Jämställdhet mellan könen (2001-2005)
Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0197/2002) av Figueiredo för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om genomförandet av programmet för jämställdhet mellan könen (?Gender Equality?) (2001-2005) (2001/2266(INI)).

Figueiredo (GUE/NGL)
Herr talman, fru kommissionär, kära ledamöter! Trots vissa positiva framsteg på lagstiftningsområdet för att främja jämställdhet mellan män och kvinnor förekommer det fortfarande många brister, diskriminering och ojämlikhet i medlemsstaternas olika verksamheter som det är viktigt att råda bot på.
Efter antagandet av Europeiska unionens ramstrategi 2000 för jämställdhet mellan män och kvinnor och motsvarande gemensamma handlingsprogram mellan 2001 och 2005, pågår det ansträngningar för att engagera EU:s hela politiska arbete och kommissionens alla avdelningar i denna strategi, vilket redan har gett några positiva praktiska resultat. Men det är viktigt att komma längre. Det går t.ex. inte att acceptera att det finns färre än tjugo procent kvinnor i EU:s egna institutioner, inklusive i det pågående europeiska konventet, dvs. en procentsats som är lägre än den för det förra konventet som förberedde stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Det är särskilt viktigt att noggrant följa medlemsstaternas tillämpning av riktlinjer, direktiv, rekommendationer och beslut som syftar till att främja jämställdheten mellan män och kvinnor så att de beslut som antas på jämställdhetspolitikens område tillämpas striktare och blir effektivt tillämpade inom jämställdhetspolitiken.
När det t.ex. gäller det mål som fastställdes vid Europeiska rådets möte i Lissabon om att få sextio procent av kvinnorna ut i förvärvslivet (före 2010), underströks det att detta mål bara kan bidra till jämställdhet mellan män och kvinnor om majoriteten har kvalitativt goda arbeten och skäliga löner, och det framhölls hur viktigt det var med utbildning i olika former och på olika nivåer, samt att ett tillräckligt stort utbud av barnomsorg och varierande yrkesmöjligheter för kvinnor skapades.
Därför är det också viktigt att tillämpa rådets rekommendation från den 31 mars 1992. Och det räcker inte att kommissionen säger att den har antagit en rapport om denna tillämpning den 4 februari 1998. Det har gått fyra år sedan dess, och det är viktigt att få veta hur de nuvarande förhållandena är, då det är viktigt att fastställa gemensamma indikatorer om barnomsorgens struktur och skillnaderna i lön och andra ersättningar mellan män och kvinnor per sektor, inklusive det som gäller för extraarbete och deltidsarbete.
Det är också viktigt att fullfölja forskningen om orsaker och vilka åtgärder som medlemsstaterna har vidtagit eller tänker vidta för att utjämna de befintliga löneskillnaderna (mellan 15 och 20 procent), trots det direktiv som finns, och det redan sedan 1975, om jämlika löner. Det är också viktigt att införa precisa kvantitativa och tillfälliga mål i riktlinjerna för sysselsättningen, vilka för närvarande håller på att ses över, och kommissionen bör lägga fram en rapport i ämnet, särskilt om vilka åtgärder som tänker vidtas.
Det är lika viktigt att fastställa mål att förverkliga i realistiska och mätbara etapper på de områden som ramstrategin avser för att säkerställa faktiska och ordentliga framsteg på alla områden med hänsyn till att antalet överträdelser av lagstiftningen om jämställdhet mellan män och kvinnor fortfarande är högt. När det gäller det nya direktivet om jämställdhet mellan män och kvinnor som håller på att förberedas på andra områden än sysselsättning och vars förslag hade lovats vara färdigt i juni är det viktigt att förseningen inte blir ännu längre. Det är också viktigt att aktualisera och förbättra andra befintliga direktiv, särskilt de som rör gravida och nyförlösta arbetstagares och småbarnsmammors säkerhet och hälsa på arbetsplatsen och mäns och kvinnors jämlika villkor i socialförsäkringens rättsliga och yrkesinriktade former.
En central fråga är att förespråka att perspektivet mäns och kvinnors jämställdhet medtas i de ekonomiska riktlinjerna, inklusive i samband med anslutningsförfaranden, för att undvika de negativa effekter som uppstår i samband med privatisering, liberalisering och nedskärningar inom den offentliga sektorn; det är också viktigt med god offentlig service, samtidigt som budgetanslagen på de sociala områdena behöver förstärktas för att förebygga social utslagning och bekämpa kvinnohandel.
Slutligen vill jag tacka alla som har hjälpt till med arbetet med detta betänkande. Jag är övertygad om att kampen för jämställdhet mellan män och kvinnor, även i det politiska livet och i beslutande organ, kräver ett större engagemang och politisk vilja från oss alla för att lyckas.

Avilés Perea (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill tacka Figueiredo för hennes uppföljningsarbete av handlingsprogrammet för lika möjligheter eftersom man - som hon sagt och som vi alltid säger i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor - ännu måste fortsätta arbetet för att uppnå jämställdhet i de flesta fall - lika löner, lika möjligheter - trots att det till denna kammare ständigt kommer betänkanden av alla slag med olika lagstiftningsnivåer. Det är nödvändigt att fortsätta detta arbete och insistera på att programmet skall genomföras, ta del av uppgifter och få bättre information om utvecklingen av detsamma. Det skulle vara till stor hjälp för allt vårt arbete om uppgifterna specificerades land för land. Det är något vi ständigt ber om och som är av grundläggande betydelse för att arbetet skall grunda sig på verkliga uppgifter och vara mer effektivt.
Det är också viktigt, som betänkandet tar upp, att uppnå de mål som föreslagits av Europeiska rådet i Lissabon om att kvinnor skall utgöra 60 procent av den aktiva befolkningen, utan att glömma det stora antalet kvinnor som arbetar i familjeföretag och egna firmor utan något som helst erkännande för sitt arbete och utan någon som helst social trygghet. Det är ett problem som vi borde ta oss an inom en snar framtid eftersom det är ett stort antal kvinnor som befinner sig i denna situation inom områden som jordbruk, fiske, småföretag. Det är specifika problem kopplade till den genusdimension som uppstår inom olika områden, men som är oerhört betydande. I detta betänkande uppmanas vi att finna en lösning.
Genusdimensionen är också mycket viktig när det gäller den sociala utslagningen och fattigdomen. Därför måste man glädja sig åt att det danska ordförandeskapet har innefattat det i sitt program så att vi kan gå vidare med att lösa dessa problem.
Jag väntar också med verkligt intresse på att förslaget till jämställdhetsdirektiv skall komma, baserat på artikel 13 i fördraget. Jag hoppas också att starten för det europeiska jämställdhetsinstitutet, som lyckligtvis redan passerat genomförbarhetsstudien, inte kommer att dröja.
Fru kommissionär! I min grupps namn insisterar jag på att dessa arbeten skall fortsätta så fort det bara går.

Swiebel (PSE).
Arbetsprogrammet ?Jämställdhet mellan könen? för 2002 är en utmärkt handling. Den ger en bra insikt i de åtgärder som organiserats av kommissionen och i den strategi som tillämpas. Vid ett sammanträde inom parlamentets utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor i april lyfte kommissionär Diamantopoulou återigen fram denna strategi på det för henne typiska, djupgående och övertygande sättet. Vi uppskattade verkligen den dialog som då startades. Här vill jag särskilt nämna initiativet till att utveckla en systematisk politik för genusdimensionen inom utrikespolitiken. Kanske kan kommissionären nu berätta för oss här vilken den nuvarande situationen är på den här punkten.
Rent allmänt tror jag att man måste påpeka att Europeiska kommissionen nu går i täten i Europa när det gäller jämställdhetsåtgärder. Många medlemsstater, men också Europaparlamentet, kan ta exempel av detta.
Det finns ett par saker i det föreliggande betänkandet av Figueiredo som jag särskilt vill betona.
För det första punkt 3 i hennes betänkande, frågan om det så kallade jämställdhetsinstitutet - ett konstigt ord för övrigt, som vi måste fundera ut någon ersättning för.
Vi har tagit del av den genomförbarhetsstudie som skisserar ett underlag för ett institut som ägnar sig åt att samla in och sprida information, stödja nätverk och så vidare. Det fungerar kort sagt som mellanhand, och det är budskapet: det skulle kunna vara nyttigt att låta kvinnofrågan bli mer politiskt synlig i Europa, och att stödja det yrkesmässiga värdet av vårt arbete. Min fråga till kommissionären är: delar kommissionen denna åsikt, och kommer man att vidareutveckla den? Framför allt, kommer man att fråga parlamentet till råds i detta sammanhang, och om så är fallet, på kort eller lång sikt? Jag tror nämligen att det finns många personer i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor som mycket väl känner för detta, för detta institut, men som skulle vilja se en tydligare gestalt innan de kan komma med ett slutgiltigt omdöme. Min fråga är alltså: kommer kommissionen att arbeta för en sådan gestalt?
Min andra fråga avser punkt 5. Kan kommissionären lova att hon kommer att utarbeta en politisk analys av situationen när det gäller genomförandet av regelverket för likabehandling i medlemsstaterna och av sina föresatser att eventuellt ändra denna lagstiftning eller att inleda ?inkorgsförfaranden? som avser fördraget?
Till sist vill jag mycket gärna veta - Avilés Perea sade det också nyss - när kommissionären äntligen kommer att presentera sitt förslag till direktivet om likabehandling som vi redan väntat så förskräckligt länge på?

Dybkjær (ELDR).
Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att tacka kommissionären för det outtröttliga arbete han utför på detta område. Det hänger ju inte enbart på jämställdhetskommissionären, utan i allra högsta grad på hela kommissionen, och jag känner mig fullständigt övertygad om att vi i vår kommissionär som är närvarande här har en mycket bra talesman för jämlikheten. Det är inte så lätt att få igenom saker och ting på detta område, vilket givetvis kan bero på att bara fem av 20 är kvinnor. Vi vet alla att vi ligger under den kritiska gränsen för att få igenom saker och ting och därför finns det anledning att tacka för denna outtröttlighet. Om vi skall kritisera någon är det i varje fall inte vår kommissionär, utan i så fall snarare den resterande manliga delen av kommissionen vi skall vända oss till.
Jag vill också gärna tacka föredraganden för det utmärkta betänkande som lagts fram här. Jag tycker generellt sett att det är en av våra verkligt betydelsefulla uppgifter att hålla kvar dessa frågor på dagordningen. EU är ett politiskt projekt, och därmed också ett politiskt projekt som skall gälla både män och kvinnor. Därför är det viktigt att vi hela tiden ser till att vi får med den andra hälften av befolkningen, nämligen kvinnorna. Men vi skall naturligtvis ändå skilja på vad som skall regleras på överstatlig nivå och vad som skall regleras enligt subsidiaritetsprincipen. Jag vill här i likhet med tidigare talare ställa en fråga beträffande jämställdhetsinstitutet. Det blir mer och mer påfallande att vi kommer att sakna data om det inte finns några initiativtagare, t.ex. inom Europeiska unionen, som kan samla in nationella data och därmed genomföra en samordning. Härefter nämns också subsidiariteten som en viktig prioritet i betänkandet, t.ex. när det gäller system för barnpassning. Utan detta kan inte kvinnorna komma in på arbetsmarknaden. Detta anser jag fortfarande skall regleras genom subsidiaritetsprincipen, vilket innebär att vi bara kan visa ?best practice? och uppmana men i praktiken inte gå in och göra någonting.

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill först ansluta mig till Dybkjærs kommentarer och även tacka kommissionären för hennes arbete. För Verts/ALE-gruppens räkning skulle jag vilja gratulera föredraganden till den mycket heltäckande och rättvist balanserade kritiken av bristerna i kommissionens arbete, berömmet till arbetsprogrammets resultat och även de konstruktiva förslagen till framtida åtgärder. Utskottets stöd till betänkandet avspeglar detta.
Som andra talare har sagt är vi alltför medvetna om att vi har en lång väg kvar att gå när det gäller jämställdhet inom EU-institutionerna, liksom i samhället i stort. Vi hade inte kunnat få en tydligare bild av detta än i utformningen av konventet om Europas framtid. Endast 16 procent av medlemmarna är kvinnor, i ett organ som är direkt delaktigt i planeringen för hela Europas framtid.
I betänkandet tar man upp medel för att uppnå jämställdhet mellan könen inom områden som arbetsmarknad, sysselsättning, beslutsfattande, social integrering, livslångt lärande, hälsa osv. Föredraganden har behandlat dessa frågor på ett mycket fokuserat sätt och ger kommissionen mycket tydliga riktlinjer om vilka åtgärder parlamentet skulle vilja se.
När det gäller åtgärder för 2002 vill jag särskilt välkomna kommissionens åtagande att tillhandahålla könsuppdelade uppgifter, indikatorer för bedömning av framsteg i jämställdhetsarbetet och konsekvensanalyser ur ett jämställdhetsperspektiv av vissa politikområden där jämställdhetsperspektivet ännu inte integrerats. I ett flertal betänkanden och yttranden har vi gång på gång fördömt bristen på lämpliga data som vi kan grunda våra analyser på. Detta måste man ta itu med nu, som andra talare har sagt.
Jag skulle också vilja nämna några av kommissionens nya förslag som återges i detta betänkande, till exempel konferensen om kvinnor på landsbygden som skall hållas i oktober. Den är mycket viktig med tanke på den kris som många landsbygdsområden har genomgått, särskilt under de senaste 18 månaderna, och med hänsyn till de särskilda behoven hos kvinnor som bor och arbetar på landsbygden.
Jämställdhetsperspektivet i utrikespolitiken och internationella förbindelser är återigen en central fråga. Den föreslagna konferensen skulle inte bara kunna uppmärksamma detta, utan också ge oss en större förståelse för hur viktigt detta perspektiv är för hela vårt internationella arbete. Som Avilés Perea påpekade bör könsfrågan vara central i rundabordssamtalet om social utslagning och fattigdom.
Arbetsprogrammet för 2002 är mer utvecklat och långtgående än det här årets program, och med detta betänkande som stöd kan vi förhoppningsvis göra stora framsteg.

Angelilli (UEN).
Herr talman! Också jag skulle vilja tacka föredraganden för det arbete hon har lagt ned. Låt mig börja med att säga att jag helt delar den bitterhet som kollegerna har talat om över det tyvärr symboliska och allvarliga faktum att det, trots alla goda föresatser, inte finns mer än 16 procent kvinnor i det europeiska konvent som håller på att utarbeta unionens framtid och därmed framtiden för medborgarnas och de europeiska medborgarnas rättigheter. Detta anser jag vara verkligt bekymmersamt. Trots detta är det värt besväret att insistera på vissa grundläggande mål, som energiskt betonas i betänkandet, och som skulle bidra till att göra de europeiska kvinnornas möjligheter mer konkreta och framför allt större.
Jag syftar i första hand på behovet att utarbeta ett betänkande i vilket vi utvärderar hur alla antagna lagtexter - resolutioner, rekommendationer, direktiv och så vidare - efterlevs. På så sätt kan vi kontrollera i vilken utsträckning medlemsstaterna har genomfört dem för att sedan vid behov inleda lämpliga överträdelseförfaranden om de inte har införlivats eller inte efterlevs. Detta skulle vara ett sätt att bättre hålla situationen under kontroll, ställa medlemsstaterna till ansvar och således mer effektivt ingripa för att se till att alla villkor för att kvinnorna skall kunna delta på ett mer jämställt sätt både i arbetslivet och i politiken föreligger. Dessutom måste vi främja en seriös politik för att stödja de kvinnor som arbetar. Barnomsorg och hjälp till familjerna, alltså - i syfte att ge alla kvinnor realistiska möjligheter att förena yrkes- och familjeliv.
Av de skäl som jag har försökt att sammanfatta kommer vår grupp att rösta för betänkandet.

Prets (PSE)
Herr talman, fru kommissionär! Vi har nu hört mycket positivt, men även bristerna har räknats upp, och jag skulle vilja ansluta mig till det. Ett och ett halvt år efter ikraftträdandet för åtgärdsprogrammet avseende gemenskapsstrategin för jämställdhet mellan kvinnor och män lämnar - vilket betänkandet nu visar - genomförandet fortfarande mycket övrigt att önska. För sådana åtgärdsområden som sociala rättigheter, näringsliv samt delaktighet och representation finns det bara negativa belägg, för inkomstskillnaderna mellan män och kvinnor ligger i den privata sektorn liksom tidigare på cirka 25 procent. Endast 23 procent av företagarna är kvinnor. Andelen kvinnor som är engagerade i beslutsprocesser har i de flesta länder knappast uppnått 30-procentsnivån, och Europeiska unionens institutioner, där kvinnorepresentationen ligger mellan 13 och 30 procent, är inte nödvändigtvis det bästa exemplet. Vi har hört det tidigare: laguppställningen under konventet bidrar också till detta. Om vi ställer krav på medlemsstaterna borde vi föregå med gott exempel.
De direktiv som redan finns tillgängliga inom EU i samband med jämställdhet mellan män och kvinnor behöver inte bara förbättras, utan de måste också genomföras bättre i medlemsstaterna. Det innebär också att man från kommissionens sida måste kontrollera bättre för att jämställdheten skall fungera, för annars förefaller det mig inte vara någonting annat än en fars när det finns direktiv och vi ständigt måste se till att det görs framsteg i fråga om genomförandet.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Jag skulle vilja lovorda och tacka Figueiredo, men naturligtvis även hela utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, för det mycket betydelsefulla stödet, men huvudsakligen för utskottets förslag och dess kritik.
Jag skulle vilja hänvisa till några av de frågor som har diskuterats, vilka jag tror är särskilt betydelsefulla och i vilka inga framsteg har gjorts. Flera talare hänvisade till frågan om tillgång på barnomsorg, men även till alla dem som i många fall är beroende av familjerna. Naturligtvis är det en fråga som uteslutande är en angelägenhet för medlemsstaterna, men det finns alltid en möjlighet för kommissionen att antingen låta bli att ingripa eller att samarbeta, och att samarbeta på europeisk nivå så att vi kan nå ett mervärde. Jag vill således påminna om följande insatser: för det första - när det gäller sysselsättningsstrategin är det en av de fyra kärnpunkterna som rör jämställdhet som huvudsakligen är inriktad på frågan om tillgång och som ges betydande ekonomiskt stöd i många medlemsstater. I fjol efter utvärderingen av tillämpningen av sysselsättningsstrategin framfördes i 8 av de 15 medlemsstaterna konkreta rekommendationer rörande behovet av förbättring av tillgången när det gäller barnomsorg. I stort vägrar medlemsstaterna - förutom några få undantag - att sätta upp kvantitativa mål för att göra det lättare att följa huruvida målen uppnås. Vi ser emellertid att det med tiden sker en tydlig förbättring genom sysselsättningsstrategin. Den andra frågan gäller statistisk uppföljning om vilken vi inte heller kan säga att den har varit framgångsrik på europeisk nivå. Ett nära samarbete med Eurostat pågår nu så att frågan om tjänster för tillhandahållande av barnomsorg genom den nya forskningen om mänskliga resurser kommer att ingå i de statistiska uppgifterna. Många diskussioner har ägt rum om definitionen, situationen är inte likadan i alla medlemsstater men jag anser att det är mycket viktigt att denna uppgift äntligen tas med i den officiella statistiken liksom frågan om löneskillnader mellan män och kvinnor.
En andra fråga som har tagits upp av flera parlamentsledamöter är den om institutet. Jag fick frågan om jag instämmer. Jag tror att vi har diskuterat den frågan upprepade gånger i ert utskott. Naturligtvis anser jag att inrättandet av detta institut är nödvändigt. Ni vet att kommissionen tillsatte en utredning, vi har redan fått resultatet, och vi har även på vetenskapligt sätt fått det bekräftat att det finns ett behov av ett sådant institut; en första uppskattning föreligger om budgetbehoven och av de ekonomiska förutsättningarna, och min egen korrespondens med ordföranden finns redan. Jag skall rikta er uppmärksamhet mot den svårighet som allmänt sett föreligger vid inrättandet av nya institut. Jag tog upp frågan vid det senaste ministerrådet med arbetsmarknadsministrarna, och jag måste säga att flera länder gav ett positivt gensvar och stödde behovet av att institutet inrättas. De övriga länderna uttryckte ingen uppfattning alls. Hittills har inte någon medlemsstat ställt sig negativ till att institutet inrättas. Jag vill försäkra er om att jag från min sida kommer att ta så konkreta steg som möjligt mot det slutliga beslutet.
En tredje fråga är den om tillämpningen av lagstiftningen i medlemsstaterna. I denna fråga liksom i andra - exempelvis arbetsmarknaden och hela det rättsliga ramverk som rör arbetsförhållanden - har kommissionen en objektiv svårighet när det gäller att följa upp tillämpningen av lagstiftningen. Kommissionen har inte de ordningar till sitt förfogande för att i detalj kunna följa vad som händer i medlemsstaterna. Således arbetar kommissionen på två nivåer. Den ena är, skulle jag vilja säga, ganska enkel, och innebär att undersöka om medlemsstaterna har antagit den institutionella ram som behövs och om de har gjort detta på riktigt sätt, och den andra innebär att kommissionen, vid varje fall av anmälan om att lagen inte tillämpas, skall agera genast och använda alla medel, naturligtvis även att vända sig till domstol.
Mitt sista påpekande rör den totala planen för 2002. Jag anser att framstegen är betydande, för det första när det gäller det sätt vi skall arbeta på. I år kommer alla ansvarsområden i all programplanering att i förväg i sin planering och analys ta hänsyn till frågan om jämlikhet mellan könen, och inte efteråt i sin utvärdering. För det andra fortsätter man på alla nivåer att samla in faktauppgifter uppdelade på kön, vilket hjälper oss särskilt i att även utveckla index, samt för det tredje är en av de prioriteringar som inleddes i år att det inom alla generaldirektorat skall finnas en särskild personalutbildning i frågor om jämställdhet mellan könen, särskilt för dem som sysslar med planering och organisering.
Under de senaste två åren av vårt samarbete har man noterat betydande resultat inom lagstiftningsområdet med huvudsaklig landvinning den senaste överenskommelsen rörande lagstiftning om jämställdhet mellan könen, vilken lägger en mycket viktig grund inom alla områden och hjälper oss mycket beträffande det nya förslaget om artikel 13 rörande jämställdheten mellan könen.
En politisk kommentar: jag tror att detta direktiv kommer att bli mycket betydelsefullt och ytterst konfliktframkallande och därför görs mycket stora ansträngningar för att få en text som är så bra genomarbetad och underbyggd som möjligt så att den från början hjälper diskussionen att få rätt utgångspunkt.

Talmannen. -
Tack, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0214/2002) av Herman Schmid för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande ?Stärka den lokala dimensionen i den europeiska sysselsättningsstrategin? (KOM(2001) 629 - C5-0076/2002 - 2002/2034(COS)).

Schmid, Herman (GUE/NGL)
. Herr talman! Fru kommissionär! Det gläder mig att vi har fått ännu ett meddelande från kommissionen om att utveckla den lokala dimensionen i den europeiska sysselsättningsstrategin. Jag tror att detta är utomordentligt betydelsefullt, och jag har försökt utveckla dessa tankegångar i mitt betänkande.
Det finns en olycklig tradition inom sysselsättningspolitiken som innebär att man tänker i nationella termer, alltså nationella arbetsmarknader och ekonomier, och ser arbetsmarknaden som en enda marknad. Då bortser man dock från de lokala arbetsmarknaderna, deras inbördes olikheter och betydelse. Det finns också en tendens att lokala arbetsmarknader blir ett slags restbegrepp som handlar om glesbygd eller svaga delar av ekonomin och den sociala ekonomin.
I mitt betänkande talar jag om lokala arbetsmarknader i en annan betydelse, nämligen som arbetsmarknader som producerar varor och tjänster vilka konsumeras lokalt. Det handlar om vårdpersonal och hantverkare, folk som jobbar med trafik och tekniska tjänster, lokala köpmän, småföretag, lokal offentlig service och så vidare och omfattar också viktig infrastruktur i form av utbildning och annat. Det är alltså viktiga saker vi talar om, även ur ekonomisk synvinkel.
Området är även intressant på grund av att det har ett slags kontracyklisk ekonomisk betydelse. De lokala arbetsmarknaderna påverkas i lägre utsträckning av världsmarknadskonjunkturernas svängningar. Det betyder att under en period som den nuvarande, när det går trögt i världsekonomin, klarar sig de lokala arbetsmarknaderna relativt sett bäst. För att ekonomin skall kunna ta sig upp ur en sådan nedgång vi upplever nu är det särskilt viktigt att de lokala arbetsmarknaderna fungerar väl, eftersom de utgör den mylla ur vilken nya företag växer fram och nya aktiviteter kan utvecklas.
Jag vill också understryka betydelsen av dessa lokala arbetsmarknader. I mitt betänkande påpekar jag att den omfattar åtminstone 30 procent av den samlade sysselsättningen. Andelen kan vara högre, beroende på hur man räknar. Det är alltså inte fråga om marginella problem, utan om en ekonomiskt mycket stor, tung och viktig del av den samlade sysselsättningspolitiken.
Jag måste även betona att dessa lokala arbetsmarknader är oerhört viktiga för livskvaliteten och den sociala välfärden på olika sätt. Det är en arbetsmarknad som domineras av kvinnor, vilket är mycket viktigt från sysselsättningssynpunkt: om vi skall främja och öka sysselsättningen är det inte minst kvinnosysselsättningen som skall stärkas. Det är därutöver oftast den arbetsmarknad unga människor först kommer ut på efter avslutad skolutbildning och den arbetsmarknad det överhuvudtaget är lättast att komma in på för dem som är nya på arbetsmarknaden. Den lokala arbetsmarknaden har alltså en viktig funktion som brygga till övriga delar av arbetsmarknaden.
Den lokala arbetsmarknaden betyder slutligen oerhört mycket för de stora industriföretagens, kanske även de multinationella företagens, förankring i den lokala samhällsstrukturen och bidrar med hög kvalitet på personalen till de företag som behöver konkurrera på ett internationellt plan. Det finns alltså många starka sociala och ekonomiska skäl för att ägna sig mer åt de lokala arbetsmarknaderna.
Inom de europeiska medlemsländerna finns det mycket stora regionala och lokala variationer, vilket tyder på att det finns mycket som kan göras. Jag vill understryka att det i lika hög grad handlar om storstadsområden och urbana regioner som om andra områden. I de stora städerna ser man stora lokala skillnader mellan fattiga invandrarstadsdelar och rikemansstadsdelar och mellan de arbetsmarknader som är knutna till dem. Många av de sociala problem som uppstår avspeglas i sysselsättningsläget.
Avslutningsvis vill jag kommentera de tre ändringsförslag som har lämnats in. Jag har föreslagit lokala partnerskap som är öppna för många olika slags aktörer. I det första ändringsförslaget har förslagsställarna velat stryka en del av dessa aktörer, vilket jag inte förstår. Kanske får jag en förklaring senare i diskussionen.
I det andra ändringsförslaget förespråkar jag kvantitativa riktmärken för utbildningspolitiken, om vilket det, inte så förvånande, kan råda delade meningar. Mot det tredje ändringsförslaget har jag inga invändningar, utan stöder det gärna.
Jag vill slutligen tacka övriga politiska grupper för ett gott samarbete i utskottet kring detta viktiga område.
Bastos (PPE-DE)
Herr talman! Detta betänkande fick ett enhälligt stöd vid omröstningen i utskottet för sysselsättning och socialfrågor, vilket inte bara visar att det finns ett samförstånd om hur viktigt det är att stärka den lokala dimensionen i den europeiska sysselsättningsstrategin, utan också att föredragandens arbete är förtjänstfullt, och jag passar på att tacka honom.
I detta initiativ föreslås en utveckling av de lokala arbetsmarknaderna så att de når en nivå av effektivitet och kvalitet i fråga om skapandet av arbetstillfällen och tar sig an aspekter som jämställdhet mellan könen, den sociala dimensionen, den ekonomiska utvecklingen, innovationen och informationssamhället, vilket jag underströk i yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor.
Det har visat sig allt nödvändigare att vidta främjande och aktiva åtgärder på den ekonomiska och sociala sammanhållningens område, med särskild hänsyn till de minst utvecklade och strukturellt bristfälliga regionerna och de mest drabbade grupperna.
För att nå dithän är det viktigt att förverkliga de nationella och lokala handlingsplanerna för sysselsättningen på ett riktigt sätt, vilka tydligt bör ange vilken de lokala myndigheternas uppgift är och hur delaktiga de bör vara, så att utbildningen och informationen från alla berörda bidrar till en bättre organisation av de vidtagna åtgärderna.
Medlemsstaterna bör också engagera de lokala myndigheterna med ansvar för sysselsättningen i arbetet med att decentralisera EU:s sysselsättningsstrategi, eftersom de ligger närmare och har kunskap om den lokala arbetsmarknadens förhållanden.
Kvinnorna bör både vara aktörer och målgrupp för den lokala sysselsättningsstrategin. De lokala företagen (som arbetsgivare) och arbetsmarknadens parter kan och bör bidra till att stödja kvinnornas karriärmöjligheter och föreningen av yrkes- och familjeliv på företagsnivå (till exempel genom flexibla arbetstider och skatte- och socialförsäkringsmässigt), och särskilt snabba på tillämpningen av direktiv och överenskommelser som ingåtts på detta område.
För att kunna nå jämställdhetsmålet inom ramen för EU:s sysselsättningsstrategi är det nödvändigt att förstärka EU-initiativens finansiella instrument som t.ex. Equal, Europeiska socialfonden och ERUF, även på lokal nivå.

Menrad (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär! Hjärtliga lyckönskningar till Herman Schmid för ett mycket bra betänkande om kommissionens meddelande om den lokala dimensionen i den europeiska sysselsättningsstrategin. Som föredragande för Europaparlamentets sysselsättningspolitiska riktlinjer 2000 hänvisar jag gärna till det som vi härvidlag nästan enhälligt beslutade i plenum i slutet av 1999: ?I detta sammanhang bör den roll och det ansvar som lokala och regionala myndigheter, de övriga parterna på regional och lokal nivå samt arbetsmarknadens parter har erkännas och understödjas mer allmänt. Dessutom bör de offentliga arbetsförmedlingarnas nya roll att finna lokala sysselsättningsmöjligheter och förbättra den lokala arbetsmarknadens funktion utnyttjas till fullo.?
Det krav på territoriella sysselsättningspakter som ibland förekommer i kommissionsdokument på ett något oklart sätt kompletteras i betänkandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor av kravet på att skapa sysselsättningspakter mellan arbetsmarknadens parter i företag. I min valkrets kunde jag nyligen övertyga mig om att ett motsvarande försök avlöpt på ett framgångsrikt sätt. Bürkert-Werke i Ingelfingen räddades. Som motprestation för att arbetstagare avstår från bestämda förmåner måste det i sammanhanget finnas ett bindande avtal om en sysselsättningsgaranti.
Genom att innefatta den lokala dimensionen i den europeiska sysselsättningsstrategin förbättras denna väsentligt. Det handlar om europeisk samordning av de nationella strategierna där även den lokala sysselsättningspolitiken tas med i bilden för att få till stånd en gemensam strategi som skall tillvarata den potential som finns i samhället vad gäller kreativitet, innovation och företagaranda. Det handlar om lösningar på nationell nivå som jämkar ihop flexibilitet och social trygghet. Den korrekta formeln för den europeiska sysselsättningsstrategin lyder: tänk globalt, agera lokalt, och i denna anda kommer vi att rösta för Herman Schmids betänkande.

Ghilardotti (PSE).
Herr talman! Jag skulle också vilja tacka Schmid för det arbete han har gjort. Kommissionens meddelande, som jag tycker är någonting mycket positivt, är en följd av det samråd som kommissionen lanserade 2000 på temat ?Agera lokalt för sysselsättningen?, ett samråd i vilket många deltog på europeisk, nationell och lokal nivå och som befäster den ståndpunkt som parlamentet flera gånger tidigare har gett uttryck för och som också överensstämmer med kommissionens, nämligen att aktörerna på den lokala nivån måste uppvärderas.
Om vi vill nå det mål som stats- och regeringscheferna satte upp i Lissabon, att genomföra en europeisk sysselsättningsstrategi som innebär att vi 2010 når god och full sysselsättning inom ramen för social sammanhållning, råder det inga tvivel om att vi måste beakta, sätta värde på och stödja de ansträngningar som görs på lokal nivå på olika sätt beroende på i vilket miljö man verkar. För att kunna göra detta måste vi sporra medlemsstaterna att följa de riktlinjer som vi alltid har gett på europeisk nivå: partnerskap, stöd för lokala sysselsättningsplaner och stöd till alla aktörer - om de så är arbetsmarknadens parter, icke-statliga organisationer eller den tredje sektorn - med huvudansvaret hos de offentliga institutionerna. Jag tror verkligen att vi måste fortsätta att uppmana medlemsstaterna att lyssna på de lokala aktörerna inom ramen för den europeiska sysselsättningsstrategin och när de antar nationella planer, och det gör vi i och med detta meddelande. Det är på den lokala nivån som de ansvariga finns, de som direkt skall svara på de dagliga utmaningar som de nya behoven utgör: nödvändigheten att skapa sysselsättning, instrumenten för att öka rörligheten och för livslångt lärande som är grundläggande för att vi skall nå målet.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att jag tycker att det forum som kommissionen har lovat organisera nästa år verkar vara någonting väsentligt. Jag personligen och vi i den socialdemokratiska gruppen tycker att de ändringsförslag som har lagts fram är överflödiga och strider mot den anda av enighet som rådde när meddelandet antogs i utskottet. Därför skulle vi vilja behålla den text som antogs i utskottet.

Jensen (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill också först och främst rikta ett stort tack till Herman Schmid för det fina arbete han har utfört med sitt betänkande. Vi är politiskt oeniga beträffande många saker, men när det handlar om att göra den öppna samordningen av sysselsättningspolitiken mer öppen står vi enade. Jag tackar i synnerhet Schmid för det tydliga påpekandet av att sysselsättningsstrategin inte enbart skall vara en toppstyrd process, utan en process som byggs nedifrån och upp och involverar alla dem som i praktiken arbetar med sysselsättningspolitiken. Vi vet att det är på den lokala nivån som stora delar av sysselsättningspolitiken genomförs - det är här erfarenheten samlas in, kunskap införskaffas, och det är här man har en konkret känsla för vad som fungerar när målet om ökad sysselsättning skall nås. Det är därför av avgörande betydelse att vi samlar in erfarenheter på lokal nivå.
Till kommissionen vill jag säga att jag är glad över att man inom ramen för socialfonden har involverat den lokala insatsen på det sätt man gör. Kommissionen har lovat oss en löpande redogörelse för hur man på lokal och regional nivå tänker använda anslagen i artikel 6 i Europeiska socialfonden, där 40 miljoner euro avsatts för detta och nästa år. Vi kommer att se till att kommissionen infriar detta löfte. Det är viktigt för Europaparlamentet att följa utvecklingen inom detta högt prioriterade område. Jag ser också fram emot att den lokala och regionala nivån skall involveras i den öppna samordningen och att de nya nationella handlingsplanerna och den gemensamma sysselsättningsrapporten skall tala om för oss vad som händer på den lokala och regionala nivån. Jag vill här lägga till frågan om en mer aktiv informationsinsats från kommissionens sida när det gäller lokala och regionala myndigheter. Målet med den öppna samordningen är inte bara att några få experter, ämbetsmän och toppolitiker skall mötas och bekräfta för varandra att vi har en bra politik. Nej, målet med den öppna samordningen av sysselsättningspolitiken bör vara att ge de folkvalda ett bättre beslutsunderlag och väljarna mer information om vilka möjligheterna är på området för sysselsättningspolitiken.

Patakis (GUE/NGL).
Herr talman! De lokala samhällena upplever mer intensivt arbetslöshetens och undersysselsättningens förbannelse, särskilt i områden med avtagande ekonomisk utveckling i vilka arbetstagarna ställs inför överlevnadsproblem efter det att produktionen har minskat.
I mitt land överstiger arbetslösheten 11 procent och är mest påtaglig bland ungdomen där en av tre personer under 25 år är arbetslös, och det finns områden där arbetslösheten och undersysselsättningen överstiger 40 och 50 procent.
De förslag som läggs fram syftar inte till att åtgärda detta tragiska fenomen utan till att innesluta arbetstagarorgan och sociala organ samt organisationerna för det lokala självstyret i Europeiska unionens liberala politik. Syftet är att omvandla det lokala självstyret till en organisation som skall fungera med privatekonomiska kriterier och som skall medverka till att relationerna på arbetsmarknaden upplöses, kollektivavtalen avskaffas och arbetstagarnas rättigheter minskar. Förslagen försvagar arbetarrörelsen och stärker storfinansens möjligheter att splittra den, skapa konstlade motsättningar och att lägga fram falska problemställningar. Förslagen innebär ett försök att skydda monopolkapitalets supervinster från folkets protester och från de motsättningar som ökar genom de kapitalistiska grymheterna och den liberala politikens okänslighet. Vi ställer oss helt emot en sådan politik och kämpar tillsammans med arbetstagarna för ett lokalt självstyre och för lokala kollektiva sociala organ som skall ge uttryck åt de verkligt folkliga intressena och som skall vara organ i händerna på arbetstagarna för kamp emot den nyliberala förödelsen.

Blokland (EDD).
Herr talman! Den mänskliga dimensionen är den dimension som skall fungera som utgångspunkt när det gäller sysselsättning. Den ekonomiska tillväxtens paradigm är däremot en abstraktion som har liten betydelse i praktiken. Den senaste tidens utveckling visar en ökning av arbetslösheten. Men människan bakom detta, som förlorar arbete och inkomst, glöms bort. Schmids betänkande försöker att fortsätta se människan bakom abstraktionen i sysselsättningspolitiken. Jag vill framföra påpekanden på två punkter när det gäller denna mänskliga dimension i samband med sysselsättningsstrategin.
För det första anser jag att det är viktigt att man i resolutionen betonar styrkan hos lokala handlingsplaner för sysselsättning. I motiveringen framhåller föredraganden stabiliteten hos den lokala sysselsättningen och det faktum att denna är mindre känslig för konjunkturmässiga variationer. Jag kan av egen erfarenhet som kommunalråd i kommunfullmäktige i Capelle-aan-den-IJssel upplysa om att lokal sysselsättningspolitik är effektiv. Detta väcker hos mig frågan vilken roll som Europa skall ha när lokal sysselsättningspolitik leder till ett stabilt klimat. På det sättet skapas ju en ram för sysselsättningsfrämjande åtgärder på europeisk nivå. Denna ram står långt ifrån medborgaren i sin region. Vidare begränsar denna ram möjligheterna till att utveckla egna initiativ på de olika områdena. 
Enligt min åsikt har Europa därför en begränsad och på sin höjd samordnande roll inom den lokala sysselsättningsstrategin. Rollen begränsar sig till utbyte av erfarenheter beträffande delaktighet för svåråtkomliga målgrupper och den plats som undervisning och utbildning har när det gäller att främja sysselsättning.
För det andra ber jag om uppmärksamhet för följderna av inriktningen. Målsättningen för främjandet av kvinnors deltagande i arbetslivet och skapandet av lika villkor för olika grupper ställer oss inför nya frågor. Jag behöver enbart peka på följderna för familjer, sociala kontakter, frivilligarbete och omsorgen om andra. Det är inte tillräckligt att påpeka den särskilda betydelse som högkvalitativ barnomsorg har. Den rätt som kvinnor och män förvärvat i fråga om att ta sig an en uppgift som gäller omsorg om familj och släkt är ett stort privilegium i vårt västerländska samhälle. Pressen att delta i arbetslivet är emellertid stor, och vi borde finna en bra balans vad beträffar detta. Deltagande i arbetslivet behöver inte utesluta omsorg, och även att arbeta med omsorg i familjer skall betraktas som arbete.
Herr talman! Slutligen vill jag uttala mitt stöd för denna resolution. Europeisk politik i fråga om sysselsättning får inte överskugga lokala och regionala initiativ. Europeisk politik borde stödja de lokala initiativen att låta medborgare delta i arbetslivet, så att man kan finna en bra balans mellan arbete och omvårdnadsuppgifter. Jag tror att det är det bästa för medborgaren.

Caudron (NI).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag gör ett inlägg denna förmiddag i egenskap av ny och mycket preliminär representant för de Grupplösa efter att ha överförts från PSE-gruppen på begäran av det franska socialistpartiet. För övrigt är det, som alla är medvetna om, fortfarande i egenskap av vänsterpolitiker och socialist i ordets vidsträckta bemärkelse som jag nu uttalar mig i ett ärende som jag anser vara viktigt, nämligen sysselsättningen.
Jag skulle vilja börja med att tacka Europeiska kommissionen för dess meddelande som, även om det inte är nyskapande, innehåller konkreta förslag som kan få utvecklingen att gå i rätt riktning. I en ultraliberal värld är detta en mycket intressant signal. Jag skulle naturligtvis också vilja lyckönska föredraganden, vår kollega Herman Schmid, för hans utmärkta arbete och hans många intressanta och kloka förslag som jag helt ansluter mig till. Efter att ha fastslagit detta är jag angelägen att betona att det som är viktigt, väsentligt, ja till och med livsviktigt, förutom kommissionens och föredragandens konkreta förslag, är att åter sätta sysselsättningen i fokus på alla nivåer.
Det är faktiskt så att om sysselsättningen ger en plats i samhället åt varje medborgare, gör arbetslösheten människan otydlig, isolerad och mycket ofta innebär den en olycka för individen. I en värld där sysselsättningen allför ofta betraktas som ?en anpassningsvariabel av den förmenta effektiviteten och det mycket påtagliga vinstbegäret? är det hög tid att återfinna känslan för det som bör prioriteras och att, på alla nivåer, åter betona att den fulla sysselsättningen är det främsta målet.
Därför och eftersom det naturligtvis när det gäller sysselsättningen inte finns någon mirakellösning och eftersom det inte duger med trollformler måste vi samordna, mångfaldiga och bredda åtgärderna på alla nivåer för att nå detta mål. Vi måste naturligtvis handla på global nivå, och där är det också absolut nödvändigt att införa regleringar. På europeisk nivå måste en viljeinriktad industripolitik, en forskningspolitik och en kraftfull socialpolitik föras. Vi måste också på det nationella planet införa socialpolitiska åtgärder som prioriterar sysselsättningen. Härvidlag har utvecklingen under de sista månaderna avlägsnat ett stort antal länder från detta mål. Slutligen måste vi besluta om lokalpolitiska åtgärder som engagerar företagen, kommunerna och landstingen, de offentliga organen, fackföreningarna och medborgarna. Det är i själva verket på detta sätt nya arbeten kan skapas på nära håll. Det är så man skapar arbeten för människor som ofta är marginaliserade eller utsatta. Det är slutligen så man samordnar arbeten, inkomster, tjänster och åstadkommer livskvalitet.
Europeiska kommissionen och föredraganden gör framsteg i denna riktning med konkreta förslag. Jag upprepar att jag samtycker och att jag stöder dem och att de nu snabbt måste förverkligas, samtidigt som vi inte får inbilla oss att allt kan avgöras på lokal nivå. Kampen mot en otyglad globalisering, ett Europa som är helt och hållet liberalt och nationella politiska program som är beroende av börserna och finanserna, påverkar lokalpolitikens framgångar när det gäller sysselsättningen. Jag är säker på att föredraganden är medveten om detta, men i mitt inlägg ville jag denna förmiddag åter tydligt fästa uppmärksamheten på detta faktum.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ledamöter! Jag ansluter mig till gratulationerna till Schmid för hans arbete och också för hans beredvillighet att ta med de oerhört många ändringsförslag som lagts fram. De har inte syftat till något annat än att stärka och vidga idéerna kring den lokala sysselsättningsdimensionen och dess möjligheter.
Visst kan alla arbeten ses som lokala och även om den europeiska sysselsättningsstrategin kretsat kring det arbete som gjorts på nationell och europeisk nivå så accepteras alltmer att målet med den fulla sysselsättningen inte kommer att kunna uppnås utan en större inblandning och delaktighet av de nivåer som står närmare den arbetssökande - den regionala och den lokala -, såväl ur ett verksamhetsperspektiv som ur arbetstagarnas perspektiv.
Då man betraktar arbetsmarknaden som en vertikal struktur från europeisk, nationell, regional och lokal nivå kan inte längre någon tvivla på den lokala marknadens roll - som kanske kvantitativt sett är en tredjedel av den totala sysselsättningen. Denna lokala dimension får speciell betydelse i landsbygdsområden och marginaliserade områden. Den kan och bör då fungera som ett instrument för att hålla kvar befolkningen i vissa områden och kan utgöra - vilket jag anser att den bör göra - en viktig roll i de mest socialt sårbara grupperna.
De lokala, direkt och omedelbart genomförda insatserna på lokal nivå kan också vara mycket olika. Naturligtvis med stöd av de europeiska programmen. Hur som helst kan en kommunal eller lokal insats öppna dörrarna för arbetet i kampen mot könsdiskriminering, som Bastos påpekade, eller i kampen mot den sociala utslagningen. Det kanske bara handlar om att övertyga företaget, som ibland är stadens största, att det är lika viktigt att införliva arbetare ur socialt svaga grupper i företaget som att sponsra t.ex. en fotbollsklubb, - nu efter världsmästerskapen - och också övertyga det om att denna inställning är påtagligare och förmodligen lönsammare, åtminstone lokalt från en reklam- och främjandesynpunkt. Dessutom ger det möjlighet att variera och ger samhället som helhet större trygghet i de fall företag i en viss sektor dominerar en viss ort. Arbetsmarknadens parter spelar också en viktig roll i detta och måste övertygas.
Jag vill inte avsluta utan att tala om vikten av kopplingen mellan de lokala sysselsättningsinitiativen och arbetshälsan. En bra kommunikation mellan den lokala administrationen och andra administrationer kan också vara en mekanism som underlättar bekämpandet av olyckor.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag vill ta upp två punkter här. Den ena är frågan om lika lön och den andra är frågan om ungdomars sysselsättning. Trots att man har antagit antidiskrimineringslagar i Europa, både nationellt och på EU-nivå, visar statistiken att löneskillnaderna mellan kvinnor och män fortfarande ligger kring 17 procent. I Irland är skillnaden nu 20 procent, vilket är en ökning från 18 procent år 1997.
Det här är uppenbart fortfarande ett problem. Om vi menar allvar med att få 60 procent av kvinnorna att delta på arbetsmarknaden måste vi angripa frågan om lika lön i den översyn som utförs av kommissionen.
Jag tror att en sådan strategi kommer att uppmuntra kvinnors frivilliga deltagande på arbetsmarknaden och förhoppningsvis också minska klyftan mellan könen.
När det gäller frågan om ungdomars sysselsättning kan man konstatera att hundratusentals unga människor i hela Europa är utestängda från arbetsmarknaden, av många olika skäl. Om vi menar allvar med att bryta fattigdomsspiralen i Europa måste vi ta itu med den frågan. Det måste vi göra med hjälp av handlingsprogram och mål, genom att möta dem på tu man hand och inrikta sig på flera sektorer, för att verkligen försöka bryta fattigdomsspiralen. Annars kommer de att få fortsätta att förvänta sig fattigdom och utslagning under hela sin livstid.

Mann, Thomas (PPE-DE)
Herr talman! I åratal lovade Europeiska kommissionen att engagera sig för den lokala dimensionen i den europeiska sysselsättningspolitiken. Beklagligtvis fanns det inga ytterligare ekonomiska medel; man tvingades att ta dem från Europeiska socialfonden. För Europaparlamentet är lokala arbetsmarknader prioriterade. De ger väsentliga bidrag för att förbättra sysselsättningssituationen i fråga om tjänster, inom den sociala ekonomin, inom den tredje sektorn, antingen det handlar om befolkningskoncentrationer eller svårtillgängliga regioner. De förbättrar startförutsättningarna för att grunda företag, inte bara på den regionala hemmamarknaden utan också på nationell och internationell nivå.
För att stödja kvinnor i alla positioner inom företag krävs det med tanke på att de är underrepresenterade - kollega De Rossa hänvisade till detta - att effektiva åtgärder äntligen vidtas. Integrationen främjas. Utsatta grupper och socialt missgynnade - äldre, arbetslösa, människor med funktionshinder - kan lättare få anställning på lokala arbetsmarknader. Lika viktiga är territoriella sysselsättningspakter där städer och kommuner samarbetar. Det sker en dialog mellan arbetsmarknadens parter. Vad som emellertid saknas är ett målinriktat utbyte av erfarenheter och goda lösningar över landgränser.
För att effektivare utnyttja den potential som ligger i de lokala och regionala arbetstillfällena behöver vi sysselsättningsstrategier för arbetsmarknadens parter i företaget - kollega Menrad kom med ett mycket bra exempel - och för myndigheter. På plats är det då säkerligen till hjälp med utvecklingsbyråer, observationsinstanser - även för EU:s hjälpprogram Sokrates, Leonardo -, gemenskapsinitiativ och strukturfonder som stöder sysselsättningsprojekt. Konceptet livslångt lärande är sedan till hjälp vid anpassningen till den tekniska utvecklingen och vid förvärvande av nya kunskaper.
Tillsammans med min kollega Lulling stöder jag kravet i det mycket goda betänkandet av Herman Schmid på att påtagligt öka finansieringen av utbildningsinitiativ och att maximera deras innehållsmässiga kvalitet.

Andersson (PSE).
Herr talman! Jag vill också stämma in i kören som framför gratulationer till Herman Schmid för ett bra betänkande och ett bra samarbete inom utskottet.
Enligt min åsikt är det stora problemet för den framtida arbetsmarknaden att vi ser att vi inom en ganska snar framtid kommer att ha brist på arbetskraft i hela Europeiska unionen. Det är redan nu fallet inom vissa sektorer. Samtidigt har vi i unionen en mängd arbetslösa som vi inte förmår att utnyttja. I detta sammanhang kommer den lokala dimensionen in. Vi utarbetar nämligen strategier centralt som måste omsättas lokalt, för att vi skall kunna klara av att matcha arbetsmarknadspolitiken med de behov vi ser framför oss på arbetsmarknaden. Vi måste göra det för att de centrala målen skall bli kända lokalt, men också för att vi centralt skall få kännedom om de problem som man har på de lokala arbetsmarknaderna. Jag kommer själv i kontakt med detta. Som ordförande i Cross-border i Öresundsregionen kan jag delge de mål som vi har centralt för arbetsmarknadspolitiken, men också lyssna till de problem som man ser i en gränsregion på lokala arbetsmarknader. Vi måste få en sådan matchning i framtiden.
Det är alldeles självklart att många aktörer skall vara involverade på central nivå men framför allt på lokal nivå. Några exempel på sådana aktörer är arbetsmarknadens parter, folkrörelser och handikapporganisationer, för att man skall kunna utforma program för utsatta grupper. Vi bör också agera genom Europeiska socialfonden. Jag har nämligen sett att socialfonden i många fall spelar en stor roll på den lokala arbetsmarknaden vad gäller att ge stöd åt de strategier som vi utformar på central nivå.

Vairinhos (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Ett bra meddelande från kommissionen och ett utmärkt arbete från dess föredragande! Vi vet ju hur viktiga de lokala arbetsmarknaderna, resurserna, institutionerna och myndigheterna är för en harmonisk och hållbar utveckling. Den lokala nivån har faktiskt ett mervärde, men bara om den är faktiskt delaktig i de beslut som vanligtvis fattas på andra nivåer. Den lokala nivån får inte hänvisas till att bara vara en plats för verkställande av beslut, vilket tyvärr ofta är fallet.
Det som är ett faktum är att det finns en växande arsenal av sysselsättningsfrämjande specifika åtgärder och projekt som kräver omedelbar integrering - allt politiskt arbete som bedrivs på lokal nivå bör integreras - både med alla deltagare och med alla lokala aktörer. De lokala myndigheterna kan och bör företrädesvis ta sig an uppgiften som utvecklingsaktörer för att främja samarbete på områden som turism, kultur, hantverk och miljö samt delta vid bildandet av blandföretag och småföretag, engagera ungdomar, kvinnor och arbetslösa. De är de bästa lokala myndigheterna på området information, samarbete och utbildning. Jag skall avsluta denna punkt nu: det är nödvändigt att avbyråkratisera ansökningsförfaranden och underlätta kreditmöjligheterna.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Genom Schmids och även genom övriga parlamentsledamöters synpunkter tror jag att man förstår att detta århundrades kommande krafter är kvinnorna, regionerna samt de små och medelstora företagen. Därför bör dessa tre faktorer mycket allvarligt tas i beaktande även i sysselsättningsstrategin.
Den europeiska sysselsättningsstrategin rör naturligtvis skapandet av nationella handlingsplaner för sysselsättning, men mycket snart har man insett behovet av regional och lokal planering eftersom de nya förhållandena på den globaliserade marknaden förändrar den nya definitionen av isolering - huruvida ett område ligger långt från centrum eller ej - huvudsakligen på grund av informationssamhället. Men också produktionsmodellens nya filosofi både i arbetet och i företagen har mycket snabbt skapat ett behov av även en lokal strategisk planering och lokala handlingsplaner för sysselsättning.
För att lägga fram det aktuella meddelandet hade kommissionen mycket omfattande överläggningar. Mycket omfattande möten ägde rum, varav ett i Strasbourg, där företrädare för regionala makthavare och regionala styrelseorgan från hela Europa deltog, och vi beaktade deras ståndpunkter och förslag. Vi tror att det är mycket viktigt att den lokala planeringen förenar de lokala utvecklingsmålen med de grundläggande strategiska huvudpunkterna för sysselsättningen vilka är desamma: sysselsättning, anpassning, företagande och jämställdhet. På så vis finns möjligheten att skapa ett stort antal arbetstillfällen, arbetstillfällen av olika kvalitet och större sammanhållning i lokalsamhällena.
Hur ingriper Europeiska unionen och hur förenar vi den europeiska planeringen, den europeiska sysselsättningsstrategin och den nationella planeringen, den nationella handlingsplanen för sysselsättningen samt de lokala valmöjligheterna? Europeiska unionen kan naturligtvis ingripa med respekt för subsidiariteten och maktfördelningen, och jag tror att vi redan har fått betydelsefulla resultat på följande sätt: som har sagts har vi för det första genom initiativen, såväl genom initiativet Equal som programmen mot utslagning och diskriminering men huvudsakligen genom socialfonden, fått riktlinjer, och vi kan se i flera länder att helhetsinriktade lokala handlingsplaner för sysselsättningen finansieras av socialfonden. Dessa förslag, som även benämns lokala initiativ, är framför allt de planer vi följer på nära håll så att vi kan få möjlighet att sprida denna kunskap, information och erfarenhet. Ett andra inslag är det stöd kommissionen ger till lokala ledande personer som vill delta i dessa program så att de kan få tillgång till aktuella anslagsformer. Detta sker genom mycket konkreta informationsnät och genom en insats - som jag vet ännu inte har gett resultat - för bekämpande så långt det går av byråkratin, vilken många gånger blir till en mycket stor belastning för de lokala handlingsplanerna och för dessa grupper. Kommissionen skapar naturligtvis också nya metodverktyg för stöd av dessa lokala handlingsplaner.
Jag skall betona den stora roll som de nationella parlamenten, men också de regionala styrorganen, bör spela i den nationella respektive den regionala verksamheten för sysselsättningen, något som emellertid hittills inte har lyckats i den omfattning som vi skulle förvänta oss.
Jag skulle generellt vilja säga att i den utvärdering som vi har gjort av genomförandet av de nationella handlingsplanerna framkommer ett allvarligt problem som omnämnts av flera parlamentsledamöter, nämligen samarbetet. Detta behov av samarbete har inte, på det sätt vi skulle förvänta oss, präglat arbetet när det gäller de olika organen, initiativen, det civila samhället samt arbetstagarnas och arbetsgivarnas sociala organ.
Jag tror att det är intressant att meddela att nästa år, under det grekiska ordförandeskapet, kommer ett alleuropeiskt forum att äga rum om den lokala sysselsättningen då även meddelanden kommer att läggas fram om utvecklingen av de program för den lokala sysselsättningen som för närvarande genomförs i samarbete även med Europeiska unionen.

Talmannen. -
Tack så mycket, fru kommissionär Diamantopoulou!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0251/2002) av Marie-Hélène Gillig för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande om att främja grundläggande arbetsnormer och förbättra den sociala styrningen (social governance) i samband med globaliseringen (KOM(2001) 416 - C5-0162/2002 - 2002/2070(COS)).

Gillig (PSE)
. (FR) Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Kommissionens har faktiskt i sitt meddelande, som ni herr talman har påpekat, utarbetat en strategi som syftar till att främja de grundläggande arbetsnormerna inom ramen för globaliseringen. Vad talar man om?
Låt oss genast påminna om att de grundläggande normer det här är fråga om utgår från 1998 års deklaration som fastställdes vid toppmötet i Köpenhamn och som är inskrivna i ILO:s åtta konventioner: föreningsfrihet och rätten till kollektiva förhandlingar, avskaffande av alla former av tvångsarbete och annat påtvingat arbete, faktiskt avskaffande av barnarbete, avskaffande av diskriminering vid anställning och yrkesutövning.
Även om Internationella arbetsorganisationen (ILO) verkligen är den organisation som är kompetent att definiera och förhandla om de normer som rör arbetet har Europeiska rådet i oktober 1999 påmint om att unionen bör ge ett starkt stöd åt skyddet av de grundläggande arbetsrättigheterna. Europeiska unionens roll inom Världshandelsorganisationen har på detta sätt särskilt understrukits.
Det är emellertid nödvändigt att konstatera att svårigheterna, ja rent ut sagt oförmågan, att få dessa grundläggande rättigheter att tillämpas på global nivå är mycket påtagliga. Samtidigt höjs överallt i världen röster som kritiserar en ekonomisk utveckling som inte stämmer överens med den sociala utvecklingen. Och i själva meddelandet konstateras att ?marknadsstyrningen har utvecklats snabbare än den globala sociala styrningen?. Skall vi låta oss nöja med detta konstaterande?
Jag vill först och främst välkomna meddelandet samt de förslag som ingår i det och dra nytta av intresset och det gynnsamma tillfället att inleda en debatt inom våra institutioner om sambandet mellan globalisering och rätten till arbete och social styrning. I meddelandet konstateras sålunda att marknadskrafterna, trots att liberaliseringen av utbyten av olika slag är väsentliga inom ramen för utvecklingen, inte ensamma kan säkerställa utvecklingen för alla människor på denna planet. När det gäller grundläggande arbetsnormer måste denna globalisering innebära införandet av offentliga regler som är lika effektiva som de som gäller inom marknaden. ILO kan inte underskatta dessa normer. ILO kan inte heller vara det enda området för dessa globala regler. Inte heller kan ILO dominera alla övriga institutioner.
Med utgångspunkt från dessa reflexioner överlämnar vi detta yttrande, som är att betrakta som ett komplement till kommissionens förslag. Det vilar på några väsentliga tankar som utvecklas i meddelandet. Jag skulle vilja ta upp tre punkter, som förfaller mig vara grundläggande.
Först och främst den nödvändiga definitionen och förtydligandet av sambanden mellan Europeiska unionen, ILO och WTO. Den stora svårigheten att säkerställa att de grundläggande arbetsnormerna tillämpas i världsomfattande skala belyser frånvaron av samstämmighet, å ena sidan i de åtgärder som vidtagits av olika institutioner, å andra sidan svagheten i det globala styret, dess uppbyggnad som är föga anpassad till dagens verklighet, samt frånvaron av en gemensam inbördes rangordning mellan vad olika världsomfattande regelverk föreskriver.
I betänkandet rekommenderas därför bland annat att partnerskapet mellan Europeiska unionen och ILO ses över och justeras, - men detta är på gång, vilket vi välkomnar - att ILO erhåller ställning som observatör i WTO, att ILO:s beslut, bland annat resultaten från kontrollerna, offentliggörs och att EU verkligen tar hänsyn till dem i sina relationer till tredje länderna. Den andra riktlinjen för handlande gäller utvecklingspolitiken. Europeiska unionen bör utveckla en integrerad strategi för sin politik och främja samordnade biståndsaktioner för att stödja de grundläggande arbetsnormerna. Låt oss bara ta ett exempel. Vad tjänar det till att stödja förbudet mot barnarbete om vi inte samtidigt ägnar oss åt utbildningspolitiken? Vad är det för mening med arbetarnas yttrandefrihet i ett land som inte är demokratiskt eller som inte är en rättsstat?
Därför ber vi Europeiska unionen att vid sidan av klausuler som är uppmaningar snarare än sanktioner, klausuler som inte bara är knutna till handelsavtal, att systematiskt i samtliga fördrag som ingås med tredje länder, viket område det än gäller, integrera den klausul som nämner de grundläggande arbetsnormerna.
Fru kommissionär! Jag har upprepat en fras som är mycket uppskattad av feministerna och som innebär att om man inte nämner något existerar det inte. Jag tror att om man underlåter att nämna de grundläggande arbetsnormerna glömmer man dem. De existerar inte längre.
Den tredje punkten rör utvecklingen av den europeiska insatsen på det regionala planet, inom de nya områden för regelutfärdande som håller på att växa fram i världen för en bättre anpassning till verkligheten på det lokala planet. ILO arbetar i denna riktning, och en verklig synergieffekt skulle kunna uppkomma härigenom. I denna fråga skulle en debatt kunna inledas med representanter från utvecklingsländerna som är inriktade på att finna realistiska och progressiva handlingsplaner.
Fru kommissionär! Detta meddelande innebär ett framsteg för oss och borde ge signaler om en förändring av de arbetsmetoder som Europeiska unionen bör utveckla med tredje länder, i synnerhet genom en respektfullare hållning till den verklighet de lever i.
Fru kommissionär! Vi önskar också att rådet så snabbt som möjligt griper sig an denna fråga, och vi uppmanar det danska ordförandeskapet att ta upp ärendet till granskning inom ramen för nästa ministerråd om sociala frågor.
Herr talman! Till sist vill jag uppriktigt tacka alla mina kolleger, i synnerhet dem som, inom ramen för de fyra utskotten, har velat anta de yttranden som vi så väl som möjligt har försökt integrera i detta betänkande. Jag tror att de har bidragit till att berika betänkandet, och de kommer förhoppningsvis att tillåta ett brett samförstånd.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar kolleger! Som talesman för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi skulle jag vilja lovorda Gillig och tacka utskottet för sysselsättning och socialfrågor som har antagit en stor del av våra förslag.
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi anser att respekten för grundläggande arbetsnormer har särskild betydelse och anser att en förutsättning för en förbättring av situationen är en mer rättvis internationell handelspolitik, begränsning av spekulationen och minskning av utrikesskulden. Utskottet välkomnar de små framsteg som gjorts på väg mot ett allmänt erkännande av grundläggande arbetsnormer men oroas av följderna av den allt snabbare liberaliseringen av handel och finanssystem.
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi stöder Europeiska kommissionens initiativ att ta upp frågan i internationella organisationer som svar på begäran från Europaparlamentet, fackföreningsrörelsen och den folkliga rörelsen såsom detta kom till uttryck i Seattle, Genua och på andra platser. Utskottet framhåller att inga framsteg gjordes i Doha och uppmanar Europeiska kommissionen att åter utreda sin strategi och Europeiska unionen att skärpa dialogen med internationella organisationer. Utskottet ställer sig positivt till införande av sanktioner, särskilt mot multinationella företag som tjänar på att bryta mot grundläggande arbetsnormer, och stöder användandet av det generella preferenssystemet. Vidare anser vårt utskott att de länder som deltar i Världshandelsorganisationen (WTO) har ett särskilt ansvar för att grundläggande arbetsnormer följs och uppmanar WTO att klargöra att de sanktioner som utfärdas av Internationella arbetsorganisationen (ILO) inte kan betraktas som oförenliga med WTO:s konventioner. Slutligen uppmanar vi Europeiska kommissionen och rådet att verka för respekt och andra rättigheter i arbetslivet såsom social trygghet, rätten till fast arbete samt förebyggande av arbetsolyckor.
Mina damer och herrar kolleger! Jag skulle vilja rikta er uppmärksamhet mot vissa punkter i vårt yttrande vilka enligt min uppfattning är mycket viktiga och vilka inte antogs av utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Jag har tagit initiativ till att åter ta upp dessa punkter genom att lägga fram ändringsförslagen 9 till och med 12, vilka jag föreslår er att ni stöder. Det rör sig om mer rättvisa handelsrelationer, införande av sanktioner mot multinationella företag som tjänar på att bryta mot grundläggande arbetsnormer, behovet av respekt och andra rättigheter i arbetslivet samt en konkret hänvisning till manifestationerna i Seattle, Genua etc.

Roure (PSE)
Herr talman! Först vill jag tacka Hélène Gillig för detta betänkande.
Den europeiska lagstiftningen uppfattas ofta negativt av befolkningen, och vi ber därför att man i större utsträckning tar hänsyn till befolkningens intressen, i synnerhet för att förbättra det sociala styret och arbetsvillkoren i medlemsstaterna samt även i tredje länder.
Det förfaller oss farligt att säga att det framför allt är viktigt att undvika att erkännandet av ett samband mellan handeln och de sociala frågorna missbrukas för protektionistiska ändamål eller tjänar som förevändning för ett ökat tillgripande av handelssanktioner. Vissa personer ser alltid de sociala frågorna som överdrivna. Vari ligger överdriften? När är det fråga om överdrift? Man kan dra fram det faktum att arbetet är till för människan för att hon skall kunna förbättra sina villkor och inte tvärtom.
Tyvärr åtföljs regleringarna ofta av en försämring av arbetarnas arbetslivsvillkor. I handlingsprogrammet har regeringarna förbundit sig att skydda och främja respekten för arbetarnas grundläggande rättigheter, framför allt genom att förbjuda tvångsarbete och barnarbete, genom att respektera föreningsfriheten, friheten att bilda fackföreningar och föra kollektiva förhandlingar. Det är en viktig punkt. Slaveri är ett brott; sexuellt utnyttjande är ett brott. Det är inte arbete. Jag hade önskat att man kunnat uttrycka det ännu tydligare.
Att främja de grundläggande arbetsnormerna är att tillåta att tredje länder inte exploateras av de rika länderna. Så måste man enligt min mening uppfatta saken.
Vid Europeiska rådets möte i Nice godkände Europeiska unionen en socialpolitisk dagordning som gör god sysselsättning, goda yrkesrelationer och arbetsvillkor till drivkraften för en blomstrande och integrerad ekonomi som ger ökad sysselsättning, och sysselsättning av bättre kvalitet.
Herr talman, fru kommissionär! Vi bekräftar här att den allmänna tillämpningen av de grundläggande rättigheterna är ett oundgängligt villkor för att åstadkomma framsteg.

Howitt (PSE)
. (EN) Jag vill gratulera min vän och kollega Gillig som föredragande. Hennes betänkande för utskottet för sysselsättning och socialfrågor är på många sätt en parallell till mitt betänkande om företagens sociala ansvar. Vi har arbetat tillsammans för att det skulle läggas fram en sammanhängande och kompletterande samling förslag till parlamentet, och jag vill tacka henne mycket för det.
Som talesman för utskottet för utveckling och samarbete vill jag särskilt framhålla fyra punkter. Vi välkomnar kommissionens åtagande att integrera de grundläggande arbetsnormerna i det utbyggda systemet med allmänna tullförmåner och i handelsavtalen - detta har vi redan sett bevis på i handelsavtalet med Sydafrika och i Cotonouavtalet - men framhåller, i punkt 11 i resolutionen, att man måste lägga ny tonvikt på det effektiva genomförandet. Under alltför lång tid har klausulerna om mänskliga rättigheter och demokrati i EU:s internationella överenskommelser förpliktat oss till höga ideal, men klausulerna har inte lett till kontroll, rapportering och systematisk dialog mellan parterna. Klausulerna om grundläggande arbetsnormer måste bli medel för att normerna verkligen tillämpas, och detta blir ett test för kommissionen när det gäller att följa upp detta meddelande.
För det andra, som vi säger i punkt 12, måste genomförandet också vara en del av programmen för utvecklingssamarbete. Landstrategidokumenten skall inte bara innehålla vackra ord utan verkliga, mätbara program som hjälper utvecklingsländernas regeringar att upprätta och förvalta effektiva organ för inspektion och som direkt stöder utvecklingsländernas fackföreningar och andra övervakningsgrupper och grupper i det civila samhället så att det skapas en oberoende röst när det gäller att bekämpa brott, såsom barnarbete och tvångsarbete.
För det tredje är de grundläggande arbetsnormerna universella. Det får inte finnas några undantag, och det betyder att det måste bli ett slut på de överträdelser som systematiskt godtas i den omfattande informella sektorn i många utvecklingsländer och som medvetet uppmuntras i många fler länders exportinriktade områden. Europa måste medverka till att detta sker.
När det till sist mer särskilt gäller företagens sociala ansvar välkomnar jag kommissionens nya åtagande att främja och anta OECD:s riktlinjer för multinationella företag i kommissionens vitbok som kom nu i veckan. Jag vill upprepa - som vi gör i punkt 15 - att det slutliga målet är en bindande uppförandekod på EU-nivå för multinationella företag. Dagens omröstning och betänkande för oss ett steg närmare detta mål.

Oomen-Ruijten (PPE-DE)
 utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. (NL) Herr talman, kolleger! I det meddelande som vi diskuterar i dag anges den strategi med vilken Europeiska unionen försöker att bidra till social utveckling. Det är bra att detta sker. Många är rädda för att den sociala utvecklingen skall komma i kläm under globaliseringens tidevarv. De organ där man sluter avtal ligger för närvarande på längre avstånd från den genomsnittliga medborgarens horisont och blir därigenom också anonyma. Denna anonymitet leder till olust och oro. Medborgaren, som är en del av detta samhälle, går ju miste om överblicken.
Kommissionen har kartlagt förbindelserna mellan de olika aktörerna i det globala samhället på ett klart och överskådligt sätt. Man har definierat de mekanismer med vilka Europeiska unionen kommer att engagera sig för att främja grundläggande arbetsnormer och förbättra den sociala styrningen inom och tillsammans med ILO och WTO.
Som föredragande från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor måste jag meddela er att den särskilda uppmärksamheten för genusdimensionen som en del av grundläggande arbetsnormer och för att skaffa social hållbarhet enligt vår åsikt saknas i det här meddelandet. Det är sant att könsroller utgör en del av ILO:s centrala arbetsnormer eftersom icke-diskrimineringsprincipen och principen om likabehandling ju är förankrade i dessa. Men vi vet att den bästa utvecklingen på ekonomiskt och socialt område är en utveckling där även kvinnor kan delta till fullo. Det är därför orsaken till att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor föreslår att även ta upp genuskonsekvensstudier som instrument.
Vad jag också skulle vilja be om er uppmärksamhet för är att man inte upplyser om kvinnoorganisationernas roll när man talar om arbetsmarknadens parter. Och detta är en brist, eftersom kvinnor fortfarande engageras i för låg grad via den ordinarie vägen för att bidra till utformningen av politiken, inte enbart inom EU utan också utanför EU.
Avslutningsvis riktar jag en angelägen uppmaning till kommissionen att förstärka den förträffliga förklaring som nu föreligger här med genuseffektstudierna. Det kommer att ge en bättre insikt i den viktiga roll som finns för kvinnor i den sociala utvecklingen, och jag tackar Gillig hjärtligt, inte enbart för det goda betänkandet utan helt klart också för det sätt på vilket hon har samarbetat med utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor.

Mann, Thomas (PPE-DE)
Herr talman! Är det otidsenligt när vi uppmanar företagen att hålla sig till grundläggande arbetsnormer med tanke på de många hotfulla effekterna av globaliseringen och de kraftiga förändringarna på arbetsmarknaderna? Är det acceptabelt att kräva en mer social styrning av politiken med tanke på att den ekonomiska orienteringen dominerar? För att kunna få med oss medborgare, konsumenter, arbetstagare, direktörer, måste vi klara av bådadera samtidigt. PPE-DE-gruppen, som jag talar för, delar Gilligs grundtankar. Vi anser det vara viktigt med en standardisering av arbetsnormer, icke-diskriminering inom anställning och yrke, avskaffande av tvångsarbete, erkännande av rätten till kollektivförhandlingar och till föreningsfrihet. Vi föredrar emellertid frivilliga åtgärder inom företagen om de följs och utvärderas på ett konsekvent sätt och är urskiljbara på ett entydigt sätt med kvalitetskriterier. Det finns faktiskt standarder för en internationell certifiering att utveckla. Vi förväntar oss att privata initiativ och en effektiv offentlig kvalitetskontroll kommer att vara ett utpräglat bidrag från EU för att ge grundläggande arbetsnormer en passande plats i den nya globala arkitekturen.
För att uppnå en hållbar utveckling behöver vi en tvåstegspolitik. Först och främst måste alla EU:s medlemsstater och kandidatländerna ratificera ILO-avtalet. Initiativet till ett gemensamt möte mellan ILO och Europaparlamentet anser jag absolut vara värt att stödja. Vi behöver då enas om rangordningen i fråga om normerna på områdena socialpolitik, handel och miljö samt möjligheten till social styrning. För det andra måste även tredje länder förmås att överta ILO-avtal. Det är svårt att uppnå genom en uppsättning straffåtgärder, utan det går mycket bättre med ett incitamentsystem, till exempel förstärkt ekonomiskt utvecklingsbistånd eller privilegierad tillgång till marknaderna, när sociala kvalitetskriterier har uppnåtts eftersom man exempelvis kan säga att man inte kommer att tillåta barnarbete. Min grupp understryker därför den särskilda roll som arbetsgivarorganisationer och fackföreningar har när det gäller att främja dessa viktiga, grundläggande arbetsnormer.

van den Burg (PSE).
Tack så mycket, herr talman! Jag vill för min grupps räkning gratulera Gillig till detta utmärkta betänkande och kommissionen för presentationen av detta meddelande om arbetsnormer.
Respekt för grundläggande arbetsnormer inom en ekonomi som fortfarande är starkt globaliserad är en fråga om ett ständigt upprepande och betonande av vikten av denna. Det är bra att kommissionen också har gjort detta. För min grupps räkning kan jag alltså säga att vi fullständigt står bakom detta betänkande.
Jag anser också att det är bra att Internationella arbetsorganisationen (ILO) genom detta betänkande kommer att stå mitt i strålkastarljuset. ILO är den enda organisationen inom FN-familjen där enheten inte enbart består av tjänstemän och nationella myndigheter, utan där också arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer har en ledande roll. Inte enbart rådgivande och observerande, som många icke-statliga organisationer som för övrigt gör ett utmärkt arbete, nej, i denna trepartsorganisation deltar arbetsmarknadens parter fullständigt i de styrande funktionerna och är med och utvecklar politiken. Detta engagemang hos arbetsmarknadens parter, som själva spelar en väsentlig roll inom ekonomin och på arbetsmarknaden, är av oskattbar vikt. Jag skulle vilja betona detta i EU-sammanhang eftersom jag märkte, då vi behandlade detta betänkande i utskottet, att vissa av våra kolleger inte eller knappt kände till det. Lyckligtvis drar man tillbaka det ändringsförslag som lades fram av PPE-DE-gruppen och som hotade att förneka denna bärande roll. Tack för det.
En annan av ILO:s starka punkter är att man kombinerar lagstiftning med mycket praktiskt tekniskt stöd på plats. Dessa båda delar gör att ILO inte enbart är en papperstiger utan aktivt spelar en viktig roll i den allmänna debatten.
Jag anser att man måste förebygga att sociala frågor ständigt bara läggs på ILO:s bord i den internationella debatten. WTO och andra organisationer måste också se till att de verkligen aktivt tar hänsyn till detta i sin politik, och de måste se till att de deltar mer aktivt i den världskommitté som upprättats av Somavilla.

Jensen (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär! Först vill jag säga tack till Gillig för det omfattande och ytterst kompetenta arbete hon har utfört med detta betänkande. Det har blivit till ett välavvägt betänkande som jag stöder.
Det finns delar av betänkandet som innehåller grundläggande principer som jag inte kan instämma i. Globalisering och frihandel framställs då och då som någonting som skadar den sociala utvecklingen i världen, men jag anser att det i grunden förhåller sig precis tvärtom. Inte minst för utvecklingsländerna är frihandel vägen ut ur fattigdom och social misär. Den sociala utvecklingen och arbetstagarnas rättigheter har mest gynnsam ställning i länder med öppna ekonomier, medan de värsta exemplen på brott mot arbetstagarnas grundläggande rättigheter återfinns i länder som avskärmar sig från omvärlden. Jag anser följaktligen att frihandel i grunden gynnar den sociala utvecklingen. Men vi skall naturligtvis ändå se till att ILO:s konventioner verkligen respekteras så att arbetstagarna garanteras ordentliga arbetsvillkor, för jag håller med Gillig om att det inte räcker med frihandel och ekonomisk tillväxt.
Kommissionens rapport visar att uppgiften att se till att konventionerna respekteras är en uppgift som ILO inte har förmågan att genomföra, och det är då man måste fråga sig vad vi kan göra. Jag avvisar handelssanktioner som hjälpmedel på grund av sakens karaktär, men det är viktigt att Europeiska unionen placerar frågan på dagordningen i internationella forum. Det är tyvärr inte alla länder som delar vår syn på arbetstagarnas rättigheter. Därför måste vi pressa på.
Arbetstagarnas rättigheter bör utgöra en naturlig del av insatsen vid bekämpning av fattigdom, så att vi även tänker på anställningsrättigheterna när vi ger bistånd till utvecklingsländer.
Slutligen är det viktigt att vi gör en insats på utbildningsområdet när det gäller yrkesutbildningarna - att vi ökar kunskapen om arbetstagarnas rättigheter, så att medvetenheten kan öka både i vår del av världen och i de fattiga länderna.

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag anser att kommissionens meddelande vittnar om stora ambitioner. Tyvärr riskerar emellertid denna typ av meddelande att stanna vid fromma önskningar i fråga om den nuvarande globaliseringen och dess konsekvenser.
Därför stöder jag precis som mina kolleger fullständigt Gilligs betänkande som har den förtjänsten att det pekar på ett visst antal förslag som behöver preciseras. Sålunda har hon, vilket även jag har understrukit, ställt frågan om innebörden av yttrandefrihet och föreningsfrihet för arbetarna i en diktatur, eller förbudet mot barnarbete i de minst utvecklade länderna när det inte finns något kostnadsfritt och obligatoriskt utbildningssystem.
Om det i Europeiska unionen finns specifika normer vad gäller barnarbete, fackföreningsrättigheter och likabehandling är det ändå nödvändigt att kontrollera den verkliga tillämpningen av dessa normer och att införa en process som garanterar dess verkan. Betänkandet understryker att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Internationella arbetsorganisationen måste förbättras men även nödvändigheten att respektera de grundläggande normer som uttalats av denna organisation. I betänkandet framförs för övrigt förslag om ytterligare framsteg.
Slutligen betonar betänkandet den viktiga och positiva roll fackföreningar har när det gäller att främja de grundläggande arbetsnormerna inom ramen för Världshandelsorganisationen och understryker även de icke-statliga organisationernas roll. Även om jag vederbörligen noterar och välkomnar dessa bidrag är jag ändå angelägen att betona det faktum att lösningen av vårt problem inte får inskränka sig till att mildra eller reglera de skadliga verkningarna av en nyliberal globalisering. Varje dag kan man konstatera att denna globalisering gör de fattiga ännu fattigare och ökar skillnaden mellan nord och syd. Det handlar inte om något som är oundvikligt och inte heller om någon inbillad situation. Det är angeläget att Europeiska unionen bekräftar sin ambition att bli en stöttepelare i kampen mot denna globalisering och att den framlägger en verklig alternativplan för nya internationella relationer.
Min grupp har lagt fram ändringsförslag i denna riktning. Vi kräver att man tar hänsyn till att det finns parter som inte är jämlika samt till en reform av de internationella finansinstituten. Vi kräver också att de multinationella företagen straffas på ett effektivt sätt om de inte visat respekt för normerna för Internationella arbetsorganisationen, så mycket mer som de drar fördel av sitt agerande på bekostnad av löntagarna själva.
Avslutningsvis kan jag meddela att Europeiskt Socialistiskt Forum, som ingår i den världsomspännande sammanslutningen för en annorlunda globalisering, äger rum i Florens inom kort. Denna mycket breda sammanslutning kommer att lägga fram förslag för att reformera framför allt reglerna för världshandeln och de internationella finansinstituten i syfte att uppnå en mer solidarisk utveckling. Detta forum kräver nya internationella rättigheter för löntagarna i de multinationella företagen, i synnerhet föreningsrätt och rätt till kollektiva förhandlingar. Jag tror att det vore ett bra tillfälle för Europeiska unionen att lyssna på och stödja dessa förslag.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman! Jag uttalar mig som talesman för gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen. Misslyckandet för de stora konferenserna som Seattle och Doha innebär också ett misslyckande för de stora organisationer som på det globala planet ägnar sig åt de ekonomiska processerna, fördelning av arbete och rikedom, de sociala processerna på den här planeten: Förenta nationerna, WTO, Internationella arbetsorganisationen, men också våra egna europeiska institutioner. Staterna i den rika världen måste rannsaka sitt eget samvete.
Vi hoppas att Johannesburg blir en förändring. Man måste ändå börja någonstans med att tala om långsiktig utveckling på det sätt på vilket man fokuserar på denna utveckling. För att fastställa orsakerna till varför detta hittills inte har lyckats måste vi också analysera vår egen andel. De ekonomiska processerna har en världsomfattande verkan. De politiska myndigheterna och institutionerna, som Europeiska unionen, har hjälpt till att riva barriärerna för en globalisering som möjliggjordes genom utvecklingen av vår västerländska teknologi. Men trots en mängd valda politiker och tjänstemän från internationella institutioner har vi inte lyckats med att i samma omfattning och med samma effektivitet upprätta den nödvändiga lagstiftningen för att låta mänskligheten som helhet och människorna i söder i synnerhet leva i en värdig tillvaro. Inte i materiellt avseende, men inte heller i kulturellt avseende.
På handelsområdet kunde en effektiv lagstiftning med ett godkännande organ upprättas inom ramen för WTO. Men enligt vår erfarenhet i Europeiska unionen vet vi att det är farligt att enbart främja handeln. Det medför nästan alltid social uteslutning av de svaga. Fattigdom, förstörelse av sociala och kulturella strukturer, av normer och värden, kan bli följden. Och på detta profiterar sedan diktatorer, internationell maffia, vapenhandlare och krigsuppviglare.
I likhet med föredraganden drar jag därför slutsatsen att hierarkin av normer på internationell nivå är nödvändig. Det måste handla om något mer för oss än om korrigeringar. Det måste handla om en långsiktig global utveckling. De rättigheter som regleras av Internationella arbetsorganisationen kan inte bli tvingande i tillräcklig utsträckning. Och jag föreslår att vi börjar med att själva se efter inom ramen för våra egna europeiska institutioner om vi hanterar balansen på ett korrekt sätt. Vi får se när de första diskussionerna om exempelvis subventionerna i jordbruket kommer på tal.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ledamöter! För det första vill jag tacka Gillig för hennes utmärkta arbete och den balans hon gett ett så viktigt betänkande.
Jag anser att vi lever i en global värld, i informations- och teknologisamhället, och att vi satsar på ett samhälle med en dynamisk, väl utvecklad ekonomi som skapar fler och bättre arbetstillfällen. Vid sidan av denna ekonomiska livskraft står den hållbara utvecklingen och den sociala sammanhållningen. I Europeiska unionen har vi en samhällsmodell - den europeiska samhällsmodellen - som utvecklats under de senaste 40 åren och som gett upphov till det vi kallar vårt gemensamma sociala och arbetsmarknadspolitiska område, ett viktigt legat, som omfattar arbetstagarnas fria rörlighet, jämställdhet mellan kvinnor och män, hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, kampen mot den sociala utslagningen och fattigdomen etc.
Dessa principer har å andra sidan utkristalliserat sig i stadgan om de grundläggande rättigheterna, vars första kapitel handlar om värdighet och det fjärde om solidaritet. Men globaliseringen innebär en ny reglering av ekonomiska och kommersiella förbindelser och också samtidigt nya risker. Dessa nya politikområden kan inte i något fall utgöra ett hinder för praxis och idéer. De bör snarare bidra till den sociala utvecklingen och främjandet av respekten för de grundläggande rättigheterna. I ILO:s terminologi eller uppfattning har som sådana skisserats de som handlar om fackföreningsfrihet och det faktiska erkännandet av rätten till kollektivförhandlingar, avskaffande eller borttagande av alla former av tvångsarbete, avskaffande av barnarbete och frånvaron av diskriminering i arbetslivet.
Fru kommissionär! Jag anser att tillämpningen och spridningen av dessa normer bör vara prioriterade av kommissionen utifrån det interinstitutionella samarbetet med rådet och medlemsstaterna. De har en viktig roll som föredöme i kandidatländerna. Jag tror också att den sociala dialogen kommer att vara ett mycket lämpligt instrument för att tillämpa och sprida de principer som innefattas i vår europeiska samhällsmodell.

Karamanou (PSE).
Herr talman! Jag skulle särskilt vilja lovorda Gillig för hennes utmärkta betänkande, men också Europeiska kommissionen som har fört fram en så allvarlig och aktuell fråga och dessutom vid en tidpunkt då en diskussion pågår om Europas framtid och om förstärkning av Europas roll inom världspolitiken.
För närvarande behöver man betona hur viktigt det är att Europeiska unionen påverkar och tar initiativ så att Internationella arbetsorganisationens konventioner ratificeras av de länder som ännu inte har gjort det, att grundläggande arbetsnormer respekteras, att den sociala dialogen befästs bland alla medlemmar av WTO, att man tar itu med den skamliga exploateringen av barnarbete och den moderna slavhandeln, att man äntligen inför en gemensam och helhetsinriktad europeisk invandrings- och asylpolitik så att man bekämpar den omfattande exploateringen av invandrarna vilken har förvandlat de moderna samhällena till samhällen med patricier och plebejer. Vidare behöver Europa fungera som en global förebild och drivkraft, och då också använda internationella överenskommelser såsom Cotonouavtalet för att aktivt främja jämställdheten mellan könen, inte bara av rättviseskäl med avseende på kön utan också som en viktig faktor för begränsning av fattigdomen, för en hållbar ekonomisk och social utveckling samt för att fördjupa demokratin och befästa freden.
Tyvärr har den regellösa globaliseringen utan sociala garantier globaliserat fattigdomen och inte rikedomen. ILO nämner en miljard arbetslösa i världen, och tyvärr verkar det som om vi inte bara har övergått till marknadsekonomi utan till ett marknadssamhälle. Därför brådskar det att verka för en politik som skall omvandla globaliseringen till en källa till välstånd och minskad ojämlikhet och inte till ett hot mot den sociala utvecklingen och världsfreden.

Cauquil (GUE/NGL).
Herr talman! Detta betänkande har ambitionen att vilja främja de grundläggande arbetsnormerna, att förbättra det sociala styret, ja att till och med begränsa globaliseringen. Men hur är det egentligen med ert sociala styre här, i de rika och förment civiliserade EU-länderna? EU kan inte ens garantera alla den elementära rätten att kunna arbeta och erhålla en lön som gör det möjligt att leva drägligt.
Bara under de senaste dagarna har det sållats fram en lång lista på planer om avskedande som tillkännagivits av företag som räknas bland de mäktigaste i världen, från Alcatel till Hewlett Packard och Vivendi, detta lovande kapitalistiska flaggskepp som ruinerats genom sina egna spekulationer, liksom av ert vansinniga sätt att sköta ekonomin.
Hur kan ni dessutom påstå att ni vill garantera en social styrning till förmån för fattiga länder som ständigt är utsatta för plundring, utan att ni uppställer minsta hinder för just dessa industriella och finansiella grupper? Orsaken till barnarbetet som ni protesterar emot är som ni vet att ett visst antal storföretag utövar det med hjälp av underleverantörer i deras fabriker som flyttats ut till de fattiga länderna där man låter kvinnor och barn arbeta för svältlöner.
I själva verket styr ni inte särskilt mycket. De som styr är de stora finansiella grupperna som inte bara struntar i era rekommendationer utan går så långt att de utdelar befallningar till er. Vi tänker följaktligen inte stödja detta hopkok som kännetecknas av hyckleri och vanmakt.

Hermange (PPE-DE).
Fru kommissionär! Vi kan inte annat än glädja oss åt denna skrivelse, och vi tackar Gillig för det arbete hon utfört. Låt oss ta ett mycket enkelt exempel, nämligen barnarbetet.
En färsk rapport från ILO har visat att 245 miljoner barn i världen är tvungna att yrkesarbeta och av dessa utför 180 miljoner arbeten av sämsta sort, det vill säga sådana som äventyrar deras fysiska och mentala hälsa eller som till och med är livsfarliga. Man kan därigenom tala om vikten av grundläggande arbetsnormer. I samma ögonblick som vi förordar en europeisk socialpolitisk modell bör vi emellertid vara kritiska mot oss själva. Vi får nämligen inte glömma, för att än en gång ta exemplet med barnarbete, att uppskattningsvis två och en halv miljoner barn i i-länderna arbetar, och även om alla de femton medlemsländerna i dag har ratificerat ILO:s konventioner nr 182 och 138 vad gäller de värsta formerna av arbete har det skett helt nyligen, fru kommissionär. För övrigt har inte alla kandidatländerna gjort det ännu.
I utvecklingsländerna arbetar 10 miljoner barn i olika former av exportverksamhet, alltså indirekt för multinationella företag. De allra flesta av dem är emellertid sysselsatta med förvärvsarbete som hänger ihop med den informella ekonomin, vilket i hög grad försvårar varje form av kontroll. Det är därför vår grupp rekommenderar att de grundläggande arbetsnormerna integreras i Europeiska unionens utvecklingspolitik för att bestämma om målinriktade åtgärder inom ramen för programmen för utvecklingssamarbete samt att verka till förmån för ett samordnat bistånd. Det är i detta perspektiv som vi har avfattat ett visst antal ändringsförslag, och vi hoppas att kammaren kommer att ta hänsyn till PPE-DE-gruppens förslag i frågan.

Koukiadis (PSE).
Herr talman! Jag ger dubbla lovord - till kommissionen för det initiativ man har tagit och till föredraganden för hennes kraftfulla anförande.
Från första början av mitt deltagande i olika av Europaparlamentets organ och utskott har jag i frågor om socialpolitik försökt att påvisa att främsta och viktigaste uppgift för Europeiska unionen i syfte att stärka ILO:s status är att vidta åtgärder så att ILO blir en likvärdig medlem av WTO och att utveckla ett nätverk av pågående samarbete mellan Europeiska unionen och ILO. Det är enda sättet för att komma tillrätta med de stora sociala bristerna i samband med globaliseringen.
Världssamfundet lyckades i snabb takt avskaffa handelshindren och i ännu snabbare takt sätta upp nya regler för världshandeln och samtidigt inte bara förhindra att reglerande bestämmelser i sociala frågor upprättades utan att likställa utveckling av tredje land med obegränsade privatiseringar och liberaliseringar av marknaderna. Allt det sagda under fullständig överhöghet av Världsbankens program. I organisationernas egna rapporter uttrycks emellertid att programmen inom den sociala sektorn har misslyckats. Den i tredje land förhärskande logiken om avskaffande av arbetstagarnas rättigheter och tvångsarbete bör klandras. Följaktligen bör det finnas ett helhetsinriktat program om vi verkligen vill att WTO skall bli den egentliga huvudrollsinnehavaren på den nya världsscenen. Ett program som avser att internationella konventioner ratificeras och framför allt att kontrollmekanismer avseende sociala frågor upprättas.

Smet (PPE-DE).
Herr talman! Mina uppriktiga gratulationer till kommissionen och till Gillig, men också till alla parlamentsutskott som egentligen har kommit med mycket goda betänkanden.
Den oundvikliga globaliseringen av ekonomin kan enbart accepteras om livs- och arbetsförhållandena därigenom förbättras. Med tanke på att Europeiska unionen med sin starka ekonomi är en av de viktigaste aktörerna i denna globalisering, har Europa också skyldighet att arbeta för förbättring av de sociala förhållandena. Europa kan använda olika hävstänger för detta, och frågan är i vilken utsträckning dessa hävstänger används effektivt.
Jag vill ställa två frågor till kommissionären om detta.
För det första i fråga om Europa självt. Vi känner också till missbruk i våra egna länder, till exempel barnarbete och hushållsarbete som kan karaktäriseras som slavarbete. Detta går emot de grundläggande arbetsnormerna. Jag har skrivit ett initiativbetänkande om detta hushållsslaveri. Jag har ofta ställt frågor till kommissionen för att få veta i vilken utsträckning man tar itu med den här problematiken. Jag måste ärligt talat säga, fru kommissionär, att jag ännu inte har hört något. Även om ni har lovat att anstränga er vad beträffar detta.
Min andra fråga handlar om samarbetsavtalen med tredje länder, där nyligen också klausuler tas upp i fråga om respekten för de grundläggande arbetsnormerna. Utskottet för utveckling och samarbete säger vad beträffar detta att det inte görs något för att verkställa dessa nya bestämmelser.
Min fråga: hur är samarbetet inom Europeiska kommissionen organiserat för dessa frågor, till exempel mellan kommissionären för utveckling och samarbete och kommissionären för socialfrågor? I vilken utsträckning kommer ni att bli delaktig i dessa frågor? I vilken utsträckning kan ni följa med i, stimulera, dessa frågor utifrån er administration? Samma fråga kan för övrigt ställas vad beträffar införande och uppföljande av klausuler i fråga om mänskliga rättigheter och kvinnors rättigheter. Fru kommissionär! Jag har inte glömt hur upprörda alla var över talibanernas förstörelse av statyer, medan väldigt många kvinnor mördades under samma period. Även dessa frågor borde följas upp.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Herr talman! Jag välkomnar tillfället att få bidra till denna debatt, om än kortfattat. Jag välkomnar också det faktum att så många kolleger strömmar in i församlingen just nu, uppenbart för att höra vad jag har att säga.
Jag ville ge ett bidrag eftersom det finns skillnader mellan grupperna i den viktiga frågan om företagens sociala ansvar, vilket kollegerna på andra sidan kammaren vet. Howitt kom med en mycket viktig synpunkt när han i början av debatten sade att han hade arbetat parallellt med Gillig när det gäller detta betänkande. ?Parallellt? är ett mycket bra val av ord, eftersom parallella linjer är separata linjer som inte möts. Det är viktigt att företagens sociala ansvar, som ämne betraktat, inte ses som en uppsamlingsterm för allt som alla vill att företagen skall göra bättre. Det är också viktigt att de grundläggande arbetsnormerna - ILO:s normer - tillägnas det engagemang och den fokusering som krävs för att de skall kunna genomföras, vilket föredraganden påpekade så uttrycksfullt. Vi behöver helt klart göra ett stort gemensamt arbete på det här området.
Jag tackar föredraganden särskilt för att hon godtog två av mina ändringsförslag. Ett av dem handlade om att globaliseringen kan vara positiv och skapa möjligheter till verklig tillväxt och utveckling. Till Jensen vill jag säga att detta till stor del finns kvar i själva betänkandet. Det andra ändringsförslaget var att full sysselsättning är en mycket viktig drivkraft för social sammanhållning. Vi måste alla vara mycket mer positiva och aktiva i den frågan.
Till sist noterar jag att föredraganden har godtagit kommissionens slutsatser. Vi, över hela kammaren, kommer att stödja föredragandens slutsatser. Det finns en verklig fara för att det uppstår ett allmänt samförstånd. Jag gratulerar föredraganden till hennes arbete, som har gjort detta möjligt.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Jag tror att det automatiskt görs en koppling mellan den globala och den lokala dimensionen av sysselsättningen.
Det föregående meddelandet gällde just den lokala planeringen av sysselsättningen och, såsom framgick av flera parlamentsledamöters tal, kan en arbetstagare i misär i ett av tredje världens länder hålla en arbetstagare i en av Europas regioner som gisslan. Detta är problemet med utvecklingen av den globala ekonomiska styrelseformen, vilken leder till avreglering av handeln och kapitalet utan att motsvarande globala sociala styrelseformer finns. Genom detta meddelande eftersträvas att man skall bidra till behovet av att sociala styrelseformer skapas. Det politiska synsätt som framkommer i meddelandet i fråga är att våra ramar inte innebär protektionism. Det är ett positivt synsätt i vilket ingår stimulans, samarbete och en hållbar utveckling.
Jag skulle vilja hänvisa till konkreta uppgifter som talarna har lagt fram. Jag skulle vilja hänvisa till ILO:s roll. Vi bekräftar ILO:s centrala roll, och vi har beslutat om och ökat vårt deltagande i ILO:s program och nyligen, förra året, undertecknades av mig och Somadia, generaldirektör för ILO, en ny överenskommelse om samarbete, vilken innehåller ett globalt främjande av grundläggande arbetsnormer, minskning av fattigdomen, främjande av värdiga arbeten, social dialog, socialt ansvar för arbetsmarknadens parter samt sysselsättning. Samarbetet i fråga kommer också att omfatta Cotonouavtalet och AVS-avtalet. Parlamentets stöd är viktigt för den finansiella dimensionen i detta samarbete mellan kommissionen och ILO.
Jag tror också att ett viktigt steg är inrättandet av en global högnivågrupp för den sociala dimensionen av globaliseringen, en grupp som har uppmanats att genom en global överenskommelse inom ramarna för ILO gripa sig an och föreslå nya tillvägagångssätt för att förbättra styrelseformerna på global nivå.
Nästa steg är behovet av att verka för mesta möjliga samarbete mellan ILO, WTO, Världsbanken, Internationella valutafonden samt Förenta nationernas konferens om handel och utveckling.
När det gäller medlemsstaterna och deras olika bilaterala eller multilaterala överenskommelser föreslår kommissionen att man inom alla Europeiska unionens aktuella sektorer (handel, utveckling, externa relationer och sociala frågor) tar hänsyn till den sociala dimensionen och arbetets sociala normer, det vill säga de fåtaliga arbetsnormerna. En hänvisning gjordes till parlamentets stöd till det nya synsättet på det generella preferenssystemet. Jag skulle vilja påminna om att de berättigade länderna uppmuntras till att överskrida minimigränsen för sociala arbetsnormer, något som sker genom konkret stimulans som kommissionen ger åt dessa länder.
Jag gör en sista kommentar, herr talman, som gäller det europeiska initiativet avseende demokrati och mänskliga rättigheter genom vilket, med mycket konkreta åtgärder, stöd ges till bekämpandet av barnarbete - något flera parlamentsledamöter har hänvisat till - och till återförande av de arbetande barnen till skolan. Som avslutning på mitt anförande angående det aktuella meddelandet skulle jag vilja ge svar till två parlamentsledamöter. Först till Smet som tog upp frågan om kontrollen av den interna arbetsmarknaden i Europa: givetvis finns Dublininstitutet, men när det gäller frågan om hushållsarbete som tar formen av slavarbete finns för det första det stora problemet med icke-deklarerat arbete som är mycket svårt att fastställa, men jag skall återkomma med en - som jag sade - pågående utredning som tar upp frågan om kvinnor som utför oregistrerat arbete i hemmen. Beträffande det samarbete som bedrivs av kommissionärerna med ansvar för utveckling och bistånd respektive socialpolitik pågår ett nära samarbete som - vilket jag skall påminna er om - gav till resultat förra året att det för allt utvecklingsbistånd och inom all verksamhet fanns övergripande handlingsplaner avseende genusdimensionen med tidsplaner och bestämd budget.
Det andra inslaget är kommissionens nya meddelande som gäller den sociala dialogen och särskilt den externa dimensionen, den globala dimensionen av den sociala dialogen och den roll som arbetsmarknadens parter, arbetstagare och arbetsgivare kan spela för bevarande av arbetets sociala normer när det gäller investeringar på en global nivå.

Blokland (EDD)
Herr talman! Jag har som föredragande äran och nöjet att kunna meddela kollegerna att det förslag till avtal om avfallsstatistik som slöts den 26 juni i år vid ett informellt sammanträde mellan representanter för parlamentet, rådet och kommissionen godkändes av Coreper och bekräftades skriftligt av ordföranden för Coreper till ordföranden för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Därigenom finns det nu ingenting längre som står i vägen för att bifalla det resultat som uppnåtts. Rådet övertar 13 ändringsförslag från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, medan man har nått en kompromiss när det gäller alla de övriga ändringsförslagen. Kompromissändringsförslagen lades fram för ELDR:s, De grönas och PSE:s räkning, eftersom enbart dessa grupper var representerade den 26 juni, men de stöds också av de andra grupperna.
Jag skulle gärna vilja höra en bekräftelse från kommissionär Diamantopoulou att allt skall göras för att i så hög grad som möjligt begränsa bördan för dem som skall lämna uppgifter till grund för denna avfallsstatistik i samband med det fortsatta utarbetandet av pilotstudier från Europeiska kommissionens och Eurostats sida. Det gäller för min del i synnerhet för jordbrukssektorn.
Vidare skulle jag gärna vilja ha en bekräftelse på rådets muntliga utfästelse om att sörja för en årlig uppdatering av de tillgängliga avfallsindikatorerna. Det är nämligen under de omständigheterna som vi har samtyckt till att datainsamlingen skall ske vartannat år.
Till sist, herr talman, med detta avtal vinner vi ett år. Det enda sättet att nå detta resultat var tack vare det förträffliga samarbetet med kollegerna från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor samt deras medarbetare och vårt ovärderliga sekretariat. Vidare tackar jag också de sju ordförandeskapen för rådet som jag har samarbetat med, Europeiska kommissionen och Eurostat för det utmärkta samarbetet.

Talmannen. -
Tack för de goda nyheterna, Blokland. Rådet kan inte bekräfta dem muntligt, som ni vill, eftersom vi inte har någon företrädare för rådet här. Däremot kan kommissionen berätta vad den anser om våra ändringsförslag.

Diamantopoulou
. (EN) Herr talman! Kommissionen kan godta alla de ändringsförslag som har lagts fram och kan således stödja föredragandens rekommendationer inför omröstningen.
De ändringsförslag som har lagts fram inom ramen för kompromisspaketet bör öka kvaliteten på statistiken. Huvudskälet är att medlemsstaterna kommer att få mer tid att utarbeta metoder för att få in tillförlitliga uppgifter. Detta kommer att vara en särskild fördel när det gäller att samla in uppgifter om invecklade frågor, till exempel om avfall från jordbruket och avfallsåtervinning.
Tillåt mig att säga ett par ord om kraven på avfallsstatistik för jordbruket. Även kommissionen var mycket medveten om det faktum att det krävdes en jämvikt mellan det viktiga statistikkravet och att bördan för de svarande måste minimeras. Jag skulle vilja betona följande: för att minska den administrativa bördan för småföretagen kommer företag med färre än tio anställda att undantas från undersökningarna om deras bidrag till avfallsproduktionen inte skulle vara betydande. Detta undantag för små företag gäller hela förordningen. Jag skulle dessutom vilja påminna om att förordningen föreskriver en övergångsperiod på upp till tre år och att denna övergångsperiod är nära sammanlänkad med pilotstudierna, vars syfte är att finna de mest kostnadseffektiva metoderna för insamling av uppgifter.
Kommissionen välkomnar det förslag som handlar om hur ofta datainsamlingen skall göras, dvs. en gång vartannat år. Kommissionen noterar att medlemsstaterna kommer att göra årliga uppdateringar av vissa aggregerade datasamlingar. Dessa aggregerade uppgifter handlar till exempel om vissa av de strukturella indikatorer som krävs för kommissionens årliga vårrapport, vilket man kom överens om vid Europeiska rådets toppmöte i Göteborg i juni 2001.

Rothe (PSE)
Herr talman! Jag skulle för min grupps räkning vilja dra tillbaka stödet för ändringsförslagen 68 och 69. Det var ett gemensamt ändringsförslag från föredraganden och mig för våra gruppers räkning eftersom vi ville gå rådet till mötes när man ville ha en lösning redan nu, visserligen mot utskottets linje. Rådet har dock över huvud taget inte gått oss till mötes, och jag uppfattar inte medbeslutandeförfarandet på så sätt att vi skall överge väsentliga förhandlingspunkter under första behandlingen utan att få någonting för det. Vi kommer att rösta mot båda ändringsförslagen.
(Applåder)

Wieland (PPE-DE)
Herr talman! Jag skulle vilja påpeka att någonting mycket egendomligt har skett i fråga om ändringsförslagen 13 och 35. I det ursprungliga betänkandet heter det ?konsoliderad version?, och i ändringsförslagsakterna - båda på tyska - talas det om en ?kodifierad version?. Jag vill påpeka att det föreligger svårigheter med rättstjänsterna, men i den version som ursprungligen antogs av utskottet heter det ?konsoliderad? och inte ?kodifierad?. Vi kommer säkerligen att bli tvungna att göra något åt detta i samband med ?städdagarna?, men jag vill åtminstone få med detta i protokollet.

Talmannen. -
Naturligtvis kommer det att göras en noggrann språklig kontroll på grundval av vad ni har påtalat, Wieland, så att texten blir den som ni nämnde.
Angående ändringsförslag 14:

Miller (PSE).
Herr talman! När det gäller ändringsförslag 14.2 f skulle jag vilja lägga till följande ord efter ?sjögående fartyg?, nämligen ?fartyg som trafikerar inre vattenvägar?. Det var slarvigt av mig att missa detta i utskottet. Jag har tagit upp det med föredraganden och han är överens med mig om detta.

Miller (PSE).
Herr talman! Jag ville inte ta ordet innan omröstningen om den andra delen var avslutad. Jag skulle vilja påpeka att det finns ett tekniskt fel i den andra delen, i den engelska versionen. Hastigheten skall vara 0,15 meter per sekund, men i den engelska texten står det 0,015 meter per sekund. Det förstnämnda är korrekt.

Talmannen. -
Även den engelska versionen kommer att rättas, Miller. Den text jag har är redan rättad.
(Parlamentet godkände lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0189/2002) av Ceyhun för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets rambeslut om bekämpande av rasism och främlingsfientlighet (KOM(2001) 664 - C5-0689/2001 - 2001/0270(CNS)) 
(Parlamentet godkände lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0115/2002) av McKenna för fiskeriutskottet om förslaget till rådets beslut om ingående på Europeiska gemenskapens vägnar av konventionen om bevarande och förvaltning av fiskeresurserna i Sydostatlanten (KOM(2001) 679 - C5-0666/2001 - 2001/0280(CNS)) 
(Parlamentet godkände lagstiftningsresolutionen.)

Förslag till gemensam resolution

van den Berg (PSE).
Herr talman! I texten till den resolution om den internationella brottmålsdomstolen som vi nu skall behandla står det att stadgan har ratificerats av 69 länder, men skall vara 76. Det måste alltså korrigeras: 76 i stället för 69.

Talmannen. -
Van den Berg, Lagendijk har redan påtalat detta problem. För övrigt hörde jag under debatten i går att fler kolleger preciserade att antalet länder som redan har undertecknat stadgan för den internationella brottsmålsdomstolen är mycket högre. Rättelsen kommer naturligtvis att göras.
(Parlamentet godkände resolutionen.)

Betänkande (A5-0215/2002) av Medina Ortega för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om uppföljningen av gemenskapens politik när det gäller skydd av köparna av nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis (direktiv 94/47/EEG) (2000/2208(INI)) 
(Parlamentet godkände resolutionen.)

Betänkande (A5-0217/2002) av Berenguer Fuster för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens grönbok om översynen av rådets förordning (EEG) nr 4064/89 (KOM(2001) 745 - C5-0159/2002 - 2002/2067(COS))
(Parlamentet godkände resolutionen.)

Betänkande (A5-0176/2002) av Busk för fiskeriutskottet om kommissionens rapport om uppföljning av genomförandet av den gemensamma fiskeripolitiken (KOM(2001) 526 - C5-0008/2002 - 2002/2001(COS)) 
(Parlamentet godkände resolutionen.)

Betänkande (A5-0228/2002) av Attwooll för fiskeriutskottet om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om beteenden som utgör allvarliga överträdelser av den gemensamma fiskeripolitikens bestämmelser, upptäckta under år 2000 (KOM(2001) 650 - C5-0197/2002 - 2002/2093(COS))
(Parlamentet godkände resolutionen.)

Betänkande (A5-0197/2002) av Figueiredo för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om genomförandet av programmet för jämställdhet mellan könen (?Gender Equality?) (2001-2005) (2001/2266(INI))
(Parlamentet godkände resolutionen.)

Betänkande (A5-0214/2002) av Schmid för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande: ?Stärka den lokala dimensionen i den europeiska sysselsättningsstrategin? (KOM(2001) 629 - C5-0076/2002 - 2002/2034(COS)) 
(Parlamentet godkände resolutionen.)

Betänkande (A5-0251/2002) av Gillig för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande om att främja grundläggande arbetsnormer och förbättra den sociala styrningen (social governance) i samband med globaliseringen (KOM(2001) 416 - C5-0162/2002 - 2002/2070(COS))
(Parlamentet godkände resolutionen.)
Schierhuber (PPE-DE)
Herr talman! I samband med betänkandet om främjandet av användningen av biobränslen beklagar jag att parlamentet inte har uttalat sig för att göra det obligatoriskt att tillsätta biodiesel. Biobränslenas konkurrenskraft måste i mina ögon främjas på ett bredare och kraftfullare sätt med tanke på att det finns många positiva aspekter i sammanhanget. Jag vill påminna om beroendet av fossila energikällor och i detta sammanhang även om importen från tredje land. Likaså skulle jag ännu en gång vilja påpeka att vi därigenom också kan uppfylla Kyotoprotokollet mycket snabbare, och jag vill även framhålla de positiva impulserna för landsbygden och jordbrukets mångfunktionella roll.
Jag har uttalat mig för en obligatorisk tillsättningsmängd eftersom jag även här anser att marknadsandelarna därigenom kan öka snabbare. Jag är trots detta mycket tacksam, för jag tror att dessa nya direktiv och dessa nya beslut här i Europaparlamentet är mycket positiva för den innovativa framtiden inom jordbruket och på landsbygden. Jag tror att det var en bra början i dag.

Montfort (NI)
 - (FR) Jag är helt övertygad om möjligheterna att utveckla biobränslen av råvaror från jordbruket. En av aspekterna på den mångsidiga ändamålsenligheten hos vårt jordbruk är att vi kan producera både livsmedel och energi. Vad gäller biobränslen som energikälla är det en inriktning som med en produktion av 570 000 ton per år endast befinner sig i början och som i framtiden beräknas uppvisa en betydande volymökning vad gäller energiproduktion och förbättring av dess miljöekonomiska fördelar.
Jag har stöttat åtgärder som syftar till ett differentierat skatteuttag. Man måste mer och mer betrakta skatten på oljeprodukter som en miljöskatt avsedd att bestraffa fossila bränslen på grund av deras negativa miljöeffekter, deras bristfälliga varaktighet och deras bidrag till växthuseffekten. I gengäld är biobränslena en ren resurs som är förnybar, inhemsk och helt ofarlig när det gäller växthuseffekten.
Jag har stöttat åtgärder som ger medlemsländerna exakta och ökande målsättningar för användningen av biobränslen inom bränsleområdet, och jag beklagar att parlamentet har tonat ned den obligatoriska sidan av dessa åtgärder.
Slutligen beklagar jag att man inte följt våra föreskrifter som syftar till att förhindra att de åtgärder som vidtas tar sig uttryck i en ökning av importen av biobränsle och råvaror för framställning av biobränsle.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson och Theorin (PSE)
. Vi svenska socialdemokrater röstade mot ändringsförslag 33, 3a som handlar om att lyftanordningar enbart skall vara avsedda för personer med begränsad rörelseförmåga. Vi anser att dessa enklare lyftanordningar även skall vara tillgängliga för en bredare allmänhet som har behov av dem.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
 - (FR) I detta betänkande krävs att intyg för maskiner och hissar grundas på kriterier som innebär större säkerhet för användarna. Vi har därför röstat för det även om de åtgärder som förordas uteslutande gäller nya och endast undantagsvis gamla maskiner.
Även om man betonar förpliktelsen att hålla de apparater som är i drift i gott skick kan emellertid infriandet av ett sådant löfte ifrågasättas. I Frankrike har pressen nyligen rapporterat en rad olyckor med hissar som orsakat flera människors död i av staten subventionerade hyreshus (HLM). Den franska fackföreningen ?CGT Ascenseurs? har påpekat att den länge har klandrat den långvariga underbemanningen av underhållstekniker som har i uppdrag att sköta två till tre gånger fler maskiner än för 20 år sedan. Härtill kommer att beståndet av HLM-fastigheter åldras, precis som dess utrustning och att statsmakterna i allt större utsträckning låter fastigheterna förfalla.
Den vilja som framkommer i detta betänkande, och som vi delar, nämligen att höja säkerheten, borde alltså åtföljas av tvingande åtgärder som förhindrar att mindre säkra maskiner saluförs och av förpliktelsen att anslå tekniska och mänskliga medel som är tillräckiga för att underhålla denna utrustning, samt att ersätta dem så snart det är nödvändigt.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Detta ämne tycks framför allt vara en teknisk fråga, där inga viktiga politiska ställningstaganden är aktuella. Så är det inte i realiteten, för det kan ha stora följder för såväl konsumentskydd som för arbetstagares välbefinnande och hälsa. Det europeiska direktivet om maskiner har två relativt vitt skilda målsättningar. På grundval av artikel 95 i Fördraget om den inre marknaden måste direktivet om maskiner stå till tjänst för främjande av en fri rörlighet för varor. Lyckligtvis hänvisar punkt 3 i denna artikel också till en hög skyddsnivå på området för folkhälsa, säkerhet och konsumentskydd, och frågan är om detta kommer att uppfyllas.
Trots att det ännu inte finns tillräcklig forskning på området ser det ut som om det nuvarande direktivet inte har lett till någon synbar minskning av antalet olyckor inom företag. Jag väntar inte heller några stora resultat av revideringen av direktivet, och detta intryck förstärks om förvirringen i fråga om tillämpningen fortgår. Den första begränsningen är att det största värdet tillskrivs egencertifieringen, den så kallade ?Conformité Européenne?, som fungerar med EG-märkning och som erbjuder färre garantier än de gamla, nationella kontrollinstanserna som KEMA i Nederländerna för elektriska apparater. Den andra orsaken är att bland annat fordon, strömbrytare, generatorer, rulltrappor och små hissar undantas från direktivet.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson och Theorin (PSE)
. Vi svenska socialdemokrater valde att rösta för resolutionen i sin helhet och för ändringsförslag 12. Vi vill med denna förklaring göra ett förtydligande av vår ståndpunkt.
Ändringsförslag 12 går långt i sin strävan att motverka rasism och främlingsfientlighet. Den svenska grundlagen ger ett starkt skydd för grundläggande fri- och rättigheter. Vissa delar av ändringsförslag 12, särskilt punkt f), kan strida mot vår grundlagsskyddade föreningsfrihet. Vi kommer inte att stödja en inskränkning eller ändring av vår grundlag. Anledningen till att vi ändå stöder ändringsförslag 12 samt resolutionen i sin helhet är att betänkandet är en tydlig förbättring i jämförelse med kommissionens ursprungliga förslag. Det är viktigt att Europaparlamentet tar tydlig ställning mot rasism och främlingsfientlighet.
Berthu (NI)
 - (FR) Vi anser att förslaget till ett rambeslut om kampen mot rasismen och främlingsfientligheten som lagts fram av kommissionen saknar laglig grund i två hänseenden.
1. Det tenderar att närma reglerna i straffrätten, framför allt sanktionerna mellan medlemsstater, genom att grunda sig på artiklarna 29, 31 och 34.2 i EU-fördraget. Men dessa artiklar medger ingen sådan befogenhet vad gäller kampen mot rasismen.
2. Det polisiära och rättsliga samarbetet i avdelning VI i EU-fördraget har bland annat uppdraget att bekämpa ?rasismen och främlingsfientligheten?, men kommissionens förslag utvidgar på eget initiativ definitionen av dessa ord och tillägger i fråga om den motvilja som motiveras av ras eller nationellt ursprung den motvilja som motiveras av ?religion eller övertygelse? (artikel 3). Om det räckte att ändra ordens innebörd a posteriori för att utsträcka den behörighet som avses i fördraget vore det naturligtvis en aning för enkelt.
Slutligen skapar detta försök att på ett otillbörligt sätt utvidga definitionen av rasism att man kan befara uppkomsten av en tankepolis på europeisk nivå, och även av denna anledning bör det förkastas.

Bonde och Sandbæk (EDD)
. (DA) Inledningsvis vill vi fastslå att vi inte på något sätt är emot bekämpning av rasism och främlingsfientlighet, alltså själva syftet med betänkandet. Vi har dock valt att rösta emot förslaget, eftersom vi är av den grundläggande övertygelsen att rättsliga frågor och frågor som rör den inre marknaden bäst tillvaratas av medlemsstaterna själva. Vi ställer oss för övrigt tvivlande inför det rättsliga underlaget till det rambeslut som med sina mycket specifika anvisningar antar karaktären av ett överstatligt beslut.

Di Lello Finuoli, Frahm, Krivine, Meijer, Schmid, Herman, Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL)
. (EN) Vi håller helt och hållet med om att man måste bekämpa rasism och främlingsfientlighet och välkomnar det faktum att Europeiska kommissionen erkänner att bekämpningen av rasism och främlingsfientlighet är en nödvändighet.
Av flera skäl kommer vi dock inte att stödja Ceyhuns betänkande.
För det första ägnar betänkandet lite om ens någon uppmärksamhet åt den politiska kampen mot rasism och främlingsfientlighet utan fokuserar i första hand på vilka rättsliga åtgärder som bör vidtas. Men rasismen, de främlingsfientliga attackerna och diskrimineringen sker faktiskt i den sociala och den ekonomiska sfären och måste bemötas av åtgärder som kan avskaffa en sådan typ av diskriminering, som också finns i institutionaliserad form. En strategi som strikt begränsas till strafflagstiftningen kan inte anses tillräcklig i kampen mot rasism och främlingsfientlighet.
För det andra ligger betänkandets fokus på rättsliga begränsningar för rasistiska och främlingsfientliga åsikter och inte på de handlingar som motiveras av rasism och främlingsfientlighet. Att kriminalisera vad folk tänker är detsamma som att försöka införa censur och avleder uppmärksamheten från våldsamma brottsliga angrepp på färgade personer och utlänningar. I stället för en ?tankepolisstrategi? skulle vi vilja stödja en hatbrottslagstiftning, som skulle innebära att rasistiska och främlingsfientliga motiv till ett brott utgör försvårande omständigheter och att straffen för sådana brott skärps.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ducarme (ELDR)
 - (FR) I dag, inför det växande hot som den europeiska extremhögerns valresultat utgör, är det mer än någonsin nödvändigt att visa vår beslutsamhet att försvara alla värderingar och grundläggande principer i vårt demokratiska styrelseskick.
Därför är representanterna för de demokratiska politiska partierna skyldiga att förplikta sig att inte slå sig samman med en politisk koalition, grupper eller partier som för fram ideologier eller förslag som innebär ett hot mot de demokratiska principer som ligger till grund för vårt politiska system.
Inom ramen för den demokratiska debatten och med anledning av valkampanjerna måste vi också förbinda oss att fördöma alla tal, alla demagogiska attityder som på ett konstlat sätt kan öka den rädsla som banar väg för uppkomsten av extrema högerbildningar.
Dessutom är det önskvärt att få alla folkvalda från våra partier att ansluta sig till en kod om gott uppförande för att klargöra den hållning som de bör anta inför de grupperingar som äventyrar de demokratiska principerna i vårt politiska system.

Gollnisch (NI)
 - (FR) Föredraganden är själv ett bevis på att Europa inte är rasistiskt. Ozan Ceyhun, som är av turkiskt ursprung, är folkvald i Tyskland. Emellertid tror jag inte att det finns många barn till europeiska medborgare i det turkiska parlamentet.
Vi möter hela tiden samma hållning. Européerna är rasister om de vägrar att acceptera invandringspolitiken. Det handlar om påtvingad skuldkänsla, moralisk inkvisition och ständig psykisk påverkan.
Ceyhunbetänkandet är ytterligare ett steg mot moralisk diktatur. Man finner där en så vid definition av vad som menas med ett rasistiskt brott att det blir svårt att avgöra vem som inte är rasist. Sålunda kan en enkel anspelning på nationellt ursprung betraktas som en rasistisk handling eller som rasdiskriminering. Det är nästan så att om man förbehåller de offentliga anställningarna eller rösträtten för de inhemska medborgarna faller det genast under denna absurda lagstiftning.
Betänkandet innehåller också en mängd förslag som straffar uttryck för tankar.
Yttrandefriheten får ge vika för principen om den obligatoriska kosmopolitismen.
Denna vansinniga ?antirasism? är den psykologiska drivkraften till en allmän kolonisation av Europa. I detta betänkande erkänns underförstått en enda rättighet: att tiga och lyda dem som förstör vår frihet och vår identitet.
Detta dokument är en programförklaring av medarbetarna till den framtida främlingsockupationen. Vi tänker göra motstånd.

Kirkhope (PPE-DE)
. (EN) Rasism är utan tvekan ett farligt och oacceptabelt fenomen. I Storbritannien har vi emellertid utarbetat egna lagar för att tackla den typen av frågor på sådana sätt som bäst passar våra förhållanden, och för att spegla förbättrade förhållanden mellan raserna (åtminstone fram till 1997).
Som lagöverträdelse är främlingsfientlighet ytterst svår att bevisa, och det finns inget direkt utrymme för detta i brittisk strafflagstiftning. Under sådana förhållanden föredrar vi att fortsätta att tillämpa våra egna åtgärder och påföljder.
Om detta rambeslut antas kommer det också att utmana traditionella värden, såsom yttrandefrihet, och detta skadar snarare än underlättar goda förhållanden mellan raserna, som vi alla vill uppnå.
De brittiska konservativa ledamöterna vill inte avstå från att rösta i kampen mot rasism, men tvingas till det av de skäl som nämns här ovan.

Krarup (GUE/NGL)
. (DA) Jag har två huvudsakliga anledningar till att rösta emot förslaget:
1. Aktioner mot den bristande medkänsla som yttrar sig i rasism och främlingsfientlighet bör inte anta formen av sådana straffrättsliga sanktioner som förslaget är uppbyggt kring. En kriminalisering är i bästa fall enbart onödig och i sämsta fall kontraproduktiv, och rymmer dessutom en rad skadeverkningar, som t.ex. en lemlästning av yttrandefriheten.
2. De ?gemensamma straffrättsliga angreppssätt inom Europeiska unionen? som förslaget är uppbyggt kring saknar grund i del VI i fördraget om Europeiska unionen. Det är i själva verket fråga om en så omfattande reglering av såväl mål som medel att ett avgörande inte kan fattas i form av ett ?rambeslut?. Till detta kommer att ?rasism och främlingsfientlighet? inte omfattas av de brottstyper som kan regleras genom artikel 31 e (?organiserad brottslighet, terrorism och olaglig narkotikahandel?). Rambeslutet strider därför mot fördraget och inrymmer en tydlig kränkning av det danska RIA-undantaget.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR)
. Vi stöder Ceyhuns betänkande som är ett lovvärt bidrag i kampen mot rasism och främlingsfientlighet i Europa. Rasismen står i direkt motsats till de värderingar som Europeiska unionen bygger på - mänskliga rättigheter, jämlikhet, frihet och demokrati. En gemensam definition av rasistiska och främlingsfientliga brott, liksom en harmonisering av brottsrubriceringar kan vara ett viktigt redskap för att bekämpa handlingar som innebär kränkning eller hets mot individer eller folkgrupper. Samtidigt är det vår plikt som demokrater att ta debatten med rasisterna. Kan vi ta död på deras argumentation, har demokratin och toleransen vunnit mångdubbelt.
Yttrandefriheten, föreningsfriheten och tryckfriheten är fundamentala rättigheter och bör i regel aldrig inskränkas. I Sverige är friheterna grundlagsfästa och varje inskränkning bör noga övervägas. Balansgången mellan dessa friheter och ett effektivt arbete mot rasism och främlingsfientlighet är därför svår. Med detta i åtanke är det med viss tvekan vi stöder förslaget om förbud mot spridning av skrifter, liksom det förslag som i praktiken kan innebära att medlemskap i vissa organisationer och partier straffbeläggs.
Marchiani (UEN)
 - (FR) Medan man talar mycket om att lätta på gemenskapslagstiftningen förefaller mig detta förslag från kommissionen onödigt och olämpligt.
I kampen mot rasismen i alla dess former är det först och främst medlemsstaterna som skall agera. De förfogar för övrigt alla över en specifik lagstiftning (även om rättsliga åtgärder säkert inte är den rätta lösningen).
Föreskriver inte subsidiariteten att Europeiska unionen bara skall befatta sig med en fråga om den bidrar med ett ?mervärde??
Denna oacceptabla inblandning i nationalstaternas straffpolitik berättigas i det här fallet på intet sätt av förekomsten i medlemsstaterna av förment rasistiska handlingar - en tvivelaktig brottsrubricering eftersom det inte finns ?något enhetligt kriterium för att samla in uppgifter i fråga om rasistiska händelser?.
Detta förslag liknar rena fantasterier; det skulle alltså vara fråga om en slags internationell rasistisk liga, ja rent ut sagt någon form av ideologisk manipulation; dessa frihetsförkvävande förslag innebär en allvarlig kränkning av yttrandefriheten och syftar bara till att tillfredsställa påhittade anspråk under förevändningen att man vill försvara de mänskliga rättigheterna.
Europeiska unionen blir i så fall bara en trojansk häst för moraliserande småfraktioner som är inriktade på att göra upp om oförrätter och som i själva verket försöker slå ut sina politiska motståndare.

Titley (PSE)
. (EN) Herr talman! Jag stöder helhjärtat detta resolutionsförslag, eftersom det kommer att bli ett viktigt avskräckningsmedel för rasister. Genom att göra det lättare att åtala människor för rasistiska brott kan man minska den religiösa och rasistiska intoleransen betydligt. Denna resolution utökar räckvidden för vad som utgör ett rasistiskt beteende, genom att inkludera handlingar som kan betraktas som hot, kränkningar eller förolämpningar, och är därmed en konsolidering av principerna om frihet och mänskliga rättigheter, vilka är EU:s och medlemsstaternas grundprinciper.

Berthu (NI)
 - (FR) Vi har röstat emot resolutionen om resultatet från ministerrådet i Sevilla eftersom det godkänner vilseledande uttalanden som syftar till att vilseleda irländarna inför deras andra folkomröstning om Nice-fördraget.
Dessa båda uttalanden, det unilaterala som rör Irland och rådets som erkänner det föregående (eller för det till protokollet, enligt språkbruket) - verkar garantera att varje land har fritt val i fråga om säkerhetspolitiken och försvaret i allmänhet och i synnerhet vad gäller varje åtgärd. Men det överensstämmer inte med andemeningen i Nice-fördraget. Om irländarna säger ?ja? i den andra folkomröstningen kommer de att vara fångna i försåtliga texter som oundvikligen kommer att leda dem gradvis till en integration som de inte vill veta av.
Tyvärr kan jag inte säga mer om saken här, eftersom ledningen för Europaparlamentet har beslutat att obevekligen korta av röstförklaringar som överstiger 200 ord. Men de personer som är intresserade av sanningen om de europeiska angelägenheterna och som har tröttnat på att inte få höra den under de officiella debatterna i vår kammare kan vända sig till Internetplatsen för de franska ledamöterna för MPF-partiet (Mouvement pour la France) på följande adress: http://www.autre-europe.org.
Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Det är positivt att förändringsförslaget som vi stödde har antagits, vilket fördömer de spanska myndigheternas sätt att hindra en grupp portugisiska medborgare, inklusive en nationell parlamentsledamot, att resa över gränsen för att delta i en tillåten demonstration i Sevilla vid det Europeiska rådet, med tanke på att detta handlingssätt strider mot de principer och grundläggande rättigheter som står i fördragen.
Det är dock mycket som inte är med i den gemensamma resolutionen, men som vi hade med i GUE:s resolution (men som tyvärr avslogs) och många negativa aspekter, särskilt då den inte kritiserar invandringspolitikens repressiva och säkerhetsmässiga drag, då den insisterar på att stabilitetspakten och de monetära riktlinjerna skall följas och då den förespråkar en fördjupning av den federalistiska vägen i gemenskapens politik på flera sätt. Så vi röstar emot den gemensamma resolutionen trots att vi har röstat för vissa punkter som t.ex. ändringsförslaget som fördömer de spanska myndigheternas agerande vid den portugisisk-spanska gränsen.

Korakas (GUE/NGL)
. (EL) Vid Europeiska rådets möte i Sevilla restes murarna kring fästning Europa ännu högre genom vidtagande av åtgärder som stärker främlingsfientlighet och rasism och döljer EU:s och medlemsstaternas okänsliga liberala politik som omvandlar invandrarna och deras ursprungsländer till oskyldiga offer.
Europeiska rådet framhärdar med den politik som är till nackdel för folket, en politik med konkurrens, privatiseringar och avreglering av marknaderna, en politik som ökar storfinansens vinster samt försvagar arbetstagarnas ställning och framkallar deras berättigade reaktioner.
Europeiska rådet stärker EU:s militarisering och godtycke och räknar med att skicka trupper till Bosnien och FYROM, inrätta nya repressiva myndigheter för att befästa den nya ordningen, ta itu med de inre imperialistiska motsättningarna och undertrycka rörelsen för arbetstagarnas motstånd och motangrepp.
Exempel på denna despotiska politik var den fästning som restes kring den plats där rådets sammanträde ägde rum, försöket att skrämma medborgarna samt förbjudandet av demonstrationens färdväg och inresa till Spanien för demonstranter från andra länder.
Dessa storslagna demonstrationer, detta samlande av breda sociala skikt som motsätter sig denna politik och bildandet av en antiimperialistisk front mot monopolen kommer otvivelaktigt att vara arbetstagarnas svar när det gäller att göra slut på denna politik.
Greklands kommunistiska partis ledamöter av Europaparlamentet har röstat nej till den gemensamma resolutionen eftersom den i själva verket uttrycker ett samtycke till denna politik.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
 - (FR) Det som allmänheten kommer att minnas från toppmötet i Sevilla är utan tvekan det europeiska programmet för kampen mot invandringen. Stats- och regeringscheferna som är uppjagade av extremhögerns röstetal har beslutat om ett stort antal straff- och säkerhetsåtgärder, men de har inte berört de djupgående orsakerna till invandringen. Inte heller har de velat försöka uppnå andra lösningar än utlämnandet av de invandrare som bor och arbetar i Europa. Det var för övrigt paradoxalt att i Sevilla ockuperade samtidigt 450 lantarbetare utan legitimationshandlingar, de flesta hemmahörande i Algeriet, universitetet för att begära uppehållstillstånd. De ställde de rätta frågorna, t.ex. om den skuld deras hemland ådragit sig hos IMF och som driver befolkningen i djupaste fattigdom, om de maffialigor som profiterar på fästningen Europa, om arbetsgivarna som missbrukar denna illegala arbetskraft utan hänsyn till arbetsrätten och de mänskliga rättigheterna.
Det gäller att snarast möjligt övergå till en annan politik: att avskriva tredje världens skuld, att upphöra med europastöd till diktaturerna, att ge uppehållstillstånd åt de illegala invandrarna och att öppna gränserna. Spanska staten har för övrigt inte visat någon aktning för fördragen när den under toppmötet stoppade portugisiska medborgare vid gränsen.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Kuntz (EDD)
 - (FR) Ännu en gång visar resultatet från ett EU-toppmöte, i detta fall mötet i Sevilla, att gemenskapskonstruktionen fortfarande befinner sig i en återvändsgränd. Om nittiotalet utmärktes av en snabb utvecklig vad gäller en integration enligt tydliga federala tankegångar tycks nationella röster åter göra sig hörda alltsedan Nice-fördraget.
Slutsatserna från toppmötet i Sevilla bekräftar detta: de flesta av de viktiga frågorna har sålunda uppskjutits på grund av oenighet mellan de nationer som är angelägna om att bevaka sin suveränitet och sina intressen.
När det gäller invandringen har lyckligtvis de sanktionsregler vissa regeringar velat införa mot de illegala invandrarnas ursprungsländer inte fastställts. Med Frankrike i spetsen har vissa länder förkastat sådana åtgärder som står i strid med deras starka och gamla välkomsttradition. Dessa åtgärder skulle ha fördärvat deras historiska band med de stater som de illegala invandrarna kommer ifrån.
Inte heller har någon konkret ändring införts vad gäller det sätt organisationen för den gemensamma jordbrukspolitiken fungerar, inte heller beträffande ministerrådet. Allt detta bevisar att medlemsstaternas intressen går isär och vittnar om att behov föreligger i fråga om att det europeiska uppbyggnadsarbetet inte kan fortsätta utan kännedom om detta förehållande.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Rådets spanska ordförandeskap under den första hälften av 2002 har gett samma sorts resultat som den nuvarande spanska regeringen inom den interna förvaltningen. Det riktade in sig på det förflutna och inte på framtiden. Prioriteterna var att dra tillbaka statsmakten ytterligare från ekonomin och att förstärka den auktoritära och militariserade karaktären hos vad som blir över av statsmakten. På det sättet uppstår mer utrymme för maktutövare och mindre utrymme för kritiska medborgare. Det såg ut som ett försök att föra tillbaka hela Europeiska unionen till 1800-talet, tiden före arbetarrörelsens och miljöskyddsrörelsens uppkomst och före införandet av den allmänna rösträtten.
Lyckligtvis korrigerade parlamentet ett förslag om skydd för prominenta personer, och det spanska ordförandeskapet lyckades inte heller få majoritet för ett framtvingande av storskaliga privatiseringar i striden mot mitt förslag om marknaden för kollektivtrafiken.
Toppmötet i Sevilla bidrog inte till att lösa de finansiella problem som står i vägen för utvidgningen av EU och nådde ingen överenskommelse om de 14 EU-kontor för vilka man fortfarande måste finna ett säte, men har än en gång uttalat sig mot invandring utan att komma med någon lösning. Kort sagt, det handlar om en stor operation för att skjuta ifrån sig ansvaret.

Queiró (UEN)
. (PT) Vid toppmötet i Sevilla framträdde tre huvudsakliga ämnen: för det första antagandet av en rad åtgärder som rör organisationen av Europeiska rådet och rådet, vilka kommer att få dessa organ att fungera bättre och effektivare utan att det drabbar principen om att staterna skall vara jämställda. Och sedan den positiva förstärkningen av den tidsplan som har planerats för att avsluta förhandlingarna med de kandidatländer som kommer att ansluta sig till Europeiska unionen i det första skedet när det gäller respekten för principen förtjänster och differentiering. Och slutligen det starka ställningstagandet för bekämpning av den illegala och underjordiska invandringen, men utan att riskera överenskommelserna om utveckling och samarbete med de länder där migrationsflödet har sitt ursprung eller passerar och deras engagemang i denna kamp.
Och rådets tydliga ställningstagande måste understrykas på grund av dess vikt och betydelse när det gäller behovet av att stärka det som rör de yttre randområdena i unionens politik på grund av deras specifika omständigheter.
Dessa olika frågor är tillräckligt och adekvat medtagna i den gemensamma resolutionen som just har antagits, ändå handlar det om en kompromisstext, och därför skrev jag under och röstade för den.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Då det spanska ordförandeskapet avslutades vid toppmötet i Sevilla blev jag särskilt glad över den punkt som kom att väcka liv i intresset för de yttre randområdena och motsvarande stycke i den resolution som vi har antagit. Azorerna och Madeira, i fallet med Portugal, förtjänade så väl denna uppmärksamhet, och artikel 299.2 i Amsterdamfördraget får inte falla i glömska eller sluta tillämpas. Tyvärr har, under de senaste två åren, vare sig det portugisiska ordförandeskapet eller det franska (då de socialistiska regeringarna satt) gett någon ny impuls åt denna viktiga aspekt i fördragen - då Portugal och Frankrike, förutom Spanien, är medlemsstater med yttre randområden. Vi fick vänta till det spanska ordförandeskapet (icke-socialistiskt) och den nya portugisiska regeringens impuls för att frågan återigen skulle uppmärksammas som sig bör. Vi är uppmärksamma på hur frågan kommer att utvecklas till årsskiftet.

van den Burg och Wiersma (PSE)
. (NL) I likhet med min grupp har jag röstat mot ändringsförslag 1 från ELDR, eftersom det inte är Europaparlamentets sak att utfärda bestämmelser om hur de nationella parlamenten skall behandla de utvidgningsfördrag som är att förvänta.
Otvivelaktigt kommer Europeiska rådet att lägga fram förslag som ger de nationella parlamenten möjlighet att reagera individuellt. Det är upp till vart och ett av de nationella parlamenten att besluta om de skall behandla dessa fördrag individuellt eller kollektivt.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
 - (FR) Vi kan inte avstå från att upprepa slutsatsen av denna resolution som säger att ?varje människa har rätt till hälsosam och näringsrik kost och till rent vatten samt till den grundläggande rätten till trygghet?. Hur kan vi undgå att känna oss upprörda över den uppgivna siffran på 815 miljoner människor i världen som lider av svält?
Vi röster för förslaget endast med anledning av dessa formuleringar.
För hur kan man samtidigt undgå att inte känna sig uppbragt över hyckleriet i detta samförstånd mellan alla partier, av vilka de flesta har godkänt alla skändliga politiska handlingar som utförts av de imperialistiska stormakterna för att stötta deras storföretag och de finansiella grupper som direkt eller indirekt är ansvariga för denna situation? De materiella tillgångar och de rikedomar som de samlat ihop räcker gott och väl till för att ge alla mänskliga varelser tillgång till föda och vatten. Men det är ett begränsat antal grupper som har tillskansat sig dessa rikedomar, grupper som inte bara vägrar att släppa ifrån sig minsta smula för att bistå den lidande delen av mänskligheten utan fortsätter att berika sig på de fattigas bekostnad.
Resolutionen slutar där problemen börjar. Det är just på grund av den hycklande tonen i anklagelserna och de fega förslagen som alla partier har kunnat acceptera innehållet.

Ferrer (PPE-DE)
. (ES) På samma sätt som redan skett på konferensen i Monterrey har världstoppmötet om livsmedel tyvärr varit en ny förlorad möjlighet. EU och medlemsstaterna hade möjlighet att inte bara i ord utan i handling visa sitt åtagande i den kamp som Förenta nationerna har inlett för att få ett slut på fattigdom och hunger i världen. Men ännu en gång blev det bara en massa stora principuttalanden, och vi har inte klarat av att anta de åtgärder och anslå de resurser som behövs för att gå från ord till handling. Vi fortsätter att bekräfta alla människors rätt att få tillgång till hälsosamma och näringsrika livsmedel, men vi klarar inte av att vidta åtgärder som gör det möjligt för de allra fattigaste att utöva denna rättighet. Vi begränsar oss till att upprepa åtagandet att minska antalet undernärda till hälften år 2015, vilket inte bara är alldeles otillräckligt utan redan i dag också omöjligt att uppfylla om inte generösa och effektiva åtgärder antas.
Därför har jag röstat för resolutionen om Rommötet eftersom den föreslår lösningar som syftar till att gå till botten med problemet och inte bara angripa konsekvenserna utan också orsakerna till fattigdom och brist på livsmedel i världen.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Modrow (GUE/NGL)
. (DE) Den optimistiska bedömning som framträder i betänkandet om det internationella toppmötet i Rom om livsmedelsförsörjningen kan jag inte dela. Som jag ser det är resultaten av konferensen med 182 stater snarast magra och möjligheterna att effektivt bekämpa svälten som ett globalt problem dystra. Det mål som proklamerades på det föregående toppmötet 1996, att minska antalet svältande i världen från 800 till 400 miljoner fram till år 2015, har man under de gångna sex åren bara kommit en liten bit närmare. I några stater har det lyckats att få bukt med svälten, men i stället har nya svältområden uppstått, till exempel i före detta Sovjetunionen.
De huvudsakliga orsakerna till att målet i handlingsplanen från 1996 inte uppnåddes beror framför allt på att den baserades på en nyliberal politik som inte undanröjer de strukturella orsakerna till svält och undernäring, utan i stället förstärker dem. I stället för globalisering och avreglering av marknaderna är det lika nödvändigt med en rigorös avveckling av de handelshinder som byggts upp i norr för de sydliga produkterna som att främja småjordbrukarnas livsmedelsproduktion för lokala marknader och fri tillgång för producenter till sådana produktionsmedel som vatten, land, skogar och fiskevatten. Det enda sättet för handeln att bli en nyckelfaktor för världsomfattande livsmedelsförsörjning är att inte betrakta den som en enkelriktad gata där livsmedels- och foderkoncerner inte har några hastighetsbegränsningar.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Muscardini (UEN)
. (IT) Toppmötet i Rom visade återigen vilken avgrund som finns mellan nord och syd på denna jord. Ett av de allvarligaste problemen är fortfarande vattenbristen, både bristen på dricksvatten och på vatten för andra ändamål. Lösningen på detta problem skulle kunna vara att medlemsländerna skapar en ad hoc-fond som skall användas för att projektera, köpa, bygga och sköta vattenledningar och brunnar, utan mellanhänder.
Kampen mot svälten i världen är ingen ?tävling? i solidaritet för solidaritetens egen skull, utan en kamp mot den desperation som får miljoner människor att söka förverkliga sin dröm om ett bättre liv på andra håll. Tyvärr är det i många fall en dröm som inte kan bli verklighet och som krossas när utvecklingen kräver snabbhet men insatserna genomförs långsamt.
Vi är säkra på att en större hänsyn till de fattigaste ländernas primära ekonomiska behov och sökandet efter lösningar på plats kan skapa en verkningsfull solidaritet. Förslagen från FAO:s toppmöte i Rom tycks gå i denna riktning, och alla de deltagande länderna är överens om dem. Vår uppgift är att kontrollera att de goda föresatserna överförs till konkret handling och riktade och omedelbara lösningar. Med denna förhoppning röstar vi för.

Korakas (GUE/NGL)
. (EL) Parlamentet antog i dag en resolution med en protest mot den nyligen tillkomna lagen i USA som gäller att amerikansk personal skall undantas från den nyligen inrättade Internationella brottsmålsdomstolens rättsskipning, till och med vid anklagelser om folkmord och krigsförbrytelser.
Det råder inga tvivel om att innehållet i denna lag utgör en förlust av de grundläggande principerna inom internationell rätt och en uppvisning av USA:s arroganta, stridslystna och imperialistiska profil, en profil som står för världsherravälde.
Alla människor med goda avsikter frågar sig emellertid följande:
1. Är det först nu som EU har kommit ihåg den internationella straffrättens principer? Varför tillämpade inte EU dem då man tillsammans med USA bombade Jugoslavien och, efter den 11 september, då man förklarade ?krig mot terrorismen? och mot Afghanistan varvid man förklarade att ?vi är alla amerikaner??
2. På grundval av vilka principer inrättade EU tillsammans med USA den illegala - enligt FN:s stadgar - Internationella brottsmålsdomstolen för att döma president Milosevic och dem som gjorde motstånd mot USA:s och Natos ingripande?
3. Skall EU:s och Natos ledare ställas inför denna domstol för sina brott begångna i Jugoslavien och Afghanistan samt varhelst övrigt i framtiden?
4. Kanske skall denna domstol slutligen också användas för att döma i fall som rör motståndet mot deras nya imperialistiska ordning?
På grundval av ovannämnda problemställningar kan inte vi, Greklands kommunistiska partis ledamöter av Europaparlamentet, rösta ja till resolutionen.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Det var en stor glädje för oss alla att betänkandet av Medina Ortega antogs med en så avgörande majoritet. För väljarna är det verkligen viktigt med en bättre reglering av tidsdelningsbranschen och närliggande verksamhetsområden. Många människor i Europeiska unionen - och utan tvekan många av mina egna väljare - har framfört allvarliga klagomål efter det att de blivit utsatta för bedrägerier och dålig behandling av svindlare som verkar på denna marknad. Detta är mycket olyckligt, eftersom det finns många ärliga, anständiga och lämpliga aktörer, till exempel de som representeras av Organisation for Timeshare in Europe, som jag har fått stor hjälp av i mina kontakter med väljare. Jag är säker på att andra också har fått hjälp.
Det verkliga problemet handlar om att reglera bedrägliga beteenden och se till att människor i särskilt utsatta situationer får ett lämpligt skydd mot sådant beteende. Risken med en sektorsspecifik lagstiftning om en särskild typ av bedrägeri är att man bara reglerar en del och lämnar nya former av bedrägerier åt sidan, som inte regleras eller endast styrs av den allmänna strafflagstiftningen. För kommissionen kommer det att bli viktigt att noggrant studera detta och lägga fram kraftfullare förslag till oss.
Alla våra medborgare är verkligt angelägna om att detta görs på rätt sätt. Vi uppmanar nu kommissionen att följa upp det utmärkta betänkandet av min vän och kollega, Medina Ortega.

Titley (PSE).
Herr talman! I likhet med Sir Neil MacCormick välkomnar jag detta betänkande, särskilt som det nu har ändrats för att få mer slagkraft. När vi antog vår ursprungliga lagstiftning om tidsdelning hoppades jag få se ett slut på den långa raden av människor som uppsökte mig för att ta upp sina problem. Under en tid blev det faktiskt så, men sedan började de komma igen, för så snart en lagstiftning har etablerats börjar skojarna med något annat. Det senaste skojeriet är att bilda så kallade semesterklubbar. Jag välkomnar det faktum att vi tar tag i det här. När det gäller vårt sätt att närma oss Europeiska unionens medborgare måste vi komma ihåg att det är vår förmåga att ta tag i saker som dessa som är så viktig, så att människor inser att de är en del av medborgarnas Europa och att de, om de får problem i ett land, skall kunna driva sin sak genom det rättsliga systemet på ett riktigt sätt.
Lyckligtvis, som Sir Neil sade, har vi nu ett antal organisationer som arbetar mycket hårt i den här sektorn, och situationen har förbättrats. Vi måste emellertid ta itu med de bedragare som ställer till med så mycket bedrövelse.

Manders (ELDR)
. (NL) För det första stöder jag förslaget till resolution fullständigt. Det har tydligt visat sig att direktiv 94/47 inte har lett till den målsättning som man tänkt sig. En revidering är alltså nödvändig, för praktiken har visat att konsumenterna tyvärr fortfarande kommer i kläm genom svindleri på den här marknaden.
På grund av den nuvarande lagstiftningen är föreskrifterna för minimala, vilket gör det svårt att skilja skojare och svindlare från seriösa tillhandahållare av tidsdelning. Den här situationen är också skadlig för den senare gruppen.
För att skapa skillnad mellan ?good boys? och ?bad boys? har jag lagt fram ett ändringsförslag som skall ligga till grund för att domstolen på konsumentens ort alltid skall förklaras behörig om en tvist skulle uppstå. En sådan bestämmelse verkar avskräckande för tillhandahållare av tidsdelning med onda avsikter och undanröjer rädslan hos offer för att behöva processa i ett främmande land. Mitt ändringsförslag, som för övrigt stöds av Organisation for Timeshare in Europe, har till min stora besvikelse inte fått tillräckligt stöd inom utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Ovanstående har delvis bekräftats av kommissionär Byrne i hans svar under debatten och är därför värt att överväga i samband med utarbetandet av den efterfrågade utvärderingen eller den nya lagstiftning som skall utarbetas.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Det finns nästan ingen som vet vad ämnet nyttjande av fast egendom på tidsdelningsbasis syftar på. Detta förslag handlar om åtgärder för att förebygga svindleri och bedrägeri. Människor tror att de skall kunna köpa en sommarstuga billigt för precis den period då de själva vill åka på semester. Under andra veckor är det andra semesterfirare som är ägare. Eftersom det ofta handlar om en vistelseort i ett område med ett annat språk, andra vanor och en annan lagstiftning än i ursprungslandet, föreligger det stor risk för missförstånd.
Vad som är mycket värre är att det också finns allt utrymme för vilseledande av köparna. Eftersom de inte själva kan sköta sommarstugan under sin långa frånvaro, måste någon annan göra det åt dem. Det är säljaren som i själva verket förblir ägare. Köparna blir besvikna, eftersom de måste betala mycket och inte verkar kunna förskaffa sig några nämnvärda rättigheter härvidlag. Till sist sitter de med en egendom som är oduglig för deras syfte och som de inte kan sälja vidare till någon. Just mot denna sorts gränsöverskridande svindleri behövs åtgärder som är lika i olika europeiska länder. Även motståndare till en centralistisk och beställsam EU-lagstiftning, som jag, anser att detta är en meningsfull form av konsumentskydd.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Ett av kapitalismens kännetecken är att också företag själva är handelsvaror. Stora företag som gör stor vinst kan köpa upp andra företag. Ibland sker detta köp för att lägga ned det andra företaget och ta över dess avsättningsmarknad. Man kan också satsa vinsten på att genom tillfällig prissänkning driva bort konkurrenter från marknaden och låta dem gå i konkurs. Koncentration av egendom och makt är en del av kapitalismens logik. Vi kan därför förvänta oss att det kommer att finnas allt färre stora företag kvar, och de som överlever kommer att bli ännu större och mer internationella. Det behöver långt ifrån alltid vara problematiskt i sig att ett företag intar en monopolposition.
Monopol som tillgodoser en enda region, och där försäljningspriser, miljöpolitik och socialpolitik kontrolleras på ett demokratiskt sätt av den berörda folkrepresentationen och organisationer av berörda medborgare, kan fungera utmärkt. Sådana monopol fördöms inom EU efter amerikanskt exempel, eftersom de skadar den fria konkurrensen, medan stora maktkoncentrationer, där ingen möjlighet ges till demokratisk kontroll, helt enkelt kan växa vidare. Förordning nr 4064/89 har på tolv år inte kunnat bryta detta, och inte heller den kommande revideringen och samarbetet med nationella konkurrensmyndigheter kommer att göra det. Ändå tillbakavisar jag inte denna grönbok, ty att inte göra något alls är mycket värre.

Crowley (UEN)
. (EN) Jag välkomnar de frågor som Busk och Attwooll har belyst i sina respektive betänkanden. Det finns uppenbart ett behov av att förbättra aspekter på kontrollen av den gemensamma fiskeripolitiken och att utfärda ordentliga sanktioner för dem som begår brott.
Den grundläggande frågan är att vi måste garantera lika villkor för alla aktörer om vi vill kalla denna politik en ?gemensam? politik. Detta gäller alla aspekter på den gemensamma fiskeripolitiken. De ledamöter som i likhet med mig själv företräder unionens kustregioner som är starkt beroende av fisket tänker då i första hand på kommissionens senaste förslag till en reform av den gemensamma fiskeripolitiken.
Förslagen kommer helt enkelt inte att kunna överleva i sin nuvarande form. Man ägnar alldeles för lite uppmärksamhet åt de sociala och ekonomiska konsekvenserna för de regioner som jag talar om. Vi skapar inte lika villkor när vi förvärrar den otrygga situationen för familjer och samhällen som har fiskeindustrin som enda källa till lokal sysselsättning, samtidigt som man inte kontrollerar det industriella fiskets överdrifter, framför allt med tanke på att vi gör anspråk på att utveckla en politik grundad på hållbar utveckling och ett sunt miljöskydd.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Så som det står i betänkandet beror följandet av den gemensamma fiskeripolitiken mycket på fiskarna och deras organisationers delaktighet i beslutsfattandet, och därför är det viktigt att komma längre med den gemensamma förvaltningen. Det är också viktigt att betänkandet understryker att ansvaret för kontrollen av tillämpningen av den gemensamma lagstiftningen framför allt ligger hos medlemsstaterna, vilket den bör fortsätta att göra, fast med större samarbete och kontroll och inte med en total centralisering.
Betänkandet är trots allt ganska kritiskt mot att medlemsstaterna inte informerar om fångst, överträdelser och andra upplysningar som rör den gemensamma fiskeripolitiken. Det verkar som det bara är Portugal som följer alla beslut, både ifråga om överträdelser av bestämmelserna och FUP. Det är därför ytterst beklagligt att kommissionen nu kommer och föreslår en översyn för att försöka behandla alla länder likadant, vilket skulle innebära att Portugal bestraffas för att ha skött sig.

Hudghton (Verts/ALE)
. (EN) Kommissionen måste anstränga sig mer för att garantera lika villkor med större samarbete mellan berörda parter. Yrkesfiskarna måste få delta i arbetet med att utforma och genomdriva bestämmelser inom ramen för ett system för kustförvaltning, ett system som kommer att göra bestämmelserna mer acceptabla och tillämpningen effektivare.
För effektiv övervakning och kontroll måste det finnas lämpliga finansiella och mänskliga resurser. En grundläggande oro när det gäller kommissionens förslag om en reform av den gemensamma fiskeripolitiken är förslaget att öppna tillträdet till Nordsjön och att ett havsområde med allvarligt utfiskade bestånd endast skall förvaltas i enlighet med högsta tillåtna fångster och kvotsystem. Utan ett bestämt åtagande om kontroller och övervakning kommer Nordsjön att bli en källa som står öppen för alla, vilket skulle kunna minska bestånden ytterligare och ta kål på bräckliga samhällen som är beroende av fisket.
Jag uppmanar därför kommissionen att ta till sig dessa farhågor och se till att skapa lika villkor. Man bör under inga omständigheter öppna Nordsjön när det befintliga tillämpningssystemet varken uppfattas eller har bevisats vara rättvist och tillräckligt underbyggt för att man skall kunna få ett slut på det illegala fisket.

Patakis (GUE/NGL)
En beståndsdel i den nya gemensamma fiskeripolitiken är fortfarande minskningen av medlemsstaternas fiskekapacitet, vilket uttrycks huvudsakligen genom minskning av fiskeflottan och fisket i sin helhet. Den nya gemensamma fiskeripolitiken utgör alltså en fortsättning på den tidigare gemensamma fiskeripolitiken som redan har haft allvarliga följder, vilka har drabbat de små och medelstora fiskeriföretagen. Genom förslaget till reform kommer dessa följder att mångdubblas om inte detta kan stoppas, eftersom förstörandet av fiskefartyg kommer att öka och möjligheterna till modernisering av övriga fartyg kommer att minska; särskilt gäller det sagda för de små och medelstora företagen.
Allt det som anges och som påstås skall skydda fiskeresurserna och en hållbar utveckling sker egentligen för att begränsa de små fiskeriföretagens tillgång till det goda fisket, vilket skall överlåtas till storfinansen och dess fiskeföretag för bedrivande av rovfiske. För att denna ansträngning skall kunna genomföras lättare och utan motstånd åtföljs den av så kallade åtgärder för att förtidspensionera och omskola fiskare med inriktning på andra yrken.
Framtidsutsikterna med och följderna av den nya fiskeripolitiken kommer att vara tragiska för de regioner inom EU som historiskt och ekonomiskt grundar sin ekonomi på fisket. I och med att de nya åtgärderna vidtas kommer avgången från fisket att ske allt snabbare, fiskarna kommer att förlora en betydande del av sina inkomster, arbetslösheten kommer att växa och strömmen av människor som överger avlägsna regioner och ö-regioner kommer att öka.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Organisationen av det omfattande havsfisket varierar starkt mellan olika länder. I det ena landet arbetar man med små traditionella fartyg, i det andra med stora moderna fartyg som sedan som kompensation måste stanna i hamn en del av tiden. Fiskare från det ena landet fångar fisk för mänsklig konsumtion, de från det andra landet fiskar för produktionen av fiskmjöl. Och överallt förebrår fiskare från det ena landet fiskare från andra länder att det är de som fångar för mycket, så att fisken dör ut i allt fler havsområden.
Nu visar det sig också återigen att Nederländerna producerar oläsbara årsrapporter, att Belgien tillämpar obegripliga koder, att Spanien är ofullständigt och att Frankrike inte lämnar in några rapporter alls. Kontrollförordningen tillämpas på olika sätt i olika medlemsstater, så att fiskarna behandlas olika. Det ser allt mer ut som att vi inbillar oss att vi starkt begränsar fångsten av fisk, utan att detta sker i tillräckligt hög grad i verkligheten. Och under tiden protesterar man med full kraft mot Europeiska kommissionens förslag att effektivisera och skärpa politiken till skydd för fiskbeståndet i havet. Det kommer alltså nu ändå inte att gå igenom. Den politik som förs är således av typen ?ät, drick och var glad?. Tror förespråkarna för en slapp politik att ett sådant förhållningssätt ger mer fisk?

van Dam (EDD)
. (NL) Det är anmärkningsvärt hur kontrollerna av trafiköverträdelser skiljer sig åt i Europa. Om det ena landet har ett överflöd av hastighetskontroller så kontrollerar det andra enbart grova överträdelser. Tillämpningen är inte gemensam, vilket däremot fiskepolitik är. Tyvärr skiljer sig kontrollen av fiskarna lika mycket åt som nämnda trafikkontroller.
Ännu värre, nationella inspektionsmyndigheter visar sig tillämpa strängare sanktioner mot fiskare från intilliggande medlemsstater än mot fiskare från det egna landet vid identiska överträdelser.
Skillnaden i karaktär och frekvens i fråga om kontroller och sanktioner per medlemsstat undergräver den gemensamma fiskepolitiken. De nederländska fiskarna ropar med rätta efter en europeisk inspektions- och kontrollstruktur. Det är oerhört viktigt med harmonisering av kontroll- och sanktionspolitiken.
Nederländska producentorganisationer kontrollerar varandra i fråga om överskridanden av kvoter. Denna förebild förtjänar spridning i andra medlemsstater. Det är ändå för galet att vi inte vet om alla europeiska fiskare håller sig till kvoten eller inte.

Titley (PSE)
. (EN) Herr talman! Jag stöder helhjärtat detta betänkande, där man fokuserar på betydelsen av lokala sysselsättningsmarknader. När det gäller sysselsättningsgrad koncentrerar vi oss alltför ofta på den makroekonomiska miljön, samtidigt som enskilda lokala sysselsättningsmarknader ger ett betydande bidrag till en allmänt välfungerande och dynamisk ekonomi. Med tanke på att EU ägnar allt större uppmärksamhet åt sysselsättningen, till stor del enligt riktlinjerna i Lissabonstrategin, är förslaget till en nedifrån och upp-strategi mycket välkommet. Det är faktiskt de lokala aktörerna med kunskap om lokala förhållanden som är bäst lämpade att planera de nödvändiga förändringar som den lokala ekonomin kan behöva. Detta betänkande är också att rekommendera eftersom man noggrant granskar de lokala ekonomiernas alla beståndsdelar: främjande av kvinnligt företagande är till exempel relativt innovativt och skulle kunna bana vägen för nya slags innovationer och ekonomisk tillväxt.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Att EU sysslar med de ?grundläggande arbetsnormerna? är, otvivelaktigt, ett resultat av påtryckningar från den folkliga rörelsen och de stora demonstrationerna i bland annat Seattle och Genua. Vi framhåller att EU:s intresse verkligen är hyckleri eftersom den gällande riktlinjen är att den så kallade globaliseringen främjar respekten för grundläggande arbetsnormer. De gör alltså svart till vitt och försöker övertyga om att kapitalets globala övermakt, utsugningen av planetens rikedomar och ökningen av exploateringen av arbetstagarna har positiva följder i tredje världens länder! EU:s hållning blir ännu mer hycklande eftersom man framställer sig som arbetets paradis samtidigt som EU har satt i gång en aldrig tidigare skådad attack mot det som arbetstagarna har uppnått. Eftersom såväl de förslag som har lagts fram av kommissionen som av utskottet för sysselsättning och socialfrågor inte berör problemets bakomliggande orsak är det naturligt att förslagen i fråga framstår som alltifrån otillräckliga till komiska.
Greklands kommunistiska parti utgår från den historiska sanningen att allt det som arbetarklassen har erövrat är ett resultat av kamp och offer, och inte ett resultat av borgarklassens välgörenhet, och tror att en förbättring av arbetsförhållandena skall komma ur arbetstagarnas kamp och den internationella solidariteten. Vidare kommer en definitiv lösning endast att finnas genom en revolutionär omvandling av samhället och avskaffande av exploateringen.
Av nämnda skäl röstade vi, Greklands kommunistiska partis ledamöter av Europaparlamentet, nej till betänkandet.

Bastos (PPE-DE)
. (PT) Detta betänkande förtjänar min röst för att det ju är ett viktigt steg för att göra oss mer medvetna om hur komplext förhållandet mellan globalisering och främjande av grundläggande arbetsbestämmelser är. Det framhålls särskilt att det är nödvändigt att utforma en strategi som syftar till globalisering som ett bidrag till samhällsutvecklingen och respekten för de grundläggande rättigheterna. Globaliseringen innebär ju utmaningar och möjligheter, och den bör möjliggöra förbättrade livs- och arbetsvillkor och förstärkt utvecklingsstöd till förmån för de mest missgynnade befolkningsgrupperna.
Fastställandet av en enda gemensam uppförandekod som reglerar förvaltningen av EU-företag över hela världen är ett viktigt instrument för att garantera tillämpningen av de grundläggande arbetsbestämmelserna. Därför måste Europeiska unionen samarbeta med regeringarna i utvecklingsländerna samt inkludera respekten för grundläggande arbetsbestämmelser i alla samarbetsavtal med tredje land.
Det är på sin plats att än en gång understryka hur viktig frågan om jämställdhet mellan könen är. Större hänsyn måste ges organisationer som försvarar kvinnors rättigheter då man tar upp frågan om de arbetsmarknadsparter som deltar i definitionen av en politik som syftar till hållbar utveckling och social sammanhållning.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Globalisering på det nyliberala sättet betyder att de företag som producerar de billigaste produkterna alltid vinner. Det sågs under en lång tid som en stor fördel för konsumenten, och som en form av rättvisa.
Det visar sig allt mer att många av dessa produkter enbart kan vara så billiga genom skrämmande låga löner, ohälsosamma och osäkra arbetsförhållanden, avskedande av personal så snart man inte behöver dem för en stund, barnarbete, förstörelse av naturen, förorening av miljön och djurplågeri. Utskottet för sysselsättning och socialfrågor konstaterar med rätta att Världshandelsorganisationen WTO gör det ytterst svårt att göra något åt sådana missförhållanden. Man ser lösningen i att manifestera EU som stormakt för att därigenom tvinga fram bättre regler.
I allmänhet är jag ingen förespråkare för att EU skall agera som stormakt, men när det handlar om framtvingande av bättre normer för arbete och miljö gentemot de låga normerna i Amerika och tredje världen kan jag helhjärtat ställa mig bakom det. Frågan är om det nu stannar vid en inbjudan till Europeiska kommissionen, rådet, medlemsstaterna och arbetsgivarorganisationerna att följa Internationella arbetsorganisationen vid de kommande WTO-förhandlingarna, eller om vi också är beredda att protestera mot ett ständigt ovilligt WTO.
Titley (PSE)
. (EN) Herr talman! Jag välkomnar denna resolution, som syftar till att främja grundläggande arbetsnormer. Utvecklingen mot ett större ekonomiskt ömsesidigt beroende och globalisering är en realitet som vi alla måste brottas med. Detta betyder dock inte att arbetares rättigheter och den sociala styrningen måste slås ut. Uppmaningen om en mer balanserad ordning, där sociala frågor får ett lika stort utrymme som ekonomiska angelägenheter, är högst välkommen, även om den kommer alldeles för sent. Uppmaningen till kandidatländerna och tredje parter att ratificera ILO-konventionerna är ett önskvärt konkret sätt för att se till att ILO tas på allvar. Till sist välkomnar jag uppmaningen om mer dialog och ökat samarbete i enskilda frågor mellan ILO och andra internationella organisationer, som WTO och Världsbanken. Det kan framstå som om dessa institutioner utesluter varandra, men faktum är att bägge ?sidorna? skulle kunna lära sig mycket av varandra och arbeta mycket effektivare i samförstånd.

Talmannen. -
Omröstningarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.10 och återupptogs kl. 15.05.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om situationen i Somalia.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Kommissionen uttrycker sin tillfredsställelse över att kunna hänvisa till situationen i Somalia, vilken sedan flera år tillbaka har försämrats med outhärdliga levnadsförhållanden som har skapats för befolkningen och med, tyvärr, förhållanden för utveckling av terrorism. Gemenskapen hjälpte till under många år och har fortsatt att bidra så mycket som är möjligt trots sammanbrottet av staten 1991. Kommissionen har fortsatt samarbetet med Somalias folk och anslagit i genomsnitt 30 miljoner euro per år genom de program som genomförs av europeiska icke-statliga organisationer samt olika FN-organ. Kommissionens ingripande grundar sig på en strikt neutral hållning till de tvistande parterna och fokuserar på ett partnerskapsförhållande till de lokala myndigheterna. Jag skulle vilja säga att strategin karaktäriseras som en metod för att sprida fred. Denna strategi syftar till att främja fördelarna med etablerandet av fred med den andra fasen som mål, vilken är mer aktiv och effektiv, det vill säga en metod för upprättande av fred genom uppmuntran av den framväxande förvaltningen och utveckling av ett närmare samarbete med de regionala och lokala förvaltningarna. Kommissionen liksom medlemsstaterna uppmuntrar en fredlig lösning av problemen i samband med en nationell försoning och har vid upprepade tillfällen givit sitt stöd till att våldet skall upphöra samtidigt som kommissionen har vädjat om ett upprätthållande av FN:s resolutioner om vapenembargo gentemot Somalia. För närvarande koncentreras det internationella samfundets ansträngningar på det regionala försoningsinitiativet i Somalia som främjas av den mellanstatliga organisationen för utveckling på Afrikas Horn, IGAD. Detta projekt leds av Kenya med tekniskt stöd av Etiopien och Djibouti.
Som svar på vädjanden om att sammankalla ett möte med parterna företrädda framhålls att kommissionen tillsammans med medlemsstaterna redan har uttryckt sitt stöd för att sammankalla ett möte inom ramarna för IGAD. Denna fråga har förts fram inte bara genom politiska förklaringar utan även genom att kommissionen har ställt ekonomiska resurser till förfogande, vilka uppgår till en halv miljon euro till stöd för den första fasen av fredsprocessen. Även om kommissionen inte deltar direkt i organiserandet av konferensen för försoning inom ramen för IGAD anser kommissionen att de regionala förvaltningarna som företräder delar av det somaliska samhället tillhör de ledande instanser som måste arbeta med att komma tillrätta med konflikten i Somalia. Kommissionen instämmer i uppfattningen att ett tillvägagångssätt från basen och uppåt på ett positivt sätt skulle komplettera ansträngningarna för att upprätta en central förvaltning. Kommissionen bedömer således att en definitiv institutionell modell för Somalias framtid bör skapas huvudsakligen mellan somalierna själva inom ramen för en seriös dialog och demokratiska överläggningar.

Gemelli (PPE-DE).
Tack vare kommissionär Diamantopoulou, vars bedömningar jag instämmer i, börjar vi äntligen att tala om Somalia. Under lång tid har vi varit oförmögna att ta itu med detta problem, bland annat eftersom förutsättningarna inte fanns. I dag, när vi har denna nationella övergångsregering, kan vi tala om Somalia i vetskapen om att vi fortfarande har en ganska lång och mycket mödosam väg att gå. Jag tror att Somalia är det enda landet i regionen som befinner sig i denna situation. Därför måste vi via IGAD kräva att Nairobikonferensen snarast skall avhållas. Vid den bör inte bara företrädare för den nationella övergångsregeringen delta utan också alla andra företrädare och ledare som kontrollerar regionerna norr och söder om landet. Om vi inte lyckas involvera merparten av företrädarna för dessa territorier tror jag nämligen att vi kommer att misslyckas.
Jag tycker att vi måste tacka även Djibouti och Kenya, länder som under lång tid har fyllt medlarens roll. Till dem har nu också Etiopien med stor tyngd sällat sig. Vi får hoppas att dessa tre länder kommer att lyckas sätta samman olika förslag till de ledare som kommer att träffas vid Nairobikonferensen. Låt oss hoppas att det blir förslag som verkligen kan leda till fred. Det är sant att vi måste försöka framföra en lösning som grundar sig på respekten för landets integritet, även om beslutsfattarna måste bedöma om somliga regioner i landet skall få särskilda former av självstyre. Som kommissionären framhöll är problemen enorma: först och främst måste befolkningen demilitariseras och avväpnas, vilket är det första målet. Territoriet måste minröjas, och framför allt måste man isolera de terroristgrupper som finns och som har slagit sig ned i inlandet. Dessutom måste man fastställa en institutionell struktur och dra upp planer för införandet av demokrati och respekt för mänskliga rättigheter. Som kommissionären betonade måste det finnas en anda av nationell försoning som verkligen omfattar alla parter. Dessutom måste flyktingproblemet lösas. Flyktingarna måste kunna få välja att fritt återvända till sitt hemland utan att riskera liv och lem. Ytterligare ett allvarligt problem är tillståndet på hälsoområdet som befinner sig i djupaste kris i detta land och som måste åtgärdas skyndsamt.
Om dessa mål, som jag tror, är de som kommer att prioriteras vid Nairobikonferensen måste denna konferens avhållas så snart som möjligt, helst denna månad, eftersom Europeiska unionen då skulle kunna anta biståndsprogram som blir effektivare och kan genomföras snabbare än de föregående. Om dessa mål uppnås kommer Somalia att kunna tävla med de andra länderna i regionen och få fart på den ekonomiska utveckling som behövs. Det verkar dessutom som om det finns hopp om att den demokratiska processen skall kunna komma i gång även i Eritrea, vilket gör det möjligt för Europeiska unionen att ingripa i hela regionen med ett första organiskt biståndsprogram, med de instrument som ingår i Cotonoufördraget.
Jag tror att just det regionala elementet är det som kan skapa synergieffekter i regionen och skapa en tävlingslust i länder som Somalia, som behöver hjälp, medkänsla men också modiga beslut som gör att alla företrädare kan delta.

Volcic (PSE).
Herr talman! Det är uppenbart att man i ett förslag till gemensam resolution inte kan göra annat än att hoppas på fred och lova att Europeiska unionen skall bry sig om hur landet utvecklas politiskt och militärt. De som står bakom resolutionen talar självfallet om bistånd från det internationella samfundet, vilket är oundgängligt, men påminner också om att de väpnade konflikterna under de senaste veckorna har lett till åtskilliga nya civila offer. Man måste dock dra slutsatsen att det framför allt åligger Somalias befolkningsgrupper att uppnå en nationell förlikning. Härvidlag kan man se vissa framsteg. Målet är ju att undvika instabilitet, att undvika stora flyktingskaror och försöka återföra dem till hemlandet, att så långt möjligt undvika misär och ständiga vapeninköp - om än med provisoriska åtgärder - eftersom alla dessa faktorer riskerar att exportera Somalias instabila situation utanför landets gränser.
I detta fall, som i många andra, är det politiken och de ofta misslyckade försöken att organisera en konferens som är ett sätt att gå vidare med andra medel efter de skeden som domineras av våldet. Trots att det är en mycket komplicerad knut att lösa anser vi att Nairobikonferensen bör avhållas så snart som möjligt för att skapa nya hoppingivande möjligheter. Detta är min personliga uppfattning som sammanfaller med min kollegas och med alla andra ledamöters, tror jag.
För övrigt handlar det bara om förhoppningar. I dokumentet betonar man hur bra initiativet är inför utsikterna till en konferens, trots att man ännu inte kan veta om alla parter kommer att acceptera att slå sig ned vid samma förhandlingsbord. Man uppmanar de vapenexporterande länderna att respektera embargot från Förenta Nationernas säkerhetsråd trots att man vet att en gruppering som vill ha tag på vapen utan bekymmer kan hitta dem på marknaden. Man önskar sig en övervakning så att somaliskt territorium inte skall utnyttjas för kriminella aktiviteter, men det är inte riktigt klart vem som skall kunna utöva denna kontroll. Övergångsregeringen? Det är jag lite skeptisk till, eftersom inte ens andra aktörer på scenen har full kontroll över det nationella territoriet.
Jag skulle vilja avsluta med att påpeka att man i resolutionen varnar Europa för att problemet Somalias värsta effekter kan komma att sprida sig och även påminner somalierna om att världen på något sätt bryr sig om deras problem och är beredd att hjälpa dem. Kanske för första gången kan man skymta mer rationella och positiva lösningar på krisen. Det är vår skyldighet att påtala läget, men samtidigt måste vi tala om metoderna. Vad detta anbelangar tycker jag att det verkar som om den fredsmetod som kommissionär Diamantopoulou talade om kan vara en utväg ur Somalias kris, åtminstone ur dess värsta skede.

Mulder (ELDR).
Tack herr talman! Ännu för inte så väldigt länge sedan var det ett krig i Etiopien, Ogaden-kriget, och så var det ett krig i norra Kenya, Rift-kriget, och båda syftade till att förena alla somalier i ett enda land. När vi nu ser på situationen är den helt annorlunda. Somalierna slåss mot varandra mer än de slåss mot de andra regeringarna i grannländerna för att återförena Somalia.
Landet faller, som det ser ut för ögonblicket, isär i alla möjliga grupperingar. Jag anser att den norra delen verkar vara mest stabil, och vad som överlades för två år sedan om en nationell övergångsregering, det har det egentligen inte blivit någonting av med.
Allt och alla är nu i krig med varandra, och det är ett farligt tillstånd. Det betyder att vi i Europa och även på andra platser i regionen kommer att motta många flyktingar från Somalia. Jag vet inte om de är välkomna överallt, och det finns en stor risk att det är en grogrund för extremistiska grupperingar. Vi vet bara alltför väl sedan den 11 september vad det skulle kunna betyda.
Vad kan Europeiska unionen göra i det nuvarande tillståndet? Jag tror först och främst att man måste tillämpa de särskilda reglerna i Cotonouavtalet, för vi vet alla att Somalia inte kunde underteckna dem och inte heller är medlem här, men man måste använda sig av de särskilda reglerna i detta avseende. Det betyder att vi kan lindra mänskligt lidande och att vi kan ge nödhjälp, och jag förstår att kommissionen också gör detta. Men i de regioner där det råder en viss stabilitet kan vi börja med att reparera och anlägga vägar, bygga sjukhus och så vidare, så att en viss stabilitet återupprättas i regionen. Framför allt kommer det an på somalierna själva att lösa sina problem; vi kommer aldrig att kunna göra det åt dem.
Grannländernas roll är också av avgörande betydelse. Vill de verkligen, mot bakgrund av sin historia, att det uppstår ett förenat Somalia igen? Det är för mig fortfarande den stora frågan. Man har redan talat här om den kommande IGAD-konferensen i Nairobi; om jag har räknat rätt är det den fjortonde på de senaste tio åren ungefär. Vi kan bara hoppas att den blir framgångsrik den här gången. Med tanke på de tecken vi sett i förväg är jag inte så optimistisk som de föregående talarna, men jag tror fortfarande att italienarna har en bättre kännedom om Somalia än någon annan nationalitet i Europeiska unionen. Jag hoppas att de får rätt.
Det är också upp till Europeiska kommissionen att framför allt få Europeiska unionens medlemsstater att inta en gemensam hållning. Jag har det intrycket att om vi exempelvis ser till Förenade kungarikets hållning, eller till Italiens hållning, så ligger dessa relativt långt från varandra. Där finns också missionsarbete att uträtta för Europeiska kommissionen. Jag önskar er lycka till med detta.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Jag tror att jag vad beträffar stämning och pessimism snarare ansluter mig till Mulder, men jag anser att Gemellis och Volcics förslag är mycket intressanta. Till dessa kan jag också ansluta mig. Jag skall inte upprepa dem. Det är naturligtvis inget gott tecken att vi återigen måste tala om Somalia. Det betyder att det existerar nya fientligheter, och att vi allihop egentligen är mycket oroliga över att landet återigen skall hamna i ett utsiktslöst krig. Det måste vi undvika. Landet är nu, åtminstone delvis, pacificerat, och alltså måste en ny krigssituation undvikas. Därför anser jag inte heller att det är särskilt lyckat att den tillfälliga regeringen uppmanar till militära interventioner. Jag tror inte på detta. Vi tror att man måste använda andra medel.
Fru kommissionär! Ni talade om partnerskapet med de lokala myndigheterna. Vi kan välkomna detta i hög grad, men jag vill ändå sända med er budskapet att detta inte uteslutande får gå via Kenya. För i Kenya är det männen som bestämmer. Kvinnorna i Somalia har berättat för mig att det är de som sörjer för vatten och mat ute på fältet, och det är naturligtvis väsentligt. Ni bör inte vara okänsliga för detta, men dessa kvinnor är inte i Nairobi. Jag vill också be er att särskilt notera flyktingarna. Och kanske måste vi också be rådet att man slutar att sända tillbaka flyktingar till Somalia, med tanke på att tillståndet egentligen inte alls är säkert för en stor del av människorna.
Till sist tror jag inte att vi till vilket pris måste ha ett gemensamt system. Om vi måste utgå ifrån en regional autonomi för att återuppbygga den somaliska staten kan jag föreställa mig att resultatet blir en federation, på samma sätt som man också har varit tvungen att göra i Etiopien. I vilket fall som helst tror jag att den nödhjälp som ni planerar att fortsätta ge alltid kommer att vara nödvändig, och att fredsprocessen måste stödjas utifrån Europa med kraft och enighet.

Muscardini (UEN).
Herr talman, fru kommissionär! I två år har vår grupp, UEN, uppmanat parlamentet och kommissionen att ta ställning till Somalia när det gäller de mest brådskande problemen: den upptrappade verksamhet terroristgrupper som al Jihad bedriver, de ständiga påtryckningarna på befolkningen från organiserade fundamentalistiska grupper, hotet om nya terroristdåd riktade mot andra länder, vilket underbyggdes nyligen när Somalia var utgångspunkten för attentaten i Nairobi och Dar El Salam, den allvarliga inrikespolitiska situationen där företrädare för den så kallade nationella övergångsregeringen inte har tagit klar ställning mot terrorism, kravet från vissa somaliska regioner såsom Puntland och Somaliland att komma fram till en nationell försoning genom att konstituera en federal stat, en hel befolkning som har störtats i svält och elände och inte kan försörja sig.
I det förslag till resolution som en del politiska grupper har undertecknat i dag tar man inte hänsyn till det vi har framfört i vårt förslag. Inte heller tar man upp de problem som vi har påtalat i frågor till kommissionen och rådet. Däremot uppmanar man Europeiska unionen att stödja övergångsregeringen, trots att man vet att denna inte är ett resultat av demokratiska val och att just Nairobikonferensen, som redan har skjutits upp från april till juli, borde ha till uppgift att fastställa den nya institutionella strukturen och de nya förutsättningarna för att normaliseringsprocessen skall kunna löpa parallellt med kampen mot terrorism och stödet till befolkningen.
Vi är alltmer oroade för situationen i de olika somaliska regionerna, för den hotande terrorismen och för det politiska slarv de som har sammanställt den gemensamma resolutionen visar. De lägger i dagen grava brister på kunskap om den somaliska och afrikanska verkligheten - jag har hört att man talar om ett krig i Kenya, men sedan Kenyattas dagar har det inte förekommit något krig i Kenya! - och om de allvarliga faror denna medför, både för lokalbefolkningen och för alla andra länder, däribland Europas länder. Därför röstar vi mot en resolution som man vill skall ersätta Nairobikonferensen eller åtminstone diktera dess resultat.

Belder (EDD).
Tack så mycket, herr talman! Implosionen i Somalia innebär stor fara för själva landet och regionen, men också för hela världen. Området som saknar ledarskap är inte i stånd att kontrollera sina gränser, och var tidigare förmodligen ett tryggt tillhåll för al-Qaida.
Den fragmenterade situationen för den inre säkerheten och de arabiska grannländernas olika program skulle på nytt kunna göra detta land till en bas för internationell terrorism. Den farligaste inhemska islamiska organisationen, som är knuten till al-Qaida, är al-Jihad. Denna organisation vill ålägga alla sju miljoner invånare i Somalia en fundamentalistisk, islamisk stat. Ett sant skräckscenario för de 64 miljoner etiopier där nu den kristna majoriteten och den islamiska minoriteten fortfarande lever fredligt tillsammans.
Herr talman! Somalia har glömts bort; hotet från den internationella muslimska terrorismen gör ett nytt engagemang från Förenta staternas, Förenta nationernas och Europeiska unionens sida till en fråga av högsta angelägenhet. Det krävs emellertid ett närmare samarbete med de regionala aktörerna. Jag välkomnar därför IGAD-initiativet att senare denna månad kalla samman en försoningskonferens för Somalia i Nairobi, och hoppas att alla somaliska parter kommer att delta utan förhandsvillkor, så som det också står i punkt 5. I motsats till den begäran som yttrats till Europeiska unionen i punkt 8 i resolutionsförslaget, att hjälpa den nationella övergångsregeringen vid grundandet av dess myndighet i hela Somalia, uppmanar jag rådet och kommissionen att inte fastställa slutsatserna från konferensen på förhand. Jag pläderar för förhandlingar med öppen utgång. Enhetsstaten måste inte försvaras på bekostnad av allt; det måste däremot den fria världen gentemot muslimsk terrorism.

Bowis (PPE-DE).
Herr talman! När jag var i det brittiska parlamentet var jag medordförande i Somaliagruppen med ledamöter från alla partier. Jag och min Labourkollega representerade hamnstäder i Förenade kungariket med ett stort antal somaliska invånare, ett faktum som beror på en tradition hos folket från brittiska Somaliland som tjänstgjorde i den brittiska handelsflottan. Detta ledde till att jag lärde mig mycket om Somalia och Somaliland, och jag lärde mig framför allt vilket komplext område detta är.
Jag lärde mig att den gamla flaggan hade fem stjärnor, en för var och en av de fem somaliska nationerna: franska Somalia, som nu är Djibouti; den brittiska delen av Somaliland, som nu är en del av Somalia; den brittiska delen av Kenya, som beboddes av somalier; italienarna med södra Somalia, som i dag i stort sett motsvarar Somalia; och slutligen etiopierna i Ogaden. Att det fanns en somalisk grupp i Ogaden ledde, vilket har påpekats, till ett krig mellan Somalia och Etiopien i ett försök att återförena de somaliska folken.
Det är Europeiska unionens skyldighet att hjälpa alla somaliska nationer. Det är också vår plikt att förstå deras historia. Det är vad de behöver just nu. De behöver politiska lösningar som respekterar de fem traditionerna och som stöder ekonomin, utbildningen, hälsovården, infrastrukturen och säkerheten för dessa nationer.
År 1996 kom Somalia på 172:a plats av 174 på UNDP:s index för mänsklig utveckling. Det var, par excellence, ett av de minst utvecklade länderna. Detta har under senare tid lett till krig och förödelse. Vi har över 100 hjälporganisationer som arbetar i Somalia. Som kommissionären framhöll är Europeiska unionen och medlemsstaterna de största biståndsgivarna i området, eftersom de ger totalt 60 miljoner euro, att jämföra med de 26 miljoner euro som amerikanerna ger. Men vi får också komma ihåg den somaliska diasporan, som för in ca 400 miljoner euro årligen till landet.
Ändå har den genomsnittliga livslängden sjunkit från 48 (1990) till 45 (1997); spädbarnsdödligheten är 125 per 1 000 levande födda; ett av åtta barn dör under sitt första levnadsår; 4 000 kvinnor dör i barnsäng varje år. Problemen är inte längre bara ett resultat av inbördeskriget utan beror på svält, väder, förorenat vatten, urusla sanitära förhållanden och ökenspridning. Endast mellan 10 och 20 procent av barnen - beroende på region - går i skolan. Kvinnor utnyttjas. De har få om ens några möjligheter till utbildning. Nästan 100 procent av kvinnorna omskärs. Somalia har förlorat en hel generation yrkesutövare - doktorer, lärare, statstjänstemän - som flydde landet före kriget och som inte har återvänt. Den värsta krisen har drabbat södra Somalia i centrala områden som Galcaio, som ödelades när stridigheterna var som värst men som nu byggs upp igen - till och med gatubelysningen monteras upp på nytt.
Vi får inte glömma de framsteg som görs i Somaliland: BB-avdelningar byggs och öppnas med välgörenhetsmedel, och det finns en sjuksköterskeutbildning. I Hargesia är lönerna för outbildade arbetare nu dubbelt så höga som i Nairobi. Den politiska stabiliteten i vissa regioner leder med andra ord till återhämtning. Den svält som råder på andra håll beror delvis på stridigheter, om än sporadiska, men i mycket högre grad på torkan. Vår uppgift måste därför vara att stödja biståndet och hållbara utvecklingsprojekt och att söka efter politiska lösningar.
Vi måste stödja övergångsregeringen. Vi måste också komma ihåg att områden som Somaliland har röstat för oberoende i två folkomröstningar - på 1960-talet och än en gång år 2001. Det är deras val. De har valt regeringar. Detta visar att Somalia är en komplex region. Det finns vissa områden där hopplöshet och förtvivlan råder, men det finns också områden som präglas av förnyelse och stabilitet.
Vi måste rädda de svältande och de sårbara och stödja åtgärder för politisk stabilitet, men också respektera de skilda traditionerna hos de fem somaliska nationerna, så att dessa konferenser kan hjälpa dem att närma sig varandra och leva som grannar i fred och välstånd.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Jag skulle för det första vilja säga att när det gäller Europeiska kommissionens hållning i fråga om Somalias politiska problem att kommissionen har instämt i och positivt mottagit IGAD:s resolution om Somalia, vilken stöder landets sammanhållning och integritet. När det gäller stödet har situationen av alla talare beskrivits objektivt och såsom svår.
Det är tydligt att Europeiska unionen är den största givaren av utvecklingsbistånd till Somalia, och för perioden 2002-2007 har ett belopp av 200 miljoner euro avsatts. I planeringen för stödet till Somalia bör naturligtvis prioritet ges till den sociala sektorn och huvudsakligen till utbildningen, som redan har sagts, eftersom det är det bästa sättet för att komma tillrätta med både extremism och terrorism. Naturligtvis finns oerhörda behov som rör kompetens i fråga om förvaltning och fördelning av bistånd, och detta är en av de stora utmaningarna, och det krävs flexibilitet av kommissionen så att pengarna fördelas på rätt sätt.
Beträffande den sista kommentaren som rör samordningen av givare och ingripandena i Somalia bör jag säga att, ja, givetvis samarbetar Europeiska unionen med Förenta nationerna och genomför en del av deras program och är bland de medlemmar som står bakom det i Nairobi åstadkomna initiativet för samordning av biståndet till Somalia.

Talmannen. -
Jag har mottagit fem resolutionsförslag

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande två resolutionsförslag:
B5-0405/2002 av Almeida Garrett för PPE-DE-gruppen, Mendiluce Pereiro, Lage och Colom i Naval för PSE-gruppen, Isler Béguin och Maes för Verts/ALE-gruppen, Miranda för GUE/NGL-gruppen och Van den Bos för ELDR-gruppen,
B5-0423/2002 av Ribeiro e Castro och Queiró för UEN-gruppen
om Angola.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! För några dagar sedan besökte en delegation från parlamentets utskott för utveckling och samarbete Angola under ledning av utskottets ordförande och i vilken bland annat vår kollega Teresa Almeida Garrett ingick. De fick tillfälle att på plats konstatera hur allvarligt och utbrett det mänskliga lidandet är, vilket kräver ett akut stöd från EU och internationellt. Det handlar inte bara om att förbättra en befolknings levnadsnivå, utan det är den sista chansen att rädda många liv, framför allt barns, som dör varje dag av svält och sjukdom under en absolut upprörande tystnad, utan kraft och lust att ens kunna gråta. Detta stöd måste vara effektivt och snabbt. Många gånger när vi bestämmer oss för att handla i denna otroliga byråkrati som vi lever i är det ofta för sent. Angola behöver akut humanitärt bistånd, vilket t.ex. innebär något så praktiskt som att skicka utsäde och jordbruksverktyg före regnperioden, nu i oktober, för att undvika ytterligare ett år av svält.
Våra prioriteringar är tydliga i förslaget till resolution som vi skrev under och stödde: vi måste ge ett akut humanitärt bistånd, vi måste bidra till ett bevarande av freden, vilket innebär omvandling av UNITA till ett politiskt parti och integrering av deras trupper i nationens liv, vi måste stödja den demokratiska medlingen för att försöka legitimera respekten för de grundläggande friheterna genom demokratiska och fria val, särskilt press-, mötes- och yttrandefriheten, vi måste fortsätta med den ekonomiska konsolideringen och samhällsförändringen.
Vi har sagt det många gånger i denna kammare: Angola är ett stort land som skulle kunna förstärka sin ställning som en inflytelserik och betydelsefull regional makt, och på så sätt bidra till en demokratisk stabilisering och ekonomiska och sociala framsteg i den delen av Afrika. Kriget hindrade detta. Allt detta ligger nu öppet: det hänger på angolanernas vilja, men också på vårt stöd. Låt inte vår del saknas så att inte deras vilja bryts ned!

Lage (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Allt verkade gynna en ny nations framväxande i Angola för nästan trettio år sedan: ett vidsträckt land, fantastiska naturtillgångar, en liten befolkning, ett nät av småstäder utspridda över hela landet. Allt skulle ha kunnat vara annorlunda om det inte vore för den portugisiska diktaturens blindhet och den våldsamma maktkampen som följde på avkoloniseringen.
Utan gudars medlidande och som offer för människans galenskap drabbades Angola av en av vår tids största tragedier: en tredjedel av befolkningen har tvingats flytta, hundratusentals övergivna barn, förstörda städer, rasering av den påbörjade ekonomiska infrastrukturen i landet. Alla resurser som de stridande parterna förfogade över användes till krig och grymhet, samtidigt som de totalt struntade i befolkningen. Mitt i all fattigdom och allt lidande vet vi att många personer som var knutna till statsapparaten lyckades samla på sig otroliga rikedomar på olaglig väg.
Nu har freden och hoppets tid äntligen kommit. Världssamfundet, och särskilt Europeiska unionen, får inte schackra med ansträngningarna för att stärka freden, främja demokratin och hjälpa miljontals människor som är utsatta för svält, sjukdom och elände. Det förslag till resolution som vi i dag skall anta visar att Europaparlamentet inte har glömt Angola. Parlamentet har för övrigt ingått många moraliska överenskommelser med Angola. Vi måste fördubbla våra ansträngningar att hjälpa den hotade befolkningen, särskilt de som lever i värsta misär i de områden som står under inflytande av UNITA. Men de angolanska myndigheterna - det måste understrykas - har också en moralisk skyldighet att avstå från mycket av den rikedom de skaffat sig och hjälpa sitt eget folk. De är också skyldiga att bidra till att få fram ett akut bistånd, garantera att det når fram till sina mottagare och inte försvinner på vägen.
Därför, herr talman, fru kommissionär, kära kolleger, är vi här i Europaparlamentet uppmärksamma på vad som händer i Angola. Europaparlamentet vill att Angola skall vara ett land i fred, ett land som utvecklas, ett land som tar plats i världssamfundet. Angola har omätbara tillgångar, massor av talanger och massor av förhoppningar. Och här i Europaparlamentet måste vi stå vid den angolanska befolkningens sida, även om vi många gånger måste vara hårda mot den sittande makten i Luanda.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Återhämtningen i Angola och hos det angolanska folket förefaller i dag lika ljus och varaktig som den tragiska konflikten föreföll fruktansvärd och ändlös. Tre decennier av hat och barbari har ödelagt ett land med en natur som likväl är ovanligt rik på tillgångar, raserat ett helt land som nation betraktat och fördärvat ett helt folk både fysiskt och psykiskt.
Inför vidden av det nästan okända historiska drama som Angola upplevt på en kontinent som redan plågats så svårt och inför den nya optimism som gryr i detta land har Europeiska unionen mer än en roll att spela: det är en stor uppgift av historiska mått som den måste åta sig.
En högst angelägen humanitär uppgift för att i första hand skänka trygghet åt detta land som skadats ända in i märgen av alla gevärskulor och av hungersnöd och där marken under människornas fötter är minerad. Men det är också en i lika hög grad moralisk som, på lång sikt, politisk uppgift som EU måste ta itu med redan i dag för att på angolansk mark säkerställa återupprättandet av den bräckliga civila och religiösa freden samt återuppbyggandet av en ekonomi som ännu ligger i sin linda och åstadkomma en öppen demokratisering av institutionerna. På den brända jorden i Angola, där det trots allt finns ett överflöd av naturtillgångar under marken, kan Europeiska unionen genom sin erfarenhet, sina tekniska resurser och sina finansiella garantier stödja uppkomsten av ett nytt modelland i Afrika, ett typexempel på nationell försoning som framför allt måste vila på utbildning av medborgarna, och detta med hjälp av skolkunskaper, respekt för samhällsvärderingar och krav på ett demokratisk styre.
Det är en vändpunkt även på det ekonomiska planet. Det vore anledning att tänka om och åter bygga upp en utvecklingsplan med utgångspunkt från tillgängliga resurser och varaktiga och förnybara produktionsmöjligheter. Det är bara på dessa villkor som en ekonomisk utvecklingsstrategi kan bli trovärdig och lovande inför framtiden. Varken olja eller diamanter räcker för evigt i ett ekonomiskt perspektiv, liksom kolonialismens politiska herravälde inte kunde vara för evigt och inte heller det industriella utnyttjandet av västerländska företag. Angola har givit de klentrogna västerlänningarna en läxa genom sin plötsliga och lovande nationella försoning. Det är en uppgift för vår union, Europeiska unionen, att i framtiden erbjuda våra erfarenheter och vårt stöd för att skriva nya sidor i vår gemensamma och blodiga historia.

Miranda (GUE/NGL).
Herr talman! Jag tänkte begränsa mig till några viktiga punkter, eftersom förslaget till resolution som vi uppskattar och stöder är tillräckligt uttömmande, och dessutom för att vi fortfarande har tillfälle att diskutera ett betänkande i utskottet för utveckling och samarbete om det besök vi nyss gjort i Angola.
Därför tänker jag i första hand ta upp de nya och kontrollerade politiska förhållanden som råder i detta land, där freden äntligen tycks ha kommit för att stanna efter årtionden av krig. Denna ytterst positiva omständighet måste vi hälsa varmt välkommen eftersom den väcker förväntningar i fråga om stabilitet, styrbarhet och förbättrade levnadsförhållanden för angolanerna på grund av att den öppnar vägen för demokratins konsolidering, förstärkning och överlevnad och på grund av de positiva effekter som den kan skapa i hela regionen.
Ända återstår det svårigheter och de kan påverka fredsprocessens arbete. De förväntningar som väckts med undertecknandet av avsiktsförklaringen är enorma, och det är viktigt att de inte grusas. Förutom den oundvikliga chocken är de mest överhängande problemen av humanitär art, men de gäller också en nödvändig återuppbyggnad av landet, vars ekonomi och infrastruktur blev helt förstörda av kriget.
Alla siffror är oroande, och de visar hur omöjligt det är med endast ett internt adekvat svar i rätt tid. Och därför tänker jag understryka några riktlinjer som jag tycker är viktiga just nu: behovet av att världssamfundet, och därmed Europeiska unionen, anser att ett humanitärt bistånd till Angola är en prioritet, särskilt sändningar av livsmedel, kläder och medicin, samt att det är viktigt att göra detta bistånd snabbt och effektivt, att det är bråttom att förse landet med instrument och utsäde så att de kan börja odla och snabbt minska det nuvarande totala beroendet av livsmedelshjälp, att ge beslutsamt stöd till återflyttning av tvångsförflyttade grupper, särskilt stöd för att återuppbygga den grundläggande infrastrukturen, och till följd av detta en tydlig och engagerad anslutning till donationskonferensens två faser som de angolanska myndigheterna har förespråkat. Angola förväntar sig mycket av oss, och det vore bra om vi inte sviker dessa förväntningar.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, kära kolleger! Jag var en av de som deltog i det besök som ägde rum i Angola nyligen under ledning av kollegan Joaquim Miranda. Jag har därför en klar uppfattning om vilket ord som bör känneteckna vår debatt och resolution i dag: högsta prioritet. Vi måste tillerkänna den angolanska frågan en prioritet. Naturligtvis har vi ur humanitär synvinkel en enormt akut fråga framför oss och därefter på ett allmänpolitiskt plan, eftersom freden som öppnar sig i Angola kan förvandla detta betydelsefulla portugisisktalande land till en otrolig stabilitetsfaktor i en mycket omvälvande region, från Centralafrika till Sydafrika. 
Vi måste arbeta för det, vi alla i Europeiska unionen, unionens organ och medlemsstaterna. Vi måste agera för att stärka det förtroendet. 
Men just nu har vi en klart humanitär brådskande fråga. Vi kan inte ge vårt samtycke till att kriget fortsätter att döda i Angola på grund av vår likgiltighet eller långsamhet, då vapnen redan har lagts ned för flera månader sedan tack vare angolanernas samlade ansträngningar.
Jag skulle också vilja, under den korta tid jag har, be om en smula uppmärksamhet från er sida för det speciella dramat med två försvunna portugisiska barn och förklara det ändringsförslag som vi lagt fram. Vi fick tillfälle att ta upp frågan med de angolanska myndigheterna, och vi fick veta hur svår situationen var, vilket vi förstår, på grund av det krigsstillstånd som landet levde under för en tid sedan, men vi får inte glömma den här frågan. Vi fick veta att det pågår officiella utredningar, och vi uttryckte vår förvissning om att dessa utredningar slutligen skall uppdaga vad som hände under den där grymma attacken i november förra året och vad som har hänt de portugisiska barnen, och om de fortfarande lever, vilket deras anhöriga tror, att de blir återförda till sina anhöriga.
Jag bad om stöd från denna kammare, för denna punkt som i första hand rör den portugisiska allmänna opinionen.

Junker (PSE)
Herr talman! Situationen i Angola är verkligen högdramatisk. Bilder på de svältande människorna och de döende barnen går nu ut över världen dagligen. Enligt den information som jag har fått löper 500 000 människor, en halv miljon, akut risk att dö. Det tydliggör att humanitär hjälp, i synnerhet livsmedelsförsörjning, måste stå i främsta rummet nu sedan kriget slutat.
Men det handlar naturligtvis också om att få slut på förstörelsen av infrastrukturen som en viktig förutsättning för att stabilisera landet. Konsekvenserna av de folkförflyttningsaktioner som ägt rum för att skära av UNITA:s försörjning måste undanröjas. Innan en politisk konsolideringsprocess kan äga rum måste först den allra mest akuta nödhjälpen sättas in. Men detta är en absolut förutsättning för att skapa fred och förutsättningar för framgångsrika val.

Diamantopoulou
. (EN) Herr talman! Kommissionen har åtagit sig att stödja fredsprocessen och att effektivt och snabbt ta itu med den akuta humanitära krisen i Angola.
Som ett svar på fredsuppgörelsen mellan regeringen och UNITA och vädjan om stöd till insatser för den humanitära situationen har kommissionen utarbetat en handlingsplan för Angola i syfte att stödja fredsprocessen.
Handlingsplanen innehåller ett ekonomiskt paket på 125 miljoner euro som skall gå till de mest akuta problemen i det här skedet, bl.a. nödlindring, livsmedelshjälp och livsmedelssäkerhet, hjälp med återintegrering och bosättning till flyktingar och fördrivna personer samt minröjningsarbete.
Kommissionen ger ett betydande humanitärt stöd för att minska den fördrivna befolkningens lidanden i Angola. Kommissionen uppmanar regeringen att vidta ytterligare åtgärder för att se till att akutbiståndet når fram. Kommissionen uppmuntrar regeringen att i sina diskussioner med UNITA prioritera en utvidgning av biståndet till hela territoriet.
Vi är medvetna om det faktum att land- och truppminor är ett mycket stort hinder för möjligheten att nå fram med biståndet och för bosättning och återuppbyggnad. Med ökad säkerhet ute på fältet kommer kommissionen att kunna - genom specialiserade organisationer - genomföra det betydande stöd som redan har öronmärkts för minröjning.
Kommissionen anser att en demobilisering av UNITA och de angolanska väpnade styrkorna är en avgörande faktor för fredsprocessen. Tillsammans med andra partner överväger vi att ge stöd till Angolas demobiliserings- och återintegreringsprogram.
För att garantera en bestående fred bör regeringen förbättra de demokratiska villkoren i Angola, framför allt genom att främja förbättringar av människorättssituationen och tryckfriheten. Detta är avgörande - tillsammans med rörelsefrihet, en reform av grundlagen och vallagen och en ordentlig folkräkning - för att fria och rättvisa val skall kunna äga rum.
Vi uppmuntrar fortsatta ansträngningar för att ge UNITA tid och utrymme för att omorganisera sig och bli en levande politisk kraft.
Kommissionen uppmanar båda parter att rådgöra med alla delar av det angolanska civila samhället, även kyrkorna, för att åstadkomma nationell försoning och bestående fred.
Kommissionen är beredd att stödja ett val så fort villkoren ute i samhället möjliggör detta.
Vi betonar att vi kommer att ge hög prioritet till åtgärder för goda styrelseformer i alla skeden av stödstrategin för Angola. Vi vill särskilt bidra till en förstärkning av rättsväsendet och en reform av förvaltningen och de offentliga finanserna.
Gemenskapens framtida strategi för Angola inom den 9:e europeiska utvecklingsfonden diskuteras för närvarande med regeringen och det civila samhället. Strategin går ut på att etablera samband mellan bistånd, återuppbyggnad och utveckling. Vi kommer att öronmärka avsevärda belopp för att stödja bosättning, bl.a. genom mikroprojekt och ett återupprättande av jordbruksproduktion och boskapsuppfödning, för att driva på den sociala och ekonomiska återhämtningen i krigshärjade områden, framför allt i de centrala högländerna.
Gemenskapen kommer att fortsätta att ge stöd till hälsa, utbildning och kapacitetsuppbyggnad inom lokalförvaltningar, som bär det yttersta ansvaret för att etablera och upprätthålla sociala strukturer och system.
Kommissionen välkomnar regeringens avsikt att organisera en internationell konferens för landets återuppbyggnad och förlitar sig på att uppfattningarna inom alla samhällsgrupper kommer att återspeglas i den kommande återuppbyggnadsplanen. Kommissionen har erbjudit sig att medverka i förberedelserna inför denna internationella konferens.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande sex resolutionsförslag:
B5-0403/2002 av Van Orden, Deva, Parish, Foster, Banotti, Corrie, Tannock, Gahler, Korhola, Lehne, Maij-Weggen och Sacrédeus för PPE-DE-gruppen,
B5-0406/2002 av Maes, Isler Béguin och Lucas för Verts/ALE-gruppen,
B5-0417/2002 av Van den Bos och Mulder för ELDR-gruppen,
B5-0418/2002 av Junker, Kinnock och Van den Berg för PSE-gruppen,
B5-0425/2002 av Belder för EDD-gruppen,
B5-0429/2002 av Miranda, Sjöstedt, Boudjenah, Jové Peres, Fiebiger, Bakopoulos och Seppänen för GUE/NGL-gruppen,
om Zimbabwe.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Parlamentet har ständigt kritiserat Mugabes diktatur i Zimbabwe, ett land som för 20 år sedan ansågs vara ett föredöme för en välmående afrikansk demokrati som omfattar många raser. Men i och med massakern på tusentals människor i Matabeleland har ZANU-PF-regeringen fört landet till randen av ekonomisk kollaps och svält. Presidentvalet i mars var en travesti på demokrati; den fria pressen utmanövrerades och MDC-oppositionens ledare åtalas nu för förräderi.
Mugabe har belönat sina kumpaner - de s.k. veteranerna - med land som har konfiskerats av vita jordbrukare. Markförvärvslagen sätter nu till och med stopp för skörden som skulle kunna förse de svältande med mat.
EU:s sanktioner har inte genomdrivits tillräckligt hårt. Polisministern har närvarat vid en tillställning som Interpol anordnade i Madrid, och Mugabe har varit på en konferens om svält i Rom, vilket är en klar förolämpning av världsopinionen. Barnen till regimens ledare går tydligen på dyra brittiska internatskolor. Det nya partnerskapet för Afrikas utveckling och EU:s trojka har varit tröga när det gäller att väcka regional opinion mot presidenten, särskilt i Sydafrika och Nigeria.
Trots att Zimbabwe kan komma att uteslutas ur samväldet den 25 juli tycks regeringen vara mer upptagen av att fortsätta med ett förödande krig i Demokratiska republiken Kongo för att trygga Mugabevännernas diamantintressen.
Jag uppmanar bestämt rådet (allmänna frågor) att förstärka sanktionerna vid sitt möte den 22 juli och att inte godta några ursäkter från medlemsstaterna om att deras förpliktelser enligt multilaterala fördrag skulle stå över sanktionernas begränsningar. Jag uppmanar också Brittiska samväldet att utestänga Zimbabwe från samväldesspelen den 25 juli i Manchester.
Vanligt folk kan känna sig säkra på att EU kommer att fortsätta att ge katastrofbistånd för att förhindra onödigt lidande och ett totalt sammanbrott inom det civila samhället.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Zimbabwe är ett av de återkommande ämnen som väcker oro. Jag instämmer med resolutionen som vi har lagt fram, men jag har ändå invändningar. Mina invändningar grundar sig på den uppenbara vanmakt som vi har kunnat fastställa. Hittills har vi inte uppnått något med alla våra straffresolutioner. Mugabe är en figur som har överlevt två val som han inte själv har vunnit; den moraliska vinnaren var oppositionen. Han är en sorglig figur som med alla medel försöker att få bukt med lagen.
Och jag skulle egentligen vilja föreslå att vi börjar med att välja de medel som ansluter till vårt tonval. Om vi inte vill ha något krig, om vi inte har några medel till att föra krig, då skall vi inte anslå något krigstonläge. Jag skulle vilja be våra brittiska kolleger om detta. Jag skulle vilja börja med att få ut Mugabe från Kongo. Han är där, han tar råvarorna, han sätter in sin armé. Han måste lämna Kongo på grund av de internationella avtalen i Lusaka. Vi vet att han är mycket viktig för stödet till den unge Kabilas regim. Om vi vill att Kongo skall pacificeras måste han lämna Kongo. Då har han inga fler källor, då måste han ta med sig sina soldater hem igen, dessa soldater måste betalas och det har han inga medel till. Jag skulle rekommendera interventioner av den typen, och jag skulle också vilja sluta med de vackra uppmaningarna till grannländerna, för då finns det ingenting som hjälper. Jag anser att vi borde säga så sakteliga till dessa grannländer att det inte längre går för sig att de stöder Mugabes politik. Att de å ena sidan stöder good governance och så vidare i ord, och att de å andra sidan ständigt fortsätter att bevisa sin lojalitet till Mugabe. Låt oss sätta press också på dem.
Jag uppmanar kommissionen att ändra hela sitt sätt att agera i fråga om Zimbabwe, för vi har inte ens kunnat tillämpa de begränsade sanktioner som nu finns. Mugabe kommer att försvinna och hans omgivning också, och det vet ni.

Mulder (ELDR).
Tack så mycket, herr talman! Det är tyvärr inte första gången som Zimbabwe står på föredragningslistan. Situationen försämras från dag till dag, och vi står egentligen som Europaparlament, som europeisk union, maktlösa och ser på. Det finns bara en enda sak vi kan göra, och det är att ögonblickligen ge humanitär hjälp, eftersom det råder hungersnöd där nu. Detta måste det göras någonting åt, och Europeiska unionen kan göra något åt det.
Nu har en sak förändrats sedan förra gången, för en månad sedan, då vi diskuterade Zimbabwe här. Vi har haft G 8-konferensen i Kanada. Där diskuterades det berömda NEPAD-initiativet för Afrika, och där sades mer eller mindre att det är upp till afrikanerna själva att säkerställa demokrati, mänskliga rättigheter och så vidare, och att de måste utöva tryck på de regeringar i Afrika som inte gör det.
Jag skulle säga att Zimbabwes grannländer nu har en gyllene chans att visa vad löftet i Kanada förra veckan är värt. De kan utöva tryck på Mugabe, och vi kan hjälpa dem i det. Dessa länder får hjälp i stor skala, och det skulle vi kunna göra något med, men då måste de i sin tur utöva tryck på Mugabe så att saker förändras där.
Jag instämmer helt och hållet med vad Maes säger om situationen i Kongo, om att Mugabe inte har något att göra där och att han måste bort därifrån så snabbt som möjligt.

Junker (PSE)
Herr talman, mina damer och herrar! Medan det går att se tecken i Angola som inger hopp måste man säga att situationen i Zimbabwe blir allt mer hopplös när en tjurskallig president inte kan lämna makten till priset av fullständig ödeläggelse av sitt land, och därigenom driver han sitt folk i misär. Jag vill här nämna en siffra som i dag har rapporterats från byråerna och som är särskilt skakande, även om den bara gäller situationen för ögonblicket. 33 procent av den vuxna befolkningen i Zimbabwe är HIV-smittad. Dagligen dör mellan 2 000 och 5 000 människor av denna sjukdom; det finns redan 900 000 föräldralösa barn i Zimbabwe, och även detta är en följd av denna obeskrivliga politik som förs av Mugabe och ZANU-PF. Några förebyggande åtgärder äger inte längre rum; någon behandling äger inte längre rum. Fattigdom förvärrar misären för dessa människor ytterligare. I landet, där det en gång i tiden fanns en medicinsk vård som var en förebild för Afrika, finns det knappast någon medicinsk vård längre; i alla fall har den sedan lång tid tillbaka inte täckt mer än delar av landet eftersom den medicinska personalen har flytt landet, eftersom sjukhusvården har brutit samman och eftersom det inte längre finns några läkemedel.
Allt detta är konsekvenser av en politik som innebär att de som fortfarande kan vänta sig något av framtiden i sitt liv vänder detta land ryggen medan de fattiga blir kvar. Svälten där, som breder ut sig i södra Afrika, är ju bara delvis en svält som beror på torkan, på naturkatastroferna som ibland hemsöker sådana regioner, utan den har skapats av människor och sätts också in som vapen.
Här krävs verkligen massivt tryck från Europas sida i förhoppningen att förnuftet ändå kommer att återvända. Men detta tryck måste i själva verket också utövas mot dem som nu avger storslagna förklaringar inom ramen för NEPAD om att de kommer att arbeta för god förvaltning av offentlig verksamhet, för värnande om de mänskliga rättigheterna och för demokratiska värden. Om de tar detta på allvar, så kan de bevisa sin trovärdighet på så sätt att de säger ett sanningens ord till sin grannkollega Mugabe, upphör att ge honom sitt politiska stöd och gör klart för honom att han är isolerad på en kontinent som nu försöker att med respekt för människovärdet finna en väg ut ur misären.

Belder (EDD).
?Då mina hönor fortsatte att lägga ägg befann jag mig formellt i strid med lagen?, enligt en vit jordbrukare i Zimbabwe. Därigenom avslöjade han träffande det brottsliga vansinnet i president Mugabes politik för expropriering av land på ett tragikomiskt sätt.
Brottsligt vansinne ja, för hur kan man annars karakterisera en statsmakts politik som helt enkelt går ut på ren stöld i massiv skala, med en möjlig storskalig hungersnöd som väntar. Mugabes styre förbjuder tusentals vita jordbrukare att fortsätta att arbeta vidare. Detta gör att hundratusentals svarta lantarbetare och deras familjer blir utan levebröd. Och detta med vinterskörden på fälten ... Föreställ er den orimliga situation som Mugabe ställer de vita boskapsuppfödarna inför. Kor måste nu en gång för alla mjölkas.
De vita jordbrukarna i landet och oppositionen är samma sak för den maktlystna presidenten och dennes omgivning. Det måste göras något åt detta, utan pardon. Landet är bland annat på grund av detta på väg rätt emot en humanitär katastrof. Mugabe hade i förbigående den fräckheten att ohejdat manifestera sig på världstoppmötet om livsmedelsförsörjning i Rom förra månaden.
Vid samma tidpunkt klagade en zimbabwisk ekonomisk expert över att ?inte en enda regering i Afrika har fördömt denna stöld av privat egendom i Zimbabwe?. Vilket förtroende kan yttervärlden då ha för det nya partnerskapet för Afrikas utveckling? tillade han med rätta. Denna angelägna fråga ställs också i det föreliggande gemensamma resolutionsförslaget till alla afrikanska ledare. Det pressar därför på för en trovärdig afrikansk aktion mot Mugabes skräckregim. Efter vad jag hoppas och förväntar övertar rådet, kommissionen och medlemsstaterna genast denna appell.

Nicholson (PPE-DE).
Herr talman! Det framgår klart och tydligt av föregående tal att situationen i Zimbabwe präglas av en tydlig och total demoralisering hos de människor som lever där. President Mugabe har lett förstörelsen av ett tidigare mycket levande land. Men inte bara det: han har också sänkt ner en av Afrikas starkaste ekonomier i förtvivlans avgrund.
Samtidigt som vi alla fördömer detta har vi stått bredvid och sett på när hans hantlangare mördat vita jordbrukare och belönats av presidenten för sina insatser. Ingen får stå vid sidan om och tillåta detta hända. Ändå har världen stått overksam bredvid och tillåtit det hända. Detta får inte fortsätta.
Jag håller med Tannock om att Zimbabwe bör uteslutas från samväldet. Landet bör inte få delta i samväldesspelen. Men man löser inte problemen för det så länge lidande zimbabwiska folket genom att blunda och låtsas som om problemen inte fanns, och inte heller genom att låta president Mugabe lämna landet och delta vid konferenser.
Det är hög tid att införa kraftfulla sanktioner. Vi bör vara beredda att hjälpa till och göra det klart att vi är redo att hjälpa ett demokratiskt Zimbabwe med ett återuppbyggnadsarbete, eftersom ett demokratiskt Zimbabwe på nytt skulle kunna blomma på den afrikanska kontinenten. Jag tvekar inte att säga detta. Zimbabwe var en gång Afrikas kornbod. Zimbabwe var en gång ett blomstrande land och skulle kunna bli det igen. Men detta är inte möjligt om vi står bredvid och låtsas hålla med en despot som Mugabe, som inte bara förstör sitt land och sitt folk utan också ser till att biståndet inte ens når dem som verkligen behöver det.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman! Får jag be om er och tjänstemännens uppmärksamhet för punkt 12 i den föreslagna resolutionen. Jag skulle också vilja be de brittiska kollegerna att vara med och titta på texten. För under punkt 12 står det på nederländska ?eist dat deze maatregelen de uitbreiding omvatten van de lijst van buiten de wet geplaatste individuen ...?. Jag tror att man här menar individer som vägras tillgång till vårt landområde, eftersom det är en referens till sanktionerna. På franska står det: ?des personnes frappées d'interdiction?. Jag anser att det skall stå: ?interdiction d'accès?. Och jag har inte med mig någon engelsk text, men jag tror att dessa tre texter handlar om samma sorts sanktioner, nämligen förbudet mot tillträde till vårt territorium i de europeiska länderna, i EU-länderna. Och jag skulle vilja be att dessa texter ses över, och att punkt 12 skall ha samma innebörd i alla språkversioner.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Kommissionen känner stark oro över den farliga politiska situationen och den sociala polariseringen i Zimbabwe, något som har uttryckts även av parlamentet.
Våldet och förtrycket fortsätter och oppositionen har verkligen krossats, det civila samhället och pressens oberoende finns inte längre och naturligtvis existerar frågan om de politiska omfördelningarna av land, något som har fått ytterst negativa följder för tryggheten beträffande livsmedelsförsörjningen och framför allt gäller de mest utsatta skikten av befolkningen; här bör jag särskilt hänvisa till dem som arbetar på de stora jordbruksanläggningarna.
Problemen är den politiska och sociala krisen samt den humanitära katastrofen, vilken prioriteras på kommissionens dagordning, och vi bör säga att inom ramen för ministerrådet (allmänna frågor) i juni åtog sig Europeiska unionen att generöst svara på Förenta nationernas vädjan om bemötande av den humanitära krisen i Zimbabwe och andra länder i regionen. Vidare trycker unionen på för att processen med att reformera jordbruket skall återinföras inom ramen för riktlinjerna i det förslag som ingår i Förenta nationernas utvecklingsprogram.
Den humanitära krisen har fått mycket omfattande dimensioner. Kommissionen har å sin sida redan inlett förfarandet för bemötande av de krav som ställs för att ge livsmedelsstöd och anslagit totalt 55 miljoner euro för den berörda regionen. Administrationen av detta kapital skall skötas av Världslivsmedelsprogrammet och av icke-statliga organisationer. Naturligtvis bemödar vi oss så mycket som möjligt, men vi känner väl till genom rapporterna att Zimbabwes regering använder livsmedelskrisen i politiska syften. I våra kontakter med Zimbabwes myndigheter understryker vi att det är nödvändigt att ge hjälp till alla dem som står inför akuta humanitära behov, oberoende av deras politiska övertygelser, och vi har upprepat behovet av att livsmedel delas ut utan partiskhet.
Flera parlamentsledamöter hänvisade naturligtvis till det som även vi har betonat, nämligen att Zimbabwe har varit ett land som har exporterat livsmedel och att den nuvarande livsmedelsbristen huvudsakligen beror på felaktig politik och bara delvis på torkan. För att undvika en upprepning av krisen och en försämring av situationen under kommande år bör regeringen absolut åter granska sin makroekonomiska och sektoriella politik så att landet återgår till en ordning med ekonomisk tillväxt och utveckling.
Kommissionen deltog i uppdraget för Förenta nationernas utvecklingsprogram i Zimbabwe, under vilket jordbruksreformen granskades, och uttryckte önskemål om att stödja en öppen och rättvis reform inriktad på de fattigare befolkningsskiktens intressen och, naturligtvis, underströk vi i kommissionen den roll som grannländerna kan spela genom att utöva påtryckningar, något som skulle vara till särskild nytta. För att komma tillrätta med denna situation utgörs den främsta prioriteten emellertid av en lösning genom förhandlingar av den politiska konflikten så att våldet upphör. Bara om rättsstaten återupprättas kommer en möjlighet till förändring av situationen att finnas och Zimbabwes akuta problem att lösas. Därför skulle jag vilja betona vårt arbete som är inriktat på att eftersträva en politisk lösning av krisen så att våldet begränsas och demokratin stärks.
Efter flera misslyckade medlingsförsök och en försämring av situationen i Zimbabwe förstår vi att misstro finns om huruvida initiativen kan lyckas. Det är emellertid mycket viktigt att man lägger stor vikt vid kontakterna som Europeiska unionens trojka har med Södra Afrikas utvecklingsgemenskap, SADC. Trojkan försökte stödja de internationella initiativen för behandling av krisen i Zimbabwe. Vi bör ge dessa ansträngningar viss tid på sig innan vi förkastar dem. Under den tid som den utsända trojkans uppdrag pågick insisterade SADC:s parter på att Europeiska unionens sanktioner medförde motsatt resultat. Även om vi inte instämmer i den åsikten bör vi återigen allvarligt granska om vårt mål är att stödja de regionala ansträngningarna för att komma tillrätta med krisen i Zimbabwe. Europeiska unionen har infört vissa sanktioner för 20 medlemmar i regeringspartiet genom att förbjuda visering av pass, frysa tillgångar och inställa bilaterala ministerkontakter. På grund av att dialogen har stagnerat och det fortsatta förtrycket och våldet i Zimbabwe fortsätter föreslås rådet av de flesta grupperna i parlamentet att beslut fattas om införande av ytterligare sanktioner. Kommissionen känner till de ansträngningar som görs av Zimbabwes myndigheter för att minska inskränkningarnas trovärdighet. Det skulle emellertid vara lämpligt att utreda fördelen med att utöka inskränkningarna till andra personer i förhållande till de problem som något sådant skulle kunna orsaka i unionens kontakter med SADC.
Av ovannämnda skäl bör absolut stödet till det initiativ som tagits av Södra Afrikas utvecklingsgemenskap fortsätta liksom bevakningen av händelserna samt att politiken gentemot Zimbabwe åter granskas efter sommarferierna. Givetvis skall det stöd vi ger till Zimbabwes folk forstätta genom våra program inom området för det humanitära biståndet.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande sexton resolutionsförslag om mänskliga rättigheter:
Domen mot Grigorij Pasko (Ryssland)
B5-0407/2002 av Staes, Elisabeth Schroedter, Lagendijk och Turmes för Verts/ALE-gruppen om Grigorij Pasko,
B5-0413/2002 av Andreasen och Thors för ELDR-gruppen om Grigorij Pasko i Ryssland,
B5-0419/2002 av Sakellariou, Paasilinna och Wiersma för PSE-gruppen om domen mot Grigorij Pasko i Ryssland,
B5-0426/2002 av Oostlander och Posselt för PPE-DE-gruppen om domen mot Grigorij Pasko i Ryssland,
B5-0430/2002 av Frahm och Herman Schmid för GUE/NGL-gruppen om journalisten Grigorij Pasko,
Förtryck av homosexuella (Egypten)
B5-0411/2002 av Boumediene-Thiery, Piétrasanta och Wuori för Verts/ALE-gruppen om brott mot de mänskliga rättigheterna i Egypten,
B5-0412/2002 av Hernández Mollar för PPE-DE-gruppen om de homosexuella i Egypten,
B5-0416/2002 av Van der Laan för ELDR-gruppen om de homosexuella i Egypten,
B5-0422/2002 av Cashman, Karamanou, Van den Berg och Swiebel för PSE-gruppen om brotten mot de mänskliga rättigheterna i Egypten,
B5-0431/2002 av Vinci, Eriksson, Uca och Cossutta för GUE/NGL-gruppen om förtrycket av de homosexuella i Egypten,
Pressfrihet (Vitryssland)
B5-0404/2002 av Elisabeth Schroedter och Isler Béguin för Verts/ALE-gruppen om pressfriheten i Vitryssland,
B5-0415/2002 av Andreasen och Thors för ELDR-gruppen om pressfriheten i Vitryssland,
B5-0420/2002 av Wiersma för PSE-gruppen om pressfriheten i Vitryssland,
B5-0424/2002 av Belder för EDD-gruppen om pressfriheten i Vitryssland,
B5-0427/2002 av Sacrédeus, Goodwill och Posselt för PPE-DE-gruppen om pressfriheten i Vitryssland,
B5-0432/2002 av Marset Campos och Sjöstedt för GUE/NGL-gruppen om pressfriheten i Vitryssland.

Schroedter (Verts/ALE)
Herr talman! Vi har ett partnerskaps- och samarbetsavtal med Ryssland. Ett intensivt energipartnerskap utarbetas med Ryssland. Men i Ryssland finns det ännu i dag ingen demokratisk standard. Pressfriheten och demokratin kan inte utvecklas där, precis som tidigare. Fallet Grigorij Pasko till exempel är en prövosten för rättsstaten i Ryssland. Gång på gång, liksom även i detta fall, baseras rättsliga domslut i Ryssland på en hemlig militärlagstiftning från Sovjetunionen som inte ens är registrerad vid det egna justitieministeriet.
Vad har Grigorij Pasko gjort? Han har inte gjort något mer än sin plikt som journalist och medborgare. Han har fotograferat en illegal dumpning av radioaktivt avfall, och därigenom har han visat prov på civilkurage. För detta dömdes han i Ryssland, och då till flera års tvångsarbete. Jag anser det vara en skandal att Europa bara står och tittar på.
Man kommer med en petition för att få domen omprövad. Man jag har inte fått intryck av att man kommer att lyckas att få denna entydigt orättmätiga dom omprövad om det enbart kommer an på Ryssland. Därför anser jag att det är absolut nödvändigt att man tar president Putin på orden när han säger att han vill tillåta oberoende medier i landet. Jag anser det vara ett viktigt ansvar för kommissionen - och jag vill be Diamantopoulou att ta med detta budskap till kabinettet - att mänskliga rättigheter och demokratiska grundläggande friheter diskuteras inledningsvis i samband med alla planer med Ryssland och att man inledningsvis kräver ett svar i det avseendet från den ryska regeringen innan man sedan övergår till regeringssamtal om energi.

Andreasen (ELDR).
Herr talman! Enligt den ryska författningen hade journalisten Grigorij Pasko gjort sig skyldig till brott om han hade hållit inne med upplysningar om miljöfrågor eller katastrofer som hade kunnat innebära fara för människoliv. Detta enligt artikel 41 och 42 i den ryska författningen, vilka utgör utmärkta artiklar. Nu har han emellertid inte gjort detta. Tvärtemot har han löpande berättat om hur den ryska Stilla havsflottan dumpar atomavfall och gamla vapen i Stilla havet och därmed ger upphov till en hotande miljökatastrof. Han har av denna anledning vid en rysk militärdomstol befunnits skyldig till högförräderi och ådömts ett fängelsestraff på fyra år. Allt försiggick bakom stängda dörrar och sjuttio journalister avvisades från rättslokalen. Förra månaden avkunnades hans dom vid Rysslands högsta domstols militäravdelning i Moskva.
Det är djupt tragiskt för Grigorij Pasko, och det är djupt tragiskt för situationen för demokratin och de mänskliga rättigheterna i Ryssland. Det visar att det i Ryssland finns mycket lite utrymme för yttrandefriheten och de principer som vår union bygger på. Vi måste i detta parlament tydligt uttrycka vårt avståndstagande från lagar och domar som inskränker pressfriheten, och vi måste uppmana rådet att under de kommande mötena mellan Europeiska unionen och Ryssland ge uttryck för den stora oro vi känner. Europeiska unionen stöder Ryssland ekonomiskt, och kommissionen måste i detta sammanhang vara mycket noga med att se till att de projekt vi stöder lever upp till våra krav på yttrandefrihet och oberoende medier och domstolar.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Ni kommer att känna igen dem på deras gärningar och inte på deras ord - jag ger kollega Schroedter rätt i att fallet Pasko alltmer utvecklas till ett testfall för om Ryssland utvecklas till en rättsstat eller inte, och därigenom blir det ett allvarligt testfall för förbindelserna mellan EU och Ryssland. Jag har ofta intrycket av att vår Rysslandspolitik är en lyckad blandning av bedrägeri och självbedrägeri, men man vet inte riktigt var bedrägeriet upphör och självbedrägeriet börjar. Vi såg detta i samband med Natos toppmöte i Rom. Vi ser detta i OSSE. Vi ser detta här i Strasbourg i Europarådet, och vi ser detta även i förbindelserna mellan EU och Ryssland.
Det talas ständigt om att Ryssland har kommit mycket långt på vägen mot demokrati eller att Ryssland rentav är en fungerande demokrati. Detta har ingenting med verkligheten att göra. Vi ser detta i fallet med Tjetjenien. Men vi ser också detta klart och tydligt i Paskos öde, för Pasko har gjort det som de institutioner jag nämnde ständigt talar om. Han har engagerat sig för frihet, demokrati, hälsa och säkerhet för medborgarna. Han har vänt sig mot ett brott. Han har avslöjat ett brott som utgjorde ett hot mot människor och som skulle ha fortsatt att utgöra ett hot om det inte hade avslöjats, och han har därigenom, som kollega Schroedter med rätta sade, fullgjort sin plikt.
Det är hög tid att vi nu också äntligen fullgör vår plikt och klart och tydligt säger: vi står bakom medborgarrättskämpen och journalisten Pasko. Han har gjort oss alla en tjänst, och vi måste stödja honom i denna situation där hans hälsa och frihet är allvarligt hotad, inte bara av humanitära skäl, utan med tanke på Europeiska unionens trovärdighet, vars frihetsideal även han har försvarat, och med tanke på förbindelserna mellan Ryssland och EG, för ett verkligt partnerskap med Ryssland kan inte lyckas om inte rättsstaten där stärks utan det i stället kommer ytterligare bakslag på vägen mot en rättsstat. Det har bara under den senaste tiden kommit avsevärda bakslag, och vi måste befara att även de sista resterna av demokrati och rättsstat i Ryssland är hotade när de som eftersträvar att klargöra att det liksom tidigare är militären och underrättelsetjänsten som bestämmer även från sin sida gör fallet Pasko till en del av en maktkamp inom Ryssland. Det är oförenligt med de europeiska principerna, och därför handlar det också om vår trovärdighet.
(Applåder)

Diamantopoulou
. (EN) Kommissionen delar parlamentets oro för Paskos situation. Hans dom saknar elementära grunder i en oberoende och regelmässig rättskipning, bl.a. offentlighet. Vi hoppas att lämpliga ryska instanser kommer att finna en snar lösning på Paskos olyckliga personliga situation.
Paskos fall sänder dessutom ett mycket oroväckande budskap om självcensurering till andra journalister och medier i allmänhet. Effekterna av detta kan inte underskattas. I den andra punkten i det gemensamma uttalandet från EU:s och Rysslands senaste toppmöte i Moskva, den 29 maj, anges det gemensamma målet om att stärka ett samhälle grundat på respekten för demokratiska principer och mänskliga rättigheter, där försvaret av yttrandefriheten är en grundläggande del.
EU har tagit upp Paskos fall tidigare, inom ramen för EU:s intensiva politiska dialog med Ryssland. Kommissionen håller med om att det mot bakgrund av den senaste utvecklingen krävs ytterligare diplomatiska insatser.
Det är självklart att Europeiska unionen också kommer att fortsätta att ta upp den mer generella frågan om yttrandefrihet och redaktionell frihet i den politiska dialogen med Ryska federationen. Dessa frågor kommer samtidigt att vara fortsatta prioriteringar inom ramen för det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, där Ryssland är ett nyckelland.

Buitenweg (Verts/ALE).
Herr talman! Förra året behandlade detta parlament ett associeringsavtal med Egypten. Associeringsavtalet måste förnyas. Vi uttryckte då vår oro över förföljelsen av 52 män på grund av deras homosexualitet. 23 av dessa män satt i fängelse, och den egyptiska regeringen tillmötesgick då delvis Europeiska unionen genom att släppa 22 män fria. 
Min grupp, och jag antar också de andra grupperna här i kammaren, blev därför chockade av att höra att domstolen i Egypten nu drar 50 av dessa män inför rätta på nytt, för något som de tidigare redan dömts för. Och härmed kränks alltså regeln om ne bis in idem. Ingen andra dom för samma företeelse, vilket är i princip även vad Egypten säger sig skriva under på. Ett brev som Amnesty International mottog från de egyptiska myndigheterna säger vidare att

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Jag blev bekymrad över den här situationen när en av mina väljare skickade mig Amnesty Internationals rapport om 52 män som arresterades på Queen Boat nightclub i maj 2001 för påstådd homosexualitet, satanism och brott mot islam. Européer och kvinnor besparades åtal. Det påstås att de torterades genom piskning, elektriska chocker och hot från hundar, så att de skulle skriva på bekännelser om att de var homosexuella. Många skall tydligen inte ha varit homosexuella utan enbart njutit av den västerländska kulturen att dricka alkohol och dansa. Motivet till arresteringen var delvis att lugna de antivästerländska känslorna och avleda folk från de ekonomiska problem som regeringen hade vid den tidpunkten.
Vid den första rättegången i november 2001 dömdes 25 personer till fängelsestraff, men regeringen har beslutat att genomföra en andra rättegång om de s.k. perversa. Vid den första rättegången framkom ett stort antal oegentligheter. Enligt den egyptiska presslagen är det förbjudet att offentliggöra detaljer i pågående utredningar som kan inverka på förhandlingarnas resultat, men detta nonchalerades flagrant då historier om påstådda homosexuella orgier och bröllop mellan homosexuella publicerades, inklusive identiteten och bilder på de svarande. Lagen förbjuder inte homosexualitet i handling utan endast ?vanemässiga utsvävningar?, vilket det fanns ringa bevis för. Männen ställdes inför rätta i en statlig säkerhetsdomstol i stället för en vanlig domstol och tvingades genomgå medicinska undersökningar, vilket självklart strider mot den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna.
För mig är det uppenbart att en ny rättegång står i strid med förbudet mot risk för dubbelbestraffning i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter och andan i artikel 2 i EU:s och Egyptens Europa-Medelhavsavtal om respekt för mänskliga rättigheter.
Kommissionär Patten har svarat mig, liksom Bradshaw från Förenade kungarikets utrikesministerium, genom att uttrycka ett intresse och en vilja för att undersöka situationen, en situation som kammaren tar upp på nytt i dag med stor oro.
När det gäller den tidigare debatten skulle jag vilja be kommissionär Diamantopoulou att använda alla tillgängliga medel för att hålla uppe pressen på Zimbabwe.

Malmström (ELDR).
Herr talman! I förrgår inleddes ju i Kairo denna rättegång för dessa femtio män, anklagade för homosexualitet. Vi liberaler vill kraftigt protestera mot rättegången, vilket vi gör av flera skäl. Vi fördömer alltid diskriminering av och övergrepp mot människor som sker med hänsyn till homosexuell läggning, etnicitet, kön, religion etc.
Vidare är homosexualitet inte olagligt i egyptisk lagstiftning. Ändå riskerar dessa män hårda straff. De har dessutom redan genomgått en första rättegång, vilket flera kolleger här redan har påpekat. En andra rättegång strider mot alla rättsprinciper.
Vi liberaler vill påminna om artikel 2 i associationsavtalet. Vi hänvisar alltid till denna artikel om respekt för de mänskliga rättigheterna. Är det nu inte dags, kommissionen, att ta denna artikel på allvar och hitta medel att verkligen göra den användbar, så att vi i vissa fall kan återkalla eller åtminstone genomföra sanktioner mot länder som bryter mot artikel 2? Jag räknar med att kommissionen framför kraftiga protester mot denna rättegång.
Cashman (PSE).
Herr talman! Det är med tungt hjärta jag reser mig, för det är aldrig en glädjefylld plikt att tala om brott mot de mänskliga rättigheterna. Detta påminner oss om att individer i hela världen - på grund av att de är annorlunda, på grund av var de föddes och av vem - inte har de universella friheter som vi så ofta tar för givet.
Mitt hjärta är också tungt eftersom jag är en vän till Egypten. Jag inser vilken betydelse Egypten har och hyser stor respekt för den egyptiska regeringen, president Mubarak och ambassadören i Europeiska unionen. Men om vi är selektiva när vi tillämpar principer, när det gäller brott mot de mänskliga rättigheterna, blottar vi parlamentet för kritik om hyckleri.
Vad är det vi begär? Vi begär grundläggande mänskliga rättigheter: rätt till en rättvis rättegång, rätt till tanke-, samvets- och religionsfrihet, rätt att slippa tortyr och grym och omänsklig behandling, rätt till ett skyddat privatliv, rätt till likhet inför lagen. Vi vill också framhålla artikel 14.7 i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, som har nämnts i dag.
Låt mig personligen säga - jag talar alltså inte för min grupps räkning - att om jag som homosexuell hade varit född i Egypten eller någon annanstans skulle jag ha kunnat bli berövad varenda en av de mänskliga rättigheter jag just nämnde, på grund av att jag är annorlunda, på grund av de människor jag umgås med eller på grund av att jag visat min homosexualitet öppet. Titta på mig. Jag är mänsklig. Jag blöder. Jag skrattar. Jag gråter. Vi är alla exakt lika, men märkligt nog finner somliga en skillnad som gör att de kan beröva oss våra mänskliga rättigheter. Att inte göra någonting är därför detsamma som att överse med brott mot mänskliga rättigheter, var de än begås. Att vända bort blicken är att kasta bort våra egna rättigheter och vårt anspråk på att kalla oss civiliserade.
Jag uppmanar den egyptiske presidenten och den egyptiska regeringen att göra det rätta, rättvisa och korrekta genom att frige männen i fråga.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman! För det allra mesta görs det i första delen av våra resolutioner en mekanisk hänvisning till tidigare resolutioner och internationella konventioner. Dock är det vid detta tillfälle mycket viktigt vad som sägs i denna hänvisning. För det första påminns vi om den universella deklarationen om de mänskliga rättigheterna från 1948, som alltid borde vara ledstjärna i vårt handlande, och också artikel 2 i EU-Egyptens associeringsavtal för EU-Medelhavet, som väntar på att ratificeras. Då den väl ratificeras bör vi förmodligen få inflytande över behandlingen av det fall som vi nu diskuterar. Viktigt är också punkt 6 i resolutionen från förra året, som mycket väl speglar vår uppfattning och kräver av de egyptiska myndigheterna att de skall frige de personer som för närvarande är fängslade, samt analysen av den egyptiska lagstiftningen som speglar att homosexualitet där inte är ett brott.
I överensstämmelse med alla dessa skäl håller vi med om det som sägs i resolutionen, dvs. att man bör beakta dessa rättigheter: åsiktsfrihet, samvetsfrihet, religionsfrihet, sexuell läggning, rätt till privatliv och likhet inför lagen.
Herr talman! I Europa de senaste åren pågick stora demonstrationer som kallades ?pride festival?. I mitt land demonstrerade, i Madrid, 250 000 personer fredligt i en färggrann och tolerant demonstration som är värd att lovordas. Med all respekt måste vi därför överföra denna känsla till de egyptiska myndigheterna och denna rätt till dessa personer.

Karamanou (PSE).
Herr talman! Rätten att fritt välja och uttrycka sin sexuella läggning utan rädsla utgör en grundläggande mänsklig rättighet, vilken Egypten förvägrar sina medborgare trots kraftiga internationella protester. Det första som det muslimska samhället måste göra, om det verkligen önskar en dialog mellan kulturerna, är att inleda en dialog om förståelse för sexuell läggning, så att offentligt vanhedrande av människor för påstådd kränkning av moralen upphör.
I den rapport som Amnesty International nyligen har kommit ut med beskrivs vedermödorna för tusentals människor som förföljs och torteras på grund av att deras faktiska eller förmodade sexuella läggning anses hota den etablerade ordningen. I fler än 70 länder anses homosexuella förhållanden vara straffbara gärningar, för vilka till och med dödsstraff utdöms. Men även inom Europeiska unionen, fru kommissionär, behövs en utökning av den rättsliga grunden beträffande lagstiftningen mot diskriminering så att den innefattar även sexuell läggning, i enlighet med artikel 13 i Amsterdamfördraget.
Ur denna synvinkel bör vi välkomna det beslut som har fattats av det grekiska justitieministeriet om upphävande av artikel 347 i strafflagen, vilken ger upphov till diskriminering som drabbar homosexuella. Vi hoppas att den egyptiska regeringen skall handla på samma sätt och att den genast skall befria de av landets medborgare som sitter i fängelse anklagade för homosexualitet.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Herr talman! Låt oss komma ihåg att Egypten är en av de stora antika civilisationerna. Landet har varit en kulturens och framstegets pelare sedan antikens dagar.
I dag är landets f.d. utrikesminister generalsekreterare i Gulfstaternas samarbetsråd. Egypten är ständigt en primus inter pares i Arabförbundet. Ändå har dessa högst olycksdrabbade män åtalats för ett brott som vi i Europeiska unionen inte kan betrakta som något annat än ren diskriminering. Med hänsyn till partnerskapet mellan Europa och länderna kring Medelhavet talar vi som vänner till Egypten, eftersom Egypten i dag fortfarande är en av de främsta försvararna av demokratiska rättigheter och garanter för demokrati och mänskliga friheter i hela arabvärlden. Vi respekterar dess kultur, bakgrund, historia, religion. Men som vänner - och kanske särskilt som vänner, på grund av vår djupa vänskap med Egypten - ber vi ändå landet att tänka om.
Genom att stödja denna viktiga resolution i dag uppmanar vi rådet och kommissionen att tala för parlamentets räkning och be den egyptiska regeringen att tänka om.

Diamantopoulou
. (EN) Herr talman! Jag kommer att svara å Pattens vägnar. Det är ett lyckligt sammanträffande att jag var den kommissionär som lade fram denna lagstiftning för parlamentet för två år sedan. Nu har vi äntligen antagit en antidiskrimineringslag på europeisk nivå. Det var första gången som vi på europeisk nivå kommit överens om att det inte får förekomma någon diskriminering i arbetslivet med hänvisning till sexuell läggning.
Det här fallet är inte en fråga om diskriminering; det är en fråga om grundläggande mänskliga rättigheter.
Europeiska kommissionen har noggrant följt fallet med de 52 arresterade männen i den s.k. Queen Boat-affären. Både hur fallet sköttes och vilket resultat det fick har väckt oro. Kommissionen blev särskilt bekymrad över att den nationella säkerhetslagen användes, som innebär att de 23 fängslade männen inte har rätt att överklaga, och över det inflammerade språk som användes under rättegången och i medierna, vilket undergrävde de officiella egyptiska påståendena om att dessa män i första hand stod åtalade för utsvävningar och inte för sin sexuella läggning.
Den egyptiske presidenten Mubarak har nyligen beslutat att alla utom två av de 52 män som arresterades på Queen Boat inte borde ha ställts inför rätta vid säkerhetsdomstolen. Deras fall kommer nu att omprövas i en domstol för mindre allvarliga brott. Ett beslut om remittering förväntas till den 16 juli. Detta är en viktig och möjligen positiv utveckling, även om effekten förminskas på grund av att också de som frikändes vid den första rättegången kommer att åtalas på nytt.
Europeiska kommissionen kommer att fortsätta att följa Queen Boat-fallet och andra liknande åtal. Europeiska unionen har redan framfört sin oro till de egyptiska myndigheterna genom de sedvanliga kanalerna. Om det behövs kommer detta att upprepas.
Europeiska unionen är engagerad i försvaret av de mänskliga rättigheterna och fördömer att individer eller grupper åtalas på grund av sin sexuella läggning. Detta engagemang ingår i Europeiska unionens utrikespolitik, dels som princip, dels i form av konkreta åtgärder.
På internationell nivå stöder Europeiska unionen skyddet av de mänskliga rättigheterna genom att ge bidrag till grupper i det civila samhället och icke-statliga organisationer genom det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. På bilateral nivå blir associeringsavtalen alltmer riktgivande för Europeiska unionens förbindelser med tredje land. Enligt dessa avtal måste sådana förbindelser ?grundas på respekten för demokratiska principer och grundläggande mänskliga rättigheter, vilka fastställs i den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter?.
Det associeringsavtal som Europeiska unionen och Egypten nyligen ingick innehåller en sådan klausul, och respekten för mänskliga rättigheter anges uttryckligen i texten som en ?mycket viktig del? av detta avtal. Associeringsavtalet med Egypten ger bägge parter ytterligare ett viktigt forum för att diskutera frågor om mänskliga rättigheter och demokrati.

Schroedter (Verts/ALE)
Herr talman! Den allvarliga försämringen av situationen i Vitryssland kommer också till uttryck i och med att vi tar upp detta ämne under aktualitetsdebatten två plenarsessioner efter varandra. Det är ju verkligen ett undantag, för annars är vi här mycket mer mångsidiga. Det är ju otroligt att Lukasjenko som envåldshärskare hela tiden tror att han i Vitryssland kan tillåta sig det som i övrigt inte är tillåtet någon annanstans i Europa och inte heller någon annanstans inom OSSE-området. Han lider enligt min åsikt tydligt av bristande verklighetsuppfattning. Det senaste exemplet på yttrandefrihetsområdet, nämligen att man numera måste komma överens med regeringen i förväg om opinionsundersökningar, att uppdragsgivare, finansieringar och metoder måste granskas och att regeringskommissionen kräver korrigering av opinionsundersökningar, visar vilken dramatisk situation, vilken dramatisk utveckling vi har i detta land.
Ett andra exempel: vi fick som delegation i parlamentet häromsistens ett brev från ambassadören som dikterar för oss vad vi skall göra med vår föredragningslista. Det kan han ju kanske försöka med sitt parlament, men vi är fritt valda ledamöter, och vi bestämmer fortfarande vår föredragningslista bäst själva. Det visar vilken situation ledamöterna där befinner sig i. Vi lämnar in denna resolution mot bakgrund av att man inom OSSE frågar om den parlamentariska församlingen kommer att erkännas eller inte. Jag tror inte att den kan erkännas eftersom den inte är fritt vald.

Andreasen (ELDR).
Herr talman! Medan det i övriga Central- och Östeuropa skett stora framsteg för pressfriheten går utvecklingen, som vi redan har varit inne på, i fel riktning i Ryssland och även i Vitryssland. Denna tillbakagång innebär, som kommissionären sade tidigare, en risk för att utvecklingen i resten av området skall påverkas negativt. Det är djupt oroväckande att det i genomsnitt under de senaste åren har mördats 10 journalister per år i dessa två länder. Det har talande nog rört sig om journalister som har hållit på att undersöka förhållanden där makthavarna inte velat att de skulle avslöjas. Myndigheternas vilja att klara upp dessa fall är sällan särskilt stor. Europaparlamentet bör stödja rekommendationerna från Internationella journalistförbundet som med rätta visar på att det finns ett behov av att det internationella samfundet mycket mer uppmärksamt följer och påtalar de övergrepp på pressfriheten som äger rum. Detta gäller när regeringarna genom lagstiftning försöker hindra verksamheten för oberoende och kritiska medier, som t.ex. genom en så kallad ?informationslag? i Vitryssland, och när de i konkreta fall begränsar pressfriheten, så som t.ex. inträffat när det gäller journalisterna Nikolaj Markevitj och Pavel Mashejka som tillät sig att kritisera president Lukasjenko under valkampanjen i samband med presidentvalet i Vitryssland, och som därför ådömts stränga straff.
Vi har tydligt uttryckt vårt avståndstagande från lagar som inskränker pressfriheten, och vi måste påtala konkreta kränkningar av pressfriheten överallt i världen, även i dessa två länder. Vi måste skärpa övervakningen av vad som händer i de båda länderna när det gäller pluralism och pressfrihet. Dessutom bör det internationella samfundet i betydligt högre grad stödja projekt som syftar till att främja professionaliseringen av medierna genom utbildning av utövarna inom yrket och genom att tilldela organisationerna inom branschen en mer betydelsefull roll i den demokratiska utvecklingen.

Wiersma (PSE).
Tack så mycket, herr talman! Jag instämmer med vad Schroedter säger om att det i sig egentligen är beklagligt att vi måste tala om Vitryssland två gånger inom en enda månad här i detta plenum. Det är dålig reklam för det landet.
Förra gången handlade det om problemen med OSSE-delegationen i Minsk och smygnedläggningen av denna. Det problemet är fortfarande inte löst. Uppe på åhörarläktaren sitter Andrew Carpenter, en av de diplomater som lämnade Vitryssland och som vi talade med i förmiddags, och Nikolaj Stakewitz, en av oppositionsledarna i Vitryssland, och jag anser att vi måste önska dem hjärtligt välkomna hit.
(Applåder)
Det är nu också återigen tal om en rad incidenter beträffande tryckfriheten. Gamla tider fortlever i Vitryssland. Och detta kommer som ett tillägg till våra egna erfarenheter. Allt som vi gör och försöker att göra där tillsammans med OSSE och Europarådet förvrängs ofta i de statliga medierna, och det slutar alltid med det faktum att jag, som ordförande för er delegation, ofta kallas för Nato-spion. Det säger väl något om atmosfären i det landet. Då säger jag alltid bara: nej, jag är en spion för demokratin och inte för Nato, även om jag också sitter i Nato-delegationen.
Jag vill inte säga för mycket om tryckfriheten; vår resolution är mycket tydlig. När det gäller lösningar skulle jag vilja uppmana rådet och kommissionen att försöka ändå mer att inleda en dialog med Ryssland om Vitryssland. Den ryska federationen har ett enormt inflytande på det landet, och har hittills ständigt vägrat att samarbeta med oss när det gäller att utöva tryck på Lukasjenkos regim.
Förbindelserna mellan EU och Ryssland, mellan Ryssland och Nato, har förbättrats avsevärt, men vi borde använda dessa för att också få ryssarna till att åstadkomma ett större demokratiskt engagemang i Vitryssland.
Vi beskylls någon gång ibland för att vi försöker att isolera Vitryssland med vår politik och våra resolutioner, och att detta enbart hjälper Lukasjenko. Jag är mottaglig för den beskyllningen, men jag anser att man mot detta kan säga att Lukasjenko framför allt isolerar sig själv och att vi egentligen trånande väntar på en signal från hans sida, en betydande eftergift för demokratin, så att vi också kan reagera med ett öppnande mot det landet igen. För vi vill alla gärna göra något för Vitryssland, det finns tillräckligt med problem att lösa tillsammans, men det måste möjliggöras av Vitrysslands regim själv.

Belder (EDD).
Herr talman! Vitrysslands president Alexander Lukasjenko kan inte hantera kritik. Domen mot två redaktörer vid den oberoende veckotidningen ?Pagonja? är ytterligare ett sorgligt bevis på detta. Deras straff - några års arbetsläger - borde tysta alla kritiska röster i landet.
Sammanslagningen av olika vitryska litterära tidskrifter har samma syfte. Informationsministeriet undertecknade denna tvångsåtgärd. Nästan alla chefredaktörer fick samtidigt sparken. Några av deras ersättare kungjorde ögonblickligen servilt att man inte skulle trycka något mer arbete av litterära kritiker mot den till synes okränkbara vitryska statschefen.
Parallellt med detta ivrar myndigheterna i Minsk för en allt stramare myndighetskontroll av medborgarnas grundläggande rättigheter. Det finns två framträdande aktuella exempel på detta. Man har till exempel inrättat en särskild kontrollkommission för ?samhällspolitiska? opinionsmätningar. Publiceringen av pinsamma popularitetssiffror för president Lukasjenko (exakt 30 procent i april 2002) borde inte vara någonting konstigt mot den bakgrunden!
Vidare hotar en reviderad ?Lag om religion och religiösa organisationer? att drastiskt begränsa religionsfriheten. Detta ledde i denna vecka till den angelägna uppmaningen från protestantiska kyrkoledare till Lukasjenko att intervenera och att inleda en diskussion med dem.
Därför ber jag rådet, kommissionen och medlemsstaterna att också ge allt stöd till detta kyrkliga initiativ, som komplement till punkt 6 i det föreliggande gemensamma resolutionsförslaget.
Ett annat komplement från min sida till resolutionsförslaget gäller konkret stöd till den oberoende pressen i Vitryssland. Nu när den ansätts officiellt i denna grad skulle samarbetsavtal med västerländska tidningar kunna betyda ett starkt stöd för den. Utarbetandet och finansieringen av detta alternativ anförtror jag gärna åt rådet, kommissionen och EU:s medlemsstater. Till skydd, herr talman och kolleger, för de grundläggande rättigheterna för Vitrysslands medborgare.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! För tre veckor sedan riktade Europaparlamentet kraftig kritik mot Vitrysslands stängning av OSSE-kontoret. Att dess högste tjänsteman Andrew Carpenter, som har varit djupt engagerad för demokrati och mänskliga rättigheter i denna europeiska stat, inte längre fick förlängt visum innebar i praktiken att kontoret stängdes.
Nu uttalar vi oss ånyo om övergrepp mot mänskliga rättigheter i Vitryssland, mot journalister, mot oliktänkande, människor som utsätts inte bara för åtal och allvarliga fängslanden utan som också skändas, förnedras och ställs vid sidan om det officiella samhället. Människor har faktiskt mist sina liv i kampen för demokratin i Vitryssland. Ytterst är detta ett uttryck för bristande tilltro till den egna regimens politiska och folkliga legitimitet.
Kommissionen, här företrädd av kommissionär Diamantopoulou, måste nu allvarligt gå igenom Europeiska unionens Vitrysslandstrategi. Landet är och har under lång tid varit isolerat. Vi skall inte vika en tum på våra krav vad gäller mänskliga rättigheter, men vi måste, åtminstone på lägre teknisk nivå, inleda en dialog med Vitryssland. Det är trots allt en europeisk stat. Det är ett grannland till Lettland, Litauen och Polen, till det utvidgade EU. Det behövs en ny strategi.
Låt mig nämna några punkter som kan tjäna som uppslag till en sådan strategi. För det första kan inte en enda person, president Lukasjenko, få stå i vägen för ett helt folk med tio miljoner invånare. Detta folk måste ges en europeisk vision, måste ges ett hopp om en annan framtid. För det andra måste det civila samhället stärkas och de lokala valen i Vitryssland prioriteras som ett uttryck för ett stärkt gräsrotsengagemang för demokrati i detta land. För det tredje måste vallagarna i landet bli mer öppna och skapa större tilltro till att valen faktiskt är ärliga och rättvisa, vilket tidigare inte har varit fallet. För det fjärde måste vi från EU:s sida agera på ett sådant sätt att vi inte stärker polariseringen i Vitryssland. Vi skall stå för demokrati men utan att landet splittras. För det femte skall vi med all envishet fortsätta vår kamp för mänskliga rättigheter. Kanske Vitryssland återigen kommer upp under aktuella och brådskande ärenden i Europaparlamentet i september. För det sjätte måste vi också uppmärksamma Vitryssland och president Putin på att de har ett ansvar inom ramen för unionen med Vitryssland att stå upp för mänskliga rättigheter i detta land.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Vitryssland - ett land som under historien snarare var centraleuropeiskt orienterat under århundraden och som har upprätthållit en nära förbindelse med vår nuvarande gemenskap - blev nedslaget på ett fasansfullt sätt under 1900-talet. Först var det den storryska imperialismen, sedan stalinismen som hade en särskilt grym inverkan där och i Ukraina, sedan den nationalsocialistiska ockupationen med dess förbrytelser - Vitryssland drabbades särskilt av kriget -, sedan på nytt den sovjetiska kolonialismen, Tjernobyl som påverkade landet mycket starkt, och nu senast Lukasjenko. Lukasjenko är ett gissel för detta land; han har i dagens Europa - tack och lov, måste man säga - blivit en säregen gestalt. Sedan Milosevic störtats fungerar Lukasjenko egentligen som en kvarleva från en epok som tack och lov tillhör det förflutna. Just därför måste vi göra allt för att stödja den förtryckta demokratirörelsen i Vitryssland, engagera oss för frisläppandet av journalister som förföljs och kämpa för rättsstat, demokrati och yttrandefrihet. Det handlar om en av de sista tyranniska regimerna i Europa, och denna regim måste övervinnas fredligt, demokratiskt och med hjälp av principerna för rättsstaten.
Av den anledningen anser jag det vara riktigt att vi på kort tid ägnar oss åt detta land två gånger, och vi kommer inte att upphöra med detta förrän detta land verkligen åtnjuter det som vi åtnjuter, nämligen demokrati och rättsstat efter europeiska mått och inte förrän detta land också har återvänt till de fria europeiska folkens gemenskap. Till detta hör just också helt konkret att vi stöder medborgarrättskämparna, att vi - som kollega Belder sade - stöder de oberoende medierna och att vi ser till att tyranniet inte kan kväva frihetsandan, utan att denna frihetsanda kan slå igenom även i Vitryssland.
(Applåder)

Karlsson, Hans (PSE).
Herr talman! Rätten att uttrycka sig fritt och rätten för journalister och medier att granska makten och samhällsutvecklingen är för oss som lever i länder med djup demokratisk tradition självklar. Så är det inte i alla länder i vår värld.
I exempelvis Vitryssland förföljs de som hävdar en annan åsikt än den styrande makten. Människor som driver en annan politisk linje än den regeringen står för utsätts för repressalier. I Vitryssland finns det heller ingen pressfrihet. Journalister och medier förhindras att kritiskt granska och rapportera om både den nationella inrikespolitiken och omvärlden.
Det finns starka skäl för att kraftigt fördöma hur den vitryska regimen behandlar yttrandefrihet och pressfrihet. Det är viktigt att alla demokratiska institutioner hjälps åt i arbetet med att stärka den oberoende pressen i Vitryssland. Därför välkomnar jag att parlamentet nu på nytt riktar strålkastarna mot situationen i Vitryssland.

Diamantopoulou
. (EN) Situationen i Vitryssland när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter är en stor oro för kommissionen och medlemsstaterna. Vitryssland bör i princip vara en av våra viktigaste partner: landet kommer att vara en direkt granne efter utvidgningen och är en viktig kommunikationslinje mellan EU och Ryssland. Men det systematiska förtrycket av oppositionen, vilket innefattar ett antal ?försvinnanden?, bristen på demokratisk maktfördelning och behandlingen av medierna har lett till frysta förbindelser. Vi har, vilket rekommenderas i några av de resolutionsförslag som har lagts fram i dag, varnat de vitryska myndigheterna för att de inte kan förvänta sig någon förändring av läget om de inte tar tydliga steg mot respekt för mänskliga rättigheter och demokrati och inför rättsstatens principer.
Behandlingen av journalister och författare i Vitryssland är skandalös. Att det utarbetas listor över författare som inte får publicera sig påminner om tider vi alla trodde var förbi. Denna metod strider totalt mot OSSE:s och europeiska normer. Vi är också djupt oroade över nedläggningen av tidningen Pagonya, vilket redan har tagits upp av två ledamöter i parlamentet, domarna mot chefredaktören och en av hans medarbetare och åtalet mot chefredaktören för Rabochy. Alla dessa män har anklagats för att ha förtalat presidenten under valkampanjen förra året.
Vitryssland vägrar att samarbeta med OSSE, då det anklagar organisationen för att blanda sig i landets inre angelägenheter. Vi är av den bestämda uppfattningen att OSSE bör fortsätta att vara närvarande i Vitryssland och att den aktivt bör hjälpa landet att iaktta de förpliktelser som det åtog sig genom att gå in i OSSE.
Kommissionen kommer att fortsätta att betona att medlemsstaterna inte får göra några eftergifter till eller ha något att göra med den vitryska regeringen, om inte och fram till det att dess attityd förändras i grunden. Vi bör dock vara beredda att svara om och när en sådan förändring äger rum, samtidigt som vi fortsätter att använda våra instrument för att stödja det civila samhället och kontakter människor emellan. Både Tacis och det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter är aktiva på det området.
Jag tvivlar inte heller på att EU kommer att fortsätta att ta upp enskilda personers fall, bl.a. situationen för dessa journalister samt oppositionspolitiker och akademiker som professor Bandasjevskij.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande fem resolutionsförslag:
B5-0421/2002 av Linkohr, Medina Ortega och Izquierdo Rojo för PSE-gruppen om de allvarliga oroligheterna i Buenos Aires,
B5-0428/2002 av Andria och Posselt för PPE-DE-gruppen om situationen i Argentina: ekonomisk, institutionell och social kris,
B5-0433/2002 av Marset Campos, Di Lello Finuoli, Miranda och Jove Peres för GUE/NGL-gruppen om förtrycket i Argentina,
B5-0434/2002 av Gasoliba i Böhm, Sánchez García Isidoro och Marieke Sanders-ten Holte för ELDR-gruppen om situationen i Argentina,
B5-0435/2002 av Lipietz, Mayol i Raynal, Nogueira Roman och Frassoni för Verts/ALE-gruppen om situationen i Argentina.
Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Vi borde egentligen ha ägnat oss åt krisen i Argentina i januari, då den var som värst, men förnyandet av befattningar förhindrade det.
Den argentinska situationen har förbättrats i förhållande till hur den var i december, men vi står fortfarande inför enorma svårigheter. För bara några dagar sedan inträffade några händelser som gav upphov till två personers död och flera tiotal skadade. I går annonserade Republiken Argentinas president, Duhalde, att nyval skulle hållas, dvs. i maj i stället för i oktober.
När vi i dessa institutioner talar om problemet i Argentina borde vi låta bli att ge lektioner. Jag tror inte alls att vare sig detta parlament eller Europeiska unionens institutioner som helhet är i stånd att ge lektioner. Det är särskilt svårt att göra det när det gäller ett land som Argentina, som varit Internationella Valutafondens favoritelev och som vi många gånger lovordat för att ha följt denna politik. Men eleven har inte varit lika bra som det verkade. Det har blivit en alltför hög ackumulering av budgetunderskottet, oordnade offentliga utgifter och nu har, som konsekvens därav, det finansiella systemet störtat samman.
Jag tror att det är svårt att rekommendera dogmatiska lösningar. Å ena sidan tror jag inte att det löser något att återgå till gamla recept att utbyta importer, de gamla beroendeteoriernas recept. De kan tillfredsställa oss intellektuellt, men de kommer inte att lösa något. Det är naturligtvis inte heller sant att Davos recept, det nyliberala evangeliets recept, har lett landet till en lösning.
Jag tror att man måste söka en mycket mer pragmatisk formel. Det finns länder i Latinamerika som löser dessa problem, även om det är svårt. Chile är det bästa exemplet, men också Brasilien, som med Fernando Enrique Cardoso verkar kunna försvara sig under svåra omständigheter. Det viktiga är att de europeiska institutionerna ger stöd till Argentina, som är ett demokratiskt land, med pressfrihet, hög kulturell nivå och med utmärkta ekonomiska, kommersiella, politiska etc. relationer till vår union. Man skulle kunna tänka sig ett stöd som liknar det som gavs Turkiet. I det fallet är det möjligt att den roll Turkiet har som strategiskt land i Mellanösternområdet påverkat. Argentina kanske inte ligger i ett strategiskt område, men om man inte hjälper Argentina finns risken att hela Latinamerika följer landet i spåren.
Därför är det viktiga nu enligt min och Europeiska socialdemokratiska gruppens uppfattning inte att ge recept eller rekommendationer utan att se till att de europeiska institutionerna och våra regeringar hjälper denna ekonomi och detta land som, på grund av de nära förbindelser det har med oss, förtjänar vårt stöd.

Andria (PPE-DE).
Herr talman! Jag är nöjd med den debatt som förs i kammaren. Jag tänker inte på januari, då krisen i Argentina började, utan på det faktum att jag sedan över två månader utan större framgång har försökt diskutera denna resolution. Jag tror att vi måste se över beteckningen brådskande förfarande. Sannolikheten att vi skall skörda rikligt eller obetydligt med frukt beror nämligen på när besluten fattas och när riktlinjerna dras upp.
Situationen i Argentina är verkligen svår och ömtålig: den är svår eftersom alla slags ekonomiska och finansiella mekanismer egentligen är blockerade. Jag tänker särskilt på bankkontona som man omöjligen kan ta ut pengar ifrån utom för att göra kreditkortsbetalningar, vilka dock tvingar en att fylla på sina reserver. En insatt summa pengar kan alltså inte användas på något sätt. Sedan har man infört mycket diskutabla möjligheter att köpa obligationer som löper på tre eller tio år, för övrigt med osäker avkastning och återbetalning. Man bör dock påminna om att man absolut inte kan överleva på avkastningen av dessa obligationer.
Jag skulle vilja påminna Medina om en annan sak, det vill säga att Argentina på gott och ont är ett drivande land, en ledfyr för andra. Därför är det möjligt att också Uruguay, som redan befinner sig i samma omständigheter - för att inte tala om Chile och Brasilien - tyvärr kan komma att följa Argentinas dåliga exempel.
Slutligen skulle jag vilja understryka att det är mycket svårt att komma med förslag. I resolutionen vill vi bara framhålla krisfrågan. Sedan får Internationella valutafonden, snarast, besluta om man skall subventionera den argentinska krisen och den argentinska staten eller ej. Att återigen få i gång exporten och särskilt att få kreditkorten att fungera - de får inte bara vara virtuella utan måste också ge människor en möjlighet att utnyttja sina medel inom banksystemet - tror jag kan vara ett första steg för att föra krisen mot en lösning.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman! I motsats till tre grupper i parlamentet skriver inte vi under denna resolution eftersom vi tycker att den inte säger hela sanningen om vad som händer i Argentina - även om jag medger att det är svårt att göra det i en resolution - och vi tycker att den är lite tunn. Det bästa exemplet är skäl H, där det sägs ?De våldsamma incidenter som förekommit i Argentina, och som även krävt offer, är en följd av den allvarliga ekonomiska och sociala situationen i landet [...], och över 40 procent av befolkningen är arbetslös?. Det är sant, men det är inte hela sanningen eftersom offren uppkommit genom förtryck, och det finns två namngivna döda, mer än 90 skadade och dessutom gick ordningsmakten in i Enade vänsterpartiets högkvarter och sköt. Det handlar alltså inte bara om fattigdom, arbetslöshet och den allvarliga krissituationen.
I resolutionen ber man Världsbanken och Internationella valutafonden om stöd för att Argentina skall ta sig ur krisen, men den behandlar inte de villkor som ställs för att göra det. I våra ändringsförslag påminner vi om att Joseph E. Stiglitz, som var vice ordförande i Världsbanken, visar att avregleringen av marknaden, den finansiella spekulationen och kapitalflykten bidrar till denna kris, förutom de misstag som argentinarna kan ha gjort.
Herr talman! Det kan inte vara rätt att ett så rikt land som Argentina skall låta den största delen av sin befolkning leva i fattigdom. Därför måste vi hjälpa dem att komma ur krisen, men hjälpa till på rätt sätt.

Sánchez García (ELDR).
Herr talman! Argentina är i kris och när Argentina gråter, då oroar sig hela Amerika, men också Europa tror jag. Inte bara för att Argentina är en privilegierad medlem i detta stora handelsblock som kallas Mercosur, utan också på grund av landets starka sociala och kulturella band med det gamla Europa.
Tyvärr ser vi på grund av oroväckande händelser att den politisk-ekonomiska populismen i denna rika republik inte har ett lyckligt slut. De vindar som några styrande en gång sådde lider de argentinska medborgarna av i dag, med förödande konsekvenser av de ekonomiska stormar som vi nu bevittnar. Därför förmedlar vi från Europaparlamentet ett upprop för internationell solidaritet för att försöka hjälpa dessa invånare i Sydamerika att finna en lämplig ekonomisk politik. Vi bör hjälpa ett folk som dagligen lever med och desperat står ut med de hemska konsekvenser tidigare års regeringspolitik medfört.
Vårt bidrag bör inrikta sig på att söka social stabilitet i Argentina och ekonomisk återhämtning för dess befolkning. Det som är bra för Argentina är bra för alla.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Jag håller med om vad González Álvarez sade. Vi behöver en riktig debatt om detta, inte endast en brådskande debatt. Detta är en kris som riskerar att spridas till övriga ekonomier i Latinamerika. Ansvaret för krisen är i hög grad gemensamt för IMF och Världsbanken, som har fört en oansvarig och galen utlåningspolitik. Argentina var under ett årtionde deras favoritelev, eftersom det öppnade marknader, lade pengar på finansiella spekulationer i stället för produktiva investeringar och därmed ökade sina skulder enormt. Det lika förhållandet mellan dollarn och peson, som infördes genom en förändring i grundlagen, gjorde exportprodukterna alltför dyra och tog därför kål på exportsektorn.
Vi skulle vilja se ett omfattande stödpaket för sociala och produktiva investeringar, skuldavskrivning och en tribunal för dem som är medskyldiga till att ha köpt ut landet. Detta är ett land som brukade vara den rikaste nationen i Latinamerika och nummer 6 i världen! Vi bör också vara oroliga för vad vissa européer har gjort. Spanjorerna kräver tillbaka de pengar de har lagt på investeringar i form av uppköp inom elektricitets-, vatten-, bank-, telekommunikations- och flygsektorerna.
Det krävs en grundlig brottsutredning, och de ansvariga måste ställas inför rätta. Bara under den senaste veckan har polisen varit överdrivet och våldsamt repressiv, bl.a. har skjutvapen använts. Två demonstranter har dött, 90 personer har skadats och 150 människor har arresterats. Det gjordes också en räd mot det förenade vänsterpartiets huvudkontor, utan domstolsbeslut. Dessa frågor måste tas upp och de ansvariga ställas inför rätta.
Europeiska unionen måste ta avstånd från de nyliberala ekonomiska programmen som har tillhandahållits. Vi måste förkasta IMF:s och Världsbankens recept.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Vid sekelskiftet 1900 var båtarna fulla med européer som ville utvandra från Europa till Argentina. När man i dag är i Buenos Aires, då upplever man där ett fascinerande Europa i miniatyr. Alla Europas folk är där förenade i sin kulturella rikedom och lever fredligt tillsammans. I dag, 100 och till en del 50 år senare, är det omvänt: utanför de europeiska ambassaderna står långa köer av argentinare av europeiskt ursprung som vill utvandra till Europa. Detta är en symbol för Europas framgång och det europeiska enandet, men det är tyvärr också ett tecken på Argentinas misslyckande. Som en person som älskar och uppskattar detta underbara land på ett särskilt sätt måste jag säga att detta är något som vi som européer måste beklaga och där vi måste erbjuda vår solidariska hjälp.
Men jag tror att kollega McKenna gör det för enkelt för sig här när hon hänvisar till sådana internationella institutioner som Världsbanken och Valutafonden. Man måste helt klart inse att Argentina egentligen är ett land där mjölk och honung flyter. Det finns kött, honung, mjölk och vin där - allt av högsta kvalitet och i överflöd. Det argentinska jordbruket skulle kunna bidra till Europas försörjning. Argentina har råolja och naturgas. Landet exporterar energi och är ett av de rikaste länderna i världen med idealiska förutsättningar. När dessa extrema sociala spänningar ändå uppstår i detta land - jag har där faktiskt sett brinnande stadsdelar, brinnande däck på motorvägarna, blockader och revolter -, då måste man helt enkelt säga att detta närmast tyvärr beror på att det finns ett politiskt system i Argentina som inte fungerar, som är ineffektivt, som är korrumperat och som förorsakar enorma kostnader. I fattiga provinser, som till exempel i Missiones, tjänar ledamöter av provinsparlamentet mer än en ledamot av Europaparlamentet. Jag unnar var och en sin lön, det handlar inte om det, men Argentina har ett oerhört ineffektivt system, och när Argentina inte kan lösa sina självförvållade problem på egen hand på det sätt som man har börjat med i det angränsande Brasilien, då kan inte heller vi som européer göra något. Vi måste ge hjälp till självhjälp.
(Applåder)

Bordes (GUE/NGL).
Herr talman! Medan de okontrollerbara och otyglade svängningarna i er ekonomi har sugit ut Argentina totalt, medan 50 procent av landets befolkning lever under existensminimum, medan vreden stiger hos den strävsamma befolkningen som i avsaknad av arbete och i stor utsträckning också av bidrag är hänvisad till att leta bland soporna, hade de styrande i Argentina inget annat svar än att skjuta på arbetslösa demonstranter, varvid två ungdomar dödades och hundratals personer sårades.
Det som händer i Argentina är avskyvärt, eftersom detta land som inte ens räknades bland de fattigaste under åratal har plundrats inte bara av den amerikanska storfinansen utan också av europeiska företag som har gjort blomstrande affärer samtidigt som de ruinerat landet. Även om större delen av befolkningen är utfattig blir en förmögen argentinsk eller utländsk minoritet allt rikare.
Och allt som den gemensamma resolutionen har att komma med, förutom några svävande uttryck där man beklagar den ekonomiska, politiska och sociala krisen, som om det var fråga om en naturkatastrof, är att opponera sig mot hotet mot äganderätten. Det är att be den argentinska regeringen att göra en gest för att de lokala småspararnas och de utländska investerarnas egendom skall respekteras. Det är detsamma som att säga att, som ni ser det, har de som varken äger egendom eller investeringar bara rätt att dö utan att parlamentet ens höjer rösten för att protestera.
Vi skulle gärna ha röstat för GUE-gruppens resolution, eftersom den åtminstone kritiserar det brutala förtryck som ordningsmakten utövar. Vi förkastar med avsky den gemensamma resolutionen.

Diamantopoulou
. (EN) Kommissionen beklagar våldshandlingarna i Buenos Aires.
Kommissionen håller med om att de djupt rotade orsakerna till våldet ligger i valutakrisen, som har blivit en handelsmässig och ekonomisk kris (markant nedgång i handel, investeringar och BNP), förvärrats till en social kris (arbetslöshet, fattigdom och social utslagning) och mynnat ut i en förtroendekris gentemot de nationella institutionerna.
Det är mycket komplicerat att analysera orsakerna till krisen i en resolution eller diskussion i parlamentet, men det är väldigt lätt att skylla på de internationella organisationerna.
De åtgärder som har att göra med ?coralito?, likvärdigheten mellan peson och dollarn som infördes med en lag, och resultaten av detta såsom brist på handlingsutrymme inom penningpolitiken, motsvarar inte IMF:s rekommendationer.
Nu krävs det reformer. De reformer som Argentina måste genomföra är nödvändiga, inte bara för att landet skall få hjälp från IMF utan även och viktigare för att få landet på fötter igen. Man måste återvinna medborgarnas förtroende för de demokratiska institutionerna och de ekonomiska aktörernas förtroende för rättsväsendets stabilitet och trovärdighet, och framför allt måste det finansiella systemets trovärdighet återupprättas.
Europeiska unionen och dess medlemsstater har redan försökt hjälpa Argentina inom olika internationella organisationer, bl.a. IMF och det senaste G8-mötet. Framför allt kommissionen har en mycket bestämd uppfattning om vad som behöver göras. Något som utan tvekan skulle hjälpa Argentina är en djupare integration med Mercosurländerna, och Europeiska unionen försöker påskynda Argentinas förhandlingar med Mercosur. För det ändamålet kommer kommissionärerna Lamy och Patten att hålla ett möte med ministrarna från Mercosurländerna den 23 juli i Brasilia. Förhandlingarna mellan Mercosur och Europeiska unionen kommer utan tvekan att främja den inre sammanhållningen inom Mercosur, vilket i sin tur kommer att hjälpa Argentina.
När det gäller traditionellt samarbete är våra ekonomiska resurser proportionellt sett låga i förhållande till det problem vi diskuterar. Men i vårt landstrategidokument har vi pekat ut fattigdomsbekämpning och institutionellt stöd som de två viktigaste prioriteringarna.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja lägga fram ett muntligt ändringsförslag. Det skulle bli punkt 7a (ny) och lyda enligt följande: ?Europaparlamentet välkomnar president Dualdes uttalande nyligen om att valförfarandet skulle tidigareläggas med sex månader till våren 2003 i syfte att bekräfta demokratins legitimitet.?
Talmannen. -
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.

Cushnahan (PPE-DE)
. (EN) Den irländska regeringen har publicerat den fråga som irländska väljare kommer att få svara på för att Nicefördraget skall ratificeras genom en folkomröstning. Enligt min mening är det ett taktiskt misstag att ta med en artikel som skulle förbjuda Irland att gå med i en gemensam försvarspolitik för EU, och det visar att man uppenbart inte har förstått orsaken till att de irländska väljarna förkastade Nicefördraget i den förra omröstningen. En undersökning, där man gått igenom attityderna hos dem som motsatte sig fördraget, har avslöjat att ?rädsla för förlust av maktinflytande och pengar? är den viktigaste faktorn, inte frågan om neutralitet.
Detta beslut, fattat av en regering som leds av en Fianna Fail Taoiseach, är dessutom ett svek mot den europeiska idealism som finns hos hans föregångare, ända tillbaka till Sean Lemass, som menade att Irland skulle vara beredd att delta i en gemensam försvarspolitik för EU.
Detta står också i bjärt kontrast till utrikesminister Brian Cowens tidigare uttalanden i the Irish Examiner, den 3 juli 2000:
I stället för att ge efter för euroskeptiker inom sitt eget parti, som minister O'Cuiv, och euroskeptiker utanför partiet, borde han ge prov på kraftfullt ledarskap i stället för att ytterligare förvirra väljarna.
(Inlägget kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

