vara bra för landet, varken bland de traditionella partierna eller de så kallade ”nyblivna partierna” eller bland praktiskt taget några av de politiska ledarna. Alla, eller nästan alla, bedömde vad som var bäst för dem personligen: att välja ett konstituerande parlament, prefektval i landets nio departement, en folkomröstning om de nybildade självständiga områdena som Santa Cruz de la Sierra.
Vid det tillfället stötte jag bara på ett grundläggande undantag, nämligen presidenten själv, Carlos Mesa, som jag fann vara en man med goda avsikter, en man som försöker finna lösningar genom dialog och förhandlingar. Men han var, och är fortfarande, en ensam man, utan ett parti och utan parlamentariskt stöd, som stod inför en mångfacetterad opposition som begärde motstridiga lösningar av honom. Då var hans enda tillgång hög popularitet och en obestridlig kontroll över televisionen. Eftersom han var villig — och han stod vid sitt ord — att inte slå ned demonstrationer och gatuprotester, tog demonstranterna från de mest radikala partierna och fackföreningarna över gatorna och tvingade honom att avgå. Dessutom har de förvägrat senatens och kongressens talmän tillträde till presidentposten, trots att dessa konstitutionellt sett borde efterträda den avgångne Carlo Mesa, och de har tvingat ordföranden för högsta domstolen, den tredje personen i ordningsföljden, att bli statschef, så att nyval kan utlysas om tre månader.
Herr talman! Detta kan paradoxalt nog vara den enda och bästa demokratiska lösningen. Men inte på grund av de mest radikala fraktionernas krav och beräkningar, inte på grund av att detta skulle ge medborgarna deras rättmätiga roll tillbaka, som har tagits från dem på gatan, eftersom ”gatan” har tagits över av minoritetsgrupper som inte har stöd hos det stora flertalet av Bolivias 10 miljoner invånare.
Vad gör världssamfundet under tiden? Inte mycket. Frågan har därför tagits upp i här i parlamentet: Europeiska unionen måste vara en global aktör. Europeiska unionen och dess medlemsstater är de största givarna av utvecklingsstöd till Bolivia. Eftersom vi önskar oss ett stabilt Bolivia som kan regeras och eftersom våra intressen står på spel, måste rådet instruera sina ambassadörer att se till att Bolivia kan finna en fredlig, demokratisk och fri lösning. Bolivias tillgångar, som silver, gummi och trä, får inte ännu en gång ledas utomlands eller till en intern elit i stället för att användas till förmån för det bolivianska folket. 
Talmannen.
   – Innan jag ger ordet till nästa talare skall jag svara vår kollega Fernando Fernández Martín, som bad mig att klargöra en punkt i arbetsordningen.
Herr Fernández Martín! När det gäller talare som ger ett anförande på sin grupps vägnar bestäms talarordningen av gruppernas storlek, följaktligen gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, följd av den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och så vidare. När det gäller att ge ordet till föredragande eller att debattera resolutioner bestäms följden av den kronologiska ordning i vilken ordet har begärts. Det handlar därför inte om att tillhöra den största gruppen, utan att vara den snabbaste.
För att återgå till er fråga om måndagskvällen var ordningen mellan de tre grupperna gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen. PPE-DE kom inte fram till podiet. Med detta sagt är det inga problem för er, att i er tur, ta ordet. Jag vill påminna er om att denna praxis är lika gammal som vår församling. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag är rädd för att den rådande situationen med spänning och kaos i Bolivia var väntad.
Vi har under viss tid varit medvetna om att stora delar av det civila samhället, i synnerhet urinvånare, jordbrukare, arbetstagare och arbetslösa, har marginaliserats från landets politiska och ekonomiska liv. Men vi inom EU kan inte agera som om det som sker inte har något att göra med oss. Av de nyligen privatiserade företagen är 26 i utländska händer, många av dem är europeiska, men detta har inte bidragit till att lösa krisen och har inte heller gett befolkningen större tillgång till gas och vatten.
Problemet är att vi inom Europeiska unionen konstant stöder privatiseringsprocesserna i Latinamerika inom internationella organ, utan några garantier för att minimiprinciperna för företagens sociala ansvar kommer att följas.
Så vad händer? Företagen får beröm, de investerar, de vill tjäna pengar, men när det förekommer mobiliseringar av lokala grupper som har utestängts eller på grund av prishöjningar till följd av privatisering, då beslutar de europeiska företagen att ge sig av och att dessutom begära kompensation för detta, vilket förvärrar krisen ytterligare.
Av dessa skäl måste Europeiska unionen, om den vill behålla en viss trovärdighet som försvarare av mänskliga rättigheter i världen, undersöka de åtgärder som energiföretagen av europeisk härkomst vidtar i Bolivia och på andra platser och även mer bestämt kräva att företag som investerar utomlands skall följa de sociala ansvarsreglerna. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Vi är oroliga över situation i Bolivia, som är en följd av fattigdom och en enorm social ojämlikhet. Likväl är vi emot all utländsk inblandning och alla försök till en militärkupp. Vi oroas också över försöken till separatism av vissa ekonomiska intressen i Santa Cruz, som försöker lägga beslag på landets energikällor.
Vi hoppas att man i det bolivianska samhället kan nå ett samförstånd som innebär att förvaltningskontrollen över landets naturresurser, särskilt energi och vattenresurserna, kan återgå i statens ägo och bidra till dess utveckling och till människornas välbefinnande. Vi hoppas också att författningsdomstolens utslag kan genomföras, enligt vilket vissa energikonventioner som den tidigare regeringen undertecknade med multinationella företag är olagliga, eftersom de inte har varit föremål för samråd med det bolivianska parlamentet. På liknande sätt måste gärningsmännen bakom massakern i oktober 2003 ställas till ansvar, och vi uppmanar Amerikanska samarbetsorganisationen att vidta åtgärder för att skydda de ledare för den sociala rörelsen som har hotats, såsom Evo Morales och Abel Mamami.
Slutligen uppmanar vi medlemsstaterna att vidta åtgärder inom de internationella institutionerna och på bilateral nivå i syfte att avskriva Bolivias utlandsskuld. 
Fernando Fernández Martín (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi vet inte vad som sker just nu i Bolivia, där man upplever några av de mest dramatiska stunderna i historien.
Regeringspalatset, hem för republikens president, är känt bland bolivianerna som ”det brända palatset”. Det har bränts ned åtskilliga gånger under de många folkupproren i landet.
Mittemot palatset, på Plaza de Armas de La Paz, står det en byst av president Gualberto Villarroel, som mördades 1943 – han hängdes i en lyktstolpe – under en av de många revolter som har ägt rum där. Enligt uppgifter som jag fick så sent som för en halvtimme sedan har presidentpalatset lyckligtvis hittills inte lidit någon skada, och den avgående presidenten har nyss framfört en dramatisk uppmaning om att undvika blodsutgjutelse och inbördeskrig.
Jag anser det vara min plikt att på min grupps vägnar medge att president Carlos Mesa har infriat sitt löfte om att aldrig använda våld för att slå ned proteströrelser, och jag beklagar att en sådan ytterst ovanlig inställning, som är så ovanlig i ett land med en historia som Bolivias, inte har gengäldats av oppositionsledarna, som enligt min mening har övervunnits av händelserna och vars uttalanden under de senaste timmarna har blivit alltmer radikala.
För närvarande finns makten på gatan i Bolivia. Samtidigt som lagstiftarna möts i Sucre, eftersom det inte har varit möjligt att nå kongressbyggnaden i huvudstaden La Paz på grund av blockaderna, har de utländska ambassaderna börjat verkställa sina krisplaner för att evakuera landet.
I dag när vi håller på att förbereda oss för att rösta och godkänna den resolution som stöder bolivianerna och uppmanar till respekt och stöd för institutionerna och de konstitutionella lagarna återstår det bara för mig att be Gud och quechua- och aymaragudarna att upplysa landets ledare och välsigna och skydda det bolivianska folket. 
Bernd Posselt,
   . – Herr talman! Bolivia, av alla länder, ett land som har uppkallats efter sin befriare och förste president Simon Bolívar, en man som symboliserar Latinamerika som helhet, befinner sig i en pågående kris. När man anländer till flodområdet La Paz, slås man omedelbart av den skarpa kontrasten mellan landets skönhet och den ofattbara depression som svävar över folket. Någon har en gång beskrivit Bolivia som ”en tiggare på en gyllene tron”, en tron som en gång huvudsakligen grundades på metall, guld och andra mineraler, men som nu i allt högre grad bygger på råolja och naturgas. Med tanke på den uppenbara risken att landet skall falla hjälplöst i händerna på politiska och ekonomiska krafter, är vi naturligtvis tvungna att göra allt som står i vår makt för att hjälpa till att hålla det stabilt. Dess grannar innefattar stora länder som Brasilien, beträffande vilket min kollega Albert Deß har gjort ett sådant utomordentligt arbete och sett till att åtgärder vidtas för att garantera stabilitet, särskilt för jordbruk, småskaliga jordbrukare och oberoende gårdar, tillsammans med en liten näringslivssektors långsamma tillväxt. Detta är ett tillvägagångssätt som vi måste ha även i Bolivia, annars står landet inför hotet att upplösas, med alla resulterande följder för Latinamerikas politiska karta.
Av denna anledning måste vi arbeta med alla medel som står till vårt förfogande i riktning mot en fredlig övergång genom nyval som övervakas av världssamfundet, men framför allt i riktning mot en snabbare återhämtning i landet, vilket innebär att stärka småjordbrukare och små- och medelstora företag. Ett misslyckande i landet, sedan länge utlämnat på nåd och onåd till konglomerat och konspirationer, riskerar att skapa konflikter som skulle kunna suga in grannländerna, däribland Brasilien – särskilt delstaten Mato Grosso –, i sin malström. Av den anledningen måste kammaren slutföra en strategi för Latinamerika. Vårt kristna Europa sammanfogade de två kontinenterna Nord- och Sydamerika. Det kanske kommer en dag då vi får betala dyrt för vår nuvarande försummelse av den senare. 
Neelie Kroes,
   .– Herr talman! Europeiska kommissionen är mycket oroad över den kritiska politiska situationen i Bolivia. Vi följer utvecklingen mycket noga.
Många andinska länder har upplevt allvarliga politiska och institutionella kriser under de senaste åren, men händelserna i Bolivia har visat att detta är en särskilt skör och sårbar stat, inte minst eftersom det är ett av de fattigaste, minst utvecklade och mest ojämlika länderna i Sydamerika. Det nu rådande allt mer anarkistiska klimatet, som kulminerade i att president Carlos Mesa avgick i måndags kväll, är djupt bekymmersamt.
Vid denna känsliga tidpunkt uppmanar kommissionen alla Bolivias medborgare – rika som fattiga, av alla etniska ursprung och från alla landets regioner – att försöka få gehör för sina respektive krav och strävanden på ett fredligt sätt, genom dialog, inom demokratins och rättsstatens ram och i enlighet med konstitutionen.
Även om vi är lättade över att kunna konstatera att den senaste tidens oroligheter hittills, såvitt vi vet, har medfört få skador, är det nu absolut avgörande att de politiska ledarna och det civila samhället i Bolivia arbetar tillsammans för att lösa landets nuvarande svårigheter i en anda av fred, dialog, tolerans och nationell försoning. 
Både Europas och Latinamerikas historia visar att våld och odemokratiska lösningar inte bidrar till att ge medborgarna fred eller välstånd. Deras innerliga men ofta motstridiga krav och förhoppningar kan bara tacklas framgångsrikt om man arbetar tillsammans för att skapa samförstånd och enighet. Här hoppas kommissionen att den katolska kyrkans ansträngningar att få till stånd en nationell dialog och en smidig konstitutionell övergång kommer att fortsätta och krönas med framgång.
Kommissionen har gett ett reellt och konkret bidrag till dialogen i Bolivia genom att använda vår mekanism för akuta ingripanden för att tillhandahålla upp till 185 000 euro till Madridklubben. Syftet är att genomföra ett sexmånadersprogram med samråd på hög nivå och stöd för samförståndsbyggande och ledarskapsutveckling, vilket startade i mitten av april och kommer att fortsätta under tiden fram till att den länge emotsedda konstituerande församlingen tillträder.
Kommissionen och rådet har också arbetat nära tillsammans med att förbereda en EU-handlingsplan för Bolivia, vilken antogs i mitten av maj. Denna bildar en ram för ett konsekvent och strukturerat gemensamt agerande från EU:s institutioners sida samt av medlemsstaterna, gemensamt och enskilt. Här ingår att delta i en konstruktiv politisk dialog, att ge stöd till den konstituerande församlingen, att skapa respekt för urbefolkningens rättigheter, att utbyta erfarenheter av olika modeller för regionalt självstyre och att på ett konstruktivt sätt och med utnyttjande av EU:s erfarenheter se till att alla bolivianer får nytta av de utländska investeringarna.
Bolivia har också tagits med i förteckningen över stödberättigade länder inom Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter 2005–2006. När det gäller Bolivia är projekt som har med utbildning, övervakning och medvetandegörande i fråga om demokrati och mänskliga rättigheter, projekt som främjar minoriteters och urinvånares rättigheter och projekt som stödjer det civila samhällets roll för att förebygga konflikter stödberättigade. Tyvärr finns det bara begränsade möjligheter att ge sådant stöd så länge som Bolivia skakas av den nuvarande krisen.
Kommissionen välkomnar Europaparlamentets förslag till resolution, som skulle framhålla behovet av full respekt för demokrati och rättsstatsprincipen och tillföra ytterligare en mycket viktig EU-röst till den kör som kräver dialog. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum om en liten stund, efter debatterna. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om pressfrihet i Algeriet.(1) 
Marios Matsakis (ALDE ),
   .– Herr talman! Jag vill gratulera sekretariatet för ALDE-gruppen, som jag tillhör, till att ha lämnat in ansökan så fort och därmed gett mig privilegiet att vara den förste som talar i denna debatt.
I Algeriet fortsätter president Abdelaziz Bouteflikas regering genom rättsliga åtgärder utan någon form av trovärdighet, oberoende eller berättigande att försöka tysta ned journalister som den styrande regimen anser kränker eller angriper presidenten eller regeringen. Dessa så kallade angrepp är i själva verket inget annat än den vanliga oberoende kritik från politiska journalister som vi ser dagligen i alla fria demokratiska länder.
Till följd av detta krig mot pressfrihet dras många journalister inför rätta, och många har fängslats eller blivit bötfällda. Listan är lång, och exempel på fall som har inträffat nyligen är redaktören för dagstidningen , Fouad Boughanem, och karikatyrtecknaren Hakim Laâlam, som dömdes av en domstol i Alger till två månaders fängelse och fick böta 250 000 dinarer för förtal. Ett annat exempel är utgivaren Mohammed Benchicou, som redan satt i fängelse för ärekränkning och vars förflyttning till ett sjukhus, för att på fängelseläkarens begäran få nödvändig behandling, domstolarna har vägrat att gå med på, ens av humanitära skäl.
Vi uppmanar den algeriska regeringen att respektera principen om yttrandefrihet och att upphöra med att trakassera journalister i ett försök att tysta demokratiseringsprocessens och oppositionspressens röster. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ),
   . –  Det finns inget nytt med de problem som hör samman med pressfriheten i Algeriet. Sedan det tidiga 1990-talet har journalister och intellektuella i landet lidit av ständiga påtryckningar, attacker och arresteringar. Jag behöver bara nämna att omkring 60 journalister mördades under inbördeskriget på 1990-talet.
För närvarande är det största problemet att de algeriska statliga myndigheterna är öppet fientliga mot den privata pressen, och världssamfundet måste reagera på detta hot. Ett antal algeriska publikationer är föremål för ofta förekommande och rutinmässig förföljelse. Officiell censur införs, och staten är den enda ägaren av tryckerier. Förläggare står i konstant skuld till den senare, vilket innebär att staten vinner ännu större kontroll över både pressen och mediemarknaden som helhet. Journalister ställs inför enorma problem, eftersom det är omåttligt svårt för dem att arbeta under sådana villkor. De har ingen officiell status, inga anställningskontrakt och inga regelbundna löner, och i praktiken är deras fackförening ännu inte sitt namn värd. Rättegångar mot många journalister pågår, medan många andra redan har dömts till fängelse. Det är inte svårt för myndigheterna att utöva påtryckningar på pressen och att kontrollera och beskära deras frihet under sådana omständigheter, och ändå är pressen en huvudkälla till information och ett kraftfullt redskap för att skapa offentlig opinion.
För att främja demokratin och respekten för grundläggande friheter i Algeriet, som när allt kommer omkring är ett av EU:s grannländer, bör vi vidta bestämda åtgärder för att höja de oberoende mediernas status och för att utveckla en informationsförmedling som är både pluralistisk och mångfaldig.
Jag skulle vilja uppmana EU att prioritera pressfriheten och en förstärkning av demokratin och respekten för mänskliga rättigheter i Algeriet när det bedriver grannskapspolitik i Medelhavsregionen. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Yttrandefrihet och pressfrihet är en av de grunder som varje demokrati som vill respektera mänskliga rättigheter måste vila på.
Det är av det skälet som Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter stöder utvecklingen av pluralistiska medier och förstärkningen av oberoende medier, inbegripet i Algeriet, och måste fortsätta med det även i fortsättningen.
I det här sammanhanget måste jag säga att jag oroar mig över den fria pressens nuvarande situation i Algeriet, särskilt efter den reform av brottsbalken som antogs 2001 och mer specifikt de bestämmelser som kan ge långa fängelsestraff för förtal. Det vore därför en utmärkt gest från de algeriska myndigheternas sida att, inom ramen för den gemensamma grannskapspolitiken för Europa och Medelhavsområdet och associeringsavtalet, utan dröjsmål släppa de journalister som har dömts för förtal, upphäva undantagstillståndet och sluta förfölja de privata medierna i Algeriet.
Allt detta skulle innebära ett mycket stort bidrag till utvecklingen och förstärkningen av rättssäkerheten och ligga i linje med bestämmelserna i artikel 2 i associeringsavtalet. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ),
   . – Algeriet är en mycket viktig partner för Europeiska unionens medlemsstater. Vittomfattande ekonomiska intressen är inblandade, inte bara för Frankrikes del. Miljoner människor kommer därifrån för att arbeta i Europeiska unionen. Det har alltid funnits flera språk- och kulturgrupper i landet, men vid sidan av denna mångfald av språk och kulturer finns det fortfarande en skarp skiljelinje mellan de rent islamistiska, hårddraget arabiska och kvasi-europeiska förhållningssätten, särskilt sedan landet blev självständigt. Det europeiska förhållningssättet hänger samman med att franskan används som ett andra officiellt språk i offentliga sammanhang och i skolorna. Tyvärr måste man konstatera att det arabiska förhållningssättet ofta förknippas med förtryck av traditionella demokratiska friheter. Frågan är nu hur demokratiska tendenser kan stödjas i Algeriet.
Mina damer och herrar! Före omröstningen om betänkandet skulle jag vilja be er att prioritera främjandet av demokrati. Av vad jag känner till om vardagslivet i Tjeckien, där 80 procent av pressen är i händerna på två utländska ägare från ett av grannländerna, kan jag säga att pressfriheten under vissa förhållanden kan ha avgörande betydelse för ett land. Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen stöder naturligtvis resolutionsförslaget. 
Erik Meijer,
   . – Herr talman! Algeriets historia har inte gjort landet till en idealisk grogrund för demokrati, mänskliga rättigheter och pressfrihet. Landet befriades efter ett mycket våldsamt befrielsekrig mot den franska kolonialmakten, vilket varade i flera år, bara för att se sin spirande demokrati störtas genom Boumedienes statskupp. Efter de år av stagnation som sedan följde utlystes val, och om detta inte hade avbrutits skulle det ha vunnits av islamiska fundamentalister. Sedan dess har landet styrts av militärer och byråkrater som kombinerar sin rädsla för fundamentalism med en arabisk nationalism som är fientligt inställd till minoriteten av berber och som vänder ryggen åt 130 år av inflytande från den franska kulturen.
Den grannskapspolitik som Europeiska unionen avser att bygga upp får inte vara likgiltig. Det vore ett stort misstag om vi blundade för sådana grundläggande rättigheter som yttrande- och informationsfrihet. Vid nästa utbyte med det algeriska parlamentet måste vi åtminstone ta upp de åtgärder som har vidtagits mot tidningar och journalister. Jag hoppas att rådet och kommissionen kommer att ranka mänskliga rättigheter högre än gasförsörjning och andra ekonomiska intressen. 
Neelie Kroes,
   . – Herr talman! Europeiska kommissionen delar Europaparlamentets och världssamfundets oro för demokratin i Algeriet.
Med hjälp av vår delegation i Alger följer vi händelseförloppet i landet på nära håll, i synnerhet när det gäller grundläggande friheter, medier och pressfrihet. Alla dessa frågor måste ses mot bakgrund av en politisk dialog med Algeriet som tidigare har varit relativt försummad. Hittills har kommissionen i brist på en rättslig ram haft ett ganska begränsat utrymme för att ta upp dessa frågor med de algeriska myndigheterna. Men till och med under dessa omständigheter har kommissionen i bilaterala möten med algeriska officiella motparter eller vid Euromeds ministermöten alltid yrkat på respekt för grundläggande värderingar såsom demokrati, iakttagande av mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen.
Som ni vet har associeringsavtalet mellan EU och Algeriet nyligen ratificerats av EU och algeriska parter. Det förväntas träda i kraft den 1 september 2005. Ratificeringen av associeringsavtalet har gett politisk fart åt en förnyad politisk dialog om alla känsliga frågor, inklusive dem som har att göra med tillämpningen av artikel 2 i avtalet, om främjande av demokratin, rättsstatsprincipen och respekten för grundläggande friheter.
Det första associeringsrådet skall sammanträda i slutet av året, under Förenade kungarikets ordförandeskap. Kommissionen kommer då att vilja knyta band och upprätta kontakter med sina algeriska motparter i syfte att arbeta med centrala frågor om genomförandet av associeringsavtalet, inklusive mänskliga rättigheter och demokratisering. När de centrala frågorna har fastställts och banden väl knutits är vår avsikt att så fort som möjligt inrätta tekniska underkommittéer för att genomföra de allra viktigaste aspekterna av associeringsavtalet, inklusive mänskliga rättigheter och demokratisering.
När Algeriet väl är redo att inleda en ny fas och förstärka den bilaterala dialogen med sina europeiska partner kommer detta förarbete att utgöra grunden för fullbordandet av handlingsplanen för den gemensamma europeiska grannskapspolitiken, i vilken frågor som mänskliga rättigheter, demokratiseringsamt politiska och institutionella reformer kommer att ha en framträdande roll.
Under tiden kommer kommissionen att använda alla till buds stående medel för att föra en fortsatt konstruktiv dialog med Algeriet om dessa frågor, och den kommer att fortsätta att uppmuntra de algeriska myndigheterna att avstå från deras försök att kriminalisera förtal. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum om en liten stund, efter debatterna. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sju förslag till en resolution om Azerbajdzjan.(1) 
Marios Matsakis (ALDE ),
   .– Herr talman! Azerbajdzjans regering fortsätter att bekämpa politiska oppositionsgrupper. Polisen och paramilitära styrkor misshandlade och grep deltagare i ett fredligt oppositionsmöte i Baku den 21 maj. Den officiella ursäkten var att de hade nekats tillstånd att hålla mötet, och detta trots en klar order av president Ilham Alijev från den 12 maj om att de statliga myndigheterna skulle respektera mötesfriheten. Ett dussintal civila greps vid detta tillfälle, och många journalister misshandlades av polisen.
Det är värt att notera att mötets syfte var att uttrycka behovet av ändringar i Azerbajdzjans vallagar, för att hindra myndigheterna från att förvränga valresultaten, att begära att det inrättas en oberoende offentlig myndighet för radio- och TV-sändningar och att kräva att åtal väcks mot den person som mördade den oberoende journalisten Elmar Husejnov, som i förra månaden sköts till döds utanför sin lägenhet.
Vid andra polisingripanden samlade man ihop och misshandlade tjogtals med kända oppositionsaktivister, däribland ledarna för ungdomsorganisationer. Parlamentsvalet skall hållas i november, och det verkar som om det håller på att ske en upprepning av det våldsmönster som staten satte i gång och genomförde, precis som före valet 2003.
Vi uppmanar Azerbajdzjans regering, särskilt president Alijev, att snabbt gå vidare med de nödvändiga valreformerna och att visa den nödvändiga respekten för medborgarnas rätt till fria, rättvisa och demokratiska val. 
Robert Evans (PSE ),
   .– Herr talman! Jag har inte så mycket att säga om detta betänkande utan vill bara upprepa några av de anmärkningar som föredragaren har gjort. Efter Sovjetunionens fall har länderna i södra Kaukasien uppenbarligen gått igenom en mycket svår period, och några av dem gör större framsteg än andra. Jag tror att vi alla vill se en förbättrad situation för de mänskliga rättigheterna. Det finns många interna konflikter som vållar stor oro, och jag anser att vi i parlamentet bör ge vårt stöd till presidenten och myndigheterna i Azerbajdzjan.
Min grupp kommer att stödja den första, men inte den andra, delen av Verts/ALE-gruppens ändringsförslag efter skäl J. Jag uppmanar dock alla kolleger att stödja resolutionen, och vi bör göra allt vi kan för att hjälpa folket i Azerbajdzjan. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Sovjetunionens fall har lett till 15 år av stora omvälvningar i Centraleuropa, medan de auktoritära styrelseformerna i öst har förblivit i stort sett intakta. De har genomfört privatiseringar och stora nedskärningar i den offentliga sektorn, vilket skapat en stor grupp nyfattiga personer. Detta har lett till demokratier av allt annat än europeiskt snitt. Enpartistaten ersattes av små dikatoriskt profiterande klickar som anser att de själva inte behöver vara ansvariga inför någon eller något. I Ukraina och Georgien har folkrörelser mot sådana auktoritära ledare helt rättmätigt fått stöd från väst. I Vitryssland, där någon sådan revolution ännu inte har lyckats, kan den svaga oppositionen räkna med mycket sympati utifrån. Detta står i kontrast till före detta sovjetrepubliker, bland annat Uzbekistan och Azerbajdzjan, där Amerika nu fått ett större militärt och ekonomiskt fotfäste men där det hittills inte funnits något stöd utifrån för folkresningar. Regimernas motståndare riskerar fängelse eller dödsstraff, och det finns ingen möjlighet till fria val. Under de kommande veckorna och månaderna kommer Europa att behöva visa en konsekvent solidaritet med oppositionsrörelser som inriktar sina insatser på demokratisering inifrån. 
Charles Tannock (PPE-DE ),
   .– Herr talman! Azerbajdzjan blev oberoende efter Sovjetunionens fall 1991, men har förlorat 16 procent av sitt ursprungliga territorium i ett kortvarigt krig om det armeniska området Nagorno-Karabach med det angränsande Armenien och måste nu försörja ca 570 000 internflyktingar.
Korruptionen är djupt rotad i Azerbajdzjan, och löftena om rikedomar från oljereserverna har än så länge inte infriats. Landet lider av stora ekologiska problem i Kaspiska havet på grund av DDT och giftiga avlövningsmedel som används på bomullsodlingar. Det har nära militära och politiska band till Turkiet, och EU har starka intressen av att säkra den energikorridor som förser länderna i väst med olja och gas, men även av att upprätthålla det azerbajdzjanska samarbetet i kampen mot internationell terrorism med hänsyn till påståenden nyligen från ryska källor att Azerbajdzjan har stött tjetjenska separatister.
President Ilham Alijev valdes i oktober 2003 i ett omtvistat och mycket bristfälligt val som dömdes ut av internationella observatörer. Men Azerbajdzjans president har föresatt sig att hålla fria och rättvisa parlamentsval nu i november. Oppositionsmötet den 4 juni gick fredligt till med hänsyn till att polisen bara två veckor tidigare hade slagit tillbaka demonstranter från oppositionen som försökte hålla ett möte i Baku trots ett officiellt förbud, och dussintals greps. Det avgörande beslutet om platsen för mötet fattades efter förhandlingar mellan Bakus borgmästare och oppositionsledarna, som nu har varnat för ödesdigra konsekvenser om det återigen förekommer valfusk i valet i november. Vissa observatörer förutspår till och med att Azerbajdzjan så småningom kommer att få uppleva ett uppror liknande de som ägde rum i de störtade regimerna Georgien, Ukraina och Kirgizistan.
Det ouppklarade mordet på s chefsredaktör Elmar Husejnov nyligen har gett upphov till anklagelser om inblandning från regeringens sida, och en släkting till den landsförvisade före detta talaren och oppositionsledaren Rasul Gouliev, den brittiska medborgaren Almaz Gouliev, har anhållits på den påstådda falska anklagelsen att man funnit en pistol i hennes väska, uppenbarligen för att hindra Rasul Gouliev från att återvända inför valet.
Det är tydligt att Azerbajdzjan är en långt i från perfekt demokratisk och stabil medlem av Europarådet, och EU måste nu göra allt för att främja demokrati och mänskliga rättigheter i landet. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! Det inrikespolitiska läget i Azerbajdzjan är mycket explosivt och förtjänar vår uppmärksamhet.
Den viktigaste orsaken är ökat missnöje, för att inte säga ren desillusion, över president Ilham Alijevs auktoritära styre. Oroväckande nog tar sig detta folkliga missnöje allt mer islamiska uttryck. Det säger tillräckligt att 20 procent av azerbajdzjanerna för närvarande är för införandet av , den islamiska lagen, och Azerbajdzjan har heller inte några västliga utsikter. Detta betydande inre missnöje kan härledas till flera orsaker. Den verkliga arbetslösheten är, trots uppsvinget inom olje- och byggbranschen, mycket hög och uppskattas till mellan 20 och 30 procent. Dessutom har det nuvarande presidentstyrets gräsliga popularitetssiffror sin grund i bruket att tysta oppositionen i elektroniska medier och att i möjligaste mån förhindra oppositionens offentliga manifestationer och i ett knappast representativt röstningssystem som kännetecknas av manipulering med valsedlar. Det senare är faktiskt en nationell tradition som antar allt mer förfinade former nuförtiden.
Kan Europeiska unionen, som en av Bakus officiella partner, göra något över huvud taget för att hjälpa Azerbajdzjan till en fredlig och demokratisk utveckling? Vad som behövs är i alla fall ett tydligt språk från Bryssels sida om hur förkastlig regeringens förtryckande handlingssätt är samt även en noggrann, europeisk granskning av valsedlarna i det parlamentsval som är planerat till november. Jag hoppas att rådet och kommissionen kommer att vara bestämda i sin uppmaning till president Alijev och hans politiska omgivning att räkna med de enorma politiska riskerna med en repressiv politik, inte bara i ett nationellt, utan även i ett mycket större regionalt sammanhang. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Ingen politisk övergång är enkel. Det är utan tvekan till och med ännu svårare för vissa av de före detta autonoma republikerna i det sovjetiska imperiet: de konflikter som just nu pågår i de tre länderna i södra Kaukasien beror till största delen på det ohyggliga arvet efter Stalin, som genom sin ”splittra och regera”-strategi återförenade Nagorno-Karabach med Azerbajdzjan.
I dag är dödläget i frågan om Nagorno-Karabach en av de viktigaste orsakerna bakom stagnationen i regionen. Så länge det inte hävs, finns det inget hopp om utveckling i regionen, som ju är en naturlig bro mellan Europeiska unionen och Asien. Den svåra ekonomiska, sociala och politiska situationen i Azerbajdzjan är en direkt följd av detta spända status quo, om inte annat så som ett resultat av det stora antalet flyktingar och tvångsförflyttade personer inifrån landet självt, vilka är en tung börda för landet. Det finns förnyat hopp om en förbättrad allmän situation i landet tack vare öppnandet av oljeledningen Baku–Tbilisi–Ceyhan och avkastningen från utvinningen av olja i Kaspiska havet, men detta ursäktar inte på något vis myndigheternas repressiva hållning gentemot oppositionen.
Azerbajdzjan fattade frivilligt beslutet att vända sig mot Europa genom att begära anslutning till Europarådet. Europa lade fram demokratiregler som vägledning. Genom att först av allt underteckna ett första partnerskaps- och samarbetsavtal 1999 och genom att införliva detta i sin nya grannskapspolitik, visade sedan Europeiska unionen sin vilja att stödja Azerbajdzjan i landets demokratiska process. I dag har EU rätt att förvänta sig framsteg i den riktningen.
Det finns skäl att vara mycket glad åt frisläppandet av politiska fångar och åt presidentsbeslutet om att tillämpa internationella lagar för medborgarnas demokratiska rättigheter. De händelser som ägde rum i Baku i maj – förbudet mot sammankomster för oppositionspartier samt gripandet och fängslandet av oppositionsaktivister – är dock oacceptabla.
I ljuset av att vi framför allt vill stödja våra vänner i södra Kaukasien i allmänhet och i Azerbajdzjan i synnerhet uppmanar vi president Ilham Alijev och hans regering att göra allt som står i deras makt för att se till att det kommande valet i november 2005 genomförs på ett lagligt och öppet sätt och att oppositionens kandidater fritt kan genomföra sina kampanjer, i fullständig säkerhet och med rättvis tillgång till medierna. Det skulle vara ett kraftfullt tecken på regeringens vilja att göra ett mer djupgående åtagande för vägen mot demokrati, vilken de avgav ett officiellt löfte om under mötet med vår parlamentariska delegation. 
Armin Laschet,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Som redan sagts är Azerbajdzjan en av våra partner i enlighet med den europeiska grannskapspolitiken, i vilken landet införlivades på parlamentets begäran, även om det – liksom övriga republiker i södra Kaukasien – inte hade ingått i den första rundan. I Azerbajdzjan har vi ett relativt krävande program, och det är på grundval av våra principer, våra värderingar och vår rättssäkerhet som den azerbajdzjaniska staten också skall agera.
Den landsrapport som kommissionen har utarbetat och som under de kommande månaderna är avsedd att leda till handlingsplaner ger oss möjlighet att ge demokratiseringsprocessen en injektion och införa rättssäkerhet. Samtidigt som vi inte använder samma språk i alla instanser, bör vi väga våra ord när vi uttrycker kritik och fördöma riktigt allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna för vad de är.
Inget av det som jag just har hört från mina ledamotskolleger om det ökande antalet gripanden, om avsaknaden av fria val – som Erik Meijer sade – eller införandet av sharialagar i Azerbajdzjan, vilket verkligen är en tragedi, överensstämmer med det som verkligen händer där. Vi måste komma ihåg i vilken region landet ligger. Den här veckan har vi diskuterat Uzbekistan, ett land där regeringen lät skjuta mellan 400 och 500 civila för att de gick med i en demonstration, och här talar vi om vad som hände den 21 maj, då några få demonstranter greps och sedan släpptes efter några timmar, och sedan den 4 juni, då regeringen inte tillät oppositionen att hålla en demonstration. Det kanske inte är i närheten av vad vi menar med demokrati och rättssäkerhet, men jag tror att vi måste tänka på det i vår bedömning av dessa händelser och i det språk som vi använder när vi beskriver dem.
Det är mycket riktigt så att vi måste övervaka valet. Det skall hållas i november, och EU-institutionerna får inte göra samma misstag som de gjorde i Ukraina, där vi först inte alls tog valet på allvar och inte följde hur det fortskred. Javier Solana, den höge representanten, vaknade upp först när den ukrainska befolkningen gick ut på gatorna för att demonstrera mot det valfusk som hade försiggått.
Följaktligen bör vi i kammaren under de kommande veckorna och månaderna hålla ett öga på hur processen fortskrider. Vi bör skicka en delegation observatörer och utnyttja de handlingsplaner som nu träder i kraft för att hjälpa ett land som ligger i en mycket besvärlig region och som delvis är ockuperat, men som ändå är fast beslutet att gå i riktning mot demokrati och mot att bli en god europeisk granne. När vi gör detta kommer vi att tjäna våra egna europeiska intressen och även demokratin, rättssäkerheten och de mänskliga rättigheterna bättre än om vi helt enkelt, genom skarp kritik, skulle lägga oss i länder vars förhållanden vi inte känner tillräckligt bra till. 
Alyn Smith,
   .– Herr talman! Jag upprepar min gruppkollega Marie Anne Isler Béguins utmärkta anförande och betonar hur viktigt valet av tidpunkten för denna resolution är för Azerbajdzjan då landet står inför val. Jag besökte regionen i förra månaden med kolleger från det skotska parlamentet eftersom vi är angelägna om att nå fram till dessa länder med vår erfarenhet av social, demokratisk och medborgerlig nationalism. I denna region får händelser i ett land alltför ofta allvarliga följder i ett annat. I det avseendet skulle jag särskilt vilja framhålla punkt 10 i resolutionen och hänvisningen till det bräckliga civila samhället i Azerbajdzjan, eftersom detta är nyckeln till en långsiktig lösning på regionens problem.
Vi skall inte tala om för Azerbajdzjan, Georgien eller Armenien hur de skall sköta sina angelägenheter, men med hjälp av vår erfarenhet kan vi nå fram till en region som hoppas på hjälp, inspiration och kanske även ledarskap från EU:s sida. Jag hoppas att resolutionen kommer att ge ytterligare kraft åt unionens hantering av denna oroliga region och åt de positiva erfarenheter som vi kan bidra med för framtiden. 
Jaromír Kohlíček,
   . – Mina damer och herrar! Varje gång jag hör den kaukasiska republiken Azerbajdzjans namn tänker jag på enorm oljerikedom och på en presidentsregim som är hård i jämförelse med demokratierna i övriga Europa. Jag tänker dessutom på problemen med grannländerna, särskilt konflikten i Nagorno-Karabach.
Den jättelika rikedomen står i bjärt kontrast till den ökande fattigdomen bland landets befolkning. Som en av de tidigare talarna nämnde så har de som nu lever som flyktingar fortfarande inget hem, till skillnad från situationen i Armenien till exempel. Det logiska resultatet av den sociala spänningen är de odemokratiska åtgärder som regeringen har vidtagit och som kritiseras i den resolution som debatten gäller. Den aspekt av det politiska systemet som har varit utsatt för hård kritik är naturligtvis att det går att gripa ett stort antal personer för att de har deltagit i demonstrationer eller oroligheter, utan några tydliga enskilda anklagelser. Att de har släppts är en annan sak. Journalister och oppositionspolitiker var bland dem som greps, och detta är något som måste förkastas helt överallt i världen. Frisläppandet löser dock inte problemet, särskilt inte när landet i fråga är en medlemsstat i Europarådet.
Vi bör stödja utvecklingen av gemensamma demokratiska värderingar i denna kaukasiska republik och inte tillåta att medeltida islamistkrafter får grönt ljus. 
Urszula Krupa,
   . –  I dag diskuterar vi kränkningar av de mänskliga rättigheterna och demokrati i Azerbajdzjan. Landet är det senaste i en rad Sovjetrepubliker som kämpar för självständighet, efter Georgien och Ukraina.
Minst flera dussin protestanter som krävde demokratiska reformer i landet greps under den demonstration som nyligen hölls i Baku. Före det hade också över 100 personer dömts till fängelse för att de hade uttryckt sina politiska åsikter och motsatt sig regeringen, efter det manipulerade presidentsvalet 2003. Ett stort antal oppositionella aktivister, journalister, lärare och tillfälliga förbipasserande har gripits under den våg av våldsamheter som myndigheterna har släppt lös.
Azerbajdzjan håller på att bli ett typexempel på ett land som har genomgått en ytlig förvandling. Den högt utbasunerade demokratin är inget annat än en fasad, bakom vilken kommunistpartiets totalitära ledare har bytt ut sina partiböcker mot checkböcker. De har samlat på sig förmögenheter på samhällets bekostnad genom att manipulera människor som har berövats inte bara sina rättigheter utan även sina egendomar. Påven Johannes Paulus II sade en gång att den förvrängda tanken på frihet som en fullständigt ohindrad frihet och tillåtelse fortfarande utgör ett hot mot demokratin och de fria samhällena.
Vi är för rättvisa och sanning, så därför stöder vi oppositionens krav på att demokratiska principer och yttrandefrihet skall respekteras och att det inte får förekomma fler förföljelser eller mer våld. Vi stöder även deras krav på bestraffning av dem som mördade Husejnov och Djalilov, de medlemmar av oppositionen som dog under ouppklarade omständigheter. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman! Kommer Azerbajdzjan att följa i Georgiens, Ukrainas och Kirgizistans fotspår? Om det bara kunde! Situationen i landet är oroande. För inte så länge sedan dog en ledare för den demokratiska oppositionen under mystiska omständigheter, och tidigare i år hade redan en annan oppositionsledare dött. Samtidigt kan inte ens tragedier av det här slaget eller andra former av förföljelse, såsom gripandet av 29 oppositionsaktivister i mitten av maj, ändra historiens gång eller vända en pågående utveckling. De 70 000 demonstranterna i Baku i lördags var mycket medvetna om detta faktum.
Kampen för demokrati i Azerbajdzjan är även en kamp för stabilitet, som det finns ett akut behov av i landet. Helt kort är Azerbajdzjan ett viktigt produktionscentrum för olja från Kaspiska havet, särskilt sedan den oljeledning som har kostat fyra miljarder US-dollar öppnades mellan Baku, Tbilisi och Ceyhan i Turkiet, en oljeledning som kommer att minska västvärldens behov av olja från Mellanöstern. Målet är att ledningen skall ha en kapacitet på en miljon fat olja per dag.
För fem dagar sedan, efter den nyligen genomförda demonstrationen, sade ledaren för oppositionspartiet Musavat att Azerbajdzjan förtjänar demokrati och är ute efter att få det. Han talade sanning och Europaparlamentet bör hjälpa till att se till att det är detta som händer.
Ioannis Varvitsiotis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med öppnandet av oljeledningen Baku–Tbilisi–Ceyhan har en ny era inletts i Azerbajdzjan. De nya ekonomiska utmaningar som uppstår måste dock följas av en rad reformer på politisk och social nivå. Annars kommer de att leda landet till resultat som är de motsatta, exempelvis ännu större arbetslöshet och en bredare social klyfta.
Azerbajdzjan måste utnyttja utvecklingen väl och gå i riktning mot demokratisering. I resolutionsförslaget uppmanar vi den azerbajdzjanska regeringen att respektera de demokratiska värderingarna, inbegripet rätten att ha en annan åsikt, och att inleda en öppen dialog med oppositionen, i enlighet med sina åtaganden inom ramen för OSSE och Europarådet. Man måste skapa en politisk miljö som gynnar politisk pluralism, för att garantera att valet i november genomförs på ett demokratiskt sätt.
Vi förkastar fullständigt mordet på journalisten Elmar Husejnov, förbudet mot sammankomster, såsom den sammankomst som nyligen förbjöds av Bakus borgmästare den 21 maj, och fallen av kränkningar av rättsväsendets oberoende, och vi uppmanar landet att på ett dynamiskt sätt främja institutionella, rättsliga och administrativa reformer. Azerbajdzjans nuvarande regering måste få klart för sig att Europeiska unionen helt förkastar alla former av antidemokratiskt beteende.
Jag uppmanar parlamentet att rösta för det förslag till resolution som vi diskuterar i dag, och jag hoppas att den azerbajdzjanska regeringen kommer att ta vårt inlägg på allvar.
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr Laschet! Oppositionen från tre högerpartier – tre nationalistpartier – har tryckts ned i Azerbajdzjan inför öppnandet av oljeledningen Baku–Tbilisi–Ceyhan. Genom massgripandena har den politiska oppositionen och de lokala människorättsorganisationer som protesterar mot det uppenbarligen manipulerade valet i själva verket berövats sina ledare.
Det är den vanliga historien om den amerikanska sheriffen som kontrollerar oljeresurserna runtom i världen. Var än amerikanska soldater inte gör sitt intåg, som de gjorde i Irak, tågar deras politiska legoknektar in. Det är vad som sker i Colombia, Azerbajdzjan, Georgien, Kazakstan, Turkmenistan och Madagaskar. Det är en operation som påbörjades omedelbart efter Berlinmurens fall och Sovjetunionens sammanbrott. För att säkra sina intressen lägger Förenta staterna miljoner dollar på vapen och sänder ut militära rådgivare i hela Kaukasusområdet.
Genom att fördöma den azerbajdzjanska regimen fördömer Europeiska unionen i själva verket Förenta staternas exploateringspolitik. För att skydda de mänskliga rättigheterna och demokratin måste vi utmana Förenta staternas politik och intressen. 
Neelie Kroes,
   .–Herr talman! Europeiska kommissionen delar Europaparlamentets och världssamfundets oro för de mänskliga rättigheterna och demokratiseringen i Azerbajdzjan. Vi följer händelseförloppet i landet på nära håll, särskilt när det gäller grundläggande friheter, medier samt yttrande- och mötesfrihet. Vi övervakar också noga förberedelserna inför parlamentsvalet i november 2005 och uppmanar de azerbajdzjanska myndigheterna att se till att det förrättas helt i enlighet med OSSE-åtagandena och andra internationella normer för demokratiska val.
Några ledamöter har frågat om vi skall skicka en grupp observatörer till det kommande parlamentsvalet i Azerbajdzjan. I linje med standardförfarandena i OSSE-regionen kommer inget EU-valobservatörsuppdrag att utplaceras inför valet i Azerbajdzjan. I stället kommer vi att ge stöd till OSSE/ODIHR:s valobservatörsuppdrag som skall utplaceras. I linje med nyligen vidtagna åtgärder och med anledning av valen i Ukraina, Moldavien och Kirgizistan kommer kommissionen även att överväga om ekonomiskt stöd kan ges till OSSE/ODIHR:s fond, för att bredda deltagandet i valobservatörsuppdrag och göra det möjligt för fler observatörer från Central-, Öst- och Sydösteuropa samt före detta Sovjetunionen att delta.
Alla dessa frågor och aktiviteter måste ses mot bakgrund av att Azerbajdzjan har inbegripits i den europeiska grannskapspolitiken, vilket beslutades av rådet i juni 2004. Vid mötena med de azerbajdzjanska myndigheterna har kommissionen alltid betonat att den europeiska grannskapspolitiken ovillkorligen måste innebära att man delar grundläggande värderingar som demokrati och respekt för mänskliga rättigheter och att det hålls verkligt demokratiska val.
Som ni vet beslutade rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) den 25 april 2005 att erbjuda Azerbajdzjan en möjlighet att utveckla en handlingsplan inom EMP med EU och jag hoppas att denna kommer att slutföras före årets slut. Mänskliga rättigheter, grundläggande friheter, verkligt demokratiska val och demokratisering blir bland de viktigaste prioriteringarna i detta dokument, som kommer att utgöra en allmän vägledning för de framtida förbindelserna mellan Azerbajdzjan och Europeiska unionen.
Dessutom hjälper kommissionen Azerbajdzjan med landets institutionella, rättsliga och administrativa reformer genom Tacis-programmet. Hela denna rad av frågor är en av de två viktigaste prioriteringarna för Tacis nationella åtgärdsprogram för 2004–2005.
Sist men inte minst ger kommissionen också ekonomiskt stöd genom Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. För närvarande finansieras fem regionala projekt i södra Kaukasus som sammanlagt uppgår till över 5 miljoner euro. Kommissionen kommer att fortsätta att använda alla till buds stående medel för att försöka uppnå ett effektivt skydd för de mänskliga rättigheterna i Azerbajdzjan och för att se till att demokratiseringen av landet fortskrider utan problem inom den närmaste framtiden. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum alldeles strax. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Zita Pleštinská (PPE-DE ),
   .– Skälet till att jag röstade för Őrybetänkandet är dess aktualitet med avseende på frågan om social integration i de tio nya medlemsstaterna. Föredraganden har givit en detaljerad redovisning av de grundläggande utmaningar som de nya medlemsstaterna står inför i kampen mot fattigdom och social utslagning. Det var främst Europaparlamentsledamöter från de nya medlemsstaterna som lade fram argument som belyste frågans allvar under debatten. Deras anföranden kretsade kring temat fattigdom, som även omfattar social integrering av barn eller med andra ord påverkar den nya generationens framtidsutsikter. Exempelvis visar statistiken att det i mitt land, Slovakien, är så mycket som 21 procent av befolkningen som lever under fattigdomsgränsen, mestadels i mindre utvecklade områden av landet. Betänkandet utgör en grund för åtgärder mot den enorma utmaning som EU står inför när det gäller att uppnå de ambitiösa Lissabonmålen för ökad sysselsättning, social sammanhållning och hållbar utveckling. EU:s utveckling kommer att bero på dess förhållningssätt till de grundläggande rättigheterna för de EU-medborgare som löper störst risk och som huvudsakligen bor i de tio nya medlemsstaterna. Detta förhållningssätt bör vägledas av social integrering och bekämpning av alla former av diskriminering. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Om sysselsättning och produktion och dessa faktorers bidrag till ekonomisk tillväxt samt om social integrering i de nya medlemsstaterna.
Båda betänkandena innehåller allmänna rekommendationer om hur EU:s medlemsländer skall sköta sin ekonomiska politik. Även om vi kan stödja flera av förslagen i sak så är det inte EU:s uppgift att ange denna politik. Länderna bör på egen hand, genom institutionell konkurrens, finna lämpliga lösningar på hur den ekonomiska politiken skall utformas.
De länder som införde övergångsregler för arbetskraftsrörlighet för de tio nya medlemsländerna bör ha rätt att ha kvar dessa. Men det är en bra idé att se över reglerna eftersom problemet med fri arbetskraftsinvandring från de nya EU-länderna har överdrivits dramatiskt.
Av skälen ovan röstar vi nej till båda betänkandena. 
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
