

Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om förberedelse inför Europeiska rådets möte i Bryssel den 15–16 december, inbegripet utvecklingsstrategin.
Vi välkomnar därför kommissionens ordförande, José Manuel Barroso. Tyvärr är ingen rådsmedlem här ännu. Troligtvis slutför de sin förberedelse av det nya brittiska förslaget. 
Graham Watson (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp en ordningsfråga, för att ge ordförandeskapet tillfälle att begära att denna debatt skjuts upp till eftermiddagen. Så vitt jag förstår hade rådsordföranden, ministern för Europafrågor, för avsikt att vara med oss nu under morgonen för att diskutera förberedelserna för ordförandeskapet, och ändå hade det tjänstgörande ordförandeskapet inte för avsikt att presentera sitt budgetförslag förrän i eftermiddag. Vi har haft det stora nöjet att debattera med en av de mer outtröttliga och intelligenta ministrarna för Europafrågor som talat i denna kammare. Enligt min uppfattning är det faktiskt ganska absurt att ägna sig åt någon sorts skenfäktning när vi inte vet hur förslaget ser ut.
Det tjänstgörande ordförandeskapet är inte här så att man kan göra denna begäran. Jag hoppas att det kommer senare. Herr talman! Jag hoppas att ni kommer att kräva en försäkran av ordförandeskapet om att man kommer att föra en riktig diskussion med oss och ange huvuddragen i det budgetförslag som man har för avsikt att lägga fram inför rådet. 
Talmannen.
   – Tack, herr Watson. För tillfället skulle det inte bli så mycket skuggboxning utan snarare boxning i ett tomrum, eftersom rådets representant inte är här ännu. Jag har dock fått veta att han är på väg och att det är problem med trafiken. Därför antar jag att han kommer att vara här om några minuter.
När det gäller ert önskemål om att rådet i sitt anförande ska behandla det nya förslag som tydligen ska offentliggöras i dag måste jag upplysa er om att jag i går, vid lunchen i samband med det brittiska ordförandeskapets slut, bad ordförandeskapet att göra detta. Det skulle te sig märkligt för parlamentet om ett nytt förslag som ska offentliggöras i dag inte skulle tas upp i debatten, eftersom det då säkert skulle bli en rent formell debatt.
Jag fick inga garantier men jag kunde märka en viss förståelse som jag tror i praktiken kommer att leda till åtminstone en försmak av vad ordförandeskapet kommer att säga senare. Om så inte sker tycker jag att parlamentet skulle ha god anledning att känna sig underskattat.
Vidare anser jag inte att vi bör skjuta upp sammanträdet, herr Watson, eftersom jag vet att ministern kommer att vara här mycket snart. Jag hoppas att det sunda förnuft och det sinne för humor som britterna är så stolta över kommer att hjälpa dem i deras anförande och att de kan tala om för oss vad som kommer att ske senare. 
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag behöver inte övertyga er om att Europeiska rådets möte i morgon är ett viktigt steg för EU.
Vi identifierade de förestående utmaningarna i Hampton Court. Nu måste vi se till att vi får resurser att möta dessa utmaningar, och detta är vad som står på spel i budgetplanen. Jag kommer strax att återkomma till budgetplanen, men låt mig först av allt säga några ord om andra viktiga frågor som ska behandlas vid Europeiska rådets möte.
I Hampton Court diskuterade vi hur EU kan förbereda sig för globaliseringen. Vi kom överens om att få en ny start på vårt arbete inom flera områden, särskilt när det gäller forskning, universitet, demografi, energi, invandring, säkerhet och yttre förbindelser. Jag kommer att rapportera till Europeiska rådet om hur arbetet fortgår efter det informella toppmötet. I detta sammanhang skulle jag vilja göra er uppmärksamma på några nyckelfrågor.
I går lade kommissionen sista handen vid översynen av sin strategi för hållbar utveckling. Målet är att höja ambitionsnivån för denna strategi genom att se till att den genomförs på ett effektivare sätt. De viktigaste faktorerna är följande: att se till att all gemenskapspolitik vilar på principerna för hållbar utveckling; att göra ett fast åtagande att uppnå målen genom att planera in regelbundna möten mellan våra institutioner, med syfte att se över situationen och se över medlemsstaternas rutiner; att mer systematiskt inbegripa huvudaktörerna när det gäller hållbar utveckling, inte bara institutionerna utan också näringslivet – som måste göra betydande ansträngningar – samt självklart de regionala och lokala myndigheterna.
Kommissionen kommer att ha ett nära samarbete med parlamentet och rådet för att förbereda sig så väl som möjligt för detta viktiga steg. Ni kan räkna med både mitt personliga och kollegiets engagemang. I detta sammanhang kommer framgången vid Montrealkonferensen som en mycket god nyhet. Detta visar att Europeiska kommissionens och EU:s ledarskap i klimatförändringsfrågan har burit frukt.
Jag ska nu behandla frågan om tillväxt och sysselsättning i relation till den nya Lissabonstrategin. Kommissionen är glad över att kunna konstatera att den nya strategin för tillväxt och sysselsättning nu har inletts. De nationella program som har upprättats visar att Lissabonstrategins nya styrelsesystem börjar införlivas av medlemsstaterna.
Nu skulle jag för min del vilja notera följande punkter: Det finns helt klart ett nära samband mellan de ekonomiska utmaningar som vi identifierade vid det informella toppmötet och de som medlemsstaterna identifierar i sina nationella program. Kommissionen kommer i sin rapport i januari att ta sitt fulla ansvar, genom att på ett klart och konstruktivt sätt förklara styrkorna och svagheterna i dessa nationella program. Kommissionen kommer också att se till att den visar på bra idéer och metoder som alla kan använda.
En annan viktig och synnerligen aktuell fråga är den om invandringen. Kommissionen är fast besluten att göra framsteg i utvecklingen av ett horisontellt tillvägagångssätt när det gäller migrationsfrågor. Detta tillvägagångssätt skulle bestå i att man ser på invandring utifrån ett perspektiv av välstånd, solidaritet och säkerhet inom EU, och att man gör detta i nära samarbete med berörda tredjeländer. Detta är andan i det meddelande om en handlingsplan för laglig invandring som kollegiet ska debattera nästa vecka.
Kommissionen välkomnar också den omfattande strategi för att bekämpa terrorism som bör bli ett resultat av det kommande mötet i Europeiska rådet. De instrument som nyligen föreslagits av kommissionen när det gäller informationsutbyte, kompatibilitet mellan databaser eller skydd av kritisk infrastruktur bör antas och genomföras så snart som möjligt. Vi har ett akut behov av dessa instrument för att göra våra åtgärder effektivare. Detta är återigen ett av de områden där EU:s bidrag till en åtgärd som genomförs på nationell nivå utgör ett tydligt europeiskt mervärde.
Slutligen är jag mycket glad över att de tre institutionerna är överens om det initiativ som kommissionen tagit när det gäller ”Europeiskt samförstånd om utveckling”. Som ni vet kommer detta samförstånd också förhoppningsvis att behandlas i Europeiska rådets slutsatser. För första gången under 50 års samarbete klargörs genom ”Europeiskt samförstånd om utveckling” en gemensam uppsättning värden, principer, målsättningar och resurser för att utrota fattigdomen.
I och med antagandet av Europaparlamentets resolution om EU:s utvecklingspolitik blir detta samförstånd ett genuint europeiskt trepartsuttalande om utveckling. I dag sluts en överenskommelse som främjar utveckling. Vi måste nu ta löftena om mer pengar och tillämpa dem på konkreta sätt i verkligheten. Kommissionen kommer aktivt att uppmana medlemsstaterna att fullgöra sina åtaganden. Vi gjorde dessa åtaganden inte bara oss emellan, utan också gentemot FN. Vi är stolta över att än en gång, som européer, kämpa för denna fråga på internationell nivå, men vi måste nu omsätta denna ambition och dessa åtaganden i praktiska åtgärder.
Jag ska nu övergå till att tala om Europeiska rådets huvudnummer: budgetplanen. 
 Som ni vet går jag över till engelska när jag ska tala om ekonomiska angelägenheter! Det har jag gjort under den senaste månaden, så jag fortsätter på engelska nu.
Vi vet alla vad som står på spel den här veckan. Detta är ett tillfälle för EU att visa våra medborgare att vi är kapabla att fatta svåra beslut, att vi kan uppfylla deras förväntningar och att vi står fast vid våra värden. Kommissionen har framfört sina idéer. Detsamma gäller parlamentet. Nu väntar vi på rådet. Om det blir ytterligare förseningar kommer genomförandet av vår politik att försenas. En försenad politik innebär avsteg från politiken. Jag vet att det finns andra tekniska alternativ för att hålla utgiftsprogram flytande, men låt oss vara uppriktiga: dessa är bara provisoriska. Dagens Europa behöver större säkerhet och ambitioner för de nya prioriteringarna.
Kommissionen spelar sin roll som den ska. För att öppna förhandlingarna i oktober lade jag fram fem förslag, varigenom diskussionerna tog fart. På måndagen lade jag fram principer och 12 specifika förslag inför premiärminister Tony Blair och andra nationella ledare och för parlamentets talman, för att den här veckan nå vad jag anser kan vara en ambitiös och rättvis överenskommelse om budgetplanen. Jag välkomnar det stöd jag har fått inom parlamentet och bland medlemsstaterna för kommissionens ståndpunkt. Jag vill i dag framföra vad rådet bör fokusera på under de kommande dagarna.
Vi behöver ett ambitiöst Europa. Toppmötet i Hampton Court visade på omfattningen av de utmaningar som väntar oss och den roll som Europeiska unionen måste spela när vi svarar på dessa. Men vi måste agera på ett sammanhängande sätt. Medlemsstaterna måste efter att ha fastställt målen tillhandahålla medlen för att uppnå dem. Det behövs en investering för att stödja en utvidgning. Det behövs en investering för att stödja reformer och modernisering. Det behövs en investering för att öka avregleringen av handeln. Man förverkligar inte ambitioner genom kommunikéer och storslagna uttalanden. Man måste agera. Och för att kunna agera måste man ha medel och instrument.
EU:s trovärdighet skadas allvarligt om vissa inte stoppar pengarna där hålen finns. I en modern budget måste ett utvidgat Europa erkännas, och därmed måste tillväxten stödjas med en sammanhållningspolitik med fokus på konkurrenskraft. I en sådan budget måste vi stödja en europeisk anpassning till globaliseringen, invandringen och säkerhetshotet. Återkallanden av nyligen genomförda reformer, såsom övergången till landsbygdens utveckling inom jordbruket, måste undvikas, liksom ett nedgraderande av den mycket viktiga uppgiften att få till stånd en återkoppling till våra medborgare. Utgiftskategori 3b i budgetplanen är inte ett valfritt extraalternativ. Den är av avgörande betydelse för unionens arbete.
En stram budget får ytterligare en direkt konsekvens. Det gör att det är av ännu större betydelse att varenda euro används för bästa effekt, och sju år är en lång tid. Vi får inte stänga dörren för förnuftiga anpassningar i framtiden. När det gäller våra ursprungliga förslag var den betoning som parlamentet lade på flexibilitet i sin resolution förståndig: den är oumbärlig på mycket lägre nivåer. Europeiska rådet måste lämna utrymme för att debattera de här frågorna med parlamentet och rådet, som de två grenarna av budgetmyndigheten.
Principen om flexibilitet bör drivas igenom i klausulen om periodisk granskning. Jag sa i juni att detta kommer att vara av avgörande betydelse för att en överenskommelse ska kunna nås. Det är jag fortfarande övertygad om. Vi behöver en heltäckande, ambitiös och öppen klausul. Vi måste naturligtvis enas enhälligt om alla ändringar, men det är mycket viktigt att kommissionen och parlamentet får möjlighet att föra en riktig debatt, utan tabun, om framtiden för Europeiska unionens utgifter och resurser.
Budgeten måste också vara rättvis: rättvis i fråga om utgifter, men också rättvis i fråga om bidrag. Jag anser att vi har nått långt på det här området, med ett verkligt erkännande av att utvidgningens påverkan på budgeten har förändrat situationen. Nu behövs ytterligare ett steg för att säkerställa att bördan av denna påverkan fördelas rättvist. Det innebär ytterligare aktivitet från den brittiska sidan vad gäller deras rabatt. Det kommer att vara av avgörande betydelse för att nå en överenskommelse. Denna förändring bör kopplas till utvidgning, och eftersom denna utvidgning är bestående bör också förändringen vara bestående, precis som den var då Förenade kungariket samtyckte till förändringar av sin rabatt 1988 och 1999.
En aspekt av förra veckans förslag som rör kommissionen är upprättandet av parallella bestämmelser: en uppsättning för EU-15 och en uppsättning för övriga. Detta får en mycket beklaglig effekt. En sammanhållningspolitik med två hastigheter, med en uppsättning regler med fokus på konkurrenskraft och en annan med fokus på finansiella överföringar, passar inte vid uppbyggandet av ett konkurrenskraftigt och sammanhängande Europa. Vi måste säkerställa samstämmighet mellan våra instrument. Om det finns någon differentiering – och i vissa fall behövs en differentiering – bör den grundas på objektiva kriterier när det gäller den relativa utvecklingen av medlemsstaterna eller de olika regionerna, och inte på gamla respektive nya medlemsstater. Den europeiska union som vi vill bygga är inte en europeisk union av gamla medlemmar och nya medlemmar, utan en union av alla medlemmar med precis lika värde, och det är mycket viktigt.
Undantag och specialåtgärder inte bara undergräver samstämmighet utan skapar också nya risker för den finansiella förvaltningen. Som ni vet tar vi vår ansvarsskyldighet inför parlamentet och den stora allmänheten på mycket stort allvar. Vi tar medlemsstaternas beskattning på allvar. Kommissionen gjorde stora ansträngningar för att utveckla ett enkelt och begripligt åtgärdspaket som tillåter höga kontrollstandarder. Man syftar vid sidan av budgetförordningen till att med dessa åtgärder göra program mer användarvänliga och effektiva, så jag beklagar att principerna om valuta för pengarna och sund ekonomisk förvaltning verkar offras för att en överenskommelse ska nås. Förslagen om hanteringen av sammanhållningspolitik och frivillig modulering måste revideras.
En sund förvaltning kan också undergrävas om man väljer den enkla vägen när det gäller besparingar och utser administrationen till måltavla. Det är helt enkelt inte trovärdigt att plötsligt avsluta processen med att få våra institutioner insatta i den senaste utvidgningen, och ännu mindre trovärdigt att inte fastställa några bestämmelser för Bulgarien och Rumänien.
Jag måste säga, helt uppriktigt, att jag vet att det är väldigt lätt och populärt – jag skulle säga demagogiskt – att närhelst det finns behov av nedskärningar göra dessa i administrationen. Men i nästa budgetplan måste vi te emot Bulgarien och Rumänien inom alla institutioner: inom kommissionen, inom parlamentet och inom de övriga institutionerna. Jag måste säga att vi inte har resurser för det nu. Om ni vill ha med Bulgarien och Rumänien bör vi alltså räkna med detta i vår budget.
Jag vet att ni delar många av de bekymmer som jag har tagit upp i dag. Jag vet det eftersom många av dem återspeglas i er egen resolution och era egna kommentarer. Jag välkomnar parlamentets ståndpunkt. Den innehåller sunda principer och kreativa lösningar som måste resultera i att en överenskommelse blir troligare och resultaten mer effektiva. Jag är fast besluten att göra allt jag kan för att hjälpa Europeiska rådet att nå en överenskommelse under den här veckan.
Jag uppmanar ordförandeskapet, med dess särskilda ansvar, och medlemsstaterna att visa modet och beslutsamheten att nå en överenskommelse som motsvarar våra ambitioner. Jag hoppas innerligt att vår uppgift, när jag talar vid talmanskonferensen nästa vecka, kommer att vara att kartlägga vägen mot ett interinstitutionellt avtal som kommer att föra EU in i nästa decennium med stor tillförsikt. Men vi måste göra detta med tillförsikt och ambition. Jag själv, ni i parlamentet och, förhoppningsvis, alla som är här i dag kommer alltid att förkasta den trångsynta, nationalistiska visionen om ett mini-EU.
Douglas Alexander,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att be ledamöterna om ursäkt för att min ankomst hit från flygplatsen i morse var något försenad. Låt mig också försäkra parlamentet att jag har lyssnat mycket uppmärksamt till det uttalande som vi nyss hört av kommissionens ordförande, och jag ser fram emot ledamöternas bidrag till denna viktiga och lägliga debatt som vi har här i dag, före Europeiska rådets möte.
Mötet med Europeiska rådet i Bryssel denna vecka äger rum i slutet av ett för Europeiska unionen stormigt år. Det har varit ett år under vilket väljarna i Frankrike och Nederländerna avvisat utkastet till konstitutionsfördrag, ett år då nödvändigheten för Europa att möta verkligheten i en globaliserad ekonomi blivit tydligare än någonsin, och, tragiskt nog, ett år då terrorismen återigen har slagit till på gator och tåg i en europeisk huvudstad. Men Europa har svarat. Vi har utvecklat en tydligare betydelse av vårt gemensamma svar på globaliseringen. Vi har visat idel beslutsamhet inför terrorismen, vilket Martin Schulz har varit generös nog att erkänna i tidigare debatter här i kammaren, vilket på nytt har bekräftat styrkan i vår solidaritet, våra demokratiska värden och vår gemensamma föresats att se dessa värden segra. Vi har hävdat EU:s i sanning globala roll och ansvar, vare sig det varit i New York, i Montreal i förra veckan, Gazaremsan eller i Aceh, Indonesien.
Förenade kungariket har verkligen varit stolt över att inneha ordförandeskapet för rådet under dessa senaste sex månader. Låt mig vid detta tillfälle föra till protokollet vår tacksamhet till ledamöterna av parlamentet för den samarbetsvilja de har visat i fråga om den utmanande men delade dagordning vi stått inför.
Den huvudsakliga uppgift som Europeiska rådet står inför den här veckan är den såväl nödvändiga som lämpliga uppgiften att enas om Europeiska unionens budgetplan för 2007–2013, vilken var föremål för de flesta av kommissionsordförandens kommentarer nu under förmiddagen. Det har alltid varit en av de huvudsakliga utmaningarna för vårt ordförandeskap. Efter misslyckandet med att nå en politisk överenskommelse i juni förra året lyssnade vi till kraven från dem som, inte minst i de nya medlemsstaterna, betonade betydelsen av en överenskommelse inom Europeiska rådet under det här året, och vi har arbetat länge och hårt för att uppnå en sådan.
De förslag som vi lade fram på måndagen i förra veckan, som diskuterades av utrikesministrarna först vid de informella överläggningarna i förra veckan och sedan återigen kort vid rådet (allmänna frågor) den här veckan, är en utmaning för medlemsstaterna – det erkänner jag – och det kommer de reviderade förslagen som vi lägger fram senare i dag också att vara. Dessa reviderade förslag kommer också att vara realistiska, mot bakgrund av den budgetsituation som de flesta medlemsstaterna nu fungerar i nationellt. Jag ska vara uppriktig: utrymmet för förhandling är litet. Vi är, utifrån våra grundliga samråd med andra medlemsstater, inklusive på statschefsnivå under den senaste veckan, då ett antal statschefer kom till London och det förekom en rad bilaterala kontakter utanför London, fortfarande övertygade om att dessa förslag är den bästa och enda grunden för en överenskommelse inom rådet och efterföljande diskussion med parlamentet. De är ett viktigt och nödvändigt steg mot en modern reformbudget som passar 2000-talets ändamål, som vår premiärminister talade så uttrycksfullt om i Europaparlamentet strax före det brittiska ordförandeskapet.
Den granskning vi har föreslagit av alla gemenskapsutgifter under 2008 och 2009 ger oss en möjlighet att bedöma de globala och inhemska utmaningar som gemenskapen står inför, var och hur gemenskapsåtgärder och utgifter bäst kan ge mervärde till nationella och regionala insatser, och hur de resurser som ska bära upp dessa utgifter lämpligast kan hittas. Det är en betydelsefull möjlighet för oss alla, för parlamentet, för rådet och kommissionen och för våra europeiska medborgare, att överväga hur vi bäst kan fortsätta.
Mitt ibland all debatt i press och medier måste vi fokusera på det ansenliga pris vi har framför oss: en budget som innebär en grundläggande förändring i utgifter vad gäller de nya medlemsstaterna. Dessa mottar 260 miljarder euro under de sju kommande åren, 2 500 euro för varje man, kvinna och barn.
Den ekonomiska dynamiken hos dessa nya medlemsstater är verkligen redan en inspirationskälla för oss alla. Den nya flexibilitet som vi har föreslagit för strukturfonderna och sammanhållningsfonden bör säkerställa att fler av anslagen till nya medlemsstater kan användas och att varje euro som engageras i medlemsstaterna, deras regioner och deras städer kan få större effekt. Detta kommer att medföra större förbättringar inom den infrastruktur och det kunnande som alla länder i gemenskapen behöver om den ska kunna möta utmaningen från den globala ekonomin och tillhandahålla den sociala rättvisa som alla våra medborgare med rätta kräver.
Den framtida finansieringen står i centrum för mötet med Europeiska rådet den här veckan, men den är inte den enda frågan, så jag vill kort beröra andra punkter som ska diskuteras av våra regeringschefer den här veckan. Först har vi uppföljningen av det informella rådsmötet för regeringschefer på Hampton Court i oktober. Under toppmötet enades vi om att göra mer konkreta framsteg på en rad nyckelområden: en ökning av forskning och utveckling med upprättandet av ett europeiskt forskningsråd, en förbättring av våra universitet och deras förbindelser med näringslivet, skapa en mer konkurrenskraftig energimarknad, undersöka hur invandring kan ge vår ekonomi ett uppsving, hur vi kan använda en mer omfattande barnomsorg med bättre kvalitet för att ge människor en mer rättvis balans mellan arbete och familjeliv, hur vi kan omskola arbetare till att möta de globala utmaningarna och hur vi kan stärka Europas plats i världen och vår kollektiva säkerhet.
Ordförande José Manuel Barroso och den höga representanten Javier Solana kommer att rapportera om de framsteg som görs och om nästa steg till regeringscheferna. Låt mig ge mitt erkännande åt det arbete de redan har utfört och det nära samarbete de har erbjudit i fråga om dessa och många andra frågor under vårt ordförandeskap.
Den andra frågan gäller den ekonomiska reformen. Här fortsätter vi vårt nära samarbete med kommissionen i drivandet av strategin för sysselsättning och tillväxt i Europa. Detta har gett resultat under de senaste månaderna genom inrättandet av nationella reformprogram inom ramen för Lissabonstrategin som innebär en framsynt dagordning för reformer för varje medlemsstat. Vid toppmötet kommer dessa framsteg att välkomnas, liksom de betydelsefulla framsteg som redan gjorts i fråga om bättre lagstiftning. Det innefattar en förenkling av Europeiska unionens lagstiftning, för såväl medborgare som europeiska företag, och en betoning av vårt gemensamma ansvar från rådets, kommissionens och parlamentets sida när det gäller att minska onödiga administrativa bördor.
För det tredje kommer vi att anta en EU-omfattande strategi för kampen mot terrorism, där vi skapar en tydlig och sammanhängande ram för Europeiska unionens arbete i kampen mot terrorism och fastställer konkreta handlingsmål. Denna strategi förstärker Europeiska unionens arbete för att hindra människor att ansluta sig till terroristverksamhet. Vi kommer att anta en handlingsplan för att hantera radikalisering och rekrytering av terrororganisationer. Den kommer att fungera som ett ytterligare skydd för Europeiska unionens medborgare och infrastruktur. Vi kommer att upprätta ett program som syftar till att skydda viktig infrastruktur i hela Europa från terrorattacker. Detta förbättrar Europeiska unionens möjlighet att splittra terroristerna och deras terrornätverk, och i synnerhet att bekämpa finansieringen av terrorism. Med den här strategin kan EU lättare bygga upp förmågan att svara på en terrorattack, genom en förbättring av krishanteringsförmågan och -samordningen. Rådet hoppas att vi då kommer att ha nått en överenskommelse om åtgärder för bevarande av uppgifter, vilket vi har arbetat mycket nära och effektivt på tillsammans med parlamentet under de senaste dagarna och månaderna.
Vid toppmötet kommer vidare ett globalt tillvägagångssätt i fråga om invandring att fastställas. För detta tillvägagångssätt har man dragit lärdom av de senaste månadernas händelser och erhållit kunskap genom de diskussioner som vi förde här under plenardebatten i oktober. Vi fokuserar på problemen i Afrika och Medelhavsområdet, men utesluter inte det betydelsefulla och nödvändiga samarbete med andra regioner som måste främjas. Vi identifierar prioriterade åtgärder som unionen bör vidta för att på ett bättre sätt kunna hjälpa ursprungsländerna och transitländerna att hantera invandringen bättre och att bekämpa olaglig invandring.
För det femte vill jag framhäva den regelbundna rapporten till rådet om EU:s säkerhets- och försvarspolitik. I denna rapport kommer den stora betydelse som våra uppdrag redan har på plats att registreras, inklusive de två senaste uppdragen: i Aceh – vårt första uppdrag i Asien – och vid gränsövergången Rafah i Gaza, ett praktiskt uttryck för unionens mångåriga engagemang i det palestinska folkets liv och friheter.
Europeiska rådet förväntas också anta en övergripande förklaring i fråga om denna del av världen – Mellanöstern. Detta kommer att förnya vårt engagemang för ett säkert, framgångsrikt och fredligt Mellanöstern, liksom våra ansträngningar att stödja politiska, sociala och ekonomiska reformer inom detta område. Förklaringen kommer att återspegla vad Europeiska unionen har uppnått under vårt ordförandeskap: det allra första Euromed-toppmötet i november, där programmet för våra framtida förbindelser med våra grannar i södra Medelhavsregionen fastställdes, stödet för tillbakadragandet från Gaza genom uppbyggandet av en palestinsk institutionell kapacitet och säkerhetskapacitet och inledandet av EU:s delegation för gränsbistånd till Rafah, och ett ökat engagemang från EU:s sida i Irak. Men den kommer också att fastställa de utmaningar som vi även i fortsättningen står inför inom denna region: strävan efter fred mellan Israel och dess grannar, de politiska processerna inom Irak och Libanon, Irans kärnvapenprogram – en fråga som vi har diskuterat här i kammaren – och förhindrandet av stöd till grupper som brukar våld.
Låt mig bara göra ett uppehåll här för att notera att ordförandeskapet har varit tydligt i sitt fördömande av de uttalanden av Irans president Mahmoud Ahmadinejad som rör Israel, som för det första gick ut på att Israel borde ”utraderas från världskartan” och för det andra att förneka förintelsen och kräva att Israel ska förflyttas till Europa. Dessa uttalanden är fullständigt oacceptabla, och vi fördömer dem oförbehållsamt. De hör inte hemma i en civiliserad politisk debatt.
Slutligen kommer stats- och regeringscheferna också att anta en omfattande global strategi för Afrika, i vilken man tar itu med fred och säkerhet, styrelsesätt, regional integration, handel och utvecklingsbistånd. Man kommer att omprioritera unionens förbindelser med Afrika till att omfatta hela kontinenten. Det kommer att utgöra en passande avslutning på ett år under vilket denna kontinent har intagit en central plats i Europeiska unionen och internationellt, och under vilket vi inom hela EU har upplevt ovanligt populära uppmaningar om förändring och om att förpassa fattigdomen till historien.
Överenskommelsen inom EU om utveckling är det andra ämnet i dagens debatt. Det är rätt att vi bör återgå till ämnet utveckling när vi närmar oss slutet av detta år och slutet av detta ordförandeskap. Under årets gång har Europeiska unionen – som redan är den största tillhandahållaren av globalt bistånd – återigen visat prov på den ledande roll som man spelar på detta område. Europeiska unionen angav tonen för toppmötet för utvärdering av millenniemålen med åtagandet från världens ministrar för utvecklingsfrågor att öka biståndet i juni, ett beslut som sedan ratificerades av Ekofin. Vi får emellertid inte vila på våra lagrar nu, vilket överenskommelsen om utveckling visar: vi ska inte bara spendera pengarna, utan också spendera dem väl.
I denna trepartsdeklaration fastställs de krav och principer som EU ska följa i sina insatser för utvecklingssamarbete. Den första delen utgörs av en politisk förklaring där gemensamma mål, principer och metoder fastställs för utvecklingssamarbetet på både medlemsstatsnivå och gemenskapsnivå. I den andra delen beskrivs processen för genomförandet av utvecklingsbistånd på gemenskapsnivå. Rådet och kommissionen nådde en överenskommelse den 22 november, efter utförliga diskussioner mellan alla berörda EU-institutioner och efter samråd med andra nyckelaktörer, inklusive det civila samhället i Europa. Vi hoppas att parlamentet kommer att gå med på detta i dag, så att det kan bli en äkta gemensam trepartsdeklaration.
Ordförandeskapet skulle särskilt vilja tacka föredraganden Anders Wijkman för hans berömliga ansträngningar för att säkerställa parlamentets väsentliga och konstruktiva insatser i denna viktiga text. Denna överenskommelse skulle innebära en första gemensam strategi för utveckling från Europeiska unionens sida, och den skulle vägleda gemenskapens och alla 25 medlemsstaternas handlingar. I överenskommelsen fokuseras det helt och hållet på fattigdomsbekämpning för att bidra till att uppnå millennieutvecklingsmålen, på partnerländers ägande, på att säkerställa att vi tillhandahåller ett mer effektivt bistånd och på gemensam politik för främjande av utveckling. Denna överenskommelse är särskilt viktig med tanke på att Europeiska unionen redan tillhandahåller mer än hälften av allt globalt bistånd och är inställd på att tillhandahålla två tredjedelar av biståndet 2015 på grundval av de åtaganden man nu gjort.
I överenskommelsen fastställs också en reviderad utvecklingspolitik för Europeiska gemenskapen i vilken kommissionens roll klargörs och de områden där den kan ge ett mervärde fastställs. Här säkerställs också en prioritering av de fattigaste länderna och hänsyn till utvecklingsmål på alla andra politiska områden där utvecklingsländer påverkas. Överenskommelsen är ett betydelsefullt politiskt uttalande, som alla parter kan hållas ansvariga inför. Jag hoppas att ni kommer att ge den ert stöd.
Detta kommer uppriktigt sagt att bli ett viktigt men svårt möte med Europeiska rådet, men med ett flexibelt och framsynt tillvägagångssätt kan vi göra betydelsefulla framsteg i några av de viktigaste frågorna som unionen står inför och lägga grunden till våra österrikiska och finska kollegers fortsatta arbete under nästa år. Jag kommer att lyssna med stort intresse till de åsikter som ni framför och säkerställa att de återges före de viktiga diskussionerna i Bryssel i slutet av denna vecka.
Talmannen.
   – Herr minister! Som jag tror ni vet, är detta plenarsammanträde avsett som en förberedelse för Europeiska rådets möte som kommer att äga rum detta veckoslut. Ordförandeskapet beklagar att ni har missat tillfället att informera parlamentet om det förslag som ni strax ska lägga fram.
I går bad jag er minister med ansvar för förbindelserna med parlamentet om detta, och jag tycker att det är synd att man inte har hörsammat detta önskemål. Det minskar utan tvekan den här debattens betydelse.
Jag beklagar att jag inte beaktade det förslag som ni kom med i början av sammanträdet, herr Watson. 
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Att kammaren i dag är så vackert utsmyckad är inte en hyllning till det brittiska ordförandeskapets prestationer utan beror på att vi snart ska ta emot vinnarna av Sacharovpriset, som gör så mycket, på ett enastående sätt, för de mänskliga rättigheterna i världen. Att rådets tjänstgörande ordförande har kommit sent är inte något som jag vill utnyttja som ett tillfälle för kritik. Det visar helt enkelt att också han har mänskliga begränsningar, men det visar också på ett symboliskt sätt hur rådet i allmänhet brukar komma sent när det gäller den praktiska politiken för att nå framsteg inom EU. Om vi ska nå de resultat vi önskar för EU skulle vi vilja att rådet steg upp tidigare på morgonen.
Europaparlamentets talman sa, åtföljt av livliga applåder, att det vore trevligt om vi kunde informeras om vad som händer just nu. Jag antar, herr rådsordförande, att det faktum att ni väntade till mitt på dagen med att presentera era förslag för budgetplanen innebär att ni har valt att göra det efter denna debatt för att tillåta det som kommer fram under debatten att påverka era förslag. Jag hoppas att detta kommer att bli fallet.
Gruppen för Europeiska folkpartiet skulle vilja se ett resultat för budgetplanen men det väsentliga för oss är att detta resultat måste vara godtagbart, och anledningen till detta är att EU efter de svårigheter vi har haft inom olika områden behöver nya prov på framgång. Vi bör påpeka, herr talman, att vi ännu inte har nått några sådana resultat. Som ni sa höll Europeiska rådets ordförande Tony Blair ett välformulerat anförande. Det gjorde han verkligen, och han applåderades för detta av många i min grupp, kanske av fler än i den grupp som han politiskt tillhör. Stil är självklart något viktigt, och jag skulle utan tvekan medge att det brittiska ordförandeskapet – oavsett om det representeras av inrikesministern eller någon annan minister, för att inte nämna premiärministern och Europeiska rådets ordförande – har varit duktiga på att få fram sitt budskap. Vi har kommit väl överens med varandra här i kammaren, men stil i sig självt är inte tillräckligt. Om stil inte åtföljs av politiskt innehåll, då är det innehållet som blir lidande och detta måste vi kritisera. Därför hoppas vi att ert arbete i Bryssel i morgon och dagen därpå kommer att ge resultat.
Den brittiske premiärministern, Europeiska rådets ordförande, sa oss att mer måste göras för forskningen. Det stämmer, men det tycks mig utifrån det brittiska ordförandeskapets förslag som om vad som nu ges till forskning är mindre än vad Jean-Claude Juncker erbjöd oss. Var finns då logiken i britternas agerande?
Vi ser det som mycket viktigt och som en anledning för oss alla att glädjas att det bland oss finns representanter för de åtta länder i Centraleuropa som anslöt sig till EU den 1 maj 2004. Vi menar att det kommer att vara av stor betydelse att se om det som ni i rådet föreslår – förutsatt att ett sådant förslag läggs fram – verkligen uttrycker europeisk enhet och solidaritet, för om det inte finns någon sådan solidaritet kommer vi att vara tvungna att förkasta ert förslag. För oss kommer solidaritet och européernas gemenskap i första rummet och det kan inte finnas några första och andra klassens européer.
Jag vänder mig till kommissionens ordförande när jag säger att vi verkligen uppskattar hans skrivelse till det brittiska ordförandeskapet den 12 december, och att vi stöder vad han sa i denna skrivelse. Jag måste säga till rådsordföranden att den brittiska rabatten har spelat ut sin roll och därför måste minskas. Det slutliga målet är att den helt och hållet ska försvinna. Vi är naturligtvis medvetna om att detta är knutet till jordbrukspolitiken och därför stöder vi en översynsklausul som innebär att hela EU:s budget för 2008–2009 ska granskas på nytt. Men vi får inte tillåta att centraleuropéerna, som mest av alla behöver vår solidaritet, i slutändan får betala räkningen för den brittiska rabatten. Det ligger inte i ert intresse, det ligger inte i vårt intresse, och vi kommer inte att gå med på det.
Vi kräver också att Europaparlamentets lagstiftningsrättigheter ska tas på allvar. För att ta ett exempel som vi har hört talas om: att utlova pengar till ungrarna för bostadsbyggande inkräktar på parlamentets rättigheter, eftersom det är vi som måste anta lagstiftningen som skulle göra detta möjligt. Därför uppmanar vi er att ta parlamentet och dess reformmål på allvar. Vi vill kunna utnyttja våra rättigheter på både inrikespolitiska och utrikespolitiska områden, och vi kommer inte att tillåta att rådet åsidosätter dem.
När det gäller Iran står vi vid er sida. Vi måste otvetydigt uttrycka vårt motstånd mot Ahmadinejad och vårt stöd för Israel och dess rätt att existera. De som sätter detta i fråga ifrågasätter också i själva verket palestiniernas rätt att leva som de är berättigade att göra. Om man nekar Israel rätten att existera så motsätter man sig varje form av palestinsk stat. Faktum är att utan Israel kommer det inte att finnas någon sådan. Följaktligen, i förbindelserna med Iran, uttala er mot Ahmadinejad och för fred i Mellanöstern. När det gäller detta står vi på er sida.
Martin Schulz,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Tiden har kommit för oss att tala ut med rådets brittiska ordförandeskap. Det är dags för oss att ge oss i kast med Europeiska rådets politik. Som José Manuel Barroso skrev i sin skrivelse till rådet, som Hans-Gert Poettering hänvisade till: ”Vi behöver en stark och effektiv Europeiska union, och jag är beredd att kämpa för en.”
Nyligen hade jag ett intressant telefonsamtal med José Manuel Barroso. Efter att ha läst en intervju med honom i och tyckt om vad jag läste, ringde jag upp honom och sa: ”Det var en bra intervju, det var ett nöje att läsa den.” Jag måste medge att hans svar per telefon var ganska tvärt. Han sa: ”När ni vill kritisera mig skriver ni det i en tidning, men när ni har något bra att säga om mig ringer ni upp mig. Varför inte ge mig ett offentligt erkännande?” Herr kommissionsordförande, det är det jag gör nu.
Det är helt rätt – kämpa på! En överväldigande majoritet i parlamentet stöder er hållning och motsätter sig den linje som vi just har hört att rådet har tagit. Rådets linje kommer inte att föra EU framåt eller främja sammanhållning utan kommer att leda till mindre solidaritet. Det kommer inte parlamentet att acceptera utan motstånd!
Jag skulle vilja återkomma till vad Douglas Alexander sa till parlamentet. Han hänvisade till vad rådets ordförande sa för sex månader sedan. Han hade fullständigt rätt i vad han sa, och vi hörde alla honom säga det. Han sa något viktigt som Douglas Alexander inte nämnde, och därför ska jag göra det. Han sa att om det råder kris i EU:s institutioner så är det på grund av att det finns en brist på starkt ledarskap inom EU. Fem och en halv månad senare, herr rådsordförande, får jag intrycket att detta fortfarande är fallet, och låt mig säga er vilket intryck min grupp får: vilket land det än är som innehar ordförandeskapet – inte endast britterna – så säger rådsordförandena alltid samma sak. Vi uppmanas alltid att inte tala för högt om EU, att inte försvara EU alltför mycket, eftersom det förargar folk. Det är klart att om stats- och regeringscheferna konstant talar illa om EU, så bör de inte vara förvånade när EU:s folk får uppfattningen att deras stats- eller regeringschefer har rätt.
Det tillstånd i rådet som ni beklagar har ni själva åstadkommit. För att gå rakt på sak, vi har helt enkelt fått nog. Så här kan det inte fortsätta. Det finns ingen kris inom EU:s institutioner i allmänhet. Parlamentet handlar och fattar beslut. Det kanske inte alltid är de rätta besluten, men låt mig ta ett exempel: för några dagar sedan kom vi fram till en mycket bra kompromiss om kemikaliepolitiken. Det var Europaparlamentet i handling. Kommissionen handlar, kanske inte alltid på rätt sätt, men den handlar, den är aktiv. De enda i EU som befinner sig i ett konstant tillstånd av oenighet är medlemmarna i rådet, stats- och regeringscheferna, och situationen är nu så kritisk att de inte ens kan komma överens om sin egen arbetsplan utan att vara rädda för ett veto. Om det finns en kris inom EU, då är det framför allt en kris inom Europeiska rådet, och jag hoppas att detta inte kommer att upprepas det här veckoslutet.
För femtio eller sextio år sedan framkallade det europeiska projektet knappast någon entusiasm från hela Europas folk. Jag föddes där Tysklands, Nederländernas och Belgiens gränser möts. För 60 år sedan, när Paul-Henri Spaak eller Nederländernas premiärminister eller Luxemburgs regeringschef kom dit och sa att tyskarna fick mer stöd från Marshallplanen, att vi måste återuppbygga landet och upprätta Europeiska kol- och stålgemenskapen, då tror jag inte att hela Luxemburgs, Belgiens, Nederländernas och Frankrikes befolkning brast ut i applåder. De sa också: ”Va? Det där gänget på andra sidan var här alldeles nyss och förstörde vårt land och dödade miljontals människor, och nu ska de få mer pengar?” Och personer i regeringsposition sa: ”Om ni vill ha fred i Europa så måste ni ha integration. Det är den enda vägen, och det är den vägen vi tar, för vi är övertygade om att det är den rätta.” Det är därför vi kallar dem statsmän och uppkallar byggnader efter dem. Det har definitivt funnits tider när Europa har styrts av statsmän, men jag får intrycket att det nu styrs av affärsmän vars enda intresse är att fundera ut hur mycket de kan tjäna på projektet.
Det är det som gör EU-toppmötet det här veckoslutet så viktigt. Det handlar inte bara om att sälja in EU:s nya matematik, för jag har nu lärt mig att det finns något som heter ny matematik, enligt vilken en minskad ökning är samma sak som en minskning. Det är faktiskt fel. Att öka den brittiska rabatten en aning är inte samma sak som att minska den. Det är absolut inget sätt att nå en överenskommelse. Vad som verkligen behövs är i stället ett försök att sätta EU:s verkliga behov i en budgetram.
På tal om budgetramar, låt mig säga att min kollega Ralf Walter alltid gör ett utmärkt jobb med att analysera det som presenteras för oss. I parlamentets förslag, som läggs fram i Bögebetänkandet, får jordbrukspolitiken en andel på 40 procent i budgetplanen under de kommande sju åren. Det brittiska förslaget ger den 44 procent. Våra förslag är mer uppdaterade än det som rådet nu har lagt fram. Om vi talar om modern politik, så är åtminstone detta tydligt.
Av personlig uppskattning för rådets brittiska ordförandeskap, eftersom Labourledamöterna är mina vänner och eftersom jag uppskattar dig mycket, Douglas, kommer jag nu att göra något jag vanligtvis inte gör och tala engelska: 
 För att undvika missförstånd kommer jag nu att tala engelska. För sex månader sedan, herr Alexander, applåderade vi alla då rådsordföranden framförde sin vision om reform, inklusive stora investeringar i forskning, utbildning och en högteknologisk framtid för unionen, och ni upprepade den i dag. Då jag förberedde mitt inlägg i dag mindes jag vad jag lärt mig i skolan om Förenade kungariket: den 10 april 1912 var datumet för ett annat införande av en högteknologisk framtid för Europa. Massorna applåderade entusiastiskt, liksom de gjorde då Tony Blair talade här för fem månader sedan. De applåderade entusiastiskt då symbolen för den högteknologiska framtiden avseglade från Southampton. Denna symbol var givetvis ”Titanic”.
I dag befinner vi oss på ”Skeppet det brittiska ordförandeskapet”. Kaptenen är inte Edward John Smith utan Anthony Charles Lynton Blair. Vår kapten har en stor fördel framför stackars Smith. Isberget finns rakt framför honom, men han har fortfarande tid att undvika det. För att undvika det här isberget, herr Alexander, måste ni segla i riktning mot Bögebetänkandet.
För att vara helt tydlig ska jag ge er våra isbergskoordinater: Böge. Absolut inte 1,03 procent. Det är isbergets mitt. Segla inte i denna riktning, för då kommer ”Skeppet det brittiska ordförandeskapet” och dess besättning att gå förlorade. Välj en annan riktning, och gör det omedelbart.
Jag hoppas verkligen att kapten Blair kommer att ha undvikit isberget i slutet av veckan och styrt det brittiska ordförandeskapet säkert i hamn med en tryggad ekonomisk framtid för Europeiska unionen. Det är vad jag skulle vilja se, herr Alexander. Då kommer det brittiska ordförandeskapet att vara en framgång. I annat fall kommer vi att misslyckas helt och hållet i Europa.
Talmannen.
   – Tack, herr Schulz! Parlamentets tjänstemän kommer att kontrollera de exakta koordinaterna för det isberg som fick att sjunka, så att vi kan vara säkra på att de var ett noll tre. 
Graham Watson,
   . – Herr talman! För två år sedan i dag skrevs ett brev till ordförande Romano Prodi. Det var undertecknat av en statschef – president Jacques Chirac – och fem premiärministrar: Jan Peter Balkenende, Tony Blair, Göran Persson, Gerhard Schröder och Wolfgang Schüssel, av vilka fyra stycken dessvärre fortfarande är i tjänst i dag. Detta brev som undertecknats med giftiga pennor är roten i vårt problem i dag. I brevet krävdes en begränsning av EU:s utgifter till 1 procent av bruttonationalinkomsten.
Samma stats- och regeringschefer begärde samtidigt en politik av unionen som de inte var beredda att finansiera. De är stats- och regeringschefer i EU som manar på unionen utomlands men som undviker debatten i det egna landet, ledare som vill uppnå målen utan att bidra med medlen. Ord som ”oacceptabelt” undslipper sällan de mycket måttfulla läpparna tillhörande kommissionens ordförande, som enligt vad som påstås är en av Blairs bästa vänner, men kommissionen och parlamentet måste vara eniga när det gäller att förkasta en budget som prioriterar revisorernas oro framför den mer allmänna uppfattningen i styrelserummet. Jag välkomnar José Manuel Barrosos brev till det tjänstgörande ordförandeskapet om denna veckas möte med Europeiska rådet.
För liberaler och demokrater i parlamentet är det bättre att det inte blir något avtal än att det blir ett dåligt avtal. Liberaler och demokrater kommer inte att kompromissa när det gäller EU:s långsiktiga intressen. Vi kommer inte att ta del i att skapa ett Europa i två skikt.
Vad har de nya medlemsstaterna funnit i sin nya fina värld? En fransk president som säger åt dem att hålla tyst, en tysk premiärminister som nekar dem en egen skattepolitik och ett brittiskt ordförandeskap som ändrar förutsättningarna för solidaritet. Vad vi förväntar oss av ordförandeskapet är en budget som prioriterar långsiktig styrka och gemensamma intressen framför individuell tillfredsställelse och personlig vinning. Vad vi verkar få är ett förslag som kommer att förlama unionens prioriteringar och inte tillfredsställa någon.
Herr rådsordförande! 1,03 procent av bruttonationalinkomsten kommer inte att räcka till för vår nya politik eller för utvidgningen. Parlamentet förstod det då vi uppskattade de framtida finansiella behoven till 1,08 procent av BNI, och det var en lågt räknad uppskattning. Hur blir det då med pengar till utmaningar, som säkerhet till exempel? Hur blir det med åtagandena i Lissabonmålen? För fem år sedan sa vi att vi skulle ha höjt forskningsutgifterna till 3 procent av BNP 2010. De har blivit ännu lägre: mindre än 2 procent förra året, jämfört med 2,5 procent i Förenta staterna och över 3 procent i Japan.
Detta är inte bara en budget för morgondagen. Det är en ram som vi ålägger oss till 2013. Det är en budget som måste tillhandahålla konkurrens och sysselsättning för våra unga medborgare. Det är en budget som måste betala för den sociala solidaritet som vi vill ha i Europa. Parlamentet bör förkasta alla överenskommelser från Europeiska rådet som innebär att vår union blir lurad.
Ordförandeskapet har ambitioner för en mer omfattande dagordning för rådet. Jag önskar er lycka till. Min grupp hoppas att ni kommer att granska det så kallade kriget mot terrorismen. EU-medlemsstaters medverkan i krigföring med användning av utarmat uran och vit fosfor, kvarhållande i häkte utan rättslig prövning, tortyr och blundande för inskränkningar av miljontals människors frihet i länder som vi odlar strategiska partnerskap med degraderar vår union. För två dagar sedan krävde rådet (allmänna frågor) en heltäckande strategi för en kamp mot terrorism där de mänskliga rättigheterna respekteras. Liberaler och demokrater vill att rådet återupprepar Europeiska unionens respekt för rättsstatsprincipen och skyddet av de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna, och att man menar det.
Daniel Marc Cohn-Bendit,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har just upptäckt något den här morgonen: även en kall decembermorgon kan det uppstå en stämning i ett rum som får en att tro att det är maj. Jag kan plötsligt se en anda av uppror resa sig mot rådet och mot regeringarna. Det finner jag mycket, mycket intressant.
Herr talman, herr Alexander! Ni talade om Tony Blairs skicklighet som talare. Jag, å min sida, skulle säga att det är det brittiska ordförandeskapets bristfällighet som är talande. Den är anmärkningsvärd, och om den politik ni föreslår oss verkligen kan jämställas med ert sätt att utnyttja detta parlament och EU:s institutioner när ni behöver dem – jag talar om lagring av uppgifter, som ni inte kan få ert eget parlament att godkänna, eftersom ni är förpliktigade att gå via vårt parlament – om detta är hur ni föreställer er EU, då har jag en sak att säga till er: inte bara det brittiska ordförandeskapet kommer att misslyckas, vilket jag för övrigt inte bryr mig om, utan även EU kommer att misslyckas, och det är farligt.
Angående budgetplanen: när ni talar om reformförslag och om er önskan att reformera jordbruket innebär det i realiteten minskat stöd för landbygdsutveckling. Dessa är de modernaste aspekterna av vår budget, och dem vill ni offra!
Vänta med applåderna. Jag är rädd att ni kommer att finna mindre att applådera i det jag tänker säga.
Ni sa något anmärkningsvärt: vi måste vara moderna – och nu kommer jag att få mindre applåder – men vad är det ni föreslår? Kärnkraft! Detta är en energikälla från det förgångna, från 60-talet! Stanna inte kvar i 60-talet. Att vara modern innebär något annat, nämligen vätgas. Ni har inte förstått någonting, och det är det som är farligt. När ett ordförandeskap inte har förstått någonting så gör de praktiskt taget vad som helst. 
 Jag skulle nu vilja säga detta på tyska, så att Hans-Gert Poettering och Martin Schulz förstår vad jag menar. En sak är säker: säg till era regeringar vad ni i dag har sagt till ordförandeskapet! Faktum är att dessa giriga regeringar, som Graham Watson redan har talat om, regeringar som gör precis som rådet vill, utgör en del av problemet. Säg till Peer Steinbrück att det inte kan fortsätta på det här sättet! På den tiden när de gröna satt i regeringsställning sa jag åt dem att föra en öppen politik. Denna finansministers ambitioner är en skandal! Dessutom har jag detta att säga till Françoise Grossetête: 
 Säg till Jacques Chirac också: att försvara fransk jordbrukspolitik, såsom den är, är en skandal som inte hjälper oss att göra framsteg. 
 Det är inte bara ordförandeskapet som bär ansvar för vad som händer, även om det har del i det genom att vara precis lika svagt och ynkligt som de andra regeringarna i rådet. Det är inte ett uns bättre än någon av dem, men de regeringar som är representerade har också del i problemet. Inte när de är här, men när de är därute utgör de en del av ett allkonstverk som kallas rådet – och vilket allkonstverk det är!
Jag skulle nu vilja säga något om två saker som slår mig som viktiga i det här sammanhanget. Tidigare i denna debatt talade man om Iran. Hans-Gert Poettering har rätt när han säger att det som detta lands president säger berör och påverkar oss alla. Men om vi ska fundera på vad vi ska göra åt honom så har jag en idé. Faktum är, vare sig vi tycker om det eller inte, att han är en folkvald president! För närvarande verkar det enda effektiva sättet att till sist få till en diskussion om detta vara att överväga den eventuella möjligheten att utestänga Iran från VM. Det skulle väcka debatt i Iran, och det skulle vara en seriös debatt. Bröd och skådespel å ena sidan, och å andra sidan allas möjlighet att göra och säga vad de vill är något som jag ser som oförenligt. Den typen av debatt skulle få Irans folk att inse vad deras ledare faktiskt gör – avskiljer dem från världen! Om folket avskiljs, då måste det sägas och man kan inte göra sig några illusioner om det. Detta är också något som man skulle kunna föreslå att rådets ordförandeskap diskuterade, tillsammans med, slutligen, kriget mot terrorismen. 
 En kamp mot terrorismen får inte innebära en kamp mot demokratin. Förstår ni det? Den får inte innebära en kamp mot demokratin. Jag kan tala om för er att de händelser här i Europa som involverar CIA som vi hört om inte har handlat om en kamp mot terrorismen. De har handlat om att skapa förutsättningar för bigotteri. Vi måste stoppa den felaktiga kampen mot terrorismen. Om ni vill bekämpa terrorister, var vänliga använd er av rättsstatsprincipen så kommer ni att få oss, De gröna, på er sida.
Francis Wurtz,
   . – Herr talman! I juni gav en majoritet av parlamentet Tony Blair ett varmt välkomnande. Sex månader senare tog ordförandena för de politiska grupperna ett mycket ovanligt steg och avslog enhälligt hans budgetförslag på grund av, jag citerar, ”brist på solidaritet”.
Kommissionens ordförande har precis hållit ett anförande enligt samma linje och hela vår debatt skulle inte kunna vara tydligare. Den helomvändning som ägt rum borde få det avgående ordförandeskapet att fundera.
Det brittiska ordförandeskapets nonchalanta sätt mot sina partner i allmänhet och mot de nya medlemsstaterna i synnerhet har denna gång passerat tröskeln mellan vad som är acceptabelt och vad som inte är det. Hur vågar man föreställa sig att man ska lösa Förenade kungarikets interna politiska och budgetmässiga gräl på bekostnad av de nya medlemsstaterna, som har det största behovet av gemenskapsmedel, medan man samtidigt påstår sig kämpa för utvidgningen?
Å ena sidan skulle de nya medlemsstaterna beviljas 14 miljarder euro mindre i anslag än vad som föreslagits i kompromissen i juni, vilket redan det var magert. Å andra sidan skulle Förenade kungariket, på grund av sin ökända rabatt, åtnjuta ytterligare 12 miljarder euro i besparingar jämfört med vad som hade förutsetts sex månader tidigare. Det är en stil som liknar Thatchers och som kan stå oss dyrt.
När det gäller ordförandeskapets önskan att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken för att göra den mer rättvis, låt oss överlåta till nummer från den 7 december att avgöra denna önskans uppriktighet. Jag citerar: ”När kommissionen, vid den senaste reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, föreslog ett tak för storleken på jordbruksföretag som har rätt till stöd, förkastades initiativet av Förenade kungariket eftersom de har färre små jordbruksföretag än de andra medlemsstaterna.” Det nuvarande ordförandeskapets storslagna europeiska principer upphör tydligen där viktiga inrikespolitiska intressen står på spel.
Därför krävdes det ett ganska stort mått av självbehärskning för att, som Jack Straw gjorde, föraktfullt jämföra de anslag som de nya medlemsstaterna tilldelas i den kommande budgetplanen med två Marshallplaner. Detta trots att notan, enligt er utrikesministers egna siffror, i praktiken skulle uppgå till inget mindre än en Marschallplan för åren 2000–2013 bara för Förenade kungariket, världens femte största ekonomiska makt. Detta handlar inte längre om EU. Det handlar om att vinna lotteriet.
Låt oss inte låta de gamla dåliga tiderna av ”Jag vill ha pengarna tillbaka” återkomma med full kraft. Skrivelsen från de sex största nettobidragsgivarna, som för två år sedan tillkännagav att de avsåg att begränsa framtida budgetar till 1 procent av bruttonationalprodukten, öppnade tråkigt nog på nytt denna återvändsgränd. Tony Blair kastade sig ohämmat igenom öppningen. Vi måste stoppa denna nyckfulla utveckling medan det ännu finns tid.
Det verkar som om vi är mitt i en period av reflektion över vilken riktning det europeiska äventyret ska ta. Det tycks mig som om tiden är inne att välja mellan integration via marknaden och politisk integration, mellan rasande konkurrens och solidaritet, och mellan kapitulation och ambition. Vi får snart se vem som verkligen vill ha EU. 
Nigel Farage,
   . – Herr talman! Om ni satte er ned och medvetet försökte planera familjejulen från helvetet skulle ni inte kunna göra ett bättre jobb än det brittiska ordförandeskapet har lyckats med under de senaste sex månaderna. Jag är övertygad om, herr Alexander, att ni fått mycket stor hjälp av det fullkomligt värdelösa och opålitliga utrikesministerium som sitter bakom er, men den här morgonen kanske ni, som är en stor EU-vän, börjar inse verkligheten bakom Förenade kungarikets ställning inom Europeiska unionen.
Vi har aldrig under hela vår historia varit mer isolerade, mer utanför, mer impopulära bland våra europeiska grannar än vi är i dag, när vi sitter här i kammaren den här morgonen – och jag antar att det är därför som Tony Blair skickade er i dag för att ta hand om grovjobbet. För han lovade oss i juni – stämmer inte det? – att han skulle komma tillbaka och avlägga rapport inför parlamentet så ofta som han hade möjlighet. Ja, han vågade inte dyka upp här i dag. Det kanske är på grund av skällsorden, jag vet inte. Han kanske är upprörd över att José Manuel Barroso har liknat honom vid sheriffen av Nottingham. Jag vet att många av de nya medlemsstaterna anser att Blair uppför sig som Ebenezer Scrooge. Men det är egentligen ganska orättvist, för britterna betalar fortfarande 30 miljoner pund sterling per dag till en organisation vars räkenskaper inte har godkänts under de senaste 11 åren, och vi betalar vår beskärda del av det nya tunnelbanesystemet i Warszawa, och avloppsledningarna i Budapest och Gud vet hur många hektar franska åkrar.
Men spöket från tidigare jular kommer att bli ett misslyckandets spöke. Han vill inte att det ska synas i historieböckerna att han efter sex månaders ordförandeskap inte kunnat nå något avtal, och därför ska ett avtal nås. Det kommer att bli ett ytterligare avdrag på den brittiska rabatten. Och den enda riktiga vinnaren i allt detta är Barroso! Och du milde, herr Barroso, ni skulle behöva en och annan framgång, eller hur? Ni skrev till Blair den 20 oktober om fem förslag till återupptagande av förhandlingar, och det brittiska ordförandeskapet har följt dessa bokstavligen, inklusive godtagandet av en total granskning av EU:s budget 2008, när hela Förenade kungarikets rabatt kommer att ligga på bordet. Så en överenskommelse kommer att nås inom de närmaste dagarna, men den kommer inte att lösa frågan.
Jag har ett positivt förslag till er alla.
Jo, det är sant! Varför förlänger vi inte det brittiska ordförandeskapet med ytterligare sex månader? Ytterligare sex månader av utrikesministeriet, Blair och Alexander, ytterligare sex månader av detta, så kommer det att stå klart för alla att Förenade kungariket är fel land för den här uppgiften. En nation för global handel, som är mycket stolt över sin senare historia hör inte hemma, passar inte in i den här klubben, och utifrån ert perspektiv är vi missunnsamma, eller hur? Vi håller er tillbaka hela tiden. Vi hindrar er hela tiden. Gör er av med oss! Sparka ut oss! Uteslut oss! Sedan kan ni fortsätta med era projekt, och vi kan återgå till att styra vårt eget land. Det är inte bara en fråga om att ”vi vill ha tillbaka våra pengar” – vi vill ha tillbaka vårt land!
Cristiana Muscardini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Vi kan bara beklaga att det är först i slutet av det brittiska ordförandeskapets sex månader som vi får höra talas om Förenade kungarikets förslag till budgetram för unionen, samt att detta nya förslag inte ens i dag har lagts fram för parlamentet. Det är verkligen ett tecken på bristande hänsyn gentemot parlamentet, som man har smickrat med ord men hånat i handling.
EU står inför svårigheter i dag på grund av en internationell situation som har medfört att globaliseringsprocessen snarare styrs än upplevs naturligt, en situation där det förekommer allvarliga överträdelser av de regler som utgör den enda garantin för rättvis handel och lojal konkurrens. Vi vet alla att det som krävs för att stärka EU i denna situation är politiska och ekonomiska åtgärder med stöd av lämpliga budgetposter.
Därför hade vi kanske hoppats på en lugnare och mer ingående debatt i rådet och inom samtliga EU-institutioner under de senaste månaderna. I stället får vi detta förslag i sista minuten, som är sämre än förslaget från Luxemburg och som dessutom minskar sannolikheten för att vi ska kunna driva igenom den utvecklingspolitik och den sociala politik som behövs för att åtgärda problemet med de över 40 miljoner människor som lever i fattigdom och de fler än 20 miljoner som går arbetslösa.
I det brittiska förslaget tas inte ens någon hänsyn till medlemsstaternas geografiska olikheter, och de strukturfonder som är avgörande för länderna i Syd- och Östeuropa reduceras. Förslaget saknar ambitioner och försvagar EU:s roll i världen.
Herr minister! Ni nämnde terrorismen. Men för att utrota terrorismen krävs inte enbart att systemen för övervakning och bekämpning förstärks utan också att levnadsstandarden i och utanför EU förbättras, och för detta krävs politisk vilja och ekonomiska medel, inte bara uttalanden om goda avsikter.
Det faktum att kommissionsordföranden José Manuel Barroso själv och de olika stats- och regeringscheferna klart och tydligt har uttalat sitt missnöje med det brittiska förslaget, trots att förhandlingarna fortfarande pågår, tyder på att förslaget troligtvis lades fram i slutet av mandatperioden just på grund av att Förenade kungariket var obenäget att på ett realistiskt sätt ta ställning till det gamla problemet med den brittiska rabatten.
En anständig överenskommelse innebär att vissa länder får finna sig i att ge upp vissa förmåner, även betydande sådana, som de vid någon tidpunkt i gemenskapens historia och under särskilda förhållanden garanterades, och som då var motiverade.
Så länge unionen inte har något nytt fördrag är den i stort behov av ekonomisk balans, där ingen medlemsstat bestraffas och där en ny ekonomisk politik kan inledas. 
Ashley Mote (NI ).
   – Herr talman! Jag tycker nästan synd om Douglas Alexander, men jag ska motstå den känslan. Förra helgen publicerade Londontidningen Tony Blairs nästa tal i Bryssel, som innehöll orden: ”här andas man in den ljuva doften av Belgiens unika slag av korruption, som man generöst har delat med sig av till övriga Europa”. Sedan fortsatte man med att föreställa sig vad han skulle kunna säga till Jacques Chirac nästa gång de ses: ” Jacques, den stolte upprätthållaren av den mest omoraliska statsunderstödda politiken under mänsklighetens historia – den gemensamma jordbrukspolitiken för 27 miljarder pund sterling per år”, som överför brittiska skattebetalares pengar till ”uppblåsta franska jordägare som pumpar upp livsmedelspriserna i Europa och skapar fattigdom i Afrika”.
Blairs stora problem är att han inte kan säga något av detta. Han måste stödja Europeiska unionen, eller åtminstone låtsas göra det. Men han vet att majoriteten på hemmaplan avskyr parlamentet och allt det står för och vill att vi ska lämna det. Han vet att det brittiska ordförandeskapet har varit en katastrof. Vi samtycker inte till ert projekt.
Edward Heaths missgärningar från 1970-talet har fallit tillbaka tungt på honom i Förenade kungariket. Han ljög grovt för att övertala oss att ansluta oss. Hans bedrägeri har tvingat en rad brittiska regeringar att handskas med konsekvenserna, och vi har gradvis börjat se unionen för vad den verkligen är. I dag vet vi att denna kejsare inte har några kläder. Detta är ingen parlamentarisk demokrati. Det var aldrig det som var meningen. EU styrs av hemliga kommittéer, ansiktslösa, översittande byråkrater och en ansvarsskyldighet av dimma och speglar. Detta är det nya Sovjet, och det är inte undra på att Italien nu vill att Ryssland ska anslutas. Vladimir Putin skulle verkligen känna sig som hemma.
Sedan jag kom hit förra året har förvånansvärt många människor erkänt privat för mig att vi aldrig skulle ha anslutit oss och att vi borde lämna unionen vid första bästa tillfälle. Det borde vi verkligen! 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag känner nästan att jag borde göra något för att hjälpa Douglas Alexander, men som advokat anser jag inte att det kommer att finnas tillräckligt med pengar i EU:s budget för att betala mitt arvode. Jag tycker synd om honom, men han är här för att försöka övertyga parlamentet om att det tjänstgörande ordförandeskapet har allt under kontroll. De senaste sex månaderna har sorgligt nog visat att detta ordförandeskap inte ens har kunnat se de rätta förhållandena, för att nu inte tala om att inta en ställning i relation till dessa. Han är budbäraren för ett ordförandeskap som har slut på idéer, har tappat orken och som har ont om tid.
Det tillstås dessvärre i hela det politiska spektrumet, vilket vi hör i dag, att det brittiska ordförandeskapet inte har uppnått det man sa att man skulle uppnå. Det började med höga förhoppningar och ett bravurnummer från premiärministerns sida. Man bad i denna kammare om att få bli dömd efter sina meriter under de sex månader man skulle inneha ordförandeskapet. I juni varnade jag parlamentet för att det ofta förekom en gapande klyfta mellan premiärministerns retorik och verkligheten. Alla som har sett premiärministern leda detta ordförandeskap förstår säkert min varning. Till skillnad från ministern vill jag nu koncentrera mig på Tony Blairs alltmer desperata försök att få till stånd ett avtal om budgetplanen och EU:s framtida budget.
Under de senaste veckorna har han utmattat oss med sina ansträngningar för diplomati. Det är inget fel med flexibilitet och vision, herr Alexander, men premiärministerns handlingar har bara varit en framgång när det gäller att säkerställa fientligheten från de centraleuropeiska och östeuropeiska ländernas sida – de länder som trodde han var deras vän – medan han inte fått en enda antydan om en kompromiss i fråga om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken i diskussionerna med regeringarna. Dessutom har han på ett avgörande sätt avsagt sig ett löfte till det brittiska folket om att inte undergräva deras budgetrabatt, ett löfte som han kanske inte skulle ha gett. I juni sa han att rabatten skulle förbli densamma. Nu förhandlar han bort den utan några löften om en grundläggande reform, som han tidigare sa var av avgörande betydelse.
Han borde inte vara överraskad över allmänhetens fientliga reaktion i Förenade kungariket. Han har fört det brittiska folket bakom ljuset, och de kan följa det direkt på sina TV-skärmar. De kommer att betala mer för att premiärministern har svikit dem och landet. Jag läste i helgen – och jag hoppas att rådsordföranden kommer att reagera på det – att det brittiska finansministeriet inte har budgeterat en enda cent till en minskad budgetrabatt, vilket innebär att de brittiska skattebetalarna skulle kunna få betala högre skatt i slutändan.
Vi kommer att titta noggrant på de senaste budgetförslagen, som ordförandeskapet förväntas lägga fram i dag. Jag beklagar att vi inte fick höra dem i parlamentet i morse, men vi kommer att bedöma dem delvis efter hur mycket brittiska skattebetalare kommer att behöva betala för att deras regering misskött frågorna och delvis efter om det finns något bevis på att premiärministern har fått några fasta och tillförlitliga åtaganden för en grundläggande reform i EU. Vad gäller oss behöver vi en förnuftig och progressiv reform oberoende av vilka våra politiska ståndpunkter är. Det har inte funnits något tecken på det under detta ordförandeskap. 
Bárbara Dührkop Dührkop (PSE ).
   – Herr talman! Även jag beklagar att rådets ordförandeskap har kommit hit utan att ha något att säga. Jag vill emellertid framföra följande kommentarer och ställa följande frågor för att se om rådet kan klargöra saker och ting.
För det första, i ingressen till rådets förslag av den 5 december 2005 anges att budgetplanen måste tillhandahålla de ekonomiska resurser som behövs för att möta EU:s interna och externa utmaningar. Anser ni verkligen att de utmaningar som unionen står inför kan bemötas med allt färre resurser?
För det andra har ni – även om ni inte är de enda – skällt och gormat på den gemensamma jordbrukspolitiken, ibland på goda grunder men också på grund av demagogi, men när allt kommer omkring fortsätter ni att skära ned på den känsligaste delen av den gemensamma jordbrukspolitiken, nämligen den som har avsatts för landsbygdens utveckling: jordbruksutgifternas mest moderna, rationella och motiverade del.
För det tredje stödde vi alla den brittiske premiärministern när han här i parlamentet sa att han ville ha en modern budget för EU, och vi hoppades att detta skulle omfatta ökade anslag för att skapa detta framstående EU. Är denna förhoppning förgäves? Kommer ni att ändra ert ursprungliga förslag som innebar en 40-procentig minskning för kommissionens del?
För det fjärde, gemenskapsbudgetens ”fula ankunge”: de externa åtgärderna. Samtliga utrikesministrar utfärdar ideligen löften med anknytning till utvecklingsländernas behov, eller lovar att ge bistånd efter naturkatastrofer eller efter mindre naturliga katastrofer, såsom hunger. Men sedan följer som alltid nedskärningar. Detta innebär att vissa människor kommer att få det som vi tar från andra.
För det femte har ni erkänt att det inte gick att nå en överenskommelse i juni i fjol, på grund av att budgetplanen var alltför generös. Kommer ni att fortsätta att lyssna till de av era kolleger som anser att ju mindre EU:s budget är desto bättre? Tyvärr är många länder nöjda med att EU:s budget minskar för varje år; vissa länder ansåg till och med att det var det enda positiva inslaget i ert första förslag. Kommer idén om att försöka sakta ner den europeiska integrationen med hjälp av filosofin ”mindre EU med en mindre budget” att slutligen segra i rådet? Jag vill emellertid tydligt klargöra att vi i parlamentet vill fortsätta med den europeiska integrationen. Vi anser inte att vi har gått för långt och att det hädanefter skulle vara bättre om varje land skötte sig på egen hand. Detta utgör den stora skillnaden mellan rådet och parlamentet, och det kommer inte att handla om några miljoner euro hit eller dit. Utifrån den budgetplan som Europeiska rådet lägger fram kommer vi att bedöma hur långt vi kan nå.
För det sjätte, när det gäller den kontroversiella frågan om unionens inkomster eller egna medel, har vi förstått att ni endast har varit beredd att föreslå en rad fuskverk för att tillfredsställa de av era kolleger som vill rasera gemenskapsbudgeten. Vill ni att vi ska återgå till nationella bidrag?
Slutligen har parlamentet, nu när unionens system för egna medel angrips, endast rätt att protestera enligt fördragen; inte desto mindre bör ni vara förvissade om att budgetplanens blotta existens är beroende av parlamentet. Glöm inte det, och var inte alltför säkra på att vi kommer att göra allt det som rådet ber oss om. 
Bronisław Geremek (ALDE ).
    –  Herr talman! Att den aktuella debatten om budgetplanen är så känsloladdad beror på att detta inte enbart handlar om pengar. Vad som också står på spel är för det första förtroendeklimatet, och för det andra EU:s framtid.
Jag tar upp förtroendeklimatet eftersom resultatet av denna debatt bör visa om de utfärdade löftena, såväl som erkännandet från den brittiske premiärministern om behovet av hjälp till svagare länder, har någon som helst innebörd. Eller så kanske det visar sig att det verkliga syftet är att se till att EU:s enda prioritering är något helt annat, vilket skulle bryta mot principen i EU:s politik, och detta leder oss till det andra problemet. Frågan är huruvida vi vill ha ett EU som inte bara är utvidgat utan också enat, vilket kräver ett visst mått av politisk solidaritet.
För närvarande har vi kommissionens förslag, parlamentets förslag och Bögebetänkandet på bordet. De ger samtliga uttryck för den europeiska tanken och visar en förståelse för EU:s framtida behov. Men vi har också det senaste brittiska förslaget framför oss, som åskådliggör den nationella egoismen hos de stora och förmögna nationerna.
Vi är alla medvetna om att Europa fick betala ett högt pris för en sådan egoism under många långa århundraden. En kompromiss mellan egoism och nationalkänsla är inte möjlig. Av denna anledning måste vi avvakta och hoppas på att det kommer ett helt nytt brittiskt förslag. Ett sådant förslag är det enda sättet att lösa denna kris.
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman! För första gången på elva år ser vi hur en rådsordförande avstår från att utnyttja rätten att yttra sig efter den första debattrundan. Så kort är ett ordförandeskaps väg från storartat till eländigt, från dess falska framträdanden på EU:s scen till dess offentliga misslyckande, från stora påståenden till utfrysning, vilket för närvarande är det brittiska ordförandeskapets öde. Det inleddes med fanfarer och avslutas med dödsklockan vid en fattigbegravning. För att återvinna folkets förtroende utlovade ni ledarskap för sex månader sedan. Jag tycker verkligen synd om er; Tony Blair stod för det stora framträdandet medan ni måste ta ansvar för utfrysningen. Det förvånar mig inte alls att ni helst avstår från att tala om detta.
Ni utlovade ledarskap men uppvisade nationell egoism, med EU som en basar för nationella intressen, ett EU styrt av regeringar. Ni ville återvinna folkets förtroende, men i slutet av dessa sex månader visar samtliga undersökningar att människor i varje land har väsentligt mindre förtroende för er nu, till följd av er politik.
Trots er försäkran om att ni tror på ett solidariskt EU innebär budgetplanen att EU splittras ekonomiskt, och att det skapas ett första och ett andra klassens EU. Solidaritet mellan medlemsstaterna blir en företeelse som hör till det förflutna. Efter att ha utlovat kraftfulla reformer gör ni jordbruksreformer till en förutsättning för en överenskommelse om budgetplanen, och genom att nu minska stödet till den regionala utvecklingen undergräver ni den enda reform som har varit framgångsrik. Ni ville bereda vägen för det sociala EU, men av rådsmötet i Hampton Court framgick det att den sociala modellen i EU i själva verket inte existerar. Detta är resultatet av ert ordförandeskap, och det är beklagligt.
Under ert ordförandeskap hade ni för avsikt att prioritera den inre säkerheten; i stället blev den ett fiasko. Det var er egen inrikesminister som lyckades bli den första företrädare för en demokratisk regering som beskrivit europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna som föråldrad. Hela frågan om förbudet mot tortyr, i synnerhet, gör att det brittiska ordförandeskapet framställs i egendomlig dager. Kanske är detta förklaringen till att ordförandeskapet svek allmänheten på den mest väsentliga av de punkter som gäller de grundläggande rättigheterna när det ställdes inför de påstådda anklagelserna om olagliga bortföranden och transporter. Förenade kungarikets regering har dessutom visat en total oförmåga att göra något åt detta.
Jag har bara en fråga att ställa till det brittiska ordförandeskapet, och den lyder som följer: när ska ni sluta resa till EU och i stället börja leva här? 

Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
 Herr talman! Det föreligger många svårigheter med det brittiska ordförandeskapets förslag till budgetplan, vilket ordföranden för min grupp, Francis Wurtz, och andra har uppgett här under morgonen. Dessa förslag omfattar lägre belopp än vad som tidigare föreslagits för landsbygdens utveckling, sammanhållningsfonder för de nyaste medlemsstaterna, kultur, ungdomar, hälso- och konsumentskydd.
Jag förespråkar dock en aspekt: medel till ett EU-program till stöd för fred i Nordirland. Det är nödvändigt om vi ska kunna fortsätta det värdefulla arbetet med fredsskapande, hantering av diskriminering och främjande av nationell försoning. Det är absolut nödvändigt att detta tillfälle till fred i Irland inte slösas bort, vilket innebär att det också åligger den brittiska regeringen att säkerställa politiska framsteg i Irland under 2006. 
Mirosław Mariusz Piotrowski (IND/DEM ).
    –  Herr talman! Förenade kungarikets övertagande av EU:s ordförandeskap innebar en möjlighet för denna byråkratiserade och ineffektiva organisation att ta ett första steg på vägen mot betydande reformer, och att de små eller mindre utvecklade medlemsstaternas åsikter skulle höras lika mycket som de stora medlemsstaternas.
För sex månader sedan uppgav den brittiske premiärministern här i parlamentet att vi skulle glömma den nationella egoismen om vi ville omvandla EU till en politiskt trovärdig och ekonomiskt konkurrenskraftig kontinent som vilar på en solidarisk grundval. Nu när det brittiska ordförandeskapet närmar sig sitt slut är det uppenbart att detta endast var genialisk retorik. Det är högst osannolikt att EU kommer att få en modern och utvecklingsinriktad flerårig budget inom den närmaste framtiden. Det är lika osannolikt att det kommer att ske en förändring av det sätt på vilket beslut fattas i frågor som berör de 25 medlemsstaterna. EU kommer även fortsättningsvis att styras genom dunkla förhandlingar mellan de mäktiga medlemsstaterna, där de svagare medlemsstaterna förväntas hålla tyst eller nicka i samförstånd. De nya medlemsstaterna som medgavs inträde i EU ”som en förmån”, trots att de till fullo gör rätt för sig, anklagas annars för att vara otacksamma eller så får de veta, för att använda samma ord som den brittiske ambassadören i Warszawa, jag citerar, att ”livet är brutalt och fullt av fällor”. Vi kan inte acceptera ett sådant EU.
Roberts Zīle (UEN ).
   – För sex månader sedan var det många här i parlamentet och även i de nya medlemsstaterna som såg med förhoppningar och sympati på det ny, dynamiska brittiska ordförandeskapet och dess ledare. Vi fick höra talas om en vision om EU:s konkurrenskraft i världen och en utjämning av EU:s socioekonomiska villkor. I Luxemburg erbjöd sig också några av de nya medlemsstaterna att minska sina krav på stöd om inte de större länderna kunde nå en kompromiss. Tyvärr blev detta grunden för det brittiska förslaget till budgetplan. Samtidigt minskades budgeten medan den brittiska rabatten bara marginellt reducerades. Här handlar inte debatten om de vägar som inte har byggts eller om de arbetstillfällen som inte har skapats i det nya EU. Här handlar debatten om att ni har visat för folket att solidaritetsprincipen inte är något annat än vackra ord. Vi ville uppleva att vårt folk senast 2013 skulle leva lite mer som i ”första klassens” EU. Vårt folk i Lettland, mitt folk, vill inte enbart utgöra billig arbetskraft på er arbetsmarknad, och vi vill inte att vårt land ska vara en billig destination för turister på era lågprisflygbolag. Tack. 
Jean-Marie Le Pen (NI ).
   – Herr talman! Europeiska rådets möte i Bryssel, som ägna åt budget- och skatterelaterade frågor, är ytterst viktigt.
Förenade kungariket, personifierat av socialisten Tony Blair, lade fram sitt förslag till budgetplan för perioden 2007–2013 bara tio dagar före Europeiska rådets möte, så att de övriga länderna inte skulle kunna komma med motförslag. Som de sluga taktiker de är gick britterna dessutom så långt att de irriterade sina vänner – länderna från Öst – medan de behandlade sina motståndare – Frankrike och Tyskland – med silkesvantar, praktiskt taget utan att beröra den egna budgetrabatten. Allt de behöver göra är att låtsas komma med eftergifter för att uppnå en överenskommelse i rådet, som knappast är benäget att återvända till denna fråga under det österrikiska ordförandeskapet.
Den stora förloraren kommer med största sannolikhet att bli Frankrike, som förmodligen får fortsätta att finansiera den brittiska checken. Frankrike kommer också att få se sitt bidrag till gemenskapsbudgeten skjuta i höjden med anledning av utvidgningen, samtidigt som landet får mindre tillbaka på grund av den reducerade budgeten för den gemensamma jordbrukspolitiken.
Det andra debattämnet handlar om den sänkta momsen på arbetsintensiva tjänster. Det är förbluffande att skatt på verksamhet som restaurangrörelse eller renovering av byggnader, som inte har några som helst negativa effekter för den inre marknaden, ska debatteras på EU-nivå och kräva enhällighet. Jacques Chirac borde ha haft i åtanke att det inte längre existerade suveränitet på skatteområdet när han utfärdade löften till arbetstagare inom restaurangnäringen som han inte kunde uppfylla.
Det må vara hur som helst med den saken, men besluten från Bryssel kommer att vara bindande för Frankrike under många år framåt, och bidra lite mer till vårt lands tragiska skuld. 
Gerardo Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr minister! När vi i och med Europeiska enhetsakten för nästan tjugo år sedan öppnade våra gränser för att skapa ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde, beslöt vi också att inrätta en rad ekonomiska mekanismer för att hjälpa de minst utvecklade länderna att anpassa sina ekonomiska system till den fria konkurrensen. Från och med det ögonblicket blev sammanhållning en av EU:s grundläggande pelare, och den befästes i de budgetplaner som förhandlades fram 1992 och 1999.
Denna politik har gett enastående resultat. Som minister Jack Straw erkände för några dagar sedan i samband med presentationen av det brittiska ordförandeskapets förslag har det skett en liknande ökning av de handelsflöden som gynnar de mest utvecklade medlemsstaterna. Därför är det fullkomligt uppenbart att nettobidragsgivarnas budgetunderskott gentemot EU ligger i linje med dessa länders handelsöverskott i jämförelse med sammanhållningsländerna.
Det är därför tydligt att sammanhållningspolitiken – definitivt den effektivaste av gemenskapens samtliga strategier – gynnar alla länder i Europeiska unionen, genom att den möjliggör en verklig konvergens för de minst utvecklade regionerna inom en relativt kort tidsperiod.
Herr minister! Det brittiska ordförandeskapet bryter därför mot denna sammanhållningspolitik, vilket innebär att det blir EU:s minst utvecklade territorier som får stå för utvidgningens ekonomiska kostnader, trots att det är de rikaste som gynnas mest av utvidgningen. Rådet bör således vara medvetet om att det, i linje med de ståndpunkter som Europaparlamentet har godkänt, inte kan räkna med parlamentets stöd för ett sådant förslag som det brittiska ordförandeskapet för närvarande har lagt fram. Och om rådet godkänner detta förslag kommer jag givetvis att göra allt som står i min makt för att se till att parlamentet lägger in sitt veto. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Flera aspekter av vårt samarbete med det brittiska ordförandeskapet har fungerat väl; problemet är att ni riskerar att ge detta slags samarbete dåligt rykte om ni misslyckas med att åstadkomma en lämplig och realistisk budget. Det var ni som talade om en realistisk budget. Jag vill bara kortfattat ta upp två punkter.
Ni kommer själv från en region som – inte minst med hjälp av EU-stöd – har lyckats gå från jordbruk till att bli ledande inom forskning och utveckling. Varför vill ni nu förvägra andra regioner detsamma genom att drastiskt minska det moderna stödet till forskning och utveckling, eller genom att inte skapa de förutsättningar som krävs i en utvidgad union?
Detta leder mig vidare till frågan om utvidgningen. Jag delar er uppfattning att vi bör förhandla med Turkiet, och att skapandet av ett större EU – där Turkiet ingår – skulle vara något positivt. Anser ni att det är realistiskt att fullfölja en utvidgningsstrategi på det sätt som det brittiska ordförandeskapet gör, med en sådan budget och med detta slags budgetplan? Anser ni att det är realistiskt att utvidgningen omfattar Balkanländerna? Något sådant är inte trovärdigt, och allmänheten kommer inte att godta det.
Därför finner jag ert förslag obegripligt. När allt kommer omkring kan ni inte uppnå era egna mål, som både ni och Tony Blair har försvarat. Så det enda jag kan göra är att uppmana er att ändra uppfattning, och att återvända med ett budgetförslag som är realistiskt i ordets sanna bemärkelse, samtidigt som viss hänsyn bör tas till européernas förhoppningar och önskningar. Det som ni hittills har lagt fram är inte godtagbart, vare sig för parlamentet eller för Europas folk!
Karin Riis-Jørgensen (ALDE ).
   – Herr talman! Under Europeiska rådets möte på torsdag och fredag kommer ni, Douglas Alexander, och Tony Blair att ha EU:s framtid i era händer. Vi förväntar oss att ni uppnår ett balanserat resultat. När allt kommer omkring har vi här i parlamentet hållit vårt ord när det gäller både Reach och lagring av uppgifter, som vi kommer att rösta om i dag. Därigenom har vi visat att det inte enbart är under toppmötena som EU aktivt åstadkommer resultat. För sex månader sedan var ert ordförandeskap noga med att presentera ett mycket visionärt program där man fäste stor vikt vid framtida investeringar i forskning och utveckling. Det var en fantastisk föreställning som väckte stor entusiasm bland oss parlamentsledamöter. Men vad har det nu blivit av dessa löften? Jag hoppas att Tony Blair, vid lunchtid i dag, kommer ut ur Sherwoodskogen som en sann – och inte falsk – Robin Hood, som ger till de fattiga och tar från de rika.
I det nya förslaget bör man också ta itu med den föråldrade brittiska rabatten. Vi måste visa den nödvändiga solidariteten gentemot de nya medlemsstaterna. Det är något som de förtjänar, och det kommer också att ligga i Tony Blairs intresse att klart och tydligt distansera sig från det förflutna i form av Margaret Thatcher. Om Tony Blair inte lever upp till sina löften från i somras kommer hans ordförandeskap inte att ha haft någon innebörd. Tony Blair måste och bör visa ledarskap, så att EU:s numera skamfilade anseende kan bättras på. Tony Blair måste visa att han vågar investera i framtiden. Forskning och utveckling bör välkomnas, men inga rabatter eller stöd till forna tiders industrier. Jag uppmanar därför det brittiska ordförandeskapet att hitta en förnuftig och balanserad lösning så att vi kan återupprätta förtroendet för EU. Bollen ligger hos er. 
Luisa Morgantini (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Mina damer och herrar! Jag är något besvärad, för både jag och ledamöter från andra politiska grupper i utskottet för utveckling skulle ha velat se ett viktigare diskussionsämne under denna debatt, och inte enbart ett tillkännagivande om ett dokument som vi har utarbetat och som definitivt är positivt. Vi hade också hoppats på något slags utvärdering, för ”Europeiskt samförstånd om utveckling” innehåller i själva verket väldigt många positiva punkter, även om budgetnedskärningarna allvarligt undergräver våra möjligheter att genomföra denna utvecklingspolitiska vision.
Europaparlamentet var gemensamt delaktigt, först tillsammans med kommissionen och sedan med rådet, i de analyser och debatter som ägde rum. Vi deltog också i ett antal seminarier. Parlamentet bidrog i hög grad under hela processen och uppnådde också mycket. Men i detta dokument tas ingen hänsyn till exempelvis behovet av att demokratisera de internationella finansinstituten, och det förekommer inte heller någon analys av orsakerna till att den ekonomiska jämlikheten inte tilltar. I stället ökar de ekonomiska skillnaderna, liksom vårt ansvar för följderna av de vapen vi framställer, till exempel.
Det råder ingen tvekan om att processen för att omdefiniera Europeiska unionens utvecklingspolitik, finansiella instrument och ekonomiska ramavtal kommer att bli en utmaning för framtiden. I den meningen, och även i vårt dokument, står handelsfrågan fortfarande i centrum för uppmärksamheten.
Jag vill också tillägga att även om detta dokument innehåller väldigt många positiva aspekter saknas fortfarande en hel del, men för detta krävs en annan debatt. Jag vill verkligen ha en ordentlig redogörelse från ordförandeskapet och kommissionen för vad som sker på utvecklingspolitikens område. 
Roberta Angelilli (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Tony Blair har till sist beslutat sig för att ikläda sig sheriffen av Nottinghams ämbetsdräkt med sina drastiska nedskärningar i budgeten och sitt kompromisslösa försvar av den brittiska rabatten.
Såvida det inte har skett några förändringar i sista minuten riskerar förslaget från regeringen i London att sanktionera ett dundrande misstag. I själva verket står vi inför en mycket djupare kris: Tony Blair har valt att förvärra konflikten, att visa upp EU:s svaghet och låta dess motsättningar komma i svallning; han har helt enkelt belyst problemen i ett EU som slits sönder av egenintressen, som är ovilligt att göra några ansträngningar för att stödja utvidgningen, och som är oförmöget att verkligen möta 2000-talets utmaningar eller att hävda sig som en sammanhållen politisk enhet på världsscenen.
Italien har, som en av EU:s grundande medlemmar, alltid spelat sin roll och alltid varit villigt att göra uppoffringar av hänsyn till framtiden. I egenskap av nettobidragsgivare har landet betalat 25 procent av den brittiska rabatten under tjugo års tid. Nu står vi emellertid vid skiljevägen: vi kan inte betala kostnaderna för utvidgningen på egen hand. Den här gången kan vi inte vara de enda som stiger tillbaka. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Punktlighet är en kunglig dygd. Förenade kungariket är ett kungadöme, men dess ministrar är inte punktliga. I själva verket fungerar denna metafor på många olika nivåer. EU väntar på känsliga förslag från regeringen i London, men Londonregeringen är försenad, på samma sätt som Douglas Alexander var försenad när han kom hit i dag.
Tidigare sa Daniel Marc Cohn-Bendit att det rådde en stämning av vårrevolution i parlamentet i dag. Men som jag ser det påminner atmosfären snarare om en sådan vinter som upplevdes av de soldater som stred vid Stalingrad under andra världskriget. Relationerna mellan kommissionen och rådet, liksom mellan de enskilda medlemsstaterna, är definitivt frostiga.
Det är en skam att parlamentet, i början av det tjugoförsta århundradet och vid en tidpunkt då filmer presenteras i 3D-format, har regredierat 50 år tillbaka till den svartvita filmepoken. Den film som vi för närvarande ser på visar José Manuel Barroso, förkämpen för den europeiska solidariteten, i rollen som den godhjärtade sheriffen, och premiärminister Tony Blair i rollen som bov. Tyvärr är det bara de amerikanska västernfilmerna som har lyckliga slut.
Det brittiska ordförandeskapets film är emellertid en skräckfilm som kommer att sluta i katastrof. Greken Zorba kommer inte att visa sig och säga ”vilken fantastisk katastrof”, för detta, mina damer och herrar, är en förfärlig katastrof.
Julen närmar sig. Herr talman, mina damer och herrar! För mer än hundra år sedan porträtterade Tony Blairs landsman Charles Dickens den dåvarande brittiske premiärministern i ”En julsaga”. Men hjälten i denna berättelse, som var en riktig snåljåp, genomgick en total förändring. Jag hoppas att detta också händer med den andre snåljåpen, nämligen premiärminister Tony Blair. 
Armando Dionisi (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr minister, herr ordförande José Manuel Barroso, mina damer och herrar! Det stundande mötet i Europeiska rådet innebär ett avgörande skede i den svåra processen med att bygga unionen. En överenskommelse om budgetplanen skulle återupprätta säkerheten i våra politiska åtgärder och förtroendet för integrationsprocessen, medan ett misslyckande skulle utlösa en allvarlig politisk kris. Behovet av en överenskommelse bör emellertid inte förväxlas med villighet att acceptera vilken kompromiss som helst.
I sitt öppningsanförande här i parlamentet utlovade Tony Blair ett återupplivande av EU och omfattande budgetmässiga förändringar. I dag är vi tyvärr tvungna att acceptera att förslaget är blygsamt och återhållet. Förslaget från Jean-Claude Juncker att minska utgifterna till 871 miljarder euro var en kompromiss som var svår att acceptera, men förslaget om en ytterligare sänkning till 846 miljarder euro, med betydande nedskärningar inom sammanhållningspolitiken för de nya medlemsstaterna och inom landsbygdens utveckling, är oacceptabelt.
Jag vill också påpeka att det bidrag som krävs av Italien är större än både Frankrikes och Förenade kungarikets bidrag. Det skulle följaktligen bli de fattiga regionerna i de gamla medlemsstaterna som straffades, medan förmånerna till de länder som vill ha en reducerad budget skulle förbli så gott som oberörda.
En lösning av det slaget strider mot allt det som den brittiske premiärministern framförde och kan inte godtas av parlamentet. Det enda sättet att undvika att en åtstramning drabbar våra länder och ge ny kraft till EU är att nå en ambitiös överenskommelse som kombinerar konkurrenskraft och sammanhållning, solidaritet och förnyelse.
Sammanfattningsvis vill jag citera en framtidens man: Alcide De Gasperi, som vi mindes i går. För att ena Europa är vi tvungna att göra oss av med en stor mängd förmåner, klenmod och förbittringar. För att EU ska finnas kvar på agendan är vi tvungna att tala högre, skriva och insistera, och inte för ett ögonblick ta paus från detta. 
Dariusz Rosati (PSE ).
   – Herr talman! I juni blockerade Förenade kungariket den budgetplan som det luxemburgska ordförandeskapet hade lagt fram. Premiärminister Tony Blair sa att EU behövde en annan sorts budget, där mindre pengar var öronmärkta för traditionella mål inom jordbrukspolitikens område. I stället skulle mer pengar avsättas för att främja moderna mål, såsom utvecklingen av fattiga regioner och av de nya medlemsstaterna. Hans ord gav oss hopp om att EU skulle lämna eran av nationell egoism bakom sig, och att unionen skulle kunna göra verkliga framsteg när det gäller att modernisera sig.
Sedan förflöt fem månader då ingenting hände, och jag får tyvärr säga att det förslag som lades fram efter denna femmånadersperiod var en extrem besvikelse. Förenade kungariket har visat sig oförmöget att övertyga sina partner om att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken, och landet har inte kunnat avstå från ytterligare ökningar av den egna rabatten. Slutresultatet är att samtliga föreslagna budgetnedskärningar är orättvisa eftersom de framför allt kommer att beröra de nya medlemsstaterna. Det har visat sig att en fjärdedel av det brittiska ordförandeskapets föreslagna nedskärningar kommer att beröra ett enda land, nämligen Polen. Detta motsvarar ett belopp på 6 miljarder euro.
Jag vill fråga Douglas Alexander om han tror att det finns någon möjlighet att den polske premiärministern återvänder till sitt hemland och talar om för det polska folket att han har för avsikt att gå med på ett sådant förslag. Det skulle vara fullkomligt orealistiskt att förvänta sig något sådant. Förslaget från det brittiska ordförandeskapet avslöjar en bristande fantasi, och det grundar sig på en vision om Europa som parlamentet anser vara oacceptabel. Europaparlamentet kan inte ställa sig bakom en sådan vision.
Herr Alexander! Aldrig tidigare i EU:s historia har principen om solidaritet och sammanhållning äventyrats på ett sådant sätt som den nu gör, och aldrig tidigare har EU:s länder varit så upptagna med att försvara sina egna själviska och kortsiktiga intressen. Jag vill be er framföra till det brittiska ordförandeskapet att vi förväntar oss att det visar sig vara situationen vuxen och klarar av att nå en kompromiss som innebär att de principer som Europeiska unionen bärs upp av försvaras. 
Enrico Letta (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Denna debatt är betydelsefull eftersom den ger uttryck för det missnöje som har upplevts i EU inför detta europeiska toppmöte, som med tanke på hur det har organiserats enbart kan leda till ett förutsägbart misslyckande. Om så är fallet kommer det att bli omöjligt att använda resurserna effektivt under programperiodens första år, det vill säga från och med 2007 och framåt, och detta kommer att vålla allvarlig skada.
Det är emellertid bättre att löpa denna risk än att ständigt äventyra utformningen av ett starkt och enigt EU genom att gå med på att acceptera ett mini-EU enligt enprocentsprincipen. Idén om 1 procent är verkligen en förfärlig lösning, som Europaparlamentet inte kan godta. Vad värre är, det är en förfärlig lösning som inte medför någon väsentlig minskning av den brittiska rabatten.
För att kunna växa måste EU vara konkurrenskraftigt, och för konkurrenskraft krävs sammanhållning. Herr talman! Men en budget där man har minskat utgifterna och fastställt ett tak på omkring 1 procent, en budget som bara garanterar redan befintliga förmåner, kommer det inte att ske några investeringar i vare sig tillväxt, konkurrenskraft eller sammanhållning, och EU kommer att lura sig självt. Vi vill inte ha ett sådant EU och vi känner inte heller igen oss i ett sådant EU. Vi ska göra allt som står i vår makt för att parlamentet ska förkasta varje överenskommelse om ett sådant mini-EU. Det är inte ett sådant EU som parlamentet önskar sig. 
Margie Sudre (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Barroso, herr Alexander! Européerna förtjänar bättre än den katt-och-råttalek som unionens ordförandeskap leker med sina 24 partner dagen före detta möte i Europeiska rådet som är så avgörande för EU:s framtid.
De förslag till budgetplan för 2007–2013 som det brittiska ordförandeskapet har lagt fram under de senaste dagarna är oacceptabla av två anledningar. I dessa förslag offras de nya medlemsstaterna och en ny mur upprättas mellan de gamla och de nya medlemsstaterna. Förslagen förefaller också vara utformade för att bibehålla den brittiska rabatten, som det nu inte finns något skäl för. När det gäller jordbruksutgifterna har förslagen dessutom en undermening som gränsar till ett hot och som vi inte kan tolerera i vår union. Om inte den gemensamma jordbrukspolitiken reformeras under 2008 kommer Förenade kungariket att behålla sin rabatt i dess nuvarande form.
Det får inte finnas några bannlysta frågor överhuvudtaget i vår demokrati, vare sig det handlar om EU:s totala budget, fördelningen av EU:s utgifter, regionalstödet, den gemensamma jordbrukspolitiken, stödet till forskning och innovation eller någon annan gemenskapspolitik. Alla frågor kan debatteras, analyseras och bli föremål för en kompromiss i vårt intresse, och detta är något som vi alla har klart för oss.
Vad vi emellertid inte kan acceptera är att ett land behåller förmåner som inte alls längre motsvarar dagens ekonomiska och politiska omständigheter. Detta är än mer oacceptabelt när det är till nackdel för de länder som behöver hjälp med att övervinna de missförhållanden som skapats under femtio år av kommunistiskt styre. Vi kan inte heller acceptera att man förkastar de omfattande insatser som Europeiska unionen hittills har gjort på jordbruksområdet, i synnerhet inom ramen för WTO-förhandlingarna. EU har redan infriat sina skyldigheter på det här området och ser fram emot att andra jordbruksmakter, såsom Förenta staterna, gör liknande insatser innan EU, om nödvändigt, fullföljer sina reformer.
Den brittiske premiärministern Tony Blair tillkännagav formellt för oss här i parlamentet sin önskan att arbeta för EU:s gemensamma bästa, att sätta sig över nationella egenintressen och att fortsätta med EU:s integrationsprocess under sitt ordförandeskap. Vi väntar på att han till sist ska omsätta sina ord i handling om han ska förtjäna den applåd som några av mina kolleger kanske var aningen för snabba med att ge honom i juni. 
Gary Titley (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att be ordförandeskapet om ursäkt. Jag erkänner att jag misstänkte att man ingått ett ganska smutsigt avtal för att övervinna Österrikes invändningar mot Turkiet då man gick med på att inleda förhandlingar med Kroatien. Jag hade fel. Vi vet nu att Kroatien hade ett mycket nära samarbete med Haag och tillhandahöll information som ledde till den mycket betydelsefulla och viktiga arresteringen av general Ante Gotovina, och jag gratulerar ordförandeskapet till denna framgång.
Om det inte innebär en alltför stor chock för Douglas Alexander skulle jag också vilja gratulera ordförandeskapet till samarbetet med parlamentet, som har lett till enorma framsteg i några mycket komplicerade ärenden, bland vilka Reach, den sedan länge pågående historien med Eurovinjett och, förhoppningsvis, bevarandet av uppgifter är påfallande. Jag har också förstått att ordförandeskapet gjort stora framsteg, eller försöker göra stora framsteg, när det gäller att införa insyn i rådet, och jag hoppas att Alexander kan tala om för oss vilka framsteg han gjort i den frågan.
Det föreligger likväl en brist på insyn i rådet, så jag undrar om han skulle kunna lyfta på slöjan för ett ögonblick genom att svara på några frågor. Vilka nettobetalare förutom Förenade kungariket är beredda att betala mer för att lösa budgetproblemet? Vilka nettomottagare är beredda att få mindre för att lösa budgetproblemet? Vilka nettomottagare från det gamla Europa är beredda att ta emot mindre för att visa solidaritet med det nya Europa?
Hur många länder i rådet förespråkar utgiftsprogram så länge som de inte behöver betala för dem? Vilka av de länder som gynnas mest av den gemensamma jordbrukspolitiken förespråkar en ytterligare reform? Vilka av de länder som gynnas av den gemensamma jordbrukspolitiken är, liksom Förenade kungarikets regering, beredda att offentliggöra informationen om vad pengarna går till? Med det menar jag information som visar att fördelarna inte är märkbara för jordbrukarna utan för de multinationella livsmedelstillverkarna och de stora jordägarna. Vilka finansministrar är beredda att underteckna en årlig revisionsförklaring om sina räkenskaper, vilket skulle göra slut på den årliga historien med vårt misslyckande med att avsluta räkenskaperna på grund av misslyckandet från medlemsstaternas sida att kontrollera sina räkenskaper? Vilka medlemsstater kommer till rådets möte utan att fråga vad EU kan göra för dem, utan i stället vad de kan göra för EU? 
Jacek Emil Saryusz-Wolski (PPE-DE ).
   – Herr talman! EU behöver en budget, men inte till varje pris. Kommissionens förslag var optimalt och i enlighet med åtagandena vid Europeiska rådet i Edinburgh 1992. Minns ni de 1,27 procenten av BNI från Edinburgh?
Europaparlamentets större budget är realistisk när det gäller att skydda avgörande områden för EU:s prioriteringar. Parlamentet vill frigöra de nya medlemsstaternas dynamik och använda den till fördel för hela unionens ekonomi. Vi bör inte, som under det förödmjukande brittiska förslaget, straffa dem och knuffa in dem i ett andra klassens medlemskap.
Redan det luxemburgska förslaget var otillräckligt och på gränsen till oacceptabelt. Det brittiska förslaget har redan överskridit gränsen när det gäller den totala nivån av åtaganden och den oacceptabla minskningen av finansiering av de fattigaste medlemsstaterna. Det är bättre att inte nå ett avtal alls än att nå ett avtal som motsäger själva principen i den europeiska integrationen. Budgeten handlar inte bara om siffror. Den handlar också om principer och politiska val. Att minska budgeten när gemenskapen är större och har nya uppgifter strider mot logik och sunt förnuft. Det innebär en amputering av EU:s politik, bit för bit: en riktig salamitaktik.
Budgeten handlar om solidaritet, sammanhållning och konkurrenskraften hos en utvidgad union, inte om välgörenhet. Vi vill inte ha välgörenhet. Vi är inte tiggare. Vi vill ha tillbaka våra pengar. Men även ur en revisors synvinkel strider förslaget mot god affärspraxis. Nya medlemsstater öppnade sina marknader och åtog sig att tillämpa höga och dyra EU-normer. Att leva upp till överföringar på 4 procent av BNI var ett berättigat krav som grundas på ett politiskt löfte. Att minska det stödet i dag är att bryta kontraktet. Parlamentet bör visa självrespekt och förhindra urholkningen av EU i namn av den omöjliga och destruktiva doktrinen ”mer Europa för mindre pengar”. Det främsta upphovet till denna doktrin är budgetförslaget om 1 procent, den berömda ”skrivelsen från de sex grundarstaterna”: förslaget om att skapa ett ”mini-EU”, för att använda ordförande José Manuel Barrosos ord. Filosofin om 1 procent innebär för gemenskapen och leder den i fällan att göra .
När det är ledarskapskris – och det är det – borde Europaparlamentet ta ledningen och ansvaret tillsammans med Europeiska kommissionen och inlägga veto mot rådets förslag om det luxemburgska förslaget ska ha någon mening.
Jag önskar det avgående brittiska ordförandeskapet lycka till och god jul.
Miguel Angel Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman! Denna debatts uppläggning skapar stor förvirring genom att torsdagens rådsmöte förväxlas med ”Europeiskt samförstånd om utveckling”. Det är antagligen på grund av detta missförstånd som José Manuel Durão Barroso inte har sagt ett ord om det senare, trots att Douglas Alexander tog upp det. Jag vill på socialdemokratiska gruppens vägnar tala om detta.
När det gäller ”Europeiskt samförstånd om utveckling” känner vi oss mycket nöjda, även om vi också hyser vissa farhågor. Vi är nöjda med det förfarande som tillämpades när uttalandet utarbetades; vi är nöjda med kommissionens och kommissionsledamot Louis Michels initiativ som går ut på att ett nytt dokument bör utarbetas för att ersätta dokumentet från 2000; vi är också nöjda med det brittiska ordförandeskapets och minister Hilary Benns beslutsamma deltagande i detta arbete.
Den flexibilitet som kommissionen och rådet uppvisade för att nå en överenskommelse om en slutlig text är också värd att notera. Anmärkningsvärt var också ordförandeskapets beslutsamhet att övertala de övriga 24 regeringarna, varav några inledningsvis var mycket ovilliga, att godta den kompromiss som höll på att ta form.
En väsentlig förändring var kommissionens och rådets vilja att engagera parlamentet i undertecknandet och, dessförinnan, i det förfarande som resulterade i utformningen av det uttalande som definierar unionens utvecklingspolitik under de kommande åren.
Vårt deltagande genom Anders Wijkman, som har följts av samliga grupper i utvecklingsutskottet, har varit effektivt, och det var mycket viktigt att vi agerade beslutsamt och enhälligt. Tack vare detta finns de flesta av våra förslag med i uttalandet.
Genom att tillhandahålla politiska ramar borde detta uttalande stärka de åtaganden som vi gjorde för några månader sedan i fråga om rådets (utveckling) förslag, och som medför en drastisk ökning av unionens och medlemsstaternas insatser för att få bukt med underutvecklingen och dess konsekvenser för de människor som den berör. Vi agerar åtminstone i enlighet med bestämmelserna i den europeiska konstitutionen, enligt vilken unionens ansvar när det gäller solidaritet med länderna i syd är en av våra prioriteringar.
Vi skulle kunna tala om konsekvens om det inte vore för den mycket större inkonsekvens som råder, och som är källan till de farhågor som nämndes tidigare: den budgetplan som det brittiska ordförandeskapet har tillkännagett, och som visar en oroande grad av schizofreni, är oförenlig med de budgetmässiga åtaganden som gjordes vid rådsmötet i Leeds och med de åtgärder som fastställs i det uttalande som vi i dag debatterar.
Därför är vi så oroade för att alla våra förhoppningar ska grusas. Därför vill också min grupp klargöra att vi inte kommer att acceptera ett sådant framtidsperspektiv. Vi kommer att agera för att se till att de förhoppningar som i dag har väckts inte grusas när beslut ska fattas om tillgängliga resurser för de kommande åren.
Jag lyckönskar var och en i dag, men vill påpeka att varje försök att i morgon ta tillbaka det som har utlovats i dag kommer att möta kraftigt motstånd. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag måste säga till rådsordföranden att Förenade kungariket är huvudskälet till misslyckandet vid toppmötet i Luxemburg. Att stats- och regeringscheferna övergivit sitt ansvar för EU som helhet, samtidigt som de nästan dagligen försöker åternationalisera och dela upp EU:s politikområden i inrikespolitik respektive europeisk politik, är naturligtvis inte enbart ert fel, men ni är ständigt provokativa och dessutom använder ni er av utpressning.
Ni är här i dag och Tony Blair är återigen frånvarande. Jag hade goda skäl att efterlysa honom som saknad den 12 oktober. Ni är här, och förslaget inför toppmötet följer debatten. För några dagar sedan sa ni till oss att ni, om vi inte gick med på vad ni föreslår, skulle förkasta allting nästa år. Detta är utpressning. Vad har ni gjort under de senaste sex månaderna för att bekämpa denna syn på rådets politiska roll som i så hög grad brister i solidaritet och ansvarskänsla?
Det krävs mer än två framträdanden eller retoriska fyrverkerier av Tony Blair för att ett ordförandeskap ska bli framgångsrikt. Tvärtom bekräftar dessa att avståndet är långt mellan tal och verklighet, mellan mål och handling, mellan uppgifter och kompetens, mellan vad som utlovas och vad som faktiskt uppnås, mellan duellantens skriftligt kastade handske och skyldigheterna enligt fördraget, samt de moraliska och politiska skyldigheterna. Jag kan inte föreställa mig hur ni tänker. Hur berättar ni för allmänheten att ni vill minska konkurrenskraften, att ni vill lägga mindre pengar på inre och yttre säkerhet, att ni 2007 kommer att bidra med ett mindre belopp än vad vi avtalade för budgeten för 2006, att ni vill tona ned EU:s roll i världen? Ju mer arrogant er inställning till EU:s medborgare och deras parlament blir, desto större blir vårt självförtroende och vår beslutsamhet och desto större blir allmänhetens ilska.
Det är bara möjligt att förhandla om det finns en ömsesidig respekt. Förhandlingar kräver att man följer gemensamma regler och måste äga rum mellan likar. Vi arbetar inte för regeringarnas nationella och individualistiska intressen, långt därifrån; vad vi arbetar för är EU som gemenskap, för ett effektivt och beslutsamt EU som står solidariskt enat. Vi kommer inte att tillåta att EU:s framtid avgörs av ett ordförandeskaps framgång eller misslyckande, eller av rådet självt. Det är parlament såsom vårt eget som måste axla ledarskapet och ansvaret inför det tomrum som ni lämnar efter er.
Konstantinos Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Om någon skulle vilja sätta en rubrik för de åsikter som vissa medlemsstater har uttryckt i rådet skulle den nog bli: ”Hur vi kan få mer EU för mindre pengar”. Som jag ser det är detta helt enkelt omöjligt. Jag anser att det finns många motsägelser i de diskussioner som förs i rådet och i förslagen från det brittiska ordförandeskapet.
I debatten finns det en enorm motsägelse mellan ord och ambitioner å ena sidan, och det faktum att vi bara ger 2,5 procent av de offentliga utgifterna i de 25 medlemsstaterna till gemenskapsbudgeten å andra sidan.
På liknande sätt är det många medlemsstater som i debatten betonar hur mycket de själva bidrar med till gemenskapsbudgeten. Men samma medlemsstater glömmer bort vilka nettobidrag de får via den inre marknaden och strukturfonderna, eftersom en betydande del av strukturfondernas budget letar sig tillbaka till dessa medlemsstater på olika sätt som alla känner till och som jag inte behöver analysera.
Därtill diskuteras jordbrukarna. Om man någonsin ser över den gemensamma jordbrukspolitiken föreslår jag det brittiska ordförandeskapet att vi börjar med de storskaliga jordbruken som får större delen av stödet, snarare än de fattiga jordbrukarna i söder, om vi vill att den gemensamma jordbrukspolitiken ska få ett socialt innehåll.
Under alla omständigheter vill jag som samordnare för sammanhållningspolitiken för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater säga att parlamentet har uttryckt sin åsikt. En åsikt som ger stöd för en trovärdig sammanhållningsbudget, för en sammanhållningspolitik som inte är tudelad och som förvaltas effektivt. Parlamentet kommer inte att sitta tyst, parlamentet är inte berett att godkänna varje överenskommelse i rådet, varje beslut som fattas nästa vecka, utan vi är här för att kämpa in i det sista för sammanhållningspolitiken och vi kommer att utöva alla våra rättigheter.
József Szájer (PPE-DE ).
   – För sex månader sedan framhöll jag att de förändringar som krävs i EU borde ta sin början med avskaffandet av den orättvisa diskriminering mot de nya medlemsstaterna som förekommit sedan länge och som fortfarande är uppenbar. Naturligtvis blev vi besvikna. I dag, vid årets slut, har vi inte bara misslyckats med att göra några framsteg mot att lotsa ut EU ur krisen, utan vi började faktiskt i fel riktning, i motsatt riktning. Herr Schulz! Isberget ligger inte framför utan bakom oss. Vi har redan framgångsrikt lyckats undvika det en gång. Problemet är att vi backar. Det är uppenbart att resultatet fortfarande kommer att bli ett skeppsbrott i någon mån. Det måste sägas att budgetförslaget inte är lämpligt som grund för det enorma historiska företaget med att på nytt ena Europa. Det lindrar inte EU:s kris utan förvärrar den, det enar inte EU:s medlemsstater utan splittrar dem. Det hjälper inte de nya medlemsstaterna utan förödmjukar dem. Det gör inte EU mer konkurrenskraftigt utan mindre.
Detta budgetförslag är en budget som bromsar och splittrar oss. För några år sedan i Köpenhamn accepterade EU:s nya medlemsstater övergångstidens nackdelar och särbehandling i förhoppningen om att kunna delta i den sjuåriga budgetplanen med fullständiga rättigheter, utan särbehandling. Men vad vi ser i dag är att de gamla medlemsstaterna avser att lösa sina sedan länge olösta problem till de nya medlemsstaternas nackdel. Det är oacceptabelt och förödmjukande får inte tillåtas. Det är inte värdigt EU. Regeringarna måste ändra inställning. De borde följa Europaparlamentets exempel! Trots våra olika intressen kom vi överens om budgeten redan i våras och vi är mer än 700 ledamöter medan det bara finns 25 regeringar. 
Anders Wijkman (PPE-DE ).
   – Herr talman! Min tid är kort och min fokus kommer därför att vara på den överenskommelse som nåtts om EU:s biståndspolitik på temat ”European consensus”. Till skillnad från diskussionen om budgeten och bristen på ledarskap där, kan jag när det gäller den här överenskommelsen och processen som har lett fram till den vara entydigt positiv. Den dialog som har förts under hösten mellan kommissionen, rådet och parlamentet har varit både positiv och konstruktiv. Jag tackar Barroso och Alexander för deras positiva kommentarer här idag och vill gärna framföra ett tack till både kommissionär Michel och till minister Benn för ett som jag tycker mycket bra samarbete.
EU är, som redan har framförts här idag, sammantaget världens största givare av bistånd. Hittills har biståndets effektivitet och kvalitet dock inte varit i paritet med dess storlek. EU:s medlemsländer är dåligt koordinerade både inbördes och visavi kommissionen. Detta innebär höga transaktionskostnader, dubbelarbete samt stora svårigheter för många av våra samarbetsländer. Den nya utvecklingspolicyn som nu i två delar hanterar EU:s respektive kommissionens specifika arbete kommer att innebära stora framsteg på detta område.
Bättre givarsamordning, bättre koherens, bättre effektivitet är alltså hörnpelarna i den här politiken. Vi har vidare fått överenskommelse om att definiera kommissionens specifika roll i utvecklingssamarbetet, något som jag tror kommer att bli mycket viktigt.
När det gäller substansfrågorna är kampen mot fattigdomen fortsatt högprioriterad. Vi ger också ökad uppmärksamhet åt frågor som demokrati och mänskliga rättigheter, vikten av ett hållbart utnyttjande av naturresurserna, kvinnornas roll i utvecklingsarbetet osv. Jag vill avslutningsvis tacka mina kolleger i utvecklingsutskottet för ett mycket gott samarbete. 
Douglas Alexander,
   . – Herr talman! Jag har alltid tyckt om dessa debatter. Jag kommer att sakna dem, med tanke på morgonens debatt! Om ni kommer att sakna det brittiska ordförandeskapet är kanske en helt annan fråga, med tanke på de inlägg jag har lyssnat till under en och en halv timme nu!
Jag kommer inte att ha möjlighet att ta upp varje punkt och anklagelse som har riktats till mig under de senaste timmarna, men jag ska försöka svara på några av de specifika punkter som har riktats till mig av olika ledamöter.
Hans-Gert Poettering inledde debatten med vad jag anser vara en ganska ovärdig anklagelse om att jag och ordförandeskapet hade stigit upp för sent. Om 4.30 betraktas som för sent ber jag kammaren oreserverat om ursäkt! Skämt åsido så har jag under de senaste 24 timmarna inte bara träffat premiärministern, finansministern och utrikesministern för att förbereda de reviderade förslagen – som ni kunde förvänta er – utan också delegationscheferna för alla de andra 24 medlemsstaterna i Europeiska unionen i London. Så jag kan gärna diskutera hur sent vi arbetar och hur tidigt vi stiger upp på morgnarna under ansträngningarna för att säkra den uppgörelse i helgen som vi anser vara nödvändig för EU:s framtid.
När det gäller den fråga som ni tog upp, herr talman, kan jag försäkra er om att det inte var meningen att vara oartig, och det är det inte nu heller, när det gäller tidsplaneringen för de reviderade förslag som ordförandeskapet ska lägga fram senare i dag – inte minst med tanke på tidsplaneringen för denna viktiga debatt.
Först och främst kommer dessa förslag inte att vara helt nya, utan helt enkelt reviderade, och följa de principer som jag framförde i mina inledande kommentarer. För det andra har vår premiärminister kritiserats för att av någon anledning inte vara tillgänglig för att stå till svars för detta andra förhandlingspaket. Premiärministern kommer till Strasbourg i morgon för att föra vidare diskussioner med talmanskonferensen. För det tredje skulle jag, trots den kritik som har riktats mot det brittiska ordförandeskapet under denna debatt, vilja svara ödmjukt att det verkligen inte finns någon anledning för ledamöterna att uttala kritik mot ordförandeskapets samarbete med parlamentet, vilket Gary Titley generöst erkände. Mitt besök i dag är ett av över 80 besök av brittiska ministrar under det brittiska ordförandeskapet.
Martin Schulz var modig nog att erkänna vår vänskap inför parlamentet, så låt mig ytterligare äventyra hans rykte genom att säga att jag också tycker om och beundrar honom. Låt mig svara med samma uppriktighet med vilken han tilltalade mig. Herr Schultz! Ni diskuterade om en sänkning av en ökning fortfarande är en ökning, och talade om vad ni kallade för ”den nya matematiken”. Jag vill klargöra att vad avser såväl kommissionens förslag som förslagen från det luxemburgska ordförandeskapet är ett erbjudande utan finansiering inget erbjudande alls. Vi behöver ett avtal som förtjänar stöd, inte bara från de som spenderar pengarna utan också från de som bidrar med pengarna.
Vad gäller ”Titanic” godtar jag att ansträngningarna för att säkra en överenskommelse mellan 25 medlemsstater i denna union är en ”titanisk” utmaning, men jag tror att de kan sluta med en överenskommelse snarare än med en tragedi. Vi får se om bara några dagar.
Vad gäller Graham Watsons åsikt att det är bättre att inte uppnå något avtal än att uppnå ett dåligt avtal instämmer jag verkligen just på den punkten. Även om jag beundrar hans bildning fick hans kritik mot budgetarbetet mig snarast att tänka på att detta kanske förklarar varför liberalerna nu har stått utanför makten i Förenade kungariket sedan 1929.
Daniel Cohn-Bendit talade om ett tomrum i fråga om meriter under det brittiska ordförandeskapet. Han kanske valde att ignorera utvecklingsagendan, som ett flertal ledamöter har talat om under dagens debatt. Jag förvånas också över att han inte, med tanke på hans omsorg om miljön, gav Margaret Becket en eloge för hennes ihärdiga arbete på Europeiska unionens vägnar för att säkra ett avtal under en, enligt min bedömning, oerhört betydelsefull konferens om klimatförändringar i Montreal förra veckan.
Nigel Farage inledde sitt tal med att anklaga tjänstemännen i utrikesministeriet bakom mig för att vara både dugliga och ”opålitliga”. Jag var på väg att rycka ut till deras försvar och motbevisa denna anklagelse då en av dem bad mig säga: ja, det stämmer! Farages inlägg innehöll både spöken från tidigare jular och Robin Hood som träffade på sheriffen av Nottingham. Det räcker att påpeka att det vänligaste jag kan säga om just detta anförande är att det blev mer likt en saga än ett övertygande argument.
Timothy Kirkhope som, kanske som ett tecken på bristande respekt för ordförandeskapet, nu har lämnat kammaren – jag undrar om han har gått och lagt sig igen snarare än stigit upp – gjorde kanske ett av sina sista framträdanden som en del av PPE-DE-gruppen inför denna kammare. Något av en svanesång före förvisningen till nya ovidkomligheter av den tillträdande ledaren för det konservativa partiet! Han antydde att ordförandeskapet inte skulle ha råd med hans arvode om han skulle företräda oss. Jag känner inte till nivån på den timtaxa som den nuvarande ledaren för det konservativa partiet i Europaparlamentet talade om, men jag hoppas verkligen att den inte är så hög, med tanke på det tal som vi hörde i morse!
Johannes Voggenhuber höll inte tillbaka utan anklagade oss för att vara omgivna av ruiner i denna fas av vårt ordförandeskap. Sedan följde han upp anklagelsen med att antyda att ordförandeskapets förslag utformats av nationell själviskhet. Detta är en allvarlig punkt, och jag anser att den förtjänar ett allvarligt svar. Jag hyser absolut ingen tvekan om att om det brittiska ordförandeskapet hade gett efter för nationell själviskhet hade det varit mycket enklare för Förenade kungariket och den brittiska regeringen att inrikes välja ett tillvägagångssätt som även i fortsättningen skulle främja en omedelbar och grundläggande förändring inom exempelvis den gemensamma jordbrukspolitiken och den utvidgade unionens budget.
Det har varit en mycket mer utmanande strategi att, oaktat vår fortsatta önskan att se en mer grundläggande förändring inom unionen, ge en impuls till ett tydligt erkännande av det akuta behovet av att finna resurser för att finansiera en utvidgning, och detta förklarar grunden till de förslag som vi lade fram i början av förra veckan och de reviderade förslag som vi kommer att lägga fram senare i dag.
Bairbre de Brún talade om behovet av vidare arbete för att säkra freden i Nordirland, och jag lyssnade mycket noggrant till henne på just den punkten med hänsyn till de förslag som vi, i vår tur, ska lägga fram.
Jag vill slutligen, och kortfattat, ta upp den fråga om insyn som Gary Titley nämnde. Jag uppmanades att informera ledamöterna av parlamentet om ytterligare framsteg under ordförandeskapet. Jag försäkrar parlamentet att vi, inte minst på grundval av styrkan hos de åsikter som uttalats i kammaren i denna fråga, gör fortsatta ansträngningar för att öka insynen i rådet. Vi lade fram ett dokument om alternativ förra månaden. Det finns förslag som nu har diskuterats i både Coreper I och Coreper II, och vi fortsätter att hoppas på att rådet ska anta slutsatser om den viktiga frågan om insyn denna månad.
De flesta ledamöterna av parlamentet riktade dock sina inlägg mot den viktiga frågan om framtida finansiering. Låt de som kritiserar våra förslag i dag stanna upp, om så bara för ett ögonblick, och reflektera över vad vi alla, men i synnerhet de nya medlemsstaterna, som ett flertal ledamöter har talat om, kan förlora. Jag talar för ett ögonblick som minister i Förenade kungariket snarare än på ordförandeskapets vägnar när jag betonar att vi är villiga att betala vår beskärda del av budgeten, men inte än vår beskärda del. I juni ombads vi betala ett extra nettobidrag på 20 miljarder euro eller mer utöver de 50 miljarder euro som vi redan skulle betala, eller, för att formulera det på ett annat sätt, betala ett nettobidrag på omkring en tredjedel mer än Frankrike som en andel av bruttonationalinkomsten.
Jag vill alltså vara klar och tydlig på den här punkten: det var inte rättvist då, och det är inte rättvist nu. Vi accepterade det inte då, och vi kommer inte att acceptera det den här veckan och inte heller nästa år. I stället tänker vi för första gången under vårt 30 år långa medlemskap i denna europeiska union – 30 år under vilka vi alltid har varit en nettobidragsgivare till unionen – och efter att i åratal ha betalat mycket mer än andra länder med samma nivåer av välstånd, lämna ett bidrag i ungefärlig paritet med länder av samma storlek, som Frankrike och Italien. Vi anser att det är öppet och ytterst rättvist.
Andra har i denna betydelsefulla debatt, åtminstone kortfattat, nämnt den här veckans andra viktiga händelse: WTO:s ministermöte som för närvarande äger rum i Hongkong. Ett globalt orienterat Europa är också ett Europa som tar sitt ansvar att hantera global fattigdom på allvar, och jag ger återigen en eloge till ett antal ledamöter av parlamentet som har uppmärksammat oss på detta under morgonen.
Till följd av unionens beslut tidigare i år att 2010 på ett effektivt sätt ha fördubblat nivån på utvecklingsbistånd måste den ta ledningen i säkrandet av ett verkligt ambitiöst resultat av WTO:s nuvarande handelsrunda. Vi har möjlighet att skapa ett mer rättvist globalt handelssystem som skulle bidra till att hundratals miljoner människor kunde ta sig ur fattigdomen. Detta är inte ett nollsummespel. Ett mer rättvist globalt handelssystem kan också bli en sporre för de reformer som denna union behöver om den ska stärka sin konkurrenskraft och fullfölja sina löften om social rättvisa. Vi behöver ett resultat av rundan, vare sig det kommer i Hongkong eller, faktiskt, under de månader och år som följer, som alltså gynnar de fattiga i världen och sysselsättningen i Europa.
Jag vill avsluta mitt inlägg i dagens debatt med att föra våra tankar tillbaka till juli, då vi övertog ordförandeskapet. Ett flertal ledamöter har hänvisat till det tal som vår premiärminister höll då. Men låt oss också komma ihåg inom vilken ram det talet hölls, alldeles efter det att den europeiska konstitutionen hade förkastats i såväl Frankrike som Nederländerna.
Det har hållits många debatter om den exakta innebörden av dessa två omröstningar. Vad, om någonting, var fel med själva utkastet till konstitutionen? Vad sa Europas medborgare till oss om det sätt som de vill att Europeiska unionen ska styras på? Jag skulle hålla med den kommentator som sa att det vi såg i juni inte bara var ett förkastande av texten utan också av innehållet. Människorna i Frankrike och Nederländerna hade inte djupt rotade invändningar mot ett specifikt stycke eller en klausul i utkastet till konstitutionen. Det vi framför allt borde fråga oss i dag och under detta möte med Europeiska rådet och det som EU-medborgarna frågade sig är vad Europeiska unionen tillhandahöll dem. De var inte tillräckligt säkra på det mervärde konstitutionen skulle tillföra. De visste inte tillräckligt om de beslut som gemenskapen fattat, och de litade inte på att EU:s politiker skulle hålla rätt kurs. Människor var osäkra på den globala förändringens krafter i vidare bemärkelse, på de ekonomiska utmaningar som Europa står inför och vad dessa skulle kunna innebära för dem och för deras familjer. Vem kan klandra dem i en tid då en av tio medborgare i EU är arbetslös, då en av tjugo är långtidsarbetslös?
Det är de som tror starkt på social rättvisa som måste ställa frågan hur Europeiska unionen ska kunna bli en del av lösningen på denna utmaning. Jag anser inte att svaret på människors rättmätiga oro inför förändring är att vända sig inåt, att fly in i en politik som baseras på oro och, faktiskt, en ekonomi som grundas på protektionism. Det är ingen lösning, och det ger inte heller, enligt min uppfattning, något hopp. Om vi ska kunna möta den här tidens utmaningar måste vi vända oss utåt med optimism och beslutsamhet och bli ett globalt orienterat Europa. Detta är vad som måste inspirera oss under de kommande dagarna.
Jag kan försäkra er att jag i min tur kommer att vidarebefordra de kommentarer som jag har fått under morgonens debatt till premiärministern och till andra medlemmar av vår regering före hans besök här i Strasbourg i morgon. Jag kan försäkra er om att vi kommer att anstränga oss till det yttersta under de kritiska dagar och timmar som ligger framför oss.
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill ta upp tre saker i detta mitt avslutande anförande.
Först ska jag tala om utveckling, som är en mycket viktig fråga, särskilt efter den överenskommelse om EU:s politik för utveckling och utvecklingsbistånd som sett dagens ljus i rådet. Sedan ska jag fortsätta med de slutsatser som kan dras av denna debatt och till sist ska jag vända mig direkt till det brittiska ordförandeskapet.
När det gäller utveckling vill jag rätta en sak som Miguel Angel Martínez Martínez sa. I mitt första anförande sa jag så tydligt det bara går att jag var mycket stolt över att kommissionen bidragit till att åstadkomma det samförstånd om biståndspolitiken som helt klart föreligger mellan kommissionen, parlamentet och rådet. Jag gick till och med längre än så och sa att kommissionen kommer att fullgöra sin uppgift att kontrollera om medlemsstaterna uppfyller sina åtaganden i fråga om utvecklingsbistånd och att löpande informera allmänheten.
Jag vill därför bestämt säga att vi sluter upp bakom en ambitiös politik för utvecklingsbistånd, att kommissionen har ansvaret för att genomföra denna och att vi önskar fortsätta att arbeta tillsammans med parlamentet och rådet på så sätt att EU även i fortsättningen visar vägen på den internationella scenen när det gäller att ge bistånd till de länder som är i störst behov av vår solidaritet. 
Herr talman, mina damer och herrar! Bortom de stundtals hårda ord som har yttrats av talarna under detta sammanträde är det en känsla av djup oro som kommer till uttryck inför en för EU mycket viktig dag.
Denna oro har sin grund i en avsaknad av ambition som i allt väsentligt hindrar den nödvändiga moderniseringen av våra ekonomier. 
Talmannen.
   – Kolleger! Var vänliga var tysta. Debatten är inte slut än. 
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman! Med all respekt, detta händer nästan varje gång som jag sammanfattar en debatt! Det är bättre att parlamentsledamöterna kommer in i stället för att gå ut när jag börjar tala, men om jag får komma med ett förslag så skulle det kanske vara en bra idé att i framtiden finna ett annat system för att undvika avbrott i debatter som omedelbart föregår omröstningen. 
 Jag ska gå vidare, men jag anser att det är viktigt att se närmare på denna fråga. Det är också en fråga om respekt institutionerna emellan. Jag har redan sagt, med all vederbörlig hänsyn, att när en ordförande för en annan institution talar inför denna församling har han rätt att bli åhörd under tystnad.
Ja, herr Schulz, ni har rätt, inte bara åhörd under tystnad utan noga åhörd, precis lika noga som jag har lyssnat till alla er, mina damer och herrar.
Jag vill säga er, mina damer och herrar, att jag under förmiddagens debatt har märkt en stor oro i parlamentet, och jag är säker på att Douglas Alexander kommer att informera sin regering och ordförandeskapet om denna oro, som praktiskt taget alla de politiska krafterna i parlamentet känner. Denna oro bottnar i en avsaknad av ambition, som kan komma att lägga hinder i vägen för moderniseringen av våra ekonomier, och i faran som ett tudelat EU med två hastigheter innebär. Det är en oro som gäller EU:s förmåga att ge sig självt de nödvändiga resurserna för att vinna kampen när det gäller globaliseringen och därmed sysselsättningen och EU-medborgarnas välbefinnande. Som ni vet delar jag och kommissionen denna oro, och jag kommer att beskriva våra farhågor mycket tydligt vid Europeiska rådets möte i morgon.
Tärningen är emellertid inte kastad ännu och tids nog blir det dags att bedöma var vi står. I morgon får vi bara ha ett mål: att nå en överenskommelse. Inte vilken överenskommelse som helst förstås, utan en överenskommelse som öppnar verkliga utsikter, inte bara en budgetplan utan även politiska planer med den europeiska integrationen som mål. En överenskommelse som öppnar dörren för konstruktiva förhandlingar med parlamentet och för att komma fram till en livskraftig interinstitutionell överenskommelse, eftersom, och detta behöver knappast upprepas, vi behöver alla tre institutionernas godkännande. Kort sagt, en överenskommelse som vittnar om vår ansvarskänsla när det gäller medborgarna och EU och som ger män och kvinnor anledning att tro på det EU som de flesta fortsätter att hoppas på och be för. 
 Jag skulle nu med all respekt, vänskap och öppenhet vilja vända mig till det brittiska ordförandeskapet.
Först och främst skulle jag vilja gratulera er för det ni har uppnått vid denna debatt, att få Martin Schultz att tala så bra engelska var verkligen en prestation av det brittiska ordförandeskapet.
Jag hoppas emellertid att detta inte kommer att vara det brittiska ordförandeskapets glansnummer …
och att vi kommer att uppnå goda resultat i rådet i morgon och därefter. Vi hoppas verkligen på mer.
Hur kan detta uppnås? Det är det som är problemet. Oroar det inte det brittiska ordförandeskapet att en överväldigande majoritet i parlamentet och de mest relevanta politiska grupperna enhälligt förkastar ert förslag?
Betyder kammarens och parlamentsledamöternas åsikt, som är direktvalda av våra medborgare, ingenting eller så lite för rådets ordförandeskap? Jag hoppas att slutsatserna av denna debatt är av betydelse för er slutliga förhandlingsposition i rådet. Oroar det dessutom inte det brittiska ordförandeskapet att de starkaste anhängarna till ert förslag i kammaren är de med en trångsynt, nationalistisk och bakåtsträvande syn på EU?
Är det inte märkligt att motsägelsen är så stor mellan den framåtblickande, moderna, öppna och konkurrenskraftiga syn på EU som Tony Blair har uttryckt, och bristen i det brittiska ordförandeskapets förslag när det gäller ekonomisk garanti?
Således säger jag till rådets ordförandeskap, med all respekt, öppenhet och vänskap, att vi måste undvika denna avskiljning av politiska målsättningar för energi, säkerhet, invandring, forskning och universitet som ordförandeskapet stöder – och som uttrycktes så väl vid Hampton Court – och motståndet mot att tillhandahålla medel för att uppnå dem.
Vi måste våga förklara detta för hela allmänheten i EU – inklusive den brittiska allmänheten, naturligtvis. Om vi vill se ett utvidgat EU måste vi investera. Om vi vill se ett modernt, reformvänligt och konkurrenskraftigt EU måste vi investera. Om vi vill se ett öppet EU när det gäller global handel måste vi investera. Uppriktigt sagt är jag oroad för detta.
Herr rådsordförande! Ni nämnde WTO-samtalen. Jag anser verkligen att om vi inte uppnår goda resultat i Europeiska rådet kan detta undergräva målen för de globala diskussionerna. Varför? Låt oss tala klarspråk. I EU finns det åtskilliga åsikter om WTO-samtalen. Det finns de som har en mer positiv inställning och som intar en mer bejakande hållning till handel, och de som är mer ”försiktiga” eller som är motståndare till den. Några av EU:s minst utvecklade regioner och de länder som har strukturella problem kommer inte att stödja öppna och ambitiösa WTO-samtal om det inte investeras ordentligt i dessa länders sociala och ekonomiska utveckling.
Jag vill att det brittiska ordförandeskapet, medlemsstaterna och rådet ska tänka strategiskt, inte endast utifrån en revisors synsätt utan också ur en politisk synvinkel, och överväga om ett icke-befintligt avtal eller ett dåligt avtal om budgeten inte kommer att riskera några av de grundläggande strategiska målen – så som WTO-samtalen, ett öppet EU och ett utvidgat EU. Mot bakgrund av en sådan ambitionsnivå för budgetplanen hör vi redan människor säga att det inte finns några bestämmelser för att EU ska utvidgas ytterligare.
Därför är frågan vi ska diskutera i morgon mycket viktig. Det handlar inte bara om budgetplanen. Det handlar om budgeten, men det är mer än så. Det handlar om den vision vi har för EU, huruvida ni räknar med ett ambitiöst, öppet och reformvänligt EU, dvs. ett utvidgat EU eller ett EU i miniatyr, ett EU som inte uppfyller de mål som EU-medborgarna vill ha.
När det gäller den brittiska rabatten måste vi vara tydliga; vi förstår nämligen den brittiska ståndpunkten. Tony Blair sa att rabatten är en anomali. Samtidigt sa han emellertid att han är redo att diskutera den allmänna frågan om rabatten när det förs en diskussion om budgetreformen. Därför anser jag att det är viktigt att utan tabun föra en ordentlig diskussion om framtiden för vår budget och att se över allting, från utgifterna till resurserna. Våra diskussioner och förslagen som flera medlemsstater har lagt fram handlar inte om rabattens förekomst; det är rabattens storleksökning som är problemet. Ska den brittiska rabatten öka med 60 procent på bekostnad av de fattigaste EU-medlemmarna? Jag anser inte det – det är inte rättvist.
Det är min skyldighet och kommissionens skyldighet att företräda allmänhetens intressen i EU, särskilt de medlemsstater som precis har anslutit sig till vår union. De vill att EU visar sin solidaritet. Om EU-institutionerna inte visar de nya medlemmarna solidaritet kan de tro att det EU som de har anslutit sig till inte är det solidariska EU som vi dagligen strävar efter att bygga.
Jag anser att det är möjligt att nå ett avtal. Det är svårt, men det är möjligt. Jag skulle på nytt vilja nämna vad jag anser vara minimikraven på ett avtal som också kommer att godkännas av kommissionen och parlamentet, eftersom parlamentet också har ett ord med i laget om detta. Den första punkten är en högre utgiftsnivå. Den andra punkten är ett rättvisare avtal för de nya medlemsstaterna i fråga om solidaritet, med andra ord att ge dem möjlighet att visa om de är förmögna att spendera pengarna eller inte, och inte utgå från att de inte är förmögna att investera i sin egen utveckling. Den tredje punkten är anpassningen av den brittiska rabatten för att möta utvidgningens villkor. Det är allt kommissionen begär, och vi anser att det är rättvist och förnuftigt. I och med alla kontakter vi har haft med alla medlemsstater anser vi att detta kan godtas. Ett fjärde villkor är en riktig översynsklausul som gör det möjligt för kommissionen, parlamentet och rådet att i god tid se över budgeten. Det stämmer att vi har problem med budgeten. Det får dock inte göra oss handlingsförlamade. Vi bör godkänna budgeten för de följande sju åren, men samtidigt ge oss själva tid att se över den när det gäller utgifter och resurser. Vi borde föra en ordentlig debatt om vad vi vill ha av EU-institutionerna, vad vi vill se när det gäller konkurrenskraft, vad vi vill se när det gäller solidaritet. Detta borde vara en riktig översynsklausul och inte endast en översynsklausul till det yttre skenet, så att vi för en äkta debatt i EU om instrumenten för att vi ska uppnå våra mål.
Slutligen anser jag att det är viktigt för rådet att införliva åtminstone några, kanske rentav samtliga, av de mycket goda förslagen från parlamentet avseende flexibilitet, till exempel en fond för globaliseringsanpassning – en typisk flexibilitetsmekanism – och andra bra förslag från parlamentet avseende det nya interinstitutionella avtalet. När vi diskuterar budgeten är det bara rättvist att införliva de förslag som lades fram på ett mycket ansvarsfullt sätt i parlamentets debatt.
Om dessa villkor uppfylls och om det sker betydande åtgärder på de punkter jag precis har nämnt, då anser jag att ett avtal är möjligt och nödvändigt. Jag vet att det är svårt och kommer att kräva mycket statsklokhet av alla närvarande rådsmedlemmar och alla stats- och regeringschefer.
Jag anser att det är viktigt med ett avtal. Det är min skyldighet och kommissionens skyldighet att skydda allmänhetens intresse i EU. Jag lovar er att vi i morgon, och dagen därefter, kommer att lägga fram denna vision i Europeiska rådet om ett ambitiöst EU och ett EU som uppfyller sina åtaganden om solidaritet. Utan solidaritet finns det nämligen inte någon union.

Talmannen.
   – Tack så mycket herr Barroso. Jag höll på att ta emot vinnarna av Sacharovpriset, men jag hörde de hänryckta applåderna för José Manuel Barroso och kände mig tvingad att rusa hit för att se vad som pågick, eftersom det inte är vanligt att José Manuel Barroso får så kraftiga och ihållande applåder.
Ni är medvetna om att om det inte blir några ändringar i programmet så kommer Tony Blair, rådets ordförande, till Strasbourg i morgon för att träffa talmanskonferensen och redogöra för det förslag till rådet som den minister som företräder det brittiska ordförandeskapet inte har kunnat, eller inte har velat, redogöra för.
De politiska grupperna och ni också, herr Barroso, har alla talat klarspråk. Jag vill bara varna er: vi får inte underskatta ord. Det oacceptabla får inte accepteras, för annars kan något som förklaras oacceptabelt i dag och som accepteras i morgon förvandla applåderna till burop.
Gränsen mellan det acceptabla och det oacceptabla kan inte vara så hårfin. Därmed är debatten avslutad och jag vill tacka alla som deltagit.
Richard Corbett (PSE ).
   – Ordförandeskapet har en otacksam uppgift att försöka nå ett avtal i rådet om budgetplanen. Det måste förlika de sex länder som ville begränsa EU:s utgifter till 1 procent av BNP med dem som vill ha en mycket större budget. Det måste ta itu med Jacques Chirac som vill öronmärka samtliga jordbruksutgifter, som hans land drar mycket större fördelar av än de flesta. Det måste dessutom hantera de nya medlemsstaternas förväntningar och de gamla medlemmarna som önskar bevara sina privilegier – så som Spanien som vill fortsätta att vara en nettomottagare i högre grad än de mycket fattigare centraleuropeiska länderna, och Luxemburg som per capita i reala termer både är den rikaste medlemsstaten i EU och den största nettomottagaren. Det måste hantera alla dem som tror att ett kostnadsfritt sätt att öka resurserna för dem är att skära ned på den brittiska rabatten – fastän Storbritanniens nettobidrag även med rabatten är mycket högre än Frankrikes och Italiens.
Jag önskar ordförandeskapet framgång med att uppnå ett avtal, som tjänar som rådets förhandlingsståndpunkt för den slutliga förhandlingen med parlamentet. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Upptakten till detta rådsmöte visar precis hur allvarliga våra problem i EU är och är kännetecknande för krisen som uppkommit på grund av en alltmer nyliberal politik, som ger efter för de stora ekonomiska och finansiella gruppernas intressen i de mäktigaste länderna.
De rikaste länderna visar mindre och mindre solidaritet, principerna om ekonomisk och social sammanhållning i fördraget trampar man fullständigt på, de senaste utvidgningsomgångarna har ägt rum utan att det tillkommit några nya budgetmedel och situationen ser ut att försämras eftersom det brittiska ordförandeskapet föreslår ytterligare nedskärningar för de nya medlemsstaterna och för sammanhållningsländer som Portugal.
Budgetkrisen är ett konkret uttryck för det stora missmodet i EU, och ECB:s penningpolitik och stabilitets- och tillväxtpakten bidrar till att spä på det missmodet. Dessutom kommer problemet bara att förvärras i och med nedskärningarna i gemenskapsbudgeten.
Trots allt detta görs försök att återinföra prioriteringar i den redan förkastade så kallade europeiska konstitutionen, såsom militarisering av EU, så kallad inre säkerhet, invandringskontroll och konkurrenspolitik. Det hela kommer att sluta med att budgetmedlen kommer att kanaliseras till att tillgodose behov hos de ekonomiskt mest utvecklade länderna och de ekonomiska och finansiella grupperna i dessa länder, på bekostnad av sociala behov, miljön, sammanhållningen och utvecklingsbiståndet. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Budgetplanen för 2007–2013 är huvudfrågan för Europeiska rådets möte men det är inte den enda punkten på dagordningen. Liberalisering av tjänster och den så kallade ”kampen mot terrorismen” finns också med.
Sedan det brittiska ordförandeskapet har prioriterat intressena i EU:s ekonomiskt mest utvecklade länder, genom att lägga fram ett förslag som ytterligare sänker ribban och bortse från dess inneboende motsägelser, har trycket att nå en överenskommelse så snabbt som möjligt ökat.
Unice (den europeiska arbetsgivarorganisationen) har sagt att en överenskommelse faktiskt har uppnåtts. Medan man varnar för att EU kommer att förlora ”trovärdighet” har man lagt fram en önskelista: en överenskommelse om budgetplanen med en ny bekräftelse av att detta skulle ”gynna genomförandet av Lissabonstrategin”; ett snabbt inrättande av en inre marknad för tjänster (det är avslöjande att Unice för att rättfärdiga liberaliseringen av tjänster för fram argumentet att detta utgör en ”grundläggande del av Lissabonstrategin” och ett ”krav enligt fördragen”, med stöd i domslut från EG-domstolen, och sedan försöker få oss att tro att den så kallade europeiska konstitutionen inte har något med saken att göra...) samt liberalisering av världshandeln inom ramen för WTO.
Skåda EU:s rätta ansikte! 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Som en stolt skotsk europé gör det mig ledsen att Förenade kungariket har företrätt Skottland så dåligt under ordförandeskapet, och allting jag har hört i denna debatt bekräftar min åsikt att Förenade kungariket har förlorat vänner och inflytande för vår räkning genom denna halsstarriga attityd till budgeten. De förslag som tillkännagivits i dag är ett svek mot Skottland och dessutom mot EU. Jag är övertygad om att de i stor omfattning kommer att förkastas av andra medlemsstater, och i och med att 11 av de staterna är mindre än Skottland är jag mer övertygad än någonsin om att det inte finns någonting som kan ersätta självständighet i Europa. 
Talmannen.
   – Nu vill jag välkomna en delegation från Centralamerikas parlament som sitter på åhörarläktaren.
Jag vill också gratulera dess talman Julio Palacios till att ha blivit vald till talman för denna institution, som tillkom till följd av Esquipulasavtalen som satte punkt för åratal av inbördeskrig i flera centralamerikanska länder. Gratulerar, herr talman! 
Talmannen.
   Vi övergår nu till omröstningen.

Alexander Nuno Alvaro (ALDE ),
   . – Herr talman! Det här är förmodligen fel tidpunkt för en diskussion om förslagets innehåll i detalj, men jag vill säga att jag har fått hundratals e-postmeddelanden, och inte massmeddelanden utan individuellt skrivna meddelanden, och 58 000 kontrollerade underskrifter från allmänheten i hela EU som uttrycker sin allvarliga oro. Så mycket för allmänhetens påstådda längtan efter lagring av uppgifter!
Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, rättsliga och inrikes frågor har tagit dessa invändningar på allvar och skapat en balans mellan frihet och säkerhet genom sina ändringsförslag. Den samlade tidsbristen rättfärdigar emellertid inte hur vissa försöker gå vidare med frågan. Om detta projekt är viktigt för allmänheten i EU och inte bara är avsett som en tjänst som vi gör det brittiska ordförandeskapet, då bör vi gå försiktigt till väga, för om vi inte gör det kommer vi att underblåsa den skadliga uppfattningen att rådet bara behöver be parlamentet att hoppa för att vi ska fråga ”hur högt?” När trycket är stort kan sådant hända. Det är ett stort tryck som gör det möjligt för naturen att under loppet av flera miljoner år skapa de mest underbara diamanter. Men om man utsätter en citron för stort tryck så tar det inte lång tid innan det bara är saft och fruktkött kvar.
Om parlamentet ska vara en diamant eller en citron beror på oss. För att det ska förbli en diamant ber jag er att tillsammans med mig stödja ändringsförslagen från ert utskott.

Alexander Nuno Alvaro (ALDE ),
   . – Man kan knappast förvänta sig att jag ska vara nöjd med resultatet av omröstningen. Eftersom jag inte längre kan skriva under betänkandet med mitt namn drar jag tillbaka det.
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Det är med stor glädje som jag på våra gemensamma vägnar välkomnar de två vinnarna av Europaparlamentets Sacharovpris 2005 och företrädaren för den tredje pristagaren.
Trots alla ansträngningar som in i det sista har gjorts har ”Kvinnor i vitt” tyvärr inte fått tillåtelse att lämna Kuba för att närvara här i dag.
Jag tror att jag talar för hela Europaparlamentet när jag säger att vi beklagar detta och förkastar de kubanska myndigheternas inställning i denna fråga.
Vid detta högtidliga tillfälle skulle jag vilja berätta om ”Kvinnor i vitt” och varför vi tilldelar dem detta pris.
Tyvärr är det inte första gången som detta sker. Varken Nelson Mandela, Aung San Suu Kyi, Leyla Zana eller Wei Jingsheng kunde komma hit för att ta emot sitt pris. Deras företrädare kom i stället för dem.
När de fick tillfälle – några har inte fått tillfälle än eftersom de fortfarande sitter fängslade – besökte de parlamentet och vi anordnade ett särskilt sammanträde för att lyssna till dem. Nelson Mandela och senare Leyla Zana gjorde på detta sätt.
Vi kommer därför att använda oss av alla de påtryckningsmedel vi har för att förmå de kubanska myndigheterna att ge dem tillåtelse att komma. När de kommer ska vi precis som tidigare anordna ett högtidligt sammanträde så att de kan hålla ett anförande i kammaren. Vi kommer att göra allt vi kan för att se till att detta sker så snart som möjligt.
Det som samtliga årets pristagare har gemensamt är deras kamp för mänsklig värdighet och frihet. De är värdiga efterträdare till den sovjetiske akademiker vars namn pryder det pris som Europaparlamentet delar ut.
På sina olika sätt symboliserar alla tre kampen för att stärka de mänskliga rättigheterna i världen.
Kampen mot regimer som fängslar kritiker som vågar kritisera dem.
Kampen mot inhumana lagar.
Kampen mot dem som vägrar rätten till information och mot terrorister som vill förbjuda rätten till information.
Europaparlamentet har stött årets pristagare i sina resolutioner och initiativ. De är alla välkända för oss.
Vi har följt deras arbete, vi har följt deras kamp.
Deras närvaro här är bara slutet på en process som vi har varit delaktiga i genom våra resolutioner.
Det är en kamp för en mer demokratisk och rättvisare värld.
Här i denna högt aktade kammare skulle jag vilja påminna om att många européer tror att rätten att få sina mänskliga rättigheter respekterade är något naturligt, något ofrånkomligt, något som är praktiskt taget gratis och att så alltid har varit fallet.
Men nej, så har inte alltid varit fallet, och så är tyvärr fortfarande inte fallet i många delar av världen.
För majoriteten av mänskligheten är detta fortfarande en avlägsen dröm. Därför har vi européer en särskild skyldighet att försvara och främja de mänskliga rättigheterna i världen.
Jag skulle kort vilja nämna något om var och en av våra pristagare: ”Kvinnor i vitt” företräds av Blanca Reyes. Hon tillhörde ”Kvinnor i vitt” ända tills detta lyckligtvis inte behövdes längre eftersom hennes man frigavs. Jag hade äran att på era vägnar ta emot henne här i parlamentet omedelbart efter det att han frigetts från fängelset.
Dessa kvinnor deltar varje vecka i fredliga demonstrationer i Havanna för att visa sin solidaritet med släktingar och vänner som har suttit fängslade sedan mars 2003. Till viss del är de en fortsättning på det fenomen som på sin tid var känt som ”Mödrarna på Plaza de Mayo”, som vi också gav ett pris. 
Det enda brott som många av dessa fångar har gjort sig skyldiga till är att som vanliga medborgare, oberoende journalister eller fredliga oliktänkande offentligt kritisera regeringen. Många av dem har blivit allvarligt sjuka under sin tid i fångenskap under förhållanden som Blanca Reyes säkert kommer att beskriva för oss.
I april 2004 krävde vi att dessa fångar skulle friges. Trots vissa enstaka framgångar är det tyvärr fortfarande långt kvar innan detta krav uppfylls.
Erfarenheten från flera europeiska länder visar att det inte går att skapa förutsättningar för en övergång till demokrati, en fredlig övergång till demokrati, genom att fängsla oliktänkande, tvärtom.
Låt oss hoppas att man vid övergången till demokrati i Kuba tar lärdom av vissa europeiska länders erfarenhet.
Hauwa Ibrahim:
Ni har använt era talanger som advokat för att främja rättsstatsprincipen. Er styrka ligger i er respekt för lagen, som ni sa till mig när vi träffades i morse. Vi beundrar er beslutsamhet.
I det oerhört stora landet Nigeria försvarar ni människor som lever med hotet om grymma och omänskliga bestraffningar. Bestraffningar som tillämpas i enlighet med Sharialagar i tolv delstater i ert land.
Ni kämpar för dessa människors rätt till en rättvis rättegång, i enlighet med lagen.
Vi blev verkligen berörda och indignerade när vi såg rättegången mot Amina Lawal och Safya Hussaini, som anklagades för äktenskapsbrott. Ni såg till att lagen segrade och krävde att man respekterade konstitutionen och de internationella fördrag som Nigeria har undertecknat.
Det är ofattbart att en kvinna som anklagas för äktenskapsbrott fortfarande kan stenas.
Det är ofattbart att en kvinna som anklagas för äktenskapsbrott kan stenas som i biblisk tid. Vi kan inte tolerera att unga brottslingar amputeras. Parlamentet har vid många tillfällen kraftfullt kritiserat dessa omänskliga bestraffningar och dödsstraffet.
Fru Ibrahim! Vi stöder ert förkastande av dessa grymheter och vårt förkastande är totalt.
Vi beundrar ert personliga engagemang. Det personliga engagemang som ni visar med så stor övertygelse: engagemanget för rätten till utbildning för fattiga, särskilt kvinnor, eftersom fattigdom framför allt drabbar kvinnor. Ni är ett föredöme för alla nigerianer som vill lämna fattigdom och okunnighet bakom sig.
Vi hälsar även Robert Ménard välkommen hit i dag och med honom alla journalister. Robert Ménard är välkänd för oss här i parlamentet som generalsekreterare i organisationen Reportrar utan gränser.
Dessa yrkesmän aktualiserar informationsfriheten och öppnar våra ögon för en grym värld. Demokrati kan inte existera utan informationsmångfald. Information är det demokratiska systemets råmaterial, dess huvudbränsle. Utan detta kan demokratin inte existera.
Vi hedrar dem som kämpar varje dag, i alla delar av världen, för att förverkliga denna princip.
Alla dem som alltför ofta faller offer för sin brinnande längtan att fullgöra sitt uppdrag.
Tyvärr faller de alltför ofta offer för sin brinnande längtan att fullgöra sitt uppdrag.
För några veckor sedan nekades Robert Ménard tillstånd att närvara vid det toppmöte om informationssamhället som ägde rum i Tunisien. De tunisiska myndigheterna var säkert rädda för vad han skulle kunna säga.
Det är en stor paradox att detta sker just nu när vi diskuterar rätten till fri tillgång till information för alla.
Jag skulle vilja påminna er om att under 2005, som går mot sitt slut, har 58 journalister mist livet, en varje vecka under året. Var sjunde dag dör en journalist när han eller hon utövar sitt yrke. Under 2004 var denna siffra 53. Tyvärr ökar den. Jag skulle vilja hedra dem alla, och alla deras fängslade eller försvunna kolleger.
Parlamentet har stött och kommer alltid att stödja dem.
För diktaturer varar inte för evigt. Vissa varar länge – alltför länge – men de varar inte för evigt.
Inte heller terroristerna kommer att genom sina brutala attacker kunna förvägra oss informationsfrihet, själva grunden för vårt demokratiska liv.
Avslutningsvis, och innan jag ger ordet till våra pristagare och deras företrädare, skulle jag vilja kombinera Voltaires och Brechts tankar. Två intellektuella män som levde under två olika historiska perioder. En av dem tände ljuset och den andre led i skuggorna. Både Voltaire och Brecht använde ett likartat uttryck och jag är inte säker på vem av dem som bör tillskrivas den största äran. De använde det under olika tidsepoker, på olika platser och under olika omständigheter.
Jag hävdar bestämt att en av dem tände ljuset och att den andre kämpade i skuggorna. Båda sa att yttrandefrihet är den enda rättighet som skiljer frihet från tyranni. Att inte acceptera detta är en skymf mot människan.
Jag gratulerar våra pristagare till det mod de har visat.
Voltaire och Brecht betraktar oss.
Tack så mycket.
Fru Reyes, ni har ordet. 
Blanca Reyes,
   ”. – Herr Borrell, Europaparlamentets talman, mina damer och herrar, ärade deltagare, herr Ménard, doktor Ibrahim, europeiska vänner och kubanska bröder och systrar i alla delar av världen! Äran att tillsammans med doktor Hauwa Ibrahim och de hårt arbetande och osjälviska journalisterna i Reportrar utan gränser tilldelas Sacharovpriset 2005 har djupt berört Kvinnor i vitt och de sjuttiofem samvetsfångar som fängslades på Kuba under den svarta våren 2003.
Inledningsvis skulle jag vilja välkomna en delegation vänner till Kvinnor i vitt i exil – och jag menar verkligen exil – som är här på åhörarläktaren i dag.
Jag är själv en kvinna i exil. Som ni känner till är de riktiga kvinnorna i vitt tyvärr inte här i dag. Vi kunde aldrig föreställa oss att vår spontana grupp, som motiverades av smärta och orättvisa, som är politiskt obunden och saknar parti- eller grupporganisation, skulle få ett så prestigefullt pris. För oss betyder detta pris ett ännu större engagemang för vår sak och för er. Vi inspireras att fortsätta försvara våra älskades oskuld med ännu större mod och att kräva att de genast och ovillkorligen friges.
Återigen har den kubanska regeringen visat att den varje dag kränker sin befolknings mänskliga rättigheter på ett systematiskt sätt. Fem fridsamma och försvarslösa kvinnor nekades tillstånd att resa hit till er för att närvara vid denna prisceremoni, trots att de hade fullgjort alla byråkratiska förfaranden som krävts, varav de flesta är onödiga och obegripliga, och trots de ansträngningar som Europaparlamentet och vissa europeiska personer och regeringar har gjort.
Detta hindrar inte Kvinnor i vitt från att vara här i Strasbourg i dag. Detsamma gäller de sjuttiofem fångar som har fängslats sedan mars 2003 och hundratals kubanska samvetsfångar och politiker. I dag kommer tvärtom hela världen att höra era röster och allas våra reaktioner.
Vi kommer inte att ta emot detta pris i dag. Precis som Andrej Sacharov, den framstående vetenskapsmannen och osjälviske kämpen för tankefrihet, den föredömliga Aung San Suu Kyi, Mödrarna på Plaza de Mayo och alla andra tidigare pristagarna, kommer vi att fortsätta våra outtröttliga ansträngningar för att se till att social rättvisa, demokrati och försoning segrar. Vi skulle framför allt kunna sammanföra er med vår landsman Oswaldo Payá Sardiñas, den kuban som tilldelades priset 2002.
Vi skulle vilja att ni inom en snar framtid besöker oss i vårt hemland Kuba, för en utdelningsceremoni för priset för tankefrihet.
Vi kommer att ta emot er i våra enkla hem. Inte bara fem kvinnor utan många fler kommer personligen att kunna visa er de hårda villkor, den godtyckliga behandling, de hot och det förtryck som våra fångar och familjer utsätts för.
Med tanke på följande ords särskilda betydelse bland de många bevis på erkännande och gratulationer som vi har fått skulle jag innan jag slutar vilja citera den tjeckiske presidenten Vaclav Havel: ”Kära Kvinnor i vitt, varma gratulationer till det pris som Europaparlamentet har tilldelat er. Er styrka gör er värda denna utmärkelse. Jag är övertygad om att den kommer att tjäna som inspiration för era modiga män, precis som den fria världens intresse var en inspiration för mig under de mörkaste stunderna av min fångenskap. Vaclav Havel.”
Jag hoppas ni inte uppfattar detta som oförskämt, ohövligt eller oartigt men avslutningsvis skulle jag vilja upplysa er om att Kvinnor i vitt har bett mig att inte delta i den officiella lunch som ni anordnar efter denna ceremoni. Denna ”den tomma stolens politik” är endast avsedd som en symbolisk gest i protest mot den kubanska diktaturen och som ett uttryck för omvärldens fördömande av att de rättmättiga mottagarna av denna utmärkelse inte är närvarande.
Jag hoppas att ni kan förstå och förlåta en sådan flagrant frånvaro. Vi vill återigen tacka er för att ni har uppmärksammat oss – hustrur, mödrar, döttrar, systrar, mostrar, fastrar och företrädare för det kubanska folket – och vi vill upprepa att vi är övertygade om att ingen sak är omöjlig om den inspireras av rättvisa, försoning och kärlek. Alla röster, förenade i mångfald, för rätten till tankefrihet.
Undertecknat: Laura Poyán, hustru till Héctor Maceda; Miriam Leyva, hustru till Óscar Espinosa Chepe; Berta Soler, hustru till Ángel Moya; Loida Valdés, hustru till Alfredo Felipe Fuentes och Julia Núñez, hustru till Adolfo Fernández Saíz.
Havanna, den 14 december 2005.
Hauwa Ibrahim.
   – Herr talman, herrar gruppordförande, ärade ledamöter av detta förträffliga parlament, mina vänner från Advokater utan gränser i Frankrike, parlamentets personal – särskilt protokollenheten, som har ledsagat mig sedan jag anlände, och jag vill särskilt nämna Ursula Bausch och min ledsagare, medlemmar av pressen, mina damer och herrar! Vi har mottagits med öppna armar av er alla ända sedan vår ankomst i måndags.
Vi inledde med utskottet för utrikesfrågor, som erbjöd oss möjligheten att få tala till alla politiska grupper. Vi är mycket tacksamma för denna möjlighet. Vi fick möjlighet att förklara vårt arbete och besvara frågor om vad EU och Europaparlamentet kan göra för oss. Efter denna ceremoni vill vi försäkra er att vi när som helst är villiga att diskutera specifika frågor som ni vill ta upp med oss, rörande projekt eller program i våra regioner eller valkretsar med de tillbörliga utskotten och idékläckarna.
I vissa av utskotten och grupperna nämnde jag de strategier vi använde för att försvara kvinnor som är dömda till döden inom ramen för den islamiska religiösa sharialagstiftningen i Nigeria, och jag kommer att fortsätta på det ämnet nu. Sedan ska jag försöka läsa mitt anförande på tre minuter, som jag har fått instruktioner om att göra.
Låt mig nu gå över till vår strategi. Vår strategi var att förstå den dynamik som ligger bakom den islamiska sharialagstiftningen. Vi försökte förstå den dynamik som ligger bakom mullorna, de religiösa ledarna. Vi försökte förstå den dynamik som ligger bakom vårt folks kultur och värderingar, och framför allt försökte vi förstå den dynamik som ligger bakom det samhälle vi verkar i. Vi var fokuserade, och vi fortsätter att vara det. Pressen ställde oss sådana frågor som: ”Är det islam kontra väst, eller kanhända en kulturkrock?” Vi vet inte. Vi vet emellertid att en kvinna dömdes till döden genom stening och att vi använde rättsliga instrument för att säkerställa hennes frihet. Det är vad vi kände till.
Vi uppmärksammade detaljerna omkring oss, men vi var flexibla när det gällde samhällets uppfattning om vad vi gjorde. Vi agerade lokalt, men tänkte globalt.
Advokater utan gränser från Kanada och Frankrike stöttade oss, och varje gång vi kallades till domstol hade vi en plan. Vi hade också en reservplan, om det skulle behövas. Vi berättade inte för medierna som hade gett oss enorm bevakning vad de ville höra. Vi berättade för dem vad vi ville att de skulle veta. Vi var medvetna om åsikterna omkring oss och anklagelserna, de verbala angreppen och hoten, men vi förblev fokuserade.
I dag vill jag dela med mig av vår säkerhetsstrategi till er. Självfallet fick vi många hot, och vi var tvungna att se till att vi inte blev dödade. Vi åkte inte till domstolen i samma bil. Ibland tog vi vår offentliga bil och bytte sedan till vår privata bil, och ibland reste vi med kollektivtrafiken. Vi reste aldrig i samma bil två gånger eftersom vi visste att vi övervakades. Vi klär oss aldrig i samma kläder två gånger. Vi tar aldrig samma väg två gånger om vi kan undvika det. Viktigare ändå var dock att det var nödvändigt att samarbeta med fundamentalisterna. Vi samarbetade med extremisterna, och det vill jag försöka illustrera genom en kort berättelse.
Jag intervjuades av en reporter på BBC, som kom från London men som intervjuade mig på det lokala språket, hausa. Han frågade mig om stening till döds stod i Koranen. Mitt svar var helt enkelt att jag inte trodde det. Det spelades upp gång på gång i radion, och mullorna beslutade att svara mig över radion. De sa att jag var mot sharia och mot Islam. Det innebar att jag anklagades för hädelse och kunde bli stenad till döds. Jag var naturligtvis rädd. Jag ringde sedan reportern och sa att jag ville träffa mullorna. Han sa: ”Det är mycket farligt att göra det. Ni hörde vad de sa på radion.” Radioprogrammet sändes inte bara ut till över 70 miljoner människor i Nigeria som förstår hausa, utan dessutom över hela Afrikas västkust, där hausa talas i flera länder. Hausa är Afrikas näst största språk, efter swahili. Han sa att det verkligen var farligt att göra det, men jag sa till honom att jag ville det. Han sa att han inte ansvarade för mig, men att han skulle presentera mig. Han var snäll nog att göra det och mullorna beslutade sig för att träffa mig i moskén.
Det var en enorm moské. Den var större än den här salen, men inte lika vacker. Åtta mullor befann sig där. De satt i slutet av salens bortre ände och i salens mitt stod en stol. När jag kom in gjorde de tecken åt mig att sätta mig på stolen. Jag satte mig inte på stolen. Jag gick mot dem. När jag närmade mig dem beslutade jag mig för att falla på knä och sätta mig ned på golvet, och medan jag satte mig sa de till mig: ”Ni får inte sitta på golvet. Sitt på stolen.” Och jag sa till dem: ”Hur kan jag, er dotter, sitta på stolen när ni, mina fäder, sitter på en stol?”
De frågade mig: ”Är ni Hauwa Ibrahim?” Och jag sa: ”Det är jag”, och jag tittade aldrig dem i ansiktet eftersom det är förbjudet enligt den kulturen. Då frågade de mig: ”Är ni advokaten?” Och jag sa: ”Det är jag. Men jag är en dåraktig advokat. Jag är en dum advokat. Jag visste inte vad jag gjorde. Jag kom till er eftersom jag behöver er visdom. Jag kom till er eftersom jag vill ha kunskap. Jag vill göra det rätta för samhället, men jag vet inte hur, och jag vill att ni vägleder mig”.
Det är viktigt att förstå att detta var min strategi. Jag fick deras uppmärksamhet. De lyssnade till vad jag sa, men de gjorde mer än det. De sa: ”Vi kommer inte att stödja er offentligt, men vi kommer inte heller att motarbeta er offentligt.”
Och det var allt jag behövde. Ingenting mer. Vi var i behov av säkerhet. Vi var i behov av att de lyssnade till oss. Vi var i behov av att övertyga dem. Vi var i behov av att engagera dem.
Detta är en del av strategin. I alla de 90 fall som jag har varit inblandad i har strategierna varit olika. Som ni vet tar jag inte betalt för fallen. Det beror på att jag har åtnjutit ett enormt privilegium, nämligen utbildning. Och det är min passion. Vilket pris jag än får del av går allt oavkortat till utbildning. Som en följd av detta Sacharovpris har jag inrättat en förvaltningsfond för att investera i utbildning, eftersom jag tror att det är vägen framåt.
Jag ska nu läsa mitt anförande på tre minuter!
Det är med vördnad jag mottar detta ansedda Sacharovpris för 2005 tillsammans med denna framstående grupp människor. Det gör mig ledsen att Kvinnor i vitt inte är här. Jag delar känslorna i parlamentet och instämmer i det parlamentets talman sa.
Jag är stolt över att förknippas med Reportrar utan gränser. Detta är en gåva och ett motiverat budskap till de utan röst, till de utan makt, till analfabeter och till kvinnor. Det bekräftar inte bara kvinnorna och barnen i norra Nigeria som jag har arbetat för, utan alla som fortfarande inte är företrädda i samhället.
Detta pris bevisar för dessa miljontals människor att Europaparlamentet inte bara lyssnar till dem utan också stöder, uppmuntrar och berömmer dem. Det är vördnadsväckande att de flesta av oss strävar efter det som är till gagn för alla, efter allmän respekt för mänsklig värdighet, efter mänskliga rättigheter och civila rättigheter. Olyckligtvis strider några av bestämmelserna i det nya shariabaserade rättssystemet i mitt land, Nigeria, mot några grundläggande mänskliga rättigheter, särskilt likabehandling enligt lagen. Trots forskningsframsteg kan en kvinna 2005 bli stenad till döds för att ha fött ett utomäktenskapligt barn.
Det belyser frågan om respekt för rättssäkerhet och lagens överhöghet, respekt för grundläggande rättigheter, separering av stat och religion och stränga bevisnormer. Denna lagstiftning har resulterat i att hundratals liv har gått till spillo. De 90 offren för det shariabaserade rättssystemet, som jag har försvarat, är maktlösa och utan röst. De är analfabeter och fattiga. Det nya shariabaserade rättssystemet i Nigeria måste reformeras. Vi vill att ni hjälper oss med hjälp av er röst. Det måste reformeras.
Vårt syfte med reformen är en övergripande strategi. Vi har en långsiktig plan, en plan på medellång sikt och en kortsiktig plan. Vår metod kommer att vara flexibel. Den kommer att påverkas av ett kulturellt värdesystem. Den kräver organisatorisk och analytisk skicklighet, såväl som kreativ intelligens. Vi måste tänka strategiskt, samordna och samarbeta med givare, arbeta med politiska ledare, bygga upp koalitioner och uppmuntra alternativa sätt att lösa konflikter. Vi kommer att ge människorna redskapen för att ställa frågor, och uppmuntra en större utsträckning av politisk frihet och aktivism.
Vi kommer att låta människor inse kontentan av rättsstatsprincipen och inte kontentan av att styras av lagen eller av individer. För att uppmuntra den här tanken och visionen kommer vi att grunda den på våra kvinnliga hjältars kamp och ansträngningar utan att ge upp, liksom den kvinna denna byggnad är uppkallad efter: Louise Weiss. Vi har inte råd att förblindas av de framsteg vi har gjort. Vi måste fortsätta att bygga vidare på denna moderna strategi genom advokatverksamhet och annan verksamhet.
Jag kommer att promenera ut från denna ståtliga byggnad med ett större självförtroende och med en starkare röst. Europaparlamentet, som är ett av världens mest betydande organ, står bakom mig. Det allra viktigaste är att den svåra situationen för de fattiga och de utan röst, som tillsammans med mig har blivit befriade i dag, får mer uppmärksamhet och att deras sak är känd och får stöd. I dag har ni gjort mänsklighetens röst starkare. Jag kommer att återvända till Nigeria med en stark känsla av att jag har ett uppdrag, och jag kommer att hjälpa till att omdefiniera framtiden för de utsatta och maktlösa.
Jag kommer att återvända för att delge kunskap inom mitt land och över hela världen, med vördnad och förkärlek för frihet och rättvisa, oberoende av ras, hudfärg, kön, politisk övertygelse och privilegier.
Mitt slutliga hopp är att de som argumenterar för sanning och rättvisa, och de som arbetar hårt för att uppnå ett bättre samhälle genom tillämpningen av rättsstatsprincipen kommer att förändra människors hjärtan och attityden som styr samhället och skapar den slags värld vi alla vill se.
Jag har valt en väg, en väg som innebär lika skydd inför lagen, en väg som främjar rättvisa, uppmuntrar och engagerar, en väg som gör gott. Hos alla er i Europaparlamentet och alla beskyddare av mänskligheten har jag sett entusiasmen för att gå framåt.
Vilken underbar dag, vilken underbar ära och vilka underbara människor!
Tack så mycket.
Robert Ménard,
   . – Mina damer och herrar! Först och främst vill jag naturligtvis tacka er för att ha tilldelat oss, hela gruppen – varav vissa är närvarande – detta Sacharovpris, och jag vill att ni ska veta hur mycket detta betyder för oss.
Låt mig bara nämna en person, Jean-Marie Cavada, som är en av mina vänner. Jag vet hur ihärdigt han arbetade för att Reportrar utan gränser skulle få detta pris. Tack Jean-Marie.
Jag skulle slumpmässigt vilja dela med mig av några positiva och några mer negativa observationer. Jag börjar med de positiva och sparar de negativa till sist.
Jag skulle vilja börja med att gratulera er män och kvinnor i Europaparlamentet för att ni upptäckt vår kvalitet, och framför allt för att ni gett ett pris som detta till journalister, som trots allt är en konstant nagel i ögat på er och som ni på goda grunder ofta kritiserar. Ni har faktiskt rätt: journalister utför inte sitt arbete väl – långt därifrån – men att Reportrar utan gränser tilldelas Sacharovpriset visar också att det trots allt finns en medvetenhet om hur viktiga journalisterna är för demokratin, på samma sätt som valda företrädare är viktiga.
Jag vill också påpeka, även om ni redan känner till det, att detta också visar att det förutom skvallerpressen även finns en annan typ av journalism, en journalism som innebär att man dagligen utsätter sig för risker. Ett tydligt bevis på dessa dagliga risker är de 74 kolleger som har dödats i Irak – dubbelt så många som under 20 års krig i Vietnam – och de fem irakiska journalister som just nu sitter fängslade i Irak tillsammans med 120 andra journalister som har gripits av den amerikanska armén, utan någon som helst information om varför de sitter fängslade, vad de anklagas för eller exakt hur de kan försvaras. Det är dem ni hyllar genom oss. Även om det finns goda skäl att irriteras över hur pressen beter sig anser jag än en gång att de förtjänar att hyllas.
Låt mig nämna ett annat namn här i kammaren, ett som jag tror förekommer i nyheterna: namnet på den senast dödade journalisten. Ni vet vem jag syftar på: Gebran Tueni. Jag är inte den ende här i kammaren som kände till Gebran Tueni. Han var en ledande politisk person i Libanon. Han blev det fjortonde offret för de riktade attacker som sedan några månader äger rum i detta land. Vi måste stödja det libanesiska folket och vi måste stödja de libanesiska demokraterna. Ni är säkert medvetna om att det återigen var demokratin och ett verkligt oberoende för Libanon som attacken mot Gebran Tueni var riktad mot. Tillsammans med er ville jag hedra minnet av Gebran Tueni.
Nu går jag slumpmässigt över till några mer kritiska punkter, och utmärkelsen till Kvinnor i vitt gör det möjligt för mig att ta upp dem.
Jag är fortfarande chockad över den ”variabla geometri” som finns när det gäller förmågan att bli indignerad. Hur kan man undgå att inse att, å ena sidan, fängslandet av 24 journalister i Kuba och, å andra sidan, den situation som jag beskrev för er för en stund sedan, där den amerikanska armén håller journalister fångna utan att ange några skäl, kan betraktas som lika stora skandaler? Man borde inte behöva göra ett val mellan det ena eller det andra. En lika hård linje bör intas i båda fallen.
När det gäller Kuba är jag helt förbluffad över den attityd som många människor har. Som jag sa till några vänner i går, om en journalist från Reportrar utan gränser fördömer diktaturen i Burma, Nordkorea eller Laos är det inget som kommer och talar om för oss att vi har gått för långt, att det vi säger är dåligt eller att situationen är mer komplicerad än så. Vi behöver emellertid bara säga att det råder diktatur även på Kuba för att vi ska få ta emot tonvis med oförskämda brev från människor som hittar ursäkter för diktaturer.
Jag kommer inte att här i kammaren gå in på om jag tycker att det är nödvändigt att behålla det amerikanska embargot. Det är inte mitt problem. Mitt problem är att det finns mer än 300 samvetsfångar på Kuba, vars enda brott är att de har krävt demokrati och utmanat Fidel Castros makt. Det är allt! Oavsett vilken politisk övertygelse man har är det oacceptabelt att bli behandlad på detta sätt.
Jag häpnar över att det finns personer här som är beredda att ge sig ut på gatorna om deras friheter berörs på minsta sätt men som samtidigt är beredda att applådera skurkar från avlägsna platser bara för att de är ”exotiska”!
Herr talman! En annan person som jag skulle vilja nämna är Florence Aubenas. Ni har varit ett föredöme i ert sätt att samla människor till hennes försvar. Ni i parlamentet har varit fantastiska – och som ni kommer att se är jag inte den som skräder orden. Ni har varit fantastiska när det gäller Florence Aubenas. Jag har varit här i kammaren vid flera tillfällen för att försvara henne. Fransmän, belgare, italienare, tyskar – alla slog sig samman. Det är emellertid orättvist mot andra. Det finns andra som Florence Aubenas, men de tillhör inte stora västliga medieorganisationer och de kommer inte från väst. I deras fall är det ett hästgöra att mobilisera er, pressen och ibland även oss själva. Det är som om vi tillämpade dubbla standarder, som om vissa liv är värda mer än andra och som om det finns vissa friheter som påverkar oss och andra som inte gör det. Vi måste sluta att tänka på det sättet.
Man kan inte vara trovärdig och man kan inte säga till människor ”vi här i kammaren är demokrater som kämpar för demokrati” om vi kämpar tusen gånger hårdare för denna demokrati när våra egna medborgare är inblandade än när andra är inblandade. I så fall försvinner all vår trovärdighet, även när det gäller vår inställning till de mänskliga rättigheterna. Jag ville berätta detta för er eftersom jag ser detta ske varje dag.
Jag vill också be er att sluta känna skuld för utvecklingsländerna, att sluta tro att ni försvarar västvärldens värderingar här i kammaren och att sluta straffa er själva hela tiden och hitta på ursäkter åt människor som inte har några. De demokratiska värderingar som ni försvarar här i kammaren är universella värderingar. De har samma värde oavsett om det handlar om parlamentet, Kuba eller Nigeria. Låt oss sluta inbilla oss att vi har denna ofrånkomliga skyldighet att minnas, med alla dessa oändliga jubileer och minneshögtider. Vi har haft tillräckligt med sådant. Låt oss koncentrera oss på nuet. Jag har inte dåligt samvete för det som hänt i det förflutna. Jag har dåligt samvete för det som händer i dag och för allt jag inte gör.
Jag skulle gärna vilja ta upp en annan punkt i förbindelse med vår egen intolerans. Det är så lätt att försvara de idéer som människor som tycker som vi har. Det är så lätt att kämpa för människor som är som vi. Detta är emellertid inte demokrati. Demokrati betyder att man kämpar för andras yttrandefrihet, inklusive yttrandefriheten för de som i framtiden kan utgöra ett hot mot våra demokratier. Detta är den paradox och det problem som både ni och jag står inför. Som jag ofta brukar säga till vänner – jag kan se Dany framför mig – vi i Reportrar utan gränser reser ibland till länder där vi försvarar människor, och jag säger till mig själv att dessa människor är skurkar. Jag säger till mig själv att när denna person får makten kommer jag snabbt att resa hem igen. Samtidigt säger jag till mig själv att min plats är här. Skillnaden mellan dem som bara pratar om demokrati och dem som förverkligar den – som ni gör här i kammaren – är att kunna säga vad jag just har sagt och försvara människor med motiveringen att de inte gynnas av ett antal rättsliga bestämmelser, även om dessa människor kommer att utgöra ett hot mot oss i framtiden. Denna paradox är vår svaghet och samtidigt vår styrka.
Jag skulle vilja ta upp ytterligare två eller tre småsaker. Nej, alla attacker mot pressfriheten är inte likvärdiga. Låt oss sluta göra uttalanden som: ”Vänta lite, jag vet inte hur man gjorde tidigare, men gripandet av en vapenvägrare i Schweiz (när det var möjligt att vara vapenvägrare) och de 30 åren av gulager i Sovjetunionen är samma sak.” Nej, det är inte samma sak. Vi måste kämpa i båda dessa fall.
Låt oss sluta försöka få andra att tro, eller till slut få dem att tro, att vi inte lever i demokratier. Vi lever faktiskt i demokratier. Demokratier existerar. Hälften av alla länder i världen styrs inte på ett demokratiskt sätt. Att likställa problemen med mediekoncentration i våra egna länder med gripandet av journalister i Kina eller Burma är fruktansvärt för de människor som sitter fängslade i Kina.
Det är hemskt att göra så mot dem. Jag kan säga vad jag vill här i kammaren, inklusive vad jag tycker om er. Sådan yttrandefrihet är omöjlig i hälften av världens länder, så låt oss inte sudda ut de skillnader som finns. Ja, det finns saker som inte fungerar i våra länder. Ja, det finns saker som inte fungerar på informationsområdet. Ja, vi behöver tänka över saker. Ja, precis som ni blir jag ibland förfärad över mina kollegers attityder och av vad jag gör som journalist. Vi måste emellertid vara försiktiga med att säga att allt handlar om samma sak och får inte blanda samman länder där angrepp på pressfriheten på det stora hela hör till undantagen med länder där de snarare är regel. Det är för Guds skull inte samma sak!
Vi ber er inte hålla med om allt vi säger. Jag tror inte ni är i stånd att göra det. Vi för vår del är i viss mån oansvariga eftersom det enda vi försvarar är yttrandefriheten. Ni måste även ta hänsyn till andra saker, som EU:s och era länders ekonomiska, diplomatiska och militära intressen. Jag hoppas – nej, jag är säker på – att ni är medvetna om detta. Det är därför jag inte uppmanar er att säga att EU:s och Europaparlamentets politik endast vägleds av de mänskliga rättigheterna. Så är lyckligtvis inte fallet. När ni säger något till oss och när ni gör ett åtagande uppmanar jag er att hålla fast vid detta och stå vid ert ord, något som ni inte alltid gör.
Herr talman! För en kort stund sedan talade ni om Tunisien. Det finns ju för Guds skull ändå ett associeringsavtal med Tunisien!
Ni kommer säkert att säga att det inte beror på parlamentet utan på EU-institutionerna som helhet. Varför är genomförandet av detta associeringsavtal försenat? Det finns klausuler; ni ser till att de antas. Det är ni som förlorar ansiktet i fall som dessa.
Just i det här fallet handlar det inte om de mänskliga rättigheterna. När dessa verkligen tas upp handlar det emellertid om att stå fast vid sitt ord och sina åtaganden. Vi behöver er, förstår ni. Ni är storslagna – jag sa precis samma sak till er i går herr talman – när ni röstar för betänkanden och resolutioner. Tro inte för ett ögonblick att detta är meningslöst. Vi litar på att ni gör detta. Det kommer människor till godo, så fortsätt med detta men följ upp det hela vägen. Tala sanning. Det är det enda vi begär av er. Vi har haft tillräckligt med personer som lyriskt brer på. Vi har hört tillräckligt många skälvande röster. Vi vill att man ska säga till oss: ”Där ser ni, jag kan göra det här. Jag kan inte göra mer än så men det är i alla fall något som ni kan räkna med att vi kommer att göra.”
Till sist skulle jag vilja ta upp en sista punkt. Precis som många andra trodde jag att det gick att förändra världen radikalt. Jag är mindre säker på det nu, och det gäller även andra. Det stämmer att vetskapen om att världen inte kan förändras radikalt kan verka lugnande, men på andra sätt kan det även leda till ångest. Samtidigt kan vi inte vara nöjda med hur världen ser ut, är herr talman. Varje gång jag slår upp tidningen äcklas jag av världen. Jag har en liten dotter som är fyra år som kommer att växa upp och som kommer att ha tusenfalt fler möjligheter än en ung flicka i samma ålder i 90 länder som jag kan räkna upp för er här i kammaren. Denna orättvisa är oacceptabel. Vet ni vad som är bra med de mänskliga rättigheterna? Att de fungerar. Jag räddar inte min själ. Jag tror varken på Gud eller på Djävulen. Jag tror helt enkelt att vi kan sätta i gång och göra något för att dag för dag förbättra livet för varje enskild individ. För att göra detta behöver vi er.



Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är ödets ironi att parlamentet direkt efter att ha röstat igenom ”övervakningsdirektivet” delar ut Sacharovpriset för öppenhet och mänskliga rättigheter. Samma dag som vi bygger murar mot våra medborgares frihet ger vi pris åt dem som bryter ner dessa murar i omvärlden. Detta direktiv ska enligt spinndoktorerna ge oss frihet från mord och terror och organiserad brottslighet, men i verkligheten befriar den oss snarast ifrån demokratins ideal.
Vitsen med demokrati är att man ska kunna kommunicera med vem man vill när man vill utan att känna oro för dessa kommunikationer. Förespråkarna hävdar att denna övervakning är nödvändig för brottsbekämpning av de allvarligaste brotten, men de har fel. Det här gäller i praktiken alla brott i den europeiska arresteringsordern, dvs. att jaga även fildelare. Det är därför de stora mediebolagen idag jublar över detta nya direktiv. Då slipper de ändra teknik till mer modern teknik som skulle spara pengar för konsumenterna, utan behåller den gamla.
Enligt direktivet ska data lagras mellan 6 och 24 månader, och 80 procent av alla e-mejl är s.k. spam. Detta är ett skräpdirektiv som lagrar skräppost, vilket knappast är det mest effektiva sättet att bekämpa organiserad brottslighet. Det kostar pengar och tar resurser från mer effektiva åtgärder. Det blir dessutom enkelt för yrkeskriminella att undvika att fastna i nätet.
I USA snabbfryser polisen data. Det är mycket mer effektivt och enklare och drabbar enbart de människor som är konkret misstänkta för ett brott. Var var du den 17 mars? Vilka träffade du? Vilka satt du bredvid? Satt du bredvid en känd förbrytare? Hur bevisar du att du inte hade kontakt? Hur vet du att de personer som du regelbundet e-mejlar till inte är storskaliga fildelare som polisen jagar? Hur bevisar du att det inte var upphovsrättsskyddat material du skickade? Vet du de dolda sidorna hos dem du kommunicerar med?
Även i framtiden kommer rättsstaten att finnas och folk kommer oftast inte att bli oskyldigt dömda, men kanske blir de friade från misstankar först efter kränkande förhör och husrannsakningar. De gröna röstade nej till detta direktiv. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag röstade emot direktivet om lagring av uppgifter, framför allt för att det är integritetskränkande och tekniskt svårhanterligt.
Det enda hotet mot säkerheten är hotet mot människors rätt till sitt privatliv. Direktivet är i själva verket inte inriktat på misstänkta, de som är föremål för en brottsutredning eller kända brottslingar, utan man sticker utan åtskillnad näsan i vars och ens privata angelägenheter. Syftet med detta direktiv är att institutionalisera en fruktansvärd diskriminering av merparten av befolkningen, ärliga och fridsamma människor som vi i stället borde skydda från denna form av missbruk.
Vi kan inte ge vårt samtycke till ett kontrollsystem med konstant, omotiverad spionverksamhet i Europa. En verksamhet som dessutom är meningslös och dyr. Vi kan inte institutionalisera misslyckandet med att hävda rätten till privatliv. Därför har jag röstat nej. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Jag kunde inte rösta för detta betänkande eftersom jag anser att EU helt enkelt inte kan tolerera att det samlas in personuppgifter om alla medborgare. Förutom övervakning av ett allmänt urval av människor kan databaserna användas för att söka efter personer med icke önskvärda åsikter, i politiskt eller annat hänseende.
Genom historien har varje totalitär regim startat med att samla in personuppgifter om alla sina medborgare. Jag växte själv upp under en fyrtio år lång totalitär regim där kommunisterna vid makten samlade in personuppgifter om mig och information om mina telefonsamtal.
Den existerande tekniken för dataöverföring är fortfarande inte tillräckligt säker, och därför kan potentiellt fördelaktig användning, t.ex. i kampen mot terrorism, brottslighet och penningtvätt, lätt missbrukas. Jag skulle aldrig kunna förklara för allmänheten varför jag röstade för ett sådant förslag. 
Tomáš Zatloukal (PPE-DE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag är väl medveten om betydelsen av det direktiv om lagring av uppgifter som precis har antagits. Från ett säkerhetsperspektiv anser jag att antagandet är ett viktigt steg i kampen mot terrorism och andra allvarliga brott. Som en av dem som undertecknat ändringsförslag 41 kan jag emellertid inte ge mitt samtycke till att enskilda medlemsstater ger operatörer olika ersättning för de kostnader de har haft till följd av lagringen av uppgifterna, eftersom detta skulle bryta mot reglerna för den fria marknaden. 
Maria Carlshamre (ALDE ),
   . – Jag röstade idag ja till De grönas ändringsförslag om att avvisa det föreslagna direktivet om datalagring. Jag anser att förslaget är för långtgående när det gäller personlig integritet, ineffektivt – det kommer inte att innebära en förbättrad terroristbekämpning och det har dessutom drivits igenom med skrämmande hastighet på ett sätt som inte bådar gott för framtiden.
Jag röstade därför också nej i den slutliga omröstningen om förslaget. 
Richard Corbett (PSE ),
   . – Jag välkomnar den föreslagna överenskommelsen mellan parlamentet och rådet. Den skapar rätt balans mellan polisiära och juridiska myndigheters tillgång till uppgifter om elektronisk kommunikation och skyddet av privatlivet. Att den antagits både med majoritet i det folkvalda parlamentet och med kvalificerad majoritet av regeringarna i rådet bevisar att den kan godtas av många olika personer av många olika åsikter.
Genom den ges polisiära och juridiska myndigheter på rimligt sätt och under vissa villkor tillgång till uppgifter om elektronisk kommunikation som skett vid utredning av allvarliga brott. Informationen avser sålunda vem som ringt vem, inte innehållet i samtalen.
Jag är dock bestört över den taktik som vissa av överenskommelsens motståndare använder sig av. Jag har tagit emot brev, e-postmeddelanden och företrädare för människor som fruktar att regeringar kommer att kunna lyssna till deras telefonsamtal och läsa deras e-postmeddelanden! Varför tror de det? Eftersom de fått höra detta av personer som vet bättre än så, bl.a. vissa här i parlamentet som försöker vilseleda allmänheten i sitt arbete att uppnå sina politiska mål. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Principiellt menar Junilistan att ett för medborgarna så långtgående beslut inte ska fattas med kvalificerad majoritet. Istället borde förfarandet vara direkt underställt de nationella parlamenten och beslut tas på mellanstatlig nivå med enhällighet av rådet i enlighet med det polisiära och straffrättsliga samarbetet.
Vi anser dessutom att förslaget går alldeles för långt i förhållande till den förväntade nyttan. Medlemsstaterna bör underlätta informationsutbytet mellan varandra för att effektivare bekämpa terrorism och organiserad brottslighet. Ett sådant samarbete kräver dock inte en harmonisering på EU-nivå för lagring av denna enorma mängd uppgifter.
Förslaget medför även avsevärda betänkligheter avseende medborgerliga fri- och rättigheter där medborgarna blir allmänt misstänkliggjorda. Junilistan vill inte medverka till skapandet av ett europeiskt kontrollsamhälle. Om en medlemsstat vill införa obligatorisk lagring av uppgifter bör den göra detta först efter en ordentlig nationell debatt med beslut i nationella parlament. Att smyga in en så genomgripande lagstiftning bakvägen är högst orimligt ur demokratisk synvinkel. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Vi beklagar att majoriteten i parlamentet förkastade förslaget om att förkasta direktivet om lagring av uppgifter som behandlats i samband med tillhandahållande av elektroniska kommunikationstjänster, ett förslag som hade vårt stöd.
Parlamentet förkastade tidigare ett liknande förslag som inte fick den enhällighet i rådet som hade behövts för att anta beslutet. Det aktuella förslaget till direktiv, som kommissionen lagt fram på initiativ av Förenade kungariket, antogs efter endast tre månader av en majoritet av Europaparlamentets ledamöter och av en kvalificerad majoritet i rådet. Det brittiska ordförandeskapet har förklarat att det vill att direktivet träder i kraft så snart som möjligt.
Vi anser att detta är ännu ett oacceptabelt förslag. Det utgör en del av den pågående anstormningen av överdrivet säkerhetstänkande, där medborgarnas rättigheter, friheter och garantier angrips under förvändning av att det handlar om den så kallade kampen mot terrorismen.
Avsikten är att legalisera något som är olagligt. Med direktivet vill man utvidga den nuvarande räckvidden för insamling och lagring av uppgifter (telefonkommunikation, e-post, Internet osv.) i upp till två år, med möjlighet till ytterligare förlängning, så att den även omfattar andra aspekter som ”att förhindra” brott. En flexibilitetsklausul har införts, som ger grönt ljus åt den mer eller mindre godtyckliga insamlingen av elektronisk information.
Därför röstade vi mot förslaget. 
Jean Lambert (Verts/ALE ),
   . – Jag röstade emot förslaget om lagring av uppgifter.
Europaparlamentet har använts för att förbigå nationella parlament som avvisat liknande förslag. Vårt parlament har mist vissa rättigheter genom det förfarande vi antagit för detta direktiv. Jag hoppas att detta beteende fungerar som en varning och inte ett prejudikat när vi behandlar framtida ärenden på området med medbeslutandeförfarandet. Belöningen vi får av rådet är att vår institution betraktas som ”politiskt mogen” och i stånd att nå en överenskommelse med rådet.
Vi har i dag inrättat ramarna för en övervakningsstat. Jag ser inte hur det skapar mer säkerhet och trygghet i fråga om brott.
Direktivet har inte längre förebyggande av brott som ett mål. Därför använder vi en underrättelseledd strategi där allmänhetens förtroende och stöd krävs för att den ska vara verksam. Massövervakning är ett hot för förtroendet. Vi har alternativ till sådan övervakning, och vi skulle ha antagit dem. 
Jörg Leichtfried (PSE ),
   . – I direktivet görs ingenting för att garantera vare sig proportionalitet eller en sammanjämkning mellan säkerhet och medborgarnas grundläggande friheter, två saker som är mycket viktiga för mig. Särskilt lagringen av uppgifter betraktas som ett viktigt redskap för myndigheterna när de utreder och bekämpar terrorism, Detta trots att det enligt lagstiftningen redan går att – efter ett domstolsbeslut – få tillgång till de uppgifter som lagras av telefontjänsteoperatörer i faktureringssyfte. Dessutom har det visat sig omöjligt att komma överens om, eller avgöra vem som ska står för, de kostnader som uppkommer till följd av lagringen. Därför är det långt ifrån säkert vad detta kommer att innebära för industrin och konsumenterna.
Även om jag också anser att telekommunikationsuppgifter är oerhört viktiga för att lösa brott och bekämpa internationell terrorism, har vi redan stort manöverutrymme på detta område utan att vi – i motsats till det föreslagna direktivet – behöver inkräkta på varje enskild individs grundläggande rättigheter. 
Cecilia Malmström (ALDE ),
   . – Bra lagar stiftas inte under tidspress och med bristfälligt beslutsunderlag. Jag är mycket kritisk till hur processen runt förslaget till beslutet om lagring av trafikdata hanterats. Det är en svår fråga att ta ställning till, den kräver eftertanke och gediget faktaunderlag – både vad gäller integritetsaspekten, de tekniska konsekvenserna samt de verkliga kostnaderna för teleoperatörerna och därmed konsumenterna.
Det är vi skyldiga Europas medborgare. Tveklöst är det så att trafikdata kan vara av värde i olika brottsutredningar. Men det innebär inte att vi skall ge klartecken till en omfattande lagring. Trafikdata skall kunna användas, men bara i samband med mycket grova och väl definierade brott och efter beslut i domstol. En harmonisering av bestämmelserna i EU är önskvärd, men långt mera restriktiv än dagens beslut. Det förslag till ändring av direktivet som antogs i parlamentets utskott för medborgerliga fri- och rättigheter var ett steg i rätt riktning. Men detta förslag föll i omröstningen till förmån för förslag som är för långtgående. Därför valde jag att rösta nej till förslaget till direktiv. Jag hade velat se ett beslut med kortare lagringstider, bättre integritetsskydd, att email undantogs samt att användning av trafikdata endast tillåts vid vissa allvarliga och väl definierade brott. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Det direktiv om lagring av uppgifter som drevs igenom under det brittiska ordförandeskapet var inte precis något som var hett efterlängtat i Europa. I ett försök att bekämpa terrorism och brottslighet kommer medborgarnas och företagens telefon- och Internetuppgifter snart att lagras i fyra år. Detta är ett uppenbart intrång i privatlivet och skapar stor rättsosäkerhet. Frågorna om vem som har tillgång till dessa uppgifter och vem som använder dem har inte besvarats ordentligt.
Telekommunikationsbolag kan mycket väl använda uppgifterna i kommersiellt syfte. Dessutom finns det inga garantier för att den obligatoriska lagringen av uppgifter kommer att vara till nytta när det gäller att spåra terrorister och brottslingar. Även om direktivet gäller i hela EU är det upp till medlemsstaterna att definiera vad som menas med ”allvarligt brott”, och det är oklart vem som kommer att stå för kostnaderna för de gigantiska databaser som kommer att krävas.
Direktivet är inte bara överflödigt, det har även styrts genom rådet och parlamentet alltför fort. Föredraganden har skuffats åt sidan under processens gång och ministerrådet har gjort sig av med alla garantier som infördes av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Detta är ytterligare ett exempel på hur dåligt våra demokratiska institutioner är utrustade för att stå emot den typ av demagogi som regeringarna använder sig av för att spela på den rädsla som för närvarande finns bland befolkningen. Med kampen mot terrorism som förevändning liknar Fästning Europa mer och mer en polisstat. 
Gay Mitchell (PPE-DE ),
   . – Jag vet inte varför förslaget skyndades fram. ”[---] detta ett extremt påskyndade lagstiftningsförfarandet [har] inneburit att det varit ont om tid för diskussioner och att översättningar ibland inte funnits tillgängliga. Det har inte heller funnits tid för en teknisk bedömning eller för en undersökning av följderna för den inre marknaden. Mot bakgrund av åtgärderna och planerna för en förbättrad lagstiftning inom EU får man hoppas att det förfarande som tillämpats för behandling av frågan om lagring av uppgifter inte blir regel”, för att citera direkt ur betänkandet.
- Det finns ett rambeslut i frågan som ministerrådet fortfarande behandlar.
- Det är tveksamt om rätt rättslig grund använts för detta förslag. 
Andreas Mölzer (NI ),
   . – Rädslan för terrorism får inte längre missbrukas för att gradvis upphäva grundläggande rättigheter och friheter i en totalitär övervakningsstats intresse. Sedan attackerna den 11 september har vi sett en ökande tendens att vidta åtgärder inte bara mot dem som gör avslöjanden – med andra ord journalisterna – utan även mot individer som inte passar in eller som väcker myndigheternas ogillande. Det senaste exemplet på hur journalisters friheter beskärs och inskränks är det som kallas ”Ciceroaffären”. Brottsliga gärningar används gång på gång som förevändning för att införa nya polisbefogenheter. I Tyskland diskuterar man till och med tillgång till uppgifter om betalning av vägavgifter.
Till och med i bästa fall är det endast småbrottslingarna som åker fast. De kriminella organisationerna och terroristnärverken är vanligtvis duktiga på att undgå åtal. Eftersom terrorattacker ofta planeras många år i förväg kan man helt enkelt inte förhindra dem genom att lagra uppgifter. Följden blir i stället permanent statsunderstöd till nätverksmaskinvara, omotiverad inblandning i människors privatliv och problem för personer som hanterar konfidentiella uppgifter i samband med sin yrkesutövning – läkare, journalister, jurister osv.
Även om det fortfarande saknas tillförlitliga beräkningar av de effekter och kostnader som det planerade direktivet kommer att leda till, är det under inga omständigheter acceptabelt att allmänheten lämnas försvarslös inför en sådan massiv inskränkning av de grundläggande rättigheterna. Om vi inte snart ska få ett Internet av kinesisk typ måste det åtminstone finnas stränga och avskräckande påföljder som skyddar mot missbruk. 
Claude Moraes (PSE ),
   . – Efter att ha följt omröstningen om Alexander Nuno Alvaros betänkande anser jag att Europaparlamentets labourgrupp lyckades få till stånd bättre garantier för kommunikationsuppgifternas säkerhet och för specificeringen av straffrättsliga och administrativa brottspåföljder för missbruk av lagrade uppgifter. Garantier är viktiga för London, den stad som har det största antalet Internetleverantörer. 
Bill Newton Dunn (ALDE ),
   . – Jag röstade för ståndpunkten från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor men mot resolutionen som helhet.
Påskyndade lagar är ofta dåliga lagar. Detta har forcerats fram av det brittiska rådsordförandeskapet. Det är tragiskt att två stora grupper av ledamöter antagit resolutionen i första behandlingen i stället för att genomföra en ordentlig granskning.
Den innehåller många felaktigheter. Definitionen av allvarliga brott är oklar och överlåts åt 25 olika regeringar att uttolka på sitt sätt.
Frågan om kostnaderna är oklar. Beställarna, regeringarna bör betala, inte den enskilda medborgaren.
Att inkludera e-postmeddelanden var dåligt genomtänkt. Inget formellt samråd med branschen ägde rum. E-postmeddelanden via Hotmail och Yahoo omfattas inte. Vid bombningarna i Madrid 2004 skickade terroristerna inga e-postmeddelanden. En av dem skrev ett utkast på Yahoo, och hans medbrottslingar loggade in och läste det.
Det sänds så mycket skräppost. Varför vill regeringarna bevara skräppost?
Genom skrivningen ges de 25 regeringarna för mycket spelrum att göra som de vill. Den låter dem besluta om detaljerna själva, och den kan inte ändras av nationella parlament.
Denna lag är otillfredsställande. Jag är stolt över att ha motsatt mig den i dess nuvarande form. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Innan vi börjar diskutera betänkandet skulle jag vilja säga att vi bör välkomna att denna fråga har gett upphov till en så omfattande diskussion. För mig är detta ett tecken på att EU är förberett på och medvetet om de potentiella risker som ett överdrivet säkerhetstänkande innebär för individens frihet.
I det betänkande som vi antog såg jag ingen tendens till överdrivet säkerhetstänkande, eller något övergivande av de grundläggande principerna om att säkra och skydda medborgarnas rättigheter, friheter och garantier. I betänkandet visar vi att vi uppmärksammar behovet av ökade resurser för att bekämpa brottslighet, särskilt med tanke på hur allvarliga vissa brott är – där terrorism givetvis toppar listan – och med tanke på användningen av ny teknik i denna kriminella verksamhet.
I debatten och i det antagna dokumentet ges det uttryck för en oro som jag anser bör belysas. De ökade maktbefogenheterna enligt betänkandet kommer endast att fungera om tillämpningen av dem kontrolleras noggrannare. Parlamentet måste vara vaksamt när det gäller detta direktiv. Det som vi antog i dag antogs i syfte att skydda medborgarna från brottslingar. Det får inte användas för andra syften. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Ingen skulle förneka att alla åtgärder som kan hjälpa i bekämpningen av terrorismen ska undersökas, men lagring av uppgifter som den föreslagits gör helt enkelt inte att vi når det önskade målet. Vad värre är, den kommer att kringskära friheten och skapa onödiga kostnader för företag och konsumenter utan att våra medborgare för den skull blir säkrare. Förslaget är bristfälligt, och parlamentet har gjort oss en otjänst genom att anta det. 
Thomas Ulmer (PPE-DE ),
   . – Efter att noga ha lyssnat till mitt samvete har jag röstat för betänkandet,
- i hopp om att myndigheterna kommer att använda uppgifterna endast i enlighet med våra villkor,
- med vetskap om att begreppet ”rättsligt avgörande” inte existerar i alla medlemsstater,
- med vetskap om att parlamentet till stor del har brutit udden av det som rådet och kommissionen lagt fram för det och
- med övertygelsen att de medborgerliga rättigheterna kommer att få ett tillräckligt skydd av parlamentet.
Efter två år kommer jag att vilja se statistik om myndigheternas tillgång till uppgifter. 
Ioannis Varvitsiotis (PPE-DE ),
   . – Jag röstade mot förslaget till direktiv om lagring av uppgifter eftersom jag, trots förbättringarna av det ursprungliga förslaget från det brittiska ordförandeskapet efter ansträngningar från parlamentsledamöter, fortfarande tror att dessa åtgärder i sig kommer att visa sig ineffektiva i praktiken och dessutom kommer att vara förödande för individens frihet, med smärtsamma konsekvenser.
Min ständiga ledstjärna är ett tänkvärt uttalande av den amerikanske presidenten Benjamin Franklin, som 1759 sa: ”De som kan ge upp den grundläggande friheten för att få lite tillfällig säkerhet förtjänar ingetdera” 
Anders Wijkman (PPE-DE ),
   . – Bra lagar stiftas inte under tidspress och med bristfälligt beslutsunderlag. Jag är mycket kritisk till hur processen runt förslaget till beslutet om lagring av trafikdata har hanterats. Det är en svår fråga att ta ställning till, den kräver eftertanke och gediget faktaunderlag. Det är vi politiker skyldiga Europas medborgare.
Tveklöst är det så att uppgifter om telefonsamtal kan vara av värde i olika brottsutredningar. Men det innebär inte att vi skall ge klartecken till en omfattande och systematisk lagring av både telefonsamtal och emails. Trafikdata skall kunna användas, men bara i samband med mycket grova och väl definierade brott och efter beslut i domstol. En harmonisering av bestämmelserna i EU är önskvärd, men långt mera restriktiv än dagens beslut. Därtill måste rimligen teleoperatörerna kompenseras för sina extra kostnader.
Det förslag till ändring av direktivet som antogs i parlamentets utskott för medborgerliga fri- och rättigheter var ett steg i rätt riktning. Men detta förslag föll i omröstningen till förmån för ett förslag som var identiskt med det förslag regeringarna förhandlat fram. Därför valde jag att rösta nej till förslaget till direktiv. Jag hade velat se ett beslut med kortare lagringstider, att email undantogs samt att användning av trafikdata endast tillåts vid vissa allvarliga och väl definierade brott. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen – CIA:s förmodade användning av europeiska länder för transport och olaglig internering av fångar. 
Douglas Alexander,
   . – Herr talman! De senaste veckorna har vi hört och läst mycket om Förenta staternas påstådda användning av europeiskt luftrum, flygplatser och länder i sitt globala krig mot terrorn, och därför välkomnar jag eftermiddagens debatt. Den gör att parlamentet kan diskutera en av de grundläggande frågorna som de europeiska regeringarna och institutionerna måste ta itu med under 2000-talet: balansen som ska skapas mellan säkerhet och frihet i en värld som delvis kännetecknas av terrorism som skadar och dödar massor av människor.
Jag hoppas att debatten ska sprida lite ljus över nyckelfrågorna, t.ex. hur vi ska hantera det aldrig tidigare skådade hotet från internationell terrorism och samtidigt se till att den internationella rättsstatsprincipen respekteras och hur medlemsstaterna dagligen måste fatta svåra beslut för att upprätthålla balansen mellan säkerhet och frihet och ta ansvar för besluten. Jag hoppas även att debatten kan visa prov på respekt för andra regeringars ord, på fördelarna med en diskussion som är väl underbyggd och på en känsla för proportioner. Genom att göra det kan parlamentet bidra på ett värdefullt och trovärdigt sätt i en större debatt om hur vi samtidigt kan värna om vår säkerhet och frihet.
Som Europaparlamentets ledamöter väl känner till har anklagelser uttryckts i europeiska och internationella medier och på andra håll i fråga om USA:s interneringsanläggningar i Europa och användningen av flygplan för att förflytta misstänkta terrorister för att kunna förhöra dem med hjälp av tortyr och misshandel. Dessa rapporter har utlöst diskussioner mellan EU:s utrikesministrar vid allmänna rådet den 21 november. Som ett resultat skrev ordförandeskapet den 29 november till USA: utrikesminister Condoleezza Rice på EU-partnernas vägnar för att få den amerikanska regeringens syn på dessa anklagelser.
Förenta staternas utrikesminister gjorde ett ingående uttalande i frågan den 5 december före hennes besök till Europa. Ordförandeskapet har vidarebefordrat det svaret till EU:s partner, och jag har i dag lämnat en kopia till talman Josep Borrell Fontelles.
Vissa EU-kolleger kunde diskutera frågan med utrikesminister Rice i Bryssel förra veckan. Förenade kungariket har uttryckt sin tillfredsställelse över USA:s uttalande. Vad jag förstår har några andra EU-länder lämnat offentliga kommentarer till utrikesminister Rices uttalande. Rådet välkomnar det detaljerade uttalandet eftersom alla EU-länder delar Förenta staternas beslutsamhet att skydda oskyldiga medborgare mot hotet från terrorismen inom ramen för åtgärder inom den internationella lagstiftningen.
Låt oss vara tydliga om hotet som den moderna terroristen utsätter vår befolkning för. Europa har haft att göra med terrorism i många år. Jag behöver inte nämna organisationerna och individerna i fråga, men ingen av oss har behövt utsättas för den typ av hot vi står inför – nu och under lång tid framåt – som al-Qaida och dess anhängare utgör.
Modern terrorism innebär angrepp med många offer. Vi har sett dem i New York, Washington, Istanbul, Madrid och nyligen i London och i en mängd andra städer runt om i världen. Ledamöterna minns säkert att även Strasbourg var målet för ett avvärjt angrepp för bara några år sedan. I dag utsätts vi för fanatiska självmordsattacker mot oskyldiga civila där moderna metoder och teknologi används som tidigare bara stater hade tillgång till men som nu är tillgängliga för individer på Internet. Det är den bild vi har framför oss under en överskådlig framtid. Vår befolkning behöver skydd mot det, och våra regeringar har ett tydligt ansvar att tillhandahålla det skyddet. Det är ett ansvar som kräver att regeringar fattar svåra beslut, vidtar konkreta åtgärder och försvarar de besluten och de åtgärderna.
I den europeiska säkerhetsstrategin som antogs 2003 betonades att gränsöverskridande terrorism och icke-spridningen av massförstörelsevapen utgör ett hot vi inte kan blunda för. Men när vi söker svaren på dessa nya utmaningar är det viktigt att personers rättssäkerhet och mänskliga rättigheter samtidigt respekteras.
Frågan om tortyr än en central aspekt i debatten. Tortyr är avskyvärt. Förbudet mot tortyr är ovillkorligt. Den brittiska regeringen – liksom alla andra EU-regeringar – fördömer reservationslöst tortyr. Vi använder, anstiftar eller tolererar aldrig tortyr och arbetar hårt med andra för att utrota den.
I utrikesminister Rices uttalande den 5 december klargörs att Förenta staternas regering tänker följa FN-konventionen mot tortyr, sin egen konstitution och sina konventionsenliga skyldigheter. Rice fortsätter med att säga att handlingar av fysisk eller psykisk tortyr uttryckligen är förbjudna, att Förenta staternas regering inte godkänner eller tolererar tortyr av fångar och att tortyr och uppvigling till tortyr är brott enligt lagstiftningen i USA oavsett var i världen handlingarna äger rum.
Rådet välkomnar det uttalandet. Det är riktigt att en annan suverän regerings ord – som uttrycks så tydligt i en så viktig fråga – respekteras i en större diskussion om balansen mellan säkerhet och frihet. Som utrikesminister Rice själv sa den 5 september är den debatten i och mellan demokratier naturlig och hälsosam. Så måste det vara, och parlamentet har bidragit till den debatten.
Jag förstår att Europarådets generalsekreterare i ljuset av anklagelserna av den internationella organisationens medlemsstater har begärt en förklaring om hur de ser till att bestämmelserna i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna genomförs på ett effektivt sätt. Jag är säker på att medlemsstaterna är villiga att samarbeta med Europarådet. Väl underbyggt informationsutbyte i sådana frågor är viktigt, inte minst för vår befolkning som riktar blicken mot regeringarna och institutionerna för vägledning.
Jag ser fram emot att höra era och kommissionsledamot Franco Frattinis åsikter i detta viktiga ämne. 
Franco Frattini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Först och främst anser Europeiska kommissionen att det är vår moraliska, institutionella och politiska plikt att se till att alla människors grundläggande rättigheter alltid respekteras och upprätthålls utan undantag eller inskränkning. Tortyr och inhuman behandling går stick i stäv mot de värden som Europeiska unionen har varit baserad på sedan starten, och som den fortfarande är baserad på.
För det andra skulle jag åter vilja hävda den stora strategiska vikten av de gemensamma åtgärderna och det nära samarbetet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna i kampen mot terrorismen. Alla europeiska demokratiska stater, Förenta staterna och våra andra internationella partner måste tillsammans försvara sina gemensamma värden mot det här århundradets största hot: den internationella terrorismen.
Som minister Alexander just har sagt välkomnar jag det formella uttalandet från USA:s utrikesminister Condoleezza Rice om att Förenta staterna inte tolererar tortyr, varken på sitt eget territorium eller någon annanstans i världen, utan ser tortyr som ett brott. Som ni förstår är detta ett bindande uttalande som innebär att Förenta staterna förbinder sig att bete sig på ett visst sätt. Det är också ett bevis på den goda amerikanska demokratin att en allmän debatt har inletts i kongressen, i senaten och i landets fria press. Detta är också något för oss att reflektera över och iaktta, eftersom också Europa deltar i den internationella debatten om denna viktiga fråga.
För det tredje är det viktigt att fastställa sanningen bakom anklagelser som kommer från presskällor, eftersom anklagelserna, om de är sanna, kan få allvarliga politiska konsekvenser, eftersom de skulle innebära ett allvarligt brott mot fördraget. ”Fastställa”, mina damer och herrar, innebär att man skaffar fram bevis: enligt rättsstatsprincipen kan ingen anklagelse anses styrkt om inga bevis finns, och tills bevis framkommer är jag personligen skyldig att respektera de besked, alltså även förnekanden, som jag har fått från alla de regeringar jag har överlagt med hittills – och jag upprepar, hittills. Detta motsäger inte vår gemensamma strävan efter sanningen, men som jag sa till utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor i förrgår kväll kan jag naturligtvis inte betvivla trovärdigheten hos de legitima och demokratiska regeringarna i EU- och kandidatländer utan handfasta bevis på bristande trovärdighet.
Dessutom kan jag inte se att det skulle finnas några enskilda europeiska länder som ska ”prövas”, och jag säger detta inom citationstecken, särskilt till våra vänner i Polen och Rumänien. Vi är skyldiga att fastställa om misshandel och tortyr har förekommit i hela Europa. Inget enskilt land kan väljas ut som undersökningsobjekt och anklagas eller prövas. Om tortyr eller inhuman behandling har förekommit är vi skyldiga att fastställa detta faktum inom hela EU.
Som ni vet har vissa europeiska länder inlett undersökningar på nationell nivå. Detta har i vissa fall gjorts av regeringen, som i Portugal och Polen, eller av de rättsliga myndigheterna i medlemsstater som min egen, Italien, liksom i Spanien, Tyskland och i andra länder. Dessa rättsliga myndigheter utför undersökningar med hjälp av domstolarnas befogenheter. Vi inväntar naturligtvis slutsatserna av dessa rättsliga undersökningar med tillbörlig respekt och utan att kunna påverka dem på något sätt.
I går träffade jag generalsekreteraren i Europarådet. Jag träffade honom i går kväll och upprepade kommissionens stöd – och mitt personliga stöd – för den undersökning han har inlett, enligt artikel 52 i europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, i alla Europarådets 46 medlemsstater. Jag försäkrade också Terry Davis om kommissionens starka stöd för den andra utredning som parallellt inletts av Europarådets parlamentariska församling. Dick Marty, dess föredragande, förtjänar ett offentligt erkännande för sitt arbete. Som ni förmodligen redan vet kommer generalsekreteraren att avsluta sin undersökning den 21 februari 2006 och dr Marty kommer i slutet av januari 2006 att lägga fram ett första betänkande om sin utredning för Europarådets parlamentariska församling.
Genom våra kommissionsledamöter Jacques Barrot och Benita Ferrero-Waldner har jag bett att uppgifter från Eurocontrol om färdplaner över europeiskt territorium samt alla slags relevanta uppgifter som samlats in av Europeiska unionens satellitcentrum ska göras tillgängliga för Europarådet för dess undersökning.
För tillfället finns det inga bevis som bekräftar anklagelserna, men vi måste fortsätta det nära samarbetet med Europarådet och med detta parlament för att ta reda på sanningen, och det är vad jag ska göra. Det är inte min sak att bestämma vilket slags verktyg parlamentet ska välja för denna gemensamma insats; jag ska nöja mig med att säga att det för en undersökning behövs undersöknings-, förhörs-, utrednings- och granskningsbefogenheter, och att det naturligtvis är upp till er att avgöra om det finns bestämmelser om sådana befogenheter eller inte, vilket parlamentets rättstjänst tycks antyda.
I vilket fall som helst innebär ett sökande efter sanningen enligt min mening inte bara att fastställa om oegentligheter har förekommit och sedan dra rätt slutsatser, utan också att rensa luften från fördomar och misstankar som annars kan underminera våra nödvändiga internationella åtgärder i kampen mot terrorismen.
Sammanfattningsvis kommer vi alltså, om det finns misstankar om eller bevis för att misshandel och tortyr har förekommit i Europa, utan tvekan att få en svagare ställning gentemot terrorister och antidemokratisk terroristpropaganda. Det är därför vi måste ta reda på sanningen; det är därför vi måste göra det som USA:s lojala vänner och allierade, samtidigt som vi hela tiden månar om våra gemensamma värden. 
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill börja med två inledande kommentarer. Den första är att gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater ser sig själv som en partner och vän till Amerikas förenta stater. Denna debatt, eller någon annan debatt om detta ämne, är inte alls det rätta tillfället för antiamerikanska stämningar, utan vi måste ta ställning till fakta i ljuset av våra principer.
För det andra är kampen mot terrorismen en av nutidens största utmaningar. Terroristerna vill sprida skräck och skrämmas, och vi bemöter dem genom att vägra låta oss skrämmas, och genom att föra ett krig mot terrorismen med all den kraft och beslutsamhet vi kan uppbåda.
Man kan inte kompromissa med terrorister, lika lite som man kan kompromissa när den mänskliga värdigheten, de mänskliga rättigheterna och upprätthållandet av lagen står på spel. Vårt värdesystem, de värderingar vi delar, får inte hamna i andra hand efter juridisk och politisk opportunism. De principer som bildar grunden för vårt demokratiska värdesystem får aldrig överges, för det är de som skiljer oss från terroristerna. Om vi skulle börja använda terroristernas metoder genom att trampa på lagen skulle de vara vinnarna. Kampen mot terrorismen måste föras med lagliga medel och enligt principerna om mänsklig värdighet och mänskliga rättigheter.
Detta betyder att om en person misstänks för terrorism så måste bevisen för att han eller hon är det skaffas fram genom att personen i fråga blir föremål för en relevant rättsprocess. Kidnappningar, bortföranden, olagliga fängslanden och tortyr är saker vi aldrig får tillåta. Inget land i världen – och inte heller Europaparlamentet, Europeiska unionen, medlemsstaterna i Europeiska unionen eller i Europarådet – kan tillåta sådant.
Låt mig återge något som sades i en stor tysk dagstidning i går av föredraganden för Europarådets parlamentariska församling, den schweiziske parlamentarikern Dick Marty. Han sa att den information han hittills fått stärker intrycket att personer olagligt förs till europeiska länder och kvarhålls där under vissa tidsperioder. För att citera Dick Marty: ”Det bör påpekas att anklagelserna aldrig formellt har tillbakavisats av Förenta staterna.” Vi välkomnar uttalandet från den amerikanska utrikesministern om att USA aldrig skulle tolerera tortyr, men det utgör inget bevis på att människor inte har förts bort, och det är därför vi kräver information och insyn. Vi anser att det är av avgörande betydelse att vi får reda på sanningen.
Jag kan tillägga att detta är den hållning vi alltid intagit. Vi har alltid varit kritiska till Guantánamo, och var det redan innan USA:s högsta domstol fällde sitt utslag. Jag kan tala för hela kammaren när jag säger att vi kan vara stolta över vårt försvar av de mänskliga rättigheterna, i Guantánamo och på andra platser, och över det faktum att Högsta domstolen kan sägas ha kommit till samma slutsats.
Vad man måste göra nu är att ta reda på vad som faktiskt hänt, och det måste sägas att vi oavsett vår kritik mot säkerhetstjänster faktiskt behöver dem, och det gäller även den amerikanska, CIA, för vi vet att de, även CIA, är till hjälp för oss. I en situation som den nuvarande, då en tysk kvinna har förts bort i Irak, behöver vi hjälp från säkerhetstjänsterna, men jag vill absolut hävda att också säkerhetstjänster måste följa lagen. Mänsklig värdighet och mänskliga rättigheter är mer värda för oss än någonting annat; vi måste alltid protestera när de kränks, och om det är oklart om de har kränkts måste vi inleda undersökningar. Det är därför vår grupp förordar ett nära samarbete med Europarådets parlamentariska församling, och om så behövs även inrättande av ett tillfälligt utskott till stöd för skyddet av mänskliga rättigheter och mänsklig värdighet.
Martin Schulz,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag håller med Hans-Gert Poettering om att vi måste informera utan förutfattade meningar om frågorna. Kärnfrågan är om EU:s institutioner eller medlemsstater medverkade – antingen aktivt eller passivt – till att upprätta olagliga fängelser och till användning där av förhörsmetoder som måste beskrivas som tortyr.
Både olagliga fängelser och användning av tortyr som förhörsmetod skulle utgöra brott mot Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, mot Europarådets konvention om skydd för de mänskliga rättigheterna och mot den konvention mot tortyr som ratificerats av alla EU:s medlemsstater och kandidatländer.
Jag instämmer dock helt med kommissionsledamot Frattini i att det inte är Europaparlamentets uppgift att granska enskilda medlemsstater eller kandidatländer; det viktiga är i stället att vi får en bild av hur det ser ut i Europa som helhet. Den bästa platsen för att göra detta är i denna kammare.
Men om vi inleder undersökningen kan vi inte bortse från tidigare erfarenheter. Hans-Gert Poettering har rätt i att vi behöver säkerhetstjänster, men mer än någonsin tidigare måste de använda moderna undersökningsmetoder. Det är nödvändigt att infiltrera organisationer vars syfte är att underminera och förstöra vårt värdesystem ringar och som inte väjer för att förstöra värdefulla saker eller livet självt – så mycket vet vi alla, och att det krävs mer än trafikpoliser för att bekämpa sådana organisationer vet vi också. Att säkerhetstjänsternas arbetsmetoder inte ger möjlighet till insyn vet vi också – det ska gudarna veta att de inte gör. Det är ju faktiskt därför de kallas den hemliga polisen, och att den ibland behöver arbeta i hemlighet är också allmänt känt. Men vi vet alla också att Förenta staterna och dess nuvarande administration inte alltid är så noga med folkrätten!
Enligt mitt sätt att se på saken fattades beslutet om att inleda ett krig mot Irak utan hänsyn till folkrätten. Krigsbeslutet var en katastrof, liksom kriget självt. Av detta följer naturligtvis att man inte kan ha så stort förtroende för säkerhetstjänsterna i ett land vars regering inte agerar helt öppet och lagligt, eller i alla fall inte ger det intrycket.
Det är naturligtvis möjligt att genomföra förtroendeskapande åtgärder; en sådan är att göra fakta allmänt tillgängliga, om vem som flög vart, när och varför, att tala om hur han fängslades, på vilken juridisk grund, vilka omständigheter som ledde till att han greps, vart han fördes och hur han förhördes. Om dessa svar visar att allt gick öppet och lagligt till så är allt i sin ordning, men – och vi hoppas att så inte kommer att visa sig vara fallet – om de visar att vi måste dra slutsatsen att institutioner inom EU eller i dess medlemsstater spelat en roll, aktiv eller passiv, i samband med olagliga gripanden, olagliga fängelser eller tortyr, är sanktioner den enda tänkbara följden.
Låt oss alltså inte fälla några omdömen på förhand, utan i stället helt enkelt ställa de frågor på vilka vi förväntar oss tydliga svar. Jag kan tala om för Hans-Gert Poettering att det inte handlar om ”om så behövs”, utan om att vi redan i dag i talmanskonferensen kommer att begära att ett tillfälligt utskott undersöker denna fråga. Jag förutsätter att gruppen för Europeiska folkpartiet och alla andra grupper kommer att ställa sig bakom detta. 
Sarah Ludford,
   . – Herr talman! Europarådets utredare, Dick Marty, har betecknat anklagelserna om olagliga extraordinära överlämnanden som trovärdiga. Om han kommer fram till att de är riktiga är frågan vi måste ställa oss i vilken utsträckning EU-regeringarna är delaktiga. Alla avvisar de anklagelserna, men det har inte lugnat dem som uttryckt oro eller avvärjt krav på parlamentariska eller rättsliga utfrågningar i en rad EU-länder. Det är inte konstigt att man i USA är irriterad över EU-regeringars försök att undandra sig ansvar, och jag är glad att rådets ordförande talade om att ta det ansvaret. Utrikesminister Condoleezza Rice hävdade uttryckligen att USA har respekterat andra länders suveränitet. Det betyder: ”gunga inte – vi sitter alla i samma båt”.
Ett möjligt scenario är att EU-regeringar direkt efter den 11 september 2001 var ivriga att hjälpa USA att hitta förövarna av det avskyvärda brottet och erbjöd underrättelser och arrangemang för att hjälpa sin allierade USA. Men allt eftersom åren gått har de sjunkit djupare ned i olaglighetens träsk. Det är bara genom att göra rent hus och börja om på ny kula med respekt för rättsstaten som kan vi övertyga våra medborgare om att vi inte offrar våra principer.
Problemet är att vi lever i Alice i underlandets värld. Rådets ordförande sa att utrikesminister Rices uttalanden förra veckan ska tas för vad de är. För om USA inte tolererar tortyr i och utanför Förenta staterna, varför motsätter man sig senator John McCains lagförslag? Varför är det så många turer kring Bush-administrationens agerande där man ger tortyr en ny definition så att vattentortyr, lång tid i bojor eller konstgjord hypotermi inte omfattas? Utrikesminister Rices uttalande kringgick fler frågor än det besvarade.
Jag välkomnar Franco Frattinis uttalande om att vi har en undersökningsplikt. Jag välkomnar även hans erbjudande om bistånd till Europarådet. Europaparlamentet måste undvika att göra om Dick Martys undersökning. Men vi behöver en mekanism för att föra samman alla lösa trådar, med andra ord ett tillfälligt utskott. Sedan kan vi bedöma vilka bevis som lagts fram i ljuset av artikel 7 i fördraget om Europeiska unionen.
Jag välkomnar också Franco Frattinis uttalande om att det förstärker vår kamp mot terrorismen att ta reda på sanningen genom att våra värderingar upprätthålls. Jag håller med Hans-Gert Poettering, vilket är ganska ovanligt, om att detta inte är ett antiamerikanskt projekt. Att hjälpa till att rädda Amerika och Europa från Bush-administrationens katastrofala politik är något som gynnar Amerika. 
Talmannen.
   – Skälmaktiga flicka! 
Kathalijne Maria Buitenweg,
   – Herr talman! Douglas Alexander säger att han tror på det positiva i en diskussion där man är välinformerad, men problemet är att vi inte har så mycket information att stödja oss på. Ni är helt nöjd med de svar som getts av Condoleezza Rice, och ni kanske skulle vilja tala om hur hon lyckades övertyga er så totalt. Jag förstår om ni inte vill orsaka några diplomatiska trätor, men vilken är nu er strategi för att få fram sanningen? Det skulle jag gärna vilja veta.
Förenta staterna hävdar att man inte tolererar tortyr, men, som någon just frågade, är det verkligen inte tortyr att nästan låta människor drunkna? Sarah Ludford nämnde John McCains lagförslag i samband med detta. Vi får väl inte låta oss luras av amerikanska lekar med ord? Nej, absolut inte.
Misstänkta terrorister hålls ibland i förvar i flera månader och påstår ofta att de behandlats mycket illa. Det kan naturligtvis vara så att de fått felaktiga upplysningar, men oavsett hur det är med det är det inte detta saken handlar om. Vad det handlar om är att oavsett om de har torterats eller inte så är det olagligt att hålla människor fångna utan rättegång.
Det är naturligtvis vad som händer i Guantánamo Bay, men det skulle vara något alldeles oerhört om människor hölls fångna utan rättegång också i Europa. Om det är så, om människor låses in eller transporteras olagligt på europeiskt område utan rättegång, då står EU:s själva kärnvärden på spel och frågan inställer sig vad vi tänker göra åt det. Det är vår plikt att inleda en utredning om dessa fall.
Kommissionsledamot Frattini förklarade detaljerat de rättsliga förfarandena för oss, men vi kommer att få reda på detta i sinom tid. Om Europas kärnvärden står på spel måste vi reagera. Vi kan under alla förhållanden inrätta ett tillfälligt utskott liknande det som fungerade så bra i fallet Echelon. Vi kan alltid senare överväga om vi vill ombilda det till en parlamentarisk undersökningskommitté. Vissa ledamöter håller redan på att samla in namnunderskrifter för detta, men vi såg i fallet med Echelon-utskottet att till och med ett tillfälligt utskott av detta slag främjar ett dynamiskt sökande efter sanningen, med en allmän debatt som ger människor modet att tala ut, så att den allmänna opinionen märks och politikerna tvingas göra mer än att bara försäkra att de har fullt förtroende, så att någon amerikansk minister blir nöjd. 
Giusto Catania,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja informera Douglas Alexander om att det vi talar om i dag inte är kampen mot terrorismen, utan om hundratals flygresor i hela Europa, om kidnappningar och tortyr utförd av CIA mot europeiska medborgare eller flyktingar och om tortyr i fängelser på europeiskt territorium.
Allt detta har redan framkommit genom olika delar av Europarådets undersökning. Kommissionsledamot Frattini uppmanar oss helt riktigt att undersöka dessa händelser närmare eftersom vi måste kunna bevisa dem.
Det finns ett typiskt fall som innehåller alla dessa inslag och visar att det finns bevis för alla dessa händelser. Det gäller fallet med Abu Omar, som kidnappades av CIA-agenter mitt i centrala Milano, fördes till en amerikansk bas i Italien och torterades i tolv timmar. Sedan fördes han till Egypten där han fängslades och torterades i mer än ett år. Till slut släpptes han fri och varnades för att avslöja något om de övergrepp och det våld han hade utsatts för. Han löd inte uppmaningen, och 22 dagar senare försvann han och har inte hörts av sedan dess.
Allt detta bevisas av de ledtrådar som CIA-agenterna som kidnappade honom lämnade efter sig: spårade mobiltelefonsamtal, samtal hem, samtal till CIA:s högkvarter, kreditkortsbetalningar på hotell och till och med uppgifter om en bils färdväg i en dator.
Enligt min mening måste alla dessa saker undersökas; det finns 22 gällande arresteringsorder för CIA-agenter, och vi väntar fortfarande på att den italienska regeringen ska utfärda framställningarna om utlämning.
Därför är det uppenbart att de italienska myndigheterna kände till fallet Abu Omar, och det är också uppenbart att många europeiska regeringar känner till dessa händelser. I den överenskommelse som undertecknades av Förenta staterna och EU i Aten i januari 2003 står det faktiskt också att användningen av överföringsstationer för transport av utländska brottslingar behöver ökas.
Jag anser att vi måste få fram sanningen; vi måste få fram sanningen om tortyren och fängslandena och vi måste få fram sanningen om flygresorna och transporterna. En undersökningskommitté måste inrättas för att vi ska kunna klargöra alla dessa frågor. Det är vår plikt att klargöra dem, och det kommer att bli positivt för Europa, eftersom man inte kan predika om mänskliga rättigheter och samtidigt tolerera övergrepp och våld. 
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! Om det är sant att amerikanerna fängslar och torterar terrormisstänkta på europeiskt territorium är det hårt slag mot det ömsesidiga förtroendet. Jag tycker dock inte om att vissa här är så angelägna att vidta kraftfulla åtgärder. Amerikas förenta stater är fortfarande EU:s medlemsstaters främsta allierade, och ingenting har ännu bevisats.
Bushadministrationen skulle dock kunna göra mer när det gäller insynen i fängelsesystemet. Fångar kan sitta fängslade i åratal utan att domstolen ingriper, och det är också oklart på vilka sätt de förhörs. Jag vill därför uppmana Förenta staterna att respektera rättsstatsprincipen. Senator McCain gjorde rätt i att lägga fram ett lagförslag om tydligare förhörsregler. President Bush skulle framstå i en bättre dager om han inte motsatte sig detta genom att använda sitt veto. Kampen mot terrorn är hård, men lagen, som vi i Europeiska unionen och Förenta staterna förstår den, måste följas. Tillsammans med USA måste EU hitta ett sätt att stärka det ömsesidiga förtroendet. 
Romano Maria La Russa,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Mot bakgrund av den extremt allvarliga fråga som tagits upp av vissa tidningar, och om det som för tillfället bara är antaganden eller fantasier faktiskt bekräftas, anser även jag att parlamentet är skyldigt att bidra till att kasta ljus över frågan och se till att det råder total öppenhet i förbindelserna mellan Europeiska unionen och alla länder utanför EU. Jag tror dock att det nu hade varit bättre att ägna tiden åt att debattera mer konkreta fakta.
Jag vill inte gå för långt tillbaka i tiden, men jag skulle vilja att någon ställde sig upp och talade om för mig om Förenta staterna tidigare trampade på de europeiska medlemsstaternas suveränitet när man offrade tusentals män för att rädda Europa. Det är alltid ni på vänsterkanten som påminner mig om sådana saker. Är då Förenta staternas folk våra vänner eller inte? De kan inte vara våra vänner när det passar oss och inte vara våra vänner när det inte passar oss. Jag förstår fortfarande inte hur till och med människor som har viktiga roller inom institutionerna och som borde ha ett objektivt perspektiv och undvika att göra destabiliserande antydningar över huvud taget kan göra sådana fördömande uttalanden när det faktiskt inte finns några bevis för händelserna och när de länder det handlar om dessutom förnekar olagliga handlingar.
Ingen vill förstås ifrågasätta parlamentets viktiga roll när det gäller att garantera och övervaka respekten för mänskliga rättigheter och skyddet för individers och folks friheter. Men ingen har rätt att agera domstol och fälla domar baserade på antaganden och misstankar som bara grundar sig på några tidningsartiklar.
Ändå stöder jag inrättandet av en arbetsgrupp som kan undersöka saken närmare med hjälp av information från Europarådet. Enligt europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna är Europarådet den enda institution som får undersöka eventuella brott mot de mänskliga rättigheterna i medlemsstaterna. Jag skulle inte vilja att hela denna hållning – denna aversion mot ett land som är Europas vän – var produkten av en känsla av avoghet, något som märks i vissa parlamentsledamöters anföranden, men definitivt inte i min egen politiska grupp.
Sammanfattningsvis har jag en känsla av att en dold men utbredd känsla av ideologiskt betingad antiamerikanism härskar i detta parlament, särskilt i vissa av dess utskott. Vissa grupper verkar genomsyras av en inre, djupt liggande antiamerikansk och antivästlig känsla, som tydligt avslöjar en gammal sovjetvänlighet som aldrig har försvunnit.
Talmannen.
   – Jag ser att vi har några amerikaner i kammaren! 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Kommissionsledamot Frattinis reaktion på rapporterna om att CIA i hemlighet transporterar och förhör terrormisstänkta i Europa var snabb, dynamisk och kraftfull. Om Europeiska unionen skulle reagera lika energiskt, kraftfullt och snabbt mot själva terrorismen som man gör mot de påstådda CIA-flygningarna skulle vi verkligen vara på rätt väg.
Det är självklart sant att kampen mot terrorismen måste föras inom lagens råmärken, men EU har ett trovärdighetsproblem. Vi är alltid beredda att hålla en tyst minut för offren för terrorattacker som de i Madrid och London, och till och med för dem den 11 september i New York och Washington, men när det gäller att vidta åtgärder för att förhindra sådana terrorattacker i framtiden lyckas vi inte uträtta något, eftersom vi främst är intresserade av att värna om de terrormisstänktas rättigheter. Av detta följer att Europaparlamentets selektiva indignation är missriktad.
Om Europeiska unionen kunde peka på en enda konkret framgång i kampen mot terrorismen skulle serien av anklagelser mot Förenta staterna kunna vara acceptabel, men det kan man inte. Vi borde kanske sluta att ge andra människor lektioner i moral, nu när det exempelvis står klart att rådet inför de palestinska parlamentsvalen kommer att upprätta officiella kontakter med organisationer som Hamas och Hizbollah; den förra står – märk väl – på EU:s lista över terrororganisationer!
Detta hyckleri bör omedelbart upphöra och de rättsliga ramar som kampen mot terrorismen måste föras inom måste anpassas till nutidens behov. 
Barbara Kudrycka (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Skyddet av grundläggande friheter och mänskliga rättigheter och efterlevnad av internationella åtaganden och konventioner är något av det viktigaste för ledamöterna från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. De är oerhört viktiga värden som gör det möjligt för alla medborgare i EU:s demokratiska medlemsstater att leva och verka i säkerhet och harmoni. Jag håller därför med om att vi visserligen måste bekämpa terrorismen på ett effektivt sätt – och därmed skydda medborgarnas liv – men denna kamp måste föras i enlighet med de internationella konventioner som vi har åtagit oss att följa. Vi måste också se till att alla människors rätt till värdighet respekteras, även när det gäller terrorister.
Den 11 september 2001 förklarade terrorister krig mot vår civilisation och dess judisk-kristna värden. Förenta staterna antog utmaningen genom att begränsa räckvidden för terrororganisationernas dödliga planer. Vi bör inte glömma att kampen mot terroristfanatikerna inte bara är en snabbt övergående fas, utan något som kommer att pågå i årtionden. Till följd av attentaten i Madrid och London gick EU med i kampen genom att aktivt föreslå handlingssätt för att effektivt bekämpa terrorismen men även säkra respekten för de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna. Jag menar här även terroristers fri- och rättigheter. Med hänsyn till detta borde man inte ha använt tortyr och får man inte använda tortyr i någon av EU:s medlemsstater. Vi kommer därför att rösta för ett tillfälligt utskott som ska undersöka omständigheterna kring de påstådda transporterna, interneringen och t.o.m. tortyren av fångar i EU-medlemsstater. Samtidigt är det emellertid viktigt att utskottets arbete inte leder till att de antiamerikanska känslorna i EU förstärks, och att dess slutsatser och resultat inte godtas utan ytterligare undersökningar.
Jag hoppas att utskottets arbete gör det möjligt för oss att hitta en välbehövlig balans mellan två värden som är av oerhörd betydelse för alla EU-medborgare. Jag avser skyddet av rätten till liv och av livet självt, genom effektiva åtgärder som garanterar vår säkerhet, och skyddet av de grundläggande mänskliga rättigheterna. Här ingår både rätten till ett juridiskt ombud för dem som är misstänkta för brott som terrorism och rätten till en rättvis rättegång. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! I dag i denna kammare har vi antagit en rättsakt som är mycket viktig i kriget mot terrorismen. Tack vare det fina samarbetet med rådets brittiska ordförandeskap och med våra kolleger i utskottet, särskilt med vår samordnare Martine Roure, har en överväldigande majoritet av socialdemokraterna stött denna akt som ett viktigt vapen i kampen mot terrorismen, samtidigt som vi inte har varit mindre bestämda i vårt motstånd mot alla former av tortyr.
Jag är mycket förvånad över att Douglas Alexander, kommissionsledamot Franco Frattini och den framtida rådsordföranden förbundskansler Wolfgang Schüssel, är beredda, bara på grundval av några uttalanden av Condoleezza Rice, att tro att amerikanerna inte ägnar sig åt tortyr; själv hade jag velat ha konkreta bevis för detta. Ni har alla trots allt hört talas om Guantánamo och om senator John McCain, som inte är någon galning men som stöder en specifik och välgrundad kampanj mot tortyr, särskilt den som bedrivs av Amerikas förenta stater. Det är därför det är viktigt att vi i kammaren reder ut vad som har skett och, utan fördomar och förutfattade meningar men också utan att bortse från eller blunda för fakta, undersöker om sådana handlingar – som gäller allt från bortföranden till tortyr – har begåtts på europeisk mark.
Vi vill få reda på sanningen och inget annat än sanningen; det är detta som vi behöver utskottet till.
Det sista jag vill säga har att göra med vårt förhållande till USA, och jag håller här med Barbara Kudrycka som talade före mig. Genom att verka mot tortyr verkar vi för det Amerika som i likhet med oss motsätter sig tortyr, vilket jag tror är de flesta amerikaner, i vilket fall som helst företrädda av personer som senator John McCain. Detta är vår gemensamma sak – EU och USA mot tortyr, inte bara terrorism! 
Jean-Marie Cavada (ALDE ).
   – Herr talman! Det är upp till de politiska grupperna att fatta beslut om att reda ut dessa påståenden vid en tidpunkt då alla känner sig väldigt illa till mods.
Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor kommer i största möjliga mån att ta hänsyn till den information som tillhandahålls av de politiska grupperna. Jag är personligen övertygad om att vi på nytt måste granska fyra viktiga punkter.
För det första måste vi undersöka frågan om ”särskilda överlämnanden”. Har Förenta staterna tillämpat detta förfarande för personer som misstänks för terrorism? Kan det anses lagligt om det visar sig att det har ägt rum inom Europeiska unionen? Under dessa omständigheter måste vi tänka på artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen, artiklarna 2, 3, 6 och 8 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, särskilt avseende de rättsliga garantierna, och bestämmelserna i avtalen mellan Förenta staterna och Europeiska unionen om rättsligt samarbete i brottmål och i fråga om utlämning samt de bilaterala avtalen i detta sammanhang. När vi granskar denna fråga måste vi ta hänsyn till de problem som uppkommer i samband med olagliga bortföranden och behandlingen av fångar.
För det andra: har detta förfarande tillämpats inom EU efter den 1 januari 2002? Har man arrangerat flygningar för att transportera personer som är misstänkta för terrorhandlingar? Var hölls de häktade? Vilken ställning hade de? Till hjälp för att hitta svaren på alla dessa frågor har utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, genom bilaga 6 till arbetsordningen om dess behörighetsområden, en rättslig grund för att sätta i gång ett varningssystem om det finns en risk för att de grundläggande rättigheterna kränks. Det kan därför börja arbeta om de politiska grupperna ger klartecken och samarbeta med Europarådet eller, i vilket fall som helst, med det tillfälliga utskott som ska inrättas. 
Cem Özdemir (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det var till följd av de fruktansvärda bilderna från Abu Ghraib, om inte innan, som en diskussion inleddes även i USA om vad som var tillåtet eller inte i ett legitimt krig mot terrorismen. Jag vill, på min grupps vägnar, upprepa det som andra har sagt. Vi välkomnar de insatser som har gjorts av senator John McCain och andra i den amerikanska kongressen för ett förbud mot tortyr. Tortyr är en oamerikansk verksamhet, men den har heller ingen plats i EU, så det är alltså berättigat att fråga sig varför ett land som Schweiz vid sju tillfällen vägrade att låta militärplan flyga över dess territorium, uppenbarligen därför att man misstänkte att de olagligt transporterade fångar. Vad är det med dessa andra länder? Vilken information har de fått från sin underrättelsetjänst? Hur kommer det sig att det hittills bara är det danska utrikesdepartementet som har handlat konsekvent genom att meddela att handlingar som strider mot internationella konventioner inte kommer att tillåtas i danskt luftrum? Vad håller de övriga EU-länderna på med?
Vi är förebilder för andra länder i världen där det inte finns någon demokrati och där de mänskliga rättigheterna är hotade. Vi måste ständigt föregå med gott exempel!
Sylvia-Yvonne Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I går meddelade Europarådets utredare Dick Marty att misstankarna hade bekräftats att CIA vid många tillfällen hade använt europeiska staters luftrum och territorium för att transportera fångar till förhör på hemliga platser. Detta stärker min övertygelse om att parlamentet utan dröjsmål måste utse en kommitté för att undersöka alla sådana anklagelser.
Den absolut allvarligaste anklagelsen, som gäller bortförande och tortyr av människor, har riktats mot Förenta staterna och EU:s medlemsstater. Så mycket känner allmänheten till. Eftersom kommissionsledamoten har efterlyst bevis, kommer jag att fråga honom om inte fallet med Khaled El Masri, en tysk medborgare, talar sitt tydliga språk. Varken den amerikanska förvaltningen eller de berörda europeiska regeringarna har ännu kommit med något lämpligt gensvar. För den breda allmänhetens skull, för trovärdigheten hos EU som internationell förespråkare för de mänskliga rättigheterna, är det av yttersta vikt att man reder ut detta en gång för alla. Det får inte finnas några förbjudna områden i EU!
Som företrädare för EU:s medborgare är vi skyldiga att sprida ljus där mörker råder. Saken är den att det som står på spel här inte är något annat än försvaret av de mest grundläggande värden som EU vilar på. Förbudet mot tortyr är en av de miniminormer i fråga om mänskliga rättigheter som alla stater måste följa mycket noga; det är en del av tvingande internationell rätt och ett av EU:s kärnvärden. Om regeringen i någon medlemsstat gav aktiv hjälp i samband med – eller bara stödde – USA:s bortförande av människor som en del av det så kallade kriget mot terrorismen, för att kanske tortera dem på hemliga platser, så har denna regering övergett det grundläggande samförstånd som EU vilar på och medlemskapet är beroende av, och det är detta vi måste undersöka in i minsta detalj.
Mario Borghezio (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! För några dagar sedan i Ceuta och Melilla kunde några ledamöter i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor personligen bevittna de mjuka metoder som används av , som av den sittande spanska regeringen har fått ansvaret för den känsliga uppgiften att avvisa olagliga invandrare. Ledamöterna av Europaparlamentet kunde också beundra den fantastiska uppfinningen med dubbla staket, innanför vilka man sedan hanterar de olagliga invandrarna, som vi har fått höra.
Detta orsakade emellertid inte en så stor skandal som alla har pratat om de senaste dagarna, på grund av vissa nyheter som dök upp i pressen. Jag anser att dessa anklagelser först måste bekräftas av ett utskott. Condoleezza Rice vidhåller att de europeiska regeringarna också bör ta på sig ansvaret och att Förenta staterna handlade med de berörda regeringarnas mer eller mindre uttryckliga samtycke.
EU:s politik bör i sin tur ta avstånd från hyckleriet i den idé som alla har att terrorismen framför allt måste bekämpas med hjälp av underrättelsetjänster. Låt oss först och främst fråga oss varför vi har tolererat överträdelsen eller missbruket av asylrätten av många som sedan har missbrukat denna rätt för att inrätta centrum för stöd till och utbildning av terrorister här i Europa, i våra städer. 
Eoin Ryan (UEN ).
   – Herr talman! Jag stöder det samarbete som EU och Förenta staterna har utfört för att bekämpa terrorismen. Terrorism är ett enormt hot mot oss alla och alla våra medborgare och något vi måste bekämpa i åratal framöver.
Jag är för USA, men det betyder inte att jag inte tänker ifrågasätta USA:s regering för CIA:s påstådda användning av europeiska länder för transport, olaglig internering och/eller tortyr av fångar. Vi ska komma ihåg att denna historia har sin upprinnelse i Förenta staterna där olustkänslan är stor över vad som kan hända. Vi bör också komma ihåg att Förenta staterna, liksom alla EU-länder, har undertecknat de internationella konventionerna om skydd för mänskliga rättigheter och mot tortyr. Bestämmelserna i dessa konventioner måste respekteras, och vi får inte godtyckligt avfärda dem när de inte passar oss.
EU går i bräschen för skyddet och upprätthållandet av alla sina medborgares mänskliga rättigheter. Det vore fel av oss i Europa att blunda för vad som sker. Jag vill gå så långt som att säga att det vore att undandra sig sina offentliga skyldigheter att inte ställa frågor i detta allvarliga ärende. USA:s regering måste på ett riktigt sätt klargöra de frågor som tagits upp. Vi har rätt att ställa frågor och kräva svar av USA:s myndigheter.
Jag är trött på folk som säger att man genom att ifrågasätta USA på något sätt inte är en vän till landet. Det är inte sant. Som vänner bör vi ha rätt att ställa frågor. Jag citerar en av de mest berömda amerikanerna, Thomas Jefferson, som sa: Jag har aldrig ansett åsiktsskillnad i fråga om politik, religion eller filosofi som ett skäl att säga upp en vänskap. Bara för att vi debatterar frågan i dag betyder inte det, åtminstone för mitt vidkommande, att jag har för avsikt att säga upp min vänskap med Förenta staterna. Jag hoppas inte att någon annan har det heller.
Viktiga mänskliga rättigheter står på spel. Det är vad det handlar om, och det är en fråga som inte kommer att, eller för den delen bör, försvinna. Vi har rätt till svar, och USA:s regering bör samarbeta med oss alla för att se till att det bringas tillräcklig klarhet i spörsmålen som rests och att mänskliga rättigheter och mänsklig värdighet inte sopas under mattan i denna kamp. Det är helt avgörande att vi i Europa håller fast vid vad vi tror på, och vi tror på mänskliga rättigheter. Men samtidigt anser vi ju att terrorism ska bekämpas på alla upptänkliga sätt. Vi kan inte sopa saker under mattan som vi tror på och värnar om, och det måste parlamentet stå upp för i denna kamp. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman! Vi säger ja till ett utskott, men inte till antiamerikansk hysteri. Detta är vår ståndpunkt, i ett nötskal, om inrättandet av ett parlamentariskt organ för att undersöka mediarapporter om CIA-fängelser i Europa. Denna fråga måste redas ut, men jag måste varna för att använda den som ett bekvämt vapen i kampen mot de otäcka amerikanerna. Vi gör helt rätt i att försvara de mänskliga rättigheterna, men vi bör inte kasta ut barnet med badvattnet. Vi bör inte förstora upp saker och ting och vi måste göra åtskillnad mellan regimer som grundar själva sin existens på brutala överträdelser av de mänskliga rättigheterna och länder där de mänskliga rättigheterna bara överträds ibland.
Kommissionsledamot Franco Frattini är en mycket trevlig man, om än en aning övernitisk, och jag skulle mycket gärna vilja tro honom när han säger att det inte har funnits några fängelser av detta slag i Europa. Jag är emellertid rädd att vi bör lyssna på någon annans uppfattning om saken. Jag avser CIA:s chef, som inte har förnekat rapporterna om hemliga fängelser på vår kontinent.
Vi stöder tillsättandet av ett utskott, men vi vill inte att ett sådant utskott blir en plattform för antiamerikansk retorik. Ett av många skäl till detta är att Förenta staterna har flera ansikten. Som jag sa i går så måste vi försvara de mänskliga rättigheterna och förkasta dubbelmoralen. Samtidigt får emellertid universella värden som mänskliga rättigheter inte användas som vapen i våra politiska strider. Vi bör ha detta i åtanke när vi tillsätter ett utskott. 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! När det handlar om att försvara de mänskliga rättigheterna måste vi vara tydliga – antingen har dessa rättigheter överträtts eller inte. Tortyr är fortfarande tortyr, vare sig den sker i Irak, Afghanistan, Kina eller Pinochets Chile. Om tortyr har ägt rum i ett demokratiskt land, med en vald regerings tysta samförstånd, upphör det inte att vara tortyr; det är pinsamt för landet i fråga och för dess regering.
Vi måste först och främst uttryckligen fördöma alla handlingar som kan utgöra en överträdelse av de mänskliga rättigheterna, antingen det rör sig om förnedring, olagligt fängslande eller kvarhållande av fångar utan rättsligt skydd. Jag vill därför berömma kommissionsledamot Franco Frattini för att han intar en så tydlig ståndpunkt. EU, som skapat och är i färd med att stärka området med frihet, säkerhet och rättvisa, kan inte tillåta att sådana övergrepp äger rum eller stöds på sitt territorium.
Under debatten har man nämnt de uttalanden som Condoleezza Rice har gjort och som inte har lämnat något utrymme för tvivel. Problemet är att vi fortfarande har den obehagliga känslan av att det finns två retorikläger i denna fråga; det verkar som om Bushadministrationen hyser både ett Riceläger och ett Cheneyläger.
 rapporterade förra veckan att det fanns omfattande bevis för att amerikanska förhörsledare har använt tortyr. Icke-statliga organisationer, t.ex. Human Rights Watch, American Civil Liberties Union och Human Rights First, har dessutom rapporterat allvarliga och oroväckande händelser.
Förenta staterna gynnas inte av den fortgående situationen i Guantánamo, av Donald Rumsfelds vägran att tillåta ett humanitärt FN-uppdrag, av de tvivel som nyligen uttryckts i en intervju med CIA:s chef Peter Goss om huruvida förnedrande behandling kan kallas tortyr, eller av president George W. Bushs hot att blockera John McCains lagförslag, som skulle innebära ett förbud mot grym, omänsklig och förnedrande behandling av fångar.
Jag måste gratulera Förenade kungariket till laglordernas nyligen fattade beslut om att information som har framkommit under tortyr inte kan användas som bevis i en domstol. I ett värdenas och friheternas EU vill vi få reda på fakta, och om något olämpligt har skett vill vi se till att det inte händer igen. I ett demokratiskt EU dömer vi inte folk på grundval av förutfattade meningar, utan några bevis. EU måste därför göra allt för att samarbeta med Europarådet och med den pågående undersökningen. Detta är det bästa sättet att garantera att sanningen kommer fram och att våra värden segrar. 
Martine Roure (PSE ).
   – Herr talman! Europarådets undersökning om huruvida det finns några hemliga amerikanska förvarsenheter i Europa har inte gått framåt på fem veckor. Enligt den schweiziske parlamentariske föredraganden Dick Marty tyder all information de har samlat in på att anklagelserna stämmer, men han har inte lyckats få några exakta svar på sina frågor. Det är därför vår plikt, som EU-medborgarnas företrädare, att kräva att man en undersökning genomförs för att få reda på de exakta detaljerna, i varje enskilt fall, om förhållanden som kan utgöra brott och kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Om den information vi har fått är sann innebär detta att det har begåtts allvarliga brott på EU:s territorium. Låt oss tala klarspråk i tortyrfrågan. CIA erkänner att man använder metoder där fångarna nekas sömn och utsätts för kyla och kvävning. Om inte detta är tortyr, vad är i så fall tortyr? Om man erkänner att dessa förvarsenheter existerar kommer vi att uppmana till hårda straff för de ansvariga. Om ryktena å andra sidan visar sig vara ogrundade, måste vi sluta att tvivla för vår trovärdighets skull. Alla våra medlemsstater berörs och vi måste komma ihåg det.
EU kan genom sin stadga om de grundläggande rättigheterna – som vi alla så ofta säger – vara en förebild. Vi kan därför inte tolerera några angrepp på de mänskliga rättigheterna på EU:s territorium. 
Bronisław Geremek (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att säga att det är mycket viktigt att vi inrättar ett tillfälligt utskott, inte bara för att bekräfta att EU fäster stor vikt vid respekten för de mänskliga rättigheterna, utan även för att få fram hela sanningen i detta sammanhang. Jag är glad över att ha hört Douglas Alexander och Franco Frattini uttrycka EU:s ståndpunkt, men jag måste också säga att jag blev överraskad över att höra kommissionsledamot Franco Frattini och företrädarna för Europeiska kommissionen exakt återge ryktena om att två länder i östra Europa, Polen och Rumänien, hyste förvarsenheter som drevs av USA:s underrättelsetjänst.
Mina damer och herrar! Såvitt jag vet har Polen inte sedan 1989 haft några förvarsenheter, amerikanska eller andra, där fångar har hållits kvar olagligt. Om de skulle existera vill jag att detta offentliggörs. Om de å andra sidan inte existerar vill jag att den vanära som har drabbat mitt land utan några bevis, utan genom rykten, förbleknar någon gång i framtiden. Jag vill att det tillfälliga utskottet ska ta reda på hela sanningen, och jag inväntar med förtröstan den dag då det meddelar mina kolleger i parlamentet denna sanning.
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr rådsordförande! Detta är en viktig och helt grundläggande fråga. Inledningsvis måste naturligtvis sägas att kampen mot terrorismen är av oerhörd betydelse, vilken kritik vi än vill lägga fram, och att EU och Förenta staterna måste ha ett nära samarbete i detta sammanhang. Jag tror emellertid inte att kampen kan vinnas om den inte förs i enlighet med rättsstatsprincipen och de mänskliga rättigheterna. Vi ska nu fastställa om dessa villkor har följts eller inte, och de relevanta bevisen måste läggas fram så snabbt som möjligt. Om västvärlden som helhet inte ska riskera att förlora sin trovärdighet är det nödvändigt att alla oegentligheter som har inträffat dras fram i ljuset utan dröjsmål och att man lägger salamitaktiken åt sidan. I annat fall kommer vi i månader att få dras med samma sorts trovärdighetsproblem som vi hade efter utrikesminister Colin Powells anförande om Irakkriget inför FN och även i andra sammanhang. Det måste tydligt framgå för oss att det som står på spel är hela västvärldens trovärdighet, och det är därför som vi måste handla snabbt, gemensamt och ansvarsfullt om vi inte vill förlora vår handlingskraft.
Jag anser att det är bra – som kommissionsledamot Franco Frattini med all tydlighet har klargjort för de två aktuella utskotten – att rådet och kommissionen samarbetar med Europarådet, på dess uttryckliga begäran, för att kunna dra slutsatser som det tillfälliga utskottet kan utgå från när det, vilket jag förväntar mig, inrättas.
Vilka problem vi än har måste vi se till att detta inte blir något som fjärmar EU från Förenta staterna. Vi måste i stället hålla i gång diskussionerna på båda sidor och se till att vi har en allierad i form av den amerikanska senaten, som med en övervikt på 98 röster röstade för senator John McCains förslag att tortyr inte får vara ett instrument i kampen mot terrorismen. Detta visar vad den andra stora demokratin på andra sidan Atlanten är kapabel att göra och det ger oss vår utgångspunkt: det som demokraterna och anhängarna av rättsstatsprincipen, både i EU och Förenta staterna, har gemensamt är inte bara förmågan att bekämpa terrorismen, utan även förmågan att göra det under trovärdiga förhållanden och samtidigt som man upprätthåller rättsstatsprincipen.
Jan Marinus Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Vi ser naturligtvis mycket allvarligt på det fall som vi diskuterar i dag, som har att göra med möjliga överträdelser som rör själva kärnan i vår demokrati och vår uppfattning om de mänskliga rättigheterna. De uttalanden som vi hittills har hört från USA är inte tillfredsställande. Historien håller inte för en granskning. Jag vill inte ge mig in i detaljerna, men förklaringen från utrikesminister Condoleezza Rice ger sannerligen upphov till fler frågor som vi vill ha svar på.
Något som man redan har tagit upp i kammaren och som jag anser spelar en viktig roll är det faktum att vi också är bekymrade över USA:s inställning till kampen mot internationell terrorism. I Guantánamo Bay har Förenta staterna sedan början av 2002 förvarat hundratals personer utan någon som helst rättegång eller oberoende kontroll. I samband med kampen mot terrorismen talar amerikanska politiker ständigt om behovet av att använda okonventionella metoder. Det är väl känt att USA tillämpar sina egna regler i detta avseende.
Trots att den amerikanska förvaltningen försäkrar oss att den inte använder tortyr och att den respekterar alla mänskliga rättigheter, är den ändå tveksam till senator John McCains förslag att förbättra lagstiftningen mot tortyr och att förklara den fullt tillämplig även utanför USA.
EU har en plikt att garantera fördragens bokstav och anda och försvara våra värden. För närvarande finns det inte tillräckligt med information för att anta att allt står rätt till, men Europaparlamentet har också ett eget ansvar. Vi måste överväga en eventuell inblandning från medlemsstaternas och de framtida medlemsstaternas sida i dessa frågor och möjligen EU:s förbindelser med Förenta staterna. Som en direktvald institution har vi i parlamentet en plikt att reda ut om det ligger någon sanning i påståendena.
De första intrycken från Europarådets föredragande Dick Marty, stärker oss i vår tro att det verkligen inte är något överdåd att göra en egen undersökning. Vi bör därför så snart som möjligt inleda vår egen undersökning, möjligen i samarbete med Europarådet, för att försöka hitta svaren på de frågor som ännu är obesvarade. Detta innebär att vi bör inrätta ett tillfälligt utskott så snart som möjligt, som kan följas av en riktig undersökningskommitté om detta blir nödvändigt. 
Annemie Neyts-Uyttebroeck (ALDE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! De påståenden som vi diskuterar är oerhört allvarliga. Om de bekräftas utgör de ett tydligt brott mot de principer som nämns i artikel 6 i Maastrichtfördraget, dvs. frihet, demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt rättsstatsprincipen.
Efter den senaste ändringen av fördraget finns enligt artikel 7 möjligheten att vidta åtgärder mot en medlemsstat om det slås fast att det finns en klar risk att staten allvarligt åsidosätter dessa principer. Sådana åtgärder kan innebära att man tillfälligt upphäver vissa av medlemsstatens rättigheter, inbegripet rösträtten i rådet. Det är just av detta skäl som vi måste handla med största försiktighet. Jag menar att det vore överdrivet om vi skulle tillämpa mekanismen i artikel 7 på detta stadium.
Jag behöver inte ens nämna att även jag är väldigt upprörd över de handlingar som CIA misstänks ha utfört och jag är oerhört bekymrad över att vissa medlemsstater kan ha spelat ovetande om dem, men en sanktionsmekanism kan inte aktiveras endast på grund av upprördhet.
För första gången i historien ger oss artikel 7 möjligheten att straffa medlemsstater som misskött sig. Denna mekanism kan aktiveras först när man har samlat in tillräckliga och tydliga bevis. Jag hoppas att parlamentet och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor kommer att göra detta med stor noggrannhet. 
Józef Pinior (PSE ).
    –  Herr talman! Det säger sig självt att man måste bekämpa terrorismen på ett effektivt sätt och att denna kamp därför måste vara hänsynslös i vissa avseenden. Underrättelseverksamhet, särskilda enheter och, i många fall, operationer i lagens utkant spelar en nyckelroll i kampen mot terrorismen. Samtidigt förs emellertid kriget mot terrorn för att skydda de grundläggande liberala och demokratiska värdena. De grunder som dessa värden vilar på inbegriper , eller rätten till personlig okränkbarhet, förbudet att kvarhålla någon i fängelse utan ett häktningsbeslut och förbudet mot användning av våld för att få fram vittnesmål under förhör, vilket är likvärdigt med ett absolut förbud mot tortyr.
De CIA-drivna enheterna opererar utom räckhåll för både Genèvekonventionerna och det amerikanska rättssystemet, både det civila och det militära. Samma myndigheter genomför undersökningar, gör arresteringar, kvarhåller personer månader i sträck, använder alla typer av förhörsmetoder och beslutar i vissa fall att släppa dem. Den grad av kontroll som utövas över underrättelsetjänsternas verksamhet är en av de viktigaste indikatorerna på demokratins kvalitet i denna nya globala era.
Man kan se en farlig trend i Europa. Jag avser det faktum att EU behandlas som en ekonomisk klubb vars enda syfte är att utveckla den gemensamma marknaden. EU är emellertid inte bara en klubb av denna typ utan också en politisk gemenskap. För medlemskap i denna gemenskap krävs undertecknande av Fördraget om Europeiska unionen, som garanterar skyddet av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
Jag säger dessa ord exakt 24 år efter det att krigslagar infördes i mitt hemland Polen. Något som kännetecknade denna period var att de som misstänktes för att syssla med fackföreningsverksamhet kunde kvarhållas i förvarsenheter i månader i sträck utan något domslut.
Jag talar i dag för alla de medborgare i EU för vilka mänskliga rättigheter och politiska och medborgerliga fri- och rättigheter utgör själva skälet till gemenskapens existens. Vi har rätt att få veta sanningen. EU:s institutioner måste noga undersöka denna fråga och se till att medlemsstaternas regeringar följer Fördraget om Europeiska unionen på EU:s territorium. 
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman! Vi vet med säkerhet att a) USA tidigare har sysslat med tortyr och omänsklig behandling av fångar, som i Abu Ghraib; b) USA:s president har hotat att lägga in sitt veto mot den amerikanska senatens lagförslag om förbud mot tortyr av fångar utanför USA:s gränser. Varför nämnde ni inte även detta, herr Alexander, i stället för att bara helt lamt välkomna uttalandet av Condoleezza Rice? Slutligen punkt c) USA:s kongress brukar undersöka anklagelser av denna typ, vilket är berömvärt.
Vi vet inte med säkerhet a) om USA eller europeiska länder driver eller har drivit hemliga förvarsenheter och i så fall var; b) om USA har bortfört europeiska medborgare eller andra från europeiskt territorium för att överföra dem, förhöra dem och, möjligen, tortera dem; c) om europeiska regeringar eller myndigheter har tolererat eller deltagit i sådan olaglig verksamhet.
Frågan är alltså vad Europaparlamentet kommer att göra nu. Kommer det också att undersöka saken eller kommer det att vänta på att andra gör det? Om vi inte vidtar omedelbara åtgärder kommer våra medborgares valda företrädare till sist att övervaka avslöjanden i den internationella pressen och enbart kunna kommentera uppgifterna.
Jag stöder därför ett omedelbart inrättande av ett tillfälligt utskott men, bortsett från frågan om förvarsenheter, anser jag att ni, herr talman, bör rikta er uppmärksamhet mot en mer allmän fråga som är roten till allt ont i dag: förhållandet mellan kampen mot terrorismen och skyddet av medborgarnas grundläggande rättigheter. Tyvärr visar detta förhållande – även efter Douglas Alexanders uttalande – en tendens att på ett tanklöst, klumpigt och till och med olagligt sätt luta åt det tidigare och bort från det senare, vilket är mycket farligt. 
Giovanni Claudio Fava (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Till skillnad från Douglas Alexander, som är mycket ung och mycket entusiastisk, är detta parlament inte alls tillfreds med de uttalanden som Condoleezza Rice har gjort – varken med det som hon har sagt eller, framför allt, med det som hon valde att inte säga. Det finns ingen antiamerikansk känsla här; låt oss bara säga att balansen mellan säkerhet och frihet, mellan mänskliga rättigheter och kampen mot terrorism, har tippat över till nackdel för de mänskliga rättigheterna.
Parlamentet nöjer sig inte längre med de högtidliga försäkringarna från de berörda regeringarna. Historien är full av lögner som har uttalats lika högtidligt av precis samma regeringar, och frågan om kemiska vapen i Irak är en påminnelse om detta.
Kommissionen säger att det för ögonblicket inte finns några bevis. Vi måste komma överens om vad vi menar med bevis. Menar vi ett offentligt medgivande av en statsminister som i TV säger att det är sant att han har låtit den amerikanska underrättelsetjänsten driva hemliga fängelser i landet, där tortyr har förekommit? Jag tror inte att vi kan förvänta oss denna typ av bevis.
Herr talman! Vi anser att uttalandena av Condoleezza Rice – som påstår att många människoliv har räddats i Europa tack vare CIA:s förebyggande åtgärder – innebär något mer än ett erkännande.
Jag vill också nämna att vi betraktar behovet av bevis som okränkbart bara när det gäller regeringar men ibland glömmer bort det när det rör medborgare, som snabbt förvandlas från misstänkta till terrorister utan de nödvändiga rättsgarantierna.
Vi har många goda skäl att uppmana till inrättande av en undersökningskommitté, inte för att komma med anklagelser utan för att söka efter sanningen. Vi uppskattar den beslutsamhet som kommissionsledamot Franco Frattini har visat och vi stöder i likhet med honom Europarådets arbete, men vi kan inte delegera vårt ansvar för politisk vaksamhet och vår plikt att fastställa sanningen till något annat institutionellt organ: det är vårt jobb och vårt ansvar. 
Lilli Gruber (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I samband med motståndsrörelsen och det kalla kriget dog folk av tortyr i alla våra länder för att de skyddade det värdefullaste vi har: friheten.
Det var även genom detta offer som EU uppstod, grundat på en specifik idé: respekt för lagen som ett omistligt villkor för frihet och demokrati, utan några om eller men. Vi väljer inte mellan liv eller död för en eller flera personer, utan mellan en demokratisk civilisation och den godtyckliga maktens barbari.
På vår kontinent har vi tusentals års erfarenhet av tortyr och vi vet att tortyr inte bara är ett opålitligt verktyg för att få fram information, utan att den på ett irreparabelt sätt fördärvar just de civiliserade värden som det hävdas att den ska skydda.
Det är en förolämpning mot vår frihet och intelligens, såväl som simpel utpressning, att hävda att tortyr har hjälpt till att hindra ett enda terrorattentat i Europa eller någon annanstans i världen.
Det är nu vår plikt att reda ut hela sanningen om rapporterna om CIA:s bortförande och misshandel av påstådda terrorister och om de olagliga överföringarna till andra länder, med vissa europeiska regeringars medgivande.
De åtgärder som den allmänna åklagarmyndigheten i Milano har vidtagit i samband med imamen Abu Omars försvinnande, för vilket 22 personer från CIA håller på att förhöras, och Europarådets initiativ är påtagliga uttryck för rättsstatsprincipen. De som inte har något att dölja har inget att frukta.
Vi måste göra vår del genom att inrätta ett parlamentariskt utskott. Det spelar ingen roll om det är en undersökningskommitté, ett tillfälligt utskott eller en ad hoc-kommitté, bara det försöker att utröna sanningen. Parlamentet efterlyser också ett annorlunda Förenta staterna, ett som inte böjer sig för fanatismen och de ekonomiska intressena inom George W. Bushs förvaltning. 
Douglas Alexander,
   . – Herr talman! Jag tycker att debatten varit värdefull, och jag tackar ledamöterna för de olika bidrag jag tagit del av under eftermiddagen. Som jag sa inledningsvis är säkerheten och friheten viktiga frågor för hela vår befolkning, kanske de allra viktigaste som våra regeringar just nu står inför. Jag sa också att det är riktigt att demokratier och deras institutioner debatterar de frågor som inställer sig när vi försvarar båda principerna i vår moderna värld. Det är av vital betydelse när vi ställs inför det helt nya hot som dagens terrorism utgör och inser att hotet kommer att bli långvarigt, liksom att det är avgörande att vi alla respekterar rättsstaten i processen. Jag sa att det är av vikt att regeringar vidtar konkreta åtgärder för att fullgöra sitt grundläggande ansvar, nämligen att värna om folkets säkerhet, rätten att respektera andra suveräna regeringars, även våra allierades, ord. Det åligger regeringarna och institutionerna i EU-länderna att föregå med gott exempel och föra en debatt som grundas på fakta.
Sammantaget har vi nog uppnått dessa mål i samtalet och diskussionerna vi fört om hotet i eftermiddag. Bilderna av terroristattackerna – på pendeltåg och tunnelbanetåg i Madrid och London, i gudstjänstlokaler, vid diplomatiska inrättningar, på banker i Istanbul och hotell i Jordanien, i bostadsområden i Saudiarabien och restauranger och barer på Bali – listan kan göras längre – är inte datorsimulerade. De är den verklighet vi lever i. De är den nya skrämmande verkligheten i vår moderna värld. Dagens terrorist nöjer sig inte med konventionella attacker. Om han kan skaffar och använder han kemiska och biologiska medel för att nå sitt mål.
När det gäller respekten för rättsstaten nämnde jag inledningsvis tortyr, som är en central fråga i vår debatt. Jag vill upprepa den ståndpunkt som Förenade kungarikets regering intagit. Förbudet mot tortyr är ovillkorligt. Den brittiska regeringen – liksom alla andra EU-regeringar – fördömer reservationslöst användning av tortyr. Vi använder det aldrig i något syfte, inte heller för att erhålla information. Vi anstiftar inte till, tolererar inte eller på annat sätt stöder andra att göra det. Tvärtom fördömer vi tortyr. Vi har arbetat hårt med våra internationella partner för att utrota denna förhatliga metod.
När det gäller regeringarnas åtgärder för att vidare bekämpa hotet inom rättsstatens principer är jag glad att EU under brittiskt ordförandeskap har antagit en ny strategi för terroristbekämpning och därmed skapat en tydligare ram inom vilken medlemsstater kan föra sitt nationella och europeiska arbete vidare och nå en balans mellan medborgarnas rätt till liv och frihet. Detta är inte bara ord. Utlämningen nyligen av en man från Italien till Förenade kungariket för att ställas till svars för anklagelser som har att göra med terrorattackerna i London i juli hade inte kunnat ske så fort om vi inte haft den europeiska arresteringsordern. Det är ett exempel i praktiken på EU:s terrorismbekämpning och rättsliga samarbete.
När det gäller respekten för suveräna regeringar vill jag påminna om den amerikanska utrikesministerns ord den 5 december 2005, och för fullständighetens skull citerar jag henne: ”Förenta staterna har respekterat – och kommer att fortsätta respektera – andra länders suveränitet. Förenta staterna transporterar inte, och har inte transporterat, fångar från ett land till ett annat för förhör med hjälp av tortyr. Förenta staterna använder inte något lands luftrum eller flygplatser för att transportera en fånge till ett land där han eller hon kommer att bli torterad. Förenta staterna har inte transporterat någon, och kommer inte att transportera någon, till ett land när vi tror att han kommer att bli torterad. Där så är lämpligt söker Förenta staterna försäkringar om att den överförda personen inte kommer att bli torterad.”
Ett antal ledamöter har förstås tagit upp reaktionerna från EU-medlemsstaternas regeringar på anklagelserna som nått stora delar av offentligheten de senaste månaderna. Jag vill för ett ögonblick ikläda mig en annan roll än den som rådets ordförande i EU och meddela er hur Förenade kungarikets regering hanterar dessa mycket allvarliga anklagelser. Vi har utrett frågan om överlämnanden från USA:s sida via Förenade kungariket noggrant, och vi har inte kunnat identifiera några fall sedan den 11 september 2001 eller tidigare under Bush-administrationens mandatperioder av en begäran från Förenta staterna om ett överlämnande via Förenade kungarikets territorium eller luftrum, och vi känner inte heller till något sådant fall.
När det gäller att tillhandahålla våra väljare informationsunderlag för en diskussion stämmer det att Europarådet tillåts genomföra en faktabaserad granskning av hur dess medlemmar ser till att bestämmelserna i Europakonventionen om mänskliga rättigheter genomförs på ett effektivt sätt, något som flertalet gånger varit uppe för debatt under eftermiddagen.
Under debatten i dag har ett antal aspekter tagits upp, många med stor emfas, som Europarådet har att ta upp under sin kommande utredning. Jag kan förvissa er om att Förenade kungariket kommer att svara helt i enlighet med de frågor som Europarådet ställer. Jag tror och hoppas att andra medlemsstater gör detsamma. 
Franco Frattini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag menar att debatten i eftermiddag har visat en allmän inställning i parlamentet som jag också stöder fullständigt: man kan inte kompromissa med terrorister, men man kan inte heller kompromissa när det gäller skyddet av medborgarnas grundläggande rättigheter. Å ena sidan måste vi klargöra saker och ting och få fram hela sanningen – en sanning som vi kanske inte tycker om men som ändå är sanningen. Vi måste ta reda på sanningen och, som Martin Schulz helt riktigt har sagt, undvika att dra förhastade slutsatser.
Jag vill i synnerhet svara Bronisław Geremek, vars anförande fångade min uppmärksamhet. Jag sa inledningsvis angående ert land, Polen, exakt det som ni efterlyser, dvs. att jag med respekt har noterat den polska regeringens högtidliga förnekande och att jag inte anser att enskilda europeiska länder kan anses stå inför rätta eller misstänkas, men att man måste utröna sanningen med hänsyn till hela det europeiska territoriet: alla EU-länder och alla kandidatländer. Jag avfärdade särskilt alla möjligheter att hävda att detta sökande efter sanningen bara berör Polen och/eller Rumänien. Man måste fastställa sanningen överallt. 
En del av diskussionen om Europas grundläggande värden rör både medborgarnas rätt till säkerhet – och på denna punkt tror jag att Europaparlamentet vid flera tillfällen redan har sagt att ett internationellt samarbete med Förenta staterna är nödvändigt om vi vill vinna kampen mot terrorismen – och EU:s och alla demokratiers plikt att respektera alla individers värdighet.
I dag har ni med stor majoritet röstat för en viktig åtgärd, en åtgärd som kommer att vara till nytta i kampen mot terrorismen och som skapar en balans mellan säkerhet och frihet. Det är ett gott exempel som bör vara ett riktmärke för oss alla. Det är en exemplarisk balans mellan kampen mot terrorismen och skyddet av medborgarnas grundläggande rättigheter.
Som européer har vi samarbetat med Förenta staterna mot terrorismen och det ska vi fortsätta med. Tyvärr är det till exempel så, mina damer och herrar, att det utlämningsfördrag som är specifikt riktat mot misstänkta terrorister och som undertecknades 2003 har ratificerats av Förenta staterna men inte av EU:s medlemsstater. Ni inser säkert hur betydelsefullt det skulle vara att ha ett tydligt utlämningsfördrag i kraft i dag, ett fördrag som innehåller strikta bestämmelser genom vilka man naturligtvis förbjuder omänsklig behandling. Detta visar bara att vi européer tyvärr också måste göra saker och ting lite snabbare.
Jag anser slutligen att det är möjligt att tolka åtgärderna och ansträngningarna för att få fram sanningen som en insats som inte riktas direkt mot Förenta staterna utan, som någon sa, som en åtgärd att utröna den sanning som kommer att stärka oss alla. Vi kommer alla att bli starkare, oavsett resultatet, eftersom sanningen – och jag upprepar detta – antingen kan få oss att upptäcka något eller få oss att upptäcka att detta något inte har skett.
I vilket fall som helst skulle sanningen stärka oss, eftersom principen om de mänskliga rättigheterna är grundläggande och absolut i den amerikanska konstitutionen, i Fördraget om Europeiska unionen, i Nicestadgan och i europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna – och jag nämner den amerikanska konstitutionen först. Jag undrar därför varför vi inte också bör samarbeta på detta område för att se till att förverkliga dessa högtidliga principer. Jag kommer att personligen engagera mig i denna fråga. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit sex resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 10.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om 
- ett betänkande (A6-0342/2005) av Geoffrey van Orden för utskottet för utrikesfrågor om hur långt förberedelserna inför EU-medlemskapet kommit i Bulgarien (2005/2204(INI)), och
- ett betänkande (A6-0344/2005) av Pierre Moscovici för utskottet för utrikesfrågor om Rumäniens förberedelser inför anslutningen till Europeiska unionen (2005/2205(INI)). 
Geoffrey van Orden (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det är bara sex veckor sedan Europaparlamentet senast debatterade Bulgariens framsteg mot en EU-anslutning. Jag har varit tillbaka i Bulgarien sedan dess, liksom parlamentets talman. Vi träffade Bulgariens president, premiärminister och många ministrar. Jag besökte ett barnhem som drabbats svårt av översvämningar och en fabrik som erhållit EU-stöd. Jag förde diskussioner med utrikesministern, inrikesministern, ordföranden för högsta domstolen och polischefer, även sådana som leder den nationella organisationen för bekämpningen av organiserad brottslighet. Jag träffade även ordförande i viktiga parlamentsutskott och företrädare från alla politiska partier. Ingen av dem verkade ha några illusioner om det arbete som återstår eller om det arbete som utgör de största orosmomenten och som det är brådskande att ta itu med på de områden som kommissionen och parlamentet pekat på. Men många oroas alltmer av att Bulgariens anslutning fördröjs av de mer allmänna motsättningarna gällande EU:s framtida utsträckning och budget.
Eftersom jag vanligtvis uttalar mig för min nuvarande politiska grupp i denna debatt hoppas jag att ni ursäktar mig om jag kommer med ett par personliga kommentarer.
För det första är många av oss besvikna över att efter konstitutionens nederlag chansen inte har tagits att föra en mer långtgående och öppen diskussion om EU:s natur och färdriktning för att fullt ut beakta de reella önskemål som våra medborgare har och för att öka EU:s relevans i förhållande till behoven under 2000-talet.
För det andra finns det ett strukturellt problem i budgeten, som José Manuel Barroso poängterade under förmiddagen. Jag är inte säker på att han och jag är ense om vad problemet är. Det är ett faktum att 40 procent av EU:s budget går till den gemensamma jordbrukspolitiken och att Förenade kungariket år efter år under 20 års tid har betalat dubbelt upp till EU:s budget uttryckt i nettotermer, trots rabatten, jämfört med ett land som Frankrike som har en ekonomi av jämförbar storlek.
Jag återgår nu till att vara föredragande. Det handlar om att anslutningsländer som Bulgarien absolut inte ska missgynnas av dessa mer allmänna frågeställningar. Tidpunkten för anslutningen får inte påverkas av betänkligheter om en framtida utvidgning, som inte hör hit. Kom ihåg att varken Bulgarien eller Rumänien är en del av framtida utvidgningsomgångar, de ingår i den tidigare utvidgningen. Deras anslutning är redan säkrad. Hänsyn har också tagits i budgeten för de kommande två åren efter anslutningen. Jag är säker på att kommissionsledamoten bekräftar detta.
Bulgariens finansiella bestämmelser är fastlagda från 2007 till 2009 i anslutningsfördraget, avdelning III, som undertecknades den 25 april i år. I bestämmelserna fastställs de belopp som Bulgarien ska betala till EU:s budget i olika former och vad Bulgarien ska ta emot som sammanhållningsstöd, stöd för avveckling av kärnkraften, övergångsfasen, Schengensamarbetet, direktbetalningar inom jordbruket och andra strukturella åtgärder.
Vilka är de stora hindren i sak som Bulgarien behöver forcera de kommande få månaderna, om vi lämnar därhän de allmänna negativa åsikter mot utvidgningen i stort som kan ha börjat utvecklas i vissa länder?
För det första måste anslutningsfördraget ratificeras av alla medlemsstaterna. Hittills har bara sju ratificerat det, och parlamentet uppmanar de återstående 18 att göra det så snart som möjligt.
För det andra har vi frågan om den exakta tidpunkten för anslutningen. Parlamentet stöder det generella målet med Bulgariens anslutning till EU den 1 januari 2007, förutsatt att man tar itu med vissa oroväckande frågor. Utan detta fasta mål försvinner ett viktigt incitament för de bulgariska myndigheterna att anstränga sig ytterligare. De gör särskilda ansträngningar. Jag kan meddela att nationalförsamlingen i Bulgarien förra månaden antog ytterligare sex viktiga lagar och förordningar, och jag har fått veta att förslag till de viktiga förändringar i grundlagen som vi efterlyst kommer att läggas fram för nationalförsamlingen i år.
Men även om den förändrade lagstiftningen är avgörande kan jag inte nog betona behovet av påtagliga och konkreta resultat. Vi måste se bevis på förändringen, särskilt på de centrala områdena rättsväsendet och polisväsendet och bekämpningen av den organiserade brottsligheten och korruption. Mitt betänkande för parlamentets räkning tar i synnerhet sikte på det området. Det finns förstås andra områden som ger upphov till oro, t.ex. barnens välfärd och integreringen av de romska samhällena.
Jag rekommenderar parlamentet att anta mitt betänkande. Det åtnjöt största möjliga stöd i utskottet för utrikesfrågor, och jag beklagar att GUE/NGL-gruppen valt att åter lägga fram de ändringsförslag som förkastades av utskottet. Jag rekommenderar inga andra ändringsförslag än mitt eget ändringsförslag 16 för antagande.
Jag uppmanar de bulgariska myndigheterna att ta behovet av konkreta resultat av reformer på största allvar. Förändringarna är förstås gynnsamma i sig och inte bara en förutsättning för EU-medlemskap. Jag ber kommissionen att se till att parlamentet förblir regelbundet underrättat vid varje övervägande om skyddsklausulerna.
Den 1 januari 2007 är ett realistiskt datum för Bulgariens anslutning till Europeiska unionen. 
Pierre Moscovici (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag skulle vilja börja med att upprepa Geoffrey Van Ordens kommentar om en mycket viktig punkt: finansieringsfrågan. Även om jag inte helt instämmer i hans sätt att tänka, vilket säkert inte förvånar honom, delar jag hans oro när det gäller budgetplanen. Den ger oss varken möjlighet att lyckas med den senaste utvidgningen med tio medlemsstater eller förbereda oss för nästa utvidgning under lämpliga förhållanden.
Samtidigt vill jag uppmärksamma er på andemeningen i mitt betänkande, nämligen att Rumäniens anslutning 2007 bör förberedas på ett så bra sätt som möjligt, eftersom jag också tror att både Rumänien och Bulgarien kommer att kunna ansluta sig den 1 januari 2007. Det betänkande jag lägger fram är tänkt att vara ett användbart och effektivt instrument för kommande månader. Kommissionens rapport, som Olli Rehn lade fram den 25 oktober, var också exemplariskt i det avseendet. Jag skulle än en gång vilja tacka kommissionen för dess arbete. Det betänkande jag lägger fram för parlamentet följer i grunden samma tänkesätt som kommissionens rapport.
Jag skulle vilja påminna om Europaparlamentets vänskapliga inställning till Rumänien och vår önskan om att arbeta för ett gemensamt mål – att möjliggöra utvidgningen till 27 länder efter kommunismens fall och den viktiga frihetsrörelsen i Östeuropa. Samtidigt måste vi framhålla att vi är seriösa i våra krav och att våra kriterier ligger fast. Parlamentet måste därför både vara medvetet om Rumäniens framsteg på vägen till EU-anslutning, som enligt min mening har fungerat som katalysator för många förändringar och reformer, och ställa krav och visa vaksamhet i övervakningen av det praktiska genomförandet av reformerna.
I mitt betänkande finns det vidare en medvetenhet om de problem som Rumänien står inför, särskilt inom området rättsliga och inrikes frågor, med avseende på insynen i rättssystemet, kampen mot korruption och organiserad brottslighet, gränskontroller, förvaltningens kapacitet, erkännande och skydd av den ungerska minoriteten – vilket jag återkommer till – men även när det gäller miljöfrågor och genomförandet av lagstiftning. Vi är också medvetna om att det finns en rad krav och frågor som den rumänska regeringen måste fokusera på.
Jag vill tillägga att vi fortfarande har valet att använda oss av skyddsklausuler. En skyddsklausul är inte bara en symbol. Den är en specifik och konkret bestämmelse och en garanti för en seriös anslutningsprocess. Men den får inte ses som ett hot eller en bestraffning, utan som en mekanism som ska ge Bulgarien och Rumänien den tid de behöver för att förbereda sig för att integreras med den inre marknaden och se till att anslutningen sker under bästa möjliga förhållanden, både för de nuvarande och för de nya medlemsstaterna.
Sådan är andemeningen i mitt betänkande, som också ligger nära Geoffrey Van Ordens betänkande. Jag tror att parlamentet i morgon kommer att kunna uttrycka sin önskan om att ta ytterligare ett steg mot anslutningen den 1 januari 2007.
Nu skulle jag vilja säga ett par ord om de ändringsförslag som har diskuterats och utarbetats i utskottet för utrikesfrågor. Även där var vi mycket nära ett samförstånd, och betänkandet antogs också med bred majoritet i utskottet för utrikesfrågor. Men tre eller fyra återstående känsliga frågor kommer sannolikt att behöva diskuteras i morgon, och jag skulle vilja framföra vad jag känner om detta – det är föredragandens roll.
För det första gäller det frågan om huruvida Rumänien och Bulgarien ska länkas samman. Även om de självklart är sammanlänkade i praktiken bör de ändå bedömas efter egna förtjänster. Jag är själv en av dem som undertecknade ett ändringsförslag från Joost Lagendijk för gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, om ett särskilt omnämnande i punkt 3 om korruptionsbekämpningen och insynen i rättssystemet, vilket gäller både Van Ordens och mitt betänkande.
Den andra mycket känsliga och viktiga frågan handlar om adoption. Den frågan tas upp i ett ändringsförslag från Emma Nicholson – vi känner alla till hennes engagemang för den lag som antagits i Rumänien. Enligt min uppfattning bör vi kanske lägga större tonvikt på barnets intressen och FN:s rättsliga ramar, utöver den rumänska lagen, när det handlar om att lösa tvistefrågor som uppstått med anledning av moratoriet, och som föredragande känner jag till ett antal sådana fall. Jan Wiersma och Joost Lagendijk har lagt fram flera ändringsförslag. Jag hoppas att vi kommer att anta en eller flera av dessa ändringsförslag eller nå en kompromiss mellan dem.
Sedan är det frågan om minoriteterna. I mitt betänkande föreslog jag idén om självstyre. Under diskussionerna i utskottet för utrikesfrågor framgick det tydligt att många ansåg att respekten för minoriteter visserligen är mycket viktig men att vi inte bör ge den rumänska regeringen order om metod, förfarande eller praktisk form för hur självständigheten ska utökas. Vi måste undvika att blanda oss i och försöka att inte skapa konflikter med klumpiga uttalanden. Även i den här frågan har ett antal formuleringar föreslagits av Jan Wiersma, och av Emma Nicholson. Vare sig det gäller ökad decentralisering eller kulturell självständighet hoppas jag att Europaparlamentet också i det här fallet kommer att kunna försvara minoriteters rättigheter, särskilt den ungerska minoritetens, och samtidigt behålla en flexibilitet.
I förra veckan nådde vi slutligen samförstånd om att vi i betänkandet bör undvika att nämna ryktena om CIA:s hemliga verksamhet. Jag anser fortfarande att denna lägesrapport inte är det rätta stället för att uttrycka vår mycket påtagliga oro i den frågan. Betänkandet måste avse anslutningen och endast anslutningen.
För min del skulle jag vilja tacka alla dem som har arbetat med dessa anslutningar för att ha gett sitt stöd till detta betänkande. Betänkandet har till min stora glädje förbättrats av deras omdömesgilla tillägg. Jag tror att vi kan göra ännu mer under omröstningen i morgon förmiddag och hoppas att vi kommer att ta ytterligare ett steg mot Rumäniens anslutning den 1 januari 2007. 

Olli Rehn,
   . – Herr talman! Det gläder mig att åter tala till Europaparlamentet i frågan om Bulgariens och Rumäniens förberedelser för anslutning till EU.
Mycket har hänt det senaste året. Förhandlingarna avslutades i slutet av 2004, och parlamentet gav sitt samtycke till Bulgariens och Rumäniens anslutning, varefter anslutningsfördraget undertecknades i april. Fördraget ratificeras för närvarande i medlemsstaterna. I kommissionen liksom i de andra institutionerna, t.ex. parlamentet, fokuserar man sig nu på att uppmuntra och stödja Bulgarien och Rumänien i att framgångsrikt slutföra alla förberedelser som krävs för anslutning. Inget av länderna bör spara på ansträngningarna att slutföra det mödosamma arbete som återstår på hemmaplan.
Jag välkomnar den aktiva roll som Europaparlamentet och utskottet för utrikesfrågor spelat och betänkandena som författats av Pierre Moscovici och Geoffrey van Orden som belyser de starka och svaga sidorna i båda ländernas framsteg hittills.
Som ni sett i kommissionens sammanfattande uppföljningsrapporter som jag presenterade för er den 25 oktober är vår bedömning i stora drag likartad. Både Bulgarien och Rumänien uppfyller de politiska kriterierna. Samtidigt behöver länderna göra ytterligare ansträngningar, särskilt när det gäller rättsstatsprincipen, den offentliga förvaltningen och rättssystemet för att kunna bekämpa korruption och skydda utsatta grupper på ett effektivt sätt. De strukturella ekonomiska reformerna behöver fortsättas i båda länderna för att de fullt ut ska kunna uppfylla de ekonomiska kriterierna för medlemskap.
När det gäller gemenskapens regelverk har både Bulgarien och Rumänien fortsatt göra framsteg i att anta och genomföra EU:s lagstiftning. De har nått avsevärda överensstämmelser 13 månader före den avsedda anslutningen den 1 januari 2007. På vissa områden brister det dock allvarligt i förberedelserna, och rent allmänt måste större uppmärksamhet fästas vid det effektiva genomförandet och verkställandet av lagstiftningen.
Vägen framåt är alltså ganska mödosam just nu. Det återstår fortfarande mycket arbete för Bulgarien och Rumänien, och det är viktigt att vi tillsammans – parlamentet, medlemsstaterna och kommissionen – fortsätter att påminna båda länderna om att behålla fokus på det viktiga interna arbete som återstår att uträtta. Jag sände ett brev till de båda utrikesministrarna Ivailo Kalfin och Mihai-Rãzvan Ungureanu den 7 november, där jag uppmanade Bulgarien och Rumänien att omedelbart och kraftfullt vidta åtgärder för att fylla i de luckor och rätta till de brister som finns i deras förberedelser.
När det gäller de återstående frågorna i Bulgariens och Rumäniens förberedelser fortsätter kommissionen både att följa upp och intensivt stödja dem fram till anslutningen. Jag välkomnar parlamentets bistånd och ansträngningar i det avseendet.
Under vårt nästa sammanträffande i ärendet ska vi diskutera en rapport med fokus på de åtgärder som vidtagits i Bulgarien och Rumänien för att rätta till de återstående brister som identifierades i oktober månads sammanfattande uppföljningsrapport. Kommissionen har för avsikt att lägga fram rapporten för parlamentet och rådet i maj 2006. För närvarande kan kommissionen rekommendera att rådet senarelägger anslutningen till den 1 januari 2008 om risken är stor att något av länderna är allvarligt oförberett att uppfylla kraven för medlemskap i januari 2007 på ett flertal viktiga områden.
Som ordförande José Manuel Barroso lovade tidigare i år och i andan av våra diskussioner i april om att skapa ett utökat samtyckesförfarande kommer kommissionen att använda sig av sin regelbundna dialog med Europaparlamentet och höra vilka åsikter som finns om att eventuellt tillämpa bestämmelsen om senareläggning. Kommissionen skulle ta stor hänsyn till dess synpunkter innan någon rekommendation utfärdas för att fullt ut stödja Europaparlamentet i varje eventuellt beslut om att senarelägga anslutningen. Jag är redo att träffa utskottet för utrikesfrågor under våren, t.ex. i april, för att utbyta åsikter om situationen som råder då i Bulgarien och Rumänien.
Avslutningsvis vill jag tacka Europaparlamentet för dess konstruktiva och välavvägda strategi i förhållande till Bulgariens och Rumäniens anslutning till EU. Detta har åter bekräftats av de mycket meningsfulla och väl underbyggda betänkandena av Pierre Moscovici och Geoffrey van Orden. Kommissionen välkomnar alltid parlamentets starka engagemang i anslutningsförfarandet och uppföljningarna av utvecklingen i Bulgarien och Rumänien. Min tro är att vi tillsammans kommer att slutföra den femte utvidgningsomgången och göra den till en framgång. 
Douglas Alexander,
   . – Herr talman! Först vill jag rikta ett varmt tack till både Geoffrey van Ordens och Pierre Moscovicis arbete som föredragande i dessa frågor. Det är också synnerligen angenämt att följa kommissionsledamot Olli Rehn som varit en hängiven och effektiv förespråkare av att arbetet för både Bulgariens och Rumäniens anslutning ska föras framåt.
Jag välkomnar varmt dagens debatt som hålls vid en viktig brytpunkt i Bulgariens och Rumäniens anslutningsförfaranden. Jag vet från tidigare utbyten med Europaparlamentets ledamöter att parlamentet vidmakthåller ett nära och initierat intresse av båda ländernas EU-förberedelser och av vidare utvidgningsfrågor. Jag ser fram emot en stimulerande och tankeväckande diskussion i eftermiddag.
Europeiska rådet i december 2004 sammanfattade att både Bulgarien och Rumänien kommer att kunna fullgöra alla medlemskapets skyldigheter från januari 2007 under förutsättning att de båda fortsätter anstränga sig för att genomföra de nödvändiga reformerna och fullgöra åtagandena som ingåtts inom ramen för gemenskapens regelverk. Europeiska rådet i juni 2005 bekräftade dessa slutsatser och välkomnade undertecknandet av Bulgariens och Rumäniens anslutningsfördrag i Luxemburg den 25 april. Som rådet noterade utgjorde detta ytterligare ett viktigt steg mot anslutningen, och det var ett steg som stöddes helhjärtat av parlamentet i omröstningen om godkännandet av fördragets undertecknande.
Det är inte svårt att förstå varför Europaparlamentet och rådet ställt sig bakom Rumäniens och Bulgariens strävanden mot Europeiska unionen. Redan utsikterna om ett EU-medlemskap har fungerat som en kraftfull hävstång för reformarbetet. Sedan de gav sig av på stigen mot EU-medlemskapet har både Bulgarien och Rumänien genomfört långtgående politiska och ekonomiska förändringar. Levnadsförhållandena och de ekonomiska utsikterna har förbättrats. Inom loppet av bara 16 år kan man med glädje konstatera att två diktaturer har ersatts av demokratier. Hur man än vrider och vänder på det är detta verkliga landvinningar, och vi bör ära dem som arbetat så hårt för att få dem till stånd.
Tiden är nu kommen för ett fullvärdigt medlemskap som är så viktigt för att verkligen läka såren efter den konstgjorda delningen av Europa efter andra världskriget. Det bidrar till en stabilare, säkrare och starkare union.
Varken Bulgariens eller Rumäniens anslutningsförfarande har ännu slutförts. Som kommissionsledamot Rehn så riktigt framhävde i likhet med vad han gjorde tidigare i juli är det avgörande för att utvidgningen ska lyckas att varje nytt land som blir medlem av unionen är väl förberett att påta sig medlemskapets skyldigheter. Som kommissionsledamoten så tydligt uttryckte i sitt offentliga anförande i oktober är det oklart när Bulgarien och Rumänien blir medlemmar.
Det ligger i allas intresse att Bulgarien och Rumänien är redo att bli medlemmar i EU den 1 januari 2007, vilket redan föreslagits under debattens lopp. Målet kan uppnås om båda länderna intensifierar förberedelsearbetet under den korta period som återstår från nu fram till det avgörande datumet. I de sammanfattande utvärderingsrapporterna identifieras tydligt de områden där båda länderna nu måste koncentrera sina ansträngningar.
I rapporten om Bulgarien framgår att landet uppfyller de politiska kriterierna för medlemskap men att mer måste göras för att komma till rätta med återstående brister. Bristerna avser bl.a. beslutsamma åtgärder för att reformera rättssystemet och avsevärda upptrappningar av bekämpningen av den organiserade brottsligheten och korruption, även på hög nivå. Reformerna av det offentliga förvaltningssystemet bör också prioriteras. När det gäller mänskliga rättigheter och skyddet av minoriteter måste ytterligare ansträngningar göras för att förhindra människohandel, något som Europaparlamentet upprepat uttalat sig om, liksom när det handlar om att förbättra barnens välfärd och situationen för psykiskt funktionshindrade och bättre integrera den romska minoriteten i allmänhet.
Kommissionen noterar också att Bulgarien bör vara i stånd att uppfylla de ekonomiska anslutningsvillkoren under förutsättning att man fortsätter den inslagna vägen av reformer och tar itu med det nuvarande bytesbalansunderskottet. För detta bör man följa en strikt penningpolitik, förbättra företagsklimatet och intensifiera reformerna av arbetsmarknaden.
När det gäller antagande och genomförande av gemenskapens regelverk nämns i rapporten att Bulgarien har nått vidare framsteg, särskilt i fråga om konkurrensregler och regelverket om kultur och politik på det audiovisuella området. Men förbättringarna på ett antal andra områden har varit helt otillräckliga. Rent allmänt behöver Bulgarien anstränga sig ytterligare för att slutföra förberedelserna och utveckla en tillräcklig förvaltningsmässig och rättslig kapacitet för att gemenskapens regelverk ska kunna genomföras och kontrolleras fullt ut. Jag nämnde tidigare vissa särskilt besvärande brister i genomförandet, t.ex. behovet av att effektivt bekämpa korruption och organiserad brottslighet. Andra betänkligheter avser genomförandet av EU:s krav och förfaranden vid de yttre gränserna, polissamarbetet och det effektiva skyddet av immateriella rättigheter för bekämpningen av piratkopiering och förfalskning i vidare mening. Efterlevnaden av reglerna om motorfordonsförsäkring är djupt oroväckande, liksom brister på områdena jordbruk, djurs välbefinnande, veterinär folkhälsa och livsmedelssäkerhet.
I rapporten om Rumänien så framgår att landet uppfyller villkoren för medlemskap men att mer måste göras för att komma till rätta med återstående brister. Rumänien måste vidta beslutsamma åtgärder för att reformera rättssystemet och göra avsevärda upptrappningar av bekämpningen av korruption, även på hög nivå. Man bör även fortsätta reformera det offentliga förvaltningssystemet och ytterligare förbättra situationen för de funktionshindrade och psykiskt sjuka, något jag vet ligger varmt om Europaparlamentets hjärta.
Jag ställer mig bakom kommissionens bedömning att Rumänien bör vara i stånd att uppfylla de ekonomiska kriterierna vid anslutningen, under villkor att man fortsätter och påskyndar sina ansträngningar, särskilt genom att fästa vikt vid utrikesbalansen, lönepolitiken i offentlig sektor och regeringens intäktsbas. Rumänien har gjort flera framsteg i antagandet och genomförandet av regelverket, särskilt när det kommer an på den fria rörligheten för personer, telekommunikationer och konsumentskydd.
Men på andra områden finns det brister. Rent allmänt behöver Rumänien, liksom Bulgarien, anstränga sig ytterligare för att slutföra förberedelserna och utveckla en tillräcklig förvaltningsmässig och rättslig kapacitet för att gemenskapens regelverk ska kunna genomföras och kontrolleras fullt ut. Man behöver bekämpa korruption, även korruption på hög nivå. Precis som Bulgarien behöver Rumänien ta itu med betänkligheter kring genomförandet av EU:s krav och förfaranden vid de yttre gränserna och det effektiva beivrandet av kränkningar av immateriella rättigheter. Ett antal av de nämnda allvarliga brister som måste beaktas snabbt och beslutsamt avser även jordbruk, livsmedelssäkerhet och skydd av miljön.
De första sex månaderna nästa år blir avgörande i Rumäniens anslutningsförfarande. Rumänien har gjort avsevärda framsteg för att nå så här långt. Det vill jag säga klart och tydligt här i dag. Men nu måste landet förnya sina ansträngningar för att komma till rätta med de orosmoment som kvarstår.
Bulgarien behöver också under de första sex månaderna av nästa år sätta till alla klutar för att lösa de återstående problemen. Kommissionens rapport utgör en effektiv färdplan och identifierar klart de största svagheterna och bör tjäna som vägledning för Bulgariens strategi. Bulgarien har också gjort avsevärda framsteg för att nå så här långt. Målsnöret är nu i sikte, och Bulgarien kommer att korsa det om man bara ökar sina ansträngningar och genomför de återstående reformerna. Det kräver hårt arbete, men det kommer att löna sig.
EU ska fortsätta att bistå och stödja både Bulgarien och Rumänien i deras strävanden att uppbringa de återstående krafter som behövs för att nå anslutningen. Jag hoppas att både Rumänien och Bulgarien når fram till denna anslutning 2007. Jag anser att anslutningen konkret kommer att gynna båda dessa länder och EU som helhet. Som min premiärminister Tony Blair hävdade inför Europaparlamentet i juni är utvidgningen en historisk möjlighet att bygga en större och ännu starkare union. Jag hoppas att både Rumänien och Bulgarien vid samma tid nästa år bara ska befinna sig fjorton dagar från ett fullvärdigt medlemskap i vår Europeiska union.
Francisco José Millán Mon,
   . – Herr talman! För bara en och en halv månad sedan talade vi här i parlamentet om Rumäniens anslutning till Europeiska unionen. Då var syftet att diskutera den rapport som lagts fram av kommissionsledamot Olli Rehn. I dag tar vi upp frågan på nytt för att diskutera det betänkande som parlamentet ska rösta om i morgon och som jag hoppas kommer att få vårt fulla stöd.
De båda betänkandena sammanfaller på ett grundläggande sätt. Det har gjorts viktiga framsteg i Rumänien men det behöver fortfarande göras mer på flera områden, som vi alla känner till och som har nämnts här i dag. De båda betänkandena överensstämmer också på en mycket viktig punkt: det är avgörande att framsteg görs inom området rättsliga och inrikes frågor, särskilt när det gäller genomförande av reformer inom rättssystemet, bättre gränskontroller och korruptionsbekämpning. Det sistnämnda är en central fråga där parlamentet vill se resultat.
Kommissionens rapport och Pierre Moscovicis betänkande sammanfaller också på ett annat sätt: detta är en avgörande tid. Som kommissionsledamoten sa ska kommissionen under våren utarbeta en rapport om Rumäniens grad av beredskap och yttra sig om huruvida det eventuellt kommer att inrättas en mekanism som skulle kunna senarelägga den faktiska anslutningen med ett år. Parlamentet kommer då att avge ett yttrande om den frågan, i enlighet med det dokument vi kommer att rösta om i morgon. Vi vill vara nära delaktiga i den här frågan.
Resultaten på området rättsliga och inrikes frågor och korruptionsbekämpningen kommer att vara mycket viktiga i vårens bedömning. Den rumänska regeringen måste därför fortsätta att göra största möjliga insatser på detta och andra områden. Framgångarna inom konkurrenspolitiken, som tidigare var en källa till mycket stor oro, bör fungera som föredöme och stimulera det arbete som återstår att göra.
Herr talman! Rumäniens och Bulgariens EU-anslutning bör inte falla offer för den nya krisstämning och trötthet som medborgarna uttryckte genom misslyckandena kring konstitutionsfördraget. Men vi måste vara realistiska: nu är stämningen sådan och det är svårt att undvika att detta påverkar parlamentets ledamöter, som står nära medborgarna och som kommer att följa de båda ländernas grad av beredskap på mycket nära håll.
Rumänien har sammanfattningsvis stämt en historisk träff med Europeiska unionen den 1 januari 2007. Som det står i betänkandet upprepar parlamentet sin önskan om att den kommer att äga rum, men parlamentet betonar också att målet i första hand är beroende av att de rumänska myndigheterna fullgör sina åtaganden. Vi stöder och välkomnar deras ansträngningar för att nå fram i tid och uppnå sitt mål, men detta är de rumänska myndigheternas uppgift. 
Alexandra Dobolyi,
   . – Jag vill välkomna de båda föredragandenas arbete. En anledning är att jag som ungersk parlamentsledamot har följt de båda ländernas ansträngningar och parlamentets och kommissionens bedömningar varje dag ända sedan jag kom till parlamentet. Med ett fåtal ändringsförslag är jag glad att kunna säga att de båda betänkandena är väl avvägda och korrekt speglar den nuvarande situationen i dessa två länder. Jag vill inte upprepa föregående talares uttalanden eller rådets och kommissionens kritik, eftersom de båda ländernas observatörer är här för att kunna lämna en förstahandsrapport till sina beslutsfattare, både om bristerna och om parlamentets förslag till önskvärda beslut, vilket jag nämnde redan i oktober under debatten om kommissionens landrapport. Under debatten denna förmiddag och i samband med förberedelserna inför toppmötet denna helg framgick det tydligt att alla grupper i parlamentet betonade vikten av solidaritet i hela Europeiska unionen, eftersom det är vårt enda sätt att bibehålla vår konkurrenskraft. Som de två föredragandena också har nämnt måste vikten av solidaritet betonas ännu mer i fallet med de båda länder som diskuteras.
Som ungerska kan jag inte undvika att nämna situationen för de ungrare som bor i Rumänien. Jag förväntar mig att den rumänska regeringen så snart som möjligt antar den lag om minoriteter som anges i koalitionsavtalet, vilket har utlovats. Jag vet att alla här i kammaren redan är medvetna om detta, men jag måste ändå betona vikten av kulturell självständighet, som ligger till grund för nämnda lag. När denna lag väl har antagits och följs kommer den att kunna trygga en långsiktig och harmonisk samexistens för de minoritets- och majoritetsgrupper som bor i Rumänien. 
Alexander Lambsdorff,
   . – Herr talman! Den liberala gruppen uppskattar Bulgariens och Rumäniens framsteg i ansträngningarna för att närma sig Europeiska unionen. Vi kommer att fortsätta att stödja båda dessa länder när de gör framsteg på denna väg, men samtidigt också noggrant följa det sätt på vilket de tar sitt ansvar som kandidatländer. Som min grupp redan har påpekat många gånger måste båda länderna bedömas på grundval av egna prestationer och oberoende av varandra.
Kommissionen kommer att utarbeta sin nästa lägesrapport om de båda länderna tidigt under nästa år, och som Francisco José Millán Mon påpekade kommer det att göras i ett nytt klimat, med anledning av den konstitutionella kris EU befinner sig i. Debatten kommer att hållas i mitten av 2006.
Därför blir det ännu viktigare att de båda länderna anstränger sig, nu när de går in i slutspurten, för att bli så effektiva som möjligt och prestera så bra som möjligt, för det är sådana medlemsstater Europeiska unionen behöver. Sedan handlar det även om EU:s förmåga att ta in nya medlemmar och därmed också om utvidgningspolitikens framtid. Det är värt att notera att debatten i rådet om Makedonien är ett symptom på detta förändrade klimat.
Låt mig bara säga några saker som särskilt gäller Bulgarien. Här har vi ett väl avvägt dokument från Geoffrey Van Orden, som ger den bulgariska regeringen beröm för dess insatser och framhåller landets ekonomiska dynamik och genomsnittliga tillväxttakt på 4 procent, men som samtidigt tydligt anger var Bulgarien fortfarande behöver göra framsteg. En viktig aspekt på texten från utskottet för utrikesfrågor är att den uppmanar höga tjänstemän i Bulgarien att offentligt ta avstånd från all slags korruption och stödja antagandet av lagar som innebär att de måste redogöra för sina inkomster och ekonomi. Detta skulle öka insynen och stärka förtroendet för dem.
Den liberala gruppen skulle vilja att Rumänien och Bulgarien blev medlemsstater i EU 2007. Jag kan lägga till att jag anser att vi borde föra den här debatten i Bryssel och inte i Strasbourg. 
Milan Horáček,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vi erkänner de insatser som görs av båda dessa länder men är också bekymrade över viss kritik i kommissionens rapport. Vi lade fram ändringsförslag till betänkandet av Geoffrey Van Orden när det gällde miljö och mänskliga rättigheter, men de förkastades tyvärr. När det gäller tidsfristen för avvecklingen av kärnkraftverket i Kozloduj skulle jag vilja fråga kommissionsledamot Olli Rehn vad kommissionen anser om punkt 29, som möjliggör större flexibilitet i stängningen av reaktorerna 3 och 4. Vilka alternativa energikällor tänker kommissionen på? Parlamentet har också medverkat i överläggningar om användningen av skyddsklausuler – vi kommer att ha en kritisk syn på anslutningen och grunda vårt beslut på i vilken utsträckning reformerna har genomförts för rättssystemet, korruptionsbekämpningen, skyddet av barn och integrationen av romer. 
Erik Meijer,
   . – Även om Rumäniens och Bulgariens anslutning till EU redan har varit föremål för omröstning kan den nedslående situationen i dessa länder orsaka ett års försening. Min grupp har lagt fram ett antal ändringsförslag om detta, bland annat ändringsförslag 7 om polisens och tullens fortsatta utpressning mot EU-medborgare av turkiskt ursprung som reser genom Bulgarien.
Utvecklingen inom Europeiska unionen bromsar också ytterligare utvidgningar. Frankrike hotar med att lägga in sitt veto mot förhandlingar med Makedonien, ett land som samarbetar nära med Kroatien i förhoppning om att ansluta sig samtidigt med detta land. Det möjliga godkännandet av f.d. kommissionsledamoten Frits Bolkesteins tjänstedirektiv betyder att de ekonomiska skillnaderna mellan medlemsstaterna kommer att bli en konkurrensfaktor. Detta får allmänheten i de nuvarande medlemsstaterna att vända sig mot fler utvidgningar.
De människor i Nederländerna och Frankrike som röstade mot förslaget till konstitution vänder sig mot den nyliberala politik som förstör deras välfärdssystem och tar bort deras sociala trygghet. Det finns nu krafter både i och utanför regeringarna som felaktigt tolkar detta som motvilja mot att regionalfonderna används för länder med låg levnadsstandard. Om vi vill ha fler utvidgningar måste vi se till att sådana problem får en lösning i god tid. 
Mirosław Mariusz Piotrowski,
   . –  Herr talman! Det polska folket är särskilt välvilligt till EU:s ambitioner för Bulgarien och Rumänien och det har alltid gett sitt stöd till dessa länders ansträngningar för att integreras med EU. Detta beror inte bara på vår geografiska närhet, utan också på att vi har delat en svår historia under senare årtionden. Vi fortsätter att på mycket nära håll följa framstegen med politiska och ekonomiska reformer i båda länderna, och vi har gott hopp om att de kommer att lyckas.
Jag vill dock säga att jag hyser allvarliga tvivel om huruvida det kommer att vara möjligt att tillmötesgå de båda ländernas förhoppningar om att ansluta sig till Europeiska unionen. Det brittiska ordförandeskapets förslag till budgetplan för 2007–2013 löser inte frågan om kostnaderna för den nya utvidgningen. I motsats till EU-politikernas uttalanden kommer EU inte att kunna uppfylla sina tidigare åtaganden. Detta betyder också att det långt ifrån kommer att finnas tillräckliga EU-medel för att skapa rättvisa förutsättningar för Bulgarien och Rumänien ur utvecklingssynpunkt, både innan och efter att de anslutit sig till EU. Detta kan ses som ännu ett bevis för att EU:s solidaritetsprincip inte tillämpas i praktiken sedan många år tillbaka. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag uttalar mig för det nya italienska socialistpartiet.
Jag har redan tydliggjort mitt stöd för Rumäniens anslutning vid mer än ett tillfälle. Men det är sorgligt att se att inga framsteg har gjorts i frågan om internationella adoptioner, som var aktuell i samband med moratoriet från 2001, trots parlamentets upprepade rekommendationer och trots Bukarestregeringens uttalade beredvillighet. För att vara mer specifik: den 14 januari 2005 försäkrade den rumänske premiärministern den italienska pressen om att en internationell expertkommitté skulle analysera alla aktuella internationella adoptioner var för sig. Men såvitt jag vet har varken de berörda familjerna eller Europeiska unionen hittills fått information om arbetsgruppens tillvägagångssätt eller de slutsatser den kommit fram till.
När jag frågade Europeiska kommissionen kunde den inte komma med några klargöranden, och jag blev också besviken på de svar jag fick på mina frågor av kommissionsledamot Olli Rehn. Han försvarade den gällande rumänska lagen, som ingen ifrågasätter, utan att göra några utfästelser om de fall som var aktuella innan lagen trädde i kraft, vilket parlamentet uttryckligen har krävt.
Jag har också vänt mig till den rumänska regeringen genom Rumäniens ambassadör i Bryssel, men inte heller den har gett mig någon användbar information eller samarbetat. I dag har jag skrivit ett brev till observatörerna här och informerat dem om saken, i förhoppning om att de kommer att ta min vädjan under allvarligt övervägande. EU har alltid varit villigt att hjälpa kandidatländer och engagera sig i människorättsfall i hela världen, men för en gångs skull förtjänar detta kanske större uppmärksamhet, med tanke på att en i grunden enkel begäran avvisas på det här sättet. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr rådsordförande! Rumänien och Bulgarien tillhör de tolv länder som vi bjöd in efter det att muren och taggtråden revs. Oavsett vilka överväganden vi gör i dag får vi inte glömma att de tillhör den gruppen, och att de av det skälet utgör en del av ett paket.
Fördraget har slutförts, men fördragen med dessa länder är försedda med skyddsklausuler. Därför är det ytterst viktigt att vi tittar på hur tidtabellen följs och hur kommissionens rapport presenteras tidigt nästa år. Utifrån bedömningen i den rapporten och våra egna slutsatser kommer vi att behöva besluta om huruvida dessa skyddsklausuler – som innebär att anslutningen skjuts upp ett år – verkligen bör tillämpas och om de ska tillämpas på båda länderna, inget av dem eller ett av dem, vilket skulle kunna bli fallet. Ingenting har beslutats men vi bör vara tydliga med att allmänheten inte ska få intrycket att det ligger någon automatik i detta, med andra ord att ett land som inleder förhandlingar automatiskt ansluts på utsatt datum. Därför måste arbetet fortsätta inom de områden som kommissionsledamoten nämnde i sin senaste rapport och i sin skrivelse – av den 9 november skulle jag tro – till de båda ländernas regeringar, och som rådsordföranden hänvisade till här i dag, dvs. korruption, organiserad brottslighet, gränssäkerhet, livsmedelssäkerhet inom EU:s inre marknad, konsekvenserna för den inre marknaden, rättsstatsprincipen och utvecklingen av förvaltningen och rättssystemet. Kommissionen, liksom Pierre Moscovici och Geoffrey Van Orden med de betänkanden de har lagt fram i dag, förtjänar vår tacksamhet för att de påpekar att det inte bara handlar om att slå fast saker i form av lagar. Vad vi behöver göra nu är att utöva nödvändiga påtryckningar och ge det stöd som krävs för att dessa länder ska kunna uppfylla villkoren, men de måste verkligen göra detta för att kunna ansluta sig till EU. Om de gör de framsteg som krävs eller inte ligger helt i deras egna händer. 
Jan Marinus Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Vår grupp, socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, har alltid varit en osviklig förespråkare av Europeiska unionens utvidgning till länder i Central- och Östeuropa. Bulgariens och Rumäniens anslutning kommer att slutföra den femte utvidgningsomgången och äntligen sätta punkt för den delning av Europa som varade i flera årtionden.
I likhet med de tio nya medlemsstaternas anslutning förra året vill vi att Bulgariens och Rumäniens anslutning ska bli en framgång, inte bara för människorna i dessa länder utan även för Europeiska unionen. Min grupp anser att båda länderna har förmåga att vidta och genomföra alla nödvändiga åtgärder inför den definitiva anslutningen.
Kommissionens lägesrapporter ger en antydan om vad som fortfarande måste göras. De områden som väcker oro och som ger anledning till kritik tjänar i första hand som vägledning för de berörda ländernas regeringar och parlament, så att de kan vidta nödvändiga åtgärder under den återstående tiden.
Vi förutsätter att båda länderna kommer att anstränga sig till det yttersta och vidta åtgärder för att nå målen för EU-medlemskap i januari 2007. De behöver ägna större uppmärksamhet år korruptionsbekämpningen och den organiserade brottsligheten samt stärka rättsväsendet. I sina betänkanden belyser Europaparlamentet dessutom vikten av romernas ställning i båda länderna.
I april förra året gav vi Rumäniens och Bulgariens anslutning vår formella välsignelse. Vid den tiden, 20 månader före den planerade anslutningen, gjorde vi detta med full vetskap om att det skulle krävas avsevärda framsteg på viktiga områden i båda länderna. I det avseendet var det viktigt med en skyddsklausul som gör att anslutningsdagen kan skjutas upp ett år, liksom kommissionens och rådets löfte att göra parlamentet helt delaktigt i beslutet om huruvida skyddsklausulen ska tillämpas eller inte.
Vi anser att det finns all anledning att vara blygsamt optimistiska om att båda länderna kommer att uppfylla de föreskrivna kraven när det är dags för nästa bedömning. Vi kommer att yttra oss om detta under våren 2006.
En sista punkt är givetvis vår egen beredskap för en utvidgning. I morgon och dagen därpå kommer EU:s fleråriga budget för tiden efter 2006 att diskuteras i Europeiska rådet, något som redan har diskuterats länge och väl denna förmiddag. Jag vill än en gång betona att vi delar ansvaret för att göra Rumäniens och Bulgariens EU-anslutning till en framgång, och jag uppmanar därför regeringscheferna att betrakta denna utvidgning som en av de vägledande principerna för deras beslutsfattande, särskilt i morgondagens båda debatter. 
Luciana Sbarbati (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Två månader efter kommissionens och rådets senaste rapport om hur långt förberedelserna inför EU medlemskapet kommit i Rumänien granskar vi återigen de framsteg som nåtts.
Vi kan hålla med om att det faktiskt har gjorts framsteg, men det går inte att förneka att andra villkor i anslutningsfördraget också måste uppfyllas om anslutningen ska bli verklighet i januari 2007. Som betänkandet av Pierre Moscovici visar krävs det fortfarande mycket arbete inom dessa områden.
Detta gäller till exempel yttrandefrihet, rättvisa, korruptionsbekämpning, icke-diskrimineringsåtgärder, skydd av barn och skydd av människor med psykiska hälsoproblem, polismyndigheternas orimliga bruk av våld, hantering av industri- och hushållsavfall, livsmedelssäkerhet och miljöskydd samt genomförandet av lagstiftningen om återlämning av egendomar. Vi får heller inte glömma – och här vill jag bestämt understryka vad en kollega sa tidigare – problemet med internationella adoptioner, som inte ens under den nya lagen har fått en lösning. Lagen tillämpas inte retroaktivt, men den har effektivt stoppat även de familjer som redan hade inlett ett adoptionsförfarande då moratoriet trädde i kraft.
Herr talman! Detta är en fråga om mänskliga rättigheter. Att förneka ett barn en familj efter det att barnet redan har kramat och lärt känna och börjat tycka om sina eventuella adoptivföräldrar, kan inte under några omständigheter vara berättigat. Barnets intressen måste alltid väga tyngst.
Vi har därför krävt att den inrättade kommittén analyserar alla frågor och alla förhållanden. Men vi har hittills inte fått något svar.
Vi lade också fram ett ändringsförslag i utskottet tillsammans med Guido Podestà, vilket senare godtogs. I dag har fler ändringsförslag lagts fram av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet. Vi i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa kommer att stödja dem, eftersom vi vill att de rumänska myndigheterna ska kännas vid situationen och hitta en lösning.
Jag anser därför att observatörerna, som har varit här i parlamentet sedan den 26 september, kan göra stor nytta genom att hjälpa sina regeringar att fullgöra sina åtaganden, bland annat genom att utbyta erfarenheter med kolleger från andra länder.
Elly de Groen-Kouwenhoven (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Verts/ALE-gruppen har lagt fram ett ändringsförslag som gäller punkt 19 i rapporten om Bulgarien. Trots att föredraganden välkomnar de praktiska åtgärderna som tagits för att förbättra integrationen befinner sig nyckelreformerna för bekämpningen av diskriminering ännu i sin linda. Det understryks genom vårt ändringsförslag.
Situationen förvärras inom andra områden. Handeln med barn har fördubblats. De goda nyheterna är att 86 bulgariska institutioner nyligen inledde rättsliga åtgärder mot Volen Siderov, ledare för det nynazistiska partiet Ataka. Han kommer att dras inför rätta för det hat han uttryckt i sina tal mot romer, judar och turkar. Initiativet förtjänar vårt stöd.
Men om ledamöterna av Europaparlamentet inte är försiktiga i sina uttalanden riskerar de att utnyttjas av partier som Ataka. Geoffrey van Orden använder uttrycket ”anpassa sig”, vilket gjort honom populär i Ataka-kretsar. Jag ska visa er Atakas tidning som har en bild av Geoffrey van Orden och innehåller en artikel. Det är en sorglig dag för parlamentet. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ).
    – Från och med den 1 januari 2007 kommer Bulgarien och Rumänien att vara medlemmar i EU. En del av de villkor som finns i anslutningsfördraget är till dessa länders fördel medan andra är rent diskriminerande sett ur den första pelarens synvinkel. Vi från de nya medlemsstaterna har trots allt en bred direkt erfarenhet av sådan diskriminering, varav ett exempel är idealet att personer ska kunna röra sig fritt, vilket anslutningsförberedelserna långt ifrån tar hänsyn till. 
Jag är aningen orolig över den amerikanska regeringens försök att upprätta eller ta kontroll över militärbaser på Balkan och över de obevekliga påtryckningarna om att undanta amerikanska medborgare från rättsskipningen i Internationella brottmålsdomstolen i Haag. Slutresultatet av förhandlingarna i denna fråga bör vara att EU-medlemsstaternas gemensamma intressen, inbegripet de nya medlemsstaternas, ges tydlig prioritet. Betänkandena förbiser denna fråga. Jag anser tvärtom att det är hög tid att inleda förhandlingar om energisäkerhet. Det är särskilt viktigt att denna typ av säkerhet kan garanteras när det gäller elförsörjningen i den region som kan komma att drabbas av att flera reaktorer i kärnkraftsverket i Kozloduj stängs ned, som Milan Horáček nämnde. 
Mina damer och herrar! Jag vill än en gång be om er hjälp att se till att de nya medlemsstaternas anslutning till EU går smidigt till väga. Vi bör inte låta dessa länder utstå fortsatta påfrestningar efter den 1 januari 2007, de står redan inför stora problem som bland annat orsakats av de påtryckningar om att privatisera som yttre influenser hänsynslöst har utövat. Vi bör inte glömma att vi sätter ett prejudikat för förhandlingar med andra Balkanländer och de bör välkomnas på ett tillbörligt sätt till EU.
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! De bulgariska tulltjänstemännen har fortfarande rykte om sig att plundra resenärer. Resenärerna har nu börjat förekomma tjänstemännens beteende och enligt en officiell rapport som den nederländska regeringen offentliggjorde bara för en och en halv vecka sedan, har många människor som passerar gränsen till Rumänien en mindre summa pengar undanstoppad i passet som är avsedd för de bulgariska tulltjänstemännen. Enligt en invigd person skulle det verkligen hjälpa om bulgarisk media filmade de korrupta metoder som används vid gränserna. Detta är förmodligen ett råd som kommissionsledamoten kommer att vilja vidarebefordra till sin bulgariske kollega. 
De rumänska myndigheterna sätter precis lika stort värde på kampen mot korruption. Det Nederländerna dock anser oroväckande är den konflikt som verkar finnas mellan viljan att ventilera kampen mot korruption offentligt, både i fråga om EU och befolkningen, och den opartiskhet som helt enkelt måste visas i domstolsprocesser. Delar kommissionsledamoten denna slutsats från en medlemsstats sida och om så är fallet, vilka konkreta åtgärder avser han att vidta när det gäller de rumänska myndigheterna? Vi har trots allt under denna debatt diskuterat kampen mot korruption och förstärkandet av rättsväsendet, fastän detta säkerligen skapar en konflikt? Kommissionsledamoten känner väl till detta tack vare hans sakkunskaper om Rumänien. Kort sagt, det rättssystem som är i vardande i Rumänien bör inte offras på EU-integrationens altare, för då missar vi tåget.
Avslutningsvis vill jag tillägga en kort kommentar om immaterialrättsligt skydd. Detta är något vi vanligtvis ställer Kina till svars för. Pierre Moscovici gör rätt i sitt betänkande när han pressar Bukarest även om detta, för affärerna i Rumänien är kända för att vara uppstaplade med förfalskade varor. Bukarest har alltså ombetts att vidta åtgärder. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Rumänien håller ännu rätt spår för en anslutning den 1 januari 2007. Men den nya regeringen måste fortsätta att reformera rättsväsendet, upprätthålla mediernas frihet, möjliggöra återförande av tillgångar, skydda minoriteter och barn samt bekämpa den organiserade brottsligheten. Särskild vikt måste fästas vid reformen av den offentliga förvaltningen och bekämpningen av korruption och även infria löftena om åtal mot tjänstemän på hög nivå som anklagas för grova brott.
Situationen för de fysiskt och psykiskt funktionshindrade är mycket oroande även den. Rumäniens kontroll av sina gränser och insamling av tullavgifter, i samband med uppgörelsen med Ormön i Svarta havet, är viktiga frågor liksom förbättringen av livsmedelshygienen, miljöförstöringen och skyddet av immateriella rättigheter. Däremot hanterade Rumänien utbrottet av den aviära influensan utmärkt nyligen. Rumänien uppfyller fortsatt kriteriet för en fungerande marknadsekonomi, men betänkligheter kvarstår när det gäller statligt stöd och konkurslagstiftningen.
Till sist vill jag ta upp den tragiska frågan om internationella adoptioner som påverkar hoppfulla föräldrar från EU, Förenta staterna och Israel. Jag uppmanar den rumänska regeringen att upphöra med sådana adoptioner, särskilt när det handlar om de 1 100 så kallade pipelinefall som avser föräldralösa och övergivna barn för vilka utländska värdfamiljer registrerade adoptionsansökningar före förbudet i januari 2005. Det förbudet utfärdades i stor utsträckning på begäran av EU som intensivt engagerar sig för att rensa upp i ett tidigare kaotiskt och ibland korrupt system. FN:s konvention om barnets rättigheter förbjuder inte internationell adoption. Den bara gör det till den sista permanenta lösningen. Den rumänska regeringen bör allvarligt överväga den hjärtlösa ståndpunkt man just nu håller fast vid. 
Robert Evans (PSE ).
   – Herr talman! Jag besökte för första gången Rumänien under en skidresa vid jul och nyår 1989. De rumänska flaggor som vajade då hade ett hål där symbolen hade klippts ut ur mitten. Sexton år senare har vi Pierre Moscovicis betänkande som visar att häpnadsväckande framsteg har gjorts.
Jag talar nu som en som varit medlem av delegationen till den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Rumänien sedan 1994 och som besökt landet flera gånger. Jag har sett de tydliga framstegen, särskilt på områdena yttrandefrihet, rättsväsende, minoriteter och barn. Vi talar om att återförena Europas folk. Människor som delar en kultur, ett arv, en historia och som talar språk med många inbördes släktskap. Rumänien är europeiskt i alla avseenden, vilket redan namnet säger. Jag ser fram emot dagen när rumänska kolleger befinner sig i kammaren som valda ledamöter av detta Europaparlament.
Paavo Väyrynen (ALDE ).
   – Herr talman! Både Bulgariens och Rumäniens förberedelser för ett EU-medlemskap verkar fortskrida som förväntat. Båda länder har stött på problem, som dock går att övervinna. Det behöver understrykas att båda ländernas anslutning måste utvärderas utifrån respektive lands egna prestationer. Förhoppningsvis kan båda länderna gå med i unionen i början av 2007. 
Unionen är både politiskt och institutionellt sett redo att acceptera Bulgarien och Rumänien som medlemmar. När det gäller framtida utvidgning är situationen dock oklar. Detta tydliggörs också av att utskottet för utrikesfrågor inte har enats om betänkandet om en strategi för utvidgningen. 
En framtida utvidgning och omarbetningen av fördragen bör granskas tillsammans. Många strävar efter att begränsa en framtida utvidgning och anser att en konstitution som har förkastats i en folkomröstning snabbt bör slutföras. Denna strategi är förknippad med diskussionerna om unionens förmåga att acceptera fler medlemmar och alternativ till fullt medlemskap. Detta är inte en realistisk väg att gå: den kommer att leda till en återvändsgränd. 
Framtiden måste byggas på två grundläggande faktorer. För det första är det självklart att unionen kommer att fortsätta att expandera stort och för det andra har konstitutionen förkastats en gång för alla. Det vore därför klokt att börja arbeta på ett nytt fördrag som är mer anpassat till en expanderande union, ett fördrag som EU-medborgarna kommer att godkänna. Den expanderande unionen kanske inte blir så fast sammanhållen och därför behöver vi vidta fler åtgärder för ett närmare samarbete. När unionen expanderar måste den således vara internt uppdelad. 
Joost Lagendijk (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I dag vill jag mana till noggrannhet och jag vädjar till er alla att ta våra egna kriterier och förfaranden på allvar. 
Denna kommentar riktar sig särskilt till de ledamöter som redan vet att Rumänien inte kommer att kunna uppfylla kraven nästa år. De tänkte, eller tänker, att EU tidigare har fattat hastiga beslut om utvidgningen och anser nu att vi bör vara aningen strängare och att Rumänien aldrig kommer att bli tillräckligt bra, vad landet än gör. 
Den riktar sig även till de ledamöter som redan vet att Rumänien ändå kommer att lyckas, oavsett om de kommer att uppfylla de föreskrivna villkoren. Parlamentet har all anledning att förbli kritiskt ända in i det sista, särskilt inom områden som är så känsliga och svåra som reformen av rättsväsendet och kampen mot korruption. Dessa områden utgör de största problemen, inte bara i Rumänien utan i alla kandidatländer.
De frågor som ställdes för sex månader sedan är fortfarande mycket viktiga: klarar landet, med hjälp av sin mycket bestämda justitieminister, att genomföra reformen av rättsväsendet? Kommer nya människor med nya insikter att fylla de viktiga positionerna? Är det verkligen möjligt att bekämpa korruption på högsta nivå? Detta är frågor som vi inte måste finna ett svar på just nu. Det som är viktigt för oss nu är att vara fokuserade, tydliga och entydiga, att klargöra vad vi anser bör ske i Rumänien, och domedagen infaller i maj 2006. 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Herr talman! Dessa betänkanden ger uttryck för den önskan som majoriteten i parlamentet har om att se Bulgarien och Rumänien bli medlemmar i EU den 1 januari 2007. Men betänkandena innehåller många exempel på att länderna inte är lämpliga mot bakgrund av EU:s egna kriterier för medlemskap.
Betänkandena belyser korruptionens omfattning, spridningen av organiserad brottslighet, behovet av reformering av de rättsliga och ekonomiska systemen och mycket annat. Det är osannolikt att dessa länder kommer att kunna förvandlas till de dygdemönster de förväntas vara innan de kan gå med om ett år.
Men vi vet alla att det tyvärr kvittar vilket skick de befinner sig i. Det spelar ingen roll hur spridd korruptionen och den organiserade brottsligheten är. De kommer att välkomnas ändå. Deras medlemskap ingår i den stora planen om inrättandet av ett Europas förenta stater, och alla andra faktorer är underordnade den ambitionen. 
Kinga Gál (PPE-DE ).
   – Trots alla anklagelser i den rumänska pressen och i många pressmeddelanden är jag inte emot Rumäniens anslutning, jag uttalar mig inte emot Rumäniens intressen. Men – med djupaste respekt för Rumäniens befolkning – jag vet att anslutningen måste bli lyckad för varje rumänsk medborgare. Det är deras enda möjlighet att undvika att gå miste om den oerhört viktiga moderniseringen. Och EU utgör en möjlighet i dag, kanske den allra sista möjligheten för Rumäniens befolkning. Jag anser dock att denna möjlighet även måste erbjudas den ungerska gemenskapen i Rumänien, som redan har fått sin beskärda del av politiska plattityder, men vad de i verkligheten ser är att bara ett fåtal av de viktigaste frågorna har lösts. 
Låt mig få ge ett exempel. När Europarlamentets utskott för utrikesfrågor röstar för att situationen för denna folkgrupp bör avgöras på grundval av de europeiska principerna om självstyre och subsidiaritet, ber Rumäniens premiärminister den liberala gruppen i Bryssel att avlägsna principen om självstyre ur texten och ersätta den med ”kulturell autonomi”. Bakom kulisserna enades samtidigt regeringens två största koalitionspartier – liberalerna och demokraterna – på måndagen i Bukarest om att avlägsna själva den kulturella autonomin ur förslaget till minoritetslag, vilket berövar minoriteterna all typ av självstyre. 
De skulle ur det ganska instabila förslaget till minoritetslag avlägsna själva anledningen till varför den skapas, utan någon möjlighet till dialog. Detta är ytterligare ett bevis på Rumänens politiska fasader. De säger en sak till EU och gör något annat på hemmaplan. Kan det vara så att de använder sig av samma politiska fasader också inom andra områden? När det gäller romerna, miljöskydd, återbördandet av egendom, korruption? Snälla, stöd mig i att se till att vi följer våra grundläggande europeiska principer, vår resolution från april – och låt oss inte ändra punkt 26 i Moscovicibetänkandet. Det betänkande vi hade röstat för duger som det är och Pierre Moscovici förtjänar beröm för det. Om vi inte kräver att dessa grundläggande principer genomförs kommer ingen annan att göra det i vårt ställe. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Det är ett faktum att Rumänien och Bulgarien har gjort betydande framsteg med att införliva och tillämpa gemenskapens regelverk tack vare EU:s konsekventa stöd i strategin för utvidgningen. 
Vi välkomnar alla dessa förändringar och reformer i de politiska, ekonomiska och sociala sektorerna. I dag befinner sig både Bulgarien och Rumänien i ett kritiskt skede och det finns en del verkligt stora brister. Frågor som miljöskydd, kontroll av de yttre gränserna, bekämpandet av organiserad brottslighet, kärnkraftssäkerhet och livsmedelssäkerhet är frågor som också oroar och intresserar EU-medborgarna. 
Vid en tidpunkt då krisläge råder i fråga om utvidgningsstrategins legitimitet måste EU från sin sida förbli konsekvent i sina beslut om de två länderna, beslut som inte får tillåta att man tummar på principerna. Det skulle vara ett misstag för båda länderna och för EU. 
Kommissionen måste å sin sida hjälpa till inom ramen för föranslutningsstrategin och inom ramen för de program som finns för överförandet av gemenskapens kunnande. 
Slutligen vill jag kommentera två individuella krav som särskilt gäller och oroar EU-medborgarna: det första är frågan om Bulgariens skyldighet att respektera bestämmelserna och reglerna i anslutningsakten om säkerheten på kärnkraftsverket i Kozloduj och det andra gäller det enorma humanitära problem som adoptionen av barn har skapat i Rumänien. Jag tror och litar på att de rumänska myndigheterna, med respekt för folkrätten och med respekt för den rumänska lagen, kommer att lösa detta humanitära problem som oroar adoptivföräldrar i Europa. 
Anna Ibrisagic (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är bra att spelreglerna i anslutningsprocessen är klara, och enligt min uppfattning är de det. Det finns ingen som helst tvekan om att både Rumänien och Bulgarien förstår vad det är som krävs av dem. Under mina resor till dessa båda länder och mina samtal med människorna där har jag själv bevittnat detta. Alla där vet att vi är bekymrade över de kvarstående områden där förbättringar krävs. Alla vet mycket väl att vi har ögonen på dem och följer varje steg i utvecklingen. Men ingen av dem som jag har pratat med, från regeringsrepresentanter till människorna ute på caféerna, är lika starkt övertygade om att vi verkligen vill se dem som medlemmar redan 2007, trots att vi säger det, trots att det står i våra resolutioner och betänkanden. Varför är det så?
Uppenbarligen sänder vi signaler som är väldigt tydliga när det gäller problem, svårigheter, krav, det som är negativt, men våra signaler om uppmuntran, uppskattning och framför allt vår uppriktighet när vi välkomnar dem är inte lika tydliga. Vad jag menar är att det är bra att vi noga följer vilka reformer som vidtas och hur både Rumänien och Bulgarien uppfyller kraven för medlemskap. Med så många upprepningar i denna kammare av ord som skyddsklausuler, senareläggning av anslutningen, diskussionen om EU:s yttre gränser, absorptionsförmåga, är jag rädd att signalen vi skickar inte bara till Rumänien och Bulgarien utan till hela regionen är att Europa har förändrats till ett mer instängt och mer kallt Europa.
Det är inte mitt Europa, det är inte det Europa som jag kämpar för, arbetar för och försvarar. Jag anser att alla reformer som Rumänien och Bulgarien har genomfört under den senaste tiden bevisar dessa länders ansträngningar och det faktum att de starkt prioriterar sitt medlemskap. Rumäniens och Bulgariens anslutning till EU är en stark katalysator och en säkerhetsfaktor i hela regionen. Jag är övertygad om att dessa länder med vår hjälp kan hinna ansluta sig som medlemmar i tid till januari 2007. Jag är också övertygad om att det inte är möjligt utan vår hjälp och vårt stöd och utan ett positivt perspektiv. 
Libor Rouček (PSE ).
    –  Jag vill också ta detta tillfälle i akt att uppmana de bulgariska och de rumänska myndigheterna att öka hastigheten på sitt arbete och påskynda förberedelserna för att gå med i EU. Exempel på områden där ytterligare ansträngningar måste göras är rättsväsendets funktion, bekämpandet av korruption och integreringen av minoriteter, inbegripet romerna. En mycket noggrann redovisning av dessa svaga punkter ges i Geoffrey Van Ordens och Pierre Moscovicis betänkanden. Jag anser att uppfyllandet av dessa krav och andra som redan har nämnts i dag är ytterst viktigt och det finns två anledningar till varför det är så. 
För det första måste dessa krav uppfyllas för att det ska vara möjligt för Bulgarien och Rumänien att bli fullvärdiga EU-medlemmar från och med den 1 januari 2007. För det andra, vilket enligt min åsikt är lika viktigt, måste kraven uppfyllas så att båda länder kan fortsätta att vara goda föredömen för sina grannar, såsom Makedonien och Serbien och Montenegro. Både Bulgarien och Rumänien spelade en mycket positiv roll under 1990-talet när kriget härjade på Balkan, och de verkade som stabiliserande faktor. Jag är fast övertygad om att de båda länderna kommer att fortsätta spela en sådan roll och att de kommer att vara ett föredöme inte bara för sina grannar på Balkan utan även för vissa amatörpolitiker, varav de flesta kommer från de gamla medlemsstaterna, som börjar tappa modet och börjar ifrågasätta själva meningen med EU:s utvidgning. 
Giorgos Dimitrakopoulos (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Jag håller också med alla i kammaren som har understrukit att det bara är med Bulgariens och Rumäniens anslutning den 1 januari 2007 som den femte utvidgningen kommer att fullbordas. Det är viktigt att vi kommer ihåg detta. 
Genom hela anslutningsförfarandet har både Bulgarien och Rumänien uppnått väldigt många saker. Det finns utan tvekan fortfarande ett antal problem som inte är lösta, men att de har uppnått så här mycket visar de båda ländernas politiska vilja att hedra de åtaganden som de har gjort gentemot EU så att de kan bli fullvärdiga och aktiva medlemmar i den europeiska familjen. 
När det gäller Bulgarien har jag två kommentarer: den första gäller kärnkraftverket i Kozloduj. Jag anser att Bulgarien bör hedra det åtagande man gjorde när man undertecknade anslutningsfördraget och alltså stänga reaktorerna 3 och 4. Samtidigt anser jag dock att Bulgarien behöver hjälp med att fylla det tomrum i energiförsörjning som kommer att uppstå, sådan hjälp som Slovakien enligt mina källor ska få, så att de kan hedra sina åtaganden om kärnkraft. 
Min andra kommentar gäller Bulgariens strategiska position vid EU:s yttre gränser. Jag anser att detta är mycket viktigt eftersom vi med Bulgarien kommer att få nya gränser där kontroller måste samordnas för att förebygga och bekämpa organiserad brottslighet. 
Slutligen anser jag också, när det gäller Bulgarien, att den mycket viktiga frågan om adoptioner måste hanteras i sin rätta omfattning. 
Camiel Eurlings (PPE-DE ).
   – Herr talman! Utvidgningen har varit till stor fördel för EU, inklusive de gamla medlemsländerna, och vi måste vända de populister som säger något annat ryggen. Jag är övertygad om att Rumänien och Bulgarien också kommer att berika EU. Deras anslutning kommer inte bara att gynna dem utan den kommer även att tillfoga EU något. När jag säger detta betyder det inte att vi inte måste vara strikta i fråga om EU:s kriterier och värderingar. 
Det är helt enkelt så att det är mycket som återstår att göra inom detta område. Enligt förra månadens lista över korrupta länder från Transparency International hamnar Bulgarien på plats 55 och Rumänien på plats 85, vilket jämställer dem med länder som Mongoliet och Dominikanska republiken. Vad som är särskilt oroväckande är att även de högsta nivåerna genomsyras av korruption. 
Ett annat område som behöver förbättras är gränskontrollerna och alla dithörande aktiviteter, liksom minoriteternas rättigheter.
Bulgarien och Rumänien har gjort mycket men det finns mycket kvar att göra innan de verkligen uppfyller kriterierna. Kammaren tvingades fatta ett beslut mycket tidigt, 20 månader före anslutningen, men vi kommer inte att fatta det verkliga beslutet om när dessa länder kan bli medlemmar innan vi har fått de sista uppgifterna, det vill säga i april, trots att det är mer troligt att det blir i maj nästa år. Jag anser att vi bör vara rättvisa i detta, att vi bör låta fakta tala sitt eget språk, att vi bör öka trycket nu och att Rumänien och Bulgarien nu bör göra allt de förmår för att göra verkliga framsteg i att bekämpa korruption. 
Det skulle vara oerhört symboliskt om vi fick se representativa högre tjänstemän och före detta politiska personer ställas inför rätta för korruption. Det skulle vara en fantastisk symbol. Vår dom kommer att hänga på detta: rättvisa men objektiva och samtidigt trogna våra värderingar. 
Eftersom jag känner kommissionsledamoten litar jag på att även han kommer att arbeta efter denna riktlinje, att länderna i fråga kan bli medlemmar 2007 om resultatet är tillräckligt bra, men att kommissionen kommer att föreslå att deras anslutning skjuts upp med ett år om det förekommer brister. 
Det är bra att stå fast vid kriterierna för att få stöd för utvidgningen. Det är också en fördel för EU:s trovärdighet och sist men inte minst är det mycket bra för folket i Rumänien och Bulgarien som förtjänar samma frihet och demokrati som vi åtnjuter. 
Árpád Duka-Zólyomi (PPE-DE ).
   – Rumäniens regering arbetar systematiskt med att uppfylla de krav som EU och Europaparlamentet har lagt fram. Det finns dock fortfarande ett stort antal frågor att ta itu med inom flertalet områden. I det framlagda förslaget till resolution tar man upp bristfälligheter på ett kritiskt men rättvist sätt. Jag vill uppmärksamma er på hur viktiga de efterföljande ändringsförslag, som har godkänts av utskottet för utrikesfrågor, är. 
Läget för förslaget till minoritetslag som ingår i den rumänska regeringens program är osäkert. Den förhalningstaktik som regeringspartierna i Rumänien använder sig av är oacceptabel och därför är det nödvändigt att framföra en sträng varning till Bukarest. En annan viktig fråga är möjligheten till universitetsutbildning på respektive modersmål för de etniska minoriteterna, särskilt med tanke på att situationen för de mer än 1,5 miljoner människorna i landets ungerska befolkningsgrupp inte är tillfredsställande i detta hänseende. Jag understryker att det obestridliga sättet att skydda minoriteter och garantera deras rättsskydd är genomförandet av subsidiaritetsprincipen och principen om självstyre, inklusive upprättandet av vissa typer av autonomi. 
Mina damer och herrar! Låt oss inte ändra punkt 26! I förslaget till betänkande nämns återbördandet av egendom men frågan om återbördandet av kyrkans egendom är inte avgjord ännu. Rumänien behöver reformer och många nya lagar på miljöskyddsområdet. Än en gång vill jag påpeka att exploateringsplanen för guldgruvan i Rosia Montana är en ytterst viktig fråga som måste lösas med hänsynstagande till behöriga civila organisationer och drabbade länder, såsom Slovakien och Ungern. Slutligen är det mycket viktigt att bestämt uttrycka möjligheten att verkställa skyddsklausulen. 
Uppfyllandet av de uppräknade kraven innebär att Köpenhamnskriterierna har nåtts. Precis som alla tidigare kandidatländer kan Rumänien endast bli godkänt för anslutning på grundval av faktiska resultat. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det gläder mig mycket att delta i debatten, inte minst för att ge en röst åt de många barn, de unga med funktionshinder och de som lever i otillfredsställande statliga inrättningar i Rumänien som jag nyligen besökte.
Men innan jag gör det vill jag säga något om samtalen om EU:s budget för 2007 och framåt som är i gång. Det brittiska ordförandeskapets förslag tar inte vederbörlig hänsyn till utvidgningen med Rumänien och Bulgarien, och vi kan bara hoppas att samtalen leder till en ändring av situationen. Vad som än kommer ut är det EU:s skyldighet att fortsätta att utöva påtryckningar för reformer i Rumäniens statliga vårdinrättningar. Detta framgår i detalj av kommissionens sammanfattande uppföljningsrapport.
Det är ingen slump att i princip det enda område som kraftigt reformerats är skyddet av barn, vilket till viss del hänger samman med det intresse som Europaparlamentet visat frågan. Det finns planer för reformering av sektorn för vuxna funktionshindrade, men det finns ännu inga initiativ i sak, vilket igen återspeglar det intresse vi i EU nyligen visat.
När det gäller vården av psykiskt sjuka, där man kan hitta några av de värsta exemplen, finns det inga konkreta planer på reformer, ett område som EU i princip inte visat något intresse. Vi behöver ta upp den frågan.
Jag vill likt några av mina kolleger ta upp frågan om ”pipeline-barnen” inom adoptioner mellan länder. Jag delar kollegernas oro. De rumänska myndigheterna måste bringa klarhet i fallen med dessa barn. De måste förvissa oss om att det är i barnens eget intresse att de stannar i Rumänien, och vi måste förstås veta att de befinner sig i lämpliga hem när vi diskuterar frågan.
Jag förstår adoptivföräldrarnas otålighet, men jag inser också varför man förbjudit internationella adoptioner. Det viktigaste är att barnens behov sätts i första rummet. I vissa fall innebär detta att adoptionsförfarandena bör fortsätta. Människorättslobbyister jag talat med hävdar att många av reformerna i Rumänien är rökridåer och att teorin inte alltid kan omsättas i praktiska framsteg i verkligheten.
Jag hoppas att så inte är fallet, och jag välkomnar verkligen Rumäniens framsteg, men mycket återstår ännu. Alltför många lever under oacceptabla villkor i Rumäniens inrättningar. Vi är deras största hopp. 
Stefano Zappalà (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar i stället för Guido Podestà, ordföranden för delegationen till den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Rumänien, och mitt tal kommer därför främst att handla om situationen i Rumänien.
Vi håller med om de grundläggande punkterna i Moscovicibetänkandet. De betydande framsteg som Rumänien har gjort framgår också tydligt av den lägesrapport som kommissionsledamot Olli Rehn lade fram under den förra sammanträdesperioden. Den 22 och 23 november i år sammanträdde delegationen till den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Rumänien för att diskutera kandidatlandets nuvarande framsteg. Vid sammanträdet närvarade även kommissionens vice ordförande Franco Frattini, kommissionsledamot Olli Rehn, de rumänska observatörerna i Europaparlamentet och en företrädare för den rumänska regeringen.
Efter alla dessa rapporter som vittnar om det arbete som Rumänien lagt ned kan vi på nytt bekräfta att landet måste fullgöra sina åtaganden för att kunna ansluta sig till oss den 1 januari 2007. Betydande och obestridliga förbättringar har uppnåtts inom områdena frihet, kommunikationer, media, utbildning och mänskliga rättigheter för landets etniska minoriteter, för att inte tala om de betydande resultat som uppnåtts inom det ekonomiska området.
Situationen på den rumänska marknaden i dag skiljer sig inte från den som rådde i Spanien, Portugal, Grekland och de tio länderna i den femte utvidgningsomgången tolv månader före deras anslutning.
Samtidigt som den rumänska regeringen erkänner att det fortfarande krävs förbättringar inom vissa viktiga områden, som rättsväsendet, kampen mot korruption på hög nivå och återlämnandet av konfiskerade egendomar, lanserade den i början av december en handlingsplan där den fastställde definitiva tidsfrister för att uppnå de villkor som man kommit överens om med Europeiska unionen. Arbetet med övervakningssystemen och omorganiseringen av de institutioner som ansvarar för dessa områden inleddes i april 2005 och nu måste de få den tid de behöver för att deras åtgärder ska komma i gång på ett effektivt sätt.
Men ett allvarligt problem återstår att lösa, nämligen problemet med de barn som redan har haft kontakt med sina potentiella nya familjer, med tanke på den nya lagstiftningen som förbjuder internationella adoptioner. Med anledning av detta ska vi behålla ändringsförslag 38 till punkt 14 i Moscovicibetänkandet, i hopp om att den rumänska regeringen kommer att fatta omedelbara beslut för att lösa denna fråga.
Hur som helst skulle jag vilja önska våra rumänska och bulgariska kolleger all lycka och jag hoppas att de kan sitta som våra jämlikar här i parlamentet från och med den 1 januari 2007. 
Douglas Alexander,
   . – Herr talman! Jag välkomnar den väl underbyggda och tankeväckande debatt som förts i eftermiddag i denna viktiga fråga för EU. Inläggen bekräftar betydelsen av utvidgningen och understryker fördelarna för kandidatländerna och även dagens medlemsstater.
Liksom i vår föregående debatt gick ledamöterna i sina synpunkter och frågor rakt på sak och även in på intressanta frågor vi måste överväga när vi talar om Rumäniens och Bulgariens anslutningsförfaranden och utvidgningspolitiken i stort.
Eftersom tiden är begränsad ska jag bara kommentera ett par aspekter som uttryckligen tagits upp.
Charles Tannock och Bastiaan Belder nämnde korruptionsfrågan och i synnerhet betänkligheter när det gäller gränsskyddet och säkerheten. Båda länderna står tvivelsutan inför mycket stora utmaningar i bekämpningen av korruptionen, och särskilt Bulgarien måste intensifiera kampen mot den organiserade brottsligheten. De nya regeringarna har visat prov på verkligt engagemang att ta itu med problemen, och vi har konstaterat viss framgång, men det är lång väg kvar att gå. Det ska medges här i dag.
I Rumänien kan vi se bl.a. följande exempel på framgång: En ny chef för avdelningen för bekämpning av korruption vid riksåklagarens kontor, uppsägning av 11 nya överåklagare på grund av ineffektivitet och kommande utredningar av 22 fall av korruption av tidigare och nuvarande senatorer och suppleanter. I fråga om ytterligare arbete som utförts i Rumänien har gränspolisen och tullen avskedat stora antal högre gräns- och tulltjänstemän på flera befattningar till följd av ineffektivitet och korruption. Men vi ska vara på det klara med en sak. Det krävs avsevärda och betydelsefulla framsteg på dessa viktiga punkter.
Panagiotis Beglitis och Charles Tannock nämnde även frågan om internationell adoption, en fråga som sedan Mairead McGuinness var inne på senare under debatten. Korruption inom internationella adoptioner har helt klart varit ett problem. Åtgärder har nyligen införts för att skydda barnets rättigheter, vilket flera talare nämnde, för att förbättra de nationella arrangemangen för skydd av barn och familjer och för att minska antalet barn på inrättningar, vilket är i linje med normerna i FN:s konvention om barnets rättigheter och EU:s normer.
När det gäller den specifika frågan om varför den rumänska regeringen blockerar förarrangerade adoptioner, t.ex. till Förenta staterna, så kallade pipelinefall som nämnts under debatten, avses ansökningar som gjordes under moratoriet för internationell adoption under perioden 2001–2004. De rumänska myndigheterna inrättade en expertgrupp i juni 2005 som arbetar sig igenom ärendena med de aktuella barnen för att analysera varje enskilt fall och söka lösningar inom ramen för den i dag gällande lagstiftningen.
Mairead McGuinness, Luciana Sbarbati och Elly de Groen-Kouwenhoven nämnde även barn i vidare mening och undrade vad som görs i fråga om behandlingen av barn i båda länderna. Vi är djupt oroade över tillståndet för de institutionaliserade barn som lever under omständigheter som är helt otillfredsställande i båda länderna. Mer arbete krävs för att förbättra villkoren, men vi konstaterar med glädje de åtgärder båda regeringarna nyligen vidtagit. I fallet Bulgarien har regeringen t.ex. inrättat sex regionala kontor inom den statliga myndigheten för skydd av barn, State Agency for Child Protection, sedan början av 2005 för att få till stånd förbättringar. Man har börjat genomföra en ny handlingsplan för att stänga gamla statliga barnhem.
I fallet Rumänien arbetar regeringen hårt för att få ut barn från barnhemmen och omplacera dem hos fosterföräldrar eller släktingar. Landet har stängt nästan alla 85 stora, gammalmodiga inrättningar för barn och omplacerat dem inom moderna alternativ. Man har sedan 2000 minskat antalet barn på barnhem från 37 000 till 32 000 i dag.
Miroslaw Mariusz Piotrowski påstod – i och för sig i en helt annan fråga men som ändå är lämplig att svara på, inte minst med tanke på tidpunkten för debatten – att ordförandeskapets förslag till budgetplan 2007–2013 inte ger utrymme för Rumänien och Bulgarien och inte uppfyller solidaritetskriterierna. Jag kan inte acceptera någon av anklagelserna.
I våra förslag tas full hänsyn till stöden till Rumänien och Bulgarien inom ramen för anslutningsavtalen och ges möjlighet till en historisk förändring i fråga om utgifterna för de nya medlemsstaterna och anslutningsländerna, vilket ger dem ökad flexibilitet i hur de vill fördela EU-medlen för att nå bästa möjliga resultat. Denna historiska förändring i fråga om finansieringen innebär avsevärda minskningar i stöden till Förenade kungariket och handlar, om något, om solidaritet, något som ofta nämndes i ledamotens kommentarer.
Det finns inget värde i att upprepa ordet solidaritet om man samtidigt undviker den besvärliga uppgiften att hitta den gemensamma grund som både nettobetalare och nettomottagare kan mötas på de kommande timmarna och dagarna.
Jag menar att avsevärda framsteg har gjorts i Bulgariens och Rumäniens ansträngningar för en anslutning till EU den 1 januari 2007, men mycket arbete återstår. Kommissionen kommer under kompetent ledning av kommissionsledamot Olli Rehn fortsatt att noggrant utvärdera framstegen och presentera en utvärderingsrapport i april eller maj nästa år. Rapporten kommer att bli underlag för ett eventuellt beslut om att tillämpa den så kallade skyddsklausulen. För att undvika dröjsmål måste Rumänien och Bulgarien nu öka takten för reformerna under de avgörande månaderna i början av nästa år och i synnerhet bekämpa korruptionen som nämnts så ofta under eftermiddagens debatt.
De har ont om tid att genomföra reformerna, men anslutningen 2007 är fortfarande inom räckhåll så länge de fullgör dessa viktiga återstående åtaganden.
Olli Rehn,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka ledamöterna för deras objektiva och upplysande debatt och för deras väl valda ord. Det var också bra att man i talen betonade att detta nu handlar om att avsluta den senaste, det vill säga den femte, utvidgningsomgången. Detta är ett tillägg till den historiska omvälvning som startade med Berlinmurens fall för över 15 år sedan.
Med anledning av Douglas Alexanders viktiga tal anser jag att kommissionen och Europaparlamentet, liksom ordförandeskapet, i stort sett bör betrakta Bulgariens och Rumäniens förberedelser för medlemskap på samma sätt och lägga tyngdvikten på samma saker. Reformen av i synnerhet det rättsliga systemet är verkligen viktig. Den är viktig för de bulgariska och rumänska medborgarnas rättsliga skydd, den är viktig för en dynamisk ekonomi och för utländska investeringar, och den är även viktig för genomförandet av EU-lagstiftningen i dessa länder.
Vi har ett ansvar att se till att på ett rättvist och objektivt sätt bedöma om dessa länder är redo att ansluta sig till unionen 2007. Detsamma gäller för den administrativa reformen, särskilt kampen mot korruption och kriminalitet, och elimineringen av problem inom jordbruks- och livsmedelssäkerhetsområdet.
De kommande månaderna kommer att bli avgörande för båda länderna. Båda länderna har en möjlighet att ansluta sig 2007, men bara om de gör allt de kan för att uppfylla kraven och verkligen tar utmaningen på allvar. Jag är säker på att det inte finns något oklart i detta, men jag upprepar mitt budskap för att vara helt säker. Det viktiga nu är inte en charmoffensiv i EU-ländernas huvudstäder, utan att vidta målmedvetna, praktiska åtgärder för att genomföra reformer inom de rättsliga systemen och administrationen samt starkt målinriktade åtgärder för att bekämpa korruption och brottslighet.
Jag vill inte befinna mig i en situation där jag i vår, på kommissionens vägnar, måste föreslå att skyddsklausulerna ska tillämpas, men det måste sägas att de inte finns med i anslutningsfördragen för skojs skull. Bulgarien och Rumänien måste ta denna möjlighet på allvar och de måste anstränga sig på alla sätt för att bli berättigade till ett medlemskap, så att båda länderna kan ansluta sig i januari 2007. Vi kommer att vara fullkomligt objektiva i vår bedömning av hur förberedda länderna är mot bakgrund av rena fakta.
Kommissionen kommer att stödja reformerna i Bulgarien och Rumänien, följa utvecklingen och i god tid förse parlamentet och rådet med en bedömning av framstegen. Det måste understrykas att vi, liksom ordföranden för utskottet för utrikesfrågor, Elmar Brok, med flera nämnde, kommer att behöva en regelbunden dialog. Jag föreslår att vi återkommer till frågan under våren när vi har en bättre uppfattning om vilka framsteg Bulgarien och Rumänien har gjort i sitt arbete med att bli berättigade till medlemskap i början av 2007. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
Gábor Harangozó (PSE ).
   – I samband med Pierre Moscovicis betänkande vill jag fästa uppmärksamheten vid behovet att garantera den ungerska minoritetens rättigheter, den största minoriteten i Rumänien. Framför allt vill jag nämna punkt 26 i betänkandet.
Jag förstår att försök har gjorts att ta bort hänvisningarna till subsidiaritetsprincipen och principen om självstyre från punkten. Enligt min mening är dessa principer grundläggande i EU och bör därför inte tas bort.
Det politiska ledarskapet i Rumänien har gjort många utfästelser om garantierna för den ungerska minoritetens rättigheter. Det är hög tid att Rumänien visar prov på verklig politisk vilja för att konkret infria dessa löften. Om det inte finns några problem med den ungerska minoritetens rättigheter, varför vill då de rumänska ledarna att delar av punkt 26 tas bort?
Jag hyser en stark tro på att det är Europaparlamentets ansvar att se till att alla aspekter som rör skyddet av minoriteter behandlas på ett korrekt sätt när vi diskuterar om Rumänien är redo att bli medlem i EU. Jag menar att minoritetsfrågor är minst lika viktiga som ekonomiska frågor. 
Véronique Mathieu (PPE-DE ).
   – Under våren 2006 ska Europeiska kommissionen lägga fram sitt slutgiltiga yttrande om Bulgariens och Rumäniens anslutning i januari 2007 för rådet. Dessa länders anslutning beror på deras förmåga att uppfylla åtagandena i anslutningsfördraget. Om de inte lyckas med detta kan skyddsklausulerna åberopas vilket skulle försena anslutningen till 2008.
Även om man i betänkandena om Rumäniens och Bulgariens beredskap betonar de stora framsteg som har gjorts, särskilt när det gäller marknadsekonomin, är det tydligt att man måste påskynda reformen, särskilt i Rumänien, för att stärka det administrativa och rättsliga systemet, bekämpa korruption, integrera romerna och förbättra gränskontrollen. Man har också sett oroväckande förseningar i genomförandet av gemenskapens regelverk inom områdena jordbruk, offentliga upphandlingar och miljö.
Denna utvidgning innebär en dubbel utmaning för Europeiska unionen. Vi får inte göra de bulgariska och rumänska medborgarna, som hoppas mycket på denna anslutning, besvikna, men vi måste samtidigt förklara för våra medborgare vad som är bra med denna utvidgning, som möter motstånd från en majoritet av allmänheten, i en tid då Europeiska unionen går igenom en betydande politisk och budgetmässig kris. 
Talmannen.
   – En delegation från Österrike, under ledning av vicekansler Hubert Gorbach, har anlänt till kammaren. Den kommer att delta i politiska sammanträden inför det kommande österrikiska ordförandeskapet, som inleds den 1 januari 2006. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till rådet (B6-0343/2005).
Följande frågor har ställts till rådet.
Frågorna nr 2–8 tas inte upp eftersom ämnet redan förekommer på föredragningslistan för denna eftermiddag.
I sitt tal till Europaparlamentet den 26 oktober inför Europeiska rådets nästa informella möte tog rådets ordförande upp arbetstidsdirektivet och sa att han hoppades att en överenskommelse skulle kunna nås under Storbritanniens ordförandeskap. Vad har Storbritannien som ordförandeland rent konkret uträttat för att nå detta mål, och vilka framsteg har gjorts? 
Douglas Alexander,
   . – Jag kan lugna ledamoten med att vi strävar efter en överenskommelse om det ändrade förslaget till direktiv om ändring av arbetstidsdirektivet. Tack vare djuplodande diskussioner, såväl bilateralt som inom rådet, har framsteg kunnat göras i några av de viktigaste frågorna. Diskussionerna vid rådet (sysselsättning) så sent som förra veckan var mycket positiva. Vi nådde stora framgångar i att identifiera vad en överenskommelse skulle kunna bestå i. Men beklagligt nog gick det inte att nå en övergripande överenskommelse i detta skede på grund av att situationen för arbetsmarknaderna ser olika ut i medlemsstaterna och att de nya bestämmelserna är komplexa.
Det är av avgörande betydelse att vilken lösning det än blir rätt balans uppnås mellan hälso- och säkerhetsmålen inom arbetarskyddet och att EU:s konkurrenskraft skyddas och främjas inom ramen för globaliseringen. 
Elizabeth Lynne (ALDE ).
   – Herr rådsordförande! Tack för det svaret. Jag förstår att ingen överenskommelse kunde nås. Det börjar framstå klart att en mängd medlemsstater försöker göra sig av med det individuella undantaget, som ni liksom jag verkar för att behålla, och försöker kringgå användningen av undantaget, antingen genom att använda sig av självständiga arbetstagare eller genom att se till att det finns flera avtal, dvs. två eller tre avtal per arbetstagare, vilket får själva tanken med arbetstidsdirektivet att framstå som löjlig.
Jag vore tacksam om ni kunde säga om medlemmarna av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, inklusive de från labour, kan stödja oss nu om att bibehålla det individuella undantaget? 
Douglas Alexander,
   . – Så erfarna ledamöter som Elizabeth Lynne känner väl till att det inte kommer an på mig att avge svar så här för någon individuell ledamot eller någon grupp inom Europaparlamentet. Mitt ansvar är i stället att svara på ordförandeskapets vägnar. Men jag kan förvissa er om att ni har rätt i er analys genom att ni inser att en av de återstående frågorna är hur direktivet ska tillämpas: per avtal eller per arbetstagare.
Denna förvirring kommer sig av upptäckten att vissa medlemsstater tillämpade gränserna i arbetstidsdirektivet per avtal, vilket gör att människor får arbeta mycket längre än de 48 timmarna per vecka eftersom de har mer än ett avtal. Vi måste nu förstås vidare överväga detta och försöka bygga vidare på de framgångar som rönts under vårt ordförandeskap, för att inte nämna under förra torsdagen. 
Alejandro Cercas (PSE ).
   – Herr minister! Jag förstår inte det brittiska ordförandeskapets oro för flera avtal per arbetstagare. Det skulle vara helt i sin ordning om ni var emot det individuella undantaget, men med ett direktiv med ett undantag, som ni förespråkar, är det irrelevant om man tillämpar direktivet per avtal eller per arbetstagare eftersom alla kommer att kunna arbeta mer än 48 timmar.
Jag tror att detta är en taktisk manöver. En manöver som har orsakat splittring i rådet, som innebär bortslösad tid och som inte kommer att föra oss närmare en slutgiltig lösning.
Ni borde läsa parlamentets resolutioner lite noggrannare. Parlamentet har kommit på en flexibel och säker lösning.
Jag ber er att inte hitta på nya frågor och att sätta igång med att lösa de viktiga problemen. 
Douglas Alexander,
   . – Det är med förlov sagt inte det brittiska ordförandeskapet som uppfunnit svar på arbetstidsdirektivet. Jag kan försäkra ledamoten om att vi fortsätter vara engagerade i att garantera en europeisk lösning som respekterar nationell praxis på arbetsmarknaden och samtidigt skapar lämpliga nivåer på arbetarskyddet och främjar EU:s konkurrenskraft i linje med våra sysselsättnings- och tillväxtmål. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Jag vill lyckönska ordförandeskapet och särskilt de andra länder inom rådet som inser betydelsen av att hålla fast vid undantaget. Jag vet att ärendet är besvärligt och att vi alla vill hitta en lösning på ett eller annat sätt.
Även om undantagets dubbla möjligheter eventuellt ligger för diskussion och med tanke på frågan om jourtid, eftersom dessa dubbla möjligheter i praktiken är omöjliga, vore det inte i alla fall eftersträvansvärt för er och/eller det österrikiska ordförandeskapet att separat reda ut frågan om jourtider? 
Douglas Alexander,
   . – Jag i min tur är tacksam för att ledamoten skyndat sig hit till kammaren för att ställa frågan. Jag ska försöka förvissa honom om att vi var mycket nära en överenskommelse som innehöll de mål jag beskrev förra veckan. Därför är jag försiktigt optimistisk till att vi i tid ska kunna gå vidare med frågan jag fick.
Våra förslag som lades fram för diskussion förra veckan var ett allvarligt försök att nå de praktiska målen med undantaget och återgav våra ingående samråd med medlemsstaterna. Det finns utan tvivel ytterligare möjligheter nu att inom rådet diskutera om vi till sist kan nå den samsyn som hittills gäckat oss. 
Talmannen.
Med tanke på oljekrisen och de höga vägtransportkostnaderna undrar jag följande: Vilka kort- och långsiktiga åtgärder tänker rådet vidta för att främja utvecklingen av eldrivna järnvägstransporter, i synnerhet i de europeiska randområdena? 
Douglas Alexander,
   . – Jag hoppas att jag inte gör ledamoten besviken som nu slutit upp med oss i kammaren med det svar jag kan erbjuda, men rådet har inte fått några förslag från kommissionen i ärendet och har därför inte behandlat det. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag tackar rådets ordförande för hans svar, men jag skulle vilja fråga om några sådana åtgärder kommer att finnas med i den framtida planering för utveckling, jobbskapande eller rörlighet som vi emotser under 2006. Man borde ha förberett detta under 2005. 
Douglas Alexander,
   . – Jag fruktar att jag helt enkelt får upprepa vad jag sa i ett tidigare svar om att rådet inte mottagit några förslag från kommissionen i ärendet. Jag kanske kan föreslå att om detta är en fråga som mer riktar sig till ordförandeskapet än kommissionen, så kanske det är en fråga som kan dryftas med det österrikiska ordförandeskapet som efterträder oss. 
Talmannen.
   – Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 10.
Hur bedömer rådet situationen i Makedonien och vilka är de nästa stegen i processen inför landets anslutning till Europeiska unionen? 
Douglas Alexander,
   . – Kommissionen lade fram sin ståndpunkt den 9 november om före detta jugoslaviska republiken Makedonien (FYROM) och dess EU-ansökan och rekommenderade tilldelning av kandidatlandsstatus.
Europeiska rådet nästa vecka tar sannolikt upp ståndpunkten för att etablera en gemensam EU-ståndpunkt. Kommissionen noterar i sin ståndpunkt de viktiga framsteg som gjorts i FYROM. FYROM hotades av en intern konflikt för mindre än fem år sedan. Lyckligtvis är landet nu inne i en konstruktiv satsning för att bli EU-medlem.
I kommissionens ståndpunkt fastställs att FYROM nu är en fungerande demokrati med stabila institutioner som generellt tillämpar rättsstatsprincipen. Viktiga steg har tagits mot att inrätta en fungerande marknadsekonomi, och FYROM förväntas fullgöra de flesta av medlemskapets skyldigheter på medellång sikt, under förutsättning att avsevärda ansträngningar görs för en tillnärmning av gemenskapens regelverk.
Även om viktiga framsteg har gjorts krävs mer och hårdare arbete på bland annat följande områden: Effektivt genomförande av Ohrid-ramavtalet, den offentliga förvaltningen och institutionerna bör stärkas, rättsstatsprincipen behöver förbättras, däribland genom beslutsam bekämpning av brott och korruption, och ekonomin behöver utvecklas.
Rådets rekommendation till FYROM i det här skedet är att fortsätta koncentrera sig på reformer och fullt ut genomföra alla åtgärder som identifierats i det nya EU-partnerskapet. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr rådsordförande! Jag skulle, genom en följdfråga, vilja fråga er vad Europeiska unionen gör rent praktiskt för att ta itu med ungdomsarbetslösheten och känslan av hopplöshet bland unga i Makedonien, och om man planerar att landet faktiskt ska få ett kraftigare ekonomiskt stöd eftersom de mycket oklara utsikterna för en framtida EU-anslutning inte gynnar landet. Utöver detta undrar jag hur läget är när det gäller de ungas rörlighet, särskilt deras möjligheter att studera och göra praktik i Europeiska unionen? 
Douglas Alexander,
   . – Under ordförandeskapets gång har jag haft möjlighet att resa till FYROM och personligen träffa landets vice premiärminister. Mötet gav mig tillfälle att diskutera vice premiärministerns mycket ambitiösa plan för den fortsatta ekonomiska reformen. Den typ av ekonomiska reformer jag nämnde i mitt första svar är den säkraste grund på vilken man kan bekämpa den form av ungdomsarbetslöshet som ledamoten talar om.
När det gäller det ekonomiska stöd som EU beviljar landet för 2005 lämnas 34,5 miljoner euro avsedda att stödja reformagendan för EU-integration samt ytterligare 2,8 miljoner euro för gränsöverskridande samarbete. EU lämnade 736 miljoner euro i stöd till landet mellan 1992 och 2004. 
Talmannen.
   – Fråga nr 12 har tagits tillbaka av frågeställaren och kommer därför inte att tas upp.
Rådet har antytt att den offentliga sektorn borde agera föredömligt när det gäller effektiv slutanvändning av energi. Håller rådet med om att den månatliga förflyttningen av Europaparlamentet mellan Bryssel och Strasbourg är ett exempel på den offentliga sektorns ineffektiva energianvändning? Vilka åtgärder föreslår rådet för att avhjälpa situationen, eftersom rådet är den enda instans som har befogenhet att bestämma parlamentets säte? 
Douglas Alexander,
   . – Som ledamoten är väl medveten om fastställs i artikel 289 i EG-fördraget att sätet för gemenskapens institutioner ska fastställas av medlemsstaternas regeringar i samförstånd. Jag citerar även direkt ur protokollet (8) som är en bilaga till EG-fördraget: ”Europaparlamentet skall ha sitt säte i Strasbourg där de tolv månatliga sammanträdesperioderna inklusive budgetsammanträdet skall hållas”.
Rådet har inte diskuterat frågan om effektivt energiutnyttjande och Europaparlamentets månatliga förflyttningar mellan Bryssel och Strasbourg. 
Fiona Hall (ALDE ).
   – Är inte denna nyckelfråga något av ett avgörande prov för unionens anpassningsförmåga? Energibesparingar var ingen fråga för 50 år sedan men är det nu, och rådet och parlamentet är eniga om det.
Allmänheten har rätt att göra sig vissa gemensamma tankar. Som ni säger står det i fördraget, men det är upp till medlemsstaternas regeringar att ändra på det. Kommer rådet sålunda även att diskutera frågan om ett enda säte för parlamentet under den kommande plan D, den post-konstitutionella debatten? 
Douglas Alexander,
   . – Först vill jag säga att tonen i ledamotens fråga antyder att förfarandet för en fördragsändring skulle vara enkelt eller gå snabbt. Man behöver ju under denna tid för eftertanke bara betänka ödet för förslaget till konstitutionsfördrag som beseglades av väljarna i Frankrike och Nederländerna för att ifrågasätta den antydan en aning.
Jag tar helt visst det effektiva energiutnyttjandet på allvar, och olika lovvärda åtgärder har vidtagits av EU i det avseendet. Men, återigen, om detta är en fråga som bekymrar ledamoten tror jag att frågan är lämpligare att rikta till våra efterträdare, med tanke på det mycket digra program vi har framför oss de kommande dagarna när det gäller den framtida finansieringen. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Det är inte bara en fråga om energihushållning utan även ekonomisk hushållning. De 300 miljoner euro som årligen läggs på att ta hit parlamentet för sammanträden motsvarar 2 miljarder euro under en budgetplan. Ni nämnde behovet av att ratificera varje ändring av systemet. Med tanke på att beslutet om egna medel troligen kräver nationell ratificering, skulle inte ett par extra bestämmelser kunna läggas till som skulle bespara EU:s skattebetalare en enorm summa pengar? 
Douglas Alexander,
   . – Ledamoten som tog upp frågan är inte den första från Europaparlamentets labourgrupp (EPLP) som gör det. Jag kanske har fått ökad förståelse för frågans relevans för Europaparlamentets ledamöter efter det att jag började mitt arbete som minister för Europafrågor under ordförandeskapet och själv fått erfara vilka utmaningar alla ledamöter ställs inför när de ska företa resan mellan Bryssel och Strasbourg varje månad.
Men med all respekt och med tanke på känslorna i parlamentet under förmiddagen om det skriande behovet att finna en överenskommelse om den framtida finansieringen är jag inte helt övertygad om att det i detta skede vore det brittiska ordförandeskapets mest uppbyggliga bidrag i sökandet efter en överenskommelse om den framtida finansieringen att ta upp denna fråga med våra kolleger från Paris. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr rådsordförande! Kan ni bekräfta att Europaparlamentet enligt fördragen har ett enda säte? Faktum är att det är fel att säga att det har två säten. Det enda sätet är det i Strasbourg. Vi skulle mycket väl, utan vidare, kunna slopa minisessionerna i Bryssel och därmed spara en oerhörd mängd energi, eftersom vi under dessa veckor skulle kunna stanna hemma och få arbetet gjort på fredagar här i Strasbourg. 
Douglas Alexander,
   . – Jag vill inte störa den debatt som nu till synes försiggår inom parlamentet om för- respektive nackdelarna med Bryssel och Strasbourg. Jag nöjer mig med att säga att jag inte har något att tillägga till det jag redan sagt om den rättsliga grunden för parlamentets säte. 
Talmannen.
Tror rådet att det faktum att den brittiska välfärdsstaten nästan är 30 procent mindre (sett i procentandelar av BNP) än sina franska och tyska motsvarigheter är en förklaring till varför FN:s index för mänsklig fattigdom 2004 (som bland annat omfattar hälsa, utbildning, levnadsstandard och social utestängning) visar att Storbritannien ligger mycket sämre till än sina motsvarigheter på kontinenten och till varför landets barnfattigdom är 51 procent högre än i Tyskland och mer än två gånger högre än i Frankrike?
Tror rådet att den bästa utvecklingen av den europeiska sociala modellen är att anamma den brittiska strategin som, sedan Labourpartiet tog över 1997, har inneburit att orättvisorna har ökat, medan de har minskat i Frankrike, Tyskland och Italien?
Tror rådet att Lissabonstrategin skulle fungera bättre om fokus lades på socialt skydd och social sammanhållning med tanke på att de nordiska länderna, med en hög social skyddsnivå, faktiskt rankas högre än andra EU-medlemsstater i indexet för global konkurrensförmåga (GCI)? 
Douglas Alexander,
   . – Rådet är inte i stånd att kommentera medlemsstaternas rankning i FN:s fattigdomsindex 2004.
Rådets och kommissionens gemensamma rapport om socialt skydd och social integrering utgör användbar information för politiken för att bekämpa fattigdomen i medlemsstaterna. Det finns inte bara en europeisk social modell. Även om vi delar ett tydligt europeiskt åtagande för social rättvisa och naturligtvis solidaritet finns det en rik flora av olika nationella svar på de välfärdsmässiga och sociala utmaningarna i vår union. Det är rätt att de olika modellerna ska återspegla de mycket olika traditioner och metoder som finns i varje enskild medlemsstat.
Stats- och regeringscheferna enades i oktober i Hampton Court om att medan de sociala systemen är en fråga för de enskilda medlemsstaterna behöver EU ekonomiska reformer och social modernisering för att värna om sina värderingar och möta utmaningarna och möjligheterna som globaliseringen och den demografiska förändringen medför. Denna överenskommelse ska bygga på halvtidsutvärderingen av Lissabonstrategin enligt beslutet i mars av Europeiska rådet som angav ett nytt strategiskt fokus på arbetstillfällen och tillväxt. Europeiska rådets vårmöte bekräftade uttryckligen att stärkandet av den sociala sammanhållningen förblir ett centralt mål för unionen och att modernisering av det sociala skyddet och främjandet av social integrering är nyckelprioriteringar. 
Mary Lou McDonald (GUE/NGL ).
   – Jag antar att det förhåller sig med det som med moderskapet och äppelpaj och att alla i EU, medlemsstaterna och alla politiska grupperingar åtminstone retoriskt sett delar ett engagemang för social solidaritet, social rättvisa och social sammanhållning. Men jag riktar mig till rådet när jag säger att mycket av den retorikens trovärdighet har undergrävts, särskilt under detta ordförandeskap.
Jag tror inte att människor i medlemsstaterna tror på att vi är redo att ingå de ekonomiska åtaganden som vi retoriskt sett förpliktat oss att göra. Jag vill be er kommentera ett antal frågor. För det första gäller det budgeten och budgetplanen. Jag är säker på att ni har en uppfattning om hur den bör finansieras. För det andra vill jag be er kommentera åtgärder som tjänstedirektivet ...
Douglas Alexander,
   . – Jag ska göra mitt bästa för att åtminstone besvara den första delen av ledamotens fråga.
Om vi först talar om solidaritet är det ett begrepp som är relevant för oss, liksom social rättvisa, inte bara inom medlemsstaternas eller EU:s gränser utan även längre bort än så. Därför är det med enorm stolthet jag kan konstatera att EU:s utvecklingsministrar ingått ett åtagande och att EU:s finansministrar sedan antagit ett beslut om att i praktiken fördubbla EU:s utvecklingsbistånd till tredjeländer, från 40 till 80 miljarder US-dollar. Det är inget jag tänker be om ursäkt för, och klart är att varje ledamot av Europaparlamentet ska känna sig mycket stolt eftersom vi försöker fullgöra våra skyldigheter gentemot de fattigaste i världen.
När det gäller ledamotens uttryckliga fråga om tjänstedirektivet anklagas det brittiska ordförandeskapet ofta för att det finns något i Storbritanniens nationella inställning till unionen som är fientligt riktat mot EU:s grundläggande principer. Jag tror på ett slutförande och en fulländning av den inre marknaden och att tjänstedirektivet, med tanke på de ursprungliga villkoren i Romfördraget, kan bidra till att så sker. Men vi måste komma ihåg att marknaden måste balanseras via social finansiering på det sätt som gjorts inom unionen. Därför vill jag när vi talar om den kommande budgetplanen att det brittiska ordförandeskapets ståndpunkt som uttrycks i eftermiddag, det andra förhandlingspaketet, ska utgöra den grund som en överenskommelse kan nås på.
Summan av beloppen är avsevärd och kommer att utgöra en grund med vars hjälp inte bara de nya anslutningsländerna utan alla länder kan stärka sina ekonomier och därigenom kan öka sin kapacitet att trygga just den solidaritet och sociala rättvisa som så ofta diskuteras i Europaparlamentet. 
Eva-Britt Svensson (GUE/NGL ).
   – Vilken social modell man väljer påverkar jämställdheten oerhört mycket. Senare studier som jag har tagit del av visar att samhällsmodellen med ett generellt välfärdssystem, relativt höga skatter osv. är den modell som bäst gynnar jämställdheten. Min fråga är om rådet delar den uppfattningen om dess betydelse för jämställdheten och kopplingen till välfärdsstaten, gemensamt offentligt finansierad. 
Douglas Alexander,
   . – Det finns ett viktigt jämställdhetsperspektiv i fråga om den politik vi bör förorda för våra välfärdsstater, men det är också riktigt, som jag sa i mina inledande inlägg i frågan, att det finns en mångfald sociala modeller i EU. Jag är djupt oroad över att 20 miljoner EU-medborgare står utan arbete. Det är en klen tröst för dessa 20 miljoner medborgare att vi försvarar den europeiska sociala modellen, såsom det ofta förs fram. Nödvändiga praktiska åtgärder måste vidtas för att säkra de ekonomiska reformer som kommer att skapa det välstånd som ger dem större möjligheter. Den centrala insikten om att det säkraste sättet att angripa fattigdom är att se till att människor får jobb – en av mina främsta politiska övertygelser – måste också uppnås. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Låt mig åter säga att jag välkomnar era inlägg om att det inte finns något sådant som en enhetlig europeisk social modell. Jag menar att det är helt riktigt, men kan ni bekräfta för mig och för kollegerna att ni i det inlägget talar enbart för ordförandeskapet, eller talar ni för rådet som helhet? 
Douglas Alexander,
   . – Jag förmedlar både andan i och resultatet av diskussionerna på Hampton Court som jag talade om tidigare. Där erkändes tydligt både de utmaningar som EU står inför i och med globaliseringen och att enskilda medlemsstater har gjort olika vägval för att möta dessa utmaningar. 
Talmannen.
I artikel 167 i den europeiska konstitutionen föreskrivs en särskild ställning för de yttersta randområdena när det gäller det statliga stödet. Har rådet för avsikt att anta vissa översångsåtgärder som garanterar denna särställning med tanke på det geografiska avståndet mellan dessa regioner och den inre marknaden och övriga ogynnsamma förhållanden, mot bakgrund av att ratificeringsprocessen är försenad? 
Douglas Alexander,
   . – En ändring av de fördrag som ligger till grund för unionen kan endast träda i kraft efter ratificering av alla medlemsstater. Rådet kan redan, enligt det nuvarande fördraget, besluta om särskilda åtgärder för de yttersta randområdena. Det omfattar också gemenskapspolitiken. I riktlinjerna för regionalt stöd, som för närvarande ses över, tas redan nu särskild hänsyn till de yttersta randområdena. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja tacka rådsordföranden för hans uttalande om de nya planerade riktlinjerna för statligt stöd till de yttersta randområdena, men saken är den att fördrag som har undertecknats men inte ratificerats får vissa rättsliga konsekvenser i internationell rätt. I just min region, Kanarieöarna, godkändes den europeiska konstitutionen av 90 procent av väljarna.
Som det är nu har mer än hälften av EU:s befolkning godkänt ratificeringen av konstitutionsfördraget och mitt intryck är att denna ratificering inte är irrelevant enligt EU-rätten. 
Douglas Alexander,
   . – Jag står fast vid det besked som jag just har lämnat om EU:s lagstiftning. Parlamentet bör dock vara medvetet om att NUTS II-regionen Kanarieöarna kommer att få ytterligare 100 miljoner euro under perioden 2007–2013 i enlighet med de tilltänkta förslagen. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja att rådsordföranden talar om för oss hur det är tänkt att denna försörjning till de yttersta randområdena, som finns i såväl söder som norr, ska gå till när det saknas en budgetram för alla dessa åtgärder. 
Douglas Alexander,
   . – Jag hoppas att vi kan säkra den budgetramen. Det viktiga första steget är att se till att Europeiska rådet når en överenskommelse om den framtida budgetplanen, och jag försäkrar ledamoten att vi kommer att göra vårt allra bästa de timmar och dagar som ligger framför oss. 
Talmannen.
Vad anser rådet om den senaste tidens oroligheter i Frankrike och anser rådet att det kan dras några lärdomar när det gäller allmänna integrations- och jämlikhetsfrågor i EU?
Kan rådet t.ex. ge sin syn på utbytet av bästa metoder för integrationspolitik genom metoder som den öppna samordningsmetoden, eller ange om det finns behov av ytterligare EU-förslag? 
Douglas Alexander,
   . – Det är inte lämpligt att rådet kommenterar de specifika händelserna i Frankrike. Medlemsstaterna är och förblir ansvariga i första hand för att anta och genomföra den nationella integrationspolitiken, och rådet strävar efter att stötta dem, särskilt genom att främja utbyte av erfarenhet och bästa metoder.
Genom Haagprogrammet för stärkt frihet, säkerhet och rättvisa i Europeiska unionen, som godkändes av Europeiska rådet i november 2004, uppmanas medlemsstater, rådet och kommissionen att främja strukturellt utbyte av erfarenheter och information om integration, med stöd av utvecklingen av en webbplats med god tillgänglighet på Internet.
I december enades ministrarna om behovet av ett förstärkt samarbete i integrationsfrågor, särskilt genom nätet av nationella kontaktpunkter för integration. Det åtagandet byggde på kommissionens meddelande: En gemensam agenda för integration av tredjelandsmedborgare inom Europeiska unionen.
Integrationsnätet, som upprättades 2003 och stöds av kommissionen, har spelat en viktig roll för utbytet av information och bästa metoder och har bidragit på ett värdefullt sätt till utarbetandet av en europeisk handbok om integration för yrkesverksamma och beslutsfattare som kommissionen gav ut 2004. En mer omfattande handbok kommer att ges ut nästa år. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Jag vill be rådets ordförande att fortsätta med det goda arbete som har gjorts under det brittiska ordförandeskapet då man har studerat de bästa möjliga modellerna för mångfald och för bästa metoder och integration. Det är ett värdefullt arbete som vi måste fortsätta under de kommande månaderna. Det är en mycket viktig fråga för EU-medlemsstaterna, särskilt de större städerna i EU.
Eftersom det är er sista frågestund för rådet vill jag ta tillfället i akt att säga något som många ledamöter i kammaren har sagt till mig: att ni har bemött kritik godvilligt och att ni och de tjänstemän som sitter bakom er kommer att lämna ordförandeskapet med eftermälet att ni lyssnar till ledamöterna och gör ert bästa för att besvara deras frågor. 
Douglas Alexander,
   . – Jag är i det närmaste mållös, med tanke på den kritik som brukar riktas mot mig, efter en så generös komplimang under de avslutande timmarna av mitt framträdande inför parlamentet.
Låt mig återgälda komplimangen genom att säga att jag vet att ledamoten åtnjuter ett mycket gott anseende i Förenade kungariket för sitt engagerade arbete för mångfald sedan många år. Därför var det ingen överraskning för mig att han hade lagt fram en sådan fråga här i kammaren i dag. Jag kan ge honom den utfästelse han efterfrågar: Vi kommer att fortsätta att arbeta hårt för att ta del av bästa metoder, som jag beskrev, för att skapa ett effektivt samarbete i mångfaldsfrågan, både under den tid som återstår av det brittiska ordförandeskapet och långt därutöver under de kommande åren. 
Talmannen.
Det har förkommit många diskussioner i WTO om förhandlingarna i Doharundan. Flertalet av dem har fokuserat på de eftergifter som kommer att krävas från alla parter för att få ett framgångsrikt avslut på denna förhandlingsrunda, i synnerhet när det gäller EU:s jordbruksmarknad. Jag anser inte att det har framgått tillräckligt tydligt vilka fördelar som en överenskommelse kommer att ha för EU:s medlemsstater och medborgare.
Kan rådet kortfattat beskriva sin uppfattning om de speciella fördelar som en överenskommelse från förhandlingarna i Doharundan skulle ha för EU:s ekonomi och medborgare, samt vilka konsekvenser det skulle få om man inte kommer fram till någon överenskommelse? 
Douglas Alexander,
   . – Rådet har vid flera tillfällen uppmärksammat de fördelar som kan uppnås genom en överenskommelse om ytterligare förändringar i Världshandelsorganisationen som resultat av förhandlingarna inom ramen för utvecklingsagendan från Doha i WTO.
Rådet har uttryckt stöd för framtida omfattande multilaterala förhandlingar, vilket återspeglar rådets önskan om betydande framsteg i liberaliseringen av världshandeln, säkerställandet av en fortsatt tillväxt i världsekonomin, ökad sysselsättning, välstånd och hållbar utveckling, som också riktas mot de frågor som berör det civila samhället. Rådet har konstaterat att ytterligare multilaterala förändringar av handeln är det bästa sättet att möta de utmaningar som ekonomiska och tekniska förändringar samt den ökande globaliseringen utgör. Rådet ser dessa multilaterala förändringar som det bästa sättet att uppnå väsentliga och väl avvägda resultat som gynnar alla WTO-medlemmar.
Man har i ett antal undersökningar försökt uppskatta storleken på fördelarna för Europeiska unionen. Till exempel görs i en ofta citerad undersökning från Världsbanken 2005 uppskattningen att den potentiella vinsten av total liberalisering av världshandeln med varor senast 2015 skulle bli omkring 65 miljarder US-dollar för EU-25 och Efta-länderna.
Rådet har inte uttryckligen kommenterat vilka följderna blir ”om man inte kommer fram till någon överenskommelse”. Följderna av en misslyckad förhandlingsrunda omfattar mycket mer än handel. Det skulle innebära ett negativt budskap om multilateralt samarbete. En bra handelsöverenskommelse, däremot, utgör en viktig del i våra ansträngningar att bekämpa fattigdom och främja global säkerhet på lång sikt, något som verkligen har varit i fokus för vårt arbete under ordförandeskapet. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Eftersom det är jul vill jag gärna tacka rådets ordförande för hans sätt att genomföra frågestunden och för hans slagfärdighet. För det mesta gör ett skratt gott här i kammaren, och ni har gett oss några stycken i kväll. Bra gjort! Jag skulle vara tacksam om det var er glada röst som ropade ut avgångar på flygplatsen!
I frågan om WTO, kan ni säga något om skillnaden mellan frihandel och rättvis handel? Skillnaden är enorm Vi måste vara ärliga och tala om vad vi eftersträvar. När ni talar om fördelarna måste vi få veta hur de fördelas. Vem tjänar på det? För alla tjänar inte lika mycket på det. 
Douglas Alexander,
   . – Jag känner mig alltmer ödmjuk inför de komplimanger som föräras mig. Jag kan nu se helt nya anställningsmöjligheter öppnas för mig. Om vi misslyckas med att nå en överenskommelse i Europeiska rådet i helgen kommer ni att kunna höra min ljuva stämma på Bryssels flygplats i framtiden, där jag ropar ut avgångar till Dublin och Edinburgh. Jag hoppas innerligt att det inte blir resultatet av Europeiska rådet i helgen. Jag är inte säker på om mina anmärkningar alltid har varit avsedda att vara roliga, men jag tar komplimangen i den anda som den var menad såhär inför helgen.
När det gäller den allvarliga och konkreta fråga som ledamoten ställer till mig kan jag försäkra er att vi har funderat mycket över den under vårt ordförandeskap, efter det extra mötet med rådet (allmänna frågor) för att diskutera mandatet för Peter Mandelson, kommissionsledamot för handel, mot bakgrund av att inte bara Margaret Beckett utan också Hilary Benn och Alan Johnson, som företrädare för den regering som just nu innehar ordförandeskapet, nu är i Hongkong och gör vad de kan för att hävda vår uppfattning att det bästa resultatet i Hongkong skulle vara ett väl avvägt och ambitiöst resultat som kan leda till att förhandlingsrundan avslutas framgångsrikt.
Det leder dock till exakt den fråga som ledamoten tog upp: Vad är ett väl avvägt och ambitiöst resultat av samtalen i Hongkong och för Dohautvecklingsrundan i allmänhet?
Jag har alltid varit tydlig på den punkten att det inte finns och inte ska finnas något motsatsförhållande mellan en agenda som gynnar sysselsättningen i Europeiska unionen och samtidigt gynnar de fattiga i världen. Man behöver bara tänka på vad utvecklingsländerna har att vinna på ett framgångsrikt resultat av Hongkongmötet och Doharundan för att bli sporrad att vidta nödvändiga åtgärder för en utveckling som inte bara skulle vara i unionens intresse utan också för det bredare målet att bevisa att globalisering kan fungera, inte bara för en minoritet av världens medborgare utan också, om de riktiga politiska valen görs, för de fattigaste människorna. 
Talmannen.
Nivån på barn- och handikappsomsorgen i Rumänien handlar utan tvekan om mänskliga rättigheter och EU har en grundläggande skyldighet att garantera dessa framtida EU-medborgares välbefinnande. Förbättringar har gjorts på området, något som jag ser som mycket positivt, men mer måste göras. 2005 års heltäckande övervakningsrapport för Rumänien välkomnar den nya lagstiftningen om barns rättigheter och adoption av barn som trädde i kraft i januari i år. Emellertid uppger övervakningsrapporten att tre år efter antagandet av lagen om mental hälsa och skydd av psykiskt sjuka, lider psykiskt sjuka i Rumänien fortfarande av att det råder överbeläggning samt att de utsätts för misshandel och våld.
Vad anser rådet om denna situation, särskilt i ljuset av det faktum att lagen om psykiskt sjuka faktiskt föregår den senaste lagen om skydd av barn? 
Douglas Alexander,
   . – Rådet är medvetet om parlamentets mångåriga intresse för denna fråga och har redan haft tillfälle att besvara flera frågor från parlamentet i ämnet. Det var ett framträdande inslag i den debatt som vi just har avslutat om Bulgariens och Rumäniens eventuella anslutning.
Parlamentet har på ett konsekvent sätt betonat den stora vikt man lägger vid frågan om omsorg om barn, funktionshindrade och psykiskt sjuka i Rumänien. Unionens tydliga inställning att Rumänien som en framtida medlem i Europeiska unionen måste uppfylla höga krav på dessa områden har kommit till uttryck genom hela anslutningsprocessen. Unionens åsikter upprepades vid det senaste mötet med associeringsrådet Europeiska unionen–Rumänien den 14 juni 2005.
Kommissionens sammanfattande uppföljningsrapport 2005 om Rumänien, som ledamoten hänvisar till, behandlas fortfarande av rådet. Rådets allmänna uppfattning är dock tydlig i dessa frågor. Detta är prioriterade områden, och man måste ta itu med de brister som fortfarande finns på rätt sätt så snart som möjligt. De framsteg som redan har gjorts behöver följas av ytterligare genomförande, förbättringar och tillräcklig finansiering och bemanning. Det gäller för alla områden inom omsorgen, men det är särskilt viktigt för funktionshindrade och psykiskt sjuka.
Rådet kommer att nära följa och utvärdera den framtida utvecklingen och fortsätter att ta upp dessa frågor direkt med Rumänien. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Jag tackar rådets ordförande för svaret. I programmet för övervakning och främjande av mänskliga rättigheter som EU och Open Society Institute har inrättat har man fastslagit att det råder en total brist på pålitliga, samlade uppgifter om psykiskt funktionshindrade i Rumänien, vilket har bidragit till att man inte uppmärksammar människor med intellektuella funktionshinder. Utifrån ministerns svar tolkar jag det som att bistånd på detta område skulle prioriteras omedelbart som en del av EU:s övervakning av frågor om personer med psykiska funktionshinder i Rumänien.
Jag skulle vilja fråga ministern, samtidigt som jag önskar honom allt gott inför julen, om han, ifall han får det där jobbet på flygplatsen, skulle kunna göra någonting för fler direktförbindelser till Strasbourg. 
Douglas Alexander,
   . – Först och främst vill jag svara på det sistnämnda att jag nu har större förståelse för ledamoten i det avseendet än jag hade i början av det brittiska ordförandeskapet. Om jag inte lyckas få jobb på Bryssels flygplats kanske jag kan få det på Frankfurts flygplats, dit jag ofta måste åka eftersom jag får så långa frågor här i kammaren.
När det gäller sakfrågan vill jag säga att denna aspekt togs upp direkt i kommissionens uppföljningsrapport som jag hänvisade till. Rumänien har börjat utveckla en strategi som går ut på att stänga stora institutioner för funktionshindrade och ersätta dem med alternativa lokalt baserade mindre enheter för boende. En kampanj är också på väg för att höja medvetandet om funktionshindrades rättigheter, och jag hoppas att det är svar på några av de frågor som ledamoten ställer. Det är dock uppenbart att mer behöver göras, som han framför. Men den nya politiken inger hopp, måste jag säga.
Den psykiatriska vården måste åtgärdas snarast: levnadsförhållandena för patienterna är torftiga och budgetresurserna är, som framhölls, begränsade. Lagen om mental hälsa och skydd av psykiskt sjuka från 2002 tillämpas fortfarande inte. Regeringen har börjat ta itu med den frågan, och vi vill att arbetet trappas upp. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Detta är en mycket allvarlig fråga. Jag har nyligen varit i Rumänien och besökt några av de institutioner som vi har diskuterat. Förhållandena är bedrövliga om bara man ser det från hälso- och säkerhetssynpunkt. Jag ber er att göra allt ni kan under era sista dagar i ordförandeskapet för att se till att den här frågan prioriteras ännu mer i arbetet för en anslutning. 
Douglas Alexander,
   . – De inlägg som har riktats till mig i dag kommer att förmedlas vidare till Europeiska kommissionen, med dess övervakande roll i anslutningsförfarandet och mot bakgrund av de starka känslor som har förmedlats här i kammaren i kväll. 
Talmannen.
I rådets förordning (EG) nr 27/2005 av den 22 december 2004(1) om fångstmängder bland annat för Östersjön införs principerna om kvotdelning och skyddsperioder. Mängderna gäller för ett kalenderår och det betyder att kvoterna kommer att förhandlas varje år.
Med tanke på att det saknas konkreta uppgifter om dessa förhandlingar i rådet och också på att tidpunkten för de slutgiltiga besluten närmar sig, uppmanas rådet att redogöra för hur långt detta arbete fortskridit, i synnerhet när det gäller frågan om de planerade förändringarna av fångstkvoterna för 2006 jämfört med innevarande år. 
Douglas Alexander,
   . – Europeiska gemenskapen och Ryssland kom i september gemensamt överens om fångstkvoterna för Östersjön 2006 på grundval av vetenskapliga rekommendationer från Internationella havsforskningsrådet i maj.
De aktuella detaljerna återfinns i kommissionens förslag att införa kvoterna i gemenskapsrätten. Det kommer att antas vid rådet (jordbruk och fiske) den 20 och 21 december 2005. 
Zdzisław Kazimierz Chmielewski (PPE-DE ).
    –  Fru talman! Jag skulle vilja tacka Douglas Alexander för hans svar. Men jag hade föredragit att få ett tydligare svar på min grundfråga, som gällde reglerna för kvotdelning och skyddsperioder. Det är hög tid att de årliga förhandlingarna på området grundas på objektiva och övertygande slutsatser. Jag anser inte att det förslag som Douglas Alexander hänvisade till uppfyller dessa kriterier. Som vi alla vet har forskningen om fiskbeståndet i Östersjön hittills begränsats av ett otillräckligt antal undersökningar om fisket och av den faktiska bristen på samförstånd om den metodiska grunden för utvärderingar av biomassan. När Douglas Alexander tröttnar på flygplatser skulle jag vilja bjuda in honom till Östersjön. Vi skulle välkomna honom där. 
Douglas Alexander,
   . – Rådet kommer att träffas den 20 och 21 december för att enas om nästa års avtal på fiskeområdet för Europeiska unionens vatten. Jag hänvisade ledamoten till de aktuella detaljerna som återfinns i kommissionens förslag, och jag vill rekommendera honom dokument KOM(2005)0598, där de aktuella detaljerna i kommissionens förslag att införa kvoterna i gemenskapsrätten återfinns.
Det kan också vara till hjälp för ledamoten att uppmärksamma att det kommer att finnas två separata förordningar, en för nordöstra Atlanten och en särskild för Östersjön, som jag antar är det han är mest intresserad av. 
Talmannen.
Barn är europeiska medborgare och har samma rätt som vuxna att slippa bli utsatta för våld. Om detta trots allt sker ska det finnas lagstiftning som skyddar barn. Det går dock trögt med lagstiftningsarbetet för att förbjuda barnaga i EU-länderna. I 17 av EU:s medlemsländer saknas en lag som skyddar barn från att utsättas för aga.
Vilka åtgärder vidtas inom EU för att barn i hela EU ska kunna åtnjuta lika rättigheter? 
Douglas Alexander,
   . – För närvarande föreligger inte något förslag i rådet om att inrätta ett EU-förbud mot barnaga i medlemsstaterna i Europeiska unionen. Rådet har ingen information om och bedömer det inte heller lämpligt att kommentera medlemsstaternas inhemska lagstiftning i det avseendet. 
Ewa Hedkvist Petersen (PSE ).
   – Tack för det mycket kortfattade svaret. Vi har ju en värdegemenskap i Europeiska unionen. Jag undrar om det är tänkbart att EU-länderna, precis som när det gäller den sociala situationen i Frankrike, med rådet i spetsen skulle kunna utbyta praxis för att barn inte ska utsättas för våld i hemmet och i skolan i våra europeiska demokratiska länder. 
Douglas Alexander,
   . – Jag vill upprepa att rådet inte bedömer det vara lämpligt att kommentera individuella medlemsstaters inhemska lagstiftning. Jag vill också påpeka att användningen av fysisk bestraffning i individuella medlemsstater och barns rättigheter inte ligger inom Europeiska unionens behörighet, därav mitt kortfattade svar. 
Barbara Kudrycka (PPE-DE ).
   – Fru talman! Tyvärr måste jag säga att jag inte tyckte att Douglas Alexanders svar var särskilt övertygande. Rådet har gjort väldigt lite för att uppmuntra EU:s medlemsstater att ratificera Haagkonventionen om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn, som reglerar sådana frågor. Vi är alla medvetna om att endast sex medlemsstater har ratificerat denna konvention. De andra medlemsstaterna har inte gjort så än, vilket innebär att sådana strafformer fortfarande kan användas. Jag skulle vilja fråga vilka åtgärder rådet har vidtagit på denna punkt. 
Douglas Alexander,
   . – I samband med denna fråga vill jag framföra att detta inte är en fråga för ordförandeskapet. Medlemsstaterna undertecknar konventioner individuellt snarare än kollektivt.
Jag vill emellertid bemöta påståendet att inga åtgärder har vidtagits i den allmänna frågan om barns välfärd. Bara de senaste åren har EU-institutioner som arbetar tillsammans med medlemsstater gjort avsevärda framsteg i fråga om barns rättigheter. I Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (2000) erkänns uttryckligen barns rättigheter som grundläggande för europeiska värderingar. Artikel 24 i stadgan grundas på FN:s konvention om barnets rättigheter (1989), som har ratificerats av alla medlemsstater i Europeiska unionen. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag är inte heller nöjd med rådsordförandens svar eftersom jag, även om rådets ordförandeskap inte har prioriterat denna fråga under sin mandatperiod, anser – liksom antagligen alla andra här i kammaren – att vi inom Europeiska unionen bor i ett samhälle som grundar sig på värderingar, och att våld riktat mot barn, även barnaga, verkligen är ett brott mot dessa värderingar. Jag begär eftertryckligt att det i framtiden vidtas åtgärder på detta område med stöd från medlemsstaterna. 
Douglas Alexander,
   . – Ingen förnekar att det kan finnas en värdegemenskap. Det som jag upplever är en fråga mellan mig och ledamoten är om det finns en laglig grund för rådet att vidta åtgärder i detta avseende. Därvidlag vill jag helt enkelt upprepa det som jag har sagt tidigare, att jag bedömer att detta inte är en fråga för ordförandeskapet. Medlemsstaterna undertecknar konventioner individuellt snarare än kollektivt. 
Talmannen.
   – Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 21.
När kommer perioden av eftertanke efter resultatet av folkomröstningarna i Nederländerna och Frankrike att upphöra?
Är rådet nu berett att behandla förslag till reformer som råkar vara upptagna i EU:s konstitutionella fördrag? 
Douglas Alexander,
   . – Perioden av eftertanke kommer att sträcka sig bortom det brittiska ordförandeskapet, och mot bakgrund av det verkar det på något sätt passande att den sista fråga som jag besvarar i parlamentet, som företrädare för det brittiska ordförandeskapet, föregriper något som kommer att vara en viktig fråga under de kommande månaderna.
Kanske kan jag också, med fru talmannens tillåtelse, ta tillfället i akt – eftersom ni har meddelat att detta är den sista fråga som besvaras – att tacka alla i rådets generalsekretariat för deras mycket omfattande arbete med att framställa utkast till svar på de frågor som har ställts av parlamentets ledamöter under vårt ordförandeskap. Jag skulle, likt en författare i förordet till en bok, vid detta tillfälle ödmjukt vilja säga att alla misstag är helt och hållet mina egna, och jag är säker på att korrekta fakta återspeglar den omfattande sakkunskapen hos rådets generalsekretariat.
Jag vänder mig nu direkt till ledamoten, och till svar på hans fråga vill jag säga att, som han mycket väl vet, stats- och regeringscheferna den 17 juni kom överens om att det behövdes en period av eftertanke för att möjliggöra en bred debatt i varje medlemsstat. Reformer av konstitutionsfördraget – det har jag sannerligen varit med om under detta ordförandeskap – kan vara förnuftiga för en medlemsstat och kontroversiella för en annan. Därför har det brittiska ordförandeskapet fokuserat på att medvetet sätta i gång en mer omfattande debatt om EU:s framtid. En överenskommelse träffades om att man skulle komma tillbaka till frågan under första halvåret 2006, vid rådets vårmöte under det österrikiska ordförandeskapet, för att göra en heltäckande utvärdering av de nationella debatterna och enas om hur man skulle gå vidare i det stadiet. 
Chris Davies (ALDE ).
   – Jag kanske kan få ta tillfället i akt att tacka ordförandeskapets företrädare för all hjälp och allt bistånd som de har gett mina kolleger de senaste månaderna.
Låt mig särskilt tacka rådets ordförande. Jag har uppskattat våra utbyten de senaste veckorna mycket, som har ägt rum i ett tämligen tomt offentligt bibliotek, verkar det som ibland.
Jag välkomnar tillfället att återvända till ett ofta återkommande ämne. Varje regeringschef har öppet stött principen att rådets möten ska vara offentliga när man diskuterar rättsakter. Om de vackra orden och de goda intentionerna från rådets ordförande kunde leda till handfasta resultat skulle rådet ha sett till att förändringar i dess arbetsordning nu skulle vara på väg att omsättas i praktiken. I stället framförs förslaget att rådet ska se över hur dessa åtgärder fungerar i framtida ordförandeskap och studera hur man ytterligare kan öka öppenheten och insynen, däribland möjligheten att göra ändringar i arbetsordningen.
Kan rådets ordförande säga vad som är det konkreta innehållet i detta förslag? 
Douglas Alexander,
   . – Låt mig försöka besvara ledamotens fråga direkt. Först och främst kommer vi båda ihåg hur orden föll i uttalandet från den brittiske premiärministern inför den här församlingen vid inledningen av det brittiska ordförandeskapet, som har präglat mitt sätt att se på frågan om öppenhet i rådet. Där förklarades den grund på vilken jag först försökte komma överens med kollegerna i den brittiska regeringen och den process som vi inledde med andra länder under vårt ordförandeskap.
Ordförandeskapet lade fram ett diskussionsunderlag om mera öppenhet i rådet i november 2005. Förslagen har diskuterats av Anticigruppen samt av både Coreper I och II, och vi strävar nu efter att komma överens om rådets slutsatser den 20 december. Ledamoten blir tvungen att vänta lite till innan vi, hoppas jag, når den överenskommelse som ger honom den tillfredsställelse han vill ha i kväll. 
Richard Corbett (PSE ).
   – I den större frågan om konstitutionsfördraget som helhet, accepterar rådsordföranden att Europeiska rådet hade rätt, mot bakgrund av att en majoritet medlemsstater faktiskt har ratificerat konstitutionsfördraget? Det var riktigt att inte förklara texten för död utan i stället inleda en period av eftertanke – där det har handlat mycket mer om sammanhanget än om själva texten. Håller rådets ordförande med om att vi i sinom tid, när vi väl befinner oss i ett nytt sammanhang, kommer att bli tvungna att komma tillbaka till texten och vad man ska göra åt den, om inte 2006 så i alla fall 2007? 
Douglas Alexander,
   . – Jag kan instämma i och känna förståelse för det som ledamoten framför. Den brittiska regeringen pläderade för en period av eftertanke, till och med innan vi tog över ordförandeskapet. Vi menade dock att det inte var lämpligt att en regering uttalade sig ensidigt om förslaget till konstitutionsfördrag, eftersom fördraget ägs av alla medlemmar i Europeiska unionen.
Det förtjänar att påpekas att det före de avgörande rösterna i Frankrike och Nederländerna hade hållits en folkomröstning i Spanien som utföll till förmån för förslaget till konstitutionsfördrag och att flera andra länder hade ratificerat förslaget till konstitutionsfördrag i parlamentet. Det är därför jag står fast vid den inställning som uttalades först, alldeles före det brittiska ordförandeskapet. Vi har under vårt ordförandeskap vidhållit den inställningen.
Under ordförandeskapet har den brittiske premiärministern tydligt framfört sin personliga bedömning, att han menar att vi måste få ordning på politiken innan vi går tillbaka till frågan om institutionerna. Men vi har också under ordförandeskapet tydligt framfört att vi anser det nödvändigt med praktiska, förnuftiga reformer som gör det möjligt för en union med 25 medlemmar att fungera mer effektivt än vad som var fallet med nuvarande fördrag. 
Den Dover (PPE-DE ).
   – Jag instämmer med kollegerna från Förenade kungariket och tackar för ert arbete de senaste sex månaderna. Jag vill också säga, i samband med frågan om konstitutionen, att vi är mycket nöjda med att det blev två nej-röster i Holland och Frankrike, och vi kommer inte – oväntat för er – att kräva någon folkomröstning i Förenade kungariket om det föreslås att någon del av konstitutionen kommer upp i framtiden. 
Douglas Alexander,
   . – Jag är mycket medveten om mitt ansvar att, inte minst i mitt sista svar, försöka svara för ordförandeskapets räkning och inte bara hemfalla till vad som skulle vara en fascinerande debatt med en politisk motståndare hemifrån om hans partis inställning, inte bara utifrån deras placering här i kammaren utan utifrån deras inställning i frågan om förslaget till konstitutionsfördrag.
Det uttalande som jag just har hört strider uppenbart mot i varje fall vissa av dem som har fällts av andra konservativa kolleger om några av de praktiska och förnuftiga förändringar som jag just har talat om. Jag har emellertid en stark känsla av att det står större saker på spel för det moderna konservativa partiet i Storbritannien än det svar vi just har hört, nämligen dess engagemang för Europa. 
Gary Titley (PSE ).
   – Jag undrar om ministern vill kommentera att parlamentsledamöterna från det brittiska konservativa partiet skulle kunna sitta bredvid Alessandra Mussolini. 
Douglas Alexander,
   . – Låt mig helt enkelt säga följande, om jag bara hinner. Kenneth Clarke är en seriös person i Förenade kungariket, en person som denna kammare väl känner till. Han har beskrivit det som att det moderna brittiska konservativa partiet under sin nye ledare står inför ett förslag som – jag citerar direkt – är direkt ”dåraktigt” i sin extremism. Han har sagt att det moderna konservativa partiet är mer extremt än det konservativa partiet under William Hague eller till och med Iain Duncan Smith.
Det är upp till de konservativa ledamöterna i kammaren huruvida de ska marginalisera sig själva ännu mer, inte bara i Förenade kungariket utan också i Europeiska unionen.
Jag har redan här i kammaren i dag framfört mina hyllningar för det arbete som har utförts av en av ledamöterna för det brittiska konservativa partiet, som i sin roll som föredragande i frågan om anslutning för ett av de potentiella kandidatländerna har påbörjat ett viktigt arbete för parlamentets räkning. Marginaliseringen av det som en gång var ett stort politiskt parti, såsom dess nye ledare ser det, skulle förminska inte bara det brittiska konservativa partiet utan också Storbritanniens nationella intressen. Det är nog inte den enda felbedömning som de kommer att göra. Jag befarar att det blir den första i en lång rad från den nye konservative ledaren. 
Talmannen.
   – Fråga nr 23 utgår eftersom den handlar om ett problem som vi redan har diskuterat under eftermiddagen.
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har löpt ut kommer frågorna nr 24–54 att besvaras skriftligen (för frågor som inte besvarades, se bilaga: ”Frågestund”).
Jag kanske får avsluta med en personlig kommentar. Herr Alexander! Ni har inte bara fått kritik här i kammaren i dag, utan också lovord för ert arbete. Jag hoppas att ni får en framgångsrik karriär och en avslappnande semester, och jag tackar er för ert samarbete.
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0338/2005) av Andreas Schwab för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om maskiner och om ändring av direktiv 95/16/EG (5786/2/2005 – C6-0267/2005 – 2001/0004(COD)). 
Andreas Schwab (PPE-DE ),
   . –  Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Innan jag kommer till själva maskindirektivet vill jag börja med att varmt tacka alla som har varit involverade i denna process, särskilt skuggföredragandena från de andra grupperna. De var beredda att göra många kompromisser, och jag är särskilt tacksam för detta. Jag vill också tacka den ansvarige kommissionsledamoten, som är närvarande i kammaren i dag, för hans vilja att kompromissa i många detaljfrågor som var av avgörande betydelse för parlamentet. Detta kommer att göra det mycket lättare för ledamöterna att rösta för en något förändrad version av den gemensamma ståndpunkten.
Jag vill ta upp fem frågor som vi anser vara av största vikt. Direktivet – som vi självkritiskt måste medge inte är helt begripligt för allmänheten – syftade till att upprätta en tydligare skillnad mellan detta och andra direktiv. Det har dock uppstått ett problem i detta sammanhang, nämligen traktordirektivet. Traktorerna, som förut hamnade utanför räckvidden för både maskindirektivet och traktordirektivet, omfattas nu av båda direktiven. Detta är en tung dubbel börda som läggs på tillverkarna, en börda som vi gärna hade velat undvika. Traktorsätesdirektivet är naturligtvis ännu ett problem, och Günther Verheugen kan inte ha undgått artiklarna i tyska tidningar där det står att detta direktiv både i Tyskland och i andra länder anses vara ett byråkratiskt vidunder. Det är av detta skäl jag är extremt tacksam för att han har arbetat tillsammans med oss för att nå vårt mål, även om arbetet kanske inte går riktigt så fort som vi alla skulle vilja. Detta mål är att uppnå en lösning där maskiner endast omfattas av ett direktiv, eller med andra ord där traktordirektivet endast gäller för traktorer och maskindirektivet gäller för alla andra typer av maskiner.
Vår uppgift är nu att se till att vi uppnår detta mål så snabbt som möjligt. Min önskan vore naturligtvis att omarbetningen av traktordirektivet, inklusive de risker som ännu inte tagits upp, kunde slutföras inom de 18 månader som medlemsstaterna kommer att behöva för att genomföra maskindirektivet. Jag är medveten om att sådana önskningar inte kan uppfyllas genast, men jag skulle vilja sätta 18 månader som mål, vilket skulle sammanfalla med tidsfristen för genomförandet.
Självklart skulle jag som föredragande vilja att vi hade nått längre i vissa frågor. Ett exempel på en sådan fråga är beviljandet av undantag för ofarliga maskintyper som till exempel armbandsur. Till slut drog jag dock tillbaka mitt ändringsförslag i denna fråga på grund av den allvarliga oron, framför allt från kommissionens sida, över de säkerhetsluckor som skulle kunna uppstå.
Samtidigt har dock parlamentet tagit ett betydande steg framåt från den ursprungliga gemensamma ståndpunkten när det gäller sekretess för affärshemligheter, och enligt min åsikt gäller detta även skrotningen av maskiner. Vi är naturligtvis alla medvetna om att en hållbar produktion är av avgörande betydelse för EU, bland annat för att uppfylla Lissabonmålen, men det råder inget tvivel om att vi gjorde rätt i att undvika att göra tillverkarna generellt ansvariga för skrotningen av maskiner, eftersom det är fullständigt omöjligt för dem att känna till alla detaljer i skrotningsprocessen i förväg. Dessutom är ofta dessa tillverkare små och medelstora företag. Jag är också övertygad om att vi fortfarande har mer jobb att göra tillsammans när det gäller certifiering, särskilt tredjepartscertifiering, eftersom den gemensamma ståndpunkten beträffande CE-märkning inte på långa vägar kunde godtas av parlamentets ledamöter. Trots den mängd sammanträden som krävdes för att formulera denna gemensamma ståndpunkt är det enligt vår åsikt inte tillräckligt för rådet att endast se till den minsta gemensamma nämnaren och lägga fram kompromissförslag som är formulerade så att det är svårt för alla att förstå dem, inte minst för en vanlig medborgare eller en ägare av ett litet eller medelstort företag.
Naturligtvis är vi också medvetna om svårigheterna, till exempel när det gäller översättning. Trots detta måste dock vårt mål vara att formulera lagstiftningstexter som allmänheten kan förstå, och detta är en fråga som Günther Verheugen själv har arbetat för.
Jag tycker att det är glädjande att vi har tagit ett litet steg framåt i frågan om CE-märkning. Jag tycker visserligen att vi ändå måste göra mer, men ni tog uttryckligen upp den ”nya strategin” för CE-märkning i ert arbetsprogram för 2006, så jag vill inte ägna för mycket tid åt att klaga på det nu. Jag anser att tiden nu har kommit för att inta en bredare och mer samstämmig hållning och se till att bestämmelserna om användning av CE-märkning blir likadana i alla sektorer. Detta skulle inte bara vara gynnsamt i sig självt, det skulle enligt min åsikt också innebära bättre lagstiftning. När vi formulerar denna lagstiftning måste vi hur som helst än en gång fundera ordentligt över CE-märkningens roll i Europeiska unionen, de kvalitets- och säkerhetsstandarder som vi associerar med denna och de organ som ansvarar för att övervaka dessa standarder. Anledningen till att jag säger detta är att jag anser att vi fortfarande har arbete framför oss i medlemsstaterna när det gäller att förklara och diskutera frågan om marknadskontroll. Det får inte bli så att Europeiska unionen görs ansvarig för alla problem som uppkommer, även när medlemsstaterna har dragit sig undan sitt ansvar när det gäller den tid som har ägnats åt kontroll.
Slutligen vill jag än en gång framföra mina hjärtliga tack. Jag anser att vi har gjort vissa framsteg i att uppnå en bättre lagstiftning och minska byråkratin, men att vi har mycket kvar att göra. I detta sammanhang räknar jag med att kommissionen gör stora framsteg med nya förslag, särskilt i frågan om traktorer, för att föra oss närmare vårt mål med en bättre lagstiftning. 
Günther Verheugen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka föredraganden Andreas Schwab och skuggföredragandena för deras engagemang och deras konstruktiva samarbete, för utan detta hade ingen överenskommelse kunnat nås vid den andra behandlingen.
Den situation vi befinner oss i i dag kan lämpligen sammanfattas med det berömda talesättet: ”Den som väntar på något gott, väntar aldrig för länge.” Omarbetningen av maskindirektivet har pågått under en lång tid. Det började med en rekommendation från ”Molitor-gruppen”, som var en föregångare till kommissionens nuvarande initiativ för bättre lagstiftning.
När kommissionen lade fram sitt förslag till direktiv i början av 2001 efter långa diskussioner med alla inblandade parter förväntade sig ingen att det skulle ta fem år och rekordartade 43 sammanträden med rådets arbetsgrupp för att slutföra omarbetningen, för att inte tala om det arbete parlamentet lade ned. Att diskussionerna tog så lång tid berodde på att den sektor som påverkas av direktivet är så stor och komplex, det vill säga maskinindustrisektorn, som omfattar många olika sorters produkter, bland annat maskiner, mekaniska tillämpningar och deras komponenter. Samtidigt är det dock också en sektor som är av avgörande betydelse för EU:s ekonomi, och en av de industriella sektorer som presterar bäst. 2004 producerade maskinindustrisektorn i Europeiska unionen varor till ett värde av 402 miljarder euro och sysselsatte över 2,6 miljoner ingenjörer, tekniker och andra arbetare, varav de flesta var högt kvalificerade. Maskinindustriproduktionen i EU överträffar motsvarande produktion i Japan och USA med stor marginal. Europeiska unionen är världens största exportör av maskiner och mekaniska tillämpningar, med en export värd 150 miljarder euro, vilket är 62 miljarder euro mer än USA:s export och 67 miljarder euro mer än Japans. Detta bevisar att vi talar om en sektor som med rätta kan kallas en juvel i den europeiska industrins krona, och därför verkligen är värd särskild uppmärksamhet.
Nu när vi har en rekommendation som handlar om ändringsförslag till den gemensamma ståndpunkten är vi mycket nära ett slutförande av den lagstiftningsprocess som berör formuleringen av ett nytt maskindirektiv. Det är med stor glädje jag kan berätta att kommissionen kan godta hela den kompromiss som har nåtts mellan parlamentet och rådet. Resultatet av kompromissen innebär faktiskt en betydande förbättring jämfört med maskindirektivet 98/37/EG som fortfarande är i kraft och som, vilket Andreas Schwab redan har sagt, är ett utmärkt exempel på bättre lagstiftning.
Räckvidden har nu definierats mer i detalj och tvetydigheter retts ut, vilket innebär att rättssäkerheten har förbättrats. Tidigare har det funnits en rad olika tolkningar av direktivet, vilket inte längre kommer att bli fallet. En mycket tydligare skillnad har gjorts mellan detta och andra direktiv, till exempel hissdirektivet och lågspänningsdirektivet. Genomförandet av direktivet, vilket innefattar marknadskontroll och övervakning av de organ som av medlemsstaterna har fått uppdraget att certifiera och som har anmälts till kommissionen, har gjorts mer effektivt som ett resultat av parlamentets långtgående ändringsförslag vid den första behandlingen.
Tillverkarna av vissa typer av maskiner som omfattas av direktivets utökade räckvidd kommer nu också att kunna åtnjuta fördelarna med den inre marknaden. Användare och arbetare kommer att gynnas av förbättrat hälso- och konsumentskydd, med de förbättringar som har gjorts på grundval av våra erfarenheter av det nuvarande direktivet.
För att övergå till den mycket kontroversiella frågan om vilket förhållande som råder mellan CE-märkningen och andra märkningar, vill jag bekräfta att denna fråga kommer att lösas under omarbetningen av den ”nya strategin”, enligt följande förklaring från kommissionen. Låt mig än en gång läsa upp kommissionens formella förklaring: 
 Utan att åsidosätta respekten för gemenskapslagstiftningen kommer kommissionen, inom ramen för översynen av den nya metoden [och enligt planerna i mitten av 2006], att klargöra villkoren för anbringande av annan märkning i samband med CE-märkning, oavsett om det gäller nationell nivå, gemenskapsnivå eller den privata sektorn. 
 När det gäller den lika kontroversiella frågan om traktorerna vill jag framhålla att kommissionen är en varm anhängare av de principer som har fastslagits i de två förklaringarna, som jag också skulle vilja läsa upp igen.
Så här lyder den första förklaringen: 
 ”Parlamentet, rådet och kommissionen förklarar att direktiv 2003/37/EG om typgodkännande av jordbruks- eller skogsbrukstraktorer, av släpvagnar och utbytbara dragna maskiner till sådana traktorer samt av system, komponenter och separata tekniska enheter till dessa fordon måste ändras så att alla hälso- och säkerhetsaspekter i fråga om jordbruks- och skogsbrukstraktorer finns samlade i ett harmoniseringsdirektiv och alla relevanta risker i maskindirektivet inlemmas. Vid ändringen av direktiv 2003/37/EG bör också maskindirektivet ändras så att uttrycket ’för de risker’ i artikel 1.2 e första strecksatsen utgår.”
Den andra förklaringen lyder: Kommissionen erkänner behovet av att i direktiven om jordbruks- och skogsbrukstraktorer införa ytterligare krav för risker som ännu inte omfattas av de direktiven. I detta syfte överväger kommissionen lämpliga åtgärder som hänvisningar till FN-förordningar, KN- och ISO-standarder och OECD-koder. 
 Jag hoppas att detta besvarar eventuella kvarvarande frågor på ett sätt som är tillfredsställande för alla. Jag vill också än en gång tacka för det verkligt positiva och konstruktiva samarbete som parlamentet har erbjudit, och dessutom tacka för er uppmärksamhet. 
Malcolm Harbour,
   . – Herr talman! Först av allt vill jag gratulera min kollega Andreas Schwab till det förträffliga arbete han har gjort med en mycket sammansatt och komplicerad text, ett arbete som försvårades av att han tog över från vår tidigare föredragande och kollega Rainer Wieland. Jag är mycket nöjd med det som kommissionsledamoten sa och med den överenskommelse vi har nått om en bekräftelse från rådet vid en andra behandling.
Jag skulle vilja ta upp en eller två av de frågor som rör riktlinjer. Som kommissionsledamoten framhöll har vägen fram till den slutliga överenskommelsen om denna mycket komplicerade text varit lång och ibland ojämn. Om vi ser framåt måste vi, också mot bakgrund av kommissionsledamotens bestämda åtagande i fråga om bättre förordningar, noga övervaka genomförandet av direktivet och dess effektivitet. Jag befarar att det kan bli extremt dyrt att genomföra, och vi måste se till att hans tjänstemän håller ett öga på det och på att bestämmelserna inte dubbleras av inhemsk lagstiftning. Jag välkomnar det som han sa om olika märkningar, men vi måste verkligen tänka på kostnaderna för att uppfylla lagkrav.
I anslutning till det vill jag göra ytterligare två kommentarer. Jag är nöjd med att rådet har förklarat att man måste skynda på behandlingen av frågan om traktorer, för det är skandal att det saknas en harmoniserad process för typgodkännande på ett så viktigt område, och medlemsländerna borde verkligen skämmas för att ha förhalat denna fråga.
Jag vill också fästa kommissionsledamotens uppmärksamhet på en annan mycket viktig maskinkategori, som också delvis påverkas av direktivet, och det är väggående maskiner. Nyligen besökte jag en konferens för tillverkare av bygg- och anläggningsutrustning. De berättade för mig att enligt deras uppskattning går 70 procent av kostnaden för forskning och utveckling åt till att uppfylla lagkrav. Hur ska vi kunna driva en konkurrenskraftig ekonomi i EU när vi lägger på dessa kostnader för lagkrav på en så viktig bransch? Jag menar att vi kan få problem med maskindirektivet, och kommissionsledamoten måste ta itu med dem. Jag vill ta med en delegation från tillverkare av bygg- och anläggningsutrustning och besöka honom så snart det går för att ta upp deras frågor också. 
Barbara Weiler,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det råder inget tvivel om att 18 månader är en lång tid för en debatt inom rådet. Detta är dock ingen tid alls jämfört med livslängden för en maskin. Eftersom jag har arbetat inom maskinindustrin i 20 år är jag naturligtvis medveten om hur viktigt detta direktiv är, bland annat för att göra lagstiftningen mer konsekvent. Trots att många användare från början var skeptiska är det min uppfattning att mer eller mindre alla tvivel nu har skingrats. Vi har fått de första breven från människor som uttrycker sitt gillande, och eftersom vårt mål är att fokusera på användaren och inte ignorera den allmänna opinionen är detta gillande viktigt.
Detta direktiv är dock inte bara viktigt för användarna, utan också för miljoner konsumenter, eftersom det innehåller rättsliga bestämmelser som är av avgörande betydelse för deras hälsa och säkerhet. Som kommissionsledamoten sa är en av anledningarna till att vi var tvungna att göra denna omarbetning att de tidigare direktiven inte gick tillräckligt långt. Ytterligare anledningar var bland annat behovet av att förbättra den nödvändiga rättssäkerheten, att definiera räckvidden mer i detalj och att skydda den fria rörligheten för varor och samtidigt garantera bra säkerhet och hälsoskydd för konsumenterna. Detta bör också vara ett prioriterat mål för den europeiska industripolitiken.
Jag vill tacka parlamentets ledamöter och framför allt kommissionen och rådet för deras utmärkta samarbete. Det var dock nödvändigt för socialdemokraterna att ta till sig ett antal viktiga synpunkter, och detta har verkligen gjort att vi hade mer gemensamt med rådet under större delen av diskussionsrundorna. Till exempel vill vi att kommissionen utvecklar riktlinjer för att hjälpa medlemsstaterna att öka sin kapacitet. Detta skulle göra det möjligt att effektivt kontrollera marknaden i syfte att få en enhetlig tillämpning av direktivet.
Samtidigt ansåg dock socialdemokraterna också att sekretess och affärshemligheter inte bör ha en negativ inverkan på den personliga hälsan och säkerheten. Ett annat av våra mål, som vi nu har uppnått, var att lätta på bördan för små och medelstora företag, utan att påverka direktivets innehåll eller orsaka ytterligare kostnader. Ett annat viktigt mål för oss var att se till omarbetningen av direktivet inte skulle innebära att standarderna äventyrades för funktionshindrade som använder hissar. Vi har uppnått alla dessa mål. Vi var emot att inte jordbruks- och skogstraktorer togs med, men vi godtar kommissionsledamotens förklaring. Vi hade föredragit att han hade bestämt ett datum, nämligen 2008, men eftersom vi alla fortfarande kommer att vara ledamöter i parlamentet vid den tidpunkten kommer vi att kunna se till att de nödvändiga åtgärderna vidtas.
Vi vill inte utesluta mindre tillämpningar, herr Schwab, för det är inte bara armbandsur vi talar om, utan brandsläckare och liknande mindre tillämpningar som är relativt farliga. Hur som helst tror jag att vi har enats om en bra kompromiss. Socialdemokraterna kommer att rösta för denna, och för en gångs skull den här veckan vill jag lovorda britterna – och sådana lovord är inget som kan tas för givet – eftersom vårt samarbete med det brittiska ordförandeskapet i denna fråga också har varit utmärkt. 
Janelly Fourtou,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det maskindirektiv vi tittar på i dag är, som ni sa, en omarbetning av ett direktiv från 1998. Det är en mycket teknisk fråga, men den kommer att få stort inflytande över den europeiska verkstadsindustrin och den europeiska ekonomin i sin helhet. Jag vill påminna er om de siffror som Günther Verheugen redan har citerat, som faktiskt är ännu bättre än de jag hade. Jag kan inte låta bli att påminna er om att den årliga omsättningen i sektorn är 402 miljarder euro, varav 113 miljarder per år kommer från export till tredjeländer.
Första behandlingen återspeglade en rimlig kompromiss som hade uppnåtts efter åratals diskussioner. Jag minns mycket väl att det krävdes mycket engagemang under den förra mandatperioden enbart för att fastställa definitionerna av maskiner och halvfabrikat. Under den andra behandlingen var jag för egen del särskilt uppmärksam på direktivets bestämmelser om CE-märkning, eftersom jag ansåg att formuleringarna inte var tillräckligt tydliga i rättsligt hänseende.
Jag är tacksam för att rådet godtog mitt ändringsförslag, och jag tycker att det är glädjande att kommissionen arbetar med detta ämne, som fortfarande behöver ses över ytterligare. Jag vill tacka föredraganden för hans sätt att leda förhandlingarna. Vi kunde göra betydande framsteg mot en gemensam ståndpunkt tack vare de informella trepartssamtal han arrangerade med ordföranden för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd, skuggföredragandena samt företrädarna för Europeiska kommissionen och rådet.
Vi har nått ett samförstånd som var efterlängtat av alla inom industrisektorn. Det finns fortfarande några frågor som måste klargöras, särskilt när det gäller traktorerna, men jag är optimistisk och jag hoppas att problemen kommer att lösas genom ett effektivt genomförande av detta direktiv. Därför kommer gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa att rösta för denna kompromiss. 
Christoph Konrad (PPE-DE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Vi har just hört att maskinteknik är en sektor av avgörande betydelse för EU:s ekonomi. Trots att detta inte är fallet inom hela Europeiska unionen råder det ingen tvekan om att den är särskilt viktig i mitt hemland. En intressant poäng som bör betonas i detta sammanhang är därför att detta direktiv bland annat utformades efter påtryckningar från industrin, som arbetade hårt för att få fram det, under parollen ”en produkt, en bestämmelse för den inre marknaden”. Det behöver knappast nämnas att detta är en positiv utveckling, med tanke på att en av fördelarna med denna lagstiftning är att samma typ av maskiner, med samma design, kan sättas i omlopp var som helst på den inre marknaden. Ytterligare tester i de olika EU-medlemsstaterna skulle naturligtvis inte behövas.
Vid denna andra behandling, och med tanke på debatten om tjänstedirektivet, vill jag göra följande anmärkning. Om vi alltid skulle inta denna inställning som utgångspunkt i våra debatter om tjänstedirektivet skulle vi utan tvekan även göra framsteg i den frågan. I detta sammanhang kan jag inte låta bli att nämna att maskinteknik i Europa faktiskt är särskilt beroende av tjänstedirektivet, eftersom både tjänster och produkter säljs tillsammans med maskiner.
När jag ändå är inne på ämnet vill jag göra ännu en anmärkning av politisk art. Det har upprepats under dagens debatt att direktivet har utformats under mycket lång tid – fem år för att vara exakt. Under större delen av denna tid hade Europeiska unionen bara 15 medlemsstater. Som vi alla vet har EU numera 25 medlemsstater. Med tanke på detta, och även med tanke på den planerade minskningen av antalet regler, bör det noteras att det sannolikt kommer att ta betydligt längre tid att nå enighet om liknande regler i framtiden, och både industrin och de politiska organ som är ansvariga för sådana frågor bör vara medvetna om det. Principen att mindre ibland är mer gäller även i detta fall. Om jag får vill jag därför än en gång betona hur mycket jag välkomnar detta direktiv. 
Evelyne Gebhardt (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag vill tacka Andreas Schwab för hans utmärkta arbete. Jag vill även tacka Mia De Vits, som har visat ett stort engagemang på min grupps vägnar, och sett till att vissa framsteg har gjorts under samarbetet med Andreas Schwab.
Tidigare talare har redan nämnt nyckelpunkter som hälsa, säkerhet och konsumentskydd. Dessa hänsyn utgör grunden för de kvalitetskriterier som leder till att produkter som maskiner är marknadsledande, och som innebär att våra tillverkare kan få en stor global marknad för sina produkter. Det bör verkligen välkomnas.
Här kan jag bara hålla med Barbara Weiler, som sa att rättssäkerheten är avgörande i detta sammanhang. Det som menas med rättssäkerhet är att maskiningenjörer vet exakt vilka regler de måste följa och vilka förordningar som faktiskt gäller, och att de inte behöver famla i blindo. Detta skulle i sin tur även göra att vi kan ha en väl fungerande marknad inom denna sektor.
Rättssäkerhet innebär emellertid också att vi måste undvika en situation där flera olika direktiv gäller för en och samma produkt. Det innebär att vi bör föra fram åtgärder för att få en enhetlig ordning, särskilt för traktordirektiven. Det är långt ifrån idealiskt att tillverkare måste bolla med olika regler, och det är också mycket beklagligt att vi inte kan få ett godkännande av vårt förslag att denna fråga bör lösas senast 2008. Det är verkligen synd. Jag har inte glömt att vi när vi diskuterade denna fråga vid ett tidigare tillfälle med kommissionen och rådet i första behandlingen fick veta att målet var att allt skulle vara löst inom det kommande halvåret. Det var ett och ett halvt år sedan. Vi fick höra detsamma under årets debatt i ämnet, det vill säga att allt skulle redas ut inom det närmaste halvåret.
Jag vill därför uppmana alla inblandade att se till att detta problem faktiskt blir löst utan dröjsmål. Vi bör inte tvinga människor att famla i blindo, och det gäller även för maskiningenjörer. 
Mia De Vits (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag ser maskindirektivet, som vi ska ta ställning till, som så mycket mer än bara ett tekniskt direktiv om den inre marknaden. Det illustrerar att vi i Europeiska unionen inte kan skapa social lagstiftning, trots att vi vill ge den ett ekonomiskt inslag. Resultatet av förhandlingarna visar att parlamentet i högsta grad har vad som krävs för att göra en skillnad och jag vill tacka föredraganden, Andreas Schwab, samt Barbara Weiler för deras sätt att hantera denna fråga.
Det är tack vare parlamentet som konsumenterna inte längre kan vilseledas och som den administrativa bördan för våra företag till följd av andra märkningar än CE inte längre är alltför stor. Parlamentet såg även till att en verklig inspektion av de farligaste maskinerna blir möjlig och att detta inte bara blir en formalitet, men nu är det upp till medlemsstaterna att verkligen göra någonting av detta direktiv och förvandla det till ett ambitiöst instrument för arbetet. Det är därför som alla medlemsstater måste sätta igång med effektiv marknadskontroll, för utan denna marknadskontroll kommer detta direktiv bara att vara en papperstiger, precis som det tidigare direktivet.
Jag vill säga till kommissionsledamoten att jag anser att kommissionen noggrant borde övervaka medlemsstaternas engagemang, kontrollera huruvida de utför denna marknadsinspektion och om så är nödvändigt i framtiden vidta åtgärder om det skulle komma fram att de inte lyckas uppfylla sina löften, i såväl arbetarnas och konsumenternas som tillverkarnas intresse. Just nu har vi gjort vårt, och jag tror därför att vi kommer att kunna godkänna direktivet i morgon. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0341/2005) av Elspeth Attwooll för fiskeriutskottet om kvinnliga nätverk: fiskeri, jordbruk och diversifiering (2004/2263(INI)). 
Elspeth Attwooll (ALDE ),
   . – Herr talman! Här i kammaren brukar de som deltar i en debatt på olika sätt gratulera föredraganden. Det kan vara alltifrån ett ganska reserverat tack för ett omfattande och hårt arbete till gratulationer till ett förträffligt betänkande. Om jag nu vore i den situationen skulle jag i ärlighetens namn inte kunna framföra några gratulationer, för jag menar att det i betänkandet finns uppenbara brister. Därmed vill jag inte säga att det inte innehåller värdefulla synpunkter eller att jag inte alls håller med om det som sägs i betänkandet. Jag är också mycket tacksam för det intresse som kollegerna har visat.
Jag har två synpunkter: För det första gäller det överflödig text – det kan finnas tillfällen när upprepningar ger god effekt, men jag menar inte att detta är ett sådant. För det andra gäller det det antal frågor som tas upp – jag menar att Europaparlamentet bör ta alla aspekter av livet för kvinnor i fiskerisektorn på allvar och göra sitt bästa för att ta itu med de problem som berör dem. Men den ursprungliga avsikten med betänkandet var att fokusera på den roll kvinnliga nätverk kan spela och deras potential i den socioekonomiska strukturen i fiskeberoende samhällen. Vi har nämnt två paralleller mellan deras situation och situationen för kvinnor i jordbrukssektorn samt möjligheten till gemensamma åtgärder. Den aspekten har gått förlorad. Det tycker jag är olyckligt, eftersom kvinnliga nätverk är centrala för att uppnå de andra mål som finns uppräknade i betänkandet.
Men jag ska i all korthet framföra mitt eget budskap till kommissionen och rådet: Ge uppmuntran och stöd till att skapa och utveckla kvinnliga nätverk, både på inhemsk nivå och på EU-nivå. Uppmuntra och stöd också deras verksamhet för att diversifiera lokala ekonomier, för att utveckla den gemensamma fiskeripolitiken och för en samordning av arbetet med frågor av gemensamt intresse.
För uppmuntran och stöd krävs emellertid mer än bara några vänliga ord. Det krävs aktivt stöd för att få tillgång till nödvändig finansiering och särskilda insatser för att undanröja alla befintliga sociala och administrativa hinder för kvinnors fulla deltagande och utveckling inom alla områden av fiskerisektorn.
Herr kommissionsledamot! Tack för att ni har lyssnat. Jag tackar också på förhand för de konkreta insatser som ska komma. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Jag vill först av allt gratulera föredraganden till hennes betänkande. Jag välkomnar Europaparlamentets initiativ och delar föredragandens engagemang för jämställdhet inom fiskerisektorn. Jag delar också hennes åsikt att kvinnliga nätverk är särskilt viktiga i detta sammanhang.
Under nästa programperiod, 2007–2013, kommer kommissionen att lägga stor vikt vid att föra fram kvinnors roll i fiskerisektorn. Förslaget om en europeisk fiskerifond återspeglar kommissionens engagemang för jämställdhet. Inom ramen för den nya fonden tas kvinnors roll inom fiskerisektorn upp mer detaljerat än i den nuvarande Fonden för fiskets utveckling. Integrationen av jämställdhetsperspektivet kommer att främjas under olika skeden av genomförandet av fonden. Vi kommer att be medlemsstaterna att se till att aktiviteter för att stärka kvinnors roll i fiskerisektorn främjas. I det betänkande vi nu behandlar uppmanas kommissionen att aktivt stödja befintliga kvinnliga nätverk och skapandet av nya nätverk.
Jag är glad att kunna meddela att vi genom förslaget om Europeiska fiskerifonden kommer att stödja specifika insatser såsom nätverk och utbyte av erfarenheter och bästa metoder mellan organisationer som arbetar för jämställdhet mellan kvinnor och män.
Inför nästa programperiod föreslår kommissionen att insatser för nätverk och utbyte av erfarenheter mellan organisationer som arbetar för jämställdhet ska ingå i medlemsstaternas operativa program. Därmed ersätter vi det tidigare förfarandet med inbjudan att komma med förslag om innovativa åtgärder som hanterades direkt av kommissionen. Vi menar att det alternativet kommer att ge ett mervärde jämfört med finansiering av småskaliga projekt, som det blev med den tidigare lösningen.
En utvärdering i efterhand av transnationella projekt för innovativa åtgärder genomfördes 2005. Ett av huvudresultaten av utvärderingen var att projekten inom ramen för de operativa programmen gav mer utdelning än de innovativa åtgärderna. Utvärderingen visade också att mervärdet för EU i de innovativa åtgärderna liksom utbytet av erfarenheter och bästa metoder blev tämligen begränsat.
I ert betänkande uppmanar ni kommissionen att främja mer yrkesutbildning och utbildning med särskild inriktning på kvinnors verksamhet i sektorn. Jag har nöjet att meddela att Europeiska fiskerifondens nya prioriterade mål – hållbar utveckling på fiskeområdet – kommer att utgöra ett viktigt inslag för att möta dessa behov.
Stöd kan ges till diversifiering av verksamheter och för att främja olika sysselsättningsmöjligheter för fiskare utanför sektorn. Åtgärder förutses såsom främjande och förbättring av yrkeskunnande, anpassningsförmåga och tillgången till arbetstillfällen, särskilt för kvinnor. Åtgärder för diversifiering av verksamhet liksom teoretisk utbildning och yrkesutbildning kommer att särskilt gynna kvinnor i områden som är beroende av fiske.
Kommissionen delar er oro för svårigheterna att rekrytera unga människor i fiskerisektorn. Branschens anseende hos den yngre generationen är svagt, och ansträngningar har gjorts för att locka unga människor till branschen. Inom ramen för Europeiska fiskerifonden överväger vi fler incitament för unga fiskare, utöver de åtgärder som redan förutses inom ramen för Fonden för fiskets utveckling såsom yrkesutbildning, däribland utbildning om hälsa och säkerhet samt förbättring av yrkeskunnande. Begränsat stöd kommer också att erbjudas inom ramen för EFF för unga fiskare som går in i branschen som nybörjare. Dessutom kommer det att finnas större möjligheter för kvinnor att delta i beslutsprocessen.
Det nya prioriterade målet hållbar utveckling på fiskeområdet kommer att genomföras med ett nedifrån och upp-orienterat förhållningssätt. De lokala aktörerna, inklusive kvinnoorganisationer, kommer att utgöra motorn i arbetet med att utforma och genomföra lokala utvecklingsstrategier. Det nya angreppssättet är ytterligare en möjlighet för kvinnor på lokal nivå att bli delaktiga i beslutsfattande och att se till att frågor som berör dem särskilt beaktas i lokala utvecklingsstrategier. Likaså planeras ett brett samarbete med alla berörda aktörer, inklusive kvinnliga företrädare, i samband med upprättandet av de nationella strategiska planerna. Kvinnoorganisationer bör därför bidra med sina uppgifter för analys av utvecklingslinjerna inom fiskerisektorn och utvecklingen av en strategi för hållbar utveckling.
Kvinnor och deras företrädare uppmanas också att delta i de regionala rådgivande nämnderna som utgör en hörnsten i styrningen av den reformerade gemensamma fiskeripolitiken. Kvinnoorganisationer har till exempel redan en företrädare i den regionala rådgivande nämnden för Nordsjön, som var den första som inrättades som ett resultat av reformen av den gemensamma fiskeripolitiken 2002. Kvinnor är också företrädda i den regionala rådgivande nämnden för de nordvästra vattnen.
Slutligen har jag nöjet att informera er att kommissionen planerar att organisera en konferens om jämställdhet 2006, som en uppföljning av konferensen i januari 2003 om kvinnors roll i fisket. Konferensen kommer att ge en överblick över kvinnors situation i fiskerisektorn, och man kommer att fundera över vägar framåt för att förbättra situationen och göra ytterligare framsteg. Jag hoppas att även Europaparlamentets åsikter kommer att återspeglas under den konferensen.
Avslutningsvis vill jag understryka att kommissionen är fast besluten att lägga stor vikt vid jämställdhet i vår politik. För att förverkliga jämställdheten måste dock ansvar tas på alla politiska nivåer: i kommissionen, på nationell nivå liksom på regional och lokal nivå. Ert engagemang för detta ändamål kommer att bidra till att upprätthålla betydelsen av och främja jämställdhet på alla nivåer. 
Teresa Riera Madurell (PSE ),
   . – Herr talman! Jag talar för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män och vill ansluta mig till föredraganden och kommissionsledamoten och säga att kvinnornas roll i fiskerisektorn borde uppmärksammas mer.
Trots att bara 3 procent av alla personer som är anställda inom fångstverksamheten är kvinnor deltar kvinnor aktivt inom alla de övriga fiskeriverksamheterna. På grund av sin osynlighet saknar många kvinnor i sektorn sociala och ekonomiska rättigheter. 
Vi vill därför uppmana kommissionen att tillsammans med medlemsstaterna vidta de nödvändiga åtgärderna för att till fullo garantera dessa kvinnors rättigheter.
Vi håller också med om att de borde ha tillgång till yrkesutbildning, finansiering och krediter på samma villkor som män. Det är även nödvändigt att öka kvinnors deltagande i beslutsprocesser och därför skulle en rekommendation från kommissionen till de berörda organen, så att dessa vidtar de nödvändiga åtgärderna i detta avseende, vara mycket positiv.
Det är nödvändigt att hjälpa kvinnors organisationer och nätverk och vi välkomnar därför kommissionens åtagande att fortsätta att aktivt stödja de befintliga nätverken och skapa nya, eftersom de är helt nödvändiga verktyg för utbyte av information och för goda arbetsmetoder.
Mina damer och herrar! Jag kan inte sluta utan att särskilt nämna skaldjursfiskare, varav de flesta är kvinnor på över 50 år som lider av hälsoproblem som en direkt följd av sitt arbete, och som i många fall inte har rätt till arbetslöshetsunderstöd, sjukvård eller anställningstrygghet.
Vi kan inte tillåta att grupper som denna har ett så litet skydd, och som ledamot i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män vill jag uppmana till ett större erkännande av kvinnors arbete i sektorn och att vi utan dröjsmål erbjuder lösningar på problemen i samband med detta arbete. 
Carmen Fraga Estévez,
   . – Herr talman! Som företrädare i parlamentet för en europeisk region där kvinnornas närvaro i fiskerisektorn är mycket hög, även inom fångstverksamheten genom exempelvis skaldjursfiske, vill jag tacka Elspeth Attwooll för hennes betänkande, där ett tänkvärt förhållningssätt betonas, som medför en omvärdering av den roll kvinnorna spelar i samhället och som ger dem möjlighet att i högre grad utnyttja de olika möjligheter som öppnas upp för att förbättra deras utbildning, grad av specialisering och framtidsutsikter.
Jag är stolt över att kunna säga att fiskerimyndigheterna i min region under de senaste åren har lagt särskild vikt vid kvinnornas roll, och främjat – faktiskt enträget krävt – skapandet av föreningar och gett sitt förbehållslösa stöd för integrationen av dessa föreningar i de befintliga nätverken, samt anordnat internationella forum och konferenser för att stärka dem och skapa nya, i syfte att skapa ett utbyte av kunskaper och erfarenheter mellan kvinnor från alla delar av Europa.
Resultaten är anmärkningsvärda, särskilt när det gäller att göra kvinnorna själva mer medvetna om den ekonomiska och sociala betydelsen av deras arbete, och få dem att sluta se sig som understödjare av familjeekonomin, en roll som traditionellt har tillfallit dem, och i stället kräva den ersättning som de har rätt till som arbetstagare – bättre löner, sociala förmåner och utbildning.
Betänkandet av Elspeth Attwooll illustrerar på ett riktigt sätt den roll som kvinnliga nätverk har spelat och den roll som de fortfarande kan spela inom detta område och innehåller en uppmaning till nationella myndigheter och kommissionen att fortsätta att ge och intensifiera sitt stöd. Av alla dessa skäl stöder vår politiska grupp de grundläggande punkterna i betänkandet och hoppas att denna kammare också kommer att ge det sitt stöd. 
María Isabel Salinas García,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag, som skuggföredragande för detta betänkande, instämmer i det som har sagts av föredraganden, Elspeth Attwooll.
Jag anser att vi efter att ha läst betänkandet kan se att kvinnliga nätverk spelar många olika roller inom fiskeområden och skulle kunna spela en större och bättre roll i framtiden. Det är viktigt att göra det mycket betydelsefulla arbete som har utförts av kvinnor inom denna sektor mer synligt och därigenom se till att dessa aktiviteter värderas högre och ger en bättre ersättning, eftersom kvinnor i många fall – såsom redan har sagts – arbetar utan ersättning och ibland utan någon social trygghet. Vi har fortfarande långt kvar.
I betänkandet uppmärksammas även det arbete som redan har utförts av kommissionen, som anordnade konferensen om kvinnors roll i fiskerisektorn 2003. Vi väntar ivrigt på den konferens som planeras inför 2006.
Det återstår dock fortfarande mycket att göra. Jag är därför glad över att ha noterat att kommissionsledamoten betonar andra saker, vilket är mycket nödvändig för kvinnor inom fiskerisektorn.
Jag anser att de åtgärder som kommissionen måste vidta för att stödja dessa nätverk måste gå i fyra riktningar, vilka anges i betänkandet – information, finansiering, representativa funktioner och utbildning.
Ett mer uttömmande betänkande måste utarbetas. Jag håller med föredraganden om att betänkandet om kvinnliga nätverk inte imponerar oss särskilt mycket. Ett uttömmande betänkande måste framställas, med en riktig avspegling av situationen för de befintliga nätverken, och sedan måste deras utveckling övervakas.
Finansiering behövs, eftersom dessa nätverk spelar, och i framtiden kan spela, fler och bättre roller i allmänhetens intresse, ur ekonomisk, social och även ekologisk synvinkel, och de förtjänar därför finansieringsinstrument.
Den utbildning som kommissionsledamoten nämnde behövs. Eftersom kommissionen känner till det viktiga arbete som utförs av kvinnor i fiskerisektorn borde den främja utbildning av ungdomar i dessa verksamheter så att de kan ta över detta arbete i framtiden.
Såsom redan har visats kan exempel hämtas från vissa situationer, exempelvis situationen för skaldjursfiskarna. Jag anser därför att vi måste stödja organisationer av kvinnor som bildas kring nätverk, så att de kan uppnå och behålla bättre levnadsvillkor.
Jag vill meddela att även min grupp kommer att stödja Elspeth Attwoolls betänkande. 
Albert Jan Maat (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag vill uttrycka mitt varma tack till Elspeth Attwooll för hennes arbete, hennes betänkande och hennes sätt att sätta kvinnliga nätverk på kartan. Jag är också skyldig kommissionsledamoten ett tack. Det är inte första gången han visar stor social omsorg inom fiskerisektorn. Jag vill även tacka honom för hans sätt att aktivt vilja involvera alla samhällsskikt inom fiskeindustrin.
Varför är det så viktigt? Det finns tre orsaker till att det är nödvändigt att fiskeripolitikens omfattning utvidgas till att även innefatta andra faktorer än rent ekonomiska. Det som är tydligt för mig på grund av räkkrisen i min egen region och den roll som VinVis har spelat i den, är att detta kvinnliga nätverk har bidragit till en lösning, och jag måste dra slutsatsen att det helt enkelt bör välkomnas att fiskerisektorn breddas i socialt hänseende.
Jag är också mycket glad över att detta nätverk nu har fått sin rättmätiga plats i Nordsjöns regionala rådgivande nämnd. Det är emellertid särskilt viktigt inom området utbildning, social ställning och ekonomisk effekt på fiskeindustrin. Om jag tänker på de höga bränslepriserna och flera andra faktorer som utan tvekan kommer att ha sociala effekter inom fiskeindustrin anser jag att det är bra att det kvinnliga nätverket VinVis, men även andra organisationer, får sin rättmätiga plats.
I detta avseende blev jag även mycket glad över den utfrågning som föredraganden anordnade i juli, vilken omfattade ett stort antal kvinnoorganisationer, och jag tycker att det vore bra om denna typ av aktiviteter även anordnades av parlamentet och kommissionen.
Jag vill än en gång tacka föredraganden för detta betänkande och jag hoppas att kommissionsledamoten också kommer att följa upp rekommendationerna. Hans svar i detta avseende skapar ganska positiva förväntningar om detta, och jag hoppas att vi politiker också kommer att se till att alla sociala skikt inom fiskeindustrin får sin rättmätiga plats inom sektorn. 
Stavros Arnaoutakis (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill gratulera och tacka föredraganden för hennes utomordentliga arbete med sitt betänkande.
Vi vet alla att kvinnor som arbetar inom kustfiske har en nackdel, eftersom deras arbete i denna sektor snarare är klassat som hjälp än som ett yrke. Det som saknas är ett erkännande av deras arbete, på både juridisk och social nivå. Vi måste stödja och skydda kvinnors sociala och ekonomiska rättigheter inom alla sektorer i fiskeindustrin – lika lön, pensionsrätt, social trygghet och tillgång till allmän sjukvård.
Vi måste öka takten på arbetet för att genomföra politik som stöder initiativ för att skapa kvinnliga nätverk i hela Europeiska unionen, särskilt i avlägsna öområden. Utvecklingen av dessa nätverk bör inte enbart grunda sig på frivilliga eller enstaka åtgärder. Dessa nätverk måste institutionaliseras så att deras roll i de områden där de utvecklas kan stärkas och de kan fungera som rådgivare och experter i sina regionala nämnder.
När det gäller den fullständiga tillämpningen av principen om likabehandling och lika möjligheter inom fiskerisektorn anser jag att vi ligger långt efter. Jag anser att det är dags för ett djärvt beslut, så att kvinnors bidrag till utvecklingen av fisket och det ekonomiska livet i allmänhet erkänns. Låt oss inte bara möta de kvinnliga nätverken med medkänsla och förståelse. Låt oss omvandla dem till ett viktigt verktyg som främjar fiskeripolitiken, hållbar utveckling och respekt för miljön, ekosystemen och människan. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Alla de föregående talarna uppmärksammade behovet av att behålla fisket inte bara som en ekonomisk verksamhet, utan även som en social och, så att säga, kulturell verksamhet.
Kvinnornas traditionella roll inom fiskeri och de olika moderna formerna av fiskeriverksamhet på kvinnornas arbetsmarknad stärktes bestämt efter kommissionens konferens 2003 och efter skapandet av nätverk för just denna kategori av arbetstagare.
Vi kan inte annat än välkomna initiativet av fiskeriutskottet och, framför allt, den alltför blygsamma Elspeth Attwooll, som har utarbetat betänkandet. Som skuggföredragande för mitt parti i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män tackar jag i alla händelser henne för att ha tagit med de flesta av mitt utskotts synpunkter. Det enda som återstår för oss är därför att lita på att kommissionen vid den nya konferensen 2006 kommer att hjälpa till med integreringen av ett paneuropeiskt nätverk för kvinnor som arbetar inom fiskerinäringen.
Inte bara Europeiska fiskerifonden utan även strukturfonderna och andra program, såsom Femmes och Leader, kan bli verktyg för specialåtgärder, parallellt med utbildningsutveckling och utveckling av yrkeskunskaper, utveckling av anpassningsförmåga, forskningsprogram om effekten av omstruktureringen i fiske- och jordbruksindustrin, innovation inom produktion och främjande av konsumtion med miljömedvetenhet samt respekt för den biologiska mångfalden. Det är dessa åtgärder som styr huruvida pojkar och flickor stannar kvar i fiskeområden, så att traditionerna, med värdefulla, gamla arbetsmetoder, kan behållas med ny teknik, och mervärde skapas för Europeiska unionen. Mervärde kan även komma från att behålla allt som föreskrivs i rådets direktiv 86/613 och jag vill be er, herr kommissionsledamot, att undersöka om direktivet kan utvidgas till att omfatta fiskerisektorn. Tillämpningen av likabehandlingsprincipen mellan män och kvinnor som arbetar i en verksamhet som egenföretagare, inklusive jordbruk, och skydd under graviditet, är viktiga områden och det jämställdhetsinstitut som håller på att inrättas kommer att ha en roll att spela med särskild forskning i frågan. 
Dorette Corbey (PSE ).
   – Herr talman! Först vill jag rikta mitt varma tack till Elspeth Attwooll för att hon har lyckats sätta fingret på exakt vilken roll och betydelse kvinnor kan ha i fiskeindustrin. Kvinnors arbete är ofta osynligt, och Elspeth Attwoolls betänkande bidrar i alla händelser till att föra fram det i ljuset.
Fiskeindustrin är en tung industri, som tyvärr omfattar långa arbetsdagar och även farligt arbete. Fler kvinnor på fartygen kan bidra till att förbättra arbetsvillkoren där. Arbete som är för tungt eller farligt för kvinnor är ofta skadligt även för män. I många sektorer har det visat sig att arbetsvillkoren förbättrades så snart kvinnor kom in i leden. Ett större engagemang av kvinnor i säkerheten på fartyg är nödvändigt för att faktiska framsteg ska kunna göras inom detta område.
En oro för hållbarheten är något annat som vi kan förvänta oss av kvinnor och kvinnliga nätverk. Ett hållbart fiske är nödvändigt för att ge framtida generationer fisk. Hållbara fångstmetoder med minsta möjliga sidofångst och en god övervakning är nödvändiga. Kvoterna ska fastställas den här månaden och det är mycket viktigt att ta hänsyn till de vetenskapliga rekommendationerna. Om det inte sker kommer framtida generationer inte att få någon fångst, något som ofta drabbar kvinnorna hårdast.
Det kanske är dags att anta en ny politik, experimentera med fiskereserverna under några år, sätta fiskereserverna på kartan och ge fiskebestånden en chans att återhämta sig. Den havsstrategi som nu förbereds erbjuder ett lämpligt tillfälle att föra diskussionen om detta. Jag uppmanar alla att särskilt involvera kvinnor i denna diskussion i alla länder.
Kvinnor handlar ofta med och köper fisk. Det hållbara fiskets genomförbarhet är beroende av att konsumenterna är fullt engagerade och även av att kvalitetsmärkningar införs, vilket garanterar kvalitet och hållbarhet. Det är bra att engagera kvinnor i detta så mycket som möjligt. Kort sagt har jag, precis som Elspeth Attwooll, stora förväntningar när det gäller kvinnorna. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Jag tackar återigen föredraganden för hennes betänkande. Jag vill också tacka alla talare för deras inlägg, för den beslutsamhet de har visat i fråga om jämställdhet i fiskerisektorn och för de förslag som de har framfört till kommissionen.
När det gäller kvinnliga nätverk vill jag återigen upplysa om att Europeiska fiskerifonden syftar till att stödja nätverk och utbyte av erfarenheter och bästa metoder mellan organisationer som arbetar för jämställdhet. Europeiska fiskerifonden kommer också att sörja för att möta utbildningsbehov och sociala behov i fiskerisektorn, med särskild tyngdpunkt på kvinnor.
Kvinnliga nätverk i fisket åtnjuter redan stöd från gemenskapen inom program som Equal, och detta stöd kommer att förstärkas i och med att Europeiska fiskerifonden tas i bruk. Fonden fokuserar på unga fiskare, vilket också kommer att vara till hjälp på jämställdhetsområdet.
En viktig milstolpe i reformen av den gemensamma fiskeripolitiken gjordes på styrningsområdet genom inrättandet av regionala rådgivande nämnder. Jag kan bara uttrycka min förhoppning att kvinnoorganisationer kommer att ta sin plats i de regionala rådgivande nämnderna på samma sätt som de redan har gjort i två av de tre befintliga nämnderna. Deltagandet i sådana styrande organ kommer att gynna jämställdheten på olika nivåer.
Frågan om skaldjursfiskarna togs upp, och jag vill peka på att de får stöd från Fonden för fiskets utveckling inom det spanska operativa programmet. Jag är säker på att de spanska myndigheterna kommer att efterfråga sådan finansiering inom Europeiska fiskerifonden, och jag är säker på att kommissionen kan fortsätta stödja sådan verksamhet. Ett sådant exempel kan säkert stödjas ytterligare.
Jag kommer tillsammans med kommissionsledamoten med ansvar för jämställdhet att göra mitt yttersta för att fortlöpande betona för medlemsstaterna vikten av att främja jämställdhet i fiskerisektorn. Som jag sa tidigare kommer det att hållas ännu en konferens 2006, som uppföljare till konferensen 2003. Syftet med konferensen är att ge en överblick över jämställdheten i fiskerisektorn och därefter överväga vilka ytterligare initiativ som kan tas i anslutning till det. Jag ser fram mot parlamentets konstruktiva bidrag till konferensen. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0340/2005) av Catherine Stihler för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om gemenskapens finansieringsåtgärder för genomförande av den gemensamma fiskeripolitiken och havsrättsligt arbete (KOM(2005)0117 – C6-0131/2005 – 2005/0045(CNS)). 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Först av allt vill jag tacka ledamoten för hennes betänkande om förslaget till rådets förordning om gemenskapens finansieringsåtgärder för genomförande av den gemensamma fiskeripolitiken och havsrättsligt arbete. Den finansiering som föreslås i förordningen kommer att utgöra en väsentlig del i budgetpaketet för fisket för 2007–2013. Näst efter Europeiska fiskerifonden utgör förordningen den rättsliga grunden för de flesta andra utgifter för den fortsatta gemensamma fiskeripolitiken och kommer, enligt kommissionens ursprungliga förslag till budgetplan, att omfatta utgifter till ett värde av mer än 2,5 miljarder euro under sjuårsperioden 2007–2013.
Förslaget syftar till en mer öppen och förenklad ram för gemenskapens ekonomiska insatser. Inriktningen är att göra de ekonomiska insatserna mer effektiva på områdena kontroll och tillsyn, insamling av uppgifter, vetenskaplig rådgivning, en förstärkning av styrelseformerna för den gemensamma fiskeripolitiken samt internationella förbindelser och havsrättsfrågor.
Låt mig nu gå över till de ändringsförslag som framförs i det betänkande vi har framför oss. Kommissionen kan godta ändringsförslag 1 och kommer att fortsätta att göra vad som är möjligt, inom sin behörighet, för att arbeta för att garantera hållbara resurser i tredjeländer.
Kommissionen håller i princip med om innehållet i ändringsförslag 2, men har svårt att godta formen. Det föreslagna ändringsförslaget kan få en begränsande effekt på det som är utformat som en bred och allmän punkt om den mycket viktiga kontrollkapaciteten i tredjeländer. Dessutom har kommissionen planer på att fokusera på att utveckla gemensamma mål tillsammans med tredjeländer snarare än att föreskriva i detalj vilka medel som ska användas för att nå de målen, eftersom olika länder har olika behov.
Ändringsförslagen 3–8 bör ses tillsammans med ändringsförslag 17 eftersom man där åberopar mål som redan omfattas av rådets slutsatser av den 19 juli 2004 om avtal om fiskepartnerskap. Lagbestämmelserna i förordningen är emellertid inte rätt plats för politiska uttalanden. Kommissionen anser därför att en hänvisning till dessa slutsatser i skälen i den föreslagna förordningen, såsom föreslås i ändringsförslag 17, är det bästa sättet att inkludera dessa aspekter och kan därför godta ändringsförslag 17. I konsekvens med det menar vi att innehållet i ändringsförslagen 3–8 täcks in i detta skäl.
Eftersom Natura 2000-nätverket hör till gemenskapens miljöpolitik kan kommissionen inte godta ändringsförslag 9 i en förordning som uteslutande gäller den gemensamma fiskeripolitiken. Kommissionen kommer dock att se till att den gemensamma fiskeripolitiken överensstämmer med miljömålen.
Av liknande skäl kan kommissionen inte godta ändringsförslag 10. Inom ramen för avtal om fiskepartnerskap krävs, enligt rådets slutsatser som hänvisades till tidigare, överensstämmelse mellan målen för den gemensamma fiskeripolitiken och målen för annan gemenskapspolitik såsom miljömål.
Kommissionen uppskattar det stöd som fiskeriutskottet har visat och fortsätter att visa gentemot de regionala rådgivande nämnderna. I ändringsförslag 11 kommer utskottets önskan att förenkla för de regionala rådgivande nämnderna till tydligt uttryck genom att man föreslår finansiering på obestämd tid. Kommissionen är villig att undersöka alternativ för finansiering även efter den föreskrivna femårsperioden, men något åtagande kan inte göras i detta läge. Det skulle inte vara i linje med förordningen om inrättande av de regionala rådgivande nämnderna. Denna begäran kan dock övervägas på nytt vid den första utvärderingen av de regionala rådgivande nämnderna efter tre år.
När det gäller kostnaden för vetenskaplig rådgivning vill jag säga att kommissionen redan betalar oberoende och trovärdiga organ för vetenskaplig rådgivning. Regionala rådgivande nämnder är välkomna att lägga fram behov av vetenskaplig rådgivning för kommissionen. Kommissionen förbehåller sig dock rätten att besluta från fall till fall om det är motiverat och kommer att styra processen med att ta in dessa råd.
Kommissionen håller i princip med om innehållet i ändringsförslag 12 men har svårt att godta formen. Det föreslagna ändringsförslaget kan få en begränsande effekt på det som är utformat som en bred och allmän punkt om målen för avtal om fiskepartnerskap. Att medlen utnyttjas effektivt är en av de principer som nämns i rådets slutsatser av den 19 juli 2004 om avtal om fiskepartnerskap, och det bör inte framhävas enskilt till förfång för andra principer och mål som fastställts i rådet.
Kommissionen har svårt att godta ändringsförslag 3. Flertalet av de aspekter som nämns i ändringsförslaget täcks antingen av rådets slutsatser om avtal om fiskepartnerskap eller av den budgetförordning som tillämpas i fråga om den allmänna budgeten för Europeiska gemenskaperna.
Kommissionen håller med om innehållet i ändringsförslag 4 men inte formen. Kommissionen går i princip med på att tillhandahålla sammanfattningar och sammanställningar av uppgifter på begäran eller för särskilda ändamål, men det är i det här läget inte förutsett att uppgifter med automatik ska ges ut i form av periodiska publikationer eller rapporter.
Ändringsförslag 15 kan inte godtas av kommissionen eftersom avtal om fiskepartnerskap i huvudsak grundas på affärsmässiga förhållanden. Tredjelandet är ansvarigt för och kan oinskränkt använda sina inkomster inom ramen för avtalet, helt eller delvis, för att stödja sin fiskeripolitik enligt de ändamål som man har kommit överens med gemenskapen om i en gemensam strategi. Parterna kommer att gemensamt utvärdera resultaten av politiken. Kommissionen kan emellertid inte i detta sammanhang föreskriva redovisningsrevisioner eller kontroller på plats i tredjeländer utan deras medgivande.
Av liknande skäl kan kommissionen inte godta ändringsförslag 16. Alla avtal om fiskepartnerskap innehåller bestämmelser om utbetalning av medel och användningen av den andel som ska användas till fiskeripolitiken i tredjelandet. Grundat på indikatorer och riktmärken kommer båda parter att gemensamt utvärdera resultatet av politiken och göra nödvändiga justeringar där så är lämpligt. Tredjelandet är dock suveränt i fråga om sin nationella budget och sin finansiella förvaltning.
Som jag tidigare sa kan kommissionen godta ändringsförslag 17.
När det gäller ändringsförslag 18 vill jag säga att kommissionen välkomnar parlamentets stöd för att förstärka budgeten för den gemensamma fiskeripolitiken under förhandlingarna om budgetplanen för perioden 2007–2013. Den förordning som föreslås kan per definition endast antas när en överenskommelse om budgetplanen, förhoppningsvis, har nåtts. Därför kommer det förmodligen inte att vara aktuellt att lägga till ett skäl, såsom föreslås i ändringsförslaget.
Kommissionen håller med om innehållet i ändringsförslag 19, men inte om formen. Det småskaliga fisket, som en del av fångstsektorn, är redan med i de regionala rådgivande nämnderna genom beslutet om nämnderna. Kommissionen stöder alltså redan nu deras deltagande i de regionala rådgivande nämnderna som ordinarie ledamöter. 
Catherine Stihler (PSE ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka alla kolleger för deras stöd hittills för mitt betänkande. Betänkandet ersätter ett antal befintliga rättsliga instrument som ligger till grund för de nuvarande stöden förutom medlen från Europeiska fiskerifonden. Det är i linje med strävandena för att erhålla bättre och förenklad lagstiftning. I betänkandet fastställs mål för utgifterna, regler för stödberättigande, nivån på kommissionens bidrag och kontrollåtgärder. Huvudområdena är kontroll och tillsyn, insamling av uppgifter, vetenskaplig rådgivning, styrelseformer för den gemensamma fiskeripolitiken och internationella förbindelser. Den totala budgeten för perioden 2007–2013 uppgår till 2 625 miljoner euro, även om de aktuella beloppen, som kommissionsledamoten sa, är beroende av EU:s budgetförhandlingar.
I fråga om kontroll och tillsyn är målet att förbättra kontrollen över fiskeverksamheten för att motverka fiskeverksamhet som skadar resursbevarandet i eller utanför gemenskapens vatten. Detta ska ske genom att gemenskapen medfinansierar medlemsstaternas arbete för att komma till rätta med brister i deras kontrollverksamhet på fiskeriområdet och genom samordning av kontrollåtgärder, särskilt via Gemenskapens kontrollorgan för fiske.
I fråga om uppgiftsinsamling och vetenskaplig rådgivning ska gemenskapen stödja insamling och hantering av de uppgifter som krävs för att bedöma fiskeresursernas och fiskerinäringens tillstånd, både i och utanför gemenskapens vatten. Detta bidrar till medlemsstaternas upprättande av fleråriga serier av aggregerade vetenskapsbaserade uppgifter med biologisk, miljörelaterad och ekonomisk information.
I fråga om styrelseformer är målet att involvera berörda aktörer i fiskeripolitikens alla stadier fram till och med genomförandet.
I fråga om internationella förbindelser och havsrättsfrågor ska gemenskapen medfinansiera ingående av fiskeri- och partnerskapsavtal med tredjeländer och deltagande i internationella organisationer som sysslar med fiskeri- eller havsrättsfrågor. Lejonparten av budgeten går till detta område – 1 592,5 miljoner euro, varav 1 522,5 miljoner går till fiskeriavtal. Dessutom har pengar avsatts för tekniskt och administrativt stöd, inklusive personalkostnader.
Även om beloppen från kommissionen har höjts vid utskottsbehandlingen har parlamentsledamöter uttryckt farhågor för att bidragen inte kommer att täcka kostnader för alla uppgifter. Kostnaderna har blivit högre genom utvidgningen och behovet av att samla in uppgifter om ytterligare havsområden – det finns till exempel knappast några aktuella uppgifter om Svarta havet.
Osäkerheten om finansieringen – inte minst i väntan på en ny EU-budget – aktualiserar frågan om ytterligare medel kan göras tillgängliga och i så fall hur de ska användas. Om det inte finns ytterligare medel uppstår frågan om förslaget innehåller tillräcklig finansiering.
Inrättandet av regionala rådgivande nämnder är en mycket viktig och högst välkommen utveckling. Dessa nämnder kommer att spela en nyckelroll i förvaltningen av den gemensamma fiskeripolitiken. Vi måste dock se till att de får tillräckligt stöd. De kommer troligtvis inte att själva kunna generera tillräckliga resurser efter etableringsperioden, och driftsutgifterna kommer med säkerhet att öka efter denna period eftersom nämnderna och deras arbetsgrupper – den regionala rådgivande nämnden för Nordsjön har redan fyra arbetsgrupper – gradvis utvecklar och genomför nya projekt inom ramen för den förvaltningsmässiga rådgivningen till kommissionen. Även under etableringsperioden kommer kommissionens stöd till de regionala rådgivande nämnderna snabbt att minska från ett år till ett annat, och fortsätter på det sättet, eftersom nämnderna förväntas bli allt mer självförsörjande. Nämndernas sekretariat har dessutom endast begränsad kapacitet för att söka nya oberoende finansieringskällor, särskilt i medlemsstaterna.
Det är endast i mycket liten utsträckning möjligt – och motiverat – att föra över kostnaderna på de berörda aktörerna inom sektorn – medlemmar av generalförsamling och verkställande kommittéer – framför allt eftersom de enskilda aktörerna – såsom frivilligorganisationer – strävar efter att samtidigt delta i flera regionala rådgivande nämnder, vilket innebär avsevärda kostnader. Det är oerhört viktigt att kräva att finansieringen av de regionala rådgivande nämnderna fortsätter efter etableringsperioden på fem år.
Stödet till insamling av uppgifter om fiskets inverkan på miljön som ett led i införandet av en ekosystembaserad strategi är också mycket viktigt. Nästan 60 procent av beloppet går till internationella fiskeavtal, och det är inte mer än rätt att vi ser till att medlen utnyttjas effektivt och att det blir en rimlig utveckling.
Utgifter inom ramen för ett avtal bör vara berättigade till gemenskapsstöd endast om de har bedömts som lönsamma i en utvärderingsrapport om det berörda avtalet. Det är också viktigt att utveckla kontrollkapacitet i tredjeländer för att säkra ett hållbart fiske samt övervakning och kontroll av fiskeverksamheten.
Om nedskärningar måste göras i kommissionens vägledande budget kan besparingar kan göras på området för internationella förbindelser, som är den största budgetposten.
Jag tackar kollegerna för deras stöd och uppmanar dem att stödja detta betänkande i morgon, och jag önskar alla en god jul. 
Carmen Fraga Estévez,
   . – Herr talman! Trots att denna diskussion är för tidig, eftersom budgetplanen ännu inte har godkänts, anser jag att vi bör godkänna Catherine Stihlers betänkande som en förhandsåtgärd, men jag vill göra flera anmärkningar, av vilka några sammanfaller med kommissionsledamotens.
För det första håller vi inte med om föredragandens uttalande att om de anslag som föreskrivs i kommissionens förslag sänks ska de utan någon som helst motivering tas från den rubrik som rör fiskeavtal, trots att föredraganden förefaller ha glömt att de flesta av dessa medel nu syftar till att ersätta kostnaderna för utvecklingsbistånd, och inte den kommersiella delen av dessa avtal.
Dessutom är den vanliga klichén att koppla finansieringen av fiskeavtal till föregående lönsamhetsanalyser inte användbar i detta skede. För det första visar de förhands- och efterhandsstudier som har genomförts av kommissionen för varje protokoll att avtalen fortfarande ger fördelar som är större än kostnaden för Europeiska unionen. Samtidigt måste vi, på grund av deras nya status som associationsavtal, ta hänsyn till andra parametrar som inte kan mätas med en ren lönsamhetsanalys.
För det andra håller vi inte heller med om att åtgärder för Natura 2000-nätverket ska finansieras med den gemensamma fiskeripolitikens medel. I detta avseende vill jag hänvisa till det som parlamentet sa i Bögebetänkandet om budgetplanen.
Slutligen, och med hänsyn till de regionala nämnderna, anser jag inte att det finns någon motivering, åtminstone inte just nu, för att förlänga den tidsperiod för deras finansiering som föreskrivs i gemenskapslagstiftningen, särskilt med tanke på att de flesta regionala rådgivande nämnder ännu inte har börjat fungera, eftersom mindre än hälften av de planerade nämnderna har inrättats. Det mest logiska är att de regionala rådgivande nämnderna blir ett instrument som till slut blir självförsörjande, om de blir så användbara som vi hoppas, och inte att de blir ännu en börda för bidragsgivarna, särskilt inom en politik för vilken det ekonomiska bidraget alltid ligger under miniminivåerna. 
Rosa Miguélez Ramos,
   . – Herr talman! Jag tar vid ungefär där Carmen Fraga Estévez slutade. Jag vet inte varför det är just den gemensamma politik som har minst medel som bestormas med krav av alla de slag. Trots att jag, som föredraganden vet, är uppriktigt tacksam för hennes arbete känner jag mig föranledd att göra en rad anmärkningar här, eller snarare reservationer, om den text som har godkänts i utskottet och som vi ska rösta om i morgon.
Jag talar framför allt om ändringsförslagen 6, 9, 11, 12 och 13, som jag kortfattat ska kommentera. I samband med denna förordning, och väl medveten om de gynnsamma följderna av internationella överenskommelser för sysselsättningen i gemenskapens regioner, förstår jag kommissionens inställning i denna fråga. Att behålla sysselsättning är en specifik målsättning som ingen ifrågasätter. Att ställa upp denna målsättning utan att specifikt nämna gemenskapen, såsom Catherine Stihler gör, kan vara ett misstag. Det är en lovvärd önskan, men den faller inte inom tillämpningsområdet för den gemensamma fiskeripolitiken och förefaller inte vara en realistisk målsättning.
När det gäller insamlingen av uppgifter för Natura 2000, som föreslås i ändringsförslag 9, anser jag att den bör finansieras genom medel som är avsedda för miljöpolitiken – som jag alltid har sagt – och inte genom den gemensamma fiskeripolitiken (GFP). De av oss som arbetar med GFP vet att vi genom denna politik betalar för andra förpliktelser som föreskrivs i annan gemenskapspolitik, vilket framgår av den ökande ekonomiska betydelsen av utvecklingssamarbete inom fiskeavtalen.
När Catherine Stihler i ändringsförslag 12 föreslår att kriteriet att medlen utnyttjas effektivt ska vara en avgörande faktor i fiskeavtal känner jag mig även föranledd att fråga på vilket sätt hon menar att medlen ska utnyttjas effektivt. Effektivt för tredjeland? Vidare, fru Stihler, om vi arbetar utifrån detta kriterium att medlen ska utnyttjas effektivt, vet jag inte om vi kommer att kunna genomföra den samarbetspolitik som jag nyss har nämnt, och som ni själv nämner. Jag är faktiskt inte säker på att ni, som föredragande, har ägnat tillräcklig tankemöda åt detta kriterium om att medlen ska utnyttjas effektivt, som jag har så svårt att förstå.
Jag godtar de två ändringsförslag som har lagts fram av Pedro Guerreiro, liksom ändringsförslag 17, som har lagts fram av Catherine Stihler. 
Elspeth Attwooll,
   . – Herr talman! Jag vill ta tillfället i akt att framföra mina uppriktiga gratulationer till föredraganden och tacka för hennes stöd för ändringsförslagen från ALDE-gruppen. De handlade till övervägande del om internationella fiskeavtal. Jag måste säga att jag blev ganska besviken över kommissionsledamotens svar på dem.
Vi förnekar inte att dessa avtal är viktiga, men vi menar att om vi gör av med europeiska skattebetalares pengar, antingen det gäller riktat bistånd eller fiskerätter, så ska vi veta exakt hur pengarna används. I synnerhet ändringsförslag 16 var noga utformat för att hantera de internationella rättsliga svårigheterna därvidlag.
Vi talar här om avtal om fiskepartnerskap med skyldigheter för båda sidor. Om vi inte har dessa uppgifter, om vi inte kan utvärdera det som sker, hur kan vi då fatta beslut om huruvida vi ska förnya avtalen när den dagen kommer? Det finns allvarliga farhågor för vad som sker i vissa tredjeländers vatten. Så sent som förra veckan publicerade den brittiska miljöorganisationen Environmental Justice Foundation en rapport om illegalt fiske i Guinea och dess förbindelse med Europeiska unionen. Enligt statistik som citeras i rapporten förlorar Guinea över 34 000 ton fisk varje år till illegalt fiske till ett värde av i storleksordningen 110 miljoner US-dollar. EU:s flotta är bara en av flera inblandande, men den är ändå inblandad.
För mig illustrerar detta enda exempel tydligt varför det är helt nödvändigt att vara noggrann i fråga om EU:s fiskeavtal och se till att unionen bidrar till att förbättra styrningen i tredjeländers vatten men också till att möta det akuta behovet på alla sidor av att höja kvaliteten i övervakning och tillsyn. Flera av ändringsförslagen i betänkandet skulle bidra till mer ansvarsfulla fiskeavtal för unionen.
För att övergå till ett något annorlunda ämne vill jag säga att ALDE-gruppen välkomnar ändringsförslag 11 där det föreslås att finansieringen av driftskostnaderna för de regionala rådgivande nämnderna inte begränsas till de första fem åren. Som kommissionsledamoten sa utgör de hörnstenen i styrningen av den reviderade gemensamma fiskeripolitiken. 
Pedro Guerreiro,
   . – Jag vill belysa en fråga som togs upp i debatten i utskottet. Den finansiering som föreskrivs i kommissionens förslag kommer inte att göra att vi kan uppnå de mål som anges i förordningen, exempelvis finansieringen av åtgärder för kontroll och genomförande, bevarande, uppgiftsinsamling och förbättring av den vetenskapliga rådgivningen, styrelseformer, internationella förbindelser och havsrätten.
De ekonomiska resurserna för detta viktiga instrument för den gemensamma fiskeripolitiken måste ökas, med tanke på EU:s utvidgning och de mer ambitiösa mål som har ställts upp. Ändå är ingen sådan ökning på gång. Det brittiska ordförandeskapets förslag är bara ännu en i raden av nedskärningar i gemenskapens budget för 2007–2013. Därför har vi lagt fram ett förslag till en ändring där det anges att det totala ekonomiska fiskerianslaget, särskilt för detta förslag till förordning, är alltför otillräckligt om vi ska kunna lösa den ekonomiska och sociala krisen i sektorn och uppfylla de behov som konstaterades vid 2002 års översyn av den gemensamma fiskeripolitiken. I stället föreslår vi tillräckliga ekonomiska resurser för fiskerisektorn.
Med detta sagt, och med tanke på att vi anser att det är av avgörande betydelse att fiskarna engageras i att skapa och genomföra den gemensamma fiskeripolitiken på varje nivå, har vi även lagt fram ett förslag om att stöd bör ges till att inrätta eller främja representativa föreningar för mindre kustfiskare, den klart viktigaste delen av sektorn, och att dessa fiskare engageras i beslutsprocesser i regionala rådgivande nämnder.
Slutligen vill jag säga att förordningen fortsätter att styras av tanken att den enda faktor som har betydelse i bevarandet av fiskeriresurser är att minska fiskeverksamheten på EU-nivå, och att andra avgörande faktorer förbises.
För vår del bör den främsta målsättningen vara att främja en hållbar modernisering och utveckling i sektorn. Det är också nödvändigt att balansen av fiskeriresurser bibehålls för att garantera fortsatta fiskleveranser till allmänheten, bevarande av arbetstillfällen och bättre levnads- och arbetsvillkor för fiskarna. 
Derek Roland Clark,
   . – Herr talman! Den gemensamma fiskeripolitiken påverkar Förenade kungariket mer än många andra medlemsstater. En brittisk minister i slutet på 1940-talet sa en gång att Storbritanniens ekonomi var tryggad för åren framöver eftersom, som han sa, vi bor på en ö av kol omgiven av fisk. Det finns fortfarande kol, om vi vill använda det, men fisken är nästan borta på grund av den katastrof som den gemensamma fiskeripolitiken utgör.
Utformat för att bevara fiskbestånd har detta ogenomtänkta system lett till utfiskning av vissa arter, på gränsen till utrotning. Bland de mest utfiskade är de kraftfulla bestånden som en gång fanns i Nordsjön och den irländska boxen, ända fram till 1973 reserverade för brittiska fiskare som såg efter fiskevattnen och bärgade rika fångster. Sedan gick vi med i den gemensamma marknaden och den gemensamma fiskeripolitiken, och nu håller dessa vatten på att bli en marin öken, om de inte redan är det.
Rättvisa andelar för alla med den gemensamma fiskeripolitiken – vad är det jag hör? Varför har i så fall Storbritannien lägre kvoter i vattnen runt våra kuster än vissa andra länder som ligger längre bort? Och vad tjänar någon på utfiskning av våra vatten? Alltför många båtar som tar upp alltför lite fisk, hör vi. Precis så är det. Med den gemensamma fiskeripolitiken kommer stora flottor med trålare från länder som tidigare varit utestängda och rovfiskar i dessa vatten, näst intill utrotning, medan fartyg från fabriker som tillverkar gödningsmedel suger upp enorma mängder marint liv på havsbotten och förstör grunden för näringskedjan.
Hur kan någon förnuftig människa tänka ut systemet med kvoter i den gemensamma fiskeripolitiken som får till följd att man kastar fisk överbord när man har fångat för mycket? Vet ni att fisken är död när den kastas överbord? Vet ni också att den värdelösa fisken som kastas överbord för vissa arter uppgår till samma vikt årligen som den fisk som landas lagligt? Jämför med Norge och Island som båda vägrade att gå med i EU: Deras fiskbestånd förblir rikliga, och deras fiskeindustri blomstrar därför att de tar hand om den och förbjuder att fisk kastas överbord. Samtidigt har den brittiska fiskeflottan reducerats till en fjärdedel av sin tidigare storlek.
Ödeläggelsen av fiskerinäringen innebär att fiskare blir utan arbete och får leva på bidrag. Det innebär att det ständigt går utför med fiskehamnar, och man häller in medel från strukturfonder. Det innebär att den sociala och ekonomiska strukturen runtomkring hamnarna förfaller medan EU hävdar att detta är just vad man bekämpar.
Om ni menar att detta är enbart brittiska klagomål – tänk om. Fiskerinäringen utgör en faktor i Förenade kungarikets BNP varifrån bidragen till EU-budgeten kommer, och ovanpå det har vi förödelsen av en ovärderlig naturtillgång. Och där har vi ännu en julgås som inte längre värper lika många guldägg! 
Duarte Freitas (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Det här är svåra tider för Europa och den ekonomiska krisen har inte försvunnit. EU måste nu fokusera på hur det ska hantera och distribuera sin budget utifrån detta. För att följa en god, känslig och hållbar strategi måste vi ha verktyg till vårt förfogande som hjälper oss att vidta lämpliga åtgärder, vilket jag tror var vad vi alla önskade.
Genom detta förslag till förordning inrättas en ram av åtgärder i syfte att genomföra den gemensamma fiskeripolitiken, som ett komplement till förslaget till rådets förordning om Europeiska fiskerifonden (EFF), som vi debatterade i kammaren för några månader sedan. Som jag sa om EFF då är det mycket viktigt att de medel som öronmärks för dessa regler stämmer överens med de faktiska behoven i en integrerad fiskerisektor inom ett utvidgat EU som står inför nya utmaningar.
Trots att jag välkomnar kommissionens arbete för att göra de ekonomiska avtalen i den gemensamma fiskeripolitiken (GFP) tydligare och mer sammanhängande måste jag uttrycka mitt missnöje med att de tillkännagivna målen och de avsatta medlen inte stämmer överens. Med tanke på att målen efter EU:s utvidgning måste vara mer ambitiösa och långtgående anser jag att det är olämpligt att minska detta ekonomiska instrument med 6,3 procent.
Jag vill betona att 60 procent av budgeten på 2 625 miljoner euro, fördelat på fyra huvudmål, har avsatts för internationella fiskeavtal. Den del som rör partnerskapsavtal om fiske är av kritisk betydelse på grund av dess framskjutna ställning i budgeten. I betänkandet behålls konsekvensen mellan slutsatserna från rådets (jordbruk och fiske) senaste möten om den nya GFP och EU:s internationella förbindelser, och det förefaller ha ytterst stor betydelse.
Slutligen är inrättandet och behållandet av regionala rådgivande nämnder av stor vikt för den nya GFP. Det är därför nödvändigt att se till att det inte bara finns medel tillgängliga för att täcka startkostnaderna för dessa nämnder, utan även att nämnderna kan fortsätta att fungera. I detta syfte måste kommissionen tydligare klargöra i vilken utsträckning alla områden som rör nämnderna ska finansieras. 
Jacky Henin (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Fiske är – precis som jordbruk – en ekonomisk sektor som inte liknar någon annan. Fisket bidrar till att förbättra livskvaliteten på EU-nivå och skydda kustlinjen och miljön. I många fall bidrar småskaligt fiske till och med till att stärka turismen.
Det är värt att betona att fiskebefolkningen spelar en viktig roll. Det arbete som de utför med en sådan passion är krävande, hårt och farligt och deras inkomst påverkas av alltför många olika osäkra faktorer. Fiskarna och deras familjer är ofta skuldsatta, och drabbas av det ständigt stigande priset på diesel, och lever med rädslan för att inte kunna få ekonomin att gå ihop och förlora sina arbeten.
Under hela den tid som den gemensamma fiskeripolitiken har funnits har den misslyckats med att minska denna rädsla. Den har tvärtom bidragit till förlusten av tusentals småskaliga fiskearbeten och till fiskarnas sociala osäkerhet, utan att uppnå övertygande resultat när det gäller bevarande av resurser. Ännu värre är att denna politik ofta har gett intryck av att ligga i händerna på lobbyisterna, som är mer intresserade av att odla sin medieimage och jaga subventioner än att göra en allvarlig ansträngning för att skydda miljön.
Det är därför, herr kommissionsledamot, som fiskarna är trötta på att hela tiden bli misstänkta för att vara havets kriminella, av en europeisk kommission som i stället är alltför eftergiven mot havets verkliga pirater, och med det menar jag bekvämlighetsflaggor. Herr kommissionsledamot! Tvärtemot de förutfattade meningarna hos er lärda församling av vetenskapsmän är det ingen som är mer hängiven uppgiften att bevara fiskeresurserna än fiskarna. Det är deras levebröd, deras arv och deras barns framtid. De har fått mer än nog av en situation där kvoter för fiskedagar och fångststorlekar, som ofta anges utan verklig vetenskaplig grund och byts lite hur som helst mellan staterna, ingår i upprättandet av fiskezoner. Kommissionen får inte fortsätta att gynna fiskare av en nationalitet framför fiskare av en annan. Alla måste stå på jämlik fot inom EU.
Det är riktigt att er text innebär vissa framsteg inom området, eftersom ett av dess formella mål är att alla intressenter ska vara involverade, men ni får ursäkta mig när jag beskriver den som vag och timid. Vi kan inte rädda fisket och fiskeresurserna utan fiskarna och deras branschföreningar och fackförbund. Fiskarna måste genom sina företrädare verkligen vara engagerade i alla beslut som rör dem. Unionen måste också ge ekonomiskt bistånd till medlemsstaterna för att hjälpa dem att skydda sina territorialvatten mot illegalt fiske. Jag tänker särskilt på territorialvattnen i EU:s yttersta randområden.
I den mån det finns ett verkligt problem med att finansiera en rättvis, hållbar och djärv europeisk fiskeripolitik får vi inte glömma att ett av hoten mot resurserna kommer från föroreningar som orsakas av sjötransporter. Systemet med bekvämlighetsflaggor ligger bakom dessa föroreningar. Om vi kan peka ut de ansvariga för denna pågående ekologiska katastrof kommer vi därför att kunna lansera en verkligt ambitiös politik. 

Joe Borg,
   . – Herr talman! Allra först vill jag säga att finansieringen faktiskt har ökat med detta styrmedel. Det beror på många olika saker: utvidgningen, ny teknik, mer omfattande uppgifter, de nya kontrollorganen och inrättandet av de regionala rådgivande nämnderna. I den sistnämnda frågan vill jag säga, som jag sa förut, att kommissionen är villig att överväga finansieringen av nämnderna vid den utvärdering som ska göras efter tre år.
Kommissionen skulle självfallet inte beklaga om ytterligare medel fanns att tillgå. I själva verket kommer vi dock förhoppningsvis att uppnå en ökning med 150 procent av kontroll och tillsyn, en ökning med 160 procent av insamlingen av uppgifter och av vetenskaplig rådgivning, en ökning med 110 procent av styrningen och en ökning med 120 procent av de internationella förbindelserna. Om allt går bra kommer det att bli en total ökning med 130 procent om man jämför de båda budgetperioderna 2000–2006 och 2007–2013.
Om det skulle bli en minskning har vi en viss buffert så att vi inte ska behöva ta från något särskilt område. Om det behöver göras drastiska nedskärningar kommer alla rubriker att påverkas lika mycket. Förhoppningsvis vet vi innan veckan är slut hur det blir. Hittills, enligt de indikationer vi har, är nedskärningarna i budgetplanen på fiskeområdet relativt små, särskilt i det andra instrumentet, och förhoppningsvis ändras det inte.
I fråga om internationella avtal menar kommissionen att förslaget innebär en avvägning mellan inrikes- och utrikespolitik, mellan internationella avtal och bevarande, kontroll och styrning. I detta vägval vill jag framhålla att tilldelningen till olika områden endast är preliminär och grundas på aktuella prognoser. Justeringar för varje program kommer att läggas fram och antas varje år i den årliga budgethanteringen.
Jag skulle vilja ta upp Elspeth Attwoolls kommentar om ändringsförslag 16. Eftersom det handlar om kommersiella förbindelser går medlen ofta direkt in i statsbudgeten. Vi har dock för avsikt att förstärka dialogen med kommissionens utvecklingsavdelning, för att dessa medel ska utnyttjas mer effektivt för dessa länders utvecklingsmål, särskilt i fiskerisektorn.
Jag måste också framhålla att alla avtal om fiskepartnerskap innehåller föreskrifter om utbetalningen av medel inom överenskommelsen och om hur de medel som är avsedda för tredjelandets fiskepolitik ska användas. Grundat på indikatorer och riktmärken, som jag sa förut, kommer båda parter att gemensamt utvärdera resultatet av politiken och göra nödvändiga justeringar där så är lämpligt.
Jag kan inte hålla med om Derek Roland Clarks påståenden. De mindre fiskbestånden är ett resultat av år efter år med okontrollerad överfiskning och inte av den gemensamma fiskeripolitiken. Politiken strävar efter att, genom åtgärder, uppnå balans mellan tillgängligheten till bestånden och de flottor som siktar in sig på dem.
Avslutningsvis, frågan om kustfiske och småskaligt fiske hör snarare hemma i Europeiska fiskerifonden, som förhoppningsvis kommer att antas i början av 2006. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på dagordningen är en gemensam debatt om
– ett betänkande (A6-0339/2005) av Paulo Casaca för fiskeriutskottet om förslaget till rådets beslut om ändring av beslut 2004/465/EG om ett ekonomiskt bidrag från gemenskapen till medlemsstaternas program för fiskerikontroll (KOM(2005)0328 – C6-0273/2005 – 2005/0136(CNS)), och
– en muntlig fråga (O-0111/2005 – B6-0344/2005) till kommissionen från Philippe Morillon för fiskeriutskottet om EU-sanktioner inom fiskerisektorn. 
Paulo Casaca (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det finns en allt större enighet bland vetenskapsmän, forskare och icke-statliga miljöorganisationer om att ett hållbart fiske kräver en stabil, långsiktig länk mellan fiskare och deras miljö, och mellan denna ekonomiska verksamhet och kontroller och sanktioner mot rovfiske.
I sin utmärkta avhandling om hur en fiskarförening i Cangas i den spanska regionen Galicien fungerar noterade Dora Jesus att när ett visst fiskesamhälle hade exklusiv fiskerätt i området eller, mer exakt, när det tog på sig rättigheterna och skyldigheterna att äga naturresurser och började sköta sina egna primära kontroll- och sanktionssystem, lyckades det rädda beståndet av långhals och göra arten ekologiskt och ekonomiskt hållbar i det område som täcktes av föreningen.
Tyvärr har EU valt en skiftande politik, med enormt stora variationer mellan fiskerättigheter. EU bär ensamt ansvaret för att ha beviljat dessa rättigheter och när det gäller vissa arter är de fastställda för i princip hela EU:s havsområde, och ändå överlåts kontroll- och sanktionssystemen till enskilda parters gottfinnande.
De medel och utnyttjandeandelar som har föreslagits av kommissionen för att stödja investeringar i medlemsstaternas fiskekontroller har minskats till 32 miljoner euro 2006, ett lågt belopp med tanke på det ansvar som har getts till vissa regioner och medlemsstater. Vidare finns det inget gemenskapsbistånd för att kontrollera och övervaka GFP. I detta sammanhang vill jag påpeka att exempelvis Portugal står för drygt två procent av Europas befolkning, men mer än 50 procent av det område som omfattas av de europeiska exklusiva ekonomiska zonerna (EEZ). Dessutom är regionen Azorerna ensam en större EEZ än någon medlemsstats, trots att den bara har 250 000 invånare.
I detta sammanhang har vattnen utanför Azorerna bara kontrollerats en gång sedan de avreglerades den 1 augusti 2004, trots att många dussin utomstående fartyg har upptäckts med hjälp av det satellitbaserade fartygsövervakningssystemet (VMS) i denna EEZ under samma tid, och det har ibland funnits två dussin samtidigt. Detta står i stark kontrast till de otaliga inspektioner som har utförts av den traditionella flottan i Azorerna av de regionala och nationella myndigheterna och gemenskapens myndigheter, på eller nära land.
I brist på någon form av VMS finns det fortfarande, som vi just har sagt, inget effektivt skydd mot oregistrerade fiskebåtar och heller inte mot lagligen registrerade båtar, i de fattigaste och yttersta områdena i EU. Orsaken till att VMS fungerar så otroligt dåligt är ett antal avvikelser från nyckelområden, och att kontrollsystemet för det öppna havet är så inaktivt och ineffektivt.
Vid en konferens om havspolitik och EU:s havsstrategi som hölls i Ponta Delgada förra veckan av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet fick vi veta att cirka 150 olika arter har hittats i vattnen utanför Azorerna, varav många hör hemma i området och en del bokstavligen kan leva i tusentals år. Bland dessa finns svarta korallskogar, en del mer än två meter höga. Värdet av dessa koraller och andra djuphavsorganismer för vårt arv kommer att visa sig över tiden och det anses allmänt att de har en enormt stor bioteknisk potential. Även om det är sant att bottentrålar och sättgarn har förbjudits i regionen är det svårt att kontrollera om dessa förbud har varit effektiva, när gemenskapen har gjort lite eller inget för att övervaka, kontrollera och skydda dessa europeiska skatter.
Tillkännagivandet av kommissionens föreslagna havsstrategi ingav oss alla hopp om att vi skulle få se vissa förändringar i detta, men till vår stora bestörtning upptäckte vi att förslaget inte innehåller någon gemenskapsfinansiering. Med andra ord förespråkas samma syn som tidigare, där alla i EU kan utnyttja havsresurserna, medan ansvaret för att skydda dessa resurser helt vilar på de människor som bor i de aktuella regionerna.
När det gäller havssäkerhet och miljöskydd står vi i Azorerna för närvarande inför en tragedi av enorma proportioner. Ett enormt containerfartyg som medför ett antal containrar med farliga kemikalier, och som färdas under bekvämlighetsflagg, har gått på grund på ett rev som har klassats som en plats av gemenskapsintresse inom Natura 2000-nätverket. Trots de olika paketen, i kölvattnet efter Erika och Prestige, och trots inrättandet av Europeiska sjösäkerhetsbyrån, har EU fortfarande inte kapacitet att hantera vare sig dessa katastrofer eller tragedier till följd av ett ohållbart fiske.
Vi anser därför att en europeisk kustbevakning måste inrättas snarast, varigenom fiskerikontrollen skulle integreras med annan havskontrollverksamhet och fisket skulle öppnas upp för hela EU:s flotta – ett effektivt, modernt och harmoniserat system av kontroll och sanktioner. Avregleringen av tillgången till vatten är helt oacceptabel om dessa krav inte uppfylls. Annars kan resultatet inte bli annat än att Europas naturliga havsarv snart kommer att förstöras. 
Elspeth Attwooll (ALDE ),
   . – Herr talman! Frågan om påföljder är ganska brådskande. Det är nödvändigt med lika villkor för att fiskarna ska få förtroende för rättvisan i den gemensamma fiskeripolitiken. Utan detta förtroende blir det mycket svårare att skapa välgrundade och effektiva ledningsverktyg.
Kommissionens senaste rapport om beteenden som har inneburit allvarliga överträdelser av reglerna i den gemensamma fiskeripolitiken visar än en gång hur ojämlika villkoren just nu är. I medlemsstaterna åtföljdes 2003 faktiskt mellan 24 och 100 procent av överträdelserna av en påföljd. De genomsnittliga böterna för samma brott varierar också stort mellan medlemsstaterna – till exempel för förbjudna fiskeredskap ombord mellan 451 och 9 000 euro, för obehörigt fiske mellan 375 och 8 379 euro och för förfalskade uppgifter mellan 98 och 132 056 euro.
För mer än tre år sedan uppmanade jag i mitt eget betänkande om överträdelser kommissionen ”att undersöka om det skulle gå att införa ett enhetligt system av minimipåföljder inom Europeiska unionen ... för att stärka fiskarnas förtroende för den grundläggande principen om likabehandling, vilket förutsätter objektiva kriterier för typindelning och klassifikation av överträdelser och påföljder”. Jag medger att detta är avtalade miniminivåer som vi ser på, eftersom det måste finnas ett visst utrymme för att anpassa påföljden efter fångstens värde och bestraffa upprepade förseelser strängare än förstagångsförseelser, men jag anser att vi behöver större enhetlighet i både påföljdsnivån och den aktuella typen av påföljder och förfaranden.
Ledamöterna i fiskeriutskottet skulle vara tacksamma om kommissionsledamoten ville svara på vår fråga, och vi erinrar om att det preliminära uttalandet borde klargöras när det gäller att det som sägs är att 86 procent av alla förseelser för närvarande omfattas av administrativa påföljder och 14 procent av straffrättsliga påföljder. Vi skulle vara tacksamma för kommissionens syn på de punkter som vi har tagit upp. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden och fiskeriutskottet för detta betänkande om kommissionens förslag. Jag är glad över att kunna notera att utskottet har gjort en gynnsam bedömning av denna ordning, vilken syftar till att förbättra medlemsstaternas kontrollförmåga, och att det till fullo stöder förlängningen av dess giltighetstid med ytterligare ett år. Jag noterar även att utskottet är gynnsamt inställt till att inom ramen för gemenskapens budget finansiera administrativa arrangemang med Gemensamma forskningscentret i syfte att utveckla ny teknik inom området för kontroll, och till att finansiera studier inom kontrollrelaterade områden, vilka ska genomföras på kommissionens initiativ.
Utskottet har emellertid lagt fram sju ändringsförslag till förslaget. Jag beklagar att det är mycket svårt att godta något av ändringsförslagen, främst av formella skäl, vilket jag skulle vilja förklara.
I ändringsförslag 2 föreslås en ändring av tidsfristen för presentationen av nationella program. Vi skulle vilja behålla den nuvarande dagen 31 januari, eftersom inlämnandet av förfrågningar i början av året ger kommissionen möjlighet att anta ett beslut om beviljande av det ekonomiska bidraget under det första halvåret. Det kommer i sin tur att underlätta planeringskraven för nationella administrationer. Det bör också noteras att de nationella administrationerna redan är fullt medvetna om denna tidsfrist.
När det gäller ändringsförslag 3 och de relaterade ändringsförslagen 1 och 6 delar kommissionen utskottets åsikt att dessa utgifter bör finansieras under en annan rubrik. Det kan ske genom ett budgetarrangemang. Det är emellertid inte möjligt att finansiera dessa två nya åtgärder om de inte förutses i lagtexten. Kommissionen anser att detta förslag är den lämpliga lagtexten för att införa den och kan därför inte godta dessa ändringsförslag.
I ändringsförslag 4 uppmanar utskottet kommissionen att fastställa kriterier för att fördela bidrag när det begärda beloppet överskrider de tillgängliga anslagen. Kommissionens policy är att endast tilldela bidrag när behovet av investeringen har bevisats, genom den nationella rapporten om kontrollverksamhet, oberoende av det totalbelopp som begärs. Fastställandet av kriterier kommer att ge en viss stelhet till valet av projekt och skulle kunna medföra en risk för att bidrag ges till projekt som inte är av allmänt intresse. Detta ändringsförslag kan därför inte godtas.
Ändringsförslag 5 rör bidragets nivå för de dyraste punkterna, det vill säga fartyg och flygplan som används för inspektioner och övervakning av fiskeriverksamheten. Att höja bidragsnivån till upp till 75 procent av de tillgängliga utgifterna minskar anslagen för andra åtgärder. Kommissionen anser att som allmän regel är en bidragsnivå som inte överskrider 50 procent lämplig för alla typer av investeringar. Den kan därför inte godta detta ändringsförslag.
Slutligen kan kommissionen inte godta ändringsförslag 7, eftersom de flesta av projekten ännu inte kommer att ha slutförts i slutet av 2006, vilket innebär att en rapport om beslutet inte kommer att vara speciellt användbar. Jag vill påminna om att kommissionen kommer att lägga fram en rapport om detta beslut för Europaparlamentet senast den 30 juni 2008.
När det gäller Philippe Morillons muntliga fråga till kommissionen vill jag säga att jag till fullo delar åsikten att påföljder, däribland i fiskerisektorn, måste stå i proportion till graden av allvar hos de förseelser som begås. De måste också avskräcka från ytterligare överträdelser av samma karaktär. Påföljder får vidare inte vara diskriminerande mellan medborgare och icke-medborgare i medlemsstaterna. Vi kan inte uppnå ett uppfyllande av reglerna i den gemensamma fiskeripolitiken utan att skapa lika villkor över hela Europeiska unionen för alla fiskare.
I syfte att främja öppenhet och uppmuntra till användning av tillräckliga och avskräckande påföljder mot dem som begår allvarliga överträdelser publicerar kommissionen ett årligt meddelande om allvarliga överträdelser av reglerna i den gemensamma fiskeripolitiken.
Kommissionen har hittills publicerat fyra sådana meddelanden. I sina kommentarer till de tabeller som bifogas meddelandena betonade kommissionen behovet av att minska de befintliga skillnaderna i påföljdsnivån i gemenskapen.
När det gäller dessa meddelanden har kommissionen också förklarat att den föredrar att använda administrativa förfaranden och påföljder när det gäller brott mot reglerna i den gemensamma fiskeripolitiken, eftersom de införs snabbare och effektivare. Kommissionen anser att en påföljd, exempelvis ett indraget fisketillstånd, som beslutas av den administrativa myndigheten och träder i kraft omedelbart, med möjlighet till domstolsgranskning, har en starkt avskräckande effekt. Valet mellan ett straffrättsligt eller administrativt förfarande ligger emellertid hos medlemsstaten.
I enlighet med artikel 25.4 i rådets förordning (EG) nr 2371/2002, grundförordningen för GFP, har kommissionen för avsikt att i rätt tid lägga fram ett förslag i syfte att på gemenskapsnivå harmonisera påföljderna för allvarliga överträdelser. 
Duarte Freitas,
   . – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Fiskerikontroll är en viktig faktor för att stödja sektorn. Med tanke på behovet av att rädda vissa fiskbestånd måste stödet till medlemsstaterna fortsätta på ett sådant sätt att de kan uppfylla sina skyldigheter att kontrollera, övervaka och inspektera fiskeverksamheten inom sina myndighetsområden.
Den strategiska diskussionen 2001, då kontrollstrategier fanns bland de viktigaste punkterna i grönboken från detta år, ledde till att kontrollorganet för fiske inrättades i april 2005, och jag anser att detta fortfarande kan förebåda en ny era. Trots att detta organ organiserar och samordnar den kontroll- och inspektionsverksamhet som utförs av medlemsstaterna har det inte tagit över medlemsstaternas befogenheter och skyldigheter helt och hållet.
Eftersom vi väntar på ett beslut om budgetplanen och den nya gemenskapsramen för 2007–2013 är dessa belopp fortfarande okända och beslut 2004/465 bör därför förlängas.
Jag vill gratulera min landsman Paulo Casaca till hans utmärkta arbete som föredragande i denna fråga. Herr kommissionsledamot! Trots era anmärkningar anser jag att ändringarna av originaltexten faktiskt är lämpliga. De skulle bidra till att nå en bättre balans och göra texten mer konsekvent i vad den faktiskt syftar till att uppnå. Trots att jag helhjärtat stöder dokumentet vill jag emellertid än en gång rikta uppmärksamhet mot att det fortfarande är mycket svårt, ur ekonomisk synvinkel, för medlemsstaterna att genomföra alla de önskade åtgärderna.
Kommissionens meddelande från 2003 och rapporter om åsidosättande av den gemensamma fiskeripolitiken (GFP) visar att mycket återstår att göra. För att se till att medlemsstaterna uppfyller sina åtaganden att följa reglerna i GFP måste kommissionen fortsätta att stödja sitt åtagande om kontroll och inspektion. 
Heinz Kindermann,
   . – Herr talman! Det kan inte råda något tvivel om att beslut 2004/465/EG om ett ekonomiskt bidrag från gemenskapen till medlemsstaternas program för fiskerikontroll har bidragit till att förbättra både kontrollstrukturer och finansieringen av kontroller i de enskilda medlemsstaterna, och till att göra informationsflödet mer effektivt. Det har också gjort det möjligt att ge EU:s inspektörer större övervaknings- och kontrollbefogenheter. Kontrollprogram betraktas alltid och överallt som en olägenhet, och ofta som diskriminering, av dem som måste genomgå kontrollerna. Det är emellertid ett olyckligt faktum att kontrollerna av fiskeriverksamhet i den gemensamma fiskeripolitiken är oumbärliga, vilket erfarenheten har lärt oss. Framgången för en rättslig ram beror på effektiviteten och enkelheten i kontrollerna av huruvida dess regler följs. Det är självklart att åtgärder som vidtas inom ramen för dessa kontrollprogram kostar pengar, och att den nödvändiga finansieringen därför bör ges.
Vi stöder därför föredragandens förslag att förlänga giltighetstiden för beslut 2004/465/EG med ett år. Det skulle skydda gemenskapens ekonomiska bidrag till fiskerikontrollprogrammen åtminstone fram till slutet av 2006, även om budgetförutsättningarna förändras.
Vi instämmer i föredragandens bedömning av de ändringsförslag som anges av kommissionen i förslaget till beslut, och vi vill även tacka honom. 
Brian Crowley,
   . – Herr talman! Jag vill tacka frågeställaren av den muntliga frågan och Elspeth Attwooll för presentationen av den, särskilt eftersom hon missar sin grupps julfest i kväll genom att vara här, vilket visar hur hängiven hon är.
Frågan om påföljder och huruvida de är straffrättsliga eller administrativa är mycket viktig. Det är uppenbart att ingen här i parlamentet skulle tolerera ett brott mot förordningarna eller reglerna. Det är lämpligt att vi har denna debatt som en gemensam debatt med Casacabetänkandet, eftersom hela frågan om kontrollåtgärder för fiskeri och vad som krävs är sådan att den inte bara kan ge ett mer miljömässigt och ekonomiskt hållbart fiske; den kan även ge säkerhet till många fiskarfamiljer, så att de kan fortsätta att leva på det sätt som de har gjort hittills.
Vid sidan av frågan om effekterna på bestånd och återväxtnivåer, samt de nya reglerna och förordningarna med hänsyn till fiskeriarbetet och allt annat, finns det ytterligare ett lager av byråkrati som har en direkt effekt på fiskarnas förmåga att försörja sig.
Herr kommissionsledamot! Ni har vid ett antal tillfällen uppgett att ni föredrar administrativa påföljder framför straffrättsliga påföljder. Det har också handlat om frågan om att ge säkerhet med hänsyn till någon from av enhetlighet – inte en harmonisering men en enhetlighet mellan sanktioner och påföljder eftersom de gäller i alla medlemsstater. Elspeth Attwooll nämnde några av skillnaderna i sin presentation. Jag vill ge er ytterligare några siffror från den senaste kommissionsrapport som har offentliggjorts och som behandlar fiskeförseelser.
Det skedde 1 785 förseelser i Spanien. 1 641 av dem hanterades genom administrativa påföljder. Det skedde 1 579 förseelser i Portugal. Tre av dem hanterades genom straffrättsliga påföljder. Av totalt 26 förseelser i mitt eget land, Irland, hanterades 20 av dem i brottmålsdomstolarna. De genomsnittliga böterna i Portugal var 491 euro. De genomsnittliga böterna i Spanien var 2 126 euro. De genomsnittliga böterna i Irland var 11 978 euro, vilket enligt föreslagen ny lagstiftning som ska införas nästa år kommer att öka till 220 000 euro.
Det måste naturligtvis finnas en viss rättvisa och jämlikhet när det gäller det sätt på vilket dessa böter och påföljder utdöms. I slutändan är det upp till medlemsstaterna att införa den lagstiftning som behövs för att införa ideologin bakom fiskeriförordningarna och -direktiven på rätt sätt. Det måste också finnas jämlikhet och proportionalitet inom denna påföljdsordning. Det måste finnas en preferens mot administrativa påföljder i stället för straffrättsliga påföljder.
På senare tid har det talats på vissa håll om att kommissionen funderade över att vidta åtgärder mot Irland för dess underlåtenhet att genomföra ny lagstiftning, vilken för närvarande behandlas i det nationella parlamentet i Irland. Nyligen träffade faktiskt tjänstemän från ert eget kontor, herr kommissionsledamot, företrädare för fiskeriutskottet i det irländska parlamentet, samt träffade ledamöter från fiskeriutskottet här i Europaparlamentet, för att diskutera frågan om straffrättsliga och administrativa påföljder. Jag hoppas att dessa rykten om så kallade ekonomiska sanktioner som ska vidtas mot Irland inte stämmer.
Jag hoppas att ni i kväll ska kunna uppmuntra oss med den lagstiftning som finns i Malta, där en mindre förseelse medför en mindre påföljd – endast administrativ. En större förseelse medför en större administrativ påföljd. En allvarlig förseelse medför en straffrättslig påföljd. För en person som begår upprepade förseelser ska de strängaste straffrättsliga påföljderna gälla.
Det finns dock ingen jämlikhet eller rättvisa när en loggboksförseelse i ett land medför böter på bara 96 euro, medan den i ett annat land kan leda till att båten, fångsten och utrustningen tas i beslag. Det måste finnas en proportionalitet. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Jag är ganska fascinerad av bakgrunden till den muntliga frågan i parlamentet. Sedan 1999 har länder som följer reglerna uppfyllt rådets förordning (EG) nr 1447/1999, som innehöll krav på proportionella, effektiva och avskräckande påföljder när det gäller allvarliga överträdelser av den gemensamma fiskeripolitiken.
Det är inte överraskande att Förenade kungariket är bäst i klassen i sin hängivenhet att uppfylla kommissionens krav, medan några av de länder som talar högst om sitt engagemang för det europeiska projektet – exempelvis Spanien och Tyskland – finns bland de största syndarna. De senaste siffrorna när det gäller allvarliga överträdelser mot GFP är – som vi har hört – de som publicerades av kommissionen för 2003. De visar att de genomsnittliga böterna i Förenade kungariket var nästan 78 000 euro medan genomsnittet för EU bara var 4 500 euro. När det gäller den allvarliga frågan med förfalskad bokföring var de genomsnittliga böterna i Förenade kungariket 132 000 euro medan de i Tyskland var futtiga 98 euro – dock 98 euro mer än i republiken Irland som, enligt dessa officiella siffror från kommissionen, inte hade några påföljder att deklarera för 2003, trots att landet i efterhand erkände att det hade haft 103 allvarliga överträdelser! Var föregående talare än trollade fram sina siffror gjorde han det definitivt inte ur de siffror som har publicerats av kommissionen. Det är inte utan betydelse att det var först när en rodnande Dublinregering publicerade förslag till påföljder för att hantera denna fråga som denna muntliga fråga ställdes, på order av irländska ledamöter i Europaparlamentet med flera.
Låt mig klargöra det. Jag ser fördelar med jämlika och proportionella påföljder över hela EU, men jag imponeras mindre av att ingen brydde sig så länge fiskarna i Förenade kungariket bar skulden genom straffpåföljder. Så snart en av de stater som åker på frihjul uppmanas att använda pedalerna hör man emellertid krav på jämlikhet, rättvisa och lika villkor.
Den skillnad som har funnits i år har en praktisk nackdel för de stater som har uppfyllt reglerna. Ta situationen i Irländska sjön, där de flesta av fiskarna från mitt land, Nordirland, måste konkurrera om fisket. Där konkurrerar vi med fiskare från Republiken Irland, medan den nordirländska fiskaren i år har omfattats av drakoniska påföljderna i Förenade kungariket. För närvarande väntar faktiskt vissa nordirländska fiskare på rättegång i Liverpool Crown Court. Ändå förefaller det som att deras motsvarigheter i söder i åratal har kunnat strunta i reglerna utan allvarliga påföljder. Tänk på vad det gör med konkurrenskraften. Varje gång den nordirländska fiskaren ger sig ut på havet måste han väga in risken för orimligt hårda påföljder om han begår en allvarlig överträdelse mot GFP, men enligt kommissionens siffror har fiskaren från Republiken Irland på samma vatten ingenting alls att oroa sig för. Hittills har hans regering inte verkat bry sig om allvarliga överträdelser.
Låt oss därför för all del ha en jämlik behandling, men låt oss förstå den skada som hittills har drabbat dem som i åratal har följt reglerna med risk för orimliga bestraffningar. Hur, herr kommissionsledamot, ska detta historiska fel kunna rättas till? Ni sa i kväll att ni är starkt för administrativa påföljder. Om så är fallet, skulle ni nu öppet stödja och uppmuntra Förenade kungariket att upphöra med sina nuvarande metoder? Det skulle vara till stor hjälp. 
James Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar möjligheten att delta i denna debatt, eftersom jag anser att den ger oss möjlighet att ta upp de svåra graderna av de påföljder som läggs på fiskeflottorna i olika medlemsstater i Europeiska unionen. Vi har hört olika ledamöter berätta om skillnaderna när det gäller böter och kontrollmetoder i medlemsstaterna, och jag har inte tillräckligt med tid för att ta upp dem nu.
I Förenade kungariket har drakoniska åtgärder införts. Nu införs drakoniska åtgärder i Republiken Irland. Som föregående talare sa har den brittiska regeringen genomfört dessa åtgärder perfekt sedan dag ett, såsom alltid är fallet, medan alla andra ligger efter. Detta är emellertid ingen nyhet, och vi bör inte alls vara förvånade. Våra fiskare och jordbrukare, och många andra branscher, har lidit under detta tillstånd, när situationen i andra stater inte är jämförbar med deras.
Följden av detta EU-direktiv, som har genomförts av medlemsstaterna, är en total skillnad mellan medlemsstaterna. Det är oacceptabelt och kan inte fungera. Precis som föregående talare kommer jag från Nordirland. En mycket liten flotta utanför kusten driver verksamhet i box 7A i Irländska sjön, under de drakoniska regler som har införts av den brittiska regeringen. Ibland fiskar de i dessa vatten, och samarbetet är gott mellan fiskarna i dessa områden. Det är dock inte till stor nytta för fiskarna om de, som föregående talare säger, ställs inför domstol.
Det är denna typ av direktiv som ger Europeiska unionen dåligt anseende i medlemsstaterna, eftersom det inte ens finns skuggan av lika villkor. Ni talade om lika villkor. Det finns inte. Det ska finnas proportionalitet och likabehandling. Jag inser att det inte finns någon enkel lösning. Ni vet det själv, eftersom ni nyligen besökte Nordirland. Jag förstår det, men jag anser att kommissionen skyndsamt måste se över hela frågan om påföljder i fiskerisektorn. Låt mig klargöra det. Jag anser att vi behöver påföljder och kontroller. Det råder ingen tvekan om det, och vi förespråkar ingenting annat. Vi måste dock vara realistiska, och de måste kunna genomföras, till skillnad från de nuvarande och oacceptabla förslagen. När fiskeribranschen går till Bryssel nästa vecka för en diskussion om sin framtid och sitt öde när det gäller skatter och kvoter ska den inte behöva ha denna typ av problem.
Jag vill avsluta med en poäng, om jag får. Jag vill ställa en fråga till kommissionen. Det hjälper oss inte att stå här i parlamentet i kväll och utväxla förolämpningar med varandra, om vad den ena eller andra medlemsstaten gör. På lång sikt måste varje medlemsstat respektera varandras inställning. Ni sa att ni skulle harmonisera påföljderna. När ska ni då presentera förslagen? 
Paulo Casaca (PSE ).
   – Herr talman! Jag lyssnade till ert anförande, herr kommissionsledamot, med ett enormt intresse, och med all respekt vill jag be er klargöra er mycket ambivalenta inställning till ändringsförslagen 2 och 6, för vilka kommissionen vid upprepade tillfällen uttryckte sitt stöd i de allra tydligaste ordalag, både i fiskeriutskottet och via e-post. Det var på grundval av detta uttryckliga stöd som vi gemensamt utarbetade ändringsförslagen till budgeten i syfte att anta just dessa ändringsförslag – 2 och 6 – och nu säger ni att kommissionen inte stöder det som den hela tiden har sagt att den stöder.
Det verkar som att det har förekommit en del förvirrande budskap i denna fråga och jag vill be er klargöra saken, herr kommissionsledamot. Annars blir det mycket svårt för mig att samarbeta med kommissionen i framtiden. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att säga – med hänvisning till den föregående poängen från Paulo Casaca – att vid förberedelsen av tilldelningen av bidrag undersöker kommissionen de förfrågningar som har framställts av medlemsstaterna, och tar hänsyn till varje medlemsstats behov och effektivitet, eftersom de främst är följder av det nationella programmet och av den tidigare rapporten om kontrollverksamhet, som varje medlemsstat måste överlämna till kommissionen. Prioritet ges åt de investeringar som anses mest kostnadseffektiva, och vi kommer ihåg det allmänna intresset för att uppnå en hög kontrollnivå i hela gemenskapen. Därför kan prioriteringen förändras över åren och vara olika för olika medlemsstater.
Jag håller helt med Heinz Kindermann och att kontroll och verkställande är en hörnsten i den gemensamma fiskeripolitikens effektivitet. Jag är hängiven uppgiften att fortsätta att stärka aktiviteterna för kontroll och verkställande. Inrättandet av kontrollmyndigheten i år kommer utan tvekan att ge ett stort bidrag inom detta område.
När det gäller de punkter som har tagits upp av Elspeth Attwooll, Brian Crowley och andra talare med hänsyn till hela påföljdsfrågan vill jag säga att huvudtrenden, som publiceras i meddelandet, visar att det totala antalet allvarliga överträdelser har varierat avsevärt från ett år till nästa – från 4 180 under 2000 till 9 502 under 2003. Det är svårt att veta om denna ökning av antalet upptäckta överträdelser innebär att andelen upptäckta allvarliga överträdelser förbättras eller om antalet överträdelser som begås har ökat.
En anmärkningsvärd del av framstegen när det gäller avskräckande är att det genomsnittliga bötesbelopp som utdöms har ökat från 1 757 euro 2002 till 4 664 euro 2003 – det är en ökning med 165 procent på ett år. Det faktum att de utdömda böterna för 2003 endast uppgår till 0,004 procent av värdet på den landade fångsten för 2002 får oss emellertid att tro att böterna fortfarande är för blygsamma för att utgöra en verkligt avskräckande faktor för dem som bryter mot reglerna. Samtidigt är det här ett allmänt uttalande, och man måste se över de olika undersektorer och förseelser för vilka dessa böter har utdömts.
Vissa slutsatser från de tidigare meddelandena är, för det första, att det finns betydande skillnader mellan de genomsnittliga påföljder som tillämpas – som ett antal ledamöter har gjort klart i kväll – och att påföljdernas belopp fortfarande är för lågt för att utgöra en verkligt avskräckande faktor för att inte uppfylla reglerna i den gemensamma fiskeripolitiken.
När det gäller frågan huruvida straffrättsliga eller administrativa förfaranden är det bästa alternativet föreskrivs i artikel 25 i förordning (EG) nr 2371/2002 att medlemsstaterna ska vidta lämpliga åtgärder mot de ansvariga personerna när de gemensamma fiskeribestämmelserna inte har följts.
Medlemsstaterna beivrar överträdelser genom straffrättsliga eller administrativa förfaranden, under förutsättning att dessa åtgärder är effektiva och står i proportion till överträdelsens allvar. Kommissionen får annars inte blanda sig i enskilda medlemsstaters val av instrument. Det kan snudda vid den känsliga frågan om staters suveränitet.
Samtidigt upprepar jag att kommissionen anser att administrativa förfaranden – och därmed administrativa påföljder – är att föredra. De är att föredra eftersom de kan utdömas snabbt av en administrativ myndighet, eftersom de inte kräver den utdragna process som ingår vid bevisning i ansvarsfrågan innan påföljder kan utdömas i straffrättsliga förfaranden. De är billigare än domstolsförfaranden. Icke straffrättsliga påföljder kan utdömas snabbt och har visat sig effektivare än strängare straffrättsliga påföljder. En administrativ påföljd som ett indraget fisketillstånd kan exempelvis vara ett effektivt sätt att uppmuntra till uppfyllande, eftersom den kan utdömas snabbt. Jag beklagar att de flesta medlemsstater inte använder detta redskap oftare.
Påföljden måste – oavsett om den är straffrättslig eller administrativ – vara anpassad till överträdelsens allvar. Bland de förmildrande eller försvårande faktorerna finns en negativ effekt av överträdelsen på fiskeresurserna eller typen av fisk, gärningsmännens tidigare beteende, upprepning av samma överträdelse och de beräknade ekonomiska fördelarna till följd av överträdelsen.
Kommissionen har inlett ett samrådsförfarande för att förbättra kvaliteten på de uppgifter som samlas in och rapporteras och analysen av dessa uppgifter, för att jämföra situationen mellan medlemsstaterna. Kommissionen har vidare för avsikt att föreslå en katalog av påföljder som ska utdömas i fall av allvarliga överträdelser, som ska antas av rådet, i enlighet med artikel 25.4 i rådets förordning (EG) nr 2371/2002. Katalogen bör bidra till att höja sanktionernas nivå och bidra till att skapa mer likvärdiga villkor. Enligt planen ska denna katalog läggas fram av kommissionen under andra halvåret 2007.
Som jag redan har sagt är skillnaderna därför stora, och vi föredrar administrativa påföljder, eftersom de är effektivare och kan genomföras snabbt.
Som svar på en specifik punkt som togs upp vill jag säga att vårt förslag för harmonisering av påföljderna för allvarliga överträdelser kommer att publiceras 2007. Vi hoppas att det kommer att skapa mer likvärdiga villkor och samtidigt hantera frågan om proportionalitet.
När det gäller den sista punkt som togs upp av Paulo Casaca, om ändringsförslagen 2 och 6, ber jag om ursäkt. Den information som jag har är att dessa ändringsförslag saknade stöd i utskottet. Jag ska emellertid se över detta och kontakta honom i morgon före omröstningen. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0385/2005) av Phillipe Morillon för fiskeriutskottet, om förslaget till rådets förordning om antagande av protokollet om fastställande för perioden 18 januari 2005 till 17 januari 2011 av de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Republiken Seychellerna om fiske utanför Seychellerna (KOM(2005)0421 – C6-0321/2005 – 2005/0173(CNS)). 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Innan jag beskriver kommissionens inställning till detta ärende vill jag först uttrycka min tacksamhet till fiskeriutskottet, och särskilt till dess ordförande och föredragande Philippe Morillon för hans utmärkta arbete som har utförts inom de mycket snäva tidsfristerna.
Som ni alla känner till har kommissionens förfaranden försenat slutförandet av detta förslag. Kommissionen strävar efter att förhindra att liknande förseningar uppstår i framtiden. Vi genomför för närvarande interna samråd för att se hur vi på bästa sätt ska kunna komma förbi de förseningar som leder till att mycket korta tidsfrister har getts till Europaparlamentet för att diskutera betänkandena. Jag hoppas kunna rapportera till fiskeriutskottet om möjliga lösningar inom en nära framtid. Fram till dess vill jag be föredraganden om ursäkt för de mycket snäva tidsfrister som han har tvingats arbeta under, och jag lovar personligen att diskutera med honom och söka och hitta en lösning när det gäller framtidens arbetsmetoder.
När det gäller detta ärende vill jag säga att vi tidigt informerade myndigheterna i Seychellerna om förseningen i antagningsförfarandet. Myndigheterna i Seychellerna har visat stor förståelse.
Som ledamöterna känner till har gemenskapen en långvarig förbindelse med Seychellerna på fiskeriområdet. Det första fiskeriavtalet med landet slöts redan 1985, och det här är ett av de viktigaste tonfiskavtalen i ekonomiska termer. Det är också hörnstenen för vårt nätverk av tonfiskavtal i Indiska oceanen.
Detta nya protokoll är det första som helt avspeglar den nya partnerskapsstrategin. Båda parterna skriver under på en politisk dialog om fiskefrågor och särskilt den politik om fiskerisektorn som har definierats av Seychellernas regering. Mer än en tredjedel av det ekonomiska bidraget har öronmärkts till stöd för Seychellernas fiskeripolitik.
I linje med denna önskan har kommissionen haft ett sammanträde med gemensamma kommittén i april och två tekniska sammanträden i juli och september 2005 med myndigheterna i Seychellerna för att inleda den politiska dialogen om upprättandet av ett flerårigt sektorsprogram för att stödja utvecklingen av ansvarsfullt fiske i Seychellerna. Detta arbete innefattar upprättandet av årliga och fleråriga målsättningar, fördelning av en del av den ekonomiska ersättningen, de mål som ska uppnås och de kriterier och förfaranden som ska följas, för att möjliggöra en utvärdering av de årliga resultat som uppnås i enlighet med artikel 7 i protokollet. På detta sätt har båda parterna ett fast engagemang för ansvarsfullt fiske i Seychellernas vatten.
Det nya protokollet omfattar en sexårsperiod från den 18 januari 2005 till den 17 januari 2011. Det ger fiskemöjligheter för 40 notfartyg för tonfisk och 12 ytlångrevsfartyg och föreskriver ett ekonomiskt bidrag om 4 125 000 euro per år. Protokollet är gynnsamt för båda parterna.
Jag ska nu gå över till ändringsförslagen. När det gäller ändringsförslag 1 delar vi helt parlamentets oro och uppskattar det snabba förfarande som har ägt rum trots de korta tidsfrister som har getts till dem. Som jag sa förut informerade kommissionen myndigheterna i Seychellerna om denna försening i ett tidigt skede. Myndigheterna i Seychellerna har visat stor förståelse och accepterat att ta emot betalningen av den ekonomiska ersättningen för avtalets första år vid en senare tidpunkt.
Som jag har sagt ovan är förseningarna i överföringen främst en följd av förhandlingarnas natur, men beror också på den tidslängd som ingår i de interna förfarandena. Mot bakgrund av detta och mitt engagemang för att hitta en lösning söker jag föredragandens förståelse för vår oförmåga att acceptera detta ändringsförslag.
När det gäller ändringsförslag 2 är det, såsom sägs i artikel 7 i protokollet, upp till kuststaten, i överenskommelse med gemenskapen, att besluta om hur det ekonomiska bidraget ska användas till stöd för dess fiskeripolitik. Det åligger därför myndigheterna i Seychellerna att identifiera de huvudprioriteringar i dess fiskeripolitik som ska genomföras med hjälp av fiskeriprotokollet. Jag kan därför inte godta detta ändringsförslag.
När det gäller ändringsförslagen 3 och 5 håller kommissionen helt med om deras andemening. Kommissionen uppfyller emellertid redan överföringen av denna typ av information, i linje med både de nuvarande arrangemangen mellan institutionerna och särskilt ramavtalet mellan kommissionen och Europaparlamentet. Kommissionen anser därför att dessa ändringsförslag egentligen inte är nödvändiga, om jag har fått rätt information.
Ändringsförslag 4 kan inte godtas av kommissionen. Får jag påminna om de grundläggande gemenskapsbestämmelserna om kommissionens fullmakt att förhandla på gemenskapens vägnar. Rådet har gett kommissionen tillstånd att förhandla fram fiskeriarrangemang mellan gemenskapen och Seychellerna. Mot denna bakgrund kräver den regelbundna förnyelsen inte en ny fullmakt varje gång. Det behövs ingen ny fullmakt, med tanke på att den befintliga fullmakten omfattar dessa förhandlingars målsättningar.
När det gäller ändringsförslag 6 innehåller det nya protokollet inga målinriktade åtgärder utan ett stöd till Seychellernas fiskeripolitik – artikel 7 i protokollet – som främjar ansvarsfullt och hållbart fiske i Seychellernas vatten. Vi delar helt åsikten att det är viktigt att hålla Europaparlamentet informerat om de olika aspekterna på protokollets genomförande. Kommissionen uppfyller emellertid redan överföringen av sådan information i linje med de nuvarande arrangemangen mellan institutionerna. Kommissionen anser därför att detta ändringsförslag egentligen inte är nödvändigt. 
Elspeth Attwooll (ALDE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Ni har redan beskrivit innehållet i partnerskapsavtalet och förklarat för oss att det är ett av de första – kanske det allra första – som ska förhandlas av kommissionen som en del av den nya filosofi som rådet enades om i juli 2004. Jag är säker på att general Morillon kommer att bli glad när jag berättar för honom om ert engagemang för att hitta en lösning på problemet med tidsaspekten. Fiskeriutskottet vill att ni än en gång tänker över ert godtagande av ändringsförslagen.
Det slutgiltiga förslaget lämnades till oss den 18 oktober i år, 14 dagar efter det att tidsfristen gick ut för den första betalningen. Jag förstår att ni redan hade talat om det med tjänstemän i Seychellerna och att de var mycket förstående, men detta var nio månader efter det att avtalet skulle träda i kraft. Vi uppskattar behovet av att förhandla fram en ny typ av avtal, men vi i fiskeriutskottet känner att vi vill hålla oss mer informerade om vad som pågår. Vi vill också ha någon form av information om den typ av avtal som nås, och därmed tonvikten vid att det ekonomiska bidraget måste användas för utvecklingen av kustbefolkning som lever av fiske.
Jag återgår till den poäng som jag gjorde tidigare i kväll om att vi nu talar om avtal om fiskepartnerskap där båda sidorna förvärvar rättigheter men även tar på sig skyldigheter. Det finns en känsla i fiskeriutskottet av att vi vill veta vad som pågår; vi vill att kommissionen ska överlämna en rapport till oss och till rådet om tillämpningen av avtalet och om de villkor på vilka det genomfördes, samt inkludera en lönsamhetsanalys. Om vi inte har denna typ av information när det gäller förnyelsen, hur ska vi då kunna lämna ett motiverat yttrande till fördelarna med det nya avtalet?
Herr kommissionsledamot! När det gäller våra ändringsförslag skulle jag vara mycket tacksam om ni kunde se vad det är som fiskeriutskottet försöker uppnå i detta avseende – ett större engagemang från Europaparlamentet, inte ett försök att ta över kommissionens förhandlingsfullmakt, utan att få verklig information om vad som beslutas. Det är de europeiska skattebetalarnas pengar som står på spel. Vi är säkra på att kommissionen gör sitt allra bästa för att se till att de används på ett bra sätt, men vi är en del av budgetmyndigheten. Vi vill få försäkringar om att vi har rätt till insyn och kontroll, vilket ingår i vårt uppdrag.
Herr kommissionsledamot! Fundera en gång till över våra ändringsförslag. Jag är säker på att ledamöterna i fiskeriutskottet och särskilt general Morillon skulle vara mycket tacksamma om ni gjorde det. 
Carmen Fraga Estévez,
   . – Herr talman! Tack så mycket för era ord, herr kommissionsledamot. Jag anser att fiskeavtalet med Seychellerna tydligt visar att målen med denna gemenskapspolitik är vid mycket god hälsa, trots kritiken från vissa håll, och att denna typ av protokoll fortfarande behövs för att behålla konkurrenskraften och sysselsättningen i denna gemenskapssektor, samtidigt som den får allt större betydelse för att främja ett mer ansvarsfullt system för fiske utanför gemenskapens hav.
Den verksamhet som planeras för 40 notfartyg och 12 långrevsfartyg gör att Seychellerna, såsom har sagts, kan få mer än fyra miljoner euro per år, varav 36 procent kommer att ha till syfte att stödja deras fiskerisektor.
Om vi lägger till bidraget från fartygsägare, t.ex. i form av förskott för licenser, avgifter, skatter, provisioner och löner för sjömän på öarna, ökar dock denna siffra till mellan 17 och 20 miljoner euro, vilket framgår av kommissionens utvärderingsrapport, fru Attwooll, eftersom Victoria, som är huvudhamnen för hela tonfiskflottan i Indiska oceanen, dessutom skapar stora rikedomar för Seychellerna.
Mot denna bakgrund, herr kommissionsledamot, anser jag att det är dags att kräva att kommissionen behandlar fartygsägarna bättre, genom att en gång för alla genomföra regionala avtal, vilka förhindrar onödiga multipliceringar av vissa aspekter som finns i alla protokollen i regionen, i detta fall Indiska oceanen, exempelvis behovet av att ha en agent i varje land, eller ta ombord sjömän i varje kuststat och även observatörer för vart och ett av protokollen, samtidigt som alla länderna genom roterande system skulle kunna gynnas lika mycket utan att det leder till löjliga och slumpartade kostnadsökningar för fartygsägarna.
Kommissionen har själv under en tid uppmärksammat behovet av att upprätta denna typ av avtal för flottor som fiskar inom ett enda område, och jag vill därför uppmana kommissionen att tillsammans med gemenskapens tonfiskfartygsägare arbeta för att ta steg framåt som kan betraktas som betydelsefulla inom detta område. 
Rosa Miguélez Ramos,
   . – Herr talman! Jag ska kommentera detta avtal mycket kortfattat, eftersom det är mycket sent och detta inte är rätt tidpunkt. Jag vill tacka kommissionsledamoten för det som han har sagt, för jag anser att hans åsikter till stor del sammanfaller med mina egna, och alla i parlamentet är väl medvetna om att jag är en av de parlamentsledamöter som blir mycket glad varje gång ett nytt fiskeavtal undertecknas.
Fiskeavtalet mellan EEG och Seychellerna är det viktigaste tonfiskavtal som Europeiska gemenskapen har ingått med ett tredjeland och det är, som jag tror att några ledamöter har sagt, hörnstenen i gemenskapens flottverksamhet och närvaro i Indiska oceanen. Det handlar därför inte bara om att detta avtal är viktigt i sig, vilket det är, utan även om att det har så många inte bara ekonomiska, utan även geostrategiska följder, eftersom Seychellerna, och specifikt hamnen i Victoria, är en obligatorisk anhalt för vår flotta som har verksamhet i detta hav, både för avlastning och för dockning och proviantering.
Herr kommissionsledamot! Trots att jag är glad över att detta avtal har undertecknats känner jag ändå att jag måste kritisera långsamheten och förseningarna i förfarandet i detta fall. Den första betalningen av ekonomisk ersättning skulle, som jag tror redan har nämnts, ha skett i september och vid den tidpunkten hade inte ens det formella samrådet med Europaparlamentet ägt rum. Vårt interna förfarande måste ses över noggrant, så att vi kan identifiera våra brister och rätta till dem, för det är inte logiskt att vår flotta fiskar bara tack vare ett tredjelands goda vilja. Förseningarna minskar bara Europeiska unionens trovärdighet i andra aktörers ögon, i detta fall Japan, som är mycket snabbare med att uppfylla sina skyldigheter. 
Derek Roland Clark,
   . – Herr talman! Revisionsrätten anmärkte nyligen att 90 procent av EU:s verksamhet är öppen för bedrägerier. Då kommer vi fram till beviljandet av fiskerätter till EU-flottor i vattnen kring Seychellerna. Ett kryphål finns i dessa avtal, genom vilket ägarna till EU-flottorna har kunnat slutföra ett trålfiske och fylla sina skrov, för att sedan förklara sig ha tekniska problem. De tillåts sedan byta ut denna trålare till en ny på samma licens, och så får de två fulla trålare till priset av en. Det slutar inte där – de upprepar det om och om igen, på samma licens, och uppger detta påhittade tekniska problem varje gång – och så undrar man varför fiskbestånden tar slut!
Den andra halvan av detta bedrägeri är att deklarera ”nollfångst”, så att det inte blir några EU-bidrag till det aktuella landet och förlusten blir akut. Människor från flera afrikanska länder säger att alla känner till det enorma bedrägeri som sker på deras vatten under dessa EU-avtal.
Ovanpå det har vi det nya avtalet med Seychellerna, som följer efter avtalen för Martinique, Madagaskar och Kap Verde-öarna, som har slutits och godkänts här i parlamentet under det senaste året – och det måste jag säga, till skam för parlamentet. Moderna, stora EU-trålare driver bort dessa lokala fiskare från deras verksamhet och landar fångster till priser som de inte kan konkurrera med. En stor del av ekonomin för ett land i tredje världen förstörs, bara för att EU-flottorna, på grund av sin vårdslösa våldtäkt av sina egna hav, nu går vidare till andra mål.
Jag noterar att kommissionsledamot Joe Borg inte höll med mig i mitt förra anförande, och sa att problemet var överfiske, vilket är just vad jag sa i mina egna kommentarer. Det kommer inte att dröja länge förrän de nya vattnen kring dessa öar är utfiskade. EU-trålarna drar sedan vidare, och lämnar efter sig en djupt sårad ekonomi – fiskare utan arbete och vatten som har berövats all fångst, så att de lokala fiskarna inte kan börja om.
Och EU säger sig vilja hjälpa tredje världen! 
Struan Stevenson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste erkänna att jag talar i denna debatt i en känsla av ilska, inte minst eftersom klockan är 23.35 och många av oss har missat våra julfester, eftersom vi är här och debatterar det åttonde förnyandet av fiskeriavtalet mellan EU och Seychellerna, vilket normalt skulle vara att betrakta som ett rent rutinärende.
Detta avtal skulle, som andra talare har sagt, träda i kraft den 18 januari 2005. EU:s fiskefartyg har fiskat kontinuerligt i Seychellernas vatten sedan januari 2005. Seychellernas regering har emellertid ännu inte fått en enda euro, som vi har hört. Vi tar deras fisk utan att betala dem en enda cent.
Vi måste komma ihåg att Seychellerna var ett av de länder som den 26 december förra året drabbades av tsunamin. Som vi vet var det fiskesamhällena som drabbades hårdast av denna katastrof. Här är vi nu, i Europeiska unionen, och förvärrar problemet genom att tillåta att vår europeiska flotta fiskar på deras fjärran vatten, och ändå har vi fortfarande inte betalat dem en enda cent.
Hur är det möjligt att detta protokoll inte lämnades till Europaparlamentet förrän i mitten av oktober 2005, 10 månader efter avtalets inledning och två veckor efter att betalningen skulle ske? Den andra betalningen enligt detta avtal ska ske nästa månad, och ändå är vi fortfarande här klockan 23.40 och debatterar texten i protokollet, där kommissionsledamoten har avvisat alla våra ändringsförslag. Vad gör vi här? Är vi bara här för att utan vidare skriva under ett kommissionsförslag när det inte ens finns minsta antydan till ödmjukhet, bekräftelse av denna försening och godtagande av fiskeriutskottets ändringsförslag?
Rådet säger att det är angeläget att parlamentet lämnar sitt yttrande så snart som möjligt. Det nya protokollet undertecknades av de två parterna den 23 september 2004, och ändå begärde inte rådet att parlamentet skulle rådfrågas förrän den 14 oktober 2005, mer än ett år senare. Jag är väl medveten om alla de interna problemen. Jag är väl medveten om att vi måste skaffa 21 olika översättningar av alla dessa protokoll, men vi har känt till dessa brister länge. Åtgärder borde ha vidtagits för att se till att denna process påskyndades. Situationen är ohållbar. Det är gravt orättvist att fiska i Seychellernas eller något annat lands vatten och samtidigt undanhålla dem betalningen. Vi måste se till att detta aldrig händer igen. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! När det för det första gäller de fyra ändringsförslag som har lagts fram upprepar jag att när det gäller godtagande eller annat av ändringsförslag 1, som avser ett skäl, skulle det inte bidra med något ytterligare värde. Jag lovar att diskutera detta med ordföranden i fiskeriutskottet och med utskottet självt, för att komma fram till en permanent lösning, så att situationen förhoppningsvis kan lösas en gång för alla, och fiskeriutskottet får tillräcklig tid för att göra sin nödvändiga utvärdering och ge sina råd om de föreslagna avtalen i enlighet med det.
När det gäller ändringsförslag 2 är det, såsom sägs i artikel 7 i protokollet, upp till kuststaten att i överenskommelse med gemenskapen besluta om hur det ekonomiska bidraget ska användas till stöd för dess fiskeripolitik. Det åligger därför myndigheterna i Seychellerna att identifiera huvudprioriteringarna i sin fiskeripolitik som ska genomföras med hjälp av fiskeriavtalet. Därför skulle räckvidden för ändringsförslag 2 motverka att en sådan rättighet utövas av det tredjeland med vilket sådana avtal förhandlas fram, trots att vi försöker påverka och har indikationer inom parametrarna för det avtal som nås om användningen av medlen. Utvecklingen av kustbefolkningarna som lever på fiske är absolut ett område där vi försöker påverka de berörda staterna och som bör ges högsta prioritet.
När det gäller ändringsförslag 3 delar vi helt åsikten att Europaparlamentet bör hållas informerat om de olika aspekterna på protokollets genomförande. Kommissionen uppfyller redan överföringen av sådan information i linje med de nuvarande arrangemangen mellan institutionerna. Jag ska dock se över olika sätt och metoder för att förbättra denna kommunikation och diskutera förfarandet med Europaparlamentet. Jag kan emellertid inte här och nu lova att godta ändringsförslaget innan jag har bedömt de fullständiga effekterna på de resurser som är tillgängliga på mitt generaldirektorat, med det ökade ansvar som vi har, utan att antalet anställda har ökat. Denna uppgift var ett problem – vi talar om cirka 30 avtal – och jag måste göra en bedömning av vad detta skulle innebära innan jag kan göra ett positivt åtagande. Jag kommer definitivt att försöka hitta sätt och metoder varigenom vi kan förbättra denna process och förhoppningsvis få in det i framtida avtal. När vi väl har fått in det i ett framtida avtal kommer det att bli ett standardinslag i alla avtal. Jag understryker att jag måste vara säker på att om vi gör åtaganden kommer vi att ha fysisk förmåga att uppfylla dem.
Det problem som vi har haft hittills avser längden på de interna förfarandena, samråden i tidigt skede med medlemsstaterna, och översättningskraven som har ökat betydligt – Struan Stevenson nämnde det. Vi hoppas att vi ska kunna hitta en lösning på kort sikt och kommer att diskutera den med general Morillon i januari, så att vi kan arbeta fram en lösning som jag hoppas att fiskeriutskottet kommer att kunna godta och att sådana händelser inte kommer att upprepas, vilka är generande för kommissionen och lämnar Europaparlamentet utan egentlig tid att sätta sina rättmätiga funktioner i verket. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00. 

