Slutsatserna från Europeiska rådets möte den 16-17 december (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är uttalandena från Europeiska rådet och Europeiska kommissionen om slutsatserna från Europeiska rådets möte den 16-17 december. I överensstämmelse med fördraget kommer Europeiska rådets ordförande Herman Van Rompuy att redogöra för rapporten.
Herman Van Rompuy
För det första vill jag önska alla ett gott nytt år! Jag önskar både er personligen och unionen ett gott nytt år, i dessa svåra tider. Eftersom det redan har gått en månad sedan Europeiska rådets senaste möte vill jag påminna om att jag gav talmanskonferensen en fullständig rapport om resultaten från Europeiska rådets möte bara några timmar efter varje enskilt sammanträde.
Vid Europeiska rådets möte i december ägnades första dagen åt ekonomiska frågor och andra dagen åt utrikespolitik. På det ekonomiska området kom vi fram till flera viktiga slutsatser. För det första fattade vi beslut om det förslag till en begränsad ändring av fördraget som krävs för att inrätta en permanent mekanism för att trygga stabiliteten i euroområdet i dess helhet. Efter vår principöverenskommelse i oktober om behovet av en sådan fördragsändring rådgjorde jag med Europeiska rådets medlemmar om vad en sådan ändring borde innehålla och hur den borde lyda. Jag lyckades få alla att enas om en text bestående av följande två meningar som ska läggas till artikel 136 i fördraget:
”De medlemsstater som har euron som valuta får inrätta en stabilitetsmekanism som ska aktiveras om det är oundgängligt för att trygga hela euroområdets stabilitet. Beviljande av erforderligt finansiellt stöd enligt mekanismen kommer att vara föremål för strikta villkor.”
Detta är en viktig beståndsdel i våra ansträngningar för att göra det lättare för Europa att stå emot kriser. Det är inte bara viktigt ur rättssäkerhetssynpunkt utan även för trovärdigheten på marknaden. Eftersom ändringen inte kommer att minska unionens behörighet var samtliga medlemmar i Europeiska rådet överens om att det var lämpligt att använda det förenklade revideringsförfarandet. Förslaget blir nu föremål för yttranden från parlamentet, Europeiska kommissionen och Europeiska centralbanken. Vi hoppas på ert godkännande. Jag behöver knappast påminna om hur viktigt det är att vi löser denna fråga så snabbt och smidigt som möjligt eftersom marknaden fortfarande är volatil.
Jag vet att parlamentet och parlamentets ansvariga utskott noga har följt detta ärende, inte minst under arbetet i den särskilda arbetsgrupp för ekonomisk styrning som jag ledde och som innefattade möten mellan mig och utskottsordförandena för de sju utskott som berörs mest av denna fråga hade. Jag vill tacka talman Jerzy Buzek för hans bidrag i frågan vid Europeiska rådets möte och för att han informerade oss om parlamentets vilja att snabbt behandla frågan.
Med hjälp av ert yttrande kan Europeiska rådet anta detta förslag till beslut vid sitt möte i mars. Därefter måste fördragsändringen godkännas i varje medlemsstat. Målet är att ändringen ska träda i kraft senast den 1 januari 2013, så att själva den permanenta mekanismen kan inrättas i juni 2013.
Europeiska rådet undersökte också vilka nyckelkomponenter som skulle kunna ingå i den framtida mekanismen. Redan i oktober bad vi kommissionen att börja med nödvändiga förberedelser. Detta resulterade i ett uttalande från eurogruppens finansministrar den 28 november, vilket Europeiska rådet helt ställde sig bakom vid sitt möte. Enligt detta ska den framtida europeiska stabilitetsmekanismen baseras på den nuvarande mekanismen. Internationella valutafonden (IMF) kommer med andra ord att delta och EU kommer även i fortsättningen att strikt följa IMF:s och internationell standardpraxis. Den privata sektorns roll kommer detta att diskuteras från fall till fall. Att den privata sektorn deltar är med andra ord ingen förutsättning för stöd från den framtida stabilitetsmekanismen.
Avslutningsvis hade Europeiska rådet även en mycket bra och ingående diskussion om den senaste ekonomiska utvecklingen och hur utmaningarna för samtliga ekonomier i Europa ska hanteras, både på kort och på lång sikt. Europeiska centralbankens ordförande deltog också i mötet och Europeiska rådet välkomnade ett uttalande från euroområdets stats- och regeringschefer och de EU-institutioner som var närvarande. Diskussionen bekräftade medlemsstaternas och institutionernas beslutsamhet och enighet. Alla runt förhandlingsbordet delade samma grundläggande analys. Jag framhåller detta. Samtliga 27 länder var eniga, även om analysen framför allt fokuserar på de nuvarande 17 euroländerna. Vi delar därför en gemensam vilja att göra våra ekonomier mer motståndskraftiga och att stärka den strukturella ekonomiska tillväxten i Europa.
Låt mig nämna vad som ingår i denna gemensamma strategi, som speglas i det uttalande som antogs. Tre punkter rör det arbete som ska utföras av de nationella parlamenten. För det första måste finanspolitiken präglas av ansvarsfullhet, för det andra måste tillväxten stimuleras och för det tredje måste de två länder som omfattas av stödprogram kraftfullt genomföra de nödvändiga åtgärderna. Vi välkomnar alla insatser som den grekiska och irländska regeringen och deras befolkningar gör.
Två andra punkter rör det arbete medlemsstaterna och EU-institutionerna ska utföra tillsammans. För det första uppmanar Europeiska rådet de övriga institutionerna, inte minst parlamentet, att se till att de överenskommelser om stabilitetspakten och makroekonomisk övervakning som nåddes i oktober, på grundval av den särskilda arbetsgrupp som jag ledde, är på plats till sommaren. Det är vår gemensamma plikt. För det andra går vi med på att genomföra stresstest inom banksektorn för att garantera full insyn i EU:s årliga verksamhet.
Vår beslutsamhet framgår tydligt. Euroområdets stats- och regeringschefer och EU-institutionerna ”är redo att göra allt som krävs för att trygga stabiliteten i euroområdet som helhet”. Arbete pågår för att utveckla dessa komponenter i den övergripande strategin.
Den andra dagen av vårt möte ägnades åt våra förbindelser med strategiska partner. Cathy Ashton lade fram framstegsrapporter om hur strategiska partner ska hanteras och jag lämnade en kort redogörelse om de positiva resultaten från tre toppmöten som nyligen genomförts. Det rör sig om toppmötet med Barrack Obama, där vi öppnade nya möjligheter för transatlantiskt samarbete om tillväxt, sysselsättning och säkerhet, exempelvis grön tillväxt och IT-säkerhet, toppmötet med president Dmitrij Medvedev där vi nådde ett bilateralt avtal om Rysslands anslutning till WTO, en stor framgång, och toppmötet med den indiske premiärministern Manmohan Singh, som visade att det finns stora utsikter till ett ambitiöst och välavvägt frihandelsavtal, där vi förhoppningsvis ser resultat första kvartalet i år, och som även resulterade i en gemensam förklaring om internationell terrorism.
Alla dessa möten visade att för våra partnerländer är EU inte bara en ekonomisk union och ett handelsblock, utan även en geopolitisk partner.
Vid Europeiska rådets möte beslutade vi även att ge Montenegro status som kandidatland. Det understryker Europeiska rådets övertygelse om att länderna på västra Balkan har en framtid i EU.
Avslutningsvis enades vi även om en ståndpunkt när det gäller Elfenbenskusten, i linje med vad utrikesministrarna hade beslutat några dagar tidigare. Ståndpunkten sänder en tydlig signal om att resultatet i demokratiska val måste respekteras.
Som ni känner till kommer Europeiska rådet den 4 februari att i huvudsak behandla vår tillväxtagenda. Innovation och energi - särskilt energitrygghet - är nyckelaspekter på detta område. I mars kommer vi att för första gången genomföra den så kallade europeiska terminen. Den ska inte ses som en byråkratisk process utan som ett utmärkt tillfälle att föra en ingående diskussion om tillståndet i vår ekonomi och vilka åtgärder som behöver vidtas.
Kolleger! Vi vet naturligtvis att vi måste stärka och fördjupa den ekonomiska samordningen och konvergensen inom euroområdet. Vi kommer att så långt det är möjligt arbeta inom en övergripande ram och jag är övertygad om att vi kommer att nå det samförstånd som krävs.
José Manuel Barroso
Herr talman! Förra året genomgick EU flera hårda test och Europeiska rådets möte i december visade hur beslutsamma vi är att fatta de beslut som krävs för att försvara vad vi har uppnått. Genom att komma överens om att upprätta en europeisk stabilitetspakt och göra tillhörande fördragsändring har vi framför allt visat att vi är fast beslutna att stödja euron och de medlemsstaterna som använder den på ett sätt som gynnar hela EU.
Kommissionen kommer att anta sitt formella yttrande om fördragsändringen före Europeiska rådets vårmöte. Vi kommer att göra vårt för att förklara för EU-medborgarna varför denna begränsade ändring förtjänar att stödjas. Tack vare denna överenskommelse kan vi lägga i en högre växel och kommissionen kommer att arbeta nära tillsammans med finansministrarna för att få till detaljerna i den permanenta stabilitetsmekanismen före Europeiska rådets vårmöte. Även om detta blir en mellanstatlig mekanism, vilket var det enda alternativ medlemsstaterna kunde godta, är det viktigt att den inrättas på ett sätt som är helt förenlig med fördraget och att den stärker våra stabilitetsregler, i enlighet med budgetkontrollens principer och instrument.
Tre beslut är kopplade till det paket av åtgärder som vi vidtar som en del av vår strategi för att både hantera den ekonomiska krisen och dess konsekvenser och behovet av att skapa tillväxt med hjälp arbetstillfällen. Europeiska rådet har uppmärksammat detta. Euroområdets stats- och regeringschefer och framför allt EU-institutionerna har även klargjort att de är beredda att göra vad som krävs för att trygga stabiliteten i euroområdet i dess helhet. Stats- och regeringscheferna efterlyste särskilt beslutsamma åtgärder för att se till att det, i väntan på att den permanenta mekanismen träder i kraft, finns tillräckligt finansiellt stöd genom den europeiska finansiella stabilitetsfaciliteten. Detta ingick i slutsatserna från Europeiska rådets förra möte.
Europeiska rådet ville även att kommissionens förslag om ekonomisk styrning från september förra året skulle antas snabbare, senast i juni. Europeiska rådet uppmärksammade den viktiga roll som Europa 2020-strategin också kommer att få för att Europa ska återfå en hållbar tillväxt. Den europeiska terminen, som vi lanserade tillsammans med den årliga tillväxtöversikten, binder samman alla dess tre aspekter. Jag anser att den bryter ny mark och på ett avgörande sätt förbättrar det sätt vi hanterar och samordnar våra ömsesidigt beroende ekonomier i EU. Genom terminen införs en verklig europeisk ekonomistyrning. Denna nya ekonomiska styrning bör vara vårt övergripande svar på krisen.
Kommissionen signalerade tydligt detta i den årliga tillväxtöversikten. Låt mig koncentrera mig på den eftersom det, även mot bakgrund de viktiga slutsatserna från Europeiska rådets möte i december, nu är viktigare än någonsin att börja titta på vad vi bör göra härnäst. En ny verklighet håller på att växa fram. Politiken bakom ekonomistyrning och ekonomisk samordning har förändrats och det beror inte bara på att de s.k. federalisterna ville det. Marknaden vill det. Våra internationella partner vill det. Det rör sig om sunt förnuft. Vi står för det och vi kommer att fortsätta stå för det.
Den nya europeiska terminen kombinerar hårdare finanspolitiska regler, genom att stärka stabilitets- och tillväxtpakten, med effektiv ekonomisk samordning. Den möjliggör förhandssamordning, vilket innebär att vi diskuterar varandras politiska riktlinjer, både ekonomiska och finanspolitiska innan de antas. Vi blickar inte längre bakåt för att i efterhand korrigera brister utan framåt för vägledning.
Förhandsstrategin utgör kärnan i det som gör detta till ett historiskt steg för EU. I praktiken inför vi en verklig europeisk dimension i den nationella beslutsprocessen på budget- och ekonomiområdet. Hädanefter kommer vi att hjälpa till att aktivt utforma politiken i stället för att bedöma den och försöka korrigera den i efterhand.
Naturligtvis är det de nationella parlamenten som fattar de slutliga besluten om nationella budgetar. Så bör det vara, men denna nya form av ekonomisk styrning speglar helt enkelt en rationell reaktion på en ny verklighet. När vi ser hur ömsesidigt beroende länderna i euroområdet är, och i EU i dess helhet, bör ett land kunna fatta sina beslut med vetskapen om vad dess granne planerar att göra. Detta utbyte av information stärker de nationella parlamenten och ger dem mer makt. Det undergräver inte deras auktoritet
Den årliga tillväxtöversikten inleder denna process och dess centrala budskap är tydligt: få tillbaka stabiliteten, låt inte strukturreformer bli mer försenade och påskynda åtgärderna för att öka tillväxten. För det första måste vi återställa stabiliteten genom att konsolidera de offentliga finanserna. Utan balanserade budgetar kommer vi inte att kunna återskapa förtroendet för EU:s ekonomier. Om vi inte återskapar förtroendet riskerar vi att drabbas av ekonomisk stagnation och alla negativa konsekvenser som följer av detta, särskilt på sysselsättningsområdet.
Men vi måste göra detta på ett nyktert och välplanerat sätt. Finansiell konsolidering innebär inte att vi ska minska skulderna genom att drastiskt dra ned på utgifterna. Det handlar framför allt om att prioritera och vissa områden - innovation utbildning och nya energiformer - är extra lämpliga för sådan förmånlig behandling.
Det andra viktiga budskapet i den årliga tillväxtöversikten är att fortsätta driva igenom strukturreformer så att vi kan skapa nya arbetstillfällen. Vi har ett enkelt val. Vill vi ha tillväxt utan arbetstillfällen eller tillväxt med arbetstillfällen? Om det senare är fallet finns det vissa saker som måste göras. Vi måste uppmana medlemsstaterna att i år fokusera på arbetsmarknadsreformer så att vi kan avskaffa alla hinder för en hög sysselsättningsgrad. Vi måste hjälpa människor att återgå till sysselsättning eller att hitta nya arbeten genom att göra det attraktivare att arbeta. Vi måste reformera pensionssystemet och se till att de arbetslösa inte får det sämre när de hittar ett arbete.
Låt mig vara tydlig. Strukturreformer innebär inte att vi minskar graden av socialt skydd. Det innebär emellertid att vi integrerar dem som för närvarande står utanför arbetsmarknaden, särskilt ungdomar. Även i goda tider är arbetslöshetssiffrorna i vissa medlemsstater en skandal. Alla som verkligen bryr sig om Europa inser att detta inte kan fortsätta. I takt med den ökande internationella konkurrensen kan vi bara behålla vår sociala marknadsekonomi om vi anpassar oss.
Det tredje centrala budskapet i den årliga tillväxtöversikten är att påskynda de åtgärder som stimulerar tillväxt. Vårt Europa 2020-program är centralt här. Vi måste fokusera på åtgärder som har tydliga ekonomiska fördelar på kort och medellång sikt och som kan antas relativt snabbt. Det betyder att vi måste investera i områden som skapar tillväxt, som frigör hela potentialen i vår gemensamma marknad, öka investeringarna i energi, transport och IT-infrastruktur - delvis genom att innovativ finansiering, inklusive EU-projektobligationer - och fortsätta att arbeta för att Doharundan ska slutföras. Samtidigt måste vi tidigarelägga frihandelsavtalen med våra viktigaste partner. Allt detta måste återspeglas i nästa fleråriga budgetram. EU:s nästa budget måste bli en budget som stärker tillväxten.
Våra ekonomier börjar röra sig i rätt riktning. Återhämtningen har börjat få fäste och börjar nu sprida sig till den verkliga ekonomin. I år bör vi se en tillväxt av bruttonationalprodukten med 1,5 procent, som kommer att öka till 2 procent 2012. EU:s tillverkningssektor har kraftigt förbättrats de senaste månaderna. Vi bör även se en stadig förbättring när det gäller utsikterna att få ett arbete och vi börjar se en minskning av budgetunderskotten, främst tack vare de konsolideringsåtgärder som redan vidtagits, i vissa fall med stöd av förnyad tillväxt. I EU förväntas budgetunderskottet sjunka från i genomsnitt 6,8 procent av bruttonationalprodukten i år till 4,2 procent 2012.
Att dra en suck av lättnad och återgå till de gamla vanorna skulle emellertid vara ett allvarligt fel. Världen har förändrats. Vi kan inte återgå till hur vi brukade göra. Om vi inte agerar nu, när vi står inför den största krisen sedan den europeiska integrationen inleddes, när kommer medlemsstaterna att vara redo att vidta verkliga åtgärder för ekonomisk politik som är förenliga med sina egna mål? Om inte vi på EU-nivå uppmuntrar dem till att fatta dessa beslut, vem ska då göra det? Det är bara genom att få ordning på våra skulder och stabilisera finanserna som vi kan gå från krishantering till tillväxtfrämjande åtgärder - och då naturligtvis inte bara vilken tillväxt som helst, utan hållbar tillväxt, inklusive sysselsättning.
Det innebär strukturreformer. Många av dessa har vi förespråkat i flera år - reformer som utmanar alla strukturer men som gör det till ett lägre pris och ökar möjligheterna till nya arbetstillfällen och innovativa sätt att göra saker. Jag är verkligen övertygad om att vi är skyldiga våra medborgare att välja den väg som leder till tillväxt med arbetstillfällen. Den årliga tillväxtöversikten pekar i den riktningen
Låt oss nu verkligen åta oss att genomföra en ordentlig ekonomisk samordning och verklig europeisk ekonomisk styrning för alla våra medborgare. Tack för er uppmärksamhet.
(Applåder)
Joseph Daul
Herr talman, herr Van Rompuy, herr Barroso! Europeiska rådets senaste möte visade tydligt att euron är en viktig pelare i den europeiska integrationen. Vi måste göra allt vi kan för att stabilisera och stärka den.
Våra stats- och regeringschefer har bekräftat hur oerhört hängivna de är den europeiska valutan. Att Estland ansluter sig till euroområdet i början av detta år är ytterligare en signal i denna riktning, och kan visa de stora länder som inte respekterar gällande standarder hur man egentligen bör bete sig.
Ingen underskattar emellertid allvaret i vad EU går igenom ekonomiskt och socialt inom euroområdet. Under 2011 måste vi göra allt vi kan för att lösa dessa problem och lugna marknaderna, inte på ytan utan strukturellt. Vi måste med andra ord skapa de rätta villkoren för tillväxt och sysselsättning på lång sikt. Jag tror alla har samma uppfattning i denna fråga.
För det första innebör detta att nationella offentliga finanser måste bli sundare igen. Vi måste driva på hårt i denna fråga. Vi får inte ge upp! För det andra innebär det att medlemsstaterna måste få sin finanspolitik att bli mer konvergent, och även skatte- och socialpolitiken.
Det innebär också att vi snabbt måste komma överens om räddningsfonden för euroområdet. Denna fond är bara meningsfull om den backas upp av ett strikt genomdrivande av reglerna om finanspolitisk disciplin. Våra medborgare måste vara säkra på att de länder som de hjälper i svåra tider verkligen har kontroll över sina offentliga finanser. Annars kommer de inte längre att gå med på att hosta upp pengar.
Som redan nämnts måste vi avslutningsvis skapa förutsättningar för tillväxt och sysselsättning. Det innefattar även fullbordandet av den inre marknaden, ökade investeringar i forskning och innovation, och i livslångt lärande. Min grupp vill se en EU-strategi på alla dessa områden snarare än en mellanstatlig strategi, och det vill vi av det enkla skälet att en EU-strategi är effektivare och långt hållbarare.
Herman Van Rompuy! Jag uppmanar dig att se till att reformen av fördraget, som bekräftades vid Europeiska rådets senaste möte, slutförs så snart och snabbt som möjligt.
Budgetdebatten har bara börjat. Min grupp kommer att fortsätta att efterlysa en grundlig översyn av EU:s offentliga finanser de kommande åren, i syfte att på nytt skapa förutsättningar för tillväxt och sysselsättning i Europa
José Manuel Barroso! Låt oss granska allt, låt oss inte vara rädda och, som jag redan har påpekat vid ett flertal tillfällen, låt oss ta två eller tre budgetexempel. Hur kan vi exempelvis se till att EU rör sig bort från den nuvarande situationen med 1, 2 eller 5 procent? Vi kommer inte att lyckas genom att minska resurserna. Om vi vill skapa arbetstillfällen behöver vi mer EU-medel, och detta innebär inte att medlemsstaterna behöver använda mer pengar.
Ordförande Van Rompuy och ordförande Barroso! Var inte rädda. Lägg fram dessa förslag för oss och vi - såväl stats- och regeringscheferna som parlamentet - kommer att tvingas hitta rätt lösning. I så fall har vi emellertid åtminstone att antal alternativ att välja mellan.
Stephen Hughes
Herr talman! Europeiska rådets möte i december gav oss åtminstone en politisk överenskommelse om en permanent krishanteringsmekanism men - med tanke på hur marknaderna reagerade efter jul, med ny oro för Portugals, Spaniens och Belgiens solvens - är frågan om detta än en gång var ”för lite, för sent”. Den föreslagna europeiska stabilitetsmekanismen gav i sig själv upphov till nya frågor om de finansiella marknaderna och den befintliga finansiella stabilitetsmekanismen anses nu vara otillräcklig. Än en gång har vi missat en möjlighet.
I december skickade parlamentet en tydlig signal till rådet om euroobligationer men det har inte kommit någon konstruktiv reaktion från vare sig rådet eller kommissionen. Det enda vi har haft sedan 2008 är tvekan och interna strider mellan medlemsstaterna och institutionerna. Varje gång har detta lett till en smärtsamt utdragen reaktion - som kommit för sent och som innehållit mindre än vad som hade behövts.
Det tydligaste exemplet på detta problem är att vi, trots dagens ekonomiska och penningpolitiska utmaningar, helt enkelt inte har de verktyg vi behöver. De är olämpliga eller saknas. Institutionernas beslutsprocess är komplex och har demokratiska brister, och vår ekonomiska strategi är splittrad och ineffektiv.
De finansiella marknaderna sätter inte bara press på oss på grund av höga skulder och underskott. Ordförande Barroso! De gör även detta på grund av att de vill ha kompensation för riskerna med att låna ut pengar till ett projekt som inte verkar kunna fullbordas eller uppfylla sitt eget öde.
Det som i dag håller samman euroområdet är i mindre grad den dröm som grundarna av EU utan i högre grad den mardröm som alternativet innebär: en total kollaps av hela systemet. Det skamliga misslyckandet att hantera krisen har försatt EU-projektet i ett politiskt dödläge. Hur stor är för tillfället chansen att ett reviderat fördrag leder till en starkare och mer demokratisk uppsättning institutioner?
Intelligenta uppmaningar om mer politisk integration, som den vi hörde veckan från den tyska Bundesbank, har egentligen ingen chans. Mot bakgrund av detta är jag chockad över kommissionens frontalattack på den europeiska sociala modellen och det sätt som man blandar sig i de nationella arbetsmarknaderna, som i Irlands fall. Den årliga tillväxtöversikten är verkligen en frontalattack mot arbetstagarnas väletablerade, sociala och ekonomiska rättigheter och hela idén om kollektiva förhandlingar.
Om detta bekräftas av Europeiska rådet är detta enligt mig den värsta tänkbara strategin under de rådande omständigheterna. Den kommer inte bara att bli utsatt för politisk galenskap, utan allvarligt skada EU-projektet.
Herr talman! Stora idéer kan misslyckas, och jag är verkligen orolig för EU-projektet. Historien lär oss att människor ända till slutet förnekar att det går att misslyckas. Låt oss erkänna att ett misslyckande är möjligt.
Nigel Farage nickar. Ordförande Van Rompuy, ordförande Barroso! Bristen på agerande ger ammunition till Nigel Farage och hans allierade. För guds skull, låt oss agera!
Sylvie Goulard
Herr talman, herr Van Rompuy, herr Barroso! Jag har två kommentarer till slutsatserna från Europeiska rådets senaste möte i december.
För det första att krisen påverkar hela unionen av ett enda skäl. Vi har redan från starten varit en rättsgemenskap och i en rättsgemenskap är lagen särskilt viktig. Det handlar inte om att undergräva efterlevnaden av lagstiftningen, men när vi ska hantera en sådan här allvarlig kris - som den årliga tillväxtöversikt som ni precis har offentliggjort är en påminnelse om - är det dags att agera, inte att lagstifta.
Du uppger att denna revidering av fördragen är nödvändig för att lugna marknaderna. Om jag får vara lite näsvis verkar marknaderna inte precis ha blivit särskilt lugnade efter slutsatserna från Europeiska rådets möte i oktober. Var därför försiktig när du avser att lugna marknaderna. Tänk bara på vad som skulle hända om revideringen misslyckades.
Jag kommer från ett land som har upplevt traumat av en negativ folkomröstning utan någon plan B. Du har redan varit där, herr Barroso. Ibland måste vi överväga vad som händer när vi säger till marknaderna ”Vi måste ändra fördragen, allt måste ske senast detta datum”, och sedan hoppas att det ska ske. Du väljer uppenbarligen det förenklade förfarandet för att du hoppas att detta ska ske. Om det verkligen sker kanske du lugnar marknaderna, men du kommer absolut inte att lugna medborgarna.
Detta är min andra poäng: mycket väsen för ingenting. Du ändrar fördragen av ett rättstekniskt skäl. Du ändrar dem inte för att ge medborgarna de svar som de väntar på. Vi är sex föredragande i parlamentet som arbetar på det paket om ekonomisk styrning som kommissionen har tagit fram utan att behöva ändra fördragen Vi gick med på att arbeta utan att ändra fördragen, men längs vägen fick vi veta att ”vi kommer att ändra fördragen”. Det ser ut som vi talar om för medborgarna att vi faktiskt kan ändra fördragen, att vi kan gå så långt bland alla rättslig byråkrat. När det verkligen gäller gör vi det emellertid varken så att Europa 2020-strategin kan tas på allvar eller för att se till att medborgarna få arbetstillfällen och tillväxt.
På toppen av allt detta ansåg Europeiska rådet vid sitt möte i december att vi bör snabba på vårt arbete. Javisst, låt oss skynda oss. Jag skulle vilja att rådet skyndade sig, herr Van Rompuy. Parlamentet har redan lagt fram sina betänkanden. Det finns ett mycket enkelt sätt att gå framåt fortare. Ni rör er närmare vår ståndpunkt och vi slutar betrakta medbeslutandeförfarandet som ett förfarande där rådet beslutar och parlamentet anpassar sig.
Rebecca Harms
Herr talman, herr Van Rompuy! Mitt främsta minne av rådets senaste möte speglades inte i din sammanfattning. Därför vill jag sammanfatta mötet på ett annat sätt. Ur dagens perspektiv är det viktigaste jag kommer ihåg av stats- och regeringschefernas möte i Bryssel att kreditvärderingsinstitutet Moodys sänkte Irlands kreditvärdighet.
Det var då alla insåg i vilken utsträckning vi har misslyckats att hantera den krisen som fortfarande är olöst. Alla som jämför nyckeltalen från skuldkrisen från olika länder blir förvånad över hur framgångsrik spekulation mot euron har varit. Under tiden berörs ett land som har mycket större problem än Spanien och Portugal, nämligen Förenta staterna, inte alls av spekulanternas krig mot euron. Så ser det ut just nu.
Ett nytt år har inletts och vi har nya problem att ta hand om. Här och nu bör vi hantera det problem som vi förutsåg under mötet, med andra ord att de beslut som fattades vid mötet inte skulle räcka till. Vid det här laget inser nog alla att många europeiska länder har problem. De har en stor skuldbörda, som innefattar såväl privata skuldsättning som en oacceptabel hög grad av offentlig skuldsättning. Många av EU-länderna kommer inte att kunna lösa sina problem utan hjälp.
Vad bör nästa steg bli? Att bara minska skuldsättningen, som många länder har börjat göra, uppmuntrade av EU och dess gemensamma resolutioner, anser vi inte räcker och dessa länder pressas till gränsen för vad som är acceptabelt. Vi behöver nå en ny överenskommelse om hur detta kan fungera på ett acceptabelt sätt. Jag anser att utvecklingen i exempelvis Ungern skickar en varningssignal om vad som händer när välståndet i EU-länderna är för orättvist fördelat och splittringen för stor. Under processen för att minska den offentliga skuldsättningen måste vi fästa betydligt större uppmärksamhet på rättvisa än vi hittills har gjort.
Dessutom anser vi - och detta är något jag verkligen vill framhålla - att banksektorn måste omstruktureras. Vi är inte övertygade om att vi kan rättfärdiga en ytterligare ökning av skuldbördan för att rädda de ”dödsdömda” på detta område. Jag delar helt Sylvie Goulards uppfattning. Vi behöver en strategi som gör det möjligt för oss att förbereda EU-medborgarna för framtiden inom ramen för en grön ”ny giv”, och att lägga om kursen i denna kris. Jag vill än en gång betona att det är underbart att leva i Europa, men att det återstår mycket arbete för att se till att det fortsätter att vara på det viset.
Timothy Kirkhope
Herr talman! Europeiska rådet fattade viktiga beslut om den framtida hanteringen av krisen, men jag håller med kommissionens ordförande José Manuel Barroso om att de underliggande problemen kvarstår. Vi måste gå tillbaka till finanspolitisk disciplin och vissa medlemsstater är fortfarande ovilliga att genomföra ordentliga ekonomiska reformer.
Vi blev intalade att med en gemensam valuta skulle medlemsstaterna inte längre kunna devalvera sig ur problem. I stället skulle de vara tvungna att reformera sina ekonomier för att göra dem mer konkurrenskraftiga. Även om detta på ytan verkade attraktivt hade många av oss rätt som inte lät sig övertygades, eftersom detta har visat sig vara en falsk prognos. Vissa medlemsstater lyckades hitta andra lösningar för att på konstgjord väg förbättra sina ekonomier: genom prisinflation på tillgångar, delvis på grund av en olämpligt låg ränta och vägran att vidta andra korrigerande åtgärder, eller genom tillskott av lånade offentliga medel på en ohållbar nivå, i vissa fall för att skyla över storleken på det resulterande underskottet i statens finanser.
Samtidigt som vi givetvis måste hitta lösningar för att hantera de omedelbara konsekvenserna av denna politik och det är viktigt med finanspolitiska nedskärningar, är det minst lika viktigt att vi åtar oss att genomföra ekonomiska reformer. Vi måste öka flexibiliteten på arbetsmarknaden för att skapa fler arbetstillfällen, öppna upp marknader, avskaffa handelshinder och stimulera privata investeringar så att vi kan täppa till de luckor som de minskade utgifterna inom den offentliga sektorn har lett till.
Den finansiella och ekonomiska krisen gjorde att ett storskaligt statligt ingripande i ekonomin inte kunde undvikas - men vi får inte missta palliativ vård för ett botemedel. Den långsiktiga lösningen ligger inte i större statsapparat. Den ligger i ekonomisk tillväxt som skapas av framgångsrika affärsmän och entreprenörer, som verkar på konkurrensutsatta marknader och kan ge konsumenterna ett värde och skapa arbetstillfällen för våra medborgare.
Därför är Europa 2020-strategin, inremarknadsakten och innovationsunionen exempelvis så viktiga och de måste få den uppmärksamhet de förtjänar. Insatserna är höga. Samtidigt som vi har varit upptagna med att klara den akuta krisen har andra länder runtom i världen - vissa med politiska värderingar som ligger långt från våra - stormat fram. Om vi inte går ur krisen på en progressiv väg mot reformer kommer vi obevekligen att drabbas av en relativ tillbakagång som skulle få allvarliga konsekvenser för främjandet av våra värderingar och, faktiskt, vår planets framtid.
Joe Higgins
Herr talman! Den permanenta finansiella stabilitetsmekanismen är i själva verket inte mer än ett redskap för att rädda Europas storbanker från konsekvenserna av deras oförsiktiga spekulation på finansmarknaderna. Det är en mekanism som låter arbetarklassen runt om i Europa betala för den kris som skapats av ett finanssystem som har brutit samman och europeisk kapitalism som befinner sig i kris.
Herr Barroso och herr Van Rompuy! Tala om för mig - för det har ni ännu inte gjort denna morgon - på vilket sätt det är moraliskt försvarbart att överföra tiotals miljarder euro i privata osäkra skulder som spekulanter och vilt satsande banker har dragit på sig på den irländska fastighetsmarknaden och låta de irländska medborgarna stå för dessa skulder, som de inte bär något som helst ansvar för. Långt ifrån ett räddningspaket är Internationella valutafondens och EU:s ingripande på Irland en mekanism för att göra de irländska skattebetalarna till de europeiska bankernas vasaller. Ni förstör våra tjänster och vårt folks levnadsstandard. Ni påstår er vara demokrater men ni förslavar Europas arbetarklass under marknaderna, finansmarknaderna, som leder er runt i koppel.
Er finansiella stabilitetsmekanism är ett farligt vapen som styrs av marknaderna, maskerat som något godartat. Den irländska vänstern kommer att insistera på att den irländska befolkningen ska få säga sitt om förslaget i en folkomröstning.
Nigel Farage
Herr talman! Vad är det ord som mest förknippas med euron? Nej, det är inte ”misslyckande”, även om det hade varit ett tänkbart svar. Det är ”stabilitet”, eller hur? För tio år sedan sade alla att när vi väl fick euron som valuta skulle den ges oss stabilitet. Nu tio år senare anser jag att euron har fört med sig kaos, oenighet och misär för miljontals människor. Trots det används ordet ”stabilitet” den här morgonen. José Manuel Barroso använde detta ord, Herman Van Rompuy använde det. De talade båda om ”stabilitet”.
Vi dunkar i själva verket oss själva i ryggen på grund av att förra veckans obligationsauktioner i Portugal gick bra. I själva verket använde emellertid Europeiska centralbanken skattebetalarnas pengar för att köpa sin egen skuld. Er försäkran om att allt är bra fungerar inte.
Vem tror du att du lurar Herman Van Rompuy? Avkastningen från obligationerna i Portugal steg till nästan 7 procent i går. Runt om i Europa stöder allmänheten inte längre valutan, och kampen om Spanien har inte ens börjat. Själva modellen har misslyckats och trots det vill du fördubbla räddningsfondens storlek. Du vill till och med öka räddningsfondens räckvidd så att inte bara ECB utan även rådet gå in och köpa mer av er egen skuld.
Ni använder krisen som ett svepskäl för att tvinga in oss i en finanspolitisk union. Om ni lyckas bör vi ändra namnet. Vi bör sluta kalla unionen för ”Europeiska unionen” och i stället börja kalla den för ”Skuldunionen”. Om ni verkligen lyckas kommer ni att fjättra de sydliga länderna ekonomiskt, med ofattbart lidande för befolkningen, medan de nordliga länderna för all framtid kommer att tvingas betala en enorm nota och räntor som deras egna ekonomier inte klarar. Vi har nått en punkt där det faktiskt inte spelar någon roll vad någon av er säger. Inger tror er. Allmänheten stöder er inte. Jag hoppas och ber att marknaden knäcker er.
Barry Madlener
(NL) Herr talman, mina damer och herrar! Från alla José Manuel Barrosos ord har jag egentligen bara kunnat tyda ett egentligt budskap, nämligen att de rika medlemsstaterna ska betala för de fattiga medlemsstaterna Det är nämligen så verkligheten ser ut. Det verkar som om denna situation kommer att pågå ett tag. Vi hör hela tiden att vi måsta hjälpa olika länder. Ingen har emellertid talat om hur vi faktiskt ska göra detta. Kontentan av det hela är att nederländska medborgare tvingas ta fram plånboken och betala notan för de fattiga medlemsstaterna, varav vissa anslöts sig till euron under falska förespeglingar.
José Manuel Barroso säger till oss: ”Välj hållbar tillväxt”. Det är bara tomma ord. Han har talat om för oss hur detta ska gå till. Vad ska vi göra om detta inte fungerar? Varför gör vi det inte möjligt för länder som Grekland att återinföra sin egen valuta? Det verkar som om detta inte är möjligt och att du inte är beredd att göra det möjligt, även om många ekonomer anser att det faktiskt skulle kunna fungera mycket bra och att det mycket väl kan vara det bästa alternativet.
För att övergå till skapandet av förutsättningar för tillväxt och sysselsättning. Hur ska vi göra det? Det allmänna budskap som jag hör är att detta ska ske genom de offentliga utgifterna ska minskas. Det är exakt vad vi har gjort i Nederländerna. Vad gör då EU? Det belönar Nederländerna genom att öka sina utgifter ännu mer. Kommer du ihåg att du bad om en ökning av EU:s budget med 6 procent? Uppenbarligen var det mestadels nederländska medborgare som skulle stå för den notan. Även på detta område saknar du därför trovärdighet.
Detta är kortfattat mitt budskap. Nederländerna betalar för de fattiga länderna med minskad ekonomisk tillväxt i Nederländerna som följd. Nederländska medborgare exponeras för en risk på 27 miljarder euro och det beloppet verkar bara stiga. Varje år betalar vi 4,5 miljarder netto till EU, av vilket det mesta går till de svaga medlemsstaterna. EU:s utgifter ökar, samtidigt som vi tvingas göra nedskärningar och värdet på euron fortsätter att falla, vilket också får till följd att kostnaderna för de nederländska medborgarna ökar. Herr talman! Det går inte att lita på EU.
Olle Schmidt
(EN) (Talaren ställde en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen, som Nigel Farage besvarade) Herr talman! Det är alltid - eller åtminstone ibland - underhållande att lyssna till Nigel Farage. Han kan nämligen alla svar och ställer själv alla frågor.
Men svara på detta Nigel Farage. Skulle alternativet med 16, 17 eller till och med 20 olika valutor - som vi hade på 1990-talet när det brittiska pundet kollapsade - ha varit att föredra? Hade det förbättrat den rådande situationen i Europa? Ingen ekonom skulle hålla med dig om detta. Du kan inte bara säga att vi lever i det förgångna. Vi hanterar för närvarande problem som Europa har just nu. Du besvarar aldrig frågan om hur vi ska hantera den nuvarande situationen och vad vi ska göra i framtiden. Du är en populist och det är alldeles för lätt för dig att besvara dina egna frågor.
Nigel Farage
(EN) Herr talman! För tio år sedan sade jag faktiskt att det inte skulle fungera med Grekland och Tyskland i samma monetära union. Blickar man bakåt genom historien ser man att när människor förs samman i falska valutaunioner, när regeringarna tror att de vet bättre än marknaderna, förlorar alltid regeringarna.
Du frågar mig vad min lösning är just nu. Den är klar som korvspad. Grekland, Portugal och Irland ryms inte inom euron. Vad vi bör göra, vad Herman Van Rompuy bör göra för att visa verkligt ledarskap, är att införa en plan B och låta dessa länder återgå till sina egna valutor, låta dem göra konkurrenskraftiga devalveringar och ge dem en chans, eftersom den politik vi för ger dem nådastöten.
José Manuel García-Margallo y Marfil
(ES) Herr talman! Alla som läser dagens tidningar får reda på två saker. Vi har kommit till ett avgörande ögonblick när det gäller skuldkrisen, och EU:s reaktion är ett antal separata bestämmelser som inte hänger ihop.
Till och med nu diskuterar vi den europeiska terminen, paketet om ekonomisk styrning, den tillfälliga och permanenta räddningsstrategin, de s.k. euroobligationerna för att täcka en del av den statsskuld som anses säker, plus en handlingsplan som baseras på Europeiska investeringsbanken och obligationer för specifika projekt, som ingår i det förslag om den inre marknaden som kommissionen översände till oss.
Det första som föredragandena försöker göra är att kombinera allt detta och ge det en sammanhållen utformning, en slutlig bild att visa upp för allmänheten. För det andra måste politiken utformas på EU-nivå och inte dela EU i två läger. Vi får inte halka in på ett EU i två hastigheter. Politiken måste sträva efter två mål: budgetdisciplin - i den utsträckning detta är nödvändigt - och ekonomisk tillväxt för att föra oss ur den rådande krisen.
Jag har en kommentar till den räddningsmekanism som rådets tjänstgörande ordförande hänvisade till. I hans första uttalande sade han att privata investerare skulle delta i räddningsplaner, vilket chockade många och ledde till protester från Europeiska centralbankens ordförande. Precis som Herman Van Rompuy precis nämnde förklarades för det första att detta skulle ske fall från fall. Vem beslutar i så fall och på vilka kriterier? För det andra förklarades att det skulle ske enligt Internationella valutafondens kriterier och politiska riktlinjer. Enda gången Internationella valutafonden har använt sig av denna typ av räddningsplan var i Argentina 2003. Det försatte landet i ett kaostillstånd som det fortfarande inte har hämtat sig ifrån, och privata obligationsinnehavare har fortfarande inte fått betalt.
När det gäller euroobligationer har många aspekter lyfts fram här i dag. Jag skulle vilja lägga till ytterligare två. Det skulle skapa en lika rörlig marknad som i Förenta staterna och skulle främja euron som reservvaluta, vilket skulle göra det möjligt för centralbanker och statliga fonder att investera sina reserver här.
Avslutningsvis anser jag att detta måste kompletteras av Europeiska investeringsbanken och de specifika tillväxtobligationerna.
Pervenche Berès
(FR) Herr talman, herr Van Rompuy! Du gick med på att leda den s.k. högnivåpanelen (Panel of Eminent Persons). Den bestod av finansministrar som hotades med minskad statsskuld. Var de i stånd att tillhandahålla en panel av eminenta personer? Den oenighet som utmärker den nuvarande debatten mellan Europeiska centralbankens ordförande Jean-Claude Trichet, kommissionens ordförande José Manuel Barroso och Tysklands förbundskansler Angela Merkel, liksom oron på marknaderna, visar att detta inte var en panel av eminenta personer.
Du har uppmanats hantera eurokrisen. Vi måste hantera euron på ett sätt som gynnar EU-medborgarna, inte spekulanterna. Därför har ni för enkelhetens skulle kommit överens om en revidering av fördraget av, trots att talmanskonferensen talade om hur onödig revideringen var - en uppfattning som bekräftades av eurogruppens ordförande.
Du riskerar emellertid att locka in oss på en väg som kan innebära att vi gör ”för lite, för sent”. Det kommer att komma den dag när ni behöver parlamentets vishet, ett konvent för att revidera fördraget, så att vi i framtiden kanske får skatteharmonisering, ett europeiskt finansministerium, lån för att hantera ömsesidiga skulder och för att återinföra arbetslösheten som en grundläggande aspekt i vår ekonomiska politik.
Om ni inte vill att fördraget ska revideras, ta tjuren vid hornen och inför starkare samarbete inom euroområdet för att hantera de problem och det ansvar som de medlemsstaterna som ingår i detta område har, i stället för att låta euroområdet flyta dit marknaden för det.
Martin Callanan
(EN) Herr talman! Eftersom detta är en så viktig fråga för hela den europeiska ekonomin, även om mitt hemland (som tur är) inte är medlem av euroområdet, välkomnar jag åtminstone vissa av de åtgärder som man kom överens om vid rådets möte om euroområdet, framför allt att euroområdets länder själva bör ansvara för att lösa sina egna problem.
Jag välkomnar också rådets något senkomna erkännande att artikel 122 i fördraget är helt olämpligt som rättslig grund för räddningsmekanismen. Här rör det sig inte om naturkatastrofer och inte något som låg utom de berörda medlemsstaternas kontroll. När vi förbereder oss för ikraftträdandet av denna mekanism, som kanske sker 2013, får vi emellertid inte glömma att vi fortfarande befinner oss mitt uppe i krisen.
Läget är fortfarande bekymmersamt i flera medlemsstater. Portugal kommer nästan säkert att få svårigheter, kanske även Spanien och Belgien. Men vad som oroar mig mest är följderna för den naturliga demokratin i dessa länder. Dessa länder blir i praktiken protektorat under ledning av José Manuel Barroso, Herman Van Rompuy och andra. De beslut som väljarna i dessa länder fattar om vilka utgiftsprioriteringar som ska antas och vilken ekonomisk politik som ska föras får nu mycket liten effekt. De kontrolleras av Bryssel och de kontrolleras av de internationella finansinstituten.
När vi har kommit igenom denna kris måste vi se hur vi ska göra för att återställa demokratin i dessa länder och återställa väljarna i dessa länders vilja att kontrollera sin egen nationella politik.
Miguel Portas
(PT) Herr talman! Inom politiken finns det rimliga åtgärder, misslyckade åtgärder och felaktiga åtgärder. Det är rimligt för EU att utfärda europeiska offentliga skulder, även om förbundskansler Angela Merkel inte håller med. Det är rimligt för oss i Europa att göra en del av vår statsskuld ömsesidig, även om Angela Merkel inte håller med. Däremot vore det olämpligt om den europeiska stabilitetsmekanismen och Internationella valutafonden, som det påstås i medierna, i slutändan riskerar att göra en del av den statsskuld ömsesidig som har ackumulerats av privata banker till en ränta på 6 eller 7 procent, i Portugals fall, efter att samma banker har finansierat sig själva till 1 procents ränta hos Europeiska centralbanken.
Herman Van Rompuy! Jag skulle vilja ställa följande frågor till dig? Hur länge ska EU förväntas vara en mirakelkur för det finansiella kapitalet? Hur mycket längre ska vi fortsätta att omvandla privat skuldsättning till offentlig skuldsättning? Hur mycket längre ska vi tvinga de europeiska skattebetalarna, arbetstagarna och pensionärerna att betala skulder som har genererats av den privata banksektor som angriper oss?
Det är detta som dagens debatt verkligen handlar om.
Mario Borghezio
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! I Förenta staterna har man antagit en lag som förpliktar den amerikanska centralbanken Federal Reserve att i detalj redogöra för hur mycket av räddningspaketet på 3 300 miljarder US-dollar som har gått till vilka banker.
Jag undrar om det är för mycket begärt att be er anta samma öppenhetskriterier, såvida inte finans- och banksuperlobbyn blockerar det. Titta på den rådande situationen. Vilken framtid har denna påtvingade union av fria länder som grundas på att de starkare länderna räddar de svagare?
Vill vi verkligen inse verkligheten, nämligen att euron praktiskt taget är en bankrutt valuta? Hur kan vi överväga att tvinga länder med en svag ekonomi att använda den? Är en central penningpolitik acceptabelt för länder som har så olika räntor?
Till och med Jean-Claude Trichet, som har förnekat att Europeiska centralbanken riskerar att bli insolvent, erkänner att ett av skälen till att öka dess kapital är att möta kreditrisken, med andra ord risken för de köpta obligationerna ska bli insolventa. Dessutom är det dags att genomföra nya stresstest på de största bankerna och att fästa större vikt vid bankskulder med höga risker, precis som ekonomiministern har begärt.
(Talmannen avbröt talaren)
Ioannis Kasoulides
(EN) Herr talman! Det politiska budskapet från rådets senaste beslut riktat till spekulanter, medierna och marknaderna är att EU:s medlemsstater kommer att göra vad som krävs för att skydda euroområdet och försvara euron. Vilka interna diskussioner som än äger rum måste alla medlemsstater ta ställning till om den finansiella faciliteten måste fördubbla sitt kapital, rätten att köpa obligationer, om den finansiella stabilitetsmekanismen efter 2013 ska innefatta trimning eller om den ska beordras att sälja euroobligationer. Det är bara tidsplanen som diskuteras. Om och när detta behövs och hur det ska genomföras. Medierna och analytikerna kan vara säkra på en sak. EU kommer att införa allt som behövs, när det behövs.
I fråga om den finansiella stabilitetsmekanismen säger rådet i sitt beslut att mekanismen ska ”aktiveras om det är oundgängligt för att trygga stabiliteten i euroområdet i dess helhet”. Som ledamot från en liten medlemsstat skulle jag vilja få om försäkringar om att medlemsstater som Malta, Cypern Estland eller Slovenien kommer att inkluderas. Om de får problem betraktas de kanske inte som oundgängliga för stabiliteten i euroområdet i dess helhet.
Anni Podimata
(EL) Herr talman! Trots att EU var helt institutionellt och politiskt oförberett har det redan från början vidtagit seriösa åtgärder för att hantera krisen. Från genomförandet av stödpaketet till Grekland för nästan ett år sedan och fram till de beslut som fattades vid Europeiska rådets senaste möte om att inrätta en permanent stabilitetsmekanism har vi tagit viktiga steg framåt. Det fortsatta och ökande trycket från marknaderna, som inte längre enbart utövas mot de mest sårbara ekonomierna i euroområdet, visar emellertid att våra beslut är fragmentariska och inte räcker för att tillhandahålla en integrerad strategi för att hantera krisen.
Därför behöver vi en integrerad europeisk reaktion på krisen, som inte bara ersätter eller bortser från medlemsstaterna ansvar att hålla sitt ord och omstrukturera sina offentliga finanser, utan kommer att skydda dessa ekonomier från marknadens attacker och hjälpa dem att lyckas i sina ansträngningar.
Herr talman! För några dagar sedan antog Europaparlamentet en resolution i vilken Europeiska kommissionen uppmanades att utan dröjsmål genomföra en genomförbarhetsstudie om euroobligationer.
(Talmannen avbröt talaren)
Ilda Figueiredo
(PT) Herr talman! Vi har nått slutet på Europeiska året för bekämpning av fattigdom och social utestängning. Har rådet tagit del av vad som åstadkommits? Nej
I så fall hade det dragit slutsatsen att fattigdomen aldrig har ökat så dramatiskt, att antalet fattiga personer i det välmående Europa nu uppgår till över 100 miljoner och att de beslut det har fattat endast kommer att leda till ökad arbetslöshet, ojämlikhet och social utestängning. Ekonomiska och finansiella gruppers vinster ökar emellertid, liksom vinster från spekulationer i statliga skulder, med stöd av Europeiska centralbankens riktlinjer och rådets och kommissionens politik.
Är detta syftet med euroområdet?
Länder med mer sårbara ekonomier fortsätter att sättas under press. De fortsätter att bli utpressade och regeringarna, som möts av protesterande och kämpande arbetare, använder sig av repression och våld mot fackföreningar och arbetare, vilket skedde i Portugal i går.
Våra protester, vår indignation och vår fasta övertygelse bottnar i att vi vill ha ett annat slags Europa. Vi vill ha ett Europa grundat på sociala framsteg, som respekterar dem som arbetar och kämpar för sina rättigheter. Lita på mig, vi kommer att stå sida vid sida med arbetarna i deras kamp för att komma bort från er politik.
Tunne Kelam
(EN) Herr talman! Jag konstaterar med glädje att i dag har Estland varit medlem av euroområdet i nitton dagar. Estland har emellertid förberett sig för medlemskapet ända sedan anslutningen. Till och med utformningen av det estniska euromyntet bestämdes genom en omröstning bland allmänheten för sex år sedan. Att ansluta sig till euroområdet handlar emellertid inte bara om enskilda val - det handlar om mer solidaritet, att ta gemensamt ansvar och aktivt bidra till hela världsdelens stabilitet.
I en tid av ekonomisk kris har moraliska värden och etik blivit viktigare. Vi kan se att ekonomisk potential i sig inte är tillräckligt. Vad som är avgörande är om man kan lita på att ett land är villigt och har möjlighet att uppfylla sina åtaganden och vidta seriösa strukturreformer.
Jag välkomnade att rådet kunde enas om en Europeisk stabilitetsmekanism, men den praktiska vägen mot ekonomisk tillväxt och stabilitet handlar först och främst om att slutföra den gemensamma marknaden, framför allt den gemensamma europeiska digitala marknaden. Den senare bör integreras i färdplanen för den gemensamma marknaden, liksom i den europeiska digitala agendan.
Här har EU verkligen chansen att stärka sin konkurrenskraft i världen. EU-medborgarna förväntar sig att vi ska göra det lättare att göra affärer i den digitala sfären där verksamheter som elektroniska betalningar och e-identifiering bör ske på ett enhetligt och begripligt sätt. För att skapa en gemensam digital marknad krävs även beslutsamma insatser för att utveckla en tjänstemarknad.
Jean-Pierre Audy
(FR) Herr talman, herr Van Rompuy, herr Barroso! Jag har två kommentarer.
För det första vill jag säga något om räckvidden för den permanenta krishanteringsmekanismen. De medlemsstater som inte är med i euroområdet kan i praktiken delas upp i två grupper: Storbritannien och Sverige, som inte är förpliktade att anta euron, och övriga länder. Tillsammans med euroområdets medlemmar rör det sig om totalt om 25 länder. Jag föreslår att de länder som använder euron bör ges särskild behandling inom mekanismen, något det för närvarande saknas bestämmelser om.
För det andra vill jag fästa er uppmärksamhet på de nationella parlamenten. De nationella parlamenten är inte inblandade i det förenklade förfarandet, förutom i ratificeringsprocessen. Jag föreslår att de nationella parlamenten, på frivillig basis, ska inkluderas i samrådsprocessen, eftersom frågan uppkommer om vem som ska utöva politisk kontroll över den framtida mekanismen. Ska det vara Europaparlamentet eller ska det vara de nationella parlamenten? Eftersom euron saknar en parlamentarisk dimension vet vi emellertid inte hur vi ska utöva politisk kontroll över denna mekanism. Jag ber er därför besvara denna fråga.
Roberto Gualtieri
(IT) Herr talman Herr Van Rompuy, mina damer och herrar! Jag ser två stora problem med den föreslagna ändringen av artikel 136, ett institutionellt och ett politiskt.
Det institutionella problemet är att det i artikel 3 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt anges att unionen har exklusiv befogenhet i fråga om den monetära politiken för de medlemsstater som har euron som valuta. I artikel 2 föreskrivs emellertid att medlemsstaterna får utöva exklusiva befogenheter efter bemyndigande av unionen. Det är svårt att förstå varför tillämpningen av en bestämmelse som tydligt anges i fördraget skulle göra det nödvändigt att ändra fördraget
Sedan kommer vi till det politiska problemet. Genom att välja alternativet med en ändring av fördraget, istället för att använda artikel 2 eller artikel 352 tillsammans med artikel 136, låter man den europeiska stabilitetsmekanismen, och därmed eurons framtid, bli föremål för 27 ratificeringsprocesser.
Inser medborgarna att om bara en av dessa 27 ratificeringsprocesser misslyckas blir det svårt att hitta en plan B för euron. Inser Europeiska rådet att man genom att välja denna väg faktiskt riskerar eurons framtid?
Ildikó Gáll-Pelcz
(HU) Herr talman, herr Van Rompuy, herr Barroso! Eurons stabilitet och införandet av krishanteringsmekanismen är våra viktigaste operativa uppgifter för att stimulera tillväxt som skapar nya arbetstillfällen och som samtidigt minskar medlemsstaternas offentliga skuldsättning. Detta håller alla medlemsstater med om. Slutförandet av dessa åtgärder får emellertid inte leda till att vi tvingas skjuta upp vissa frågor, diskussionerna om strategiska frågor som exempelvis innovation, som ägde rum redan i december. Nästa toppmöte i februari är ett lämpligt tillfälle att fatta strategiska beslut i viktiga frågor som energi. Det ungerska ordförandeskapet har inlett förberedelserna inför energitoppmötet. De viktigaste bestämmelserna fastställdes redan förra året. Förordningen om tryggad försörjning av naturgas har trätt i kraft. Herr talman! Jag ber dig stilla min oro för att farhågor om stabiliteten i euroområdet inte kommer att överskugga frågan om energitoppmötet.
Nikolaos Salavrakos
(EL) Herr talman! Som ni känner till har den amerikanska regeringen för den andra gången under den rådande kreditkrisen drastiskt tvingats ingripa för att stödja två storbanker som kollapsade och försäkringsorganisationen ING. Förenta staterna har följaktligen pumpat in 700 miljarder US-dollar i finansiellt stöd till sitt banksystem. Trots dessa åtgärder behöver den amerikanska ekonomin fortfarande mer hjälp och utan någon tanke på sparsamhet sköt regeringen till ytterligare 600 miljarder US-dollar för att få ekonomin ur recessionen. Förenta staterna trycker uppenbarligen upp nya sedlar.
Till skillnad från dem amerikanska ekonomin har euroområdet hållit fast vid principen om budgetdisciplin och en starkt kontrollerad penningpolitik. Det har gett diverse spekulativa företag utrymme att spekulera på ett sätt som har missgynnat de länder som var minst motståndskraftiga mot sådant tryck. Herr talman! Jag föreslår att man ska använda kvantitativa lättnader i euroområdet. Det kan bli ett Colombi ägg.
Liisa Jaakonsaari
(FI) Herr talman! Det råder ingen tvekan om att Damokles' tveeggade svärd hänger över Europa - i form av den ekonomiska krisen och den ökande nationalismen - och dessa båda hot går hand i hand med varandra.
Stephen Hughes frågade, för S&D-gruppens räkning, om EU för närvarande hölls samman av grundarnas dröm eller av mardrömmen om EU:s kollaps. Just nu verkar det tyvärr vara mardrömmen om EU:s kollaps. Därför hoppas jag att kommissionen kommer att visa större styrka i frågor som rör det sociala Europa. Det är oerhört märkligt att kommissionen är svag i dessa frågor. Nuförtiden är det inte ens fråga om huruvida de politiska riktlinjerna styrs av marknaden eller politiken. Politiken har flyttat ut på gatorna. Den rör sig mot demonstrationer och hamnar i händerna på olika extrema grupper och extremhögern. Därför bör kommissionen prioritera frågor som rör ett socialt Europa. Tyvärr händer ingenting.
Seán Kelly
(EN) Herr talman! Till skillnad från många andra talare vill jag berömma Herman Van Rompuy och José Manuel Barroso för att de åtminstone agerar proaktivt under den rådande krisen och inför åtgärder som förhoppningsvis kommer att ge resultat i framtiden. Just nu kan vi inte med säkerhet veta om åtgärderna kommer att lyckas eller inte. Om de lyckas kommer de att framstå som hjältar. Om de misslyckas kommer de förmodligen att ses som skurkar. Men ge dem den uppskattning de förtjänar. Förhoppningsvis kommer den nya tillsynsstrukturen att se till att många av de brister som ledde till den nuvarande situationen inte upprepas.
När det gäller mitt eget hemland var vi emellertid tvungna att utnyttja ett räddningspaket och det berodde framför allt på våra bankers oförsiktighet och dålig styrning. Om några månader kommer vi att få en ny regering. Förhoppningsvis kommer det att medföra stabilitet. Jag vädjar emellertid till Herman Van Rompuy och José Manuel Barroso att försöka sänka den nuvarande räntan i räddningspaketet. Den är för hög och skulle kunna lamslå landet.
José Manuel Barroso
Herr talman! För det första har denna debatt visat hur komplex krisen är och hur komplexa lösningarna är. Jag vill framhålla en sak - och uppenbarligen delar en stor majoritet de europeiska idealen och anser att det behövs en europeisk reaktion - och det är att vi inte får låta vissa mindre viktiga skillnader splittra oss.
Som vissa av er har påpekat står den europeiska integrationen för närvarande inför en stor utmaning - ibland ett hot. Vi har sett prov på detta hot i dagens debatt. Jag har hört vissa nationalistiska, fördomsfulla kommentarer som jag ärligt talat inte är van att höra i Europaparlamentet.
De var en minoritet, men kommentarerna fälldes och försökte öka klyftan mellan européerna, de s.k. rika européerna och de s.k. fattiga européerna. Till dem som fällde dessa kommentarer - och jag är förvånad över dessa kommentarer - mot europeisk solidaritet, och som försökte öka klyftan mellan rika och fattiga, vill jag säga följande: var fanns ni när EU finansierade era jordbrukare efter kriget så att ni kunde föda er egen befolkning? Var fanns ni när EU finansierade era infrastrukturer till förmån för era länders utveckling och konkurrenskraft? Var fanns ni när EU skapade den inre marknaden så att ni kunde sälja era varor och tjänster? Var fanns ni när EU var grunden för era länders välstånd och tillväxt efter kriget?
Denna typ av kommentarer mot europeisk enighet bygger på en självisk, kortsynt och kortsiktig uppfattning. Detta är ett allvarligt problem och flera av er har lyft fram detta. Jag vädjar till alla som delar våra europeiska ideal om stå enade och tillsammans försöka ta fram en övergripande lösning på en fråga som vi i ärlighetens namn måste erkänna kräver samförstånd. I ett EU med 27 medlemsstater, med ett euroområde som nu innefattar 17 medlemsstater - och jag välkomnar verkligen Estland som ny medlem - och med en beslutsprocess som inte alltid är den enklaste är detta ibland inte så lätt. Det beror delvis på att EU bygger på principen om demokrati. Vi har inte bara EU-institutionerna. Vi har 27 demokratier.
Vi har en otroligt svår uppgift framför oss. Därför vädjar jag till alla som delar våra europeiska ideal att inte låta oss distraheras av vissa skillnader när det gäller i vilken riktning politiken ska gå.
Stephen Hughes, jag har stor respekt för era farhågor om det sociala Europa. Låt oss emellertid vara helt ärliga. Hur stöder vi bäst regeringar som den grekiska regeringen, den spanska regeringen eller den portugisiska regeringen, som leds av mycket framstående medlemmar av vår politiska familj. Gör vi det genom att stödja modiga reformer, eller gör vi det genom att helt enkelt säga att reformerna strider mot europeiska värderingar?
Vi behöver strukturreformer i Europa, särskilt på arbetsmarknadsområdet. Så ser verkligheten ut. Om ni frågar premiärminister Giorgios Papandreou, premiärminister José Luis Rodriguez Zapatero eller premiärminister José Sócrates, så är dessa just i full färd med att vidta eller planera allt mer omfattande reformer. Jag anser att bästa sättet att stödja dessa modiga insatser som alla olika fort försöker göra i Europa är att tala klarspråk.
I dagens konkurrensutsatta värld, nu med tryck från några starkare tillväxtekonomier, måste vi antingen anpassa oss eller så riskerar vår sociala marknadsekonomi att slås ut. Vi måste göra det. Vi kommer att göra det. Och det är min bestämda uppfattning att vi kommer att göra det utan att arbetstagarnas rättigheter ifrågasätts. Jag vill än en gång - jag kommer att besvara er om ett ögonblick, jag har inte glömt frågan. Jag anser att det är oerhört viktig av vi respekterar principerna i dialogen mellan arbetsmarknadens parter. Jag påpekade det i går och jag upprepar det i dag. Om vi emellertid inte konsoliderar våra finanser och genomför sociala reformer kommer vi inte att få förtroende, och utan förtroende kommer vi inte att få tillväxt, och utan tillväxt kommer vi inte att kunna skapa arbetstillfällen för våra medborgare.
Till den ärade ledamoten från Irland som ställde en fråga som antydde att problemen i Irland hade skapats av EU vill jag säga följande: problemen på Irland skapades av vissa irländska institutioners oansvariga finansiella beteende av och bristande tillsyn av den irländska marknaden. EU är nu en del av lösningen. Det försöker stödja Irland. Men det var inte EU som skapade denna oansvariga finanssituation och detta oansvariga finansiella beteende.
EU försöker stödja Irland eftersom det är viktig att veta var ansvaret ligger. Det är därför det är viktigt för dem av oss - och det är helt klart en majoritet - som tror på de europeiska idealen att vi så långt det är möjligt får en gemensam lösning.
Vissa av er tog upp en annan fråga. Vad är ambitionsnivån? Låt mig än en gång klargöra kommissionen ståndpunkt. Vi vill gå så långt som möjligt för att få en integrerad lösning. Detta är därför som kommissionen är redo att stödja vissa av de åtgärder som vissa av er har föreslagit. Men vi befinner oss i ett läge där vi anser att det i kristider som dessa, i dessa tider av instabilitet på marknaden, är oerhört viktigt att vi försöker få till stånd samförstånd mellan medlemsstaterna, och det rådde faktiskt viss oenighet om hur krisen skulle hanteras.
När det gäller revideringen av fördraget vet ni vad kommissionen ståndpunkt var. Vi sade redan från början att vi trodde att det var möjligt att införa en permanent mekanism utan att ändra fördraget. Åtminstone en av EU:s medlemsstater - vi behöver enhällighet i dessa frågor - förklarade emellertid tydligt att det behövdes en ändring av fördraget. Eftersom vi anser att det är viktigt att få en permanent stabilitetsmekanism spelade kommissionen en konstruktiv roll för att stödja denna begränsade ändring av fördraget. Nu skulle det vara ett stort misstag att vara oeniga på denna punkt, eftersom vi vill stärka stabiliteten. Därför anser jag att det är viktigt att vi kommer överens om denna begränsade ändring av fördraget.
Vissa av oss skulle vilja gå längre. Personligen skulle jag vilja gå längre när det gäller hur gemenskapsstrategin är uppbyggd och fördjupa denna. Under de rådande omständigheterna måste vi emellertid vara försiktiga och försöka hitta den mest ambitiösa högsta gemensamma nämnaren och inte den minsta gemensamma nämnaren. Därför vill jag än en gång upprepa att vissa av de förslag som lades fram i sig själva är intressanta men att de just nu inte kan samla det samförstånd som behövs, och kommissionen måste vara mycket lyhörd när det gäller att skapa samförstånd.
Avslutningsvis anser jag att alla bör lämna ett bidrag. Jag tycker inte om uppdelningen mellan rika och fattiga, nya och gamla eller centrum och periferi. Inom EU har alla stater samma värde och tankarna på att diskriminera mellan medlemsstater är i själva verket en farlig tanke för EU-projektet. Så hur bör vi agera? Vi bör be alla medlemsstater som är i en mer utsatt position att göra vad de kan för att återställa förtroendet för sina ekonomier genom lämplig makroekonomisk stabilitet, konsolidering av de offentliga finanserna, strukturreformer. Detta är oerhört viktigt just nu. Vi hjälper dem inte om vi antyder att de kan undvika dessa åtgärder. Det hjälper dem inte.
Samtidigt bör de länder som just nu befinner sig i ett bättre läge visa solidaritet även med dessa länder. Jag anser att det är oerhört viktigt att vi har en stark reaktion när det gäller stabiliteten i euroområdet, så att vi inte, vilket har hänt några gånger tidigare, ligger efter kurvan utan före kurvan, att vi ger en heltäckande reaktion som återupprättar förtroendet för euroområdets beslutsamhet och EU som helhet, inte bara genom uttalanden utan genom handling. Det är en viktig aspekt, det är en fråga om trovärdighet. Uttalanden är viktiga men de räcker inte. Det är viktigt att handla och det är viktigt att alla handlar som en enhet och åtar oss att införa starkare styrning i euroområdet och i EU. Det är just detta marknaderna efterfrågar.
Det råder en felaktig uppfattning om hur vi kan fatta beslut och hur vi kan genomföra dessa beslut. Vi behöver bättre styrning i euroområdet. Vi behöver starkare ekonomisk politisk samordning i EU som helhet och vi bör alla i grund och botten följa principerna om solidaritet och ansvar. Det handlar inte bara om ansvar. Det handlar om solidaritet. Det handlar inte bara om solidaritet. Det handlar även om ansvar. Bara då kan vi uppnå stabilitet, och stabilitet är grunden för vårt framtida välstånd.
Herman Van Rompuy
Herr talman, mina damer och herrar! Till att börja med vill jag ta upp några positiva aspekter. Jag ber om ursäkt för att jag ibland ger ett positivt intryck.
För det första är den ekonomiska tillväxten för närvarande mycket starkare än vii trodde för några veckor eller månader sedan. Arbetslösheten sjunker i vissa länder. Vem hade trott det 2008 eller 2009? När det gäller EU i allmänhet kommer sysselsättningen att från och med 2010-2011 stiga igen efter den största krisen på 70 år. Jag upprepar: det förväntade vi oss inte för några veckor sedan - och ändå sker det.
För det andra har vi naturligtvis drabbats av en kris, men vår gemensamma valuta - den gemensamma valutan för 27 länder, i någon mån - är stabil, genom att växelkursen gentemot US-dollarn nu ligger på 1,30. En gång i tiden var växelkursen 0.85. Då var det ingen som sade att euron hotades. Jämfört med andra kontinenter och andra stora valutor har vi en stabil betalningsbalans och, jämfört med andra länder, har vi ett budgetunderskott som i praktiken är hälften så litet som deras. Därför är euron trots alla våra problem en stabil valuta. Jag ville framhålla detta innan jag går vidare till andra aspekter.
Naturligtvis är vi fullt medvetna om att vi måste gå vidare. Som jag påpekade förra gången jag var här måste vi emellertid komma ihåg att vi gick in i denna kris i euroområdet - som är mer av en kris i euroområdet än en eurokris - utan att ha några lämpliga instrument. Vi var i stort sett tvungna att uppfinna dem när krisen redan var ett faktum. Det är detta som är delat ansvar, men det förklarar också varför det inte gick så snabbt som vi trodde i början, eller så snabbt som omständigheterna krävde.
Vi hade emellertid ingenting att ta till. Det fanns en stabilitets- och tillväxtpakt som inte respekterades. Det fanns ingen makroekonomisk kontroll. Det fanns ingen krismekanism, varken tillfällig eller permanent, och det fanns inga starka institutioner som kunde tillhandahålla finansiell tillsyn. Vi var tvungna att utveckla allt på plats, mitt i krisen, och det är ett delat ansvar. Vissa av er har sagt att ”det är för lite, för sent”. Det faktum att vi hade få eller inga instrument att tillgå förklarar varför vi inte befinner oss i en situation som kan beskrivas som ”för lite, för sent”, utan i en situation som kan beskrivas som ”steg för steg”. Det är en värdig förklaring.
En annan aspekt jag vill framhålla är att vissa av er har sagt ”ja, men krisen är inte under kontroll. Titta på utvecklingen på marknaderna”. På samma gång, och i samma andetag, säger andra - och i vissa fall samma personer - ”Ni får inte låta marknaden diktera hur ni ska agera”. Det är antingen det ena eller det andra argumentet som framförs, men inte alltid på ett särskilt konsekvent sätt.
När det gäller de åtgärder som har vidtagits måste det genomföras reformer i medlemsstaterna, inte bara i de medlemsstater som har drabbats av problem, utan i alla medlemsstater. Det måste genomföras reformer för att frigöra sysselsättningspotential och frigöra tillväxtpotential. Naturligtvis är reformer ofta smärtsamma. Naturligtvis har vi ett enormt arbete framför oss när det gäller att på ett rättvist sätt förmedla vad som begärs av medborgarna.
Jag vill emellertid påminna er om att vissa av de länder som nu är på väg ut ur den ekonomiska krisen snabbare än andra redan för fyra, fem eller till och med sex år sedan vidtog åtgärder på nationell nivå som vid den aktuella tidpunkten mötte hårt socialt motstånd. De var emellertid mycket effektiva för att skapa tillväxt och öka sysselsättningen. Vi måste ta oss igenom svåra tider, men vi måste arbeta hårdare för en rättvis fördelning av bördorna. EU kan visa upp goda exempel som visar att detta är rätt väg att gå.
Det behövs reformer på medlemsstatsnivå, och det behövs naturligtvis även reformer på EU-nivå och av euron i synnerhet. Det är därför som det är oerhört viktigt att vi så snabbt som möjligt upprättar den ekonomiska styrning som vi fattade beslut om i arbetsgruppen, och som debatterades på grundval av sex förslag från kommissionen till parlamentet, och att alla som är inblandade i medbeslutandeförfarandet enas. Detta brådskar verkligen.
Detta krävs om vi vill öka den ekonomiska konvergensen och gå längre i den ekonomiska politiken inom ramen för euroområdet. Om vi kan nå detta genom att få länderna i euroområdet att enas räcker det inte bara att tänka på det utan vi måste arbeta för att nå en överenskommelse de närmaste veckorna eller de närmaste månaderna. Eventuellt måste vi kanske gå längre inom euroområdet än vad som beslutades i den särskilda arbetsgrupp som ingick i kommissionens förslag. Med en gemensam valuta finns det nämligen ett större behov av en gemensam ekonomisk politik och en parallell ekonomisk utveckling mellan alla medlemmar av euroområdet.
Har vi glömt bort strukturell ekonomisk tillväxt? Nej! Just därför fattade vi mitt i den värsta krisen, i mars, beslut om Europa 2020-strategin. Just därför kommer vi att om några dagar, vid rådets möte i februari, debattera innovations- och energipolitiken. Mitt bland alla problem som krisen tvingar oss att hantera får vi inte glömma bort de långsiktiga möjligheterna, de strukturella möjligheterna till tillväxt och sysselsättning. På mycket kort sikt förbereder vi dessutom en global strategi för att förbättra de instrument som skapades 2010 för att klara krisen.
Vi har en tydlig agenda. Kan vi öka farten? Ja! Som jag nämnde finns det två hinder. För det första att vi var tvungna att utveckla alla lösningar när krisen redan var ett faktum och för det andra behövde vi - eftersom vi lever i en demokrati - nå samförstånd bland våra 27 medlemsstater, våra 27 demokratier.
Mina damer och herrar! De som stöder EU-projektet är i stor majoritet i parlamentet. Låt oss inte luras in i en tävling om vem som är mest EU-vänlig. Jag upplever att klyftan ökar mellan dem som stöder EU-projektet och dem som inte stöder det, men trots alla våra problem är det viktigt att vi håller fast vid vår kurs, att vi fortsätter i samma riktning som hittills och att vi behåller vårt fokus. Det är mycket viktigare än enskilda framsteg. Den gemensamma viljan att arbeta i samma riktning när det gäller EU-projektet är det som räknas, vilket påpekades om och om igen vid Europeiska rådets möte i december.
Vi kommer att nå dit tack vare denna gradvisa, progressiva strategi. Jag är övertygad om att vi rör oss i rätt riktning. Jag är övertygad om att det finns en gemensam vilja. Jag är övertygad om att vi till slut kommer att klara det.
(Applåder)
Talmannen
Tack för er rapport, herr ordförande. Europeiska rådets nästa möte kommer att hållas den 4 februari och efter det, även det i februari, kommer nästa rapport från rådets ordförande Herman Van Rompuy.
Debatten är härmed avslutad
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Bastiaan Belder
Europeiska rådet kommer att inrätta en permanent räddningsfond för euroområdet. Det kanske är nödvändigt om vi ska återskapa de finansiella marknadernas förtroende för de statsobligationer som de svagare länderna i euroområdet ger ut. Detta ger emellertid även upphov till frågor om grunden för vår ekonomiska och monetära union. De som har getts i uppdrag att inrätta denna fond verkar inte vara övertygade om att medlemsstaterna för en försiktig budgetpolitik eller att de respekterar stabilitets- och tillväxtpakten. Jag hade önskat att Europeiska rådet hade sagt mer om de stora skillnaderna inom euroområdet, inklusive de olika medlemsstaternas konkurrensställning.
Kan det vara så att skillnaderna inom den monetära unionen är för stora för att ha en gemensam ränta? Eller finns det lämpliga lösningar på skillnaderna mellan de olika medlemsstaternas konkurrenskraft, budget och ekonomisk struktur?
Därför bör alla ytterligare garantier för den tillfälliga räddningsfonden åtföljas av konkreta åtaganden och framsteg när det gäller nedskärningar och strukturella reformer från de svaga länderna i euroområdet. Jag hoppas medlemsstaterna i rådet har den visdom som krävs för att lösa detta problem! Vi bör ha som mål att följa ingångna avtal och se till att vi inte låter händelserna skena i väg igen. Både medlemsstaterna och Europeiska kommissionen har därför ett stort ansvar.
João Ferreira
Den europeiska kapitalistiska integrationens karaktär och mål blir allt tydligare när effekterna av kapitalismens kris i EU fördjupas, vilket förvärrar den ekonomiska och sociala situationen i flera medlemsstater och ökar obalansen. Vid Europeiska rådets senaste möte framgick detta än en gång tydligt. Inte ett ord sades om den sociala situationen i EU, om arbetslösheten, fattigdomen och den sociala utslagningen, som har ökat under 2010, trots att detta år har förklarats som Europeiska året för bekämpning av fattigdom och social utestängning. Inte ett ord sades om orsakerna till allt detta. Inte ett ord sades om beskattning av finansiella transaktioner eller ett slut på skatteparadis. Nu föreslår man ändringar till det fördrag som en gång var tänkt att räcka en hel generation, med hjälp av ett förenklat förfarande, efter att stormakterna i EU har krävt detta för att skapa en mekanism som de anser vara ”fullt förenlig med [Internationella valutafondens] riktlinjer”. Aktivt påhejade av EU vill de i framtiden spänna fast länder som Portugal ännu hårdare i tvångströjan, och göra dem till måltavla för förnedrande tryck, utpressning och hot i fråga om finansiellt kapital. Allt detta sker samtidigt som vi ser en fördjupning av de antisociala och antidemokratiska åtgärder som förknippas med den s.k. ekonomiska styrningen och de begärda ”strukturreformerna”.
Niki Tzavela
I sin nyligen släppta bok skriver den tidigare brittiske premiärministern Gordon Brown att EU:s förseningar med att fatta ett beslut om hur den ekonomiska krisen i Grekland skulle hanteras ledde till att det belopp som Grekland var tvunget att låna steg till 90 miljarder euro. Tysklands obstruktionstaktik för att påskynda förfarandet för att öka och omstrukturera lånefonden har en ekonomisk dominoeffekt på Grekland och Irland. Jag ber kommissionsledamoten att besvara följande fråga: hur kan man kompensera EU-medlemmar som har drabbats av sena beslut i rådet? Kommer kommissionen att stödja Greklands ansträngningar att ta reda på varför dess skuld har ökat sedan krisen i Grekland tillkännagavs?
(Sammanträdet avbröts en kort stund)
