
Rübig
Fru talman! Jag har denna vecka sett några båtar lägga till vid parlamentet och underrättade säkerhetstjänsten. Det fanns svårigheter att göra sig förstådd på det språkliga planet, men telefonledningen var också så dålig, att det nästan var omöjligt att göra sig förstådd av den anledningen. Jag skulle vilja anhålla om att man också i parlamentet klart och tydligt tillkännager det nummer till säkerhetstjänsten som man kan nå den på, så att om man vill anmäla någon händelse kan detta också ske snabbt och effektivt.

Talmannen
Herr Rübig! Vi skall gärna ange detta nummer. Eftersom ni väcker frågan måste jag tala om att vi konfronterades med ett antal mycket besvärliga incidenter i går. Det handlade om demonstranter - man kan inte tala om besökare - som ställde till med stora problem. Jag vill påpeka att vår säkerhetstjänst verkligen reagerade mycket snabbt och effektivt, och att man tack vare detta kunde få kontroll på situationen. Det ville jag framföra här i plenisalen.
(Applåder)

Zorba
Herr talman! Jag har fått information om att man i presidiet nu i dagarna diskuterar frågan om språken och om tolkningen efter kandidatländernas inträde i unionen. Som ni vet, är vi alla lite känsliga i denna fråga, som ju främst är en politisk fråga och som inte kan inskränkas till en fråga om administrativa åtgärder, och därför skulle jag vilja be er tala om för oss vilka tankar som förekommer och på vilket sätt ni tänker er att vi alla skulle kunna delta i denna diskussion, som verkligen måste föras.

Talmannen
Fru Zorba! De riktlinjer ni syftar på kommer att antas av presidiet i september, och fram till dess kommer grupperna att ha stora möjligheter att diskutera dem. Att de kan göra det tror jag är mycket viktigt.

Wuermeling
Fru talman! Kanske en anmärkning sedan regleringen av språkfrågan nu redan förts på tal två gånger. Jag skulle vilja peka på att språkfrågan regleras i arbetsordningen. Enligt denna avgör man i plenum slutgiltigt hur språkfrågan skall regleras under sammanträdet och därför är all oro - även med tanke på en inblandning av presidiet - fullständigt ogrundad.

Toppmötet mellan stats- och regeringscheferna i G8-länderna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om toppmötet mellan stats- och regeringscheferna i G8-länderna.
Jag ger genast ordet till kommissionär Patten.

Patten
. (EN) Fru talman! Det gläder mig att få denna möjlighet att tala om G8-toppmötet. På förslag av Italien, som innehar ordförandeskapet vid det kommande G8-toppmötet i Genua, kommer man under toppmötet att koncentrera sig på å ena sidan globala utvecklingsfrågor och å andra sidan vissa viktiga frågor i sammanhanget, som t.ex. miljö och livsmedelssäkerhet. Kommissionen stöder fullständigt denna inriktning för toppmötet. Det är faktiskt så att det är G8-ledarnas avsikt att toppmötet i Genua skall skicka en stark signal att G8-länderna tar sina medborgares oro på största allvar, såväl som den oro som uttrycks av medborgarna i utvecklingsländerna.
Som en uppföljning av toppmötet i Okinawa förra året, kommer G8-länderna att ta upp utvecklingsfrågorna på ett mycket seriösare sätt. Kommissionen anser att man under toppmötet måste ta upp följande viktiga frågor inom detta område. För det första: kampen mot överförbara sjukdomar. Europeiska unionen har uppvisat ett starkt ledarskap i denna fråga. Handlingsplanen mot överförbara sjukdomar antogs av rådet tidigare i år. Till följd av Kofi Annans uppmaning till att upprätta en global hälsofond, som till min glädje stöddes av FN:s generalförsamling förra veckan, förväntas G8-länderna att ge sitt politiska och ekonomiska stöd till den föreslagna fonden. Kofi Annans närvaro i Genua för att delta i ett " uppsökande" sammanträde mellan de politiska ledarna från G8-länderna och andra länder, kommer att hjälpa till med att fokusera uppmärksamheten på frågan om den globala hälsofonden.
Det återstår många frågor och vi måste se till att fondens inriktning och förvaltning är förenlig med målen för Europeiska unionens handlingsplan. Men en stark signal om europeiskt stöd inom detta område kommer både att vara naturlig och förväntad i Genua.
För det andra har vi frågan om tredje världens skulder. G8-länderna uppvisade tidigt ett ledarskap när det gäller frågan om de fattigaste ländernas skulder - HIPC-initiativet - och vi bör nu försöka att gå vidare. Prodi och premiärminister Verhofstadt kommer att hänvisa till rådets beslut i maj i år, genom vilket man uppmanade till en fullständig avskrivning av alla utestående särskilda lån som getts till de minst utvecklade länderna enligt den första, andra och tredje Lomékonventionen.
För det tredje har vi frågan om marknadstillträde för de minst utvecklade länderna. Vi stöder kraftfullt det italienska G8-ordförandeskapets initiativ för att utvidga debatten om minskning av fattigdomen utöver skuldavskrivning. I synnerhet bör kopplingarna mellan fattigdomsminskning och handel betonas. I detta sammanhang kommer naturligtvis initiativet "allt utom vapen" att nämnas, och kommissionen kommer att verka för att andra G8-länder anpassar sig genom att ge skatte- och tullfritt tillträde för alla produkter som härstammar från de minst utvecklade länderna.
Jag tar nu upp miljöfrågorna: G8-ledarna kommer att diskutera klimatförändringar. Detta blir president Bushs första G8-toppmöte. Kommissionen diskuterar gärna - vilket utan tvivel också gäller för de andra europeiska deltagarna - vår oro rörande Förenta staternas nuvarande inställning om klimatförändringarna och ratificeringen av Kyotoprotokollet. Vi kommer att verka för att se till att man i förklaringen gör en tydlig hänvisning till vetenskapligt material för att stödja de brådskande internationella åtgärder som krävs för att minska klimatförändringarna.
Vi kommer för vår del att gång på gång upprepa vår beslutsamhet att gå vidare och se till att Kyotoprotokollet ratificeras, och vår förhoppning är att man under den återupptagna sjätte partskonferensen om konventionen om klimatförändringar - planerad att hållas i Bonn - kan hitta en väg som gör det möjligt för Förenta staterna att delta i processen.
När det gäller livsmedelssäkerhet, ser gärna kommissionen att slutsatserna från G8-toppmötet omfattar en hänvisning till försiktighetsprincipen. Vi är fortfarande måna om att se till att systemen tar hänsyn till allmänhetens växande medvetenhet om livsmedelssäkerhetsfrågor, möjliga risker i samband med livsmedel och de allt snabbare förändringarna när det rör utvecklingen inom bioteknikområdet. Detta är inte de enda punkterna på dagordningen för det tre dagar långa sammanträdet. Utöver de viktigaste frågorna som rör utveckling, miljö och livsmedelssäkerhet, kommer man att diskutera regionala frågor, med fokusering på Mellanöstern och Balkanområdet, och konflikterna i Afrika. Dessa ämnen kommer att diskuteras vid utrikesministrarnas sammanträde, då jag kommer att närvara strax före de högsta politiska ledarnas sammanträde.
Som vanligt kommer det att hållas ett sammanträde mellan länderna i G7-gruppen före G8-toppmötet, dvs. utan Ryssland, då de viktigaste samtalsämnena kommer att vara världsekonomin, inbegripet oljepriser och finansstruktur. Japans premiärminister Koizumi kommer att tillkännage sin plan för strukturella reformer under inledningen till valen i Japan. De politiska ledarna kommer också att diskutera handelsfrågor, i syfte att sända ut ett klart och tydligt budskap om påbörjandet av en ny runda vid WTO:s fjärde ministermöte i Dohar i november.
I samband med G7-sammanträdet kommer också kärnsäkerhetsfrågor att diskuteras, både i förhållande till situationen i Ryssland och när det rör nödvändigheten av att upprätthålla lånen till Ukraina, som ett resultat av stängningen av kärnkraftverket i Tjernobyl, för byggandet av K2R4-reaktorer i landet.
Det har blivit G8-praxis att arrangera ett uppsökande sammanträde med stats- och regeringscheferna från vissa utvecklingsländer. I denna anda har de italienska värdarna bjudit in politiska ledare från Sydafrika, Nigeria, Mali, Algeriet, Bangladesh och El Salvador för att närvara vid ett sammanträde och en bankett, där man huvudsakligen kommer att koncentrera sig på strategin för minskning av fattigdom och den globala hälsofonden. Som jag nämnde tidigare kommer även FN:s generalsekreterare att närvara under denna del av toppmötet, såväl som Världsbankens ordförande och chefer från Världshandelsorganisationen, Världshälsoorganisationen och FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation.
G8 är ingen organisation eller institution. Den grundas inte på något fördrag, den har inget sekretariat. G8-gruppen är en årlig sammankomst av demokratiskt valda ledare från världens ledande nationer. Europeiska kommissionen har, som företrädare för hela unionen, inbjudits att delta, inte minst på grund av dess ansvar för handelsfrågor och andra frågor. Precis som tidigare har ordförande Prodi för avsikt att på bästa sätt ta tillvara detta tillfälle för att meddela Europeiska unionens åsikter och ståndpunkter. Men det räcker inte med att världens politiska ledare träffas och diskuterar dessa frågor. De måste vara lyhörda för utvecklingsländernas och det civila samhällets intressen, och sedan föra samtal med dem. Detta är skälet till varför G8 i allt högre grad organiserar kompletterande evenemang och sammanträden med tredjeländer och det civila samhället vid sidan av toppmötet.
Jag har redan nämnt motivationssammanträdena med andra ledare. Förra året inrättade japanerna ett centrum för icke-statliga organisationer på Okinawa. Italienarna fortsätter i år med ett antal sammanträden som redan ägt rum och andra som planeras äga rum strax före toppmötet. Kommissionen har fått stora erfarenheter genom sina egna förbindelser och samråd med det civila samhället - vi har gärna delat med oss av våra kunskaper till G8-länderna, och vi hoppas att främjandet av denna typ av dialog kommer att fortsätta och utvecklas ytterligare.
Låt mig bara slutligen ta upp en sak. I vilken grad man än instämmer eller inte instämmer, i vissa åsikter som företrädare för det civila samhället har, när det rör frågor som t.ex. globalisering, anser jag att det är utomordentligt viktigt att vi har en öppen dialog som inte förstörs genom gatuvåld. Vissa av de scener vi sett i samband med nyligen hållna toppmöten och sammanträden har, tror jag, tråkigt nog gjort det svårare för legitima företrädare för det civila samhället att förklara och föra fram sina ståndpunkter till de närvarande politiska ledarna. Jag anser att detta är en tragedi. Det nedvärderar på ett mycket orättvist sätt de åsikter som dessa legitima icke-statliga organisationer måste föra fram, och jag hoppas verkligen att de kommer att förklara detta och att de som gjort sig skyldiga till våld förstår innebörden.
(Applåder)

Brunetta
Fru talman! Samtidigt som jag tackar kommissionär Patten för hans redogörelse kan jag inte låta bli att känna djup besvikelse över det faktum att detta parlament inte har avsatt tid för en grundlig debatt, en debatt som eventuellt hade kunnat avslutas med ett gemensamt förslag i denna fråga som är så viktig och där våra samhällen och allmänheten engagerar sig så djupt. Det är paradoxalt att ett toppmöte med en dagordning som är så öppen för frågorna om global governance skall bli föremål för en lika våldsam som ogrundad kritik. Naturligtvis har det funnits, och finns fortfarande, ett problem, inte bara vad gäller kommunikationen, utan även när det gäller det demokratiska deltagandet, inte den typ av deltagande som de våldsamma globaliseringsmotståndarna vill se, utan den typ av demokratiskt deltagande som utövas genom de nationella parlamenten.
Man kommer med andra ord inte bara att diskutera marknadsfrågor i Genua. Tvärt om är dagordningen i själva verket helt uppbyggd kring kampen mot fattigdomen. Kampen mot fattigdomen innebär framför allt arbete och jämlik fördelning av det välstånd som uppkommer som resultat av globaliseringen. Till globaliseringsmotståndarna vill jag som ekonom säga att innan man fördelar välståndet, så måste det skapas. Men det europeiska målet full sysselsättning måste, för att inte bara bli ett rikt samhälles egoistiska vision, förvandlas till ett globalt mål som kopplas till avregleringen av handelsutbytet via aktiva politiska insatser på arbetslivets område, en process som kan skapa aktiva samhällen och därmed social tillhörighet: genom att överbrygga den digitala klyftan, genom utbildning av humankapitalet och genom starta eget-bidrag. Prioriteringen av arbetslivet skall leda till ett garanterat minimum av trygghet åt alla. Kampen mot fattigdomen kräver ett bättre samarbete mellan Världsbanken, Internationella Valutafonden, ILO och Världshandelsorganisationen (WTO) om vi skall kunna förena en politik som syftar till makroekonomisk stabilitet och utveckling med de sociala målen.
Det är med andra ord stor skillnad jämfört med toppmötena under mitten av 1970-talet. Vid toppmötet i Genua kommer, vilket kommissionär Patten påpekade, stats- och regeringscheferna som är gäster hos den italienske presidenten, redan under första dagen att träffa FN:s generalsekreterare Kofi Annan, ordföranden i Europeiska kommissionen Prodi, rådets tjänstgörande ordförande Verhofstadt, cheferna för FAO, WTO, Världshälsoorganisationen (WHO) och Världsbanken, och dessutom Nigerias, Sydafrikas och Algeriets presidenter, som är de som har dragit igång stöd- och utvecklingsplanen för Afrika.
G8-mötet kommer sannerligen att bli en övning i det globala ledarskap som kan och måste bli ännu bättre, men som redan i dag vilar på en betydligt bredare bas än de möten som genomfördes under 1970- och 1980-talen.

Napoletano
Fru talman! I Genua den 20 juli kommer de åtta stora att stå i centrum för hela världens uppmärksamhet med en mycket ambitiös dagordning: fattigdom, miljö och kampen mot aids. Jag hoppas att de resurser som avsatts för att möjliggöra G8 kommer att stå i proportion till mötets förmåga att utveckla lämpliga lösningar på samtidens dramatiska problem. Italien har försökt att efter bästa förmåga förbereda dessa olika ärenden. Den nuvarande regeringen verkar vilja ta vid där den förra slutade: jag tänker på de 20 procent av världens befolkning som förbrukar 83 procent av planetens resurser, jag tänker på de 1,3 miljarder människor som lever på en dollar om dagen och jag tänker på jordens klimat.
Det är ingen som ifrågasätter detta toppmötes legitimitet. Och ändå är det utmärkande för denna typ av organisationer - som bland annat helt saknar reell makt, som vi alla vet - ett allvarligt demokratiskt underskott, och när jag säger demokratiskt underskott så menar jag inte bara frånvaron av företrädare för de fattigaste länderna - vilket är ett mycket allvarligt problem - utan jag tänker till exempel på hur själva Europeiska unionen är representerad. Vi får med andra ord inte låta detta minska behovet av att göra internationella institutioner som FN, dess ekonomiska och sociala kommitté och Världshandelsorganisationen, för att inte tala om Internationella valutafonden och Världsbanken, trovärdiga, effektiva och demokratiska. Målet måste vara att skapa institutioner som kan återupprätta bandet mellan politik och ekonomi, mellan regering och marknad, när det gäller de globala utvecklingstendenser som hittills har främjat kapitalomflyttningar och spekulationsvinster på bekostnad av direktinvesteringar.
När det sedan gäller dagordningen, så tar den upp frågor som att lösa problemet med de fattigaste ländernas utlandsskulder men att gå ännu längre via förslaget "everything but arms", att stödja ILO:s strategi, att skapa en dagordning för värdigt arbete för att undvika att tvinga de fattigaste länderna att vinna marknadsandelar i första hand genom social dumping, ratificering av Kyotoprotokollet och stöd åt de afrikanska ländernas strategi, till exempel Sydafrikas, i kampen mot aids genom den fond som kommissionär Patten här har påmint oss om.
Kommer man att fatta dessa beslut i Genua? Vi hoppas verkligen det och vi tror att trycket från den stora och mångskiftande proteströrelsen kommer att bli viktigt i det avseendet. Även jag anser att våld i olika former, förutom att vara oacceptabelt som en form för politiskt uttryck, oavsett från vilket håll det kommer, i grunden har för avsikt att skymma det verkliga innehållet - här har kommissionär Patten rätt - och att utnyttja mediernas uppmärksamhet kring dessa händelser för andra syften som inte har ett dugg att göra med att söka lösningar på dessa problem.
(Applåder)

Dybkjær
Fru talman! I förra veckan deltog jag i en konferens i Stockholm där debattledaren från Afrika, i den plenarsektion där jag gjorde en föredragning, inledde mötet med att enligt sina afrikanska vänners önskemål säga följande: "Jag har blivit ombedd att till Afrika ta med mig botemedel för aids, botemedel för fattigdom, botemedel för politiska konflikter och botemedel för icke-tillgång till informationsteknologi - de fyra sjukdomar som ökar det redan stora gapet mellan Nord och Syd ". Det fanns naturligtvis en anledning till detta uttalande. 1960 hade de rikaste 20 procenten av världens befolkning en inkomst som var 30 gånger högre än den för de fattigaste 20 procenten. 1990 var siffran 60, 1997 var den 74, och det råder ingen tvekan om att den har stigit sedan dess. Enligt "The Economist" av den 16 juni finns det idag fler rika människor i världen än någonsin förut.
Den ledsamma slutsats som han kom fram till efter mötet var: "Så det tycks som om jag måste återvända till Afrika utan botemedel för våra fyra pågående stora kriser". Detta är ett problem som kan relateras till många av våra möten. Hur mycket klarar vi egentligen av att förändra? Vi kan hoppas på att G8-mötet, där de enskilda EU-länderna, kommissionen och ordförandeskapet finns företrädda kanske kan hjälpa till att förändra en del. Lyckas det oss inte att få fram mer markanta resultat från dessa möten kan man befara att rädslan för globaliseringen förvärras och att vi därmed kommer att få se ännu större demonstrationer. För en del av problemet är ju att människor i allmänhet helt enkelt betraktar globaliseringen som någonting av ondo, medan vi politiker anser att den borde vara av godo, och vet att den faktiskt också skulle kunna vara det. Men det saknas resultat och i stället får vi hela tiden bevis för större och större skillnader.
Jag hoppas att vi skall kunna gripa oss an några av de verkliga problemen och vill därför uppmana kommissionen - och det blir alltså inte Patten utan Prodi - att verkligen rikta fokus mot utvecklingsländernas desperation, eftersom det utgör det största världsproblemet i dagsläget. När man diskuterar upprättandet av en fond, genomförande av skuldsanering o.s.v. måste man också komma ihåg att tala om "additional money", d.v.s. extra pengar, så man undviker en situation där samma pengar cirkulerar runt i systemet och aldrig betalas ut.

Lucas
Fru talman! Jag välkomnar varmt kommissionär Pattens försäkran att fattigdomsminskning kommer att bli en viktig sakfråga på G8-dagordningen. Teoretiskt sett har G8-regeringarna åtagit sig att uppfylla FN:s utvecklingsmål senast 2015, inbegripet allmän grundskoleutbildning. För över ett år sedan, vid den internationella utbildningskonferensen i Dakar, lovade samma regeringar att inget land som verkligen ville tillhandahålla utbildning för alla, skulle behöva lida brist på resurser för att kunna nå detta mål. Det är vackra ord, men var är resurserna och vad har hänt med skuldavskrivningen?
G8 bör nu skriva av alla IMF- och världsbankslån för de länder som har åtagit sig att uppfylla utvecklingsmålen senast 2015. Samma mål delas av hundratals grupper i det civila samhället över Europeiska unionen, och många tusen personer bryr sig så mycket om dessa sakfrågor att de kommer att resa till Genua för att delta i fredliga demonstrationer i syfte att rikta världens uppmärksamhet på de brådskande åtgärder som krävs i sammanhanget.
Låt mig avsluta med en förhoppning om att internationell media kommer att lyssna på dem och rapportera om deras åsikter, och ge mycket mindre uppmärksamhet till det minimala antal personer som kan tänkas ta till våld, men som alltför ofta överskuggar den berättigade oro som de tusentals fredliga, men passionerat engagerade, demonstranterna känner.
(Applåder)

Bertinotti
Fru talman! Vi anser att det nya i Genua inte kommer att vara själva G8-mötet utan tvärtom motståndsrörelsen. G8 upplevs av många sociala och politiska parter - och vi hör dit - som illegitim, som ett uttryck för en allvarlig tendens att förlägga viktiga beslut utanför den nationella suveränitetens räckvidd. Vi är inte de enda som tycker så: även hela den katolska kyrkans episkopat i värdregionen har uttryckt sig i samma riktning. Efter tragedin i Göteborg skulle det ha varit klokt att skjuta på G8-mötet. Ibland kan det vara klokt att inte visa upp den egna makten. Det finns en risk att Europa kastas tillbaka genom seklerna till den tid när ordningsmakten öppnade eld i samband med demonstrationer, på den tiden gällde det arbetarrörelsens demonstrationer. Detta G8-möte är en meningslös maktdemonstration, en glorifiering av den egna makten, men många tror inte längre på G8. De tror inte på mötet därför att globaliseringen inte lyckas dölja de klyftor som den skapar i världen: häri ingår numera kriser, förvärrade orättvisor mellan nord och syd. Det löser inte problemen med fattigdom och sjukdomar, det skapar en vitt spridd och djup osäkerhet om mänsklighetens och naturens framtida öde. Därför är det motståndarna till G8, det civila samhällets rörelser som i dag talar till världen; det är de unga i den rika världen som gör sig till tolk för de fattiga länderna i världen, deras befolkningar, vilkas krav på demokrati och deltagande klingar ohörda, som gör sig till tolk för individernas och miljöns lidanden, som lyssnar på de krafter som kräver social rättvisa.
Demonstranternas paroll är: det går att skapa en annan värld. Under denna paroll förenas de anställdas kamp för sysselsättning, för bättre löner, böndernas kamp för ett alternativt jordbruk och för en lösning av världens svältproblem, här möts alla de som är rika i morgon. Och var står Europa? Europa tiger. Jag finner det vara en viktig läxa för oss alla att i denna Europas tystnad lyckas en viktig religiös kraft som den katolska kyrkan bättre uttrycka och tolka det civila samhällets krav på denna stora kontinent, uttrycka hela kritiken mot detta toppmötes illegitima natur och att det är omöjligt att reglera de stora moderniseringsprocesserna i världen.

Segni
Fru talman! Under den gångna veckan har man här i Italien gjort undersökningar om hur opinionen utvecklas. Till min stora förvåning, måste jag erkänna, var ett av resultaten att majoriteten av italienarna delar den oro som G8-kritikerna ger uttryck för. Detta betyder ingalunda att majoriteten av italienarna godkänner det våld som har förekommit i andra sammanhang och som vi fruktar kommer att upprepas. Jag hör naturligtvis inte till dem, och det gör inte heller majoriteten av italienarna, men detta betyder att i Italien - och jag tror att detta gäller många andra länder på jorden - så finns det faktiskt en djup oro över ett sätt att globalisera världen som inte stämmer överens med de flesta medborgares förväntningar. Det skulle vara ett allvarligt misstag att tro att detta är en fråga om vänster eller höger. Detta är en fråga som rör vissa grundläggande problem för mänskligheten, jag skulle till och med vilja säga att detta är ett problem som till största delen rör just personer med en liberal grundsyn, den grupp jag tillhör. Ett av de största problem som vi upplever just nu är nämligen att globaliseringen av världsekonomin blir en process utan regler, något som kan skapa ännu värre konsekvenser.
Här har Europa stora möjligheter och ett stort ansvar. Stora möjligheter, för i dag växer det i Europa fram en serie tendenser och idéer som, åtminstone delvis, skulle kunna bli ett svar på globaliseringens problem. När det gäller mänskliga rättigheter, miljöskydd, respekt för minoriteter och medborgarnas rötter, när det gäller mångfalden och accepterandet av mångfalden är Europa till största delen överens. Detta visas av den närmast enhälliga ståndpunkten i samband med Kyotoprotokollet, det visar kampen mot dödsstraffet och kampen för respekt för de mänskliga rättigheterna, det visar vår sammanhållningspolitik, en politik som ännu kanske inte är tillräcklig men som ändå är viktig. Samtidigt visar detta vårt ansvar, för dessa resultat är ännu inte politiska resultat; det finns i dag inget Europa som inför världen stöder dessa idéer: det finns bara enskilda länder. Den bild som kommer att framträda efter toppmötet i Genua är bilden av ett frånvarande Europa, en bild med andra ord som riskerar att domineras av den stora och enda supermakten. Utan dess egen förskyllan, märk väl, men just på grund av frånvaron av det som skulle kunna vara en kontinent som för fram en annan linje, men en linje som går den oro som en stor del av mäskligheten visar till mötes.
Vi har alltså två frågor att ta ställning till: den ena gäller att fördjupa denna plan, denna diskussion. Jag tror att vi kan skapa en del saker av mycket stor betydelse själva: idén till exempel att komma till nästa toppmöte om miljön med en enad röst, en gemensam europeisk röst; idén till exempel att fördjupa idén om intern sammanhållning. Det finns även ett problem som rör utvidgningen av fonderna: ett Europa som avsatte en större del av sina resurser till en politik - som redan har haft en viss framgång - för att förbättra förhållandena i vissa eftersatta områden, skulle bli mycket betydelsefullt. Men till detta måste läggas en gemensam politisk insats. Om detta fortsätter att vara, som det har varit i det förflutna, enskilda länders röster, så kommer det även i fortsättningen att bli svaga röster i den globala kören. Men om vi i stället lyckas göra framsteg på vägen mot den europeiska integrationen och om vi lyckas göra så att vi inte längre talar som ett antal europeiska länder utan med en enda europeisk röst i vissa viktiga globala sammanhang, så skulle vi ha givit ett bidrag inte bara till att lösa Europas problem, utan till att lösa världens.
Den italienska regeringen agerar föredömligt i sina försök att skapa dialog med samtliga sociala krafter. Här bör man tillägga en sak: de övriga medlemsstaterna måste få en kraftig impuls i riktning mot europeisk integration så att dessa idéer, dessa förhoppningar som helt riktigt bärs fram, uttryckas av ett subjekt med tillräcklig kraft. Det får inte vara enstaka stater, det måste vara Europa i dess helhet som för fram dessa idéer.

Cappato
Herr kommissionär! Globaliseringen måste i största möjliga mån vara en globalisering av rättigheter och friheter: kommissionens initiativ "everything but arms", som syftar till en unilateral sänkning av tullavgifterna för de fattigaste länderna är med andra ord alldeles utmärkt. Detta är en lösning som innebär ekonomisk frihet, en lösning som måste utvecklas maximalt, bland annat därför att på det viset kan vi ge ett bättre svar till dem som ger globaliseringen skulden för utarmning av och rovdrift på hela folkgrupper och delar av vår planet, folkgrupper som faktiskt utnyttjas av sina egna tyranner, folkgrupper som drabbas av ekonomiska system som i de flesta fall är slutna och autokratiska. Det är med andra ord inte sant att ekonomisk frihet, öppna marknader leder till att befolkningar ruineras: i detta sammanhang är initiativet att unilateralt avskaffa tullhinder av avgörande politisk betydelse.
Men också globaliseringen av rättigheter är viktig. Det är nödvändigt att någon i denna kammare påminner, inte bara staterna som deltar, men hela världen om följande: avskaffande av dödsstraffet och ett allmänt moratorium för avrättningarna i världen; 60 ratificeringar för en internationell brottmålsdomstol; global kamp mot könsstympning av kvinnor. Detta är den typ av globalisering som medborgarna skulle kunna ta emot som något positivt.
Men här uppkommer ett problem, inte ett problem i samband med illegitimitet, utan i samband med frånvaro av regler, av förfaranden. Deltagandet får inte bara vara öppet för icke-statliga organisationer, de så kallade företrädarna för det civila samhället. Problemet gäller alla medborgare. Varför då inte försöka se till att debatten i G8 sker on line, så att den kan följas av alla: föredragningslista, diskussioner, beslut som fattas, vem som beslutar? Denna kunskap måste spridas. G8 är inte en institution, men dess arbete och de beslut som fattas kräver ändå spridning och öppenhet.

Van den Berg
Fru talman, kommissionär Patten! Om cirka två veckor kommer våra världsledare att mötas i Genua. Ämnet för samtalen är globaliseringen, och då i synnerhet fattigdomsbekämpning, miljö och konfliktförebyggande.
Genuas gator kommer än en gång att fyllas av aktivister. Tyvärr kommer bilder av upprorsmakare och den stenkastande minoriteten att få mycket uppmärksamhet i TV och media. Jag fördömer denna minoritet, för en sten är varken höger eller vänster, en sten är helt enkelt destruktiv. Men protesten från majoriteten fredliga aktivister, som agerar mot ett världshandelssystem som leder till en orättvis fördelning av tillgångar, stöder jag. Aldrig tidigare har världshandeln blomstrat som nu. Av den anledningen är och förblir det anstötligt att de 20 rikaste länderna i genomsnitt tjänar 37 gånger mer än de 20 fattigaste länderna. En klyfta som för 40 år sedan bara var hälften så stor.
Fattiga länder, och närmare bestämt den fattiga befolkningen i dessa fattiga länder, tjänar inget på de här världsomfattande framgångarna. Nära hälften av världens befolkning måste klara sig på ett belopp som understiger två dollar om dagen, och en femtedel av världens befolkning lever under den internationellt vedertagna absoluta fattigdomsgränsen på en dollar om dagen. Med tanke på det är och förblir det absolut oacceptabelt att utvecklingsländerna tvingas öppna sina marknader för våra produkter, samtidigt som olika handelsbarriärer i väst visar sig vara ointagliga för utvecklingsländerna.
Europeiska unionen har tagit ett första steg med ett aktningsvärt initiativ: allt utom vapen. Europa måste gå längre. Jag uppmanar alla västerländska, industriella stormakter som nu på ett skandalöst vis vänder ryggen till, som exempelvis Förenta staterna, att följa det här europeiska initiativet.
En ny WTO-konferens kommer endast att erhålla trovärdighet om det verkligen blir en utvecklingskonferens. Världshandel till förmån för bekämpning av fattigdom. Det skulle om något vara en stark stimulans på väg mot en rättvis fördelning av tillgångar. Men mycket mer än så behövs. På grund av bristande politisk commitment kommer de internationella avtalen, som universell tillgång till grundskoleutbildning och grundläggande hälsovård år 2015, inte att hållas. Även år 2001 går 130 miljoner barn aldrig i skolan och ytterligare 150 miljoner barn börjar i grundskolan men slutar innan de har lärt sig läsa och skriva.
Aids-epidemin orsakar en oerhörd social splittring i utvecklingsländerna. Ekonomiska utfästelser i Genua till en internationell fond för fattigdomsrelaterade sjukdomar är naturligtvis lovvärda och har framför allt ett högt nyhetsvärde, men det är fortfarande ingenting annat än en droppe på en het platta om inte samma donatorer följer de internationella avtalen: 0,7 procent av bruttonationalprodukten till utvecklingshjälp. Det gäller också för medlemsstater som England och Tyskland, men framför allt för Förenta staterna med 0,1 procent.
I Genua kommer man också att tala om instabiliteten på den ekonomiska världsmarknaden. Det förefaller mig vara en god idé att de samlade världsledarna enas bakom det belgiska ordförandeskapets föresats att studera möjligheten till en Tobin-skatt på internationellt blixtkapital. Denna bland annat av Förenta staterna kritiserade formen av beskattning kan i själva verket förekomma ekonomiska kriser och inkomsterna skulle sedan kunna användas till utvecklingsprojekt.
Jag kommer att bedöma toppmötet mellan stats- och regeringscheferna i G8-länderna på basis av det verkliga politiska åtagandet att ta sig an kampen mot fattigdomen. Det kräver kraftfulla åtgärder, att de redan befintliga internationella avtalen följs och en vilja till att ställa globala intressen framför ibland mycket anstötligt formulerade nationella ekonomiska eller industriella intressen.

Modrow
Fru talman! G8:s träffar tycktes bli en rutinsak. Detta har nu förändrats. Alltfler människor märker att de fjärmar sig från frågor om näringsliv och ekonomi, att de börjar ikläda sig rollen av en slags världsregering. Detta föranleder misstroende och även avståndstagande. Man må klaga över FN:s brister, men FN legitimeras av folkgemenskapen, vilket också gäller för UNCTAD, som med tiden dock har ordinerats en törnrosasömn.
Däremot har G7 respektive G8 enbart på grund av sin ekonomiska makt och sin styrka i största allmänhet givit sig själva ett mandat att vilja styra världens öden. Den nyliberala politik som gynnas genom detta bromsar inte utan fördjupar klyftan mellan nord och syd och påskyndar den process som leder till utarmning och skuldsättning i utvecklingsländerna. Men om man som skett schablonmässigt kriminaliserar globaliseringsmotståndarnas motstånd - i detta sammanhang förkastar även jag våld - döljer och förväxlar man orsak och verkan. Vad som behövs är alternativ till nyliberalismens politik och inte polisiära nödinsatser och åsidosättande till och med av avtal om turisttrafik. Vad som är nödvändigt och vad Europeiska unionen bör engagera sig för är att ta tillvara medborgarnas intressen, och vi bör noga tillse att dessa respekteras och inte lämna något utrymme för det som nu pågår.

Sacconi
Fru talman! I en artikel som offentliggörs i dag i en italiensk tidning återger ordförande Prodi slutsatserna från toppmötet i Göteborg i frågor som rör en hållbar utveckling som ett exempel på styrning av globaliseringen i riktning mot målet att omfördela världens rikedomar och skydda miljön.
Jag tänker uppehålla mig vid den senare aspekten: det är sant att i och med Göteborg så integreras miljöfrågorna i den ekonomiska och sociala dimensionen. Skyddet av miljön är inte längre bara en moralisk skyldighet utan ett tillfälle till en ny våg av förnyelse, en motor för tillväxt och arbetstillfällen. Dess politiska värde är helt klart: en punkt utan återvändo för medlemsstaterna, men även för kandidatländerna och tredje land. Dagen efter det amerikanska uttalandet där man ifrågasätter Kyotoprotokollet blir detta en sann avsiktsförklaring inför de kommande internationella sammankomsterna: Genua, naturligtvis, men sedan i ännu högre grad Bonn och därefter Johannesburg 2002. Men här har vi ett problem: inte ens när man kommer fram till resultat som är så här viktiga lyckas man kommunicera med de rörelser som går under namnet "Seattle" och framför allt lyckas man inte mötas i frågan om den ännu djupare, mera spridda och outtalade fråga om säkerhet som medborgarna upplever, den dolda delen av ett isberg vars topp utgörs av protesrörelsens många olika uttryck.
Varför? Varför är då dialogen så svår, om inte till och med omöjlig? Självklart finns det en medieaspekt på dessa toppmöten, något som inte längre kan tolereras. Men jag tror dessutom att förtroendet för politiken att klara av denna typ av uppgifter har rasat. Anledningarna till detta är många och flera av dem rör också oss. Även i Göteborg, när det gällde att övergå från ord till handling, så sköt man upp: inget råd om hållbarhet, ingen tidsplan, ingen konkret hänvisning till mer ekokompatibla regler. När kommer detta?

Cossutta
Fru talman! Det krävs en ny styrning av ekonomin, en som skiljer sig från den nuvarande och som inte ligger i händerna på ett fåtal, utan som i stället underkastas en demokratisk kontroll. Globaliseringen, som alla ekonomiska processer, är inte ett naturfenomen utan en världsomspännande process som man måste ta itu med samtidigt som man tar hänsyn till maktbalansen på alla nivåer. Därför måste man påverka processens styrning och sträva mot en demokratisk vision som återger medborgarna och regeringarna deras kontroll- och ledningsroll. Därför kommer vi att vara på plats i Genua för att demonstrera fredligt mot G8, och ingen kan hindra denna vår rätt att demonstrera. Vi varnar dessutom för den allvarliga faran med organiserade element som säger sig sträva efter konfrontation på gator och torg och våldsamheter i städerna, och därför uppmanar vi alla dem som skall delta i demonstrationerna att redan nu offentligt och otvetydigt ta avstånd från oansvariga gruppers aktioner och att redan nu anstränga sig för att isolera och neutralisera provokatörerna.

Randzio-Plath
Fru talman! G8-toppmötena är i själva verket ett försök att finna globala politiska svar på marknadernas globalisering som ju är en realitet. Dessa politiska svar behöver vi. Jag skulle emellertid också vara mycket glad om vi också en gång kunde göra upp bokslutet och se om överenskommelserna på G8-toppmötena har gett resultat. Om jag bara får påminna om ett alldeles speciellt problem: barn i väpnade konflikter och deras skydd - här har vi ju tyvärr inte kommit mycket längre, trots att detta också en gång var föremål för en överenskommelse vid ett G8-toppmöte.
Vid sidan av den så viktiga frågan om hur de fattigaste utvecklingsländerna kan få hjälp, står med rätta på dagordningen också frågan om en förbättrad världshandelsordning som ett medel att förbättra utvecklingsländernas situation. Jag skulle i detta sammanhang önska att också G8-toppmötet ger uttryck för en önskan att skapa en internationell konkurrensordning för världshandeln som inte begränsas till specifika regioner i världen. Detta är desto viktigare i en tid då ett ämne som hittills inte stått på toppmötets dagordning med säkerhet likaså kommer att vara föremål för samtal och rådslag, nämligen den dystra utvecklingen i världen på det ekonomiska området. Jag hoppas verkligen att optimismen hos de församlade regeringscheferna ändå bidrar till att åter få igång ett konjunkturuppsving, ty vi behöver absolut en hållbar tillväxt såväl i USA som i andra regioner i världen, och inte heller Europa är ju opåverkat av utvecklingen i andra delar av världen.
I detta sammanhang skulle jag också ännu en gång vilja plädera för att stats- och regeringscheferna tar sig an frågan om en ny ekonomisk struktur. Vi behöver ekonomisk stabilitet på marknaderna. Om den inte finns, så har detta en negativ inverkan på utvecklingen av världsekonomin och därmed på våra egna ekonomier. Här måste också stats- och regeringscheferna framföra en önskan och ett krav om att den privata sektorn skall engagera sig i kampen för att få bukt med finansmarknadernas kriser. Jag skulle än en gång vilja understryka: Stabilitet på finansmarknaderna är offentligt välstånd som också skall leda till alla människors gemensamma välfärd.
(Applåder)

Patten
. (EN) Jag vill ge två korta svar i samband med denna diskussion. Två saker som borde vara uppenbara för oss alla - i egenskap av demokrater som bryr sig om frågor som t.ex. global social rättvisa - men som i vilket fall är viktiga att ta upp.
För det första har de flesta talarna i denna korta men intressanta debatt - med ett olyckligt undantag - gjort en tydlig åtskillnad mellan våld och en öppen diskussion av de viktiga frågor som kommer att finnas på dagordningen i Genua. Det finns en verklig fara i att tillfälligtvis påstå att det finns en moralisk likvärdighet mellan folk som reser till dessa konferenser med en rånarluva i bakfickan, beredda till våld mot polis och att förstöra egendom de inte tycker om, och de demokratiskt valda regeringscheferna som sammanträder i staden där demonstrationerna äger rum. Om man inte är noga med att göra denna åtskillnad, anser jag att man verkligen är ute på hal is.
När det gäller Göteborg, tror jag inte att någon regering hade kunnat vidta mer långtgående åtgärder för att låta det civila samhället delta i den aktuella diskussionen. Ändå fick vi se dessa våldsscener på den annars så fridfulla stadens gator. Jag tycker alltså att det är mycket viktigt att budskapet från en demokratiskt vald församling som denna är mycket tydligt: Att det inte finns någon moralisk likvärdighet mellan våldsamma demonstranter och de folkvalda politikerna.
För det andra kommer jag inte att besvära kammaren med en detaljerad redogörelse av mina åsikter när det rör globalisering, men jag vill nämna en självklar sak. Samtidigt som saken är den att de flesta i dag vunnit på globaliseringen, i och med kombinationen av öppna marknader och teknik, är det också så att många fattiga personer i de rika länderna har kommit på efterkälken, och det gäller också för många fattiga länder. Alltför många fattiga personer får inte ta del av globaliseringens möjligheter, utan drabbas av globaliseringens utmaningar; globaliseringens mörka sida. Överförbara sjukdomar, narkotikasmuggling, olaglig människosmuggling, gränsöverskridande brottslighet, miljöförsämring och ren, förtryckande fattigdom. Det enda sättet på vilket man kan ta itu med sakfrågor, som t.ex. biståndsminskningen under 1990-talet, är genom multilaterala initiativ. Hur man nu skall kunna ta multilaterala initiativ utan att världens politiska ledare träffas - som de kommer att göra i Genua längre fram denna månad - övergår mitt förstånd!
Världens demokratiska ledare måste träffas och fokusera på dessa problem, för att sedan försöka att ge stimulans i syfte att lösa dem. Problemet är inte att dessa toppmöten äger rum, även om jag gärna såg att media koncentrerade sig på vad som faktiskt diskuterades under mötena, i stället för på vad som händer på gatorna. Problemet är inte att man håller dessa toppmöten, problemet är att se till att de institutioner som sedan försöker att följa upp toppmötena får maximal legitimitet och uppfattas som trovärdiga av världens medborgare. Detta kommer bara att ske om vi blir mer framgångsrika när det gäller att få till stånd multilaterala lösningar. När vi talar o Kyotoprotokollet i samband med toppmötet i Genua, är det därför mycket viktigt att vi kan göra detta på ett sätt som resulterar i åtgärder för klimatförändringarna, och inte i ett sammanbrott av vad som varit ett oerhört viktigt initiativ från det internationella samfundets sida att ta itu med en större förändring.
Jag förstår inte de som säger att vi inte bör ha G8-sammanträden. Jag skulle också ha svarat på vad Bertinotti hade att säga om kyrkornas roll. Som medlem av den kyrka han hänvisade till, har jag vissa åsikter om det sätt på vilket den skulle kunna bidra mer till debatten om grundläggande mänskliga rättigheter, såväl som till debatten om social rättvisa, men eftersom Bertinotti oturligt nog inte kunde stanna till debattens slut, sätter jag mig ned.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.

Fritidsbåtar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0218/2001) av Callanan för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 94/25/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar i fråga om fritidsbåtar.

Callanan
. (EN) Det är intressant hur vi i denna kammare rör oss obehindrat från global ekonomisk politik och internationella toppmöten till tekniska förordningar om gränsvärden rörande förorenande utsläpp och buller från fritidsbåtar i Europa: Det är så denna kammare hanterar den mångfald av politiska ämnen som kan komma i fråga. Jag anser verkligen att vi i Europeiska unionen ständigt måste vara väldigt försiktiga så att det inte sker en överreglering, dvs. att vi använder en "slägga för att knäcka en nöt", så att vi inför onödiga, tungrodda och byråkratiska bestämmelser. För att sätta detta direktiv i rätt perspektiv, svarar fritidsbåtarna i EU för mindre än hälften av hälften av 1 procent av alla förorenande utsläpp i unionen, och om det blir så att dessa bestämmelser visar sig få allvarliga konsekvenser för småbåtsägare, och på ett onödigt sätt håller dem borta från vattenvägarna, så kommer detta tråkigt nog bara att förvärra irritationen över Europeiska unionen bland många av våra medborgare.
I mitt hemland har vi en mycket blomstrande kanalbåtsindustri, som kommissionär Patten just hänvisade till. I egenskap av tidigare parlamentsledamot i sydvästra England, känner han till denna industri oerhört bra. Den består av många historiska båtar, turistpotentialen är oerhört hög och vi måste vara noga med att se till att den inte försvinner p.g.a. nya bestämmelser. Den består av många mindre företag och entusiaster. Syftet med detta förslag är att slutföra den inre marknaden och skydda hälsan hos användare och tredje part i Europa: Detta är sannerligen berömvärda målsättningar.
Som jag antydde känner jag emellertid oro över ett antal punkter när det rör det sätt på vilket dessa bestämmelser har utformats. Detta gäller först och främst den retroaktiva aspekten. Jag anser att retroaktiva lagar ofta är oerhört dåliga lagar - de är väldigt orättvisa mot befintliga användare och industrier som vuxit fram under ett befintligt regelverk. För det andra fungerar de ofta som ett snedvridet incitament. Enligt bestämmelserna som utformats i detta direktiv kan det t.ex. vara så att om man har en gammal båt med en gammal, förorenande motor, så är detta helt lagligt under förutsättning att man inte ersätter denna med en något nyare, möjligen också renare motor med fler hästkrafter. Om man gör detta - och samtidigt uppenbarligen förbättrar miljön - måste man följa dessa bestämmelser och möjligen drabbas av väldigt höga tillkommande kostnader för sin båt. Jag kan inte förstå hur bestämmelser som utformas på detta sätt kan vara till nytta för någon. Det är naturligtvis dessutom väldigt svårt att se hur man skulle kunna övervaka bestämmelserna i praktiken, utan att ha inspektörer vid alla varv, alla hamnar, alla floder och alla kanaler i Europa, vilket vi naturligtvis inte kommer att ha.
Låt mig också gå vidare med att säga ett par ord om en del av de ändringsförslag som lagts fram. Jag kommer inte att ta upp alla av dem (vilket kommer att glädja kammaren). Den socialdemokratiska gruppen har lagt fram ett ändringsförslag från Lange, som antogs av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor (ändringsförslag 30), genom vilket man försöker föra in en kompletterande andra tabell med strängare gränsvärden för avgaser från fritidsbåtar som framförs på sjöar. Jag förstår syftet med förslaget, men anser att det skulle bli oerhört problematiskt. Genom att det skulle bli mycket svårt att genomföra i praktiken, blir det ett handelshinder och skulle fullständigt strida mot kommissionens syfte att harmonisera den inre marknaden, som skulle splittras upp ytterligare. Jag hoppas att kammaren tänker efter ordentligt innan den stöder detta ändringsförslag. De föreslagna gränsvärdena i Langes ändringsförslag är väldigt stränga, i synnerhet för två- och fyrtaktsmotorer. Det är tekniskt sett mycket svårt att genomföra ändringsförslagen, och den möjliga nytta de kan åstadkomma är inte särskilt stor. Jag är övertygad om att de problem som finns i en eller två sjöar i Tyskland och Österrike går att lösa, men att införa dessa gränsvärden i hela Europeiska unionen, där de ofta skulle vara onödiga, kommer inte att hjälpa till med detta. Det kommer att resultera i att tillverkare endast tar fram motorer för sina lokala marknader i hemlandet, och jag uppmanar parlamentet att förkasta dessa ändringsförslag.
Låt mig också säga ett par ord om Langes andra ändringsförslag 48, om bullernivåtester. Utan att gå in på förslagets tekniska detaljer, skulle den nya metod som han föreslår orsaka många problem, särskilt om man råkade ut för en omedelbar svårighet, framför allt med vågorna, som resulterade i en unik bullernivåtest som skulle vara mycket svår att upprepa dag efter dag och därför mycket svår att genomföra i praktiken.
Detta förslag skulle kunna ge måttliga miljövinster, men vi måste se till att dessa måttliga miljövinster inte sker på bekostnad av hundratals arbetstillfällen i många små företag i Europa och till priset av en utestängning av många europeiska medborgare från de vattendrag de njutit av i många hundra år.

Schnellhardt
Herr talman, mina damer och herrar! Sportbåtar kommer i hela Europeiska unionen huvudsakligen till användning inom fritidssektorn, och jag tror att det kommer att vara så även under de närmast följande åren. Denna fritidssport har under de senaste åren expanderat kraftigt. Sålunda finns det i Europeiska unionen över 3,5 miljoner motorbåtar, och antalet stiger. Om man exempelvis lägger till segelbåtar och roddbåtar så blir det 70 personer per båt.
Användningen av sportbåtar - här skulle jag i någon mån vilja motsäga föredraganden - är inte helt oproblematisk. Säkert är avgasvärdena mycket låga i jämförelse med samtliga avgaser från andra motorer i Europeiska unionen. Vi har när det gäller personbilar och lastbilar gjort mycket stora förbättringar under de senaste åren, och därmed bör vi även när det gäller sportbåtar eftersträva väsentliga förbättringar.
Framför allt de som bor vid starkt trafikerade vatten får ett intryck av att de ständigt även vid normalt lugna tider på dygnet störs av ljudet från motorbåtar. Jag tror att den avgörande punkten är just den att vi måste sänka ljudnivån för dessa sportbåtar. Särskilt för dem som söker rekreation under veckoslutet och för de bofasta är intrånget delvis redan mycket kraftigt, också just på grund av sportbåtarnas ökande antal.
Man skall inte heller underskatta det buller som uppstår när båtar som framförs med hög hastighet tränger undan vattnet. Genom att tillämpa riktlinjerna kommer man säkert också att kunna sänka värdena för buller och avgasutsläpp. Jag anser också att de undantag som utskottet föreslagit är riktiga. Jag tycker det är särskilt berättigat att göra undantag för historiska båtar och båtar som tillverkats enligt do it yourself-metoden. Mycket ofta har man lagt ner en stor del av den egna fritiden på att tillverka dessa båtar. Det bör vi stödja.
Men sportbåtar används - jag har redan nämnt det - inom områden där många som söker rekreation uppehåller sig. Därför är det viktigt att kontinuerligt sänka i synnerhet störande buller. Att även fortsättningsvis tillåta större undantag på detta område anser jag vara fel. Jag tycker emellertid att det är rätt att medlemsstaterna trots behovet av harmonisering fortfarande har möjlighet att utfärda strängare föreskrifter när det gäller vatten som används till dricksvattenförsörjningen. Detta har inte med avgränsning att göra, utan det är en åtgärd för att sänka kostnaderna.

Lange
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tror att Schnellhardt har nämnt den avgörande punkten. De redskap som det här handlar om, sportbåtar och framför allt vattenskotrar, används endast för fritidsändamål. Alltså inte till någonting som vårt samhälle absolut behöver utan till medborgares fritidsaktiviteter. Om man belastar miljön, inte därför att det är nödvändigt ur samhällelig synpunkt utan som rent fritidsnöje, så bör redskapen vara så rena och tysta som det över huvud taget går. Därför är det riktigt och nödvändigt att vi förbättrar dessa riktlinjer på den ena eller andra punkten.
Herr föredragande, det handlar inte om de traditionella kanalbåtarna i Storbritannien, det handlar inte om de båtar som man byggt genom eget arbete och som man inte kommer att sälja. Dessa är inte det avgörande problemet, och för dem har vi också skapat undantagsregler. Det avgörande problemet är vattensportfordonen och - jag säger det än en gång - särskilt vattenskotrarna som tillverkas i stort antal och körs i känsliga vatten som används för rekreation inom närområdet och för dricksvattenförsörjning.
De mycket stränga tekniska föreskrifter som vi redan har anpassat och infört för fordon som personbilar och lastbilar, måste även tillämpas på sportbåtarnas motorer. Det kan man inte göra från i dag till i morgon. Det är också helt klart. Där krävs en viss övergångstid, på den punkten är vi alla realister, och det erkänner vi för tillverkarna. Men vi behöver en teknisk tillämpning för att vår fritidsverksamhet skall alstra så få avgaser och så lite buller som möjligt.

Thors
Herr talman, kommissionärer! Detta är ett direktiv som t.ex. den finländska fritidsbåtsindustrin har efterlyst, eftersom den tycker att det är viktigt att vi har enhetliga regler. Det är viktigt att vi beaktar den utveckling som sker, t.ex. med fyrtaktsmotorer, vilket görs i kommissionens förslag. Jag tror att kommissionens förslag, tillsammans med de förbättringar som vi gör här, kommer att minska utsläppen avsevärt. Man talar om att avgaserna kommer att minska till hälften. På så sätt kommer vi att kunna bidra till en förbättring i känsliga vattenmiljöer.
Som finländare, icke nödvändigtvis som representant för ELDR-gruppen, måste jag säga att jag däremot är bekymrad över det tvådelade system som föredraganden föreslår. I övrigt tycker jag att han på många punkter har gjort ett realistiskt förslag som korrigerar vissa fel i kommissionens förslag, och som beaktar kostnaderna och historiska båtar. Själv har jag en över 30 år gammal båt i mitt båthus som inte skulle klara dessa normer; jag anser det vara en historisk båt. I fråga om detta är det ett bra förslag, men en delning som innebär att olika regler gäller för insjö och hav är inte bra. Till exempel kan man i det land som den ansvarige kommissionären och jag känner bäst till använda samma båt i inlandsförhållanden och havsförhållanden under samma dag. När en båt tillverkas vet man inte vilka förhållanden den skall användas för. Jag tycker därför att ändringsförslag 15 är omöjligt, och det är även det som föredraganden själv hänvisar till.
Det finns mycket som måste göras för att vi skall kunna komma åt fritidsbåtssektorn. Jag hade också gärna sett att vi i detta sammanhang hade berört septiktankkravet. Jag tror nämligen att det, åtminstone i våra Östersjöförhållanden, är en av det mest problematiska miljöfrågorna som är förknippade med båtindustrin. Jag tackar föredraganden för ett bra förslag. Det är med intresse som vi har noterat att kommissionen nu har lagt fram detta. Det är viktigt för att vattenmiljön skall förbättras. De frågor som Lange tog upp angående grundvattnet, tror jag dock att man skall lösa på de ställen där de finns, vilket vi har andra juridiska instrument för.

De Roo
Herr talman! Fritidsbåtar väsnas en hel del och de smutsar ned enormt mycket. I min stad Amsterdam stinker ett tiotal båtar mycket mer än tiotusentals bilar.
Därför är det positivt att Europeiska kommissionen på uppmaning av den skandinaviska och tyska båtindustrin vill åstadkomma förbättringar när det gäller dessa. De blygsamma förslagen från kommissionen är emellertid nedtonade av en majoritet kristdemokrater och liberaler i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Gruppen De gröna har lämnat in ett enda ändringsförslag. Vi räknar med att de kristdemokrater och liberaler som värnar om miljön kommer att vakna, och inte längre ställa sig bakom den konservativa föredraganden, herr Callanan. Om de trots allt gör det, så är det en fläck på Europaparlamentets gröna vapen. Än värre är att vi i Amsterdam och på andra platser i Europa kommer att bli tvungna att leva med stanken och bullret från fritidsbåtar i och omkring vattnet.

Liikanen
. (EN) Herr talman! Jag vill först och främst tacka Callanan och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för detta omfattande betänkande. Det kommer mycket lägligt för de europeiska medborgare som förbereder sig för sin semester och som dagligen kan råka ut för problemet.
Motorbuller, luft- och vattenföroreningar håller i allt högre grad på att bli en gemensam irritationsfaktor i samband med fritidsaktiviteter. Jag läste nyligen i tidningarna att man tidigare inte brytt sig om bullerforskning och -teknik, och att detta var skälet till fördröjningar i utvecklingen.
Samtidigt som föroreningarna från fritidsbåtar är ganska små i jämförelse med de samlade miljöföroreningarna, förstärks föroreningseffekten genom det sätt på vilket fritidsbåtarna används. Man har riktat in sig på buller, eftersom motorbåtar oftast används inom områden dit folk åker för att koppla av. Fritidsområden som är fria från obehagligt buller är en viktig men sällsynt nationell resurs som bör skyddas. Detta har lett fram till införandet av olika utsläppskrav i de olika medlemsstaterna. Den föreslagna lagstiftningen försöker därför att se till att man kan undvika en fragmentering av den inre marknaden, och på samma gång säkerställa en hög nivå när det rör hälsa, säkerhet och miljömässigt konsumentskydd.
Kommissionens förslag är ett bra exempel på synergi mellan miljö- och industripolitik, som bidrar till en hållbar utveckling. Det finns jämförbar lagstiftning i Förenta staterna om utsläpp från utombordsmotorer på fritidsbåtar. Miljöskyddsbyrån håller för närvarande på att utarbeta lagstiftning som omfattar inombordsmotorer och inombordsmotorer med drev på fritidsbåtar. Dessa fall håller på att diskuteras under överinseende av den transatlantiska dialogen med företag, i vilken jag också deltar. Jag gratulerar herr Callanan och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor till ändringsförslagen som syftar till att förenkla bullertestförfarandena, göra kostnadsberäkningar för uppfyllande av bestämmelserna för små och medelstora företag och ange krav när det rör ersättningsmotorer.
Kommissionen kan godta de ändringsförslag som syftar till att klargöra och förbättra ordalydelsen i den ursprungliga texten i förhållande till delvis färdigställda båtar och väderförhållanden, såväl som de som rör förenklingen av bullertestförfarandena. De ändringsförslag som rör uppdelningen av inombordsmotorer med drev, metoderna som skall användas vid bullertestförfarandena och klargörande av omfattningen av ersättningsmotorer kan i princip godtas. Samtidigt som vi inte ser några problem när det gäller förslagens allmänna inriktning, måste vi ytterligare analysera de föreslagna värdena och definitionerna.
När det gäller de institutionella aspekterna, föreslås - i enlighet med bestämmelserna om kommittéförfarandet - ett inrättande av en föreskrivande kommitté som skall ta itu med ett antal standardfrågor som har att göra med antagandet av tekniska bestämmelser när det rör tekniska framsteg, inbegripet åtgärder rörande utvecklingen av gränsvärden för utsläpp och buller. En föreskrivande kommitté är sålunda nödvändig för ett effektivt genomförande av direktivet och en regelbunden uppdatering av en specifik grupp av tekniska element i det föreslagna direktivet. Det skulle strida mot syftet med förenkling i beslutet om kommittéförfarande att införa ett formellt ändringsförfarande när det rör oväsentliga bestämmelser som granskas regelbundet. Till följd av detta kan de ändringsförslag som kräver ett upphävande av denna bestämmelse rörande kommittéförfarandet inte godtas av kommissionen, eftersom de inte är förenliga med dess verkställande befogenheter enligt artikel 202 i fördraget.
För att ta hänsyn till det intresse som uttrycks av vissa parlamentsledamöter, t.ex. Lange, när det rör ytterligare åtgärder för utsläppsgränsvärden, kan det bli möjligt att komma fram till en godtagbar metod mot bakgrund av kommande förhandlingar. Kommissionen kommer att överväga de lämpligaste sätten att ta hänsyn till utvecklingen av gränsvärden för utsläpp och buller. Frågan om möjliga ytterligare minskningar av gränsvärdena för utsläpp skulle t.ex. kunna gå att behandla i den rapport som kommer att läggas fram för Europaparlamentet och rådet enligt artikel 2 i kommissionens förslag.
Jag är övertygad om att ytterligare arbete i nära samarbete mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen, kommer att resultera i en balanserad lösning som erbjuder en tydlig vinst för miljön och den inre marknaden, samtidigt som man minimerar nya bördor för små och medelstora företag.
Sammanfattningsvis kan kommissionen godta ändringsförslagen 1, 6, 14, 18, 19, 22, 27-29, 37, 39, 41 och 44. Kommissionen kan dessutom i huvudsak godta ändringsförslagen 3, 5, 7, 8, 12, 13, 21, 23, 35 och 36. Kommissionen kan också delvis godta ändringsförslagen 10, 43 och 45. Kommissionen kan å andra sidan inte godta ändringsförslagen 2, 4, 9, 11, 15, 16, 17, 20, 24-26, 30-34, 38, 40, 42 och 46-50.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Hjälp till grupper som tvingats lämna sin hembygd i utvecklingsländerna i Asien och Latinamerika
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0228/2001) av Carrilho för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om åtgärder inom området för hjälp till grupper som tvingats lämna sin hembygd i utvecklingsländerna i Asien och Latinamerika.

Carrilho
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vi står inför ett ämne som är ett av mänsklighetens mest kritiska så här i början av århundradet: Det rör fenomenet med tvångsförflyttade befolkningsgrupper på grund av våldsamma konflikter. I mitt betänkande kan ni finna några uppgifter som är ganska talande. De senaste bedömningarna visar allt som allt att förhållandena har försämrats. De senaste två åren har nästan fem miljoner människor blivit tvungna att lämna sina hem. Man uppskattar nu att mer än trettio miljoner människor har blivit tvungna att lämna sina hem, en del som flyktingar i främmande länder på jakt efter asyl, andra har varit tvungna att fly till säkrare områden i sina egna länder. Den värst drabbade kontinenten har varit Afrika, men situationen i Asien har också försämrats. Titta bara på flyktinglägren i Afghanistan och Pakistan. Även i t.ex. Timor förekommer det problem, även om Östtimor tagit betydande steg mot en uppbyggnad av självständighet och demokrati. När det gäller Latinamerika har situationen i Colombia blivit i det närmaste outhärdlig. Vi skulle kunna ta upp ännu fler dramatiska fall, men det viktigaste är tillräckligt tydliggjort.
Vad har vi nu gjort åt denna situation? Sedan 1984 har Europaparlamentet arbetat för att en budgetpost skall införas för flyktingar i Asien och Latinamerika. Det var först 1997 som detta stöd fick en rättslig grund. Vad är det då som är innebörden, underlaget för ett sådant stöd? Vi känner alla till att det finns budgetposter för akutstöd, som t.ex. fallet med ECHO-programmet och andra s.k. horisontella stöd. Men de begränsar sig till det första halvåret. De försöker garantera en fas som vi skulle kunna kalla överlevnadsfas.
Stödet som det här betänkandet behandlar vill precis fylla det gap som finns mellan akutstöd och utvecklingsstöd. I många fall är det så att befolkningsgrupperna, efter en första överlevnadsfas, inte hunnit bli tillräckligt organiserade för att kunna ta emot utvecklingsstödet - ibland beror det på bristande politisk struktur i landet i fråga. I parlamentet finns ett brett samförstånd om hur viktigt detta stöd är. Howitts betänkande som antogs 1996 är ett bevis på detta. Förordningen från 1997 upphörde att gälla 1999. Och vad var det som kom hit till parlamentet mer än ett år senare? Ett liknande förslag till förordning som den tidigare. Samtidigt kan man, i förhållande till tidigare, konstatera en minskad budget. På grund av kommissionens bristande planering kan man också konstatera att tidsfristen för parlamentets arbete blev mycket snäv. Det är först nu som vi kommit fram till något tack vare många icke-statliga organisationers samarbete, samt tack vare de personer som följt förfarandet i kommissionens och rådets namn.
Parlamentet arbetade inte bara för att åstadkomma en större flexibilitet, tydligare samordning och noggrannare utvärdering av stödens användning, utan kämpade också för att i förordningen införa en bättre överensstämmelse mellan bistånds- och utvecklingspolitiken i för hållande till Europeiska unionens ingångna politiska överenskommelser. När det gäller denna överensstämmelse är det viktigt att höja anslagen: vi bör gå från 36 miljoner euro 2001 till nästan 55 miljoner euro per år under de närmaste tre åren. Vi tänker inte påstå att det är tillräckligt. Men det är viktigt att understryka att det är en positiv och viktig politisk signal på internationell nivå, vilken även blev en uppmuntran för de icke statliga organisationernas och FN:s flyktingkommissariats arbete.
Låt mig få fästa er uppmärksamhet ytterligare på hur angeläget det är att i Europeiska unionen på ett sammansatt sätt hantera flyktingfrågan. I våra strategiska mål bör vi sträva efter att undvika en upprepning av detta fenomen. Vi bör investera i att förebygga konflikter och skapa levnadsvillkor som besparar den lokala befolkningen problemet med stora förflyttningar. Vi bör sätta värde på bistånds- och utvecklingspolitiken tillsammans med Europeiska unionens utrikespolitik, som en viktig källa som ger utrikespolitiken och gemensamma säkerheten ett berättigande. Det belgiska ordförandeskapet, som har valt den afrikanska frågan som en av sina prioriterade frågor, går i rätt riktning, och vi vill gratulera till denna föresats. Vi hoppas med andra ord på kommissionens och rådets stöd. Den här typen av åtgärder ger ju en större mening åt vårt gemensamma europeiska projekt.

Gill
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden. Som hon sade, är detta betänkande viktigt därför att det syftar till att hjälpa grupper som tvingats lämna sin hembygd, dvs. flyktingar, fördrivna personer och personer som återvänt till sin hembygd i Asien och Latinamerika.
När jag nu uttalar mig på budgetutskottets vägnar, vill jag betona behovet av att detta program antas omedelbart, så att vi inte förlorar anslagen för innevarande år. Parlamentet har alltid velat ha åtskilda program för folk som tvingats lämna sin hembygd på grund av de drabbats av unika händelser, som föredraganden nämnt.
Jag har vissa reservationer när det gäller förvaltningskommitténs resultat. I mitt yttrande finns ett ändringsförslag om att ersätta förvaltningskommittén med en rådgivande kommitté, för att göra det möjligt för kommissionen att utöva sitt ansvar i samband med budgetens genomförande på ett mer lämpligt sätt. En av de viktigaste frågor som jag tar upp är att den rättsliga grunden för dessa åtgärder upphörde att gälla den 31 december 2000. Jag vet inte varför kommissionen överlämnade detta nya förslag så sent, särskilt när vi bara beviljats en förlängning på ett år 1999. Jag har ännu inte fått något relevant svar på detta.
Om vi vill förbättra medelsanvändningen för detta anslag, är det inte godtagbart för kommissionen att tvingas redovisa varje projekt för en kommitté. Det är viktigt att kommittén koncentrerar sig mer på årliga arbetsplaner och utför utvärderingar i efterhand.
Till sist: I dessa specifika budgetposter har kommissionen inte inkluderat ett referensbelopp i lagstiftningen. Detta är helt förståeligt, eftersom programmets karaktär gör att varje försök att förutse framtida behov kommer att visa sig vara meningslöst.
Jag rekommenderar att vi godkänner detta betänkande.

Blak
. (DA) Herr talman! Jag är en hängiven anhängare av ett program för att hjälpa det stora antalet flyktingar i både Asien och Latinamerika. Programmet är generellt sett en succé och jag vill ge en eloge till ordföranden för att hon har gripit tag i alla de viktigaste problemen och tacka henne för att hon har godtagit alla mina ändringsförslag. En av vår tids största mänskliga katastrofer utspelar sig i Afghanistan och det gläder mig därför att se att mest medel går till människor därifrån som tvingats lämna sin hembygd. Över 50 procent av stödet går för närvarande till flyktingar från Afghanistan. I Afghanistan finns mellan 500 000 och 1 000 000 fördrivna människor och nästan 2,6 miljoner lever i grannländerna Iran och Pakistan. Dessa människor, och i synnerhet kvinnorna, är bland de sämst ställda i världen. Alla känner vi till de hemska bilderna av spöklika beslöjade kvinnor som skjuts vid minsta antydan till uppror.
Denna typ av program kräver dock en ökad kontroll. Jag har tillfogat att OLAF skall ha möjlighet att företa kontroller på plats och även bett kommissionen att svara på om EU:s biståndspengar till bl.a. Afghanistan har kanaliserats genom ett illegalt penningnätverk med namnet Havela. Havela är ett slutet och hemligt världstäckande nätverk som inom ett dygn kan överföra stora summor till vilken plats som helst i världen. Överföringarna sker utan kvittens och kan därför aldrig spåras. Nätverket anses utgöra en tungt vägande faktor inom den globala penningtvätten. Till viss grad helgar ändamålet medlen när det är fråga om en så allvarlig och katastrofal situation som den i Afghanistan, men metoderna måste likväl fram i ljuset. Jag har därför frågat kommissionen om de anser att EU:s biståndsmedel bör användas för att dölja penningtvätt och intäkter från knarksmuggling människosmuggling.

Deva
Herr talman! Som skuggföredragande är jag mycket glad att kunna rekommendera detta betänkande för parlamentet, och gratulera fru Carrilho till ett utmärkt betänkande. Jag var föredragande för detta betänkande förra året, när vi förlängde budgetposten med några månader.
Det gläder mig också att kommissionären är här denna förmiddag för att svara på frågor under debatten, därför att jag vill tala med honom om en storslagen idé. Befinner vi oss inte i en ganska underlig situation? Å ena sidan har vi asylsökande som kommer till Europa för att få hjälp, skydd och bistånd och, å andra sidan, har vi fördrivna människor som bor i läger i länder som Afghanistan och över hela världen. Det är samma slags folk, och vi måste göra denna koppling: De som kommer hit är egentligen samma slags folk som de som bor i läger. Om vi kan hjälpa dem tillbaka till sin hembygd, så ger vi inte bara dem en stor hjälp, utan vi ser också till att minska ett problem som blir allt större i Europa.
Men min storslagna idé har inte att göra med detta. Den har att göra med konventionen i Montevideo. Jag vill fråga kommissionären om han kan tänka sig ett nytt förhållningssätt? Efter sammanträdena i Helsingfors och Harare, ger vi nu bistånd till länder på grundval av mänskliga rättigheter, sunt styrelseskick, osv. Trots detta finns det 59 inbördeskrig i världen som driver folk från sin hembygd, och många av dessa konflikter handlar om plundring av naturresurser, girighet och diktatorer som vill sköta saker och ting på sitt eget sätt.
Ändå erkänner vi vart och ett av länderna som en jämbördig, suverän nation. Jag tycker att det är mycket konstigt att vi å ena sidan, när vi ger bistånd, behandlar folk med en viss försiktighet, men när vi erkänner ett lands nationella suveränitet tillämpar vi Montevideokonventionen och säger att alla länder är suveräna. Men när britterna styrde det brittiska imperiet, i synnerhet när det gäller Indien, hade de för vana avfyra gevärssalut till de olika maharadjorna och rajorna beroende på hur de uppförde sig. Det är dags att titta på hur vi erkänner det som vi kallar nationell suveränitet, och hur vi behandlar s.k. oberoende nationer. Vi måste göra åtskillnad mellan länder och presidenter och regeringar som är demokratiska och som uppför sig på ett civiliserat sätt, och länder som är diktatoriska eller brutala. Sedan kan vi avfyra olika slags "gevärssalut" till de senare länderna, så att vi inte behandlar alla på samma sätt.

Howitt
Jag vill varmt tacka Carrilho, min vän och kollega. Jag utarbetade detta betänkande under parlamentets förra mandatperiod. Men hon har på ett mycket kompetent sätt fortsatt och utvecklat detta arbete som jag och Deva tidigare sysslat med, och jag vill varmt tacka och gratulera henne till hennes arbete.
Jag vill ta upp tre punkter. För det första är det viktigt att säga till kommissionen att vi i parlamentet, när vi nu upprättat denna budgetpost, har antagit vissa viktiga principer som vi vill att man följer på det sätt som detta tillämpas, och därmed stärker vårt engagemang när det rör principen om "non-refoulement". Det har tidigare funnits fall där vi hade kunnat anklagas för medverkan till påtvingad återresa: Det är fullständigt olagligt enligt internationell rätt, och kommissionen måste vara försiktig i detta sammanhang. Vi vill se till att denna budgetpost används på ett kreativt sätt; detta innebär att inte bara ge ett synligt bistånd till läger, rent vatten osv., utan mindre synlig hjälp som är så viktig för flyktingar, inbegripet psykosocialt stöd och råd, stöd till reproduktiva hälsofrågor och, inte minst, hjälp till handikappade flyktingar. Jag vill stödja de punkter som togs upp av Gill om kommittéförfarandet, där detta är särskilt skadligt för genomförandet av denna budgetpost. Jag misstänker att kommissionär Patten instämmer i detta.
För det andra vill jag upprepa för kommissionär Patten att det faktum att kommissionen inte fick fram några pengar till Latinamerika i sin preliminära budget är bisarrt, i synnerhet när det finns 2,1 miljoner fördrivna personer i Colombia. Han utför ett mycket bra arbete när det gäller nödhjälp där, men ett säkert och skyddat hemvändande för de fördrivna i detta land är nödvändigt, och det är bisarrt att man inte sörjer för det i sin planering.
Till sist: Kommissionär Patten själv sade till oss i parlamentet när han lade fram den ettåriga förlängningen, att man inte skulle vara för sent ute en gång till; han lyssnade på våra åsikter, och trots det har situationen återigen uppstått. Det är viktigt att vi visar att vi vill att reformen genomförs, och detta innebär att man måste ta itu med dessa frågor mycket tidigare än vad vi nu återigen erfar. Jag antar att han är litet förlägen över att komma hit en gång till i dag vid denna sena tidpunkt.

Dybkjær
Herr talman! Från G8 till fritidsbåtar, och från fritidsbåtar till människor som tvingats lämna sin hembygd - det kan man lugnt kalla för en viss ämnesspridning. Utan att gå närmare in på några detaljer kan sägas att det förmodligen finns goda grunder till detta. Ända tills jag hörde kommissionär Liikanen kommentera fritidsbåtarna så var jag ganska övertygad om att det var dessa som skulle komma att vinna debatten i massmedierna. Efter att ha hört kommissionär Liikanens föredragning är jag dock inte lika säker på detta. Han lyckades verkligen dämpa intresset kring frågan.
Vid den tidigare diskussionen om G8-mötet diskuterade vi nyttan med de globala mötena. Liksom kommissionär Patten kraftigt underströk är de viktiga, men nog så viktigt är att det sker en uppföljning på dessa möten, och man skulle väl kunna kalla detta för ett exempel på en sådan uppföljning. Man skulle också nästan kunna kalla det för ett exempel på demokratins tråkiga konkreta arbete, och på det faktum att det därför är svårt för denna att konkurrera med mer våldsamma och spektakulära globala demonstrationer. Detta arbete är dock icke desto mindre absolut nödvändigt.
Men förslaget markerar också väldigt tydligt att det enda riktigt effektiva medel vi har i detta sammanhang är att satsa på effektiva förebyggande insatser, vilket jag gärna hade sett underströks i något större utsträckning. Dessutom visar förslaget nödvändigheten av att dra in icke-statliga organisationer (NGO) i arbetet, vilket jag betraktar som positivt. Utan dessa kan vi inte lyckas. Jag tänker nu avsluta med att säga att jag instämmer med föregående talare, Blak, när han säger att utvecklingen i Afghanistan väcker förtvivlan. Jag minns tydligt första gången jag hörde talas om det i radio. Känslan av desperation växer efterhand som man följer utvecklingen och ser hur få möjligheter världssamfundet har att gripa in i tid.

Schörling
Herr talman! Den gröna EFA-gruppen vill naturligtvis gratulera föredraganden. Jag vill säga att vi ansluter oss helt till hennes linje och förslag i detta betänkande. Jag tänker inte alls gå in på detaljerna utan vill bara säga att vi alla väntar på att kommissionens övergripande förslag för Asien och Latinamerika snart skall komma efter sommaren om jag har förstått det rätt.
Mer generellt skulle jag vilja kritisera kommissionen och rådet för att de visat prov på en väldigt dålig förberedelse inför lagstiftningsprocessen som har medfört att utbetalningen av de begränsade medel som finns till utvecklingsstöd har fördröjts oerhört mycket. Nu väntar många hjälporganisationer och icke-statliga organisationer desperat på att få pengar. Så får det absolut inte gå till!
Jag vill också påminna kommissionen om att man vid toppmötet i Göteborg åtog sig att bidra till en hållbar utveckling globalt, bl.a. genom att se till att FN:s mål för bistånd, 0,7 procent av BNP, uppnås. Jag vill fråga kommissionen om det finns några planer för hur detta konkret skall gå till, med tanke på att Tyskland nu är nere på 0,25 procent av BNP och att det bara är Sverige, Danmark och Luxemburg som har uppnått målet, eller ligger däröver. Vad finns det alltså för planer för hur man konkret skall kunna uppnå detta? Jag tycker faktiskt att det är skamligt att Tyskland nu är nere på ungefär samma nivå som USA.

Miranda
Herr talman. Tillfället för ämnet som vi nu diskuterar och dess vikt är uppenbart, det ämne som rör tvångsförflyttade befolkningsgrupper i utvecklingsländer i Latinamerika och Asien. Jag vill uttala mitt stöd för föredragandens engagemang i allmänhet, och i synnerhet för att vi snabbt skall lyckas nå en överenskommelse med rådet, så att vi objektivt skall kunna kontrollera de konkreta stödåtgärderna.
Låt mig ändå få understryka mitt missnöje med rådets envishet att införa ganska begränsad giltighetstid för denna förordning. Problemet med flyktingar och tvångsförflyttade befolkningsgrupper är ett strukturellt och globalt problem, som inte blir bättre av specifika åtgärder under en begränsad tid. Rådet hindrar, med sin stränga hållning i detta ämne, därmed ett strategiskt perspektiv, som för övrigt fanns med i kommissionens ursprungliga förslag. Vi får inte låta rådet gå ostraffat för denna inställning.

Maij-Weggen
Herr talman! Först och främst min uppskattning för fru Carrilhos betänkande och naturligtvis också för insatserna från vår första talesman, kollega Deva. Egentligen instämmer jag helt med den linje som han har redogjort för.
Anledningen till att jag här har begärt ordet är att jag vill fästa uppmärksamhet vid en specifik situation, nämligen den i Indonesien och då närmare bestämt på Moluckerna. Jag gör det också eftersom utvärderingen visar att den största delen av unionens pengar till flyktingar och hemlösa i Indonesien har gått till Timor. Det har jag naturligtvis all förståelse för med tanke på de tragedier som har utspelats där och det omfattande arbete som fortfarande måste uträttas. Men på Moluckerna har situationen under tiden blivit mycket allvarligare. Där rör det sig om mer än 300 000 människor som har flytt från den ena ön till den andra på grund av aggressioner, framför allt från Laskar Jihads extremistiska muslimer och illojala delar av den indonesiska armén och polisen. Den 20 maj dödades ytterligare nio människor och sjutton personer skadades i Belakang Soya och Karan Pajang och även därefter fortsatte våldsamheterna.
Människor ur den kristna gemenskapen flyr också eftersom de tvingas konvertera till islam. Till och med tvångsomskärelser har förekommit. I Irian Jaya äger liknande våldshandlingar rum.
Därför riktar jag nu alltså en framställan till kommissionen om att inte endast använda sina medel för Indonesien till Timor, utan också till de hemlösa och flyktingarna på Moluckerna och i Irian Jaya.
Jag skulle gärna vilja höra en kommissionens kommentar till denna begäran. Och därtill vill jag också understryka hur viktigt det är att Europeiska unionen samarbetar med UNHCR och icke-statliga organisationer. På den punkten har Dybkjær helt rätt, för det är de som måste utföra det praktiska arbetet. I det här sammanhanget skulle jag vilja att kommissionen redogör för om problemen med UNHCR har lösts än, det vill säga om UNHCR nu får ökade resurser av kommissionen. För samtidigt som antalet flyktingar och hemlösa ökar, minskar UNCHR:s budget. Det kan väl ändå inte betecknas som annat än oförsvarligt.

Belder
Herr talman! Jag vill instämma i kollega Maij-Weggens inlägg om Moluckerna. Så till Carrilhos betänkande. Carrilhos betänkande innehåller en rad väsentliga randanteckningar till kommissionens förslag. Med kritiken mot bristen på samstämmighet i den europeiska politiken färsk i minnet anser jag framför allt att ändringsförslagen 3 och 4 är mycket viktiga. Katastrofhjälp är också en del av utvecklingspolitiken och måste passa inom de allmänna målsättningarna för Europeiska unionens utvecklingspolitik.
Organisationer som ägnar sig åt utvecklingsaktiviteter i gråzonen mellan nödhjälp och utvecklingshjälp riskerar ibland att hamna mellan två stolar. Nyligen konfronterades jag med det av en nederländsk organisation. Dessutom är det ofta fråga om skriande situationer bland målgrupperna för hjälpen. Just av den anledningen vill jag ansluta mig till föredragandens plädering för att behålla den här budgetposten.

Martínez Martínez
Herr talman! Jag skulle vilja be er stödja min kollega, Maria Carrilhos, betänkande som syftar till att förbättra en förordning som vi anser är viktig. Europa bör göra allt som står i dess makt för att hjälpa de människor som tvingats lämna sin hembygd, i det här fallet i Latinamerika och Asien. Vi bör hjälpa dem som ser sig nödgade att lämna sin hembygd på grund av extrem misär, krig, olika omständigheter av förtryck och våld samt interna konflikter där den civila makten sönderfaller och demokratin som samlevnadsnorm föraktas.
Europeiska unionen bör anstränga sig politiskt på internationell nivå för att sprida en flexibel tolkning av Genèvekonventionerna i staterna och dessutom främja nya folkrättsliga instrument som omfattar dessa interna flyktingar. Medlemsstaterna i unionen, och unionen, måste utan förbehåll i egenskap av givare använda alla medel för att de länder vi samarbetar med skall garantera sina medborgares säkerhet och att dessas mänskliga rättigheter respekteras.
Det ansvar det åvilar unionen att ta, i det område vi här talar om, bör naturligtvis åtföljas av ett motsvarande budgetanslag, som bör avspeglas redan i budgeten för år 2002. Men tillsammans med den omedelbara och brådskande politiska och ekonomiska insatsen för att hjälpa offren för omflyttningarna får vi inte förlora behovet att gå till botten med roten till problemet ur sikte.
Vårt arbete på medellång och lång sikt bör inriktas på att utrota fattigdomen, befästa rättsstaten och demokratin överallt, vilket kan främja utveckling och social rättvisa. Det vill säga framgång och stabilitet så att var och en skall kunna leva ett värdigt liv i sitt eget land.

Patten
. (EN) Detta har varit en intressant, om än kort debatt. Jag vill kommentera ett par av de saker som togs upp, även om jag är säker på att vi kommer att få möjlighet vid andra tillfällen att följa upp Devas tal om suveränitet. Schörling frågade vad vi gjorde för att få medlemsstaterna att uppfylla FN:s mål för utvecklingsstöd. Om Schörling hade haft möjlighet att vara närvarande under den tidigare debatten i dag om G8, hade hon hört hur mycket jag sympatiserar med det mål hon har, men det är ett argument som man måste lägga fram för medlemsstaternas regeringar och deras parlament, som håller omröstningar om dessa regeringars utgifter. Jag sympatiserar med detta, i synnerhet med hänsyn till de minskande biståndsflödena under 1990-talet.
Maij-Weggen vet att jag delar hennes oro över situationen i Indonesien, inte minst när det gäller situationen på Moluckerna och vissa av de andra öarna och provinserna, och jag försäkrar fru Maij-Weggen att vi kommer att tilldela 3 miljoner euro till Moluckerna nästa år och för framtida år, om detta skulle krävas.
Men jag vill börja den faktiska delen av mitt tal med att gratulera fru Carrilho till detta betänkandes kvalitet. Jag är mycket medveten om de svåra arbetsförhållandena och tidspressen. Analysen, slutsatserna och ändringsförslagen i hennes betänkande är, enligt kommissionens förmenande, av högsta kvalitet och bidrar i betydande grad till att förbättra kommissionens ursprungliga förslag. Jag säger detta utan några förbehåll. Vi instämmer i alla farhågor och rekommendationer i ledamotens betänkande. Jag vill också tacka budgetutskottet och budgetkontrollutskottet för deras bidrag till denna debatt.
Den 21 juni firade det internationella samfundet den 50:e årsdagen av Genèvekonventionen om flyktingars rättsliga ställning från 1951. Tyvärr fanns det inte mycket att fira. I dag finns det fler än 22 miljoner människor i världen som tvingats lämna sin hembygd, och denna siffra stiger alltjämt. Varje dag i t.ex. Afghanistan - och jag kommer naturligtvis att undersöka det som Blak tog upp närmare - Colombia, Balkanområdet och området kring De stora sjöarna, tvingas tusentals familjer p.g.a. krig, svält och fattigdom att lämna sin hembygd. Vi vet att det internationella samfundet har påverkats av "biståndsutmattning". UNHCR kämpar för att hitta resurser som gör att man kan ta itu med dessa mänskliga tragedier, och har nyligen skurit ned sin verksamhet. Återigen, som svar till den hedervärda ledamoten, deltar vi i diskussioner inte bara med UNHCR, utan även med andra FN-organisationer för att försöka ställa våra ekonomiska förbindelser med dem på en förnuftigare grund.
Det är en bra tid att tydligt slå fast att Europeiska gemenskapen kommer att fortsätta att öronmärka ekonomiska och mänskliga resurser för att hjälpa grupper som tvingats lämna sin hembygd att återvända hem, att börja ett nytt liv och leva i fred och säkerhet. Parlamentet har beslutat att skicka ut en politisk signal i detta avseende, genom att föreslå en ökning av de tillgängliga ekonomiska resurserna, och vi välkomnar detta förslag. Sedan 1997 har mer än 200 miljoner euro tilldelats för att finansiera projekt i Asien och Latinamerika till hjälp för grupper som tvingats lämna sin hembygd. Pengar har använts för att hjälpa flyktingar att få det bättre i lägren, att återvända till sitt hemland eller att bosätta sig i ett annat land och bli självförsörjande. Genom budgetposten har man finansierat projekt för att skydda nämnda grupper i värdländerna under deras resa hem och till deras slutmål. Det har hjälpt till med att få värdsamhällena att acceptera och integrera flyktingfamiljerna. Framför allt har det säkerställt det internationella samfundets närvaro i den känsliga övergången från humanitärt bistånd till långsiktig utveckling - en punkt som togs upp av Deva - genom återuppbyggnad av bostäder och skolor, säkerställande av tillgång till dricksvatten och bevattning, förbättring av sjukvård och utbildning, inrättande av banktjänster och återupprättande av ekonomisk verksamhet.
Det är faktiskt så att den utvärdering som genomfördes under 2000, även om den påvisade en rad förvaltningsbrister som kommissionen har tagit itu med i och med reformeringen av biståndet till tredje land, bekräftade att budgetposten är mycket relevant och bör finnas kvar. För att nu ta upp de specifika ändringsförslag som formulerats av parlamentet, instämmer kommissionen i alla föreslagna ändringar. Vi sätter först och främst värde på förstärkningen av de mänskliga rättigheterna i förordningen; för det andra: klargörandet av förordningens roll i samband med det fortsatta biståndet, rehabiliteringen och utvecklingen; för det tredje: förstärkningen av övervaknings- och rapporteringsfunktioner, och slutligen: förstärkningen av förordningens fredsskapande och konfliktförebyggande aspekter, i enlighet med riktlinjer i kommissionens nyligen antagna meddelande om konfliktförebyggande åtgärder.
När det gäller förordningens varaktighet, föreslog kommissionen från början att den skulle vara giltig under obestämd tid, för att undvika tillfälliga diskussioner om en fråga som tråkigt nog förmodligen inte kommer att försvinna eller skifta karaktär på ett betydande sätt. Vi bedömer emellertid att december 2004 är en mycket skälig kompromiss, i synnerhet mot bakgrund av vår avsikt att revidera förordningen för Asien och Latinamerika, och vi kommer att undersöka möjligheten att införliva frågan om grupper som tvingats lämna sin hembygd i ett enda geografiskt instrument.
Till sist: Vi noterar parlamentets önskan om att öronmärka - för den verksamhet som finansieras enligt dessa bestämmelser - ekonomiska resurser utöver det belopp som redan anslagits. Jag vill återigen tacka föredraganden för det utmärkta arbete hon utfört, och jag hoppas, som ett resultat av detta, att våra program inom detta mycket viktiga område blir både generösare och bättre fokuserade och förvaltade.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.50 och återupptogs kl. 12.00.)

Mayer, Hans-Peter
Herr talman! Jag yrkar på att alla ledamöter med hjälp av besökstjänsten när som helst skall kunna träffa sina besöksgrupper och det inom en radie på 25 kilometer omkring Europaparlamentet. Än så länge får man bara åka 20 kilometer, vilket motsvarar en radie på 15 kilometer. Det är för lite med tanke på de många grupper som kommer resande hundratals kilometer. Jag ber er att vidta lämpliga åtgärder.
(Applåder)

Talmannen
Ärade kollega! Den frågan diskuterade vi redan i går. Jag ber er därför att lämna in den skriftligen till kvestorerna.

Knolle
Ärade herr talman! I går eftermiddag var det en demonstration framför parlamentsbyggnaden. Demonstranterna använde sig därvid av väldiga ljudanläggningar, närmare bestämt högtalare. Genom det olidligt högljudda spektaklet stördes inte bara jag utan även andra kolleger vid utövandet av sitt mandat. Jag ber er att se till att demonstranter för det första inte uppehåller sig på parlamentets område, som det hände i går, och för det andra att demonstranterna förbjuds att använda ljudanläggningar i parlamentets omgivningar.
För att man skall förstå mig rätt: Jag försvarar friheten att demonstrera. Jag betonar uttryckligen att musikgrupper som besöker ledamöter och uppträder i parlamentet eller på dess inre gård utgör berikande inslag!

Talmannen
Det har vi noterat, ärade kollega.

Dell'Alba
Herr talman! Vi kommer nu att inleda en serie omröstningar med namnupprop som är mycket viktiga. Kan ni ge oss försäkringar om att vår kollega Brienza i dag finns med på listan över inskrivna kolleger?

Talmannen
De behöriga tjänsteenheterna försäkrar mig om att så är fallet, Dell'Alba.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

OMRÖSTNING
- om förslaget till Europeiska unionens tilläggs- och ändringsbudget nr 3/2001 för budgetåret 2001

(9802/2001 - C5-0271/2001 - 2001/2049(BUD))
Avsnitt III - kommissionen
Avsnitt VI - Ekonomiska och sociala kommittén
Avsnitt VII - Regionkommittén
och
om förslaget till Europeiska unionens tilläggs- och ändringsbudget nr 4/2001 för budgetåret 2001
(9803/2001 - C5-0272/2001 - 2001/2049(BUD))
Avsnitt III - kommissionen
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande Haug (A5-0238/2001) för budgetutskottet om situationen för Europeiska unionens egna medel för 2001 (2001/2019(INI))
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande Costa Neves (A5-0241/2001) för budgetutskottet om budgeten för 2002 inför medlingsförfarandet före rådets första behandling (2001/2063(BUD))
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande Bourlanges (A5-0216/2001) för budgetkontrollutskottet om förslaget till rådets förordning om instruktion för genomförandekontor med vissa förvaltningsuppgifter inom gemenskapsprogrammen
(KOM(2000) 788 - C5-0036/2001 - 2000/0337(CNS))
Bourlanges (PPE-DE), föredragande. (FR) Herr talman! Efter gårdagens något livliga diskussion i plenisalen med kommissionär Schreyer, fick jag en känsla av att kommissionen bör göra ett uttalande innan vi genomför omröstningen. Jag trodde att ni hade blivit informerad om detta, och jag skulle således vilja att kommissionären gör ett uttalande, åtminstone om han har för avsikt att göra det.

Fischler
. (EN) Föredraganden uppmanade kommissionen att redovisa en ståndpunkt om den del av ändringsförslag 25 som rör artikel 18.2 i förslaget. Denna del handlar om gemenskapstjänstemän som utstationerats till kontoret och andra anställda som rekryterats av genomförandekontoret. Schreyer sade under gårdagens diskussion att kommissionen inte kan fastställa den minsta procentuella andel av gemenskapstjänstemän som skall utstationeras till kontoret, och därför inte kan godta andelen på 25 procent som föredraganden föreslår.
Ett tillräckligt antal gemenskapstjänstemän kommer att utstationeras till kontoret, för att uppfylla personalbehoven. Men Schreyer kan bekräfta att annan personal kommer att rekryteras genom förnybara anställningskontrakt.
Den sista delen av detta ändringsförslag om kontraktens karaktär och de skyldigheter och kriterier som krävs, är också godtagbar. Jag hoppas att detta uttalande gör det möjligt för Bourlanges att stödja ett antagande av hans betänkande, så att förslaget så snart som möjligt kan färdigbehandlas av rådet. Jag vill tacka honom för hans utmärkta arbete i detta sammanhang.

Bourlanges
. (FR) Jag tackar kommissionären för hans uttalande, som klargör en mycket viktig punkt, nämligen att kontorens personal inte skall behöva befinna sig i ett läge präglat av knapphet och otillräcklig kvalitet. Det tror jag är en mycket viktig aspekt.
Jag tar tillfället i akt för att tillägga att vi hade en mycket senkommen diskussion med socialistgruppens företrädare, van Hulten. Socialistgruppen - nu talar jag enligt hans anvisningar -skulle kunna gå med på, i motsats till vad som hittills har aviserats, att stödja ändringsförslag 13 som röstades igenom av budgetutskottet, och del 3 och 4 av ändringsförslag 25, vilka kommissionären anspelade på.
Jag säger detta för att det inte skall uppstå något missförstånd, och har jag inte gjort en korrekt tolkning av van Hultens tankar får han framföra en annan mening, men på det här sättet kommer vi att få en mycket mer samlad omröstning i kammaren.

Van Hulten
Herr talman! Strax innan omröstningen sade herr Bourlanges att han inte var så bra med siffror och det har han nyss bekräftat, för det ändringsförslag som jag nu kan följa honom i är ändringsförslag 8 och inte ändringsförslag 13. Men jag tror att vi pratar om samma sak. Med anledning av kommissionärens uttalande kan jag också säga att vi nu instämmer med ett antal delar av ändringsförslag 25, nämligen den första den tredje och den fjärde delen. I motsats till det som står i vår röstlista är vi alltså för ändringsförslag 8 och för tre delar av ändringsförslag 25.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)
Betänkande Niebler (A5-0232/2001) för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ett regelverk för radiospektrumpolitiken i Europeiska gemenskapen
(KOM(2000) 407 - C5-0449/2000 - 2000/0187(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)
Betänkande McKenna (A5-0219/2001) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets rekommendation om genomförandet av en integrerad förvaltning av kustområden i Europa
(KOM(2000) 545 - C5-0474/2000 - 2000/0227(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)
Betänkande Callanan (A5-0218/2001) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 94/25/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar i fråga om fritidsbåtar
(KOM(2000) 639 - C5-0529/2000 - 2000/0262(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)
Betänkande Carrilho (A5-0228/2001) för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om åtgärder inom området hjälp till grupper som tvingats lämna sin hembygd i utvecklingsländerna i Asien och Latinamerika
(KOM(2000) 831 - C5-0758/2000 - 2000/0338(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)
Betänkande Brok (A5-0244/2001) för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets beslut om makroekonomiskt stöd till Förbundsrepubliken Jugoslavien
(KOM(2001) 277 - C5-0231/2001 - 2001/0112(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)
Resolutionsförslag (B5-0480/2001) om den gemensamma marknaden för frukt och grönsaker
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande Wuori (A5-0193/2001) för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om de mänskliga rättigheterna i världen år 2000 och Europeiska unionens politik beträffande mänskliga rättigheter
(11317/2000 - C5-0536/2000 e C5-0628/2000 - 2000/2105(INI))
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande Cornillet (A5-0223/2001) för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om situationen för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen (2000)
(2000/2231(INI))
(Parlamentet antog resolutionen)
RÖSTFÖRKLARINGAR
Betänkande (A5-0239/2001) av Haug/Ferber

Dell'Alba
Herr talman! Jag var rädd att ta till orda för i dag, i den relativa förvirringen i samband med omröstningen, som även beror på det faktum att det var viktiga omröstningar, gav Europaparlamentet bort, ersatte eller snarare godkände att 12 miljarder euro återbetalas - 11 miljarder och 600 miljoner, för att vara exakt - till medlemsstaterna; pengar som inte förbrukats i budgeten för 2000. Jag tycker detta är löjligt: det är flera år nu som vi tillämpar denna praxis, vilket innebär att vi inte bara inte kan kontrollera intäkterna, utan nu tillåter vi dessutom medlemsstaterna att ta tillbaka alla dessa pengar, eller att dra av dem från bidragen till innevarande år. Jag tycker att i ett ögonblick när vi skall genomföra utvidgningen, när vi har budgetproblem, när vi hela tiden måste skaffa fram nya resurser, så är detta verkligen inget bra system. Ett system där medlemsstaterna inte bara inte godkänner de utgiftstak som godkändes i Edinburgh och som bekräftats i budgetförordningarna, utan som dessutom innebär att man vill ta tillbaka de pengar som i stället kunde komma till god användning på annat håll, vilket sker i vissa statsbudgetar. Pengarna återlämnas dessvärre inte till medborgarna, utan används till annat. Med denna min protest vill jag understryka vår röst emot detta betänkande.

Caullery
. (FR) Förslaget till tilläggs- och ändringsbudget nr 3 , som läggs fram till oss med betänkandet av Haug, syftar framför allt till att förändra tjänsteförteckningen för OLAF och för Europeiska kommissionen. När det gäller byrån för bedrägeribekämpning innebär ändringsförslaget - som lagts fram av budgetutskottet i samförstånd med budgetkontrollutskottet - en ändrad fördelning mellan fasta och tillfälliga tjänster som förfaller lovvärd, och på det hela taget tycks denna tilläggs- och ändringsbudget inte kräva några särskilda anmärkningar.
Tilläggs- och ändringsbudget nr 4 handlar framför allt om saldot för budgetåret 2000 och om att förstärka betalningsbemyndigandena för västra Balkan på grundval av saldot för 2000, genom att öka dem från 350 till 450 miljoner. Detta innebär ytterligare 70 miljoner för Balkan och ytterligare 30 miljoner för ett extra ekonomiskt stöd till Förbundsrepubliken Jugoslavien. Föredraganden godtar "inkomstdelen" i denna tilläggs- och ändringsbudget, dvs. att medlemsstaterna skall återfå de 7,5 miljarder euro som kommer från överskottet för 2000, vilket vi är positiva till. Gruppen Union för Nationernas Europa kan dock inte sluta upp bakom föredragandens ståndpunkt, när denne beklagar att Europaparlamentet inte har någon roll att spela när det gäller budgetens "inkomstdel".
Det andra betänkandet av Haug, om situationen för de egna medlen 2001, återupplivar också debatten om att öka inkomsterna, eftersom man anser att Europeiska unionen i allt mindre utsträckning skall vara beroende av medlemsstaternas bidrag, och att systemet med egna medel bör förändras på ett sådant sätt att unionen kan bli finansiellt oberoende. I resolutionen påpekas också att reformens syfte bör vara att förse Europa med en "egen inkomstkälla", och man stöder en direkt europeisk skatt samtidigt som man begär att Europaparlamentet skall få delta fullt ut i budgetförfarandet, framför allt när det gäller inkomster.
Den franska delegationen i Gruppen Union för Nationernas Europa motsätter sig alla dessa olämpliga förslag, som dessutom strider mot fördraget.
(Inlägget kortades ned i enlighet med artikel 137 i arbetsordningen.)

Gallagher
. (EN) Jag vill, när det rör tilläggs- och ändringsbudget nr 3 för innevarande år, hänvisa till ett ändringsförslag som jag lagt fram på min grupps, dvs. UEN, vägnar i budgetutskottet, men som tyvärr inte antogs. Ändringsförslaget behandlade budgetpost A-3015, som används för att finansiera European Bureau for Lesser Used Languages (Europeiska byrån för mindre utbredda språk).
Jag är glad för att jag får möjlighet att förklara mitt ändringsförslag. Många kolleger känner till det utmärkta arbete som utförs av byrån när det gäller att främja skyddet för mindre utbredda språk och minoritetsspråk. Detta blir allt viktigare i samband med utvidgningen, i och med den kulturella och språkliga mångfalden i många kandidatländer.
Som många kolleger känner till, försöker kommissionen att ge byrån villkor som skulle innebära att den måste stänga sitt kontor i Dublin. Byrån inrättades för några år sedan på initiativ av den irländska regeringen och samfinansieras fortfarande av denna regering. Ursprungligen fanns hela sekretariatet i Dublin, men nyligen öppnades ett kontor i Bryssel för att sköta förbindelserna med EU-institutionerna. Jag har träffat den irländske minister som är ansvarig för språkfrågor, och jag tror att det skulle vara mycket svårt att bevara samma intresse för byrån i det irländska regeringskansliet om byrån tvingades att stänga sitt kontor i Dublin.
En oro över detta utrycktes också från nordirländskt håll, eftersom byrån arbetar med språkaspekter som rör långfredagsavtalet.
Jag anser att kommissionen försöker att undergräva parlamentets vilja genom att fastställa dylika villkor för anslagen, och till följd av detta föreslog jag att man skulle inkludera en direkt hänvisning till sekretariaten i Dublin och Bryssel i fotnoten. När väl det nya budgetförfarandet inleds i september, kommer jag återigen att försöka få stöd för en sådan åtgärd. Just nu vill jag bara rikta kollegernas uppmärksamhet på kommissionens intriger, som jag tror kan få skadliga följder.
Betänkande (A5-0238/2001) av Haug

Fatuzzo
Herr talman! När det gäller användningen av Europaparlamentets egna medel vill jag säga, såväl som företrädare för Pensionärspartiet som i egenskap av företrädare för de franska, holländska, spanska, svenska, slovenska, bulgariska och lettiska pensionärerna, som har gett mig tillstånd att tala även för dem, att jag öppet stöder förslaget att Europeiska unionen utvecklar ett eget skattesystem, och att det inte skall öka medborgarnas skatter utan tvärtom leda till en sänkning av de skatter som medborgarna betalar i sina nationalstater. Endast på så sätt kan de se något positivt i Europeiska unionen.

Blak och Lund
. (DA) Vi har i dag röstat emot alla uppmaningar att införa en direkt EU-skatt. Vi anser inte att en särskild EU-skatt är någon bra idé. Det är ytterst tveksamt om en sådan skatt skulle komma att stärka befolkningens engagemang och entusiasm beträffande samarbetet inom EU. En eventuell EU-skatt skulle komma att ingå i ett komplext samspel med de nationella skatterna och man kan befara att det skulle bli svårt för de nationella regeringarna att kontrollera det samlade skattetrycket. Det är därför inte möjligt att garantera att införandet av en sådan skatt inte skulle medföra ytterligare skattebördor för skattebetalarna. Införandet av en EU-skatt verkar också vara ett steg i riktning mot ett mer federalt EU, vilket varken vi eller majoriteten av de europeiska invånarna är intresserade av.

Markov
. (DE) Min partigrupp liksom många andra kolleger och experter företräder den uppfattningen att de medel som Europeiska unionen planerat att anslå enligt budgetplanen för 2000-2006 inte är tillräckliga, särskilt om man beaktar EU:s utvidgning, de insatser som krävs för att åstadkomma en stabilisering av situationen på Balkan, satsningarna på att lösa sysselsättningsproblemen och stabilisera de sociala systemen, för att bara nämna några få frågor. Det är därför legitimt att föra upp problemet med ytterligare inkomstkällor för Europeiska unionen på dagordningen.
Haug föreslår i sitt betänkande att man skall avskaffa det hittills gällande systemet för överföringar från medlemsstaterna och förändra systemet för egna medel så, att finansiell autonomi uppnås för Europeiska unionen. Hon kräver inrättandet av en europeisk skatt som direkt inkomst.
Detta förslag kan min partigrupp inte tillstyrka.
Det hittills gällande systemet med procentuella inbetalningar som bygger på bruttonationalinkomsten har sin grund i en för den ekonomiska och sociala sammanhållningen i unionen väsentlig princip - solidaritetsprincipen. Att överge den principen innebär att ta ifrån Europeiska unionen dess grundvalar. Detta är för oss icke godtagbart.
Vi har konstruktiva invändningar mot en idé som går ut på att komplettera EU:s nuvarande finansieringssystem med ytterligare inkomstkällor i form av europeiska skatter som inte får verka skatteminimerande i Europeiska unionens medlemsstater. Vi tänker då t.ex. på införandet av en Tobinskatt för att få del av vinsterna vid finansiella transaktioner, införandet av en europeisk koldioxidskatt för företag. Det senare skulle också ha positiv inverkan när det gäller att genomföra en framtidsorienterad miljöpolitik. Det skulle öka trycket i riktning mot miljövänligare energiproduktion och stödja genomförandet av Kyotoavtalet.
Därutöver är vi av den uppfattningen att det hittills gällande finansieringssystemet bör ändras i den riktningen att de medel som medlemsstaterna ej gjort anspråk på inte skall återgå till dessa utan stanna inom den europeiska budgeten. Samtidigt gäller det att genomföra en strängare budgetdisciplin, t.ex. på så sätt att redan godkända bidrag som ännu inte betalats ut på grund av att bidragsmottagaren inte lyft pengarna, förfaller senast efter 3 år. Det betyder att förfarandet vid bidragsgivning behöver ändras.
Av dessa orsaker avvisar min partigrupp betänkandet.

Martinez
. (FR) Genom att utöka antalet frihandelsområden, slopa alltfler tullavgifter i ett system med generaliserade ensidiga preferenser och ge ständigt fler tullgåvor till de 49 minst utvecklade länderna under förevändning att man tar emot "allt utom vapen", och framför allt genom att underkasta sig kraven från imperiets härskare, alltifrån GATT till WTO, har Europeiska kommissionen sågat av den finansiella gren som EU-budgeten har varit upphängd på, dvs. tullavgifterna, som motsvarade mer än 55 procent av gemenskapens medel på 1960-talet, men endast omkring 14 procent i dag.
Och eftersom man har övergett gemenskapspreferensen i fråga om jordbruk är den gemensamma jordbruksavgiften på import av jordbruksprodukter från Brittiska samväldet, Centralamerika och andra områden - vilken skyddade denna preferens - på väg att försvinna. Jordbrukstullavgiften bidrar inte med mer än 2 procent av gemenskapens medel.
Det har gått så långt att endast 17 procent av resurserna i EU:s budget kommer från tullavgifter och denna jordbruksavgift. Men eftersom dessa första historiska resurser är de enda som är specifika för gemenskapen och som gör den finansiellt oberoende i förhållande till medlemsstaterna, blir gemenskapsbudgeten beroende av medlemsstaternas bidrag om dessa resurser minskar i betydelse.
Detta illustreras av BNP-avgiftens betydelse, den europeiska budgetens fjärde resurs historiskt sett, som inte går längre tillbaka än till 1988. Betydelsen av denna avgift ökar ständigt, redan i dag står den för mer än 45 procent av gemenskapens resurser. Men i själva verket är den ingenting annat än ett klassiskt bidrag från staterna för finansieringen av en internationell organisation.
På så sätt har vi kommit fram till dagens förvånande situation, dvs. att Europeiska kommissionen - den federala integrationens bultande hjärta - har fört en global tullpolitik som har reducerat unionen genom att låta den finansieras som vilken mellanstatlig organisation som helst, enligt den mest mellanstatliga internationella rätten.
(Inlägget kortades ned i enlighet med artikel 137 i arbetsordningen.)

Sacrédeus
. Jag har röstat mot betänkandet. Sveriges kristdemokrater stöder inte punkterna 5 och 11, där det föreslås att Europeiska unionen skall ges egen skatterätt.
Vi vill inte utöka antalet skattenivåer i samhället för medborgarna. De svenska skattebetalarna skattar till kommunen, landstinget och staten. Att skapa ytterligare en skatteinstans, en europeisk, innebär i långa loppet ofrånkomligen ett ökat skattetryck. Detta är en utveckling vi inte vill stödja.
Om EU erhåller vad som i betänkandet kallas "ekonomiskt oberoende" leder det också till ett politiskt oberoende från medlemsstaterna och deras regeringar med alla de faror och brist på kontroll som detta för med sig. En sådan utveckling vill vi inte stödja.
Betänkande (A5-0241/2001) av Costa Neves

Miranda
. (PT) Kommissionens preliminära budgetförslag, som inte överstiger 1,06 procent av gemenskapens BNP, är verkligen historiens lägsta och just därför oacceptabelt, eftersom det innebär en minskning av utgifterna, särskilt på området med bistånd åt de minst utvecklade länderna i tredje världen, och då blir det nog så att inte ens Östtimor klarar sig ifrån den här minskningstendensen.
Betänkandets förekommande ton är förvånande, samt dess brist på strategi och prioriteter: och dessutom, med tanke på utvidgningen som det så ofta talas om, för att inte tala om de sociala frågorna, som är helt bortglömda. Europaparlamentet borde vara mer vågat och inte slå sig till ro, så som nu skett igen. Framläggandet av den fjärde (!) omarbetade budgeten under innevarande räkenskapsår visar vilket budgetkaos som råder inom gemenskapen och det styrker också de skäl som låg bakom vårt förslag till att avvisa budgeten föregående år.
Och då skulle allt, om man skall tro Haug-betänkandet, lösa sig med hjälp av en gemenskapsskatt! Vi menar att ett sådant förslag är en falsk fråga. Förutom de principiella frågorna som nämnda förslag tar upp, är det viktigt att understryka att minskningen av den betungande gemenskapsbudgeten i huvudsak har att göra med stabilitetspaktens restriktiva riktlinjer. Det är på det området vi kan finna de rätta svaren. Det är dessutom viktigt att se till att medlemsstaternas delaktighet sker i förhållande till deras motsvarande relativa rikedom - och därför med BNP som underlag - och att medborgarnas ansträngningar att bidra fördelas rättvist. Solidariteten är en grundläggande fråga som också går utanför gemenskapens budgetanslag.
Betänkande (A5-0232/2001) av Niebler

Fatuzzo
Vi befinner oss i 2005, herr talman. En pensionär frågar en annan: "Vad tittar du på i TV?" "Jag tittar på shower med vackra flickor som dansar." "Nej, vad säger du", säger den andre. "Det har du inte tid med. Jag tittar varje kväll på Fatuzzo's European Show. Det är parlamentsledamoten Fatuzzo som kan det här med pensioner och som talar om för pensionärerna hur de skall kunna höja sina pensioner. Jag tycker att du också skall titta på Fatuzzo's European Show". Den visas tack vare ett betänkande från Niebler som fördelar radiospektrum, något jag hoppas att de skall göra även när det gäller informationsmaterial för medborgarna i allmänhet och för pensionärerna i synnerhet.
Betänkande (A5-0219/2001) av McKenna

Ortuondo Larrea
Herr talman! Vi har precis antagit betänkandet av min kollega, Patricia McKenna, och jag måste verkligen medge att det blivit en bra text som detaljerat tar med alla omständigheter och problemområden som vi finner i våra kustområden, såväl geografiskt, klimatmässigt, för miljön och den biologiska mångfalden som för ekonomin, sociala frågor, kultur, nöjen och rekreation. Jag saknar bara en mer tydlig och koncis hänvisning till turistområdena och framför allt de många illegala byggnationer som uppförts i spekulationssyfte i många kustområden i Spanien, men också i andra länder. De utgör ett tydligt angrepp mot stadsplaneringen och mot den ekologiska balansen. Jag anser att de regeringar det handlar om bör agera med kraft och sätta stopp för de konsekvenser som uppstår på grund av bristen på kontroll över de illegala byggnationer.
Slutligen vill jag uttrycka min otillfredsställelse över att mitt förslag, att låta den text vi nu antagit i form av en enkel rekommendation upphöjas till gemenskapsdirektiv, inte accepterats. Det skulle tvinga medlemsstaterna att uppfylla och införliva den i sina respektive nationella lagstiftningar.

Fatuzzo
Herr talman! Som företrädare för Pensionärspartiet godkänner jag med stor glädje detta förslag från Europaparlamentet, men även - dvs. inte bara som företrädare för Pensionärspartiet - utan som genuesare, född i Genua. I Italien, i Genua och längs hela den liguriska kusten händer det dessvärre ofta att när det regnat ett par dagar mer än vanligt, så översvämmas samtliga hus, alla bostäder, alla affärer, alla lokaler som ligger i markplanet. Jag hoppas och tror att i och med detta så inleds en europeisk politik för kustområdena som verkligen ger resultat och som medför lättnader för de europeiska medborgare som lever längs Europas kuster.

Figueiredo
. (PT) I betänkandet görs en kritisk analys av förslaget till rekommendation om den integrerade behandlingen av Europas kustområden och i det föreslås flera ändringar som i det stora hela förtjänar vårt stöd, både när det gäller kustområdenas vikt och varför flera områden har fått det sämre och håller på att bli förstörda, samt de nya hoten i och med jordens förändrade temperaturförhållanden och klimatförändringarna, som kanske är det största hotet för Europas kustområden. Det är också lika viktigt att tala om att nedgången i fiskenäringen och de minskade arbetstillfällen det medför, av fundamental betydelse för den socioekonomiska sammanhållningen i många av dessa regioner som är beroende av fiske, har gjort dem mycket sårbara.
Även om rekommendationen, som föredraganden också sagt, utgör det första viktiga steget för att skydda Europas kustområden, är det viktigt att medlemsstaterna också anstränger sig för att göra sitt och att det finns något slags samordning mellan de olika instrument som skall användas. Vi har dock några förbehåll när det gäller de åtgärder som föredraganden föreslår, särskilt när det gäller en gemensam kontaktstrategi, eftersom medlemsstaternas uppgift och möjlighet till deltagande under hela det här förfarandet inte är helt utrett.

Meijer
. (NL) Mellan de grunda delarna av havet längs kusten, den så kallade kontinentalplatån, och de lågt belägna kustområdena är höjdskillnaden mycket liten. Stora delar av dessa områden har med tiden förvandlats från hav till land eller från land till hav, med eller utan målinriktad mänsklig inverkan. På grund av Amerikas president Bush och de stora oljebolagen finns det en risk för att sådana områden återigen förvandlas från land till hav, för så länge den artificiella uppvärmningen av jorden fortgår kommer istäckena vid polerna att fortsätta smälta och havsytan att stiga. Just i de lågt belägna kustområdena koncentreras en stor del av världens befolkning och där ligger viktiga ekonomiska centra. Inte bara åtta miljoner nederländare och två miljoner flamländare kommer att förlora sina bostadsområden, utan också invånarna på Po-slätten i Italien, Les Landes i sydvästra Frankrike, delar av städer som Helsingfors, Köpenhamn, London, Hamburg, Barcelona, Lissabon och Thessaloniki. Vid sidan av tätbefolkade områden finns det också unika naturområden i kustzonerna, som exempelvis den franska kustens étangs och Tysklands, Danmarks och Nederländernas Waddenzee, som hela tiden hotas av utvidgningen av hamn- och industriområden. Jag instämmer helt och fullt med fru McKenna om att kustzonerna måste beskyddas i långt högre utsträckning än Europeiska kommissionen föreslår.

Sudre
. (FR) I många kustområden har den sociala strukturen förändrats under senare år, eftersom fiskesektorn och det traditionella jordbruket har omstrukturerats. Även om vissa regioner har ställts inför ursprungsbefolkningens massflytt, känner flertalet kustområden av det allmänt ökade befolkningstrycket liksom betydande säsongsväxlingar i sysselsättningen, huvudsakligen beroende på turismen.
De offentliga arbeten som är en förutsättning för urbanisering och utveckling kan komma att hota kustmiljön genom att kustlandskapets erosion påskyndas, om dessa arbeten genomförs utan tillräcklig kunskap om kusternas dynamik. Föroreningar till havs och på land förstör dessutom mark- och dricksvattenresurserna i allt högre grad.
I kustområden koncentreras återkommande motsättningar och konflikter. Frånvaron av en integrerad förvaltning av havs- och markresurser orsakar allvarliga spänningar mellan olika verksamhetssektorer: fisket, jordbruket och tjänstesektorn, vilket äventyrar en hållbar utveckling i kustområdena.
Den strategi som föreslås av kommissionen är en intressant metod som syftar till att lösa de grundläggande problem som kustlandskapen konfronteras med, i det här fallet att det råder brist på information, att befolkningen inte deltar i projekten i tillräckligt hög grad, att de olika instanser som ansvarar för den fysiska planeringen inte är tillräckligt samordnade och att det saknas ett verkligt partnerskap som låter berörda ekonomiska sektorer delta i besluten - regionala och lokala myndigheter samt interregionala organisationer.
Samtidigt skulle strategin för kustområdena absolut kunna vara ett av de första exemplen på hur de riktlinjer som utvecklats i dokumentet "Regional utvecklingsplanering i europeiskt perspektiv" (ESDP) genomförs, eftersom de principer som är definierade där även är giltiga för unionens kustområden. Detta skulle t.o.m. kunna vara ett utmärkt tillfälle att återuppväcka ett synnerligen trögt ESDP, vars verkliga inverkan fortfarande är mycket begränsad.
Till sist vill jag ansluta mig till dem som beklagar att kommissionens förslag inte tar hänsyn till klimatförändringar, eftersom de förefaller ha en inverkan på havsnivåhöjningen och den ökade förekomsten av stormar, vilket på ett avgörande sätt ökar översvämningsriskerna, kusterosionen och minskningen av kustområden.
Även om man just har börjat bli medveten om de nya utmaningar som kustområdena kommer att tampas med under kommande decennier, kan man i en strategi för integrerad förvaltning av kustområdena rimligen inte förbigå dessa utmaningar.
Betänkande (A5-0218/2001) av Callanan

Fatuzzo
Herr talman! För ett par dagar sedan hade jag semester vid havet, på en yacht, för att sola mig. Jag var inte ensam, jag hade sällskap av andra, bland annat en vacker, solbränd flicka som solade sig på däck, mycket trevlig, fascinerande, med namnet Marilyn, som plötsligt sade till mig: "Men du är ledamot av Europaparlamentet! Kan du då förklara för mig hur det kan komma sig att det inte finns en europeisk flagg tillsammans med nationsflaggen på fritidsbåtarna?" Jag kunde bara lugna henne med att i och med att jag godkänner detta betänkande, så rekommenderar jag att man även på fritidsbåtar skall kunna hissa Europaflagg.
Betänkande (A5-0244/2001) av Brok

Alavanos
 - (EL) Med anledning av omröstningen om makroekonomiskt stöd till Jugoslavien vill jag uttrycka mitt stöd för stödåtgärderna, som emellertid är ytterst begränsade med tanke på den förstörelse som drabbat Jugoslavien genom Natos attacker. Samtidigt vill jag emellertid kategoriskt fördöma det sätt på vilket stödet används i syfte att kringgå och föraktfullt ignorera det författningsmässiga förfarandet i Jugoslavien med anledning av utlämnandet av Milosevic till domstolen i Haag. Det rör sig om ekonomisk utpressning, som strider mot varje tänkbar innebörd i begreppet internationell rätt.
Milosevic bär förvisso ett enormt stort ansvar för de brott som begåtts i f.d. Jugoslavien, och han måste ställas inför rätta, men kopplingen mellan det ekonomiska stödet och åtgärder som strider mot landets konstitution, därtill utan den demokratiskt valde presidenten Kostunikas vetskap, förvanskar och undergräver innebörden i Europeiska unionens stödprogram.

Krivine och Vachetta
. (FR) Vi är givetvis positiva till bidrag för återuppbyggnad och utveckling av Förbundsrepubliken Jugoslavien. Men detta betänkande döljer helt och hållet den förstörelse som orsakades av Natos bombningar i Jugoslavien. Än värre är att man i motiveringen - med en häpnadsväckande och mycket cynisk vändning på perspektivet - hänvisar till den försämrade situationen i Förbundsrepubliken Jugoslavien, vilken skulle bero på "konflikten med Nato 1999".
Vi kan inte stödja en politik som innebär ekonomiskt stöd i syfte att tvinga Förbundsrepubliken Jugoslavien att bete sig som en bananrepublik på det politiska och ekonomiska planet, utan att hjälpa det serbiska samvetet att öppnas för de brott som framför allt har begåtts av Milosevic i det serbiska folkets namn, utan att verka för uppkomsten av en rättsstat eller för internationella krigsförbrytartribunalens trovärdighet i egenskap av en rättsinstans som är oberoende i förhållande till statsmakterna och slutligen inte för att landet återuppbyggs med ett minimum av social sammanhållning och fredliga förhållanden mellan grannfolk. Av alla dessa skäl har vi avstått från att rösta.

Meijer
. (NL) Mitt samtycke till att ställa ekonomiska medel till förfogande för Jugoslavien innebär långt ifrån att jag samtycker till förutsägbara försök att införliva landet med Nato, att underkasta ekonomin utländska intressen eller att montenegriners och kosovoalbaners rättigheter underordnas förbindelserna med regeringen i det oväntat samarbetsvilliga Serbien. Det utarmade och sönderbombade Jugoslavien behöver mycket pengar och den tidigare presidenten förtjänar att bestraffas för förtryck, krig och odemokratiskt styre. Efter en rättegång i hemlandet var det därför också upplagt för en internationell rättegång. Det som sker nu har endast lite att göra med rätt, och mer med att delstatens premiärminister har lämnat en politisk rival i utbyte, i strid med den federala regeringen och författningsdomstolen. Först sedan Milosevic överlämnades till Haag förra torsdagen ställdes en enorm summa pengar tillgänglig på fredagen. Först måste man tydligen förlora kriget och regeringsmakten, och försätta sig i ekonomisk bankrutt, för att kunna dömas som krigsförbrytare. Det är aldrig vinnarna som döms, bara förlorarna. Tillhandahållandet av pengar är högst nödvändigt som skadeersättning för kriget år 1999, men nu ser det framför allt ut som ett sätt belöna välkomna ledare och bestraffa andra. Jag är rädd för att oförståelsen och nationalismen hos många av de inblandade därför bara kommer att öka.
Resolution (B5-0480/2001) om den gemensamma marknaden för frukt och grönsaker

Patakis
 - (EL) Även om resolutionen är allmänt hållen, instämmer jag i princip och kommer att rösta för den, eftersom dess ståndpunkt är att man bör stödja odlingen av johannesbröd, nötter, mandlar och liknande, som ingår i kategorin frukt och grönsaker.
Jag måste emellertid framföra mina invändningar på de punkter där resolutionen blir mera konkret.
Min första invändning gäller producentgrupperna, som vi motsätter oss, därför att de undergräver kooperativens verksamhet. Även i de fall då kooperativen blir producentgrupper uppstår det många problem, eftersom kooperativen i vårt land omfattar flera olika branscher, i likhet med jordbrukarna, medan producentgrupperna gäller en konkret produkt, vilket får till följd att det finns flera producentgrupper inom samma kooperativ, och om de fungerar som de skall enligt förordningen om detta, då splittras kooperativet i själva verket upp i ett lika stort antal delar som antalet produkter det sysslar med. Problemet skulle ha lösts, om medlemsstaterna hade fått rätten att erkänna jordbrukarnas organisationer, om kooperativen i förordningarna betraktats som jämbördiga med producentgrupperna. Så är emellertid inte fallet, och inom ramen för ett odemokratiskt regelverk erkänner EU endast producentgrupperna som jordbrukarorganisationer.
Min andra invändning gäller den speciella betydelse som resolutionen tillmäter producentgruppernas företagsprogram. Jag har ingenting emot dessa program, men jag anser dem vara av sekundär betydelse. När jag talar om effektivare stöd till produkterna, menar jag bättre riktpriser, flera subventioner, skydd mot massiv import. Det är bra att företagsprogrammet innebär en begränsning av miljöförstöringen, men detta innebär inte automatiskt att man förbättrar jordbrukarnas inkomster.
Betänkande (A5-0193/2001) av Wuori

Korhola
Herr talman! Jag ämnar inte sälla mig till de ständiga röstförklararnas skara, i går bara överskreds tidtabellerna och jag blev tyvärr försenad till behandlingen av Wuoris betänkande. Betänkandets betydelse bara ökar nu när EU:s politik för de mänskliga rättigheterna är stadd i en tydlig utveckling. Dess grundval är en oförytterlig uppfattning om människovärdet, ty utan människovärde finns det heller inga mänskliga rättigheter.
Det är viktigt att man rapporterar minst lika effektivt och öppet om EU:s interna problem som om problem i tredje land. Då jag för ett och ett halvt år sedan tog upp polisvåldet som ett av EU:s interna problem med de mänskliga rättigheterna, kan jag inte låta bli att nu lyfta fram det igen vid sidan av yttrandefriheten, vilken man i utskottet anser vara den centrala punkten. Det är skäl att analysera nyhetsförmedlingen av våldsamheterna under toppmötet i Göteborg lika noggrant som själva tilldragelserna. Det var med lika stor bedrövelse jag läste om hur människor kom till skada som jag bekantade mig med den tämligen kritiklösa attityd som reportrarna hade i sin rapportering av händelserna. Det är svårt att på ett trovärdigt sätt försvara medborgarnas och - i synnerhet - pressens yttrandefrihet om den i allt högre grad utnyttjas ansvarslöst. Så länge EU på det globala planet verkar för de mänskliga rättigheterna, är också medborgarna i EU viktiga modeller för administrationen i övriga länder, om vad det i praktiken innebär att förvekliga dessa friheter.

Fatuzzo
Herr talman! När det gäller detta betänkande av Wuori om de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen är jag naturligtvis positiv, men jag tror och jag är övertygad om att Europeiska unionen borde göra mycket mer. Vi talar ofta i denna halvcirkel i Strasbourg om mänskliga rättigheter i hela världen, men vi, Europeiska unionen, fortsätter att bevilja ekonomiskt stöd till länder där man inte respekterar de mänskliga rättigheterna. Jag uppmanar parlamentet och våra övriga institutioner att inte avsätta en enda euro mer till de länder i världen som inte respekterar de mänskliga rättigheterna.

Caudron
. (FR) Man kan inte upprepa det nog många gånger: Europeiska unionen bör aktivt främja mänskliga rättigheter och demokrati inom all den verksamhet som unionen bedriver i världen. Respekt för mänskliga rättigheter bör vara en prioritering inom EU:s alla områden, även i samband med våra ansträngningar för att förebygga konflikter. Det är faktiskt viktigt att unionen "exporterar", som man så ofta säger, gemensamma värderingar som principerna om frihet, demokrati, respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter samt lagens företräde - unionens grundprinciper. Jag vill emellertid insistera på det faktum att EU måste respektera den nationella suveräniteten och inte lägga sig till med ovanan att blanda sig i.
EU-institutionerna måste samordna sig för att fundera ut effektivare medel. Föredraganden föreslår att rådet och kommissionen utarbetar mer riktade gemensamma strategier på området mänskliga rättigheter.
EU:s ordförandeskap uppmanas att se till att dess arbetsprogram automatiskt innehåller delar med väldefinierade åtgärder och insatser som syftar till att främja de mänskliga rättigheterna och demokrati. Särskilda årliga prioriteringar måste slås fast, tillsammans med närmare tillämpningsbestämmelser. Dessa strategier måste vara föremål för årlig revision samt garantera att gemenskapens olika berörda politikområden hänger samman.
När det gäller Europaparlamentet förefaller det viktigt att förbättra parlamentets egna strukturer som har i uppdrag att behandla frågor om mänskliga rättigheter. Jag välkomnar framför allt förslaget att utse en särskild "företrädare", som skulle kunna vara vice ordförande i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvar. Denne företrädare skulle granska alla problem som rör mänskliga rättigheter och även svara för uppföljningen av enskilda fall där dessa rättigheter har kränkts.
(Förklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137 i arbetsordningen.)

Krivine och Vachetta
. (FR) Europeiska unionen är inte särskilt väl lämpad att undervisa om mänskliga rättigheter. Unionen åberopar bland annat den allmänna förklaringen från 1948 och pakten om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, men respekterar dem inte. Vad har EU gjort för att sätta stopp för den skandalösa åderlåtning som skuldåterbetalningen utgör för länderna i Syd? Medlemsstaterna betalar inte de summor till Världshälsoorganisationen som krävs för att bekämpa aids eller tuberkulos, eftersom de offentliga underskotten måste minskas: Maastrichtkriterierna förpliktar. För att förebygga konflikter - "en mer konsekvent politik för krisförebyggande" - förutsätter det att man sätter multinationella oljeföretag ur stånd att orsaka skada, t.ex. Total Fina Elf, vars roll som anstiftare av krig i södra Sudan och i Kongo blir alltmer avslöjad.
I övrigt måste Europeiska unionen snarast respektera asylrätten och konventionen från 1951, genom att avskaffa "väntzoner" och "kvarhållandecentra", och inte genom "strängare viseringskrav", vilket förordas i betänkandet. Och det räcker inte med att "beklaga" att romerna utsätts för allvarlig diskriminering. Man måste bevilja dem asyl och fördöma kollektiva utvisningar, sådana som framför allt Belgien har använt sig av. Det är endast fri rörlighet och en politik med siktet inställt på att legalisera situationen för alla illegala invandrare som kan åstadkomma en respekt för asylrätten och en effektiv kamp mot människohandeln.
När det gäller tryckfrihet och kampen mot "överdriven mediekoncentration", finns det en populistisk finanshaj i Italiens ledning som erbjuder en upplysande bild av det liberala Europas dubbla språkbruk.

Uca
. (DE) Jag har röstat för Wuori-betänkandet om Europeiska unionens politik beträffande mänskliga rättigheter. Jag välkomnar kravet på en bättre EU-strategi gentemot tredje land och kandidatländer i frågor som rör mänskliga rättigheter. Vid medlemskapsförhandlingarna står ekonomiska frågor i förgrunden, medan frågor om mänskliga rättigheter inte har så stark ställning.
Jag har röstat emot föredragandens ändringsförslag 10, eftersom han har strukit avsnittet med uppmaningen till den turkiska regeringen att garantera de mer än 3 miljoner flyktingarnas återvändande. Jag har besökt några flyktingläger i sydöstra Turkiet och har sett människornas nöd. Och i ett betänkande om mänskliga rättigheter får man inte förbise flyktingar.
Jag skulle till betänkande Wuori vilja tillägga att det, som det framställs i artikel 90, i Turkiet inte endast finns en kristen minoritet utan även jeziderna, en religionsgemenskap som inte erkänns. I officiella dokument, såsom register över nyfödda, gör man ett kors i stället för att skriva jezidisk, eller också lämnar man en lucka som tecken på att religionen inte är erkänd. Var och en har rätt till fri religionsutövning och därför kräver jag att alla religionsgemenskaper skall erkännas i Turkiet.

Van Orden
. (EN) Brittiska konservativa stöder kraftfullt verkliga mänskliga rättigheter och har, som resultat av detta, gett ett övergripande stöd till Wouris betänkande vid omröstningen. Det finns emellertid ett antal delar i betänkandet som många av oss inte stöder, t.ex. omdefinieringen av de mänskliga rättigheterna (punkterna 50, 51 och 72); de obalanserade fördömelserna av Turkiet (punkterna 88 och 89); missförståndet rörande kasternas karaktär och ställning i Indien (punkt 106, etc.); uppmaningen till rättsligt bindande kriterier för vapenexport (punkt 113).
Betänkande (A5-0223/2001) av Cornillet

Kratsa-Tsagaropoulou
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera vår kollega Cornillet, även om han inte är närvarande, för genom innehållet i sitt betänkande har han gett oss ett rikt och mångsidigt informationsmaterial om situationen för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen, men han sänder också ett tydligt budskap till de europeiska regeringarna och folken om att Europeiska unionen verkligen vill vara ett område med frihet, rättvisa och social sammanhållning och med respekt för Stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Vår grupp, Greklands Europaparlamentariker i Europeiska folkpartiets grupp, och jag personligen har emellertid vissa invändningar mot den slutliga texten och har därför anmält avvikande mening, några har röstat emot textens utformning, medan andra, i likhet med mig själv, har avstått från att rösta. Dessa invändningar gäller frågan om invandrarnas politiska rättigheter och deras rösträtt och vår övertygelse om att det viktigaste just nu är att de europeiska organen har den politiska viljan att utforma och tillämpa en gemensam invandringspolitik och att medlemsstaterna skapar sådana förhållanden att invandrarna kan inlemmas i samhället, oavsett var de kommer ifrån. Rösträtt och politiska rättigheter kan vara en naturlig historisk utveckling, men det måste finnas tid för samråd och dialog i samförstånd med medborgarna, innan vi kan komma fram till en trovärdig lösning.
En annan punkt som vi har invändningar mot är det officiella erkännandet av äktenskap mellan homosexuella. Vi anser nämligen att det inte bara är en fråga om sexuell frihet utan om familjen som institution, och familjen, som ges en stark ställning i Stadgan om de grundläggande rättigheterna, är en känslig fråga för Europas medborgare.

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade emot detta betänkande av Cornillet om medborgerliga rättigheter i Europa. Varför? Jo, därför att i Europa respekteras inte de gamlas rättigheter enligt min mening, åtminstone inte i många av Europeiska unionens femton medlemsstater. Jag anser att man inte respekterar våra rättigheter när vi är gamla, när vi blir sjuka och hjälpberoende, så att vi inte kan klara oss själva: om vi har tur får vi vård i hemmet av våra familjer, om inte blir vi inlagda på vårdinstitutioner som gör vad de kan. Men under alla omständigheter måste vi själva betala kostnaden för denna vård ur våra egna tillgångar, om vi har några, och detta efter att ha bidragit med vårt arbete, våra skatter, våra avgifter under ett helt liv. Vi borde verkligen konkret ägna oss även åt de mest vårdbehövande gamla i Europa.

Borghezio
Herr talman! Jag vill uttrycka min tillfredsställelse med det beslut av historiska dimensioner i vilket Europaparlamentet i dag har röstat igenom två ändringsförslag som är mycket viktiga och som på nytt befäster frihetsprincipen och som uppmanar den italienska regeringen och det italienska parlamentet att ta bort artikel 13a i den italienska författningen, den artikel som gäller exilen för de manliga arvingarna till huset Savojen. Jag applåderar beslutet och vill uttrycka min tillfredsställelse även ur personlig synpunkt i egenskap av piemontesare: ett viktigt beslut och väl motiverat, eftersom vi stod inför de sista medlemmarna av en kungafamilj som befunnit sig i exil under mer än femtio år sedan beslutet fattades och vars historia, från Emanuele Filiberto till Mafalda av Savojen, är nära knuten till Europas historia. Den regel som man nu vill avskaffa strider mot de grundläggande frihetsvärderingar som delas av samtliga länder i Europeiska unionen och drabbar europeiska medborgare, av vilka en, den yngsta, inte ens var född när klausulen 13a godkändes.

Gollnisch
. (FR) Eftersom vi talar om mänskliga rättigheter vill jag också ta upp kränkningarna av de intellektuellas rättigheter, intellektuella som är verksamma inom alla ämnesområden och som dristar sig till att framföra oberoende åsikter om historien, vilket exempelvis föranleder dem att på nytt granska vissa aspekter av andra världskriget och tragedin med koncentrationslägren. En tragedi som nu utnyttjas dagligen, tyvärr, och på ett tröttsamt sätt, till fördel för politiska och finansiella intressen som inte har särskilt mycket att göra med minnet av offren.
I Europa finns det just nu tusentals historiker, sociologer, forskare, universitetslärare och helt enkelt medborgare som förföljs för det enda brottet att de fritt vill pröva de dogmer - som för övrigt är i förändring - som de officiella upphovsmännen gör anspråk på att påbjuda.
Till exempel 1999 - jag skall bara ta upp ett exempel från regionen Rhône-Alpes, varifrån föredraganden Cornillet kommer. En ung historiker utan resurser, som jag inte kände till, Plantin, dömdes för det enda brottet att han i en bibliografi, i en vetenskaplig tidskrift som han ger ut, nämner verk som rättar till historiska misstag som ingen seriös historiker längre ställer upp på. Han arresterades. Hans persondator konfiskerades. Alla de sedvanliga korrumperade sammanslutningarna som var kärande i målet mot honom erhöll omfattande skadestånd på hans bekostnad och på tryckeriets bekostnad, ett hantverkstryckeri på landsbygden.
Domarna i Lyons appellationsdomstol, Dominique Fournier, Jean-Luc Gouverneur och Marie-Odile Théolleyre, har dessutom förbjudit honom att ge ut skriften, i en dom värdig de stalinistiska domstolarna. Rådgivarna vid kassationsdomstolen, Bruno Cotte, Christine Chanet och Guy Joly, har misslyckats med sitt uppdrag, eftersom de i detta fall inte förkastade en uppenbart lagstridig användning av en lag om skrifter avsedda för ungdomar.
Dessutom har professorerna Régis Ladous och Claude Prudhomme - under påtryckningar och under helt olagliga förhållanden - dragit skam och löje över sig då de efter elva år inte längre kunde dra sig till minnes Plantins fyraåriga akademiska utbildning, som de med full sakkännedom hade gett omnämnandet "Mycket bra".
Och allt detta händer under det 21:a århundradet, i Frankrike och i andra länder i Europa! Denna förföljelse stärker endast de tvivel som vilar över de officiella dogmerna. Den är ovärdig och får inte godtas. Den måste upphöra inom det snaraste.

Kauppi
. (FI) Jag är mycket tillfreds över tilläggen med ändringsförslag som hänför sig till erkännandet av samboförhållanden mellan personer av samma kön i Cornillets, också i övrigt, utomordentliga betänkande. I vissa frågor hade jag emellertid önskat att man i betänkandet tagit en ännu liberalare ståndpunkt. Jag hänvisar till exempelvis adoptionsrätten för homosexuella och lesbiska par. Problem med mänskliga rättigheter för de sexuella minoriteterna hör tyvärr ännu fortfarande till vardagen i EU:s medlemsstater. Jag anser att hänvisningarna till kandidatländernas lagstiftning är speciellt viktig, och till att man vid utvidgningsförhandlingarna beaktar att medborgarna behandlas likvärdigt även i fråga om olika modeller av samboförhållanden och familjer.

Krivine och Vachetta
. (FR) Vissa rekommendationer i betänkandet av Cornillet är obestridligen positiva. Att utvidga rösträtten så att den även omfattar medborgare från länder utanför gemenskapen; att stryka Aznarprotokollet - ett verkligt förnekande av asylrätten - att tolka flyktingstatusen på ett vidsträckt sätt, genom att t.ex. ge alla förföljda algerier en sådan status, att vidta åtgärder mot den diskriminering som romerna är utsatta för och att erkänna homosexuellas rättigheter - alla dessa åtgärder får vårt stöd.
Men de goda avsikterna stannar ibland halvvägs: kvarhållandecentra och väntzoner är i själva verket fängelser som inte kallar sig vid sitt rätta namn och som har omänskliga livsvillkor. Att införa en "begränsning" eller "att fastställa en maximal längd för kvarhållande i häkte" är otillräckliga rekommendationer som vidmakthåller kriminaliseringen av asylsökande och illegala invandrare.
Minderåriga skall inte behöva utsättas för detta förnedrande frihetsberövande, som man i artikel 32 föreslår skall "humaniseras" för dem.
För att göra det möjligt för dem som fallit offer för människohandel och tjänstefolksslaveri att frigöra sig från sina förföljare måste man föreskriva en allmän legalisering i Europa. Ett varaktigt uppehållstillstånd skulle vara mycket effektivare mot exploatörerna än ett "tillfälligt uppehållstillstånd (...) under den tid som brottsutredningen och det rättsliga förfarandet pågår". Om de skäl och ändringsförslag som rör rösträtten och homosexuellas rättigheter bibehålls kommer vi att rösta för detta betänkande. I annat fall kommer vi att avstå.

Lulling
. (FR) Jag har avstått från att rösta om detta betänkande om situationen för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen, eftersom vissa krafter här i församlingen har missbrukat betänkandet för att få ett erkännande av en tes, nämligen att en medlemsstat inte skulle respektera de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen om den inte ändrade sin lagstiftning på ett sådant sätt att homosexuella får gifta sig och homosexuella par får åtnjuta samma rättigheter som gifta heterosexuella par. Detta är alltför långtgående.
För ogifta heterosexuella par och homosexuella par måste man ange möjligheter att lösa ett antal svårigheter i deras situation, t.ex. inom ramen för en pakt som är möjlig att ingå.
Men det får inte vara tal om att ge dem samma rättigheter som gifta par, med eller utan barn, när det t.ex. gäller social trygghet, rättigheter för efterlevande, skattefrågor och adoption.
Ogifta par kan separera mycket lättare och till en mindre kostnad, medan förfarandena för en skilsmässa alltid är komplicerade, kostsamma och besvärliga. Den typ av bestämmelser som förordas i betänkandet innebär i sista hand att gifta heterosexuella par diskrimineras. Så får det inte bli.
I ett kapitel om unionsmedborgarskap vill man få ett erkännande för att en medlemsstat bryter mot de grundläggande rättigheterna om den inte ger tredjelandsmedborgare rösträtt och rätt att ställa upp vid val till Europaparlamentet och kommunalval, under förutsättning att de har vistats lagligt på den berörda medlemsstatens territorium i minst tre år.
Rösträtt är något som erhålls på ömsesidiga grunder av dem som är medborgare i en av unionens medlemsstater men som bor i en annan medlemsstat. En portugis kan rösta och ställa upp vid ett val i Luxemburg, och jag skulle kunna göra detsamma om jag bodde i Portugal. Men varför ge exempelvis en algerier rösträtt i en medlemsstat, om en medborgare från denna stat inte har rösträtt i Algeriet?
Jag kan inte stödja dessa krav. Dessutom rör det sig om områden som avser medborgerliga och politiska rättigheter som faller under den nationella suveräniteten. Varje medlemsstat är fri att bevilja tredjelandsmedborgare sådana rättigheter och att erbjuda sådana lösningar för utländska medborgare bosatta i staten i fråga. Det får inte vara tal om att parlamentet fördömer de medlemsstater som bestämmer sig för att inte göra det.

Sacrédeus
. Som svensk kristdemokrat har jag röstat mot de punkter (78 och 82-84) som vill styra medlemsstaternas lagstiftning på det familjepolitiska området. Detta är en nationell fråga, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, som inte ryms i ett betänkande om mänskliga rättigheter i Europa.
Jag har även röstat mot punkterna 119 och 120 om att ge valrätt till Europaparlamentet för personer som inte har medborgarskap i ett medlemsland i EU. Ansvar och förpliktelser måste kopplas till rättigheter och valbarhet. Detta borde framstå som en självklar princip och livsregel.
Betänkande (A5-0193/2001) av Wuori och betänkande (A5-0223/2001) av Cornillet

Korakas
 - (EL) Två betänkanden som gäller, dels mänskliga rättigheter i världen (betänkande Wuori), dels grundläggande rättigheter inom EU (Cornillet-betänkandet) har i dag diskuterats i plenum i Europaparlamentet. De båda texterna är provocerande, dels genom vad som sägs i dem (främst i Wuori-betänkandet), dels genom vad man undviker att nämna (främst i Cornillet-betänkandet).
Wuori-betänkandet stöder, för att man inte skall hamna i självbedrägeri, redan från början EU:s imperialistiska inriktning och framhåller att "principen om nationell överhöghet berövar inte EU rätten att t.o.m. ingripa för att stoppa grova kränkningar av de mänskliga rättigheterna". Folken på Balkan, men också i andra områden i världen, har betalat och får fortfarande betala ett högt pris för denna EU:s "Gudi behagliga" mission. Tusentals döda, ännu fler som infekterats av bomber med utbränt uran, FYROM som de "okuvliga" albanska extremisternas gisslan, länder förvandlade till protektorat, där de europeiska monopolen och deras politiska företrädare härjar fritt. Det skamliga bortförandet av förre presidenten Milosevic nyligen, utan att man tog någon som helst hänsyn till landets konstitutionella rätt eller till dess president, och överlämnandet av honom till den politiskt styrda Internationella krigsförbrytartribunalen i Haag är vältaliga exempel på hur EU ser på frågan om hur man skall försvara mänskliga rättigheter. Betänkandet går emellertid ett steg längre och begär att man skall inrätta ytterligare ett antal nya internationella krigsförbrytartribunaler för Tjetjenien, Östtimor och Irak.
"Mekanismen för akuta ingripanden för förebyggande av konflikter", dvs. Eurokåren, anses vara det viktigaste instrumentet för EU:s strategi, och samtidigt anammar man en politik med "intelligenta" sanktioner i stället för "blinda". Man nämner inte alls de brottsliga resultat som drabbat Iraks folk genom det embargo som EU verksamt bidragit till, och med total brist på medkänsla föreslår man att man eventuellt skall proklamera embargo också mot andra länder, under förevändningen att de mänskliga rättigheterna kränks.
Trots att betänkandet är så omfattande, döljer det inte sina prioriteringar. Som exempel kan nämnas att det riktar direkt kritik mot Kubas socialistiska regering för inskränkningen av den "fria" journalistiken, samtidigt som det är ytterst återhållsamt och försiktigt gentemot Turkiet och Ukraina, även om det är allmänt känt att tiotals journalister sitter fängslade i Turkiet och att en journalist mördades vid de senaste valen i Ukraina.
Avslutningsvis; i betänkandets utförliga avsnitt om Turkiet står det inte ett ord om den fortsatta hungerstrejken i de turkiska fängelserna och om offren för den turkiska regeringens oförsonlighet.
Av alla dessa anledningar har vi Europaparlamentariker som företräder KKE röstat emot betänkandet.

Talmannen
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 14.05 och återupptogs kl. 15.00)

Debatt om aktuella och brådskande frågor
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Dödsstraff i världen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0486/2001 från Méndez de Vigo m.fl. för PPE-DE-gruppen;
B5-0497/2001 från van den Berg m.fl. för PSE-gruppen;
B5-0504/2001 från Malmström och Rutelli för ELDR-gruppen;
B5-0484/2001 från Frassoni m.fl. för Verts/ALE-gruppen;
B5-0512/2001 från Manisco m.fl. för GUE/NGL-gruppen;
B5-0527/2001 från Dupuis m.fl. för TDI-gruppen;
om dödsstraff i världen och lanserandet av en "Europeisk dag mot dödsstraff".

Frassoni
Herr talman! Med tanke på att det finns ytterst få frågor där Europeiska unionen är enig och att dödsstraffets avskaffande är en av dem, så bör vi först av allt vara nöjda och stolta över initiativet som detta parlament har tagit tillsammans med Europarådet, nämligen att inleda en konferens om dödsstraffet den 22 juni. För det andra måste vi förklara att det är dags att gå vidare till nästa kapitel, som är att låta FN:s generalförsamling utarbeta och därefter anta en resolution om ett moratorium för alla avrättningar. Detta är vår uppgift för de kommande månaderna och jag hoppas att det belgiska ordförandeskapet, som man lovade att göra redan i går i denna kammare, kommer att stå på vår sida.

Méndez de Vigo
Herr talman! Frassoni har rätt när hon säger att vi i dag är enade i denna fråga, men att vi för tjugo år sedan inte var det. Med andra ord har vi gått framåt. I dag står Europeiska unionen enad mot dödsstraffet. Det avspeglas också i unionens stadga om de grundläggande rättigheterna i artikel 2 där det talas om rätten till liv. Jag påminner mig att då vi diskuterade denna stadga sade många vid konventet åt oss att det var inkonsekvent att säga att stadgan riktade sig till unionens institutioner och samtidigt begära att dödsstraffet skulle avskaffas då Europeiska unionen inte kan döma någon till döden. Herr talman! Ni kommer säkert ihåg det.
Det är sant, det var inkonsekvent. Men vi axlade uppgiften eftersom vi ansåg att stadgan måste innehålla de värden och principer som är grunden för det europeiska bygget. Herr talman, jag måste berätta att jag för inte länge sedan då jag kom med flyget läste nyheten att Turkiets utrikesminister sade att man måste ändra konstitutionen i landet för att kunna gå med i Europeiska unionen. Anledningen var att det var nödvändigt att avskaffa dödsstraffet för att gå med, i enlighet med stadgan om de grundläggande rättigheterna. Jag tänkte då på titeln på en film, som vann en Oscar, "Det ljuva livet", och jag förstod att vårt arbete då och då bär frukt.
Herr talman! Jag tror därför att européerna inte bara bör kungöra vår önskan att dödstraffet skall avskaffas utan att vi har en rätt och en skyldighet att blanda oss i andra länders affärer för att de skall göra detta. Därför har vi i denna resolution, i enlighet med en resolution från en kongress som hölls för två veckor sedan i Strasbourg, begärt att det utses en speciell dag mot dödsstraffet: en europeisk dag, som jag hoppas inom kort blir en världsdag, eftersom jag tror att det finns utrymme att känna hopp. Jag är säker på att parlamentet enhälligt kommer att stödja det. Min goda vän, Ana Palacio, som läser allt som publiceras gav mig i dag ledaren i Herald Tribune, där en domare i högsta domstolen, O'Connor, som alltid varit för dödsstraffet i dag säger motsatsen.
Herr talman! Jag tror att om intelligenta människor kan byta åsikt kan vi vinna denna kamp i hela världen.

Van den Berg
Herr talman! Dödsstraffet är oetiskt eftersom människor inte får beröva andra människor livet. Dessutom händer det för ofta att oskyldiga människor döms till döden och straffet är oåterkalleligt, en senare överklagan är inte möjlig, även om det finns nya bevis. Dödsstraffet är downgrading och står i strid med den universella rättfärdighetsprincipen.
Nyligen frisläpptes Joaquín José Martínez i Förenta staterna och vi har fått tillfälle att möta honom här i parlamentet efter han suttit fängslad i åtskilliga år. Det har blivit uppenbart att allt som kunde tänkas gå snett också gjorde det. Enligt Amnesty International avrättades minst 1 475 fångar år 2000 och mer än 3 000 dödsdomar uttalades. Kina, Iran, Saudiarabien och Förenta staterna står för ungefär 88 procent av dessa. Från den 21 till den 23 juni i år ägde den första världskongressen mot dödsstraffet rum i Strasbourg: 87 länder i världen hanterar möjligheten att utdöma dödsstraff, och ofta är offren minderåriga eller mentalt handikappade.
Det är utomordentligt beklagligt att länder som ofta har en mycket hög standard på området för mänskliga rättigheter ändå väljer att hantera det här sättet, dödsstraffet, och avrättar oskyldiga människor, vilket ofta visar sig senare, samtidigt som statistiken ofta visar, det är framför allt mycket tydligt i USA, att sociala och etniska aspekter spelar en mycket stor roll.
Vi är också utomordentligt bekymrade över det faktum att de dödsdömdas organ efter verkställt straff bjuds ut till försäljning. Jag instämmer med kollega Méndez de Vigo att en europeisk dag mot dödsstraffet skulle vara oerhört bra.
Får jag visa på punkt 4 i resolutionen där det står att vi uppmanar det belgiska ordförandeskapet att ånyo försöka verkställa en omröstning om en resolution för avskaffandet av dödsstraffet när Förenta nationernas generalförsamling sammanträder i september. Vi hoppas att ordförandeskapet för alla EU-staters räkning lyckas erhålla tillräckligt stöd för detta, så att resolutionen också kan antas den här gången.

Malmström
Herr talman, herr kommissionär! Ingen är okunnig om den avsky som denna kammare känner inför dödsstraffet var helst det förekommer. Europaparlamentet för en lång och envis kamp mot detta barbariska straff, och i kommissionär Patten vet vi att vi har en god allierad. Herr kommissionär, vi uppskattar verkligen era insatser på detta område. Vår gemensamma kamp har resulterat i att kandidatländerna ett efter ett har avskaffat dödsstraffet. Detta krav är oåterkalleligt om man vill vara med i den europeiska gemenskapen. Det är hög tid också för Turkiet att avskaffa dödsstraffet utan dröjsmål.
Det kan ibland kännas tröstlöst att kämpa mot dödsstraffet när världen ser ut som den gör. Min kollega nämnde just nu siffrorna för hur det ser ut i världen. Det är viktigt att uppmärksamma att 90 procent av alla avrättningar sker i bara fyra länder. Allra värst är Kina med över 1000 avrättningar bara i år.
Det är också djupt tragiskt att behöva placera USA på samma lista som diktaturerna. Gång på gång har vi vädjat till den amerikanska regimen att införa ett moratorium för dödsstraff och sluta döma tonåringar och förståndshandikappade till döden. Blotta misstanken om att en enda person är oskyldigt avrättad vi vet att detta har hänt i USA borde räcka för att avskaffa dödsstraffet.
Det finns dock ett visst ljus i tunneln. Det är glädjande att det sker en viss, om än långsam, förskjutning av opinionen i USA. Under 90-talet har också 30 länder avskaffat dödsstraffet. Här i Strasbourg hölls en lyckad konferens för två veckor sedan. Både EU och Europarådet kämpar outtröttligt vidare.
För att ytterligare stärka kampen mot dödsstraffet och se till att denna fråga alltid finns på dagordningen föreslog min kollega Rutelli för ett år sedan i denna kammare en gemensam europeisk dag mot dödsstraffet. Vi kan hålla den varje år tills dödsstraffet är avskaffat överallt. Det är glädjande att detta också är kammarens uppfattning, och jag hoppas att rådet och kommissionen kan arbeta med Europaparlamentet för att realisera en sådan dag.

Manisco
Herr talman! Jag kommer att vara mycket kortfattad. Under de senaste fem åren har jag fått intrycket att närhelst vi placerar denna dramatiska sakfråga, denna vanemässiga skräckfråga som dödsstraffet utgör, på föredragningslistan, har kammaren blivit någon slags debattförening. Alla uttrycker sitt fördömande och sin rättfärdiga indignation, men när vi kommer till den punkt då vi skall besluta om vad vi skall göra för att ta itu med vissa länders likgiltighet, apati och beslutsamhet när det gäller att försvara dessa barbariska seder, förändras stämningsläget därför att det uppenbarligen är pengarna som styr. Handelsförbindelser är mycket viktiga för alla, och eftersom det är bra att fördöma synden, måste vi identifiera syndarna.
Detta är skälet till varför jag, i denna resolution som vi kommer att anta, väldigt gärna skulle vilja lägga till namnen på syndarna. Först och främst Folkrepubliken Kina. Vi har i går och i dag läst om vad som hände i samband med det s.k. "självmord" som 15 kvinnor sades ha begått i ett koncentrationsläger.
För två år sedan antog vi resolutioner om handeln med mänskliga organ som transplanterats från avrättade personer. Nu måste vi t.ex. börja fundera på att inte entusiastiskt rösta för att Folkrepubliken Kina skall få de olympiska spelen utan reservationer. Samma sak gäller för Amerikas förenta stater. Detta är skälet till varför jag lägger fram två ändringsförslag i samband med vår resolution.

Dupuis
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Tillåt mig att först framföra en inledande synpunkt: i resolutionen talas det om 87 länder som fortfarande har dödsstraff. Jag tror inte att den siffran som vi har fått från Amnesty International stämmer. Det handlar i själva verket om 71 länder som fortfarande tillämpar dödsstraff, och den skillnaden är betydande med tanke på att det finns 180 länder i världen, vilket innebär att den majoritet av länder som har avskaffat dödsstraffet är mycket större än vad Amnesty Internationals siffror låter förstå.
För övrigt anser jag inte heller att man bör betrakta Amnesty International som något slags bibel för en lång rad saker, eller som en företrädare för det civila samhället, vilket inte alls stämmer: det är en sammanslutning som bedriver en viss typ av arbete och som också förtjänar enligt min mening en kritisk blick från vår sida då och då, om inte oftare ändå.
För det andra Monica Frassoni påpekade det, liksom van den Berg och Manisco anser jag att vårt problem handlar om att nå fram till Förenta nationernas generalförsamling med en resolution om ett moratorium. Det handlar inte om att avskaffa döden. Jag tror att det ibland förekommer försök i den riktningen. Vårt problem handlar om att avskaffa dödsstraffet, eftersom vi anser att det finns sätt att skipa rättvisa utan att använda sig av det. Det handlar således om ett moratorium, ett konfessionsfritt initiativ som syftar till att få övriga stater att överväga argumenten mot dödsstraffet och komma fram till - konfessionslöst och på förnuftiga grunder - att man inte längre behöver använda sig av det instrumentet. Följaktligen tror jag att vårt arbete under de kommande veckorna kommer att vara betydelsefullt, med tanke på att vi kan nå så långt att vi under det belgiska ordförandeskapet kan lägga fram en resolution i New York om ett moratorium.

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman! I Europeiska unionen måste vi stödja alla insatser som syftar till att avskaffa dödsstraffet. De som arbetar för avskaffandet och som träffades i Strasbourg under den första världskongressen mot dödsstraffet kan räkna med vårt aktiva stöd. De vet redan att de kan räkna med det.
En europeisk dag mot dödstraffet, sade Méndez de Vigo, och jag håller med. Det är bra, men det inte är tillräckligt. Vi bör dessutom arbeta för att gemenskapsinstitutionerna och medlemsstaterna i Europeiska unionen, utan något som helst tvivel, i alla sina lagstiftningar till sitt yttersta drar konsekvenserna av denna övertygelse att dödsstraffet står i motsats till lag och rätt och att det är likvärdigt med andra historiska vidrigheter, som slaveriet. Europeiska unionen borde således, så som vi begär i vår resolution, se avskaffandet av dödsstraffet som en grundläggande fråga i sina förebindelser med tredjeland och det borde i konsekvensens namn avspegla sig vid slutandet av internationella avtal, stödprogram och handelsutbyten.
Jag vill inte tala om de övergrepp som avrättning av minderåriga och handikappade utgör. Det har redan kollegan Van den Berg gjort. Jag vill inte heller tala om fallen med de oskyldigt dömda. Och inte heller gå in på siffror, som jag dessutom tror är irrelevanta eftersom det är sant som Dupuis säger att ett enda fall är en vidrighet. Avskaffandet av dödsstraffet är en grundläggande princip i det stadium av civilisation vi i dag befinner oss i och ingen kan berövas sitt liv till följd av en rättslig dom. Därför stöder jag både denna resolution och en europeisk dag mot dödsstraffet, men jag tror att man måste gå lite längre i allt vårt arbete för att uppnå att dödsstraffet avskaffas.

Sylla
Herr talman, kära kolleger! Jag skulle i min tur vilja hedra initiativtagarna till den första Världskongressen mot dödsstraffet, som jag anser vara en fulländning av det arbete som dödsstraffmotståndarna i hela världen bedriver. Under dessa tre dagar gjordes det ett mycket viktigt arbete, och jag skulle också vilja hedra vår talmans personliga engagemang, då hon tillsammans med sin motsvarighet i Europarådet framförde en vädjan till staterna om ett internationellt moratorium för avrättningar, ett moratorium som skrevs under av 40 länder med företrädare närvarande i denna plenisal.
Att slåss för att avskaffa dödsstraffet - det har påpekats här - är att slåss för att stärka människans värdighet och utvidga de mänskliga rättigheterna. Jag tror att Europeiska unionen ägnar sig åt detta, och att den bör fullfölja sina ansträngningar, men i en församling som Förenta nationerna tror jag också att det ibland är viktigt att sopa framför egen dörr. Med det vill jag säga att länder som Turkiet, Ryssland och Armenien, som är medlemmar av Europarådet och ansöker om att få ansluta sig till Europeiska unionen, måste avskaffa dödsstraffet ur sina respektive strafflagar. Det är enligt min mening en nödvändig förutsättning för att de skall kunna ansluta sig och en garanti för att man skall kunna få denna grundläggande princip, mänskliga rättigheter, att respekteras.
Liksom Robert Badinter framhöll tror jag att debatten har framskridit oerhört mycket: 100 länder har redan avskaffat dödsstraffet. I Förenta staterna var 80 procent av befolkningen för dödsstraffet för fem, sex är sedan. I dag är de inte fler än 66 procent. Det innebär att kampen, desto bättre, framskrider.
Det förhindrar inte att det finns ett annat fall som är mycket symboliskt för kampen mot dödsstraffet: det gäller Moumia Abou Jamal. Bland de 3 700 personer som i dag befinner sig i dödens väntrum i Förenta staterna är Moumia Abou Jamal en symbol för det faktum att han sitter i fängelse och befinner sig i dödens väntrum på grund av att han är svart, och i den bemärkelsen påminner han mig något om Nelson Mandela. Han sitter i fängelse för att han var en intellektuell författare, och i det påminner han mig något om Solzjenitsyn, och för att han vågade skriva under en period då man inte skrev någonting emot Philadelphia-polisens övergrepp. Slutligen var han en förkämpe, en "activist", som man säger på engelska.
Av dessa tre skäl väntar han i dag på att bli avrättad, och jag anser att det skulle vara en fantastisk gest om ett land som Förenta staterna, som framställer sig som den största demokratin i världen, avskaffade dödsstraffet och beslutade att frige Moumia Abou Jamal. Tänk er den inverkan detta skulle få på länder som Kina, och andra länder som uppenbart fortsätter att använda sig av dessa barbariska metoder!
Jag räknar verkligen med att det belgiska ordförandeskapet skall få denna tanke att vinna terräng, en tanke som vi stöder fullt ut här.

Uca
Herr talman, kära kolleger! Alla medlemsstater har förbundit sig att iaktta den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter och därmed tar de också avstånd från dödsstraffet. Dödsstraffet kränker rätten till liv och är förnedrande. År 2000 avrättades enligt Amnesty International 1457 människor, därav 85 i USA, 1000 i Kina, 75 i Iran och 123 i Saudiarabien. I Iran dömdes förra veckan en kvinna till döden genom stening för äktenskapsbrott. Detta påminner mig mycket om medeltiden. Jag är upprörd och förskräckt över denna grymhet. I Turkiet verkställs visserligen sedan 1984 inga dödsstraff längre, men människor döms fortfarande till döden. Just när det gäller en stat som söker medlemskap i EU kan detta inte accepteras. Turkiet måste avskaffa dödsstraffet för att kunna upptas i Europeiska unionen. Varje gång som dödsstraffet verkställs kan det också drabba en oskyldig. Några sådana fall har redan inträffat.
Särskilt bestört är jag över den debatt som nu förs i Ryssland om att man åter vill införa dödsstraffet. Fem år efter den sista avrättningen höjs där allt fler röster för att åter införa dödsstraff för terrorister och narkotikahandlare. Jag skulle vilja påminna Ryssland om att, när man blev medlem i Europarådet för fem år sedan, förband man sig att avskaffa dödsstraffet. Även Armenien och Turkiet måste som medlemmar i Europarådet iaktta denna förpliktelse. I juni hölls i Strasbourg den första världskongressen mot dödsstraff. Jag välkomnar arrangemang av detta slag där man försöker finna vägar att avskaffa dödsstraffet. Jag betraktar dödsstraffet som en barbarisk inrättning. Dödsstraffet är grymt och omänskligt. Jag fördömer alla 87 stater som fortfarande har dödsstraff och uppmanar de ansvariga att avskaffa dödsstraffet!
(Applåder)

González Álvarez
Herr talman! Jag anser att vi också måste tacka fru Fontaine. I den spanska pressen läste vi en artikel som jag tror mycket väl avspeglar detta parlaments motstånd mot dödsstraffet. Jag vet inte om det publicerades i pressen i andra länder i Europa.
För det andra, herr talman, skulle jag här vilja påminna om att de andra två gånger jag haft inlägg mot dödsstraffet talade jag om en spanjor som väntade på avrättning i Förenta staterna, Joaquín José Martínez. Vi hade tillfälle att tala med honom och hans föräldrar förra veckan och bland andra hemska detaljer de berättade för oss finns de 100 miljoner pesetas de var tvungna att få ihop för att uppnå sin sons frihet. Det är den vanliga situationen för minoriteterna i Förenta staterna.
Jag medger att jag aldrig trodde att han skulle kunna bli fri och jag är glad över att ha fått träffa honom här i livet. Herr talman! Jag anser att dödsstraff är barbari. 88 procent av dödsstraffen sker i fyra länder, med vilka Europa bör föra en dialog så att de slutar att mörda med lagen i ryggen. Vi bör också använda oss av vår närvaro i Förenta nationerna, som vi alltid gjort, för att uttala oss mot dödsstraffet.

Patten
. (EN) Jag välkomnar verkligen det faktum att alla Europeiska unionens institutioner är förenade i arbetet när det gäller att få till stånd ett avskaffande av dödsstraffet, och det gläder mig återigen att Europaparlamentet ställer sig i spetsen för dessa initiativ.
Som kammaren känner till prioriterar både rådet och kommissionen ett avskaffande. Rådet arbetar med ett genomförande av Europeiska unionens riktlinjer, i länder där man fortfarande använder dödsstraff. Europeiska unionen uppmanar till att användningen av dödsstraff skall minska efterhand och insisterar på att det används i enlighet med minimistandarder.
Europeiska unionen arbetar också i tillämpliga delar för ett moratorium. Det kanske kunde vara till hjälp om jag i detalj angav de riktlinjer som gäller för vår politik gentemot tredje land om dödsstraff. I dessa riktlinjer anges att ämnet bör nämnas, om detta är lämpligt, under den politiska dialogen med dessa länder. Det nämndes, t.ex., under våra senaste sammanträden med Förenta staterna.
I riktlinjerna anges att det bör utfärdas demarscher när det finns en risk för att dödsstraffet kommer att användas, eller att ett officiellt eller de facto-moratorium kommer att upphöra. I riktlinjerna klargörs att åtföljande demarscher eller offentliga uttalanden bör göras när ett land vidtar åtgärder som syftar till ett avskaffande. Vi anger, i riktlinjerna, att enskilda demarscher bör utfärdas när det verkar som om minimistandarderna inom detta område håller på att överträdas. Till exempel: när det rättsliga skyddet brister; när dödsstraffet skall användas mot dem som var minderåriga när brottet begicks; mot gravida kvinnor eller mot modern till ett litet barn eller mot psykiskt sjuka, och användning av dödsstraff vid icke-våldsbrott eller, t.ex., åsikts- och samvetsbrott och ekonomiska brott.
I det nyligen antagna meddelandet om mänskliga rättigheter och demokratisering, framhöll kommissionen kampanjen för avskaffande av dödsstraff som en av de fyra prioriteringar som man kommer att arbeta med under de kommande åren, enligt det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Vi har redan finansierat ett antal projekt inom detta område genom att mobilisera den allmänna uppfattningen i världen mot dödsstraff. Vi hoppas kunna förpassa dödsstraffet till historieböckerna som en form av straff som inte har någon plats i den moderna världen. För att ge ett exempel - och jag tar hänsyn till det som en ledamot sade för en stund sedan - känns det nästan omöjligt att tro att jag läser en tidning som getts ut 2001, när jag läser rapporter om att kvinnor i Iran återigen blivit dömda till döden genom stening.
Jag håller med ledamöterna om att den första internationella kongressen för avskaffande av dödsstraffet i Strasbourg den 21 och 22 juni 2001 var en mycket viktig händelse. Samtidigt som jag inte själv kunde närvara, företräddes jag av en tjänsteman från kommissionen som höll ett tal. Jag har förstått att närvaron av de individer som kom till kongressen för att berätta om de år de hållits fängslade i väntan på att avrättas innan de förklarades oskyldiga, var särskilt rörande och värdefull. Jag anser också att kongressen särskilt var till nytta när det gäller att belysa både de svåra problem som har att göra med avskaffandet av dödsstraffet och insamlandet av förslag till en rad innovativa politiska strategier från de amerikanska deltagarna. Det var intressant att höra ledamotens kommentarer om nyligen gjorda åsiktsbyten när det gäller detta ämne.
Jag vill också ta tillfället i akt och tacka talmannen för hennes initiativ att bjuda in ett antal talmän från olika parlament, såväl som kongressdeltagarna att närvara vid den högtidliga förklaring som ägde rum i Europaparlamentet i Strasbourg den 22 juni. Detta var en viktig del av kongressen som belyste parlamentens viktiga roll när det gäller avskaffandet av dödsstraffet. Strasbourgförklaringen som antogs vid detta tillfälle kommer att tjäna som ett viktigt referensdokument under våra fortsatta ansträngningar att få till stånd ett avskaffande av dödsstraffet. Jag är säker på att så länge som det krävs kommer detta parlament, tillsammans med de övriga europeiska institutionerna, att fortsätta att ge denna fråga den prioritering och den betydelse som den förtjänar.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Patten!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.

Beijings ansökan om att få bli värd för Olympiska spelen 2008
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0487/2001 från Thomas Mann och Maij-Weggen för PPE-DE-gruppen;
B5-0498/2001 från van den Berg för PSE-gruppen;
B5-0505/2001 från Malmström m.fl. för ELDR-gruppen;
B5-0524/2001 från Frassoni och Wuori för Verts/ALE-gruppen;
B5-0525/2001 från Dupuis m.fl. för TDI-gruppen.
om Beijings ansökan om olympiska spelen 2008.

Mann, Thomas
Herr talman, kära kolleger! Herr Patten, ni känner dessa trakter mycket väl. Nästa vecka kommer IOK att fatta beslut om vilket land som skall arrangera de olympiska spelen 2008. Folkrepubliken Kina, som nu söker erkännande på alla politiska fronter, betraktar sig som den kandidat som har de bästa utsikterna. Den som anser att man efter Beijings resultatlösa kandidatur inför åren 2000 och 2004 inte får sätta krokben för kineserna, den tänker alltför kortsiktigt.
Med olympiska spelens anda har Kinas politik ingenting att göra. Man trampar på de mänskliga rättigheterna och sätter med aggressiva metoder stopp för friheten att uttrycka sin åsikt och att demonstrera. Sedan mer än 50 år tillbaka är Tibet ockuperat. Minoriteter som uigurer och mongoler hindras i sina rättigheter och förlorar i kulturell identitet. Många anklagade vägras en korrekt rättegång. Dödsstraff, som alldeles nyss var vårt tema, utdöms och verkställs ofta offentligt i avskräckande syfte.
Det går helt enkelt inte att skilja på sport och politik. Hur man i propagandasyfte kan missbruka detta möte för världens ungdom med 100 000 åskådare och miljoner framför radio och TV, det visade Berlin 1936. Människornas glädje var äkta, organisationen perfekt, men detta positiva yttre använde nazistregimen som ett instrument för att göra diktaturen erkänd. Bojkotten av de olympiska spelen i Moskva 1980 efter Röda arméns inmarsch i Afghanistan värderades högst olika - och det med rätta. En sak var man emellertid överens om. Närhelst folkrätten kränks, får man inte utan vidare bara återgå till dagordningen.
I fallet Kina beklagar vi i Europeiska folkpartiets grupp också den utrotning av skogar som förekommit i årtionden, nedsmutsningen av floderna, de okontrollerade luftföroreningarna, sådant som gör att ekosystemet råkar i kraftig obalans. Djurrättsaktivister upprörs med rätta över en grymhet som man knappt har hört talas om. I Kina sitter 7 000 björnar plågsamt inspärrade i trånga burar, från de levande djuren tappas ständigt galla för tillverkning av kosmetiska och medicinska produkter. För detta kan det inte finnas någon ursäkt!
Det finns alltså en mängd argument mot Kina som arrangör av de olympiska spelen. Tror verkligen någon i denna sal att man på sju år skulle kunna lyckas med att förändra situationen? Folkrepubliken Kina kan ju gärna kandidera på nytt och man kommer att vara en mera värdig arrangör av dessa olympiska spel, när man själv skapar andra förutsättningar genom att sluta med kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och slå in på vägen mot demokrati och bli en rättsstat. Först när Kina blivit en del av vår internationella värdegemenskap, kan IOK i nästa vecka eller längre fram med gott samvete säga ja till en sådan ansökan.
(Applåder)

Van den Berg
Herr talman! Det är nu ungefär tolv år sedan studenternas protester och krav på demokrati på ett våldsamt sätt slogs ner på Himmelska fridens torg. Under den perioden var kommissionär Patten mycket aktiv i en annan roll i Hongkong och mycket känd för sina insatser för de mänskliga rättigheterna. Man skulle kunna säga att den konservativa tendensen egentligen har dominerat i förhållande till reformisterna i Kina sedan den tiden, att Kina egentligen fortfarande håller på att finna en utväg ur den återvändsgränd som landet definitivt har hamnat i. Historiskt sett skulle man naturligtvis kunna säga att de där två tendenserna fortfarande finns, men att man under senare år ändå har beslutat att mycket kraftigt besätta det politiska centret via kommunistpartiets centrala roll, egentligen en mycket klassisk, gammaldags roll, och samtidigt öppna upp enormt mot ekonomin. Det finns naturligtvis en enorm spänning mellan dessa båda, vilket också leder till stor ojämlikhet inom landet. Det är uppenbart att Kina inte kommer att kunna fortsätta på den här vägen.
Jag anser, och det anser min grupp också, att vi egentligen behöver en dubbel strategi: en bestående av engagemang, samarbete, samtal, politisk verksamhet, för under den där kongressen år 2002, som för dem är ett steg mot en ny generation, kommer vi till slut att bli tvungna att ta nya steg. Även i en så stor världsmakt, som gör anspråk på att stå på den internationella scenen i framtiden, måste man till slut kunna inta en annan ställning. Men i de olympiska spelens anda och mot bakgrund av vår ställning och värderingar i Europa vad beträffar de mänskliga rättigheterna, kan vi i dagens läge omöjligen stödja en kandidatur från Kina. Därför har vi som grupp också kritik mot Kina och vi stöder kritiken mot Kina. Jag tror att engagemang också innebär att man talar öppet och i klarspråk. Därför stöder vår grupp den här resolutionen. Kina är inte mörkrets rike, men vad de mänskliga rättigheterna beträffar måste många förändringar genomföras innan landet kan bli aktuellt som en kandidat för de olympiska spelen.

Talmannen
Sedan kommissionär Patten ständigt tilltalats som kines, är det väl nu på tiden att påpeka att han en gång i tiden var guvernör i Hongkong. Kanske känner inte alla till det, särskilt inte våra gäster. Härmed påpekar jag alltså detta, så att ni kan förstå sammanhangen.

Malmström
Herr talman! På fredag nästa vecka röstar man om vem som skall få arrangera OS 2008. De olympiska spelen är ett tillfälle för män och kvinnor från alla världens håll att komma samman för att tävla på lika villkor, i en anda av fred och samarbete mellan nationer. Så heter det, trots att en stor del av de länder som deltar är brutala diktaturer som föraktar både demokrati och mänskliga rättigheter. Den olympiska kommittén har ett ansvar för att främja de tankar som ligger bakom OS. Vi har från ELDR-gruppen krävt att IOK sätter upp riktlinjer för de länder som skall organisera OS, riktlinjer som inkluderar respekt för mänskliga rättigheter och demokratiska principer.
En av de hetaste kandidaterna till OS är Beijing. Beijing är huvudstad i en av världens mest hårdföra diktaturer. Förtryck av oliktänkande, tortyr, censur av media och Internet samt fler avrättningar än alla andra länder tillsammans är bara några exempel på hur den kinesiska regimen försöker hålla sin befolkning i schack. Ockupationen och förtrycket av folket i Tibet fortsätter. Religiösa minoriteter tillåts inte praktisera sin religion. Sedan två år tillbaka pågår en systematisk förföljelse av utövare av falungong; tiotusentals utövare arresteras och torteras, i vissa fall till döds. Nu i dagarna har 15 kvinnor i ett kinesiskt arbetsläger torterats till döds, och myndigheterna säger att det är självmord.
Man skall inte blanda ihop idrott och politik heter det från dem som vill att Beijing skall få arrangera OS. Det är emellertid precis det som den kinesiska regimen gör. Propagandavärdet för den kinesiska regimen om Beijing skulle få OS vore enormt, och det skulle minska trycket på landet att ändra sin politik.
I ett uttalande om Beijings kandidatur till OS skriver Internationella olympiska kommittén följande: "Närvaron av sträng statlig kontroll i Beijing är hälsosam och torde förbättra den operativa effektiviteten i OS-organisationen". Att kalla förtrycket för "hälsosamt" är hårresande!
Människorättsaktivister av alla slag är eniga i sitt krav att inte låta Kina arrangera OS. Ett beslut om OS i Kina är ett brott mot hela OS-tanken. Den liberala gruppen vill därför vädja till alla ledamöter i Internationella olympiska kommittén att rösta nej till Beijing på fredag.

Frassoni
Herr talman! Olympiaden är ett evenemang som gör mänskligheten skönare, som får oss att tänka på allt det som är noblast i människan. Att i dag godkänna Kinas ansökan om att få arrangera de olympiska spelen skulle innebära att man med alla de vackra färgerna i de olympiska ringarna och alla flaggorna skyler över avrättningar, förföljelser av all opposition, materiell och miljömässig förstörelse och de deportationer som sker i Kina och som sannerligen inte minskar i antal, utan som förmodligen kommer att uppmuntras av denna likgiltighet från det internationella samfundets sida. Detta innebär sannerligen inte att vi är nöjda med den nuvarande situationen. Vi hoppas att den dagen skall komma när vi får en möjlighet att vara tillfreds med, till och med entusiastiska över, att uppleva Olympiaden i Kina: men den dagen har ännu inte kommit, den ligger fortfarande långt borta, och vi måste vara konsekventa. Efter det som mina kolleger sagt kan jag sluta här, för detta är en annan fråga där hela parlamentet är överens. Jag hoppas att man lyssnar på oss.

Dupuis
Herr talman! Vår resolution inleds med en påminnelse om - jag citerar ur stadgan för de olympiska spelen - "att den olympiska tanken har som målsättning att idrotten skall tjäna mänskligheten och främja dess harmoniska utveckling för att skapa ett fredligt samhälle". Lucio Manisco pekade alldeles nyss på frågan om handel med organ, och jag minns att vi fick kämpa hårt här i parlamentet för att nå fram till en resolution. Vi uppfattades bokstavligen som galningar, som folk som hittade på saker. Direkta vittnesmål från läkare som har deltagit i sådana operationer finns i dag i alla våra tidningar. I dag kan ingen längre förneka det uppenbara.
Liksom ingen längre kan förneka att avrättningar obestridligen verkställs, naturligtvis, eller den semantiska förändringen: i dagens Kina böjer man verbet begå självmord transitivt - självmörda. De senaste dagarna har 15 unga pojkar självmördats i Kina, hundratals aktiva inom rörelsen Falun Gong har självmördats under de senaste veckorna och månaderna; i Tibet fortsätter allt som förut, och den som håller i repet för alla dem som hoppas på att man skall få se ett nytt ledarskap i Kina år 2002 är ingen annan den tidigare kinesiske guvernören i Tibet, välkänd för den politik han förde där: en förstörelsens politik, en politik som går ut på systematiskt fängslande.
Jag blev mycket glad då jag hörde Van den Berg och Thomas Mann, och jag anser att det finns fler än tillräckligt med tecken på att man åtminstone skall anse det olämpligt - jag menar verkligen olämpligt - att de olympiska spelen hålls i Beijing. Självklart hoppas vi alla på att det snart kommer att vara lämpligt, och inte bara lämpligt utan också välkommet, att organisera de olympiska spelen i Beijing, men dit har vi långt kvar i dag. Och det, kommissionär Patten, tror jag också beror på politiken för en kritisk dialog, som i allt högre grad har blivit en politik för aktivt samförstånd med den sittande regimen i Beijing.

Van den Bos
Herr talman! Om den stora olympiska sportfesten firas någonstans, så måste det finnas något att fira. Det är inte fallet i Kina. Vad de mänskliga rättigheterna beträffar har situationen inte förbättrats sedan dialogen med Europeiska unionen påbörjades. Tvärtom, regimens förtryck av politiska motståndare fortgår i oförminskad omfattning. Dissidenter sätts ofta under löjeväckande långa perioder bakom lås och bom. I stor omfattning döms brottslingar efter en mycket kort rättegång till döden.
De kinesiska makthavarna är utomordentligt rädda för den fredliga religiösa rörelsen Falun Gong. Rörelsens anhängare arresteras godtyckligt, de torteras, placeras på psykiatriska inrättningar eller avrättas. Nu har ytterligare 15 kvinnor torterats till döds i ett arbetsläger. Tibet berövas systematiskt på sin egen karaktär.
Situationen för miljön och djurens välbefinnande är under all kritik. Det är utomordentligt naivt att tro att stora internationella sportmanifestationer och politik kan hållas skilda från varandra. De moderna olympiska spelens historia visar klart och tydligt hur sportfesten kan missbrukas för att upphöja en politisk regim till skyarna. Den globala uppmärksamheten från media har endast gjort möjligheterna till det ännu större. Framför allt stater som kan behöva förbättra sitt internationella rykte kommer att ta tillfället i akt att sätta ett nytt olympiskt rekord i att politiskt exploatera det här evenemanget.
Den kinesiska befolkningen kommer inte att ha mycket glädje av det. Spelen kostar cirka 20 miljarder dollar och en del av Peking förstörs och invånarna jagas ur staden.
Att Kina flätas samman ekonomiskt med världsmarknaden gör att även liberala normer och värderingar kan komma in i landet. Därför finns det hopp. En större välfärd kommer slutligen att leda till större politisk frihet. Kineser är tålmodiga människor. För att organisera spelen måste de iaktta tålamod och se till att det finns något att fira i Kina.

Ribeiro e Castro
Herr talman, kära kollegor! Jag håller inte med det stora flertalet i kammaren. Jag skulle kunna skriva under de flesta påståenden från våra kollegor Thomas Mann och andra. Jag har röstat, och jag tänker fortsätta att göra det, om alla resolutioner som har lagts fram här som rör problem med mänskliga rättigheter, religiös förföljelse eller Tibets förhållandena i Kina. Men jag anser att denna resolution går i fel riktning, för jag är övertygad om att om Beijing blev vald som värd för de olympiska spelen kommer det att fungera som ett stöd för de reformistiska strävandena och organiserandet av de olympiska spelen kan bli en viktig utgångspunkt för stora förändringar. Detta är jag övertygad om. Jag känner mig inte som en medbrottsling. Jag tänker fortsätta att försvara de mänskliga rättigheterna här och jag är sannerligen ingen propagandaförespråkare från den kinesiska regeringen. Jag anser att det är fel att isolera oss från Kina. Vi bör fortsätta att uttrycka vår kritik här och vid lämpliga internationella forum. Vi kan inte isolera oss ifrån en nation med 1,3 miljarder människor. Jag var emot isoleringen av Kina redan tidigare då myndigheterna själva ville det, för några årtionden sedan, och jag är också emot det om det är vi här som skall göra det. Vi har för övrigt ett belysande exempel angående situationen i Kuba: USA envisas sedan många år med att hålla ett embargo mot Kuba. De lyckades inte uppnå något utan vi har tvärtom fått se att USA:s embargo är det största politiska stödet för Fidel Castro fortsatta diktatur i Kuba. Därför är detta en fingervisning för hur jag skall rösta, och skälet till varför min politiska grupp inte ställer sig bakom denna resolution, för vi anser att den går i fel riktning för dem som är för införandet av reformer i Kina.

Patten
. (EN) Beslutet om vilket land som kommer att arrangera de olympiska spelen 2008, kommer att fattas av Internationella olympiska kommittén när den sammanträder i Moskva den 13 juli. Jag känner till en del om hur Internationella olympiska kommittén utför sitt arbete. Jag träffade kommitténs ledamöter 1990, i samband med Manchesters storslagna ansökan om att få arrangera de olympiska spelen. Detta var ett av de tillfällen i mitt liv då jag fick kämpa mot väderkvarnar, men jag känner till litet om hur IOK fungerar. Europeiska unionen som helhet och kommissionen har inte antagit någon ståndpunkt om spelen bör hållas i Kina eller någon annanstans. Detta beslut skall fattas av Internationella olympiska kommittén, även om jag förstår varför ledamöterna har så kraftfulla åsikter när det gäller denna fråga.
Jag behöver inte förklara för parlamentet att jag delar den oro som uttryckts när det rör de mänskliga rättigheterna i Kina - och jag kommer att ta upp detta om ett ögonblick. Men precis som jag alltid varit tveksam när det gäller att blanda ihop målsättningar som rör handel och målsättningar som rör de mänskliga rättigheterna, så är jag tveksam även när det gäller att blanda ihop idrott och mänskliga rättigheter. Min oro rörande båda punkterna är att man väldigt ofta inte når sitt mål, man gör helt enkelt bara sina mål mer otydliga. När jag var guvernör i Hong Kong, och deltog mycket i debatten och argumentationen om mänskliga rättigheter och demokratisering, reste jag ändå varje år till Washington för att vädja om att Kina skulle få ställning som mest gynnad nation, och jag kritiserade verkligen inte Kinas tidigare ansökan om att få arrangera de olympiska spelen.
Jag erkänner detta i marginalen: I bland kan det vara till nytta att vidta åtgärder som har att göra med idrott. Man kan t.ex. inte säga att de åtgärder man vidtog i förhållande till Sydafrika under apartheidåren var något annat än till nytta, huvudsakligen p.g.a. den betoning som de vita medborgarna i Sydafrika lade på idrottsliga kontakter.
Om man tar frågan om de olympiska spelen, samtidigt som jag godtar att det finns vissa skräckexempel på hur man missbrukat den olympiska andan - och en talare nämnde 1936 års olympiska spel, i vilka min bortgångne svärfar sprang - bör man också ta hänsyn till de olympiska spelen i Söul. Man skulle inte hitta många demokrater i Söul som anser att de olympiska spelen där har inneburit ett bakslag för demokratisträvandena och de mänskliga rättigheterna, i stället för det motsatta - så argumentet är kanske litet mer komplicerat än vad vissa ledamöter antog. Samtidigt som dessa frågor kan bedömas ganska subjektivt - när jag diskuterar detta fall skall det inte uppfattas som någon slags loj delaktighet, för att låna en fras från ledamoten. Det skall uppfattas som en måttlig - men inte fullständig - övertygelse.
Om Beijing får arrangera spelen, kommer detta säkerligen att kräva både välkomna och nödvändiga steg för de kinesiska myndigheternas del, om de skall ha någon som helst möjlighet att matcha det enastående resultat som värdstaden Sydney presterade förra året. Det skulle t.ex. vara otänkbart att ett land som arrangerar spelen skulle eller kunde förhindra både sina medborgare och besökare från att få tillgång till nyheterna på Internet om själva spelen. När jag besökte Kina för ett par veckor sedan - ett väldigt intressant besök - tyckte jag att det var besynnerligt att både BBC:s och CNN:s webbplatser inte var tillgängliga. Jag tror inte att detta skulle vara möjligt samtidigt som man arrangerade de olympiska spelen.
Jag har vid många tillfällen uttalat mig i detta parlament om Europeiska unionens och Kinas dialog om de mänskliga rättigheterna. Jag förstår vad ledamoten sade om att vi måste vara mycket noga med att dialogen faktiskt ger vissa framsteg, och inte förvandlas till - som han sade - en handling av delaktighet i brotten mot de mänskliga rättigheterna. Vår dialog med Kina är utan tvekan den mest komplicerade och mångfasetterade dialog om de mänskliga rättigheterna som vi för med något land, vilket passar diskussionerna med ett land där så många överträdelser - tyvärr - fortsätter att äga rum.
Europeiska unionen försöker ständigt att diskutera med Kina för att göra landet effektivare och för att få mer påtagliga konsekvenser för de mänskliga rättigheterna på plats. Vi uppmuntrar och stöder Kina i samband med ratificering och genomförande av FN:s bestämmelser, och vi fortsätter att uppmana till samarbete med FN:s flyktingkommissarie. Vi välkomnar det samförståndsavtal som Kina har undertecknat tillsammans med Mary Robinson, men vi hoppas att de nu kommer att tillämpa det.
Inom ramen för denna dialog, kommer vi att fortsätta att uppmana till åtgärder inom de områden som är viktigast för oss, t.ex. förtrycket av politiskt oliktänkande, undertryckandet av religionsfriheten, den motbjudande och alltför vanligt förekommande användningen av dödsstraffet under den hårda regeringskampanjen, behandlingen av etniska minoriteter, inbegripet de i Tibet, och de godtyckliga interneringsförhållandena. Under mitt senaste besök i Kina tog jag också upp rapporterna om tortyr och misshandel av medlemmar av Falun Gong-rörelsen, och det finns andra frågor som vi måste ta upp. Det finns en växande oro över missbruket av psykiatri när man tar itu med oliktänkande och medlemmar av religiösa grupper i Kina.
Jag rekommenderar att kammaren uppmärksammar en aktuell artikel i Asian Wall Street Journal, i vilken man sammanfattar den akademiska forskning som gjorts av Robin Monroe, som är en mycket framstående Kinaobservatör och författare till den förmodligen bästa boken om Tiananmen, Black Hands of Beijing. Jag rekommenderar ledamöterna att läsa dessa texter.
Jag delar parlamentets oro över miljön i Beijing och rent allmänt i Kina, och över de effekter som förberedelserna för spelen kan få på staden. Under mitt besök i maj träffade jag vissa av den handfull av verkliga kinesiska icke-statliga organisationer som arbetar med miljöfrågor. Jag fick ett starkt intryck av att Kina kommer att förstå att det blir omöjligt att uppfylla de mål landet angett för miljöskydd, utan hjälp från ett civilt samhälle som frivilligt mobiliserar sina krafter. Det är nödvändigt med en uppmjukning av de bestämmelser som styr inrättandet av och verksamheten för icke-statliga organisationer på verklig gräsrotsnivå, för att utnyttja den energi och det engagemang som finns hos befolkningen som uppgår till över en miljard människor. Samma sak gäller för alla länder eller städer som är värdar för de olympiska spelen.
Sydneys framgång härrörde från engagemanget från stadens medborgare när det gällde att arrangera spelen och se till att de blev en framgång i världens ögon. Länder som arrangerar de olympiska spelen kommer att få problem om de inte har medborgarnas stöd. Jag tror inte att jag är naiv. Jag känner till de motbjudande problem som finns, men jag menar att det är högst otroligt att länder som Kina - även om det egentligen inte finns något land som Kina - eller vilket land som helst med den formen av auktoritär och förtryckande regim som Kina har, skulle anse det omöjligt att arrangera de olympiska spelen utan att detta skulle få avsevärda konsekvenser för utvecklingen av det civila samhället i detta land.
(Applåder)

Talmannen
Hjärtligt tack, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 18.30.

Mänskliga rättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
Förenta nationernas generalförsamlings särskilda session om barns rättigheter - B5-0483/2001 av Wuori m.fl. för Verts/ALE-gruppen;
B5-0490/2001 av Van Hecke m.fl. för PPE-DE-gruppen;
B5-0495/2001 av Collins m.fl. för UEN-gruppen;
B5-0496/2001 av van den Berg för PSE-gruppen;
B5-0506/2001 av Thors m.fl. för ELDR-gruppen;
B5-0513/2001 av Boudjenah m.fl. för GUE/NGL-gruppen
Religionsfrihet i Vietnam- B5-0482/2001 av Belder för EDD-gruppen;
B5-0488/2001 av Nassauer m.fl. för PPE-DE-gruppen;
B5-0499/2001 av van den Berg för PSE-gruppen;
B5-0507/2001 av Maaten för ELDR-gruppen;
B5-0521/2001 av McKenna och Wuori för Verts/ALE-gruppen;
B5-0514/2001 av Sjöstedt m.fl. för GUE/NGL-gruppen;
B5-0521/2001 av Dupuis m.fl. för TDI-gruppen;
Sydafrika- B5-0489/2001 av Marques och Smet för PPE-DE-gruppen;
B5-0500/2001 av van den Berg för PSE-gruppen;
B5-0509/2001 av Andreasen och van den Bos för ELDR-gruppen;
B5-0522/2001 av Rod m.fl. för Verts/ALE-gruppen;
B5-0515/2001 av Miranda m.fl. för GUE/NGL-gruppen;
B5-0511/2001 av Quiero och Ribeiro e Castro för UEN-gruppen;
Vitryssland- B5-0481/2001 av Belder för EDD-gruppen;
B5-0491/2001 av Sacrédeus och Posselt för PPE-DE-gruppen;
B5-0501/2001 av Wiersma för PSE-gruppen;
B5-0508/2001 av Ludford och Väyrynen för ELDR-gruppen;
B5-0523/2001 av Schroedter för Verts/ALE-gruppen;
B5-0516/2001 av Seppänen för GUE/NGL-gruppen;
Situationen för burundiska flyktingar i Tanzania- B5-0494/2001 av Ferrer för PPE-DE-gruppen.

MacCormick
Herr talman! Det är en stor glädje för mig att rekommendera hela denna resolution för kammaren. Erkännandet av barns rättigheter har mycket stor betydelse. Jag är glad att kunna säga att jag för 25 år sedan publicerade en artikel som, åtminstone ur en viss synvinkel, hjälpte till att utveckla denna fråga. Men jag vill inte diskutera hela resolutionsförslaget i dag. Jag vill diskutera ett specifikt problem som tas upp i ändringsförslaget från min grupp.
Jag är tillräckligt gammal för att ha barn som är äldre än 25 år. Jag kan se besökare på åhörarläktarna som är ungefär 25 år gamla. Som många andra kan jag bara föreställa mig hur det skulle vara att få sitt barn bortfört när det bara är 20 dagar gammalt, och inte få se det igen, och själv sitta fem år i fängelse - där du utsätts för tortyr och grym behandling - och sedan tillbringa resten av livet i frihet att försöka hitta ditt förlorade barn.
Sara Méndez från Uruguay var i parlamentet i går för att få oss att hjälpa henne att återfå sitt barn, eller få information om hennes son Símon, som rycktes ur hennes famn när han var 20 dagar gammal, efter den olagliga arresteringen av henne i Buenos Aires 1976. Detta är en fruktansvärd händelse, och vi bör tillfoga en klausul till detta beundransvärda resolutionsförslag, i vilken vi uppmanar de som har makten i Uruguay att erkänna det fördärvliga när det gäller försvinnandena, att erkänna sin ovillkorliga skyldighet att föra tillbaka barnen till sina föräldrar, och få ett slut på denna skandal och skam. Jag hoppas vi kommer att anta resolutionsförslaget och därmed visa vår inställning i frågan.

Hermange
Herr talman! FN har således beslutat, tio år efter det första världstoppmötet för barn, att sammanfatta situationen. I september 2001 skall vår grupp som vanligt lägga fram en resolution för att visa att vi mobiliserar oss inför toppmötet, vilket vår grupp alltid har gjort.
Jag minns att det fanns en tid då det här i församlingen var svårt att nämna ordet barn. Det krävdes en Dutroux-affär för att frigöra budgetposter och låta ett antal resolutioner om våra barn gå till omröstning. Vi har således uppnått ett antal framgångar. Den sista i raden: att det finns en hänvisning till barn i stadgan om de grundläggande rättigheterna, och tillsammans med ett antal ledamöter i kammaren, framför allt under Mary Banottis ledning, har vi vunnit ett antal strider.
Det är därför viktigt att vi inför detta toppmöte påminner om vårt engagemang och vår beslutsamhet, att vi också erinrar om kravet på att engagera sig ständigt mer för barnens sak, inte bara i Europa men även i resten av världen, för det står utom allt tvivel att det för närvarande finns 600 miljoner barn i världen vilkas familjer lever på mindre än 1 dollar om dagen, att det finns verkliga missförhållanden som dålig utbildning och sjukvård och undernärda spädbarn, och att vi måste mobilisera oss på dessa områden.
För det ändamålet föreslår vi i resolutionen en institutionell ram som skall tjäna barnen. Först och främst att de olika beslut som vi fattar skall kunna ha en inverkan på barn- och familjepolitiken; för det andra att vi skall ha, inom kommissionen, en enhet som skall tjäna barnen och för det tredje att ett särskilt sändebud skall samordna olika politiska åtgärder för barn.
Herr talman! Det förefaller faktiskt viktigt att inrätta en europeisk solidaritetsfond till förmån för världens barn.

Ribeiro e Castro
Herr talman, kära kollegor! Vår grupp är stolt över detta initiativ, vi är glada över den breda uppslutning som vi lyckats uppnå kring kompromissresolutionen, i vilken den viktigaste frågan fanns med som vi hade introducerat i vårt eget förslag till resolution: Vår stora oro för de fruktansvärda förhållanden som råder vid många väpnade konflikter och det brutala och grova utnyttjandet av alla de barn som rekryteras som soldater i mycket unga år. Detta avståndstagande har blivit tydligt uttryckt här.
Men jag tänker också lägga fram några ändringsförslag, för vilka jag ber om parlamentets stöd, eftersom det tycks fattas något i resolutionen: frågan om familjen är inte behandlad, och då vi talar om barn måste vi tänka på familjen. Det är tydligt att vi alltid har en tendens vid dessa resolutioner att oroa oss över de otäckaste situationerna med sjukdom, övergivenhet, som jag nyss sade, barn som utnyttjas i väpnade konflikter osv. Men barn lever oftast i en familj, och en politik för barn måste också vara en politik för familjer enligt subsidiaritetsprincipen. Som jag brukar säga, a World fit for children måste vara en värld som också är anpassad för familjen, a World fit for family. Jag skulle också vilja säga att jag blev rörd av vår kollega MacCormicks inlägg och vi tänker stödja hans ändringsförslag. Vid mötet i går om kompromissresolutionen fanns det tvivel om vi borde eller inte borde införa ett specifikt fall, men hans inlägg övertygade mig, därför att även i Portugal är frågan om barns försvinnanden och familjernas fruktansvärda lidanden (det finns fall som pågått i flera år i Portugal) ett ämne som ofta bekymrar oss, mot bakgrund av statens eller polisens maktlöshet. I sådana här fall förekommer det djup smärta, en fruktansvärd smärta som också förtjänar några ord här.

Van den Berg
Herr talman! Den här veckan var Sara Mendez - kolleger har redan nämnt det - här i parlamentet. Ibland är det bra att i en bred resolution och i en bred struktur fokusera på något som är mycket konkret för ett ögonblick.
Någon som mer än 24 år efter händelserna fortfarande letar efter sin son Simon. Militären i hennes land har fråntagit henne ett liv i full frihet, men åtnjuter fortfarande själva den friheten. Jag anser att det är med rätta vi ger henne vårt stöd, och jag uppskattar också talman Fontaines stöd, eftersom det klargör något om vilka dessa människor är. För om vi i den internationella rättsordningens pandemonium till slut ser att den internationella rättsordningen har blivit stark, så beror det på sådana modiga enskilda människor som har uthärdat så länge. Därför hoppas jag att vi, över partigränserna och bortsett från diskussioner med varandra, snart kommer att stödja de ändringsförslag som har lagts fram på den punkten.
Ytterligare en punkt om det frivilliga protokollet. Jag skulle vilja fråga kommissionären någonting om det. Nu har 29 länder undertecknat det. Bland dem finns 15 av Europas medlemsstater. Protokollet innebär att alla barn i väpnade konflikter så att säga hålls utanför det område i vilket de kan exploateras och göras till barnsoldater. Bara fyra länder har ratificerat det. Minst tio behövs för att det också skall träda i kraft. Alltså finns det ett enormt behov av att vi från vår sida säger: utöva också press från rådet, på olika organisationer i Europa och på länderna så att de undertecknar, så att vi blir framgångsrika i den här saken.
Till slut skulle jag vilja säga att jag på en punkt är av en annan åsikt än våra kolleger i folkpartiet. Inte vad beträffar innehållet i deras ändringsförslag om familjen. Det uppskattar jag mycket. På den punkten delar vi samma åsikt. Men inom ramen för barnens rättigheter hade vi uppfattningen att behandlingen av temat familj förtjänar särskild uppmärksamhet och inte hör hemma i det här sammanhanget som sådant. Vi kommer inte att rösta emot. Vi kommer att avstå, eftersom vi innehållsmässigt inte har något att invända mot de texter som ni har lämnat in.

Beysen
Herr talman, kommissionär, kolleger! Förväntningarna på det belgiska ordförandeskapet är med rätta höga. I synnerhet i fråga om att öka respekten för de mänskliga rättigheterna kan det belgiska ordförandeskapet spela en betydande roll, liksom i fråga om att komma fram till en gemensam EU-ståndpunkt med anledning av Förenta nationernas särskilda session om barns rättigheter.
Det skulle röna allmän uppskattning om det belgiska ordförandeskapet lyckades ena Europeiska unionen till en linje. Ordförandeskapet kan bygga vidare på det svenska ordförandeskapet ansträngningar för att enas om en gemensam strategi.
Innehållsmässigt bör man framför allt understryka att bindande avtal måste slutas rörande fri tillgång till undervisning för alla barn samt garanterad tillgång till hälsovård.
Europaparlamentet bör ägna särskilt stor uppmärksamhet åt barnens situation i kandidatländerna, i synnerhet i Bulgarien och Rumänien. För övrigt skulle det kunna vara avgörande om Europaparlamentet tar initiativet till att infoga den dimension som utgörs av barnets rättigheter i de mänskliga rättigheterna i allmänhet. För övrigt skulle jag med anledning av det bilaterala utbytet mellan europeiska medlemsstater och tredje länder också vilja uppmana till att uppmärksamhet systematiskt fästs vid situationen för barn i de tredje länderna. Med en konsekvent tillämpning av det här tillvägagångssättet kommer det utan tvekan att vara fruktbart.

Sylla
Herr talman, herr kommissionär! Vare sig man vill det eller inte är vi indirekt ansvariga för ödet för 250 miljoner barn mellan 5 och 14 år, enligt Internationella arbetsorganisationen. De tillverkar mattor i Nepal eller lyxskor i Thailand; de arbetar på kaffe- och kakaoplantager i Afrika, och allt detta för att exportera, för att ge oss varor.
I Europa antar detta försåtligare former: lärlingsplatser ger tillfälle till missbruk när det gäller arbetstimmar; man använder barn som mannekänger; man driver hårt med unga idrottare som gör oss framför TV-apparaterna lyckliga. Till detta tillkommer det som ingen av oss kan acceptera: sexuell misshandel som förstör hela liv, pornografi och prostitution. Jag anser därför att vår ståndpunkt måste vara oklanderligt beslutsam. Att få barn att arbeta under tvång är ett hinder mot deras intellektuella, fysiska och psykologiska utveckling, och jag anser därför att det inte får fortsätta att finnas länder som undertecknar konventioner, som utfärdar labels till sig själva, i vetskap om att de gör detta som om de köper sig ett par skor.
Det minsta man kan begära vid konferensen i september är rätt till utbildning, att varje barn skall ha rätt till fritid och att varje barn skall kunna informeras om sina rättigheter. Vi måste åtminstone uppnå detta. Uppnår vi inte detta innebär det att barns rättigheter verkligen är som ett par strumpor: när de är smutsiga och trasiga åker de i soptunnan.

Banotti
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill först och främst säga hur stormförtjust jag blev när jag fick höra att det belgiska ordförandeskapet har gjort frågan om barns rättigheter till en del av sitt ordförandeskapsprogram. Jag vill framföra mina varma gratulationer. Vi har stora förväntningar på detta ordförandeskap, och vi kommer att hålla ett vakande öga på händelserna och framstegen.
Jag håller också med Hermange som helt riktigt påpekade att - fram till mycket nyligen - barn inte ens kunde nämnas i denna kammare. Vi fick ständigt veta att det enligt fördragen inte fanns någon behörighet att ta upp dem, och vårt intresse för deras välbefinnande låg bortom parlamentets verksamhet. Lyckligtvis kan vi nu diskutera dem. Så länge som jag suttit här i parlamentet har vi observerat de hemska faror som är en del av många barns vardag: en litania av elände som förtecknas i denna resolution. Inte så långt härifrån betraktas barn fortfarande som objekt vilka kan avyttras för t.ex. adoption. Vi bör böja våra huvuden i skam över att vi i Europeiska unionens regelverk har mer lagstiftning som rör djurs välbefinnande än barns välbefinnande. Och för att inte någon skall angripa mig för detta, vill jag säga att jag stöder även lagstiftningen om djurs välbefinnande. Men det är en skamlig situation.
Det har skett ett politiskt tryck framåt. Man kan se att vi i denna resolution uppmanar till, t.ex., ett inrättande av en engagerad enhet i kommissionen som undersöker barns rättigheter och lagstiftning, så att vi kan bedöma dess konsekvenser för barnen, och även för deras familjer. Det är med stor glädje jag rekommenderar denna resolution för kammaren. Jag är glad att kunna vara en av dem som stöder Sara Méndez och hennes förlorade barn. Genom mitt arbete i parlamentet har jag också erfarit att så många barn berövats sina båda föräldrars sällskap och kärlek, mycket ofta beroende på själviskhet och brist på förståelse för barns särskilda behov.

Mann, Thomas
Herr talman! FN-konventionen om barns rättigheter har hittills undertecknats av 191 länder. Målet för FN:s särskilda session i september i New York måste vara att samtliga länder inte enbart ratificerar denna konvention utan sedan även omsätter den i praktiken. En viktig del är kampen mot barnarbete. Alltför ofta betraktas barn som en investering för familjens överlevnad. Föräldrar som i likhet med sina barn aldrig fått någon utbildning hamnar automatiskt i fattigdoms- och skuldfällan.
Barn som från början utsätts för kroppsliga påfrestningar av grövsta slag förlorar inte bara sin frimodighet och identitet utan ofta hela sin barndom. Jag har varit med om att barn inte kan bli äldre än 14 år. Enligt en uppskattning av Unicef säljs årligen 200 000 barn i Väst- och Centralafrika för att arbeta på plantager. I hela världen exploateras 2 miljoner barn - framför allt flickor - mellan 5 och 15 år av sexhandlare. Ändå finns det anledning att hoppas. Jag har upplevt positiva exempel på ort och ställe i Indien och Nepal. Sålunda blir det genom Rugmark Foundation möjligt att ta del av en kvalificerad utbildning för barn vilkas föräldrar arbetar i mattfabriker. Denna organisation bildades gemensamt av tyska u-hjälpsorganisationer och mattfabrikanter.
Med rätta bär dessa mattor kvalitetsmärkningen "ej tillverkad av barn". Under tiden har 10 procent av de indiska exportörerna varit framgångsrika i sina strävanden att få en Rugmark-licens. Det är ett första steg i rätt riktning. En varaktig framgång blir det emellertid först när konsumenternas medvetenhet ändras och de medvetet efterfrågar just dessa produkter.
Ytterligare ett exempel som inger hopp kommer från Brasilien. För 11 miljoner barn i de fattigaste familjerna har man infört en skolpeng. Detta specialprogram är upplagt på tio år, för 850 miljoner euro årligen kommer barn äntligen i åtnjutande av betald undervisning. Exempel som dessa få, vilka jag har kunnat anföra, bör bilda skola över hela världen för barnens skull!
(Applåder)
Religionsfrihet i Vietnam

Belder
Herr talman! Det finns ingen religionsfrihet i Vietnam. Den föreliggande resolutionen understryker detta allvarliga missförhållande. Den engagerar sig för religionsfriheten för religiösa sammanslutningar av buddister som inte har erkänts av de vietnamesiska myndigheterna.
(Talmannen avbröt talaren)

Talmannen
Herr Belder! Ursäkta mig, jag tror att kommissionären vill ta till orda angående den föregående föredragningslistan.
Men herr kommissionär, ni är i princip inskriven för att tala i slutet av debatten. Vill ni verkligen ta till orda nu?

Patten
. (EN) Jag vill bara säga att det är en glädje att få lyssna på diskussionen och att ta del i den, inte minst sedan den utvecklades så skickligt av min vän MacCormick.
Som en del av förberedelseprocessen för FN:s särskilda session om barns rättigheter, är det en viktig diskussion. Kommissionen, i samordning med medlemsstaterna, stöder bestämt ett rättighetsgrundat förhållningssätt som grundas på konventionen om barns rättigheter. Sedan 1992 - under nästan ett årtionde - har alla samarbetsavtal mellan Europeiska unionen och tredje land innehållit en klausul i vilken man definierar de mänskliga rättigheterna som en nödvändig del av avtalet. Detta inbegriper barns rättigheter och hänsynstagande till de grundläggande arbetslivsstandarderna, som angetts i ILO:s åtta grundläggande konventioner. Kommissionen stöder kraftfullt initiativ från det internationella samfundet till att avskaffa barnarbete över hela världen. I detta avseende stöder kommissionen särskilt ILO:s arbete, genom att organisationen antog en konvention 1999 i vilken man förbjöd de värsta formerna av barnarbete, av vilka man hänvisade till en del under diskussionen.
Den 15 september 2000 underströk kommissionen sitt stöd till ILO:s initiativ mot barnarbete, genom att anta en rekommendation om att medlemsstaterna skall ratificera denna nya konvention. Samtidigt som det inte finns någon specifik behörighet för gemenskapen i frågor som rör barn, erkänner Europeiska kommissionen att barn är en särskilt sårbar grupp inom ramen för en övergripande strategi som fokuseras på fattigdom och sårbarhet, och barns intressen såväl som frågor som rör mänskliga rättigheter och könsrelaterade frågor är en integrerad del av vårt utvecklingsstrategiska mål rörande fattigdomsbekämpning, i synnerhet inom sociala områden som t.ex. utbildning och hälsa.
Eftersom det inte finns någon uttrycklig inriktning på barn i samband med utvecklingssamarbetet, har ECHO prioriterat barnen för vårt humanitära bistånd i år. Främjandet av barns rättigheter är också högprioriterat när det rör finansiering enligt det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, där främjandet av barns rättigheter utsågs till en prioriterad fråga för finansiering enligt budgeten innevarande år.
Som ett komplement till Europeiska unionens intervention i internationella forum som t.ex. FN, erbjuder kommissionen ett avsevärt stöd till projekt som utformats för att ta itu med barns belägenhet när det drabbats av konflikter, och det var åtskilliga hänvisningar till detta problem. Sedan början på år 2000 har över 40 miljoner euro använts för projekt genom vilka man tillhandahåller hjälp och skydd till barn som drabbats av väpnade konflikter. Kommissionen är sålunda aktiv när det gäller stöd till barns rättigheter, både på politisk nivå och genom praktiska initiativ. Jag är tacksam för ert överseende, herr talman, men jag ansåg detta vara ett nog så viktigt ämne i samband med vilket jag kunde göra dessa kommentarer.
(Applåder)

Talmannen
Det var mycket bra gjort, herr kommissionär.
Vi återgår således till religionsfrihet i Vietnam, och sammanträdets talman ursäktar sig underdånigast för att ha varit tvungen att avbryta Belder. Vi skall nu lyssna till Belder under två och en halv minut i hans egenskap av författare, och det med dubbelt intresse.

Belder
Herr talman! Den ärade kommissionär Pattens inlägg gjorde det mödan värt att vänta en liten stund.
Det finns ingen religionsfrihet i Vietnam. Den föreliggande resolutionen understryker detta allvarliga missförhållande. Den engagerar sig för religionsfriheten för religiösa sammanslutningar av buddister, romerska katoliker och protestanter som inte har erkänts av de vietnamesiska myndigheterna. De sammanslutningar av buddister, romerska katoliker och protestanter som staten verkligen erkänner följer ett gammalt bekant mönster: de kontrolleras av de vietnamesiska myndigheterna. Ytterligare ett bevis på att de vietnamesiska medborgarna inte har någon religionsfrihet.
Denna grundlagsvidriga situation har ett direkt samband med naturen hos landets politiska konstellation. Tydligen hyser de kommunistiska ledarna i Vietnam en oförminskat panisk rädsla för alla former av fri grupp- och åsiktsbildning. Detta gäller i än högre grad när detta sker på uttalat religiösa grundvalar. Ännu i dag indoktrinerar de vietnamesiska myndigheterna medborgarna med rent antireligiösa föreställningar.
Inom denna allmänna, ofria samhälleliga kontext intar protestanterna i det centrala höglandet i södra Vietnam en särställning. De utsätts för en dubbel social diskriminering eller, än värre, förföljelser. Som medlemmar av diverse etniska minoriteter behandlas de utomordentligt illa av "kinh", de så kallade äkta vietnameser, som anser sig vara överlägsna.
Därtill kommer också att de senaste femton årens omfattande migration av "kinh" till det centrala höglandets fruktbara marker, som stimuleras av de vietnamesiska myndigheterna, för de etniska minoriteterna innebar och innebär regelrätt markstöld. Den oförätten får de helt enkelt acceptera eftersom de anses vara "icke-kinh" och "svagsinta" kristna!
Vietnam vill profilera sig starkare internationellt. Se deras deltagande i ASEM-processen. Därför är det rimligt att rådet och kommissionen på allvar tar upp den här skriande bristen på religionsfrihet i landet med Hanoi. Det går inte att förankra religionsfrihet konstitutionellt och sedan praktisera motsatsen. Stalins och hans likasinnades tid måste väl ändå vara över!

Posselt
Herr talman! För många människor tycks det som om Vietnam vore mycket långt borta. Men här sitter exempelvis vår kollega Mayer, företrädare för Niederbayern, en av de regioner i hjärtat av Europa som är på stark frammarsch. Man skulle kunna säga att Niederbayern gränsar till Vietnam, för om man går över den tjeckiska gränsen till Böhmen, ser man de stora vietnamesiska marknaderna med alla de följder som dessa har i gränslandet. Detta visar hur många flyktingvågor som under de senaste trettio åren har kommit från Vietnam till Mellaneuropa och till Europa, och det visar hur liten vår värld har blivit och hur nära allt hänger samman.
Under det senaste plenarsammanträdet höll Modrow från PDS-gruppen ett anförande om de stora förbrytelserna i Asien under 1900-talet. Han talade i detta sammanhang om Tyskland, om USA och om Japan. Men han glömde tydligen helt bort att de största förbrytelserna under 1900-talet i Asien har begåtts av kommunister, nämligen av de röda khmererna, nämligen av Stalin, Lenin i östra delen av Sovjetunionen, i Kina och inte minst också i Vietnam, där människor även efter det grymma Vietnamkriget har förföljts och än i dag blir förföljda. Vietnam är ett kommunistiskt land i vilket religionsfriheten fortfarande trampas under fötterna.
Vi är för kontakter med Vietnam och vi är för affärskontakter med Sydostasien. Men vi anser att för ekonomiskt samarbete krävs en grund som består i rättsstatlighet och demokrati. Vietnam är varken en rättsstat eller en demokrati. Vi måste ge massivt stöd till reformprocessen i landet, som ännu knappt kommit i gång, genom att klart och tydligt säga att vårt samarbete är direkt beroende av den religions- och samvetsfrihet som finns i landet, av den frihet som ges till buddister, katoliker och protestanter, vilka brutalt förföljs och fängslas. Endast när religionsfrihet garanteras och bara när man håller sig till dessa normer, kan Vietnam bli vår partner.
(Applåder)

McKenna
Jag vill först och främst säga att detta inte handlar om antikommunism. Detta skulle vara bra om kommunism kunde tillämpas tillsammans med religiös tro, och folk bör få rätt att uttrycka sin religiösa tro om de bor i ett kommunistiskt land.
Det framstår som tydligt att så inte är fallet i Vietnam. I resolutionen hänvisas till två mycket gamla buddistmunkar som levde i husarrest under två årtionden för att fredligt ha stött de mänskliga rättigheterna, demokrati och religionsfrihet. Detta är helt oacceptabelt. Problemet i Vietnam är också att en inhemsk övervakning av de mänskliga rättigheterna inte är tillåten, och att myndigheterna fortsätter att hindra oberoende övervakare av de mänskliga rättigheterna att besöka landet. Vi måste sätta press på Vietnam så att man släpper alla fångar som fängslats eller internerats för att på ett fredligt sätt ha uttryckt sin religiösa och politiska tro.
Vi bör också uppmana Vietnam att stoppa trakasserierna av fångar och övervakningen av fångar som faktiskt har blivit frisläppta. De behöver dessutom se över sin straffrätt när det gäller brott mot den nationella säkerheten, för att se till att denna lagstiftning inte tillämpas mot dem som bara utövar sin åsiktsfrihet, såväl som direktivet om administrativ internering, som gör det möjligt att internera enskilda personer i upp till två år. Detta är fullständigt oacceptabelt.
En sak som gör mig besviken, är att det inte fanns någon hänvisning till Vietnams nationalförsamlings beslut om att stödja byggandet av en damm i norr, som kan bli sydöstra Asiens största vattenkraftsprojekt och möjligen resultera i en omflyttning av över 100 000 personer.
Jag önskar att de övervägde de internationella aspekterna av detta i förhållande till de enorma sociala och miljömässiga problem detta skulle skapa.

Dupuis
Jag tror, Patricia McKenna, att vår vän Bernd Posselt menar kommunistiska regimer, och inte kommunister, vilket är något annat.
Som kanske några av er vet gjorde jag nyligen en kort resa till Vietnam. Jag skulle följa med den högvördige Quang Do, andremannen i den förenade buddistiska kyrkan, för att komma in i det inre av Vietnam och ta med mig patriarken till Saigon, där han äntligen skulle kunna få den vård han behöver.
Patriarken har suttit fängslad i 20 år. Han frigavs 1997, men trots det är han fortfarande "administrativt" frihetsberövad, det är fortfarande omöjligt för honom att röra sig och utöva sin religion fritt. Vår insats blev avbruten, eftersom det i dag finns fler poliser än munkar i kyrkorna, i de vietnamesiska pagoderna. Under den dag som jag tillbringade i denna pagod träffade jag personligen två munkar; jag lyckades träffa två munkar och jag såg åtminstone ett tiotal polismän, och sedan, när situationen skärptes, såg jag fler komma ut på gatan, uppenbarligen civilpoliser.
Allt detta för att beskriva situationen i Vietnam för er, en situation som inte bara råder i Saigon. I ett tiotal andra pagoder i landet har munkar gett sig ut för att följa den högvördige Quang Do, men de har arresterats, väldigt ofta av skurkar som har misshandlat dem. I andra fall är det poliser som med våld för dem tillbaka till deras pagod.
Sådan ser verkligheten ut i Vietnam, och återigen: så ser den regim verkligen ut som säger sig vara reformvänlig men som man inte har sett åstadkomma någon reform. Mot denna bakgrund anser jag att denna resolution är viktig. Den är viktig eftersom den uppmanar vår delegation för förbindelserna med ASEAN-länderna, Sydostasien och Republiken Korea att bege sig dit för att göra en noggrann bedömning av situationen när det gäller religionsfrihet.
Jag uppmanar alla kolleger att vända sig till delegationens ordförande Nassauer för att insistera på att resan blir av under de närmaste dagarna eller närmaste veckorna, och inte inom de närmaste månaderna. Det är brådskande, det handlar om liv och frihet, åtminstone ett minimum av frihet för dessa personer.
Jag skulle också vilja be kommissionen och rådet att vända sig till de vietnamesiska myndigheterna för att påminna dem om att det finns exempel på f.d. kommunistiska länder, som Polen och Ungern, där de kommunistiska klasserna har insett att de måste förändra sig. Dessa finns fortfarande kvar i dag som politiska krafter. I andra länder har de kommunistiska klasserna inte förstått, och de har jagats bort. Jag tror att det är ett viktigt budskap som man snarast måste sända till myndigheterna i Vietnam.
Sydafrika

Marques
Herr talman! När det gäller den plågade afrikanska kontinenten, särskilt hela södra Afrika, är Sydafrika den kritiska faktorn för politisk stabilitet och utveckling. Och nu desto mer med tanke på den mycket allvarliga krisen som drabbat grannlandet Zimbabwe. Sydafrika har faktiskt visat oss att det finns en väg för Afrika, det finns alternativ till fattigdomen, till underutvecklingen, till kriget, till despotismen, till korruptionen och till den dåliga administrationen. Vi känner ju till de mycket allvarliga problemen som drabbat Sydafrika: det mycket höga antalet aidsfall, den mycket höga arbetslösheten, fattigdomen och de allvarliga sociala ojämlikheterna, den ekonomiska stagnationen och den skrämmande höga våldsamma brottsligheten. Jag vill understryka vilka fruktansvärt tragiska följder våldsbrotten får, som det sydafrikanska folket är offer för, särskilt kvinnor, men även europeiska immigranter.
Sydafrika kommer inte att klara av att överbrygga de enorma svårigheterna som landet brottas med utan stöd och solidaritet från det internationella samfundet. Det är med tillfredsställelse som vi kan erkänna att Europeiska unionen spelar en viktig roll här, eftersom unionen tillsammans med sina medlemsstater står för 70 procent av det internationella biståndet. Det förhåller sig så att Europeiska unionens bistånd till Sydafrika får ett anslag för perioden fram till 2006 på ungefär 180 000 miljoner escudos dvs. ungefär 9020 miljoner euro, till vilket ett lika stort belopp skall läggas för finansiering från Europeiska investeringsbanken (EIB), vars stora målsättning är att bekämpa fattigdomen, främja ekonomiska och social utveckling, skapa arbetstillfällen, främja den privata sektorn och stärka demokratin och rättsstaten. Därför är det viktigt att nya åtgärder skapas i samband med detta bistånd och att de befintliga stärks som direkt påverkar bekämpningen av brottslighet, som t.ex. åtgärder för att organisera och ge institutionellt stöd till polisorgan och stöd för modernisering och stärkning av de rättsliga systemen. Vi hoppas att detta ambitiösa biståndsprogram, som måste utnyttjas in till sista euron, blir avgörande för att hjälpa Sydafrika att lösa sina allvarliga problem.

Ribeiro e Castro
Herr talman, kära kollegor! I början av 1980-talet följde nästan alla vi, kanske t.o.m. allihop, följde vi med brinnande intresse hur Sydafrikas övergångsskede sköttes. Vi har alla kvar på närhinnan och i minnet hur exemplariskt president Nelson Mandela skötte saken, och inte av en slump. Sydafrikas övergång utmärktes av att Nobels fredspris delades ut till de två presidenterna: den sista från apartheid-regimen och president Nelson Mandela, denna stora person på den afrikanska kontinenten. Men den senaste tiden har en växande kritisk situation uppstått som är särskilt allvarlig när det gäller brottsligheten. Det är en viktig fråga som oroar de portugiser som är bosatta där. Under de fyra senaste åren har 400 portugiser mördats, och bara i år har 14 portugiser blivit mördade, vilka är europeiska medborgare, och det ger upphov till starka känslor bland de portugiser som är bosatta i Sydafrika, det orsakar också starka känslor i Portugal, och många gånger hindrar de starka känslorna en seriös diskussionen. Därför kan Europeiska unionens deltagande bidra mycket till att hjälpa Sydafrika att hantera detta problem, för den sociala och ekonomiska krisen som ligger bakom brottsligheten, samt uppkomsten av brottslighet, är avgörande frågor för en konsolidering av Sydafrika efter det misslyckande som vi tyvärr fick uppleva, eller sammanbrottet av en erfarenhet som vi alla hoppas skall förändras till en framgång.

Sylla
Herr talman, herr kommissionär! Man säger ofta att historien upprepar sig, och när det gäller Sydafrika tror jag att det stämmer. Vi känner alla till detta lands bakgrund. Bakom sig har det åratal av social segregation och apartheid, vilket lämnar outplånliga spår. Att detta land i dag är drabbat av kriminalitet och problem beror på att dessa fenomen framför allt hänger samman med alla de år av social misär och segregation som landet har bakom sig.
Men i dag förbereder sig detta land för att välkomna Världskonferensen mot rasism. I dag kämpar Nelson Mandela mot den rasism som riktas mot de vita. I dag har detta land - trots allt - just kammat hem en avgörande seger mot läkemedelsindustrin, som har beslutat att inte förse det med läkemedel, i alla fall att den sydafrikanska befolkningen inte skall få tillgång till triterapi eller AZT, läkemedel som i dag skulle kunna rädda landets befolkning.
Det är således min tur att upprepa mig och tala om att jag fortsätter att om igen påpeka följande: skriv av skulden för tredje världens länder, låt äntligen kvinnor och män få leva ett värdigt liv och anslå pengarna till utbildning och sjukvård som är själva grunden till en nystart för de här länderna, däri ligger det viktigaste. I dag måste vi bekämpa den sociala segregationen och det förutsätter att vi skriver av skulderna för tredje världens länder, bl.a. Sydafrikas skulder.

Schroedter
Herr talman! Som våra kolleger redan sagt, så avlägsnar sig Sydafrika allt mer från att vara den stabila faktor i Afrika som vi hoppats på. Den enorma utarmning av stora delar av befolkningen, som för med sig en väldig spridning av aids och även droger och svarthandel, måste vi verkligen känna oro inför. Vet vi inte att fattigdom och brist på livets nödtorft är en orsak till kriser just i Afrika? Här gäller det att förebygga kriser, vilket vi så ofta har talat om de senaste veckorna, det vill säga utvecklingsprogram till självhjälp för den svarta befolkningen, hälsofrämjande åtgärder, stöd till förebyggande insatser inom hälsovården och framför allt även stöd till utbildningsväsendet, och det innan det är för sent. Det har vi redan diskuterat tillräckligt länge.
Vi har också diskuterat en annan sak, nämligen att inte exportera vapen till länder där fattigdomen kan störa samhällsfreden. Tyvärr har rådet inte hållit sig till detta löfte från Europaparlamentet. Sverige levererar tillsammans med Tyskland, Storbritannien och Italien krigsmateriel till Sydafrika för 43 miljarder i inhemsk valuta. Alla våra föresatser, nämligen att lägga fram konfliktförebyggande program utan vapenexport, tycks den svenska regeringen ha glömt.
Och inte nog med detta! Det hela iscensattes dessutom med hjälp av en mutskandal i den sydafrikanska regeringen. Detta visar att våra riktlinjer för hur vi skall förhålla oss till vapenexport fortfarande har luckor och att vi ännu inte kan använda dem som instrument för att effektivt förebygga konflikter. Det måste vi arbeta på! Det måste finnas klara kriterier och tydliga mekanismer, för att något sådant inte skall hända en gång till!

Martínez Martínez
Herr talman! Enligt mitt sätt att se det innehåller den text vi skall anta delar som skulle kunna verka motstridiga. Vi upprepar vårt stöd till Sydafrikas regering, samtidigt som vi begär att den skall anstränga sig mer i ett antal frågor, som att förbättra de svartas levnadsstandard, minska ojämlikheter, skapa sysselsättning, respektera minoriteter, kämpa mot brottsligheten och förebygga och behandla aids.
Genom att på detta sätt jäkta på de sydafrikanska myndigheterna döljer vi på sätt och vis det ansvar som många av våra länder och den s.k. "västvärlden" har för den kolossala orättvisa sydafrikanerna var tvungna att ta sig ur vid den demokratiska återuppbyggnaden av samhället.
Å andra sidan verkar det som om vi vill låta påskina att de som regerar där inte gör allt de kan för att stävja de problem vi visar på. Den bedömningen vore en annan orättvisa från vår sida.
Dessa är Pretorias regerings prioriteringar, och att komma över nämnda problem är det som gör landet till en godtagbar modell för hela den södra delen av den afrikanska kontinenten. Jag anser att det är prioriterat att understryka vår förståelse för det arbete Sydafrika gör, många gånger på ett modigt och innovativt sätt, med betydande framgångar som det man just nått när det gäller t.ex. aids gentemot den stora läkemedelsindustrin.
Men dessutom vill jag påminna er om att jag var föredragande när vi förra året diskuterade avtalet om handel, utveckling och samarbete med Sydafrika och jag minns inte från den debatten att Europeiska unionen såg med särskilt blida ögon på vårt bidrag till att öka den sydafrikanska regeringens möjligheter att komma över alla dessa stora utmaningar. Nu är det vi själva som kräver större effektivitet av dem. Naturligtvis bör vi fortsätta att vara vaksamma, men utan att glömma de stora svårigheter Sydafrika står inför och framför allt bör vi omvandla vårt engagemang till ett solidariskt samarbete som ger sydafrikanerna större möjligheter att uppfylla sina mål, som dessutom överensstämmer med våra egna krav.

Lage
Herr talman, kära ledamöter, herr kommissionär! Afropessimismen är på modet nuförtiden, vilken ibland utgår ifrån förhastade generaliseringar. Men i denna ocean av instabilitet, oändliga krig och konflikter, som i det plågade Angola, skulle en regional makt kunna svara för ett minimum av ordning och fred i södra Afrika - Sydafrika. I det landet skedde ett verkligt politiskt under som vi minns väl: landet gick från apartheid till demokrati. Sydafrika valde demokratin på fredlig väg, och satte stopp för årtionden av rasförtryck. Sydafrika brottas än i dag med allvarliga problem som vi redan har tagit upp här, från våldsbrott som landet nästan går under i, till den fruktansvärda sjukdomen aids. Men förändringarna kommer att väcka stora förhoppningar i Sydafrika. Mandelas klokhet och prestige gav Sydafrika en ojämförlig auktoritet i världen. Hans politiska efterträdare har nu ett stort ansvar inför Historien och inför den värdeskatt Mandela överlät på dem. Sydafrika kan bara bli en makt som väger positivt för regionens framtid och i världen om det inte hamnar i raskonflikter eller etniska konflikter.
Immigranterna lever under ångest och rädsla. Den portugisiska befolkningen, en av de största som drabbats av våldet, har haft modet att demonstrera på gatorna och kräva skyddsåtgärder. Herr talman och kära ledamöter, det är viktigt att hjälpa Sydafrika, att utan förmynderi hjälpa landet att gå vidare och bekämpa otrygghet, konflikter, våldsam död och mord. En övergång i våld skulle innebära en tragedi inte bara för Sydafrika utan också för Europa och världen. Bland de många resolutioner som antagits i detta parlament, är detta en av de viktigaste och angelägnaste. Portugiserna och andra européer som bor i Sydafrika kommer då att känna att Europa inte lämnar dem åt sitt öde och kan bevara hoppet, men det är framför allt kommissionens och medlemsstaternas diplomati som mer effektivt kan sköta resten. Jag minns Montaignes tankar, den stora franske filosofen, som sa: "Varje människa bär med sig hela mänsklighetens villkor". På sätt och vis är det mänsklighetens villkor som står på spel i det där stora landet.
Vitryssland

Belder
Herr talman! Det är spännande tider för president Lukasjenko. Om cirka två månader äger presidentvalet rum i hans land, Vitryssland. Och det är inte helt utan anledning som den maktlystna, vitryska statschefen bekymrar sig för utgången. Kommer oppositionen exempelvis att lyckas enas kring en kandidat? Kommer de dessutom att lyckas utveckla en samarbetsstrategi för det växande antalet kritiker i Lukasjenko-lägret?
Vidare lär inte Lukasjenko glädja sig åt sin ryska ämbetskollega Putins neutrala hållning. Nyligen genomförda opinionsmätningar ser inte heller ut att kunna ge honom några lugnande besked. Slutligen ställer skarpa beskyllningar från två av den vitryska allmänna åklagarens högt placerade magistrater presidenten själv samt den nuvarande riksåklagaren i mycket dåligt ljus: på deras order lär ett särskilt upprättat mordkommando ha likviderat inte mindre än 30 medborgare under perioden 1998-2000. Bland dem så prominenta, saknade personer som den tidigare vitryska inrikesministern Zacharenko, oppositionspolitikern Gontjar och den vitryska TV-reportern Sawadski.
För att försäkra sig om att bli omvald skyr autokraten i Minsk inga medel för att på förhand neutralisera sina politiska konkurrenter - i statsmedia porträtterade som förbrytare och fiender till folket. Inte konstigt att mer än hälften av befolkningen i opinionsmätningar uppger att de inte väntar sig rättvisa och fria presidentval den 9 september.
Än en gång, en förståelig inställning. För alla ansträngningar som syftar till det - rent konkret ett nätverk av inhemska, officiellt registrerade observatörer, som får aktiv understöd av OSSE-delegationen i Minsk - försöker president Lukasjenko att förhindra. Se vad den här saken beträffar i synnerhet det presidentdekret av den 12 mars som godkändes av parlamentet den 7 juni.
Med tanke på det inflytande som Moskva kan utöva på utvecklingen i Minsk skulle det vara tillrådligt att låta ryska övervakare delta i en OSSE-delegation för observation av presidentvalet den 9 september. Jag skulle gärna vilja veta om kommissionär Patten kan och vill ta initiativ i den här riktningen.

Sacrédeus
Jag vill vända mig till kommissionär Patten och särskilt be honom och alla andra att uppmärksamma punkt 7 i den resolution som finns om Vitryssland. I denna punkt uppmanar Europaparlamentet "den ryska regeringen och president Putin att inom ramen för den politiska unionen mellan Ryssland och Vitryssland stödja ett demokratiskt flerpartisystem och en pluralistisk utveckling i Vitryssland".
Det finns en väg att påverka Vitryssland via Ryssland. Den politiska union som faktiskt finns mellan dessa två stater skall vi i Europeiska unionen på alla sätt utnyttja. Vi har stort förtroende för kommissionär Patten och vill att han i alla sammanhang uppmärksammar detta inom ramen för unionen.
Låt mig avslutningsvis säga att vid parlamentsvalet i Vitryssland i oktober 2000 förvägrades en fjärdedel av kandidaterna att ställa upp. Detta visar vilken regim det handlar om.

Marset Campos
Herr talman! Till att börja med skulle jag vilja nämna att utskottet för utrikesfrågor för två år sedan gav mig i uppdrag att skriva ett betänkande om Europeiska unionens förhållande till Vitryssland, och jag måste erkänna att jag väldigt gärna skulle vilja kunna avsluta det så fort som möjligt på ett positivt sätt.
Mina besök i Vitryssland vid ett antal tillfällen har gett upphov till en pessimistisk bild, som inte ger något hopp. Det är en auktoritär regim, personfixerad, där oppositionen inte har någon möjlighet att uttrycka sig. Oppositionen omfattar från de demokratiska kommunisterna till kristdemokraterna, däremellan socialdemokrater. Som jag sagt upprepade gånger lever de inom ramen för en frånvaro av frihet.
Det är också mycket oroande med de kontinuerliga brotten mot de mänskliga rättigheterna. Därför anser jag att kommissionen, Europeiska unionen, rådet, parlamentet, måste ge en tydlig signal, tillsammans med OSSE och Europarådet, för att Vitrysslands regering skall anta de demokratiska reglerna och ge befolkningen ett hopp.

Schroedter
Herr talman! Återigen kan jag instämma med tidigare talare och säga att vårt framtida grannland Vitryssland fortfarande fjärmar sig ytterligare från demokratin, och demokratin är nu en gång grunden för gemensam samlevnad i Europa. Med oro måste vi konstatera att man inte ens uppfyller de fyra grundförutsättningar som vi hade ställt upp för förberedelserna inför presidentvalet. Fortfarande förföljs och kriminaliseras oppositionen. Fortfarande förvägras den fritt och rättvist tillträde till medierna, särskilt till den statliga televisionen. Ännu saknas förklaringar till försvinnanden, framför allt till vad som hänt med Kontscha och den ryske fotografen Zawadski, vilka just nu tillägnas en minnesvecka bland journalisterna.
Alldeles särskilt skulle jag emellertid i dag vilja rikta uppmärksamheten på fallet med professor Bandaschewski, som i åratal har bemödat sig om att upplysa befolkningen i de områden som förorenats radioaktivt från Tjernobyl. Eftersom han sade sanningen och eftersom han vände sig mot att man åter skulle bebygga detta område, har han nu hamnat i fängelse och dömts till åtta år. Det måste ni faktiskt tänka på! Det kan vi inte acceptera!
Vitryssland utgör gång på gång en utmaning för europeisk diplomati. Vi måste vara kritiska på de punkter där det är nödvändigt, men vi måste också ge vårt stöd där det är möjligt. Vitryssland är av strategisk betydelse för EU och därför måste vi göra allt för att demokratin åter skall göra sitt intåg i detta land.

Posselt
Herr talman! I Vitryssland gäller det mer än bara situationen i ett låt vara viktigt land. Det gäller utvecklingen i hela Östeuropa. Påven var nyligen i Ukraina och man diskuterade häftigt för och emot. Visserligen inte mellan trosuppfattningarna, som man alltid har påstått, för de krafter inom alla trosuppfattningar som är för Europa välkomnade hans besök, medan motståndare till Europa kritiserade det. Den ryske patriarken Alexej reste till Vitryssland, men inte för att kritisera landets kränkningar av mänskliga rättigheter och religionsfrihet utan för att där med statens stöd propagera för ett statligt återupprättande av enheten mellan Ryssland, Ukraina och Vitryssland. Detta exempel visar att det rör sig om ett viktigt skede i fråga om den politiska inriktningen. Därför är det viktigt att stödja en utveckling som leder till frihet för det vitryska folket och sörja för att demokrati och rättsstatlighet upprättas även i det landet. Efter det att nu Milosevic har störtats, är den vitryska regimen den sista verkligt kommunistiska diktaturen i Europa. Det är mycket viktigt - här skulle jag framför allt vilja stödja vår kollega Schroedter, som engagerar sig starkt för denna sak - att se till att samvetsfångarna blir frisläppta, att de politiska fångarna blir frisläppta, att oppositionen äntligen får en rättvis chans och att verkligt fria val äntligen kan äga rum i Vitryssland, så att även detta land kan återvända dit, där det sedan början av sin historia hör hemma, nämligen till européernas gemenskap!
(Applåder)
Situationen för burundiska flyktingar i Tanzania

Khanbhai
Herr talman! Hutuer som härstammar från Bantufolket utgör den största stammen i Burundi, som har en befolkning på 6 miljoner. Tutsier som härstammar från Niloticfolket utgör minoritetsstammen, men de dominerar regeringen och armén. Denna typ av stampolarisering som vi ofta ser i Afrika har varit en viktig faktor i den interna konflikten - inte bara i Burundi, utan också i angränsande stater.
1993 mördades Burundis hutuiske president, och inom en månad hade över 100 000 medborgare mördats. Ytterligare 150 000 medborgare har mördats sedan dess. Över en halv miljon är fortfarande flyktingar och bor i flyktingläger i Tanzania. I Demokratiska Republiken Kongo har man sett liknande konflikter, och nästan 2 miljoner civilister har dödats eller saknas under de senaste två till tre åren. På Afrikas horn, i Öst- och Centralafrika, som omfattar 12 länder, finns 20 miljoner fördrivna personer som fördrivits från sina hem och byar.
Dessa människor var redan fattiga. De är ännu fattigare i dag. De har ingen utbildning, ingen tillgång till sjukvård, inga arbeten och inget eget hem. De är helt beroende av Världslivsmedelsprogrammet för att få mat, och de är rädda för dem som driver de flyktingläger där de bor. Det är därför inte överraskande att dessa flyktingläger är grogrunder för sjukdomar, missnöje och oordning. Unga män och kvinnor luras av krigsherrarna att gå med i deras vilda gäng. Dessa oskyldiga och desperata människor som var vanliga civilister tidigare - förmodligen jordbrukare - är lätta att rekrytera och beväpna för att stödja krigsherrarnas girighet och maktkamp. Fredsavtalen som slöts i Lusaka och Arusha har misslyckats med att få stopp på våldet och de interna konflikterna. Ett återbördande av flyktingar till hemlandet är inte en bra lösning, eftersom de helt enkelt är rädda för att återvända till sina byar som förstörts och terroriseras av krigsherrarnas terrorister.
Hur kan vi tillåta att dessa miljontals fördrivna människor, dessa desperata flyktingar, bor i sina läger som ständiga tiggare? Hur skall vi kunna släcka konflikternas och inbördeskrigens eldar i dessa utvecklingsländer? Containrar fulla med mediciner, tält, livsmedel, filtar och liknande saker ger tillfällig hjälp, men detta är inte tillräckligt.
Vi måste bli aktivare och omformulera vår strategi. Vi måste först och främst ge de fattiga en andel av landsbygdsekonomin, så att de får äga sin egen mark och få möjlighet att bygga upp sin tillvaro. För det andra måste vi ge dem en lämplig teknik - en teknik för tredje världen - som de kan använda för att starta lokala företag och bryta det beroende de har av oss. Vi måste omformulera vår strategi och omvärdera kvaliteten hos de personer som fungerar som våra ambassadörer och företrädare, deras erfarenhet, och se hur vi kanske kan använda lokala sakkunniga med internationell ryktbarhet och kompetens som rådgivare - att agera på våra vägnar, att använda de begränsade resurser vi har på bästa möjliga sätt.
Vi måste ta itu med detta så snart som möjligt. Jag har ett stort förtroende för kommissionär Pattens ledarskap i detta sammanhang, och för kommissionär Nielson, och jag hoppas att de kommer att samarbeta för att se till att EU:s nästa årtionde blir mycket bättre än de senaste 40 åren - en period då jag anser att mycket tid och resurser gick till spillo.

Patten
. (EN) För det första när det gäller Vietnam vill jag säga att jag delar ledamöternas oro över de mänskliga rättigheterna och, i synnerhet, över den senaste tidens utveckling i detta land. Denna verkar antyda att de framsteg som gjorts av den vietnamesiska regeringen, både politiskt och ekonomiskt, sedan antagandet av 1992 års författning, kan avstanna eller t.o.m. vändas i negativ riktning, särskilt när det rör politiska fri- och rättigheter.
Europeiska unionens politik gentemot Vietnam, i likhet med politiken gentemot alla länder, är att främja och stödja fortsatta framsteg när det rör mänskliga rättigheter och demokratisering, och öka medvetenheten, både offentligt och privat, om var missförhållanden eller en försämring av situationen har observerats. Det är mycket viktigt för Europeiska unionen att Vietnam tillåter åsiktsfrihet och religionsfrihet. Enligt Vietnams författning garanteras tros- och religionsfrihet, och under de senaste åren har staten utvecklat sitt samarbete med katolska kyrkan. I författningen står det emellertid också att det är förbjudet att hindra tros- eller religionsfriheten, eller att använda denna för att agera mot statens lagstiftning eller politik. Denna bestämmelse återspeglar uppenbarligen de vietnamesiska myndigheternas önskan att försöka kontrollera förändringstakten, och bevara sitt grepp i samhället under övergångsperioden. Men det är också helt klart en begränsning för åsiktsfriheten, och medialagen har samma begränsande verkan. De fall som tagits upp under dagens debatt, anser jag har mer att göra med åsiktsfrihet än med religionsfrihet, en frihet som Europeiska unionen naturligtvis anser vara lika viktig. Fader Ly har offentligt uppmanat Förenta staterna att inte ratificera sitt bilaterala handelsavtal med Vietnam, och kopplar därmed dessa åtgärder till frågor som har att göra med de mänskliga rättigheterna.
Man har rapporterat att liknande uppmaningar har uttryckts av Vietnams förenade buddistiska kyrka. Dessa uppmaningar strider klart och tydligt mot regeringens politik, och är svåra att tolerera för den i ett samhälle som inte är vant att höra talas om avvikande meningar från allmänhetens sida. Vad som krävs i Vietnam är fortsatta framsteg i landets reformprogram, så att förvaltningen lär sig att hantera ett bredare spektrum av åsikter och förstå värdet av tillmötesgående meningsskiljaktigheter i regeringssystemet. Vi kommer även i fortsättningen att stödja framstegen, och ta alla chanser för att rikta uppmärksamheten mot åsiktsfrihetens grundläggande betydelse.
I den första artikeln i samarbetsavtalet mellan EG och Vietnam, som vi undertecknade tillsammans med Vietnams regering 1995, står det att respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna utgör grunden för vårt samarbete. Vi kommer inom kort att hålla ett sammanträde i Hanoi mellan EG:s och Vietnams gemensamma kommission, då alla aspekter av våra förbindelser kommer att ses över, inbegripet vårt delade åtagande om att respektera de mänskliga rättigheterna.
Under tiden deltar kommissionens delegation, tillsammans med de medlemsstater som finns företrädda i Hanoi, i alla demarscher från EU till Vietnams regering om frågor som rör de mänskliga rättigheterna, såväl som i regelbundet återkommande diskussioner om de mänskliga rättigheterna som EU:s företrädare för med de vietnamesiska myndigheterna. Jag kan försäkra parlamentet om att vi i denna process kommer att fortsätta att ta upp särskilt brännande frågor och enskilda fall, och fortsätta att främja åtgärder för att ta itu med överträdelserna av de mänskliga rättigheterna i Vietnam. Jag kommer att ta upp detta under mitt besök i Vietnam senare under denna månad. Jag skulle särskilt ha hänvisat till en punkt som togs upp av Dupuis, men eftersom han inte är här avstår jag.
Det andra ämnet jag vill ta upp är Sydafrika. Kommissionen delar Europaparlamentets åsikt att man genom samarbetet mellan EU och Sydafrika bör ställa till rätta de befintliga orättvisor som är ett arv från apartheidperioden, och arbeta för att förbättra levnadsvillkoren för befolkningen med program som inriktas på sysselsättning, sjukvård, utbildning och bostäder. Det är detta vårt gemenskapsprogram för återuppbyggnad och utveckling handlar om.
Vi delar verkligen Europaparlamentets åsikt att det finns ett brådskande behov av att ta itu med hiv/aids-problemet i Sydafrika, och jag är säker på - som jag sade i förmiddags under debatten om det kommande G8-toppmötet - att detta blir ett av de ämnen som kommer att diskuteras i Genua.
Kommissionen håller också med om att det finns ett behov av ett klimat med större säkerhet i Sydafrika, som en förutsättning för ett fredligt samhälle och för ekonomisk utveckling. Vi fruktar att brottssituationen inte bara är ett hot mot landets innevånare och samhällsstrukturen, utan att den också hotar Sydafrikas rykte utomlands, avskräcker utländska investeringar och har en skadlig effekt på ekonomin i sin helhet.
Som kammaren känner till är de prioriterade områdena enligt vårt fleråriga vägledande program för åren 2000-2002 fattigdomsminskning genom tillhandahållande av grundläggande samhällstjänster, stöd till privata sektorn och stärkande av rättssäkerheten och främjande av de mänskliga rättigheterna. Kommissionen har finansierat två program för att stödja den sydafrikanska polisen. Det senaste av dessa håller just nu på att genomföras.
Samtidigt som det är så att det inte tillkom några nya projekt eller program inom sjukvårdssektorn, trädde stödprogrammet för folkhälsan 2000, som antogs 1999, i kraft under förra året. Möjliga program som kan få finansiering 2001 inbegriper ett omfattande sjukvårdsprogram om primärvård, och detta kommer också att omfatta hiv/aids i vissa utvalda provinser.
Förberedelserna för programplaneringen för nästa fleråriga vägledande program skall snart inledas, och de kommer att äga rum under nästa år. Under denna programplaneringsfas kommer kommissionen mycket noga att ta hänsyn till Europaparlamentets intressen.
Jag kommer nu att ta upp Vitryssland. Jag förstår hur viktigt det är för parlamentet att diskutera denna fråga, och jag diskuterar gärna den fråga som togs upp av ett antal ledamöter om betydelsen av att öka vårt medvetande om Vitryssland tillsammans med Ryssland. Detta är någonting som vi har gjort, håller på att göra och kommer att fortsätta att göra. Jag välkomnar denna lägliga debatt. Jag gratulerar ledamöterna till att de belyser den extremt oroande situationen i Vitryssland. Kommissionen delar de starka farhågor som uttrycks i resolutionerna som vi behandlar här i dag. Jag instämmer i parlamentets uppmaning till president Lukasjenko att vända den nuvarande oroande utvecklingen mot ett ökat totalitärt styre, genom bestämda åtgärder för förbättring av mänskliga rättigheter, mediafrihet och demokrati.
På kort sikt innebär detta, i synnerhet, ett säkerställande av fria och rättvisa val och att man tar upp situationen rörande saknade personer från oppositionen och politiska fångar. Ett förbättrat samarbete med OSSE kommer att utgöra en viktig del i detta sammanhang.
Presidentvalet den 9 september kommer att bli nästa prov på landets demokratiska betyg, och vi följer noga diskussionerna i OSCE-ODIHR om önskvärdheten av en internationell delegation som övervakar valet. Det finns vissa - jag betonar "vissa" - uppmuntrande tecken på en större enighet bland oppositionspartierna. Allt tyder emellertid på att myndigheterna återigen inte kommer att klara det demokratiska provet, precis som valen till parlamentet förra oktober på ett överraskande sätt inte motsvarade de villkor som angavs av OSSE.
Europeiska unionens ståndpunkt är klar och tydlig: Så länge som den nuvarande intolerabla situationen kvarstår, kan vi inte överväga närmare ekonomiska eller politiska förbindelser med Vitryssland. Om inte och fram till dess det sker betydande förbättringar, kommer vårt ekonomiska stöd att förbli begränsat till direkt hjälp till dem som arbetar med att främja det civila samhället och demokratin, och till humanitärt bistånd där detta behövs.
Europeiska unionen har fördömt det nyligen utfärdade regeringsdekretet om extern finansiering för icke-statliga organisationer, och vi vill ha ett snabbt besked om hur det kan påverka våra egna biståndsprogram. Personligen hade jag gärna sett att vårt nuvarande begränsade stöd upphävdes, i stället för att det skall godkännas i förväg av myndigheterna.
Vår restriktiva politik om den politiska dialogen har inte hindrat Europeiska unionen från att vid upprepade tillfällen ge uttryck för vår djupa oro när det gäller framstående offentliga personer som försvinner på ett mystiskt sätt, eller som fängslas av politiska skäl. Europeiska unionen har nyligen tagit upp fallen med den förre inrikesministern Jurij Zakharenko, den förre chefen för valkommittén, Viktor Gonchav, affärsmannen Anatoli Krasovsky, och fotografen som man hänvisade till under debatten, Dimitr Zavadsky.
Det är upprörande att det, trots påtryckningarna, inte skett några framsteg i dessa fall. I debatten i dag har man belyst ytterligare ett fall: Fängslandet av professor Bandashevsky, som ett resultat av hans arbete om de alarmerande sociala och miljömässiga konsekvenserna av Tjernobylkatastrofen. Tjänstemän från Europeiska unionen som arbetar i Vitryssland har nyligen utfört en undersökning om katastrofens inverkan på folkhälsan. Kommissionen diskuterar gärna med medlemsstaterna hur Europeiska unionen bör svara på dessa oroväckande upptäckter, och hur vi bör reagera på fängslandet av professor Bandashevsky, med hänsyn till de starka åsikter som uttrycks av ledamöterna.
Jag tvekar inte på minsta sätt när det gäller att försvara en rättvis - men hård - linje i Vitrysslands fall, men det är tråkigt att detta är nödvändigt. Vitryssland är ett land mitt i Europa, som har möjlighet att bli en viktig politisk och ekonomisk partner för unionen, i synnerhet efter utvidgningen. Det är detta positiva budskap som vi måste fortsätta att sända till det vitryska folket. På detta sätt kan vi ge vårt stöd till de krafter i samhället som vill se de reformer som är så nödvändiga - de reformer som en dag med säkerhet kommer att bli verklighet.
Till sist hänvisar jag till det viktiga tal som hölls av Khanbhai, som tog upp en rad mycket viktiga frågor som utlösts av de burundiska flyktingarnas ställning i Tanzania. Kommissionen är oroad över den brist på framsteg som görs när det gäller att nå fred i Burundi. Vad annat kan vi vara? Vi är oroade över det fortsatta våldet mot civilbefolkningen, som är ett resultat av ständiga sammandrabbningar mellan den burundiska armén och rebellerna. Under de nuvarande omständigheterna är det - uppriktigt sagt - inte troligt att de burundiska flyktingarna i flyktinglägren i Tanzania återvänder frivilligt, och ett påtvingat återbördande till hemlandet är knappast tillrådligt.
Den fortsatta och växande närvaron av en mycket stor burundisk flyktingbefolkning i Tanzania skapar en spänd stämning mellan de båda regeringarna. I slutet av maj fanns det ca 523 000 flyktingar i lägren i västra Tanzania, av vilka över 383 000 var burundier.
Den tanzaniska regeringen anklagas i synnerhet för att inte förhindra att burundiska rebeller använder flyktinglägren som baser för sina angrepp. Som en reaktion på de senaste anklagelserna från den burundiska regeringen i detta sammanhang, föreslog Tanzanias president Mkapa ett omedelbart påtvingat återbördande till hemlandet av alla flyktingar, utan någon som helst hänsyn till den rådande säkerhetssituationen i Burundi.
Tanzanias regering har sedermera försäkrat UNHCR om att denna politik gentemot de burundiska flyktingarna inte är aktuell, och den åtog sig att respektera sitt tidigare åtagande att underlätta ett gradvist och frivilligt återbördande av flyktingarna till hemlandet, när säkerhetsförhållandena i Burundi tillåter detta.
För vår del kommer Europeiska kommissionen att bidra med 25 miljoner euro för genomförandet av UNHCR:s plan för frivilligt återbördande av burundiska flyktingar till hemlandet, som skall inledas när situationen blivit mer gynnsam. För tillfället håller kommissionen på med att vidta nödvändiga åtgärder för att hjälpa Tanzanias regering att hantera flyktingbefolkningen. Genom kontoret för humanitärt bistånd, ECHO, finansierar kommissionen mer än en tredjedel av det humanitära bistånd som ges till flyktingarna i Tanzania. Förra året uppgick ECHO:s budget för stöd till tanzaniska flyktingar till nästan 27 miljoner euro. Detta stöd har ökats och uppgår till över 32 miljoner euro i år.
Khanbhai tog också upp ett antal viktiga frågor om förvaltningen av våra bistånds- och utvecklingsprogram, och om vår representation i Afrika och andra delar av världen. Jag ser fram emot framtida möjligheter att diskutera dessa frågor med honom och hela kammaren, inte minst i samband med det meddelande som vi just utarbetat om vår förvaltning för yttre förbindelser.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.

Olaglig exploatering av naturresurserna i Demokratiska Republiken Kongo
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande fem resolutionsförslag:
B5-0485/2001 av Maes, Isler Béguin och Lucas för Verts/ALE-gruppen om olaglig exploatering av naturresurser i Demokratiska Republiken Kongo;
B5-0492/2001 av Van Hecke för PPE-DE-gruppen om plundring av naturresurser i Demokratiska Republiken Kongo;
B5-0502/2001 av Van den Berg, Sauquillo Pérez del Arco och Carlotti för PSE-gruppen om olaglig exploatering av naturresurser i Demokratiska Republiken Kongo;
B5-0510/2001 av Van den Bos och Dybkjær för ELDR-gruppen om olaglig exploatering av naturresurser i Demokratiska Republiken Kongo;
B5-0517/2001 av Miranda, Vinci och Sylla för GUE/NGL-gruppen gruppen om olaglig exploatering av naturresurser i Demokratiska Republiken Kongo.

Sörensen
Herr talman, kolleger! Jag skulle här vilja begära särskild uppmärksamhet åt en problematik som utgör en del av en störtflod av katastrofer som sköljer över ett helt område, en miljon människor. För tillfället förtärs Demokratiska Republiken Kongo av krig. Och det kriget kretsar i första hand kring landets avsevärda naturtillgångar. Sedan år och dag brukas och missbrukas landet, befolkningen åsidosätts till följd av den lukrativa exploateringen av vad naturen där har att bjuda på.
Krig är en utmärkt situation för mycket lukrativa affärer eftersom det sällan är fråga om någon kontroll eller ansvar. Det som i dag antagligen är det mest talande exemplet är exploateringen av och handeln med coltan, ett material förutan vilket vi inte skulle kunna kommunicera lika mobilt och självklart som vi gör. Vi betalar löjligt lite för det här materialet, samtidigt som befolkningen i området för första gången i historien lider av en allvarlig hungersnöd.
Det krig som nu råder tillåter inte endast så kallad "legal" exploatering av den här typen, utan också långt mindre dämpad plundring. Dessutom är det tydligt att den lukrativa handeln med uran och kärnavfall i stort sett uteslutande kommer västerländska intressen till godo. Vi kan också ställa oss frågor om den roll som de västerländska ambassaderna och deras omgivning spelar.
I synnerhet vill jag fästa er uppmärksamhet vid en aspekt av detta långvariga missförhållande. Sedan år och dag utvinner de europeiska länderna och Förenta staterna uran, vilket bland annat kom till fruktansvärd användning i Hiroshima och Nagasaki. Och till på köpet dumpas västerländskt kärnavfall i samma område. Det radioaktiva avfallet från sextio- och sjuttiotalet utgör fortfarande ett direkt, omisskännligt hot mot befolkningen. Därför är det uppmuntrande att premiärminister Verhofstadt i går uttalade sig i ambitiösa ordalag om att göra något åt situationen i området. Det får emellertid inte bli några tomma ord.
Slutet på det kalla kriget och vapenkapplöpningen innebär att kravet på att stoppa handeln med uran och kärnavfall inte är något överdrivet utan ett mycket rimligt krav, ett krav som i själva verket är en självklar förlängning av de värderingar som Europa står för.

Deva
Herr talman! Konflikten i Demokratiska Republiken Kongo handlar om tillgång till, kontroll av och handel med viktiga naturresurser. Landets väldiga tillgångar är lockande för dess giriga grannländer. Alla sex nationer som deltar i denna konflikt delar ansvaret för sitt olagliga handlande, på samma sätt som dem i andra länder som har hjälpt till under denna profithungriga verksamhet. Är regional instabilitet under lång tid ett pris som är värt att betala för en kortsiktig stöld? Vid sidan av plundring och gangsterverksamhet av utländska arméer, betraktar brottsliga karteller Demokratiska Republiken Kongo som en svag länk. Den förenade nationella expertpanelen säger i varnande ord: "Dessa brottsliga karteller har förgreningar och kontakter över hela världen, och de utgör nästa allvarliga säkerhetsproblem i regionen".
Jag vill fråga kommissionären vilken skillnad det är mellan Milosevic etniska rensning av sina grannländer och afrikanska politiska ledare som plundrar och dödar 2,5 miljoner av sina kongolesiska grannar? När kan vi se vissa av dessa ledare sitta på de anklagades bänk i Haag? Jag särskiljer inte en typ av mördande från en annan, förutom att ett är vitt och det andra är svart. När Förenta nationernas slutsatser har offentliggjorts, bör EU och FN svara med att överväga en frysning av finansiella tillgångar som tillhör rebellerna, de brottsliga kartellernas ledare och utländska makter som inte lämnar landet.
Vi i PPE-DE-gruppen vill se beslutsamma åtgärder för att förhindra Demokratiska Republiken Kongos förstörelse. Det ironiska är att de resurser som stjäls från Kongo skulle kunna utgöra en grund för en faktisk, långsiktig regional tillväxt och stabilitet. Men för att uppnå detta måste de afrikanska ledarna lägga ned sina vapen.
I och med våra historiska band med Afrika - särskilt under det belgiska ordförandeskapet - finns det en verklig möjlighet att göra något mycket snart.

Van den Berg
Herr talman! Expertgruppens rapport om den olagliga exploateringen av naturresurser är utomordentligt modig. I vanliga fall är sådana rapporter inte så tydliga i fråga om namn, men i den här rapporten uppges namnen på de olika ansvariga. Vad den saken beträffar är det en mycket användbar rapport. Den klargör också att både regeringsledare i regionen och naturligtvis ett antal war lords i de ifrågavarande länderna samt ett antal industrier i Europa som ägnar sig åt olaglig import- och exportverksamhet, åtminstone olagliga material, tillsammans bär ett stort ansvar. Rapporten är klar och tydlig i sina rekommendationer. Den är egentligen den andra efter Fowlers diamantrapport. För oss skapar det möjligheten att agera tämligen effektivt som internationell gemenskap.
Nu sade herr Verhofstadt här i veckan att vi skulle kalla det världskrig om vi hade det här i Europa. Antalet människor som drabbas av den här katastrofen är utomordentligt stort. Jag tror att det är med rätta - i termer av lika behandling och att tillämpa rätta kriterier - att nu också tillämpa de kriterier i Kongo som vi tillämpar på andra platser. Vi har möjlighet till det, för vi känner till ett antal av företagen. De kan vi samla kring bordet. Vi känner till ett antal av regeringarna som vi har förbindelser med. Vi får utöva hårt tryck på den här punkten. Det är ett invecklat spel. Det är tydligt. Uganda, Rwanda, Kongo, den nya debatten, Lusaka-avtalen, att möjliggöra en dialog. Men om vi inte avlägsnar källan, finansieringen av vapenhandeln och de väpnade striderna, så kommer det att fortsätta. Vi kan se till att torrlägga saker och ting. Jag skulle anse det vara av enormt stor betydelse om Europeiska kommissionen, och egentligen herr Patten tillsammans med sin kollega Solana, funderar på om det finns något sätt på vilket vi inom ramen för FN:s säkerhetsråd kan företa vissa specifika åtgärder för att utöva ett effektivt tryck för att stoppa det.
Ännu en anmärkning till det belgiska ordförandeskapet om den saken. När Verhofstadt som hastigast besökte platsen i helgen, tillsammans med minister Reynders och andra, frigav han krediter som var blockerade. Nu förstår jag naturligtvis att det finns ett behov av att samla parterna och få dem i rörelse. Samtidigt måste man naturligtvis vara försiktig. Att göra krediter tillgängliga utan att samtidigt ställa hårda krav och under tiden låta den olagliga exploateringen fortgå är inte det mest trovärdiga sättet. Jag är för - och det är också något vi kan lära av det förgångna och på den punkten kan vi mäta oss med amerikanerna - att vara hård och tydlig. Egentligen precis samma sak som vi har sagt i tidigare debatter: ett djupt engagemang, men också att vara hård och tydlig och ställa våra krav på vår egen industri, våra egna medlemsstater och de sex berörda länderna. Jag hoppas och förväntar mig att ni kommer att stödja det belgiska ordförandeskapet så att det kan att leda till en viss effektivitet på den här punkten.

Van den Bos
Herr talman! Det är sorgligt att Europa först nu när Belgien innehar ordförandeskapet tycks ge Kongo politisk prioritet. Balkan och Mellanöstern kräver all uppmärksamhet. Visar inte detta att strategiska och geografiska överväganden i själva verket är viktigare för Europa än rent humanitära överväganden? Ser man till det mänskliga lidandet, så har unionen all anledning att ägna sig mycket intensivt åt Kongo. Antalet döda i landet uppgår redan till en och en halv miljon. Hundratusentals människor har flytt och cirka 28 miljoner människor förtrycks, plundras och våldtas under den militära ockupationsmakten.
En svag central myndighet har inte möjlighet att leda landet med dess många naturtillgångar. Kongo är ytterst sårbart för hänsynslösa grannländer som med militärt våld systematiskt berövar landet på dess viktigaste inkomstkällor. Befolkningen får ingen del av avkastningen.
Det är svårt att förklara att Europeiska unionen har låtit Rwanda, Uganda och Burundi utöva sina brutala verksamheter och med utvecklingshjälp gjort det möjligt för dem att fortsätta ockupationen. Även Angola, Zimbabwe och Zambia deltar helt skrupelfritt i våldsamheterna i landet. Det börjar bli hög tid att klara villkor ställs på de här utländska profitörerna. Ytterligare utvecklingshjälp kan endast ges om alla utländska trupper lämnar landet. Även västerländska företag som är inblandade i den olagliga exploateringen av de kongolesiska rikedomarna måste ifrågasättas. De bidrar också till att kriget fortgår.
Av Kabila måste man kunna förvänta sig att han äntligen initierar en intern dialog i Kongo och genomför demokratiseringsprocessen. Det är det belgiska ordförandeskapets och kommissionens uppgift att en gång för alla uppmärksamma Europeiska unionen på det kongolesiska folkets bedrövliga lott.

Patten
. (EN) Kommissionen känner mycket väl till den information man hänvisar till i resolutionsförslagen som överlämnats till parlamentet och i media rörande olaglig exploatering av naturresurser i Demokratiska Republiken Kongo. Denna information har bekräftats av kommissionens interlokutörer på platsen, inbegripet icke-statliga organisationer, och i en interimistisk rapport från Förenta nationerna, som ett antal ledamöter hänvisade till. Ledamoten hänvisade till denna rapport under ett tal där denne kraftfullt stödde möjligheterna att en internationell brottsdomstol skulle kunna utvidga sin behörighet världen runt, inte olikt det sätt på vilket domstolen i Haag koncentrerade sig på Balkanområdet.
Denna rapport omfattar den olagliga exploateringen av Demokratiska Republiken Kongos naturresurser och andra resurser. Den lades fram till säkerhetsrådet av generalsekreterare Kofi Annan den 14 april 2001, och blev ämne för en het diskussion. Generalsekreteraren beslutade att förlänga mandatet med tre månader för de sakkunniga som ställt samman rapporten, så att de skulle kunna lägga fram nytt material till den forskning och information som redan tillhandahållits. Rapporten kommer att bli en viktig utgångspunkt för det internationella samfundet, som måste redovisa en ståndpunkt om den.
De vinster som kan göras genom utvinning av coltan och annan gruvdrift av de parter som för krig i Kongo, får säkert konsekvenser när det gäller ödeläggelsen i Kivu. Regionens tillbakagång började under president Mobutu och har ett antal orsaker, av vilka de viktigaste är de etniska motsättningarna. Situationen blev mycket värre efter folkmordet i Rwanda och Rwandas intervention i landets båda krig, som ursprungligen utkämpades för att säkra de yttre gränserna. Det internationella samfundet är medvetet om kopplingen mellan ekonomiska intressen och krigets fortsättning i Kivu. Den enda hållbara lösningen är sålunda att utveckla fredsprocessen och bygga upp lagliga institutioner som kan reglera exploateringen av resurser. Detta mål stöds av kommissionen genom dess verksamhet i Demokratiska Republiken Kongo. Det är i detta sammanhang som vi planerade det stegvisa återupptagandet av bistånd, tillsammans med genomförandet av Lusakaavtalet och framstegen i den kongolesiska dialogen.
Ledamöterna, särskilt van den Berg, fokuserade sina argument på förhållandet mellan den olagliga handeln med vissa råvaror och konflikten. Vi känner till de problem som orsakats p.g.a. diamanter på andra håll, och vapenhandeln. Det är väldigt viktigt - när vi kan göra detta - att ta initiativ och tillämpa dem i båda fallen. Detta är skälet till varför vi varit så aktiva när det gällt att samarbeta med Förenta nationerna om handeldvapen, och vi måste använda gemenskapens kompetens - när detta är möjligt - och tillsammans med medlemsstaterna effektivt ta itu med den olagliga diamanthandeln och annan olaglig handel som har orsakat så mycket lidande och fattigdom, särskilt i Afrika, men även i andra länder.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.

Jordbävning i Peru
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande fem resolutionsförslag:
B5-0493/2001 av Salafranca Sánchez-Neyra för PPE-DE-gruppen om jordbävningen den 23 juni 2001 som drabbade Peru, Chile och Bolivia;
B5-0503/2001 av Medina Ortega och Linkhor för PSE-gruppen om jordbävningen den 23 juni 2001 i Peru;
B5-0518/2001 av Puerta m.fl. för GUE/NGL-gruppen om jordbävningen i Peru;
B5-0519/2001 av Muscardini för UEN-gruppen om jordbävningen i Peru;
B5-0520/2001 av Lipietz och Nogueira Román för Verts/ALE-gruppen om jordbävningen i Peru.

Ojeda Sanz
Herr talman! Staden Arequipa kommer aldrig att bli densamma. Förlusterna av mänskligt liv, de ekonomiska skadorna och också de irreparabla skadorna på denna vackra stads historiska och arkitektoniska kulturarv har överraskat oss alla.
Södra Peru har genomlevt en dramatisk situation orsakad av jordbävningen den 23 juni, vars förödande effekter har gett upphov till över hundratalet döda, över en miljon skadade och över tiotusen förstörda bostäder. 40 000 människor blev utan bostad i provinserna Arequipa, Moquegua och Tacna.
Jordbävningen har också orsakat allvarliga skador i norra Chile och i Bolivia. De ekonomiska förlusterna har gjort att dessa regioner gått 20 år tillbaka i tiden. Olyckans omfång drabbar infrastrukturer och den ekonomiska utvecklingen. Vissa samhällen, byar, kvarter, husgrupper och vägar har förstörts av jordbävningen.
Inför en sådan olycka har den internationella solidariteten, och framför allt den europeiska solidariteten, inte låtit vänta på sig. Europeiska gemenskapens kontor för humanitärt bistånd mobiliserade på rekordtid, och jag skulle vilja gratulera de ansvariga i kommissionen för deras snabba ingripande med ett insatspaket som från de första timmarna täckte livsmedelshjälp, tillfällig inkvartering, leverans av vattenreningsprodukter och läkemedel. Jag känner mig också stolt över den solidaritet som uttryckts av den spanska regeringen och det spanska folket, som bidragit på ett mycket generöst sätt.
Vid tillfällen som detta måste man se framåt, och återuppbyggnads- och rehabiliteringsplaner måste samordnas på ett snabbt och effektivt sätt. Av den anledningen bör ett strategiskt meddelande utarbetas som omfattar alla aspekter som har med samordningen av stöden och nämnda återuppbyggnads- och rehabiliteringsplaner för de drabbade områdena att göra.
Denna sorgliga mänskliga tragedi kan vara ett tillfälle för latinamerikanerna att vara mer enade och beslutsamma då det gäller att ta itu med sina många svårigheter men också för att fördjupa sina band och processen för regional integration med, vem vet, en större dos av solidaritet.

Medina Ortega
Herr talman! Såväl kommissionär Patten som ledamöterna i denna kammare känner väl till situationen i Peru och den ledamot som talade före mig, Ojeda, gjorde en bra sammanfattning av läget.
Parlamentets resolution utgår just från kommissionens snabba agerande och jag vill ansluta mig till gratulationerna till kommissionen, och i synnerhet till kommissionär Patten, för denna snabba insats.
Dock är anledningen till vår resolution att påminna om att denna första hjälp förmodligen är otillräcklig, med tanke på katastrofens omfattning. Just dessa dagar har vi här på besök haft den nyvalde peruanske presidenten, Alejandro Toledo, som sammanträffat med ledamöter och med kommissionen och då uttryckt de behov som finns.
Vi tror inte att det är rätt tillfälle att anta en resolution om den ekonomiska politiken i Peru och därför anser vi inte att det är lämpligt att stödja det ändringsförslag som lagts fram av Gruppen De gröna/ALE. Vi anser att det är en fråga som man måste tänka över mer. Framför allt tror vi inte att det är rätt tidpunkt att tala om för Perus regering hur den skall lägga upp budgeten för år 2002. Vi hoppas däremot att kommissionen, oberoende av den totala kontexten i resolutionen, under de följande veckorna och månaderna funderar över den speciella situationen i landet, som gått igenom en rätt så kritisk period ur konstitutionell och ekonomisk synvinkel och som nu efter en oklanderlig valprocess med hela folkets förtroende verkar ha inlett vägen mot att återupprätta demokratin. Utifrån denna synvinkel hoppas vi att kommissionen går vidare, oberoende av vad som görs här, vill jag upprepa.
Det finns en fråga kommissionär Patten är rätt uppmärksam på, dvs., gemenskapsstödens effektivitet. Det verkar som om de ekonomiska resurser som anslagits för det latinamerikanska området någon gång tidigare inte användes med full effektivitet. Kommissionär Patten har sedan hans mandat inleddes engagerat sig i förvaltningens effektivitet. Vi skulle vilja veta om den hjälp som gemenskapen sänder nu når sina resultat, även om det kanske är lite för tidigt att säga, samt också vilka åtgärder som planeras för att utveckla senare stöd. Samtidigt som man beviljar stöd är det viktigt med uppföljning och att kommissionen meddelar oss om detta stöd som vi antar, och som betalas av skattebetalarna, ger positiva resultat.
För övrigt upprepar jag att jag vill sluta mig till gratulationerna till kommissionen och kommissionär Patten. Jag hoppas att Peru i denna nya etapp kan finna en viktig allierad i kommissionen och Europeiska unionen, och att kommissionen snart skall kunna presentera förslag om stöd till återuppbyggnaden i Peru och stöd till samarbete med den andinska gemenskapen. Vi vet att den har svårigheter, inte bara i Peru utan också i andra länder.

Mayol i Raynal
Herr talman! Jag vill tillföra ett antal kompletterande överväganden när det gäller den humanitära resolution som vi har undertecknat.
Det är viktigt att så snart som möjligt försöka dämpa de skador som är ett resultat av den hemska jordbävningen den 23 juni i år. Konsekvenserna av denna jordbävning har beskrivits av föregående talare. Jag skall inte återkomma till detta, vi känner till dem. Man måste bara komma ihåg att skalvet nådde 8,3 på Richterskalan. Det säger allt.
Tyvärr finns det ingen Richterskala som mäter vidden av den institutionella, ekonomiska, sociala och kulturella förstörelse som är ett resultat av den diktatur som i tio års tid har letts av Alberto Fujimori och hans hantlangare Vladimiro Montesinos. Så sent som i förrgår stod Perus framtida president Alfredo Toledo i ett närliggande rum här i parlamentet och skisserade situationen i sitt land utan omskrivningar. Han beskrev institutioner i ruiner och en ekonomi i ett desperat läge. Han talade om för oss att han skall ge sig i kast med ett återuppbyggnadsarbete så snart han har installerats, vilket sker på Perus nationaldag den 28 juli. Han talade framför allt om att han var motståndare till att upphovsmännen bakom denna situation skall gå straffria.
Vi anser också att det är lämpligt att Japan begär utlämning av ex-diktatorn Alberto Fujimori, och att han och hans medbrottsling Montesinos kan dömas i Peru. Vi efterlyser en "sanningskommission", något som utlovades av presidentkandidaterna, att denna kommission fastställer ansvar och att det sedan görs en nödvändig utrensning bland de väpnade styrkor som var diktaturens medlöpare, och att man ger tillbaka de pengar som diktaturen har stulit från det peruanska folket, dvs. de 43 miljarder dollar som förmodligen vilar i någon europeisk bank. Till sist vore det bra om våra institutioner tar reda på om de pengar som stulits från det peruanska folket verkligen finns på någon av våra banker.
(Applåder)

Patten
. (EN) Som kammaren känner till drabbade en kraftig jordbävning Peru den 23 juni 2001. Aktuella siffror från FN:s kontor för samordning av humanitära frågor, visar att nästan 190 000 personer drabbades och att ca 35 000 bostäder skadades eller förstördes. Kommissionen har reagerat genom sitt kontor för humanitärt bistånd, ECHO, och jag är tacksam för de välvilliga kommentarer som gjordes av ledamoten Medina.
Kommissionen reagerade mycket snabbt. Ett beslut om att tilldela humanitärt bistånd uppgående till 1,15 miljoner euro fattades två dagar efter jordbävningen, för att hjälpa till med att uppfylla offrens mest trängande behov. Detta är faktiskt första gången som kommissionen har tillämpat sitt nya system för omedelbart gensvar i samband med plötsliga humanitära kriser, som trädde i kraft för mindre än två veckor sedan.
Fem akuta humanitära aktioner har dessutom redan inletts. Spanska Röda korset håller på att dela ut livsmedel och annat akut bistånd till 1 000 familjer, för ca 250 000 euro. Oxfam använder 200 000 euro till akuta anläggningar för lagring och tilldelning av vatten och sanitär utrustning. Rädda barnens fond - 300 000 euro till filtar och tält. Medicos Del Mundo - 100 000 euro till filtar, medicin, vattentankar och presenningar för skydd. Internationella Röda korset - 300 000 euro till skydd, livsmedel och stöd till räddningsinsatserna för sjukvård, vatten, sanitär utrustning och annat biståndsmaterial. På detta sätt används vårt akuta bistånd, och jag anser att det används på ett förnuftigt sätt.
Enligt information från dem som befinner sig på platsen, har den internationella reaktionen varit välvillig, och de omedelbara behoven tycks vara uppfyllda. Kommissionen fortsätter ändå att övervaka situationen om ytterligare bistånd skulle behövas.
En debatt om en resolution om den peruanska jordbävningen är kanske inte den lämpligaste ramen för att diskutera den politiska situationen i Peru, men jag vill ändå betona att vi är oerhört nöjda med den förmåga som visats av Peru och landets tillfälliga regering när det gäller att genomföra öppna och ärliga val efter de politiska katastrofer som beskrevs på ett mycket effektivt sätt av ledamoten i hans jungfrutal. Vi ser fram emot att höra honom uttala sig ofta i framtiden. Det var en ganska kärnfull jungfru!
Europeiska unionens valobservatörer var oerhört positiva. I likhet med ledamöterna diskuterade jag katastrofen och den europeiska reaktionen i tisdags med president Toledo, under hans besök vid parlamentet. Vi vill gratulera den interimistiska regeringen och Perus folk till den mognad man uppvisat i denna situation, och till det stöd och samarbete som tillhandahölls vårt folk på platsen.
Jag fick möjlighet att säga till president Toledo när han var här hos oss, att de ca 60 miljoner euro som fördelats till program för minskning av fattigdom, som stoppats genom händelserna i samband med valen 2000, kommer nu att bli tillgängliga. Vi vill gå vidare med dessa projekt så snabbt som möjligt, och jag vet att minskning av fattigdom prioriteras av den nye presidenten.
Vi vill också träffa den nya regeringen och diskutera programplaneringen och vårt framtida stöd. Presidenten betonade själv sin avsikt att reformera rättsväsendet och se till att institutionerna tar hänsyn till rättssäkerhetsprincipen så att reformeringen blir effektiv. Jag menar att detta är ett mycket viktigt sätt, enligt vilket vi kan se främjandet av fler privata investeringar i Peru, och ett större förtroende från det internationella samfundets sida.
Vi uttrycker alla våra kondoleanser till dem som har drabbats av denna fruktansvärda jordbävning, men det har åtminstone gett oss möjlighet att återigen i denna kammare uttrycka vår solidaritet med demokratin i Peru, och vår uppmuntran till Perus nya regering.

Talmannen
Oändligt stort tack, herr kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.

Resultatet av de fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottorna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0188/2001) av Busk för fiskeriutskottet om kommissionens årsrapport till rådet och Europaparlamentet om resultatet av de fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottorna vid utgången av 1999 (KOM(2000) 738 - C5-0107/2001 - 2001/2056(COS)).

Busk
. (DA) Herr talman, herr kommissionär! Jag vill tacka mina kolleger i fiskeriutskottet för det stora intresse och stöd som mitt betänkande om de fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottan har utgjort föremål för. Det visar att det rör sig om ett mycket viktigt betänkande. Det ligger mycket sunt förnuft bakom de fleråriga utvecklingsprogram som kommissionen har föreslagit. Det överskuggande problemet är att utvecklingsprogrammen inte genomförs i medlemsländerna, vilket gör att vi aldrig får veta om de kunde ha haft någon framgång eller inte. Det är helt enkelt inte godtagbart att de inte genomförs i sin helhet. Enligt kommissionen finns det 7-8 medlemsländer som inte följer utvecklingsprogrammen. Om man sedan lägger till de länder som inte har någon fiskerinäring återstår inte många som följer de gemensamma resolutionerna.
Vi har kort sagt en alldeles för stor fiskeflotta inom EU till alltför lite fisk. Det har nyligen rått fiskestopp av torsk i Nordsjön, vilket tydligt visar att det finns en del mycket svaga länkar i kedjan vad gäller den gemensamma fiskeripolitikens förmåga att säkra ett bärkraftigt fiske. De europeiska yrkesfiskarna ställer krav på en mer stabil fiske- och kvoteringspolitik, så att de kan planera sin verksamhet utifrån denna. Ett av de viktigaste instrumenten för att säkra en bärkraftig fiskerinäring är just att se till att fiskeflottans storlek står i proportion till den mängd fisk som kan fångas. De tekniska framstegen ökar behovet av en ytterligare minskning av fiskeflottorna. Vi befinner oss nu i den tråkiga och beklagliga situationen att fiskeavtalet med Marocko inte har kunnat omförhandlas. EU:s överkapacitet vad fiskeflottan beträffar medför därför en stor sårbarhet.
Jag ser fram emot att kommissionen skall börja använda sig av de nya instrumenten i form av artikel 6 och 10 i rådets förordning, som ger kommissionen möjlighet att hålla inne med stöd till förnyelse och modernisering av fiskeflottan. Det är naturligtvis trist att det inte finns en större motivation i medlemsländerna att genomföra de resolutioner som länderna har varit med om att gemensamt ta fram, och att en del länder inte anser sig behöva genomföra utvecklingsprogrammen eftersom de inte överskrider kvoterna. Jag finner detta djupt beklagligt. Man frestas nästan att föreslå att det borde införas ett belöningssystem till de länder som respekterar de gemensamma resolutionerna och minskar sin fiskeflotta.
Jag måste kritisera utformningen av kommissionens årsberättelse som är omöjlig att läsa om man inte är expert på området. De olika uppgifterna läggs fram utan att deras tillförlitlighet på något sätt kommenteras. De anges till och med på ett sådant sätt att det närmast överlåts till läsaren att själv tolka siffrorna och dra de slutsatser som förefaller lämpliga. Årsberättelsen är med andra ord inte alls läsarvänlig och ger absolut inte någon överblick över situationen. Här saknas t.ex. en tabell med en överskådlig jämförelse av de enskilda medlemsländernas status. Detta är tyvärr en ganska dålig utgångspunkt för reformen av den gemensamma fiskeripolitiken för år 2002. Därför, herr kommissionär, väntar ett mycket stor arbete för kommissionen med att utarbeta och genomföra ett nytt och bättre utvecklingsprogram för en minskning av fiskeflottan i samtliga medlemsländer.

Fraga Estévez
Herr talman! För det första skulle jag vilja gratulera Busk, som gjort ett mycket bra arbete. Vår grupp kommer att stödja detta betänkande från första till sista raden. Jag är också tacksam för det samarbete som vi hela tiden haft med honom under arbetets gång.
Betänkandet avspeglar ännu en gång detta parlaments begäran att kommissionen som ett varnande och verkligen avskräckande exempel skall vidta sanktioner mot de medlemsstater som gång på gång bryter mot de mål för flottan som tilldelats dem, för att på så sätt, en gång för alla, undvika att de allmänna målen för gemenskapsflottan alltid skall vara ifrågasatta, trots de mycket stora sociala och ekonomiska uppoffringar som gjorts i vissa regioner som av tradition uppfyller kraven. Denna brist på uppfyllelse av de fleråriga utvecklingsprogrammen (FUP) har gjort att kommissionen lagt fram ett förslag att förlänga FUP IV till slutet av år 2002, men fastställer tyvärr ett antal villkor som är helt oacceptabla.
I ett nytt försök att anpassa flottan till bestånden glömmer kommissionen åter bort att det finns länder som med råge uppfyllt sina mål och lägger fram ett övergripande förslag som straffar alla, med hot om nya skrotningar och med avsikt att låta stöden till moderniseringen av flottan försvinna.
Som jag sagt många gånger är strukturstöden för modernisering den enda garantin för att upprätthålla en konkurrenskraftig flotta och säkerställa bästa kvalitetsvillkor för gemenskapens fiskeriprodukter samt livskvalitet och säkerhet för våra besättningar. Jag sade det senast här under förra sammanträdet. Långt ifrån att förstå det på så sätt envisas kommissionen, helt utan verklighetsförankring, med att ta bort dessa stöd och rent konkret sägs det bokstavligen i det nya FUP-förslaget att den artikel som handlar om modernisering skall upphävas, av säkerhetsskäl.
Inför revideringen av gemenskapens fiskeripolitik talar kommissionen mycket om att lyssna på de berörda och att diskutera med sektorn och förvaltningarna. Vid upprepade tillfällen har alla dessa unisont inte kunnat säga det tydligare, att de anser att moderniseringsbudgetarna är nödvändiga. Därför vill jag att kommissionären förklarar anledningen till detta förslag.

Lage
Herr talman, ärade ledamöter, herr kommissionär! Gemenskapens fiskeripolitik har en svår och ibland otacksam uppgift: att jämka intressen från en så traditionell näring hos mänskligheten med ett bevarande av fiskeresurserna och de marina ekosystemen. Den kontinuerliga slöseriet med fiskeresurserna innebär på lång sikt en fara för Europas yrkesfiskare och arternas bestånd. Utan fisk kommer det sannerligen inte att finnas något fiske. Därför är det ett måste att förnuftigt acceptera, som kommissionär Fischler sa, omedelbara förluster för att kunna uppnå ekonomiska och miljömässiga vinster på lång sikt. EU:s fiskeflottas överkapacitet, som uppskattas till 40 procent av specialisterna på de marina vetenskaperna, en uppgift som tagits upp i grönboken om gemenskapens framtida fiskeripolitik, från mars 2001, är en av huvudorsakerna till fiskerinäringens överdrivna press på stocks med fisk. Men vi får inte glömma att andra näringar än fisket, nämligen turismen samt olika föroreningar, bidrar till försämringen av den marina miljön.
Därför är de fleråriga programmen för en minskning av fiskeflottan en viktig del av de åtgärder som vidtas för att skydda de arter som är föremål för en farlig exploatering. Dessa verkligen komplexa program, som är svåra att tillämpa, har som väsentlig målsättning att balansera resurser och fångster utan att förfördela någon. En permanent minskning av fiskeflottan ifrågasätts naturligtvis av yrkesfiskare och industrin. Därför måste alla inblandade parter lojalt leva upp till programmen strängt och öppet. Resultatet för år 1999 är medelmåttigt och misströstande. Så rekommendationerna i ledamot Busk betänkande måste understrykas om att krav måste ställas på kommissionen och medlemsstaterna att de antar tydliga och exakta kriterier för att bedöma fartygens kapacitet och fiskeflottekategorier så att en kontroll av fiskeflottans utveckling och de fleråriga planernas målsättning kan ske. Medlemsstaterna måste ha mod att respektera fastslagna begränsningar. Fisket bör i allt högre grad vara en havsvänlig näring som tar hänsyn till det marina livet, och inte en rovdriftsnäring.

McKenna
Herr talman! Vi ser nu återigen samma situation. Åtskilliga medlemsstater ligger efter när det gäller deras skyldigheter att minska sina flottor, och återigen görs ingenting för att förbättra saken. I nästa betänkande, av Nicholson om torskbeståndet i Irländska sjön, visar han tydligt misslyckandet i samband med den nya förvaltningen av fiskeflottorna.
Kommissionen föreslår en förlängning av det fleråriga utvecklingsprogrammet med ett år för att kunna diskutera politiken rörande flottorna i samband med grönboken. Vi stöder detta. Vi anser att det är en bra idé. Det måste emellertid ske en rejäl omvärdering av fiskeflottspolitiken. Vi håller med kommissionen om att flottorna är för stora och att de måste minskas. Vi menar också att rådet måste vakna upp och se världen som den verkligen är beskaffad, därför att det verkar tycka att detta är onödigt.
Som ett steg i rätt riktning stöder Gruppen De gröna idén med påföljder för de länder som inte tar hänsyn till sina rättsligt bindande åtaganden att minska flottorna. Vi måste ta detta problem på allvar, och även granska de länder som hävdar att de uppfyllt sina åtaganden enligt det fleråriga utvecklingsprogrammet, för att se till att de inte låter sina fartyg fiska under annat flagg. Vi måste se till att de följer det fleråriga utvecklingsprogrammets långsiktiga syfte.

Van Dam
Herr talman! Fiskeflottans struktur avgörs av en regions social-ekonomiska omständigheter, av The Total Allowed Catch (TAC) och kvoten i kombination med tekniska åtgärder. Det fleråriga utvecklingsprogrammet har i den här helheten fungerat för mycket som en målsättning och för lite som ett medel. Målsättningen är att på ett hållbart sätt se till att fiskbeståndet håller sig på en stabil nivå. Om en medlemsstat fiskeflotta håller sig till sin kvot, så har den därmed uppnått den främsta målsättningen. Hoten att minska kvoten om det fleråriga utvecklingsprogrammets målsättningar inte uppnås är att skjuta bredvid målet. Då hamnar man i den märkliga situationen att flottor som har uppnått det fleråriga utvecklingsprogrammets målsättningar men strukturellt tagit upp för mycket fisk inte bestraffas, medan fiskeflottor som inte har tagit upp för mycket fisk bestraffas, eftersom de har för hög motoreffekt. Vad det sistnämnda beträffar är det en stor framgång att man 1999 för första gången höll räkning med länder som reglerar sin flottkapacitet med hjälp av en bestämmelse om havsdagar, kapacitet som begränsas av aktiviteten. Tyvärr har det inte blivit något slut på den förvirrande mängden enheter som anger flottkapaciteten som bruttoregisterton, bruttoton och kilowatt framdrivningseffekt. Det är en illustration av bristen på visioner för flottstrukturen och av rigiditeten i kommissionens fiskeripolitik att ingen bra enhet har funnits för flottaktiviteten fram till i dag. Med den fortgående fångsteffektiviteten finns det ett stort behov av obestridliga indikatorer av fångst per verksamhetsenhet. En större motoreffekt behöver å andra sidan inte tyda på en större fiskeverksamhet om vi betänker att även fryskapaciteten på vissa fartyg kräver en större motoreffekt.
Ett hållbart fiske kan endast uppnås om det inom de tillåtna fångstmängderna finns utrymme för en effektiv flotta. Bidrag till nybyggnationer stör marknadskrafterna och stimulerar till en utökning av kapaciteten. Därför uppmanar jag kommissionen att upphöra med de här bidragen, och jag vet att jag på den punkten får stöd från de nederländska yrkesfiskarna.
Kommissionens fiskeripolitik måste få stöd från yrkesfiskarna om den skall ha möjlighet att lyckas. Det fleråriga utvecklingsprogrammet får inte betraktas som ett fristående instrument med enskilda målsättningar från de andra handlingsåtgärderna som exempelvis kvoterna och TAC. Genom att ge fiskare utrymme i sina producentorganisationer för att inom ramen för europeisk lagstiftning själva utforma politiken kan ett brett stöd erhållas. Dessa producentorganisationer kan därefter tilltalas om fördelningen av kvoter, insyn i fråga om fångstmängder och registrering av fartyg.

Berthu
Herr talman, herr kommissionär! Jag skall uttala mig å min kollegas vägnar, Dominique Souchet, genom att framföra den ståndpunkt som han försvarade inom fiskeriutskottet och som jag också står bakom.
Denna årsrapport framstår varje gång som repetitiv, fingerad och tämligen intetsägande, oavsett föredragandens meriter och ansträngningar. Tomheten i denna övning understryker - om det nu skulle behövas - tomheten i en process: de fleråriga utvecklingsprogrammen som i första hand ger anledning till bedrägerier genom att gynna vissa flottor på andras bekostnad. Vad som redan från början förstörde mekanismen är att fartyg som i princip är vrak köps upp utifrån, i syfte att förstöra dem och därmed få oskäliga kilowattreserver. Detta fördärvliga beteende har i vissa stater t.o.m. blivit en verklig nationalsport. Att i all oändlighet klaga över den undermåliga kvaliteten på den statistik som hänför sig till de fleråriga utvecklingsprogrammen har därför ingen större betydelse. Att, som kommissionen föreslår, gå in i en logik som innebär att medlemsstater straffas och sanktioneras - vilket skulle drabba yrkesfiskarna - vore riskfyllt. Det som krävs är helt enkelt att inse att de fleråriga programmen har misslyckats, i stället för att på artificiell väg försöka upprätthålla detta ineffektiva och kontraproduktiva system.
Trots den höga kostnaden har dessa fleråriga utvecklingsprogram inte uppnått sitt mål. Eftersom de var något som kom utöver de tillåtna totalfångsterna (TAC) var de redan från början dåligt utformade och leder till att andrahandsmarknaden blommar ut, till nackdel för unga småskaliga fiskare som just gett sig in i yrket. Privat erkänner alla detta misslyckande. Det vore klokt att fatta mod och offentligt erkänna detta, och att ta konsekvenserna av det. Detta bör framför allt gå ut på att låta den nya gemensamma fiskeripolitiken medföra - förutom att de fleråriga utvecklingsprogrammen avskaffas - en omläggning av den hållbara förvaltningen av resurserna enligt ett moderniserat system för tillåtna totalfångster och fleråriga kvoter, som förbättras och justeras utifrån mer exakta bedömningar av resurserna, tack vare en betydligt utökad vetenskaplig forskning och genom att yrkesfiskarna får delta i processen i större utsträckning.
Genom att vilja skydda de fleråriga utvecklingsprogrammen riskerar kommissionen att slå in på fel väg, och vi vill varna den för denna väg. Det är inte genom att agera på det här sättet som kommissionen kommer att få yrkesfiskarna att förlika sig med den gemensamma fiskeripolitiken.

Nicholson
Låt mig först och främst ta tillfället i akt och gratulera föredraganden. Han har, precis som jag själv, tilldelats det stora problemet att försöka ta itu med ett väldigt tekniskt betänkande och försöka hitta ett sätt att klara av detta. Mitt betänkande kommer senare. Jag vill ta tillfället i akt och gratulera honom till ett utmärkt betänkande. Jag tror att de av oss som deltar i parlamentets fiskeriutskott inte alltid får det beröm de är värda för vad de åstadkommer, eller för vad egentligen kommissionen åstadkommer.
Och jag måste fråga kommissionen - vi måste faktiskt också fråga oss själva - varför det fleråriga utvecklingsprogrammet inte genomförs. Visst är det bra att klaga på det, men vi måste ställa oss frågan "varför". Huvudskälet till varför det inte genomförs är därför att medlemsstaterna och de nationella regeringarna av många olika anledningar inte är redo att hitta den matchande finansiering som krävs för att få till stånd det som är nödvändigt för att omstrukturera en industri som vi alla vet, och håller med om, måste omstruktureras.
Fram till dess vi hittar ett sätt att uppmuntra alla medlemsstaterna att göra detta, finns det ingen anledning att en medlemsstat gör det, eller att två eller t.o.m. tre, fyra eller fem medlemsstater gör det: Alla medlemsstater måste göra det, annars kommer det att sluta med omfattande motbeskyllningar mellan medlemsstaterna när det gäller vilka som gör vad. Det faktum att vi inte lyckats ge det den prioriteringen i medlemsstaterna, är verkligen något som vi alla oroas starkt över. Jag är benägen att säga till kommissionären att - utan att ta hänsyn till vad man kallar det eller hur man uppnår det - man måste ta problemet, skaka om det ordentligt, gå vidare med det och försöka tvinga medlemsstaterna att få till stånd det resultat som alla håller med om krävs, och ta reda på hur det egentligen kommer att påverka industrin.
Vi har medlemsstaterna som går åt ett håll, vi har kommissionen som går åt ett annat håll, vi har forskarna som säger en annan sak till oss och i mitten har vi yrkesfiskarna och fiskeindustrin som undrar vilket håll de kan gå.

Hudghton
Herr talman! Det är nödvändigt att fiskeansträngningen - och jag menar ansträngning i motsats till kapacitet - anpassas till fiskeresurserna. Medlemsstaterna måste också tvingas uppfylla sina mål rörande minskning av flottorna, så jag välkomnar den allmänna tyngden i Busks betänkande. Tyvärr såg ett ändringsförslag i utskottet till att bifoga en hänvisning till Cunhas betänkande, och förde med sig idén med ett sanktionssystem för kvoter, ett förslag som strider mot gemenskapens regelverk. Som kommissionen själv fastslog i denna kammare vid ett tidigare tillfälle - jag citerar: "Den automatiska minskningen av kvoter för länder som inte följer bestämmelserna, undergräver allvarligt den gemensamma fiskeripolitikens grundläggande princip om relativ stabilitet".
Ett sanktionssystem för kvoter är opraktiskt och orättvist, eftersom det straffar fiskare för deras medlemsstaters förseelser. Kvoterna bör grundas på vetenskap och mål för bevarande, inte missbrukas som automatiska sanktioner. Jag vill därför ha en särskild och delad omröstning om punkt 4 i denna text, och jag uppmanar ledamöterna att förkasta hänvisningarna till Cunha-betänkandet och se till att man riktar effektiva sanktioner mot dem som har åtagit sig att uppfylla målen enligt det fleråriga utvecklingsprogrammet, dvs. medlemsstaternas regeringar och inte yrkesfiskarna.

Fischler
Herr talman, ärade parlamentsledamöter, mina damer och herrar! Först skulle jag vilja tacka er, herr Busk, för ert utmärkta betänkande. De fleråriga utvecklingsprogrammen är, som vi alla vet, viktiga instrument för fiskeflottspolitiken. Det håller jag fullständigt med er om. Årsrapporten upplyser om att målen för FUP4 å ena sidan hade alltför låg ambitionsnivå och att å andra sidan dessa blygsamma mål endast delvis uppnåddes.
Nu skulle jag vilja gå in på två av huvudkraven i betänkandet: mätning av fartygskapaciteten och sanktioner mot medlemsstater som inte uppfyller sina mål enligt FUP.
För det första kräver ni, herr Busk, klara och precisa kriterier för mätning av fartygskapaciteten. Formellt är det så att vi 1994 genom förordning 3259 införde en enhetlig och i hela gemenskapen giltig definition för tonnage. Enligt denna förordning var medlemsstaterna till 1995 tvungna att lägga fram uppskattningar av tonnaget och de har tid fram till 2003 för att mäta alla fartyg enligt de enhetliga bestämmelserna och meddela de faktiska värdena.
Vi har dock hittills endast fått uppskattningar och måste nu undan för undan ersätta dem med faktiska värden. Detta innebär alltså att vi till slutet av 2003 får arbeta med en blandning av riktiga mätdata och uppskattningar. Även för motoreffekten finns det formellt harmoniserade definitioner. Här har vi emellertid problem med kontrollen, eftersom den faktiska motoreffekten ofta ligger över den deklarerade eller också höjs den i efterskott.
Detta förfaringssätt måste vi få slut på, och kommissionen kommer i höst att arrangera en workshop med experter från medlemsländerna för att söka lösningar på detta problem. Men uppriktigt sagt kan man med rätta därutöver kasta fram frågan om dessa båda kriterier, nämligen motoreffekt och tonnage, verkligen är de enda möjliga och bäst lämpade kriterierna för att rätt värdera ett fartygs fångstkapacitet.
Jag har i varje fall för avsikt att än en gång ta upp denna frågeställning inom ramen för överläggningarna om reformeringen av den gemensamma fiskeripolitiken och även närmare undersöka frågan.
För det andra, herr Busk, kräver ni verksamma sanktioner mot de medlemsstater som inte har fullgjort sina förpliktelser enligt FUP4. Ni hänvisar i detta sammanhang till parlamentets tidigare resolutioner med anledning av betänkande Cunha om samma ämne. På den punkten håller jag fullständigt med er. Vi behöver effektivare sanktioner som också får vederbörlig effekt. Den hittills mest verksamma metoden vid sidan av att tillgripa rättsliga åtgärder är att frysa offentliga bidrag till flottan. Men det är naturligtvis helt utan verkan i de medlemsstater där ändå inga bidrag ges, vilket är fallet i Nederländerna och i Förenade kungariket.
Vid överträdelse av de mål som fastslås i FUP är det enda rättsliga medel som står till förfogande att vända sig till EG-domstolen respektive att inleda ett förfarande för överträdelse av fördraget. Vi har emellertid förberett sådana förfaranden gentemot flera medlemsstater och vi kommer nu att sätta i gång dessa, eftersom det annars över huvud taget inte finns någon möjlighet att skapa mer disciplin på detta område.
(Applåder)

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.

Torskbeståndet i Irländska sjön
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0213/2001) av James Nicholson för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 2549/2000 om fastställande av ytterligare tekniska åtgärder för torskbeståndets återhämtning i Irländska sjön (ICES-område VIIa)(KOM(2001) 165 - C5-0140/2001 - 2001/0083(CNS))

Nicholson
. (EN) Herr talman! Jag är tacksam för det stöd jag fick under utarbetandet av detta betänkande. Som jag nämnde under den tidigare debatten, är detta ett tekniskt betänkande. Ibland krävs litet kunskap för att förstå problemet till fullo. Jag vill också tacka kommissionen.
I viss utsträckning sysslar vi med frågan om område VIIa i Irländska sjön, som under den senaste tiden stängts ibland i samarbete med yrkesfiskarna. Jag välkomnar verkligen detta. Diskussionerna grundades på debatten om vad som hände i Nordsjön. Detta område stängdes också när norrmännen arbetade med projektet och forskarna lade fram nya slutsatser som inte påverkade industrin. Detta betänkande är också till hjälp för de franska yrkesfiskarna.
Det tillämpas tillsammans med åtgärderna för torskbeståndets återhämtning i Irländska sjön. Alla godtar numera att det finns problem när det gäller torskbeståndet. Men ingen har lyckats komma överens om hur man skall göra för att beståndet skall återhämta sig. Jag hoppas verkligen att denna undersökning och de förslag som läggs fram kommer - tillsammans med yrkesfiskarna - hjälpa fiskeindustrin, flottan och de som faktiskt arbetar till sjöss. Detta betänkande är, som jag har sagt, i hög grad ett tekniskt betänkande. Det behandlar skillnaden mellan ett 4 millimeter tjockt dubbeltrådigt garn som motsvarar ett 6 millimeter tjockt enkelt garn på lyften på det faktiska nät som fångar fisken.
Jag hoppas att forskarna har rätt och att det sker en förbättring. Vi måste alla godta att detta handlar om skydd av torskyngel i Irländska sjön. Jag hoppas det blir framgångsrikt. Om bestånden skall kunna återhämta sig, måste ynglen få möjlighet att växa och utvecklas om industrin skall kunna återhämta sig.
Något jag ser positivt på är det faktum att det nu är ett bättre samarbete och en bättre dialog mellan kommissionen och industrin. Detta måste vara välkommet av alla. Vi har alla en roll i detta sammanhang: yrkesfiskarna, medlemsstaterna, forskarna och kommissionen. Var och en måste förstå den andres intressen om vi skall kunna lyckas. Alla måste samarbeta om vi skall kunna lyckas. Jag vill att den närvarande kommissionären bekräftar att detta samarbete fungerar så bra som man kan förvänta sig. Kanske kan han föreslå förbättringar av samarbetet, särskilt under de kommande månaderna när vi - när julen börjar närma sig - beslutar om områdenas totala tillåtna fångstmängder och kvoter, och med all sannolikhet drabbas av allvarliga svårigheter.
Kommissionären kanske känner till att Irländska sjön under de senaste två åren varit stängd under lekperioden för att hjälpa torskbeståndet att återhämta sig. Yrkesfiskarna i detta område har samarbetat fullständigt, vilket de också har gjort i år när det rör Nordsjöområdet. Blir det något resultat av dessa nya metoder? Kan ni säga om man uppnått önskat resultat när det gäller forskarnas rön?
Det finns en växande förståelse för att det finns ett problem. Men är vi på rätt väg när det gäller att hitta lösningen på detta problem? Använder vi rätt metoder och mekanismer för att lösa det? Alla dessa nya åtgärder skapar extra kostnader vid en tidpunkt när fisket skall minskas och då vi har en flotta som, i viss utsträckning, har ekonomiska problem. Det krävs ett seriöst stöd från industrin: Avveckling, en storleksminskning av fiskeflottan och fisketiden, så att vi åtminstone kan ge dem som finns kvar i industrin ett visst hopp om överlevnad.
Herr kommissionär! Jag hoppas att ni kommer att främja det samarbete som krävs. Det har kommit till stånd för att åstadkomma detta tekniska avtal. Jag hoppas att ni kommer att främja ett samarbete mellan er personal, forskare och de som har att göra med industrin. Detta är vägen framåt.

Stevenson
Låt mig först och främst gratulera min vän och kollega, Jim Nicholson, till hans betänkande. Tekniska åtgärder för torskbeståndets återhämtning i Irländska sjön är av mycket stor betydelse, och de kan få avsevärda konsekvenser för yrkesfiskarna i Skottland, som nu desperat söker efter sätt att förnya torskbeståndet i Nordsjön. Vi håller därför med stort intresse på att undersöka utvecklingen av de åtgärder som vidtagits i Irländska sjön.
Fiskbestånden i Nordsjön har, som ni känner till, kollapsat, vilket nyligen tvingat kommissionen att införa akuta åtgärder för första gången, när de stängde 40 000 engelska kvadratmil för fiske under 12 veckor, och att införa akuta åtgärder för att skydda bestånd av nordlig kummel. Vår en gång i tiden stolta skotska flotta, som landade 400 000 ton torsk per år i skotska hamnar 1970, är numera begränsad av stränga bestämmelser om totalt tillåtna fångstmängder och kvoter, och får bara fånga 20 000 ton per år. Situationen är inte längre hållbar.
Kommissionens grönbok om reformering av den gemensamma fiskeripolitiken innehåller förslag, som fått ett brett stöd av industrin, för upprätthållande av gränserna på 6 och 12 engelska mil för att skydda kustfisket, bevarande av de framgångsrika skyddsområdena, som t.ex. Shetlandsboxen och upprätthålla begreppet relativ stabilitet, för att begränsa tillträdet till Nordsjön. Kommissionen har också rekommenderat en överflyttning av vissa aspekter av fiskeförvaltningen till regionkommittéer, som utgörs av huvudintressenter som t.ex. yrkesfiskare och forskare med en rådgivande roll.
Allt detta är mycket berömvärt och kommer att vara till nytta under processen då beståndet och ynglen återhämtar sig. Men det är också nödvändigt, som föredraganden har påpekat, att införa ett brett spektrum av tekniska åtgärder, som t.ex. maskstorlek. Endast av detta skäl är jag oroad över att vi fortsätter att tillåta fiske i stor skala av tobisfiskar och vitlinglyra i Nordsjön. Fiske i stor skala är fullständigt oförenligt med utvecklingen av ett hållbart fiske. Hur skall vi kunna tvinga våra fiskare att använda 110 millimeter breda maskor inom EU:s område fr.o.m. den 1 januari 2002 för torsk, kolja och vitling, när vi fortsätter att tillåta dessa guldgrävare att håva upp allt i deras väg genom att de använder småmaskiga nät. Denna destruktiva praxis måste upphöra, och jag hoppas att kommissionen kommer att vidta de nödvändiga åtgärder som krävs för att kontrollera det storskaliga fisket, som en del av den övergripande reformeringen av den gemensamma fiskeripolitiken.

Hudghton
Herr talman! Detta är ett mycket nödvändigt tekniskt förslag, och jag stöder helt Nicholsons betänkande och det förslag detta hänvisar till. Men om man talar om planer för återhämtning i allmänhet, är det naturligtvis inte bara Irländska sjön som drabbats av katastrofala nedgångar. Nordsjön har också råkat ut för en drastisk minskning av fiskbestånd som resulterat i partiella stängningar av fiskevattnen och en annan plan för torskbeståndets återhämtning och planen för kummelbeståndets återhämtning.
Det finns ett påtagligt behov för fiskeförvaltningen att ta hänsyn till det lokala ekosystemet och de regionala olikheter som finns. Det breda förhållningssättet, skulle jag vilja påstå, har inte fungerat med minskande bestånd och återhämtningen har varit mycket långsam, om den har märkts över huvud taget.
Detta är skälet till varför rätt väg framåt är en regional förvaltning. Förutom de kortsiktiga tekniska förslag som man hänvisar till i denna typ av betänkande, måste man ta till sig förhållningssättet i kommissionens grönbok, som är mer inriktat på både regional förvaltning och bevarande. I detta avseende välkomnar jag också förslag till att göra ytterligare medel tillgängliga till bindande program som en nödvändig del av förvaltningens verktyg i bevarandesyfte, som sker samtidigt som åtgärderna för återhämtning. Kompenserande bindande program är också nödvändiga för bevarande av den gemensamma fiskeripolitikens sociala roll.
I Skottland erkänner alla berörda parter att det finns återhämtningsbehov, men yrkesfiskarna måste också få det ekonomiska och sociala skydd de behöver för att uppmuntra dem, samtidigt som man vidtar ansvarsfulla åtgärder. Jag uppmanar därför kommissionen att se till man använder ett system som gör det möjligt att tillämpa kompenserande bindande program, men utan att styras av medlemsstaternas nycker, för att säkerställa samma spelregler för fiskeindustrin i de olika medlemsstaterna, som i bland kommer att påverkas av åtgärder för återhämtning.

Fischler
Herr talman, ärade damer och herrar! Jag kan fatta mig kort. För det första skulle jag vilja tacka Nicholson hjärtligt för hans betänkande. För det andra skulle jag vilja säga att kommissionen helt och hållet tillstyrker betänkandet.
Vetenskapsmännen har kommit fram till att selektiviteten hos enkla 6 mm tjocka maskor motsvarar selektiviteten hos dubbla 4 mm tjocka maskor. Det fanns därför ingen anledning att förbjuda 4 mm tjocka maskor för fisket i Irländska sjön. Vi har därför anpassat våra regler i enlighet med detta.
Jag tackar er därför för ert positiva mottagande av kommissionens förslag.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.
(Sammanträdet ajournerades fram till omröstningen kl. 18.30.)

OMRÖSTNING
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Betänkande (A5-0213/2001) av James Nicholson för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 2549/2000 om fastställande av ytterligare tekniska åtgärder för torskbeståndets återhämtning i Irländska sjön (ICES-område VIIa) (KOM(2001) 165 - C5-0140/2001 - 2001/0083(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Resolutionsförslag (B5-0327/2001) av Caroline F. Jackson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om Europeiska unionens strategi inför Bonnkonferensen om klimatförändringar (COP-6, del 2)
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0214/2001) av Sjöstedt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens meddelande om säker gruvdrift: en uppföljning av den senaste tidens gruvolyckor (KOM(2000) 664 - C5-0013/2001 - 2001/2005(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0188/2001) av Busk för fiskeriutskottet om kommissionens årsrapport till rådet och Europaparlamentet om resultatet av de fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottorna vid utgången av 1999 (KOM(2000) 738 - C5-0107/2001 - 2001/2056(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)

RÖSTFÖRKLARINGAR- Resolution B5-0327/2001

Krivine och Vachetta
. (FR) Vi kommer att rösta för resolutionen om Europeiska unionens strategi inför konferensen i Bonn om klimatförändringar. Den bemöter faktiskt ett brådskande behov genom att hävda en vilja att gå framåt med hänsyn till president Bushs ensidiga kritik av Kyotoprotokollet. Den innehåller också positiva artiklar, t.ex. att man hävdar behovet av att främja "ren utveckling", genom att gynna teknik som utesluter kärnenergi, storskalig användning av fossila bränslen och användning av kolsänkor. Eller den artikel som syftar till att främja interna handlingsprogram och åtgärder för att minska utsläppen av växthusgaser, i stället för att använda "flexibla mekanismer" (som man i resolutionen föreslår skall begränsas till 50 procent). Eller den där man kräver, förutom försiktiga metoder, att WTO skall rätta sig efter de miljöprioriteringar som en internationell konferens beslutar om utanför WTO:s ramar, genom att verka för att förhindra att de länder som inte respekterar Kyotoprotokollet får konkurrensfördelar.
Denna resolution visar i hur hög grad situationen har försämrats i dag. Unionens roll har reducerats till att försvara Kyotoprotokollet, som ändå var långt ifrån bra. Kyoto lämnar faktiskt ett alltför stort utrymme åt de mekanismer som råder på en ojämlik marknad. Med detta protokoll godkänns miljöpolitikens gradvisa tillbakasteg sedan konferensen i Rio de Janeiro, under påtryckningar av etablerade intressen och anhängare av den ekonomiska liberalismen. Vi får inte nöja oss med dessa förhållanden.

Thomas-Mauro
. (FR) Ingen kan i dag bevisa att de klimatförändringar som bekymrar oss inte är ett resultat av en naturlig klimatcykel som utvecklats alltsedan vår planets tillblivelse.
Man kan visserligen inte förneka de växande lutföroreningarna. Orsakerna ligger i människans handlande, och vi måste överväga att utarbeta en effektiv politik som syftar till att skydda miljön i Europa och i världen. I denna bemärkelse ställer jag mig bakom idén att stödja utvecklingsländerna på ett sådant sätt att de får möjlighet att se till att miljön respekteras.
Eftersom jag föredrar att medlemsstaterna tar ett större ansvar framför ett system med böter, i den händelse gjorda åtaganden inte följs, delar jag inte idén att inrätta en "censor", som skulle sanktionera staterna enligt kriterier som jag inte kan godta, bl.a. att kärnenergi utesluts.
Är vi däremot konsekventa bör vi snarast utveckla, med hjälp av skattemässiga incitament, icke-förorenande energikällor som biobränslen.
Låt oss sammanfattningsvis vara fast beslutsamma om de mål som skall uppnås, men flexibla i fråga om de medel som nyttjas för att nå målen.
Betänkande A5-0214/2001

Bordes och Cauquil
. (FR) De två nyligen inträffade gruvolyckorna som nämns i motiveringen var miljökatastrofer med konsekvenser som sträcker sig långt bortom de regioner där olyckorna inträffade.
I fallet Baia Mare drog den huvudsaklige aktieägaren, en australier, tillbaka sitt kapital så fort katastrofen inträffade och rentvådde sina händer när det gäller förstörelsen av Tiszas och en stor del av Donaus djur och växter.
Om man vill undvika att liknande katastrofer inträffar på nytt är det ett minimikrav att införa en bindande lagstiftning, som inte bara lägger ansvaret för de uppkomna skadorna på gruvbolagen i fråga, utan också på alla deras ägare och aktieägare. Och tar de inte sitt ansvar skulle alla deras tillgångar och allt deras kapital beslagtas, även det som har investerats i andra sektorer.
Det tjänar ingenting till att endast framföra önskningar, eller ens rekommendationer, om man inte ifrågasätter den okränkbara äganderätten, med tanke på att denna rätt får katastrofala konsekvenser för en hel befolkning, och inte bara dagens befolkning.
Vi har röstat för vissa förslag i texten, men vi har avstått att rösta för den i sin helhet, på grund av dess halvhjärtade karaktär.

Krivine och Vachetta
. (FR) Betänkandet av Jonas Sjöstedt följer upp ett meddelande från kommissionen och handlar om en mycket viktig fråga som alltför ofta försummas: gruvdriftens inverkan på miljön. Här drar man lärdom av två nyligen inträffade allvarliga olyckor: Doñana-olyckan i Spanien, i en gruva där man tar fram koncentrerade metaller, och olyckan i guldgruvan "Maia Mare" i Rumänien.
Med hänsyn till den skriande bristen på aktuella övervakningsregler och -normer handlar det i grund och botten om att revidera gemenskapens miljöpolitik, för att äntligen låta den omfatta gruvdrift (och särskilt hantering av avfall från gruvor), på ett systematiskt sätt. Det gäller således att klart och tydligt fastställa ansvaret för de gruvbolag som i dag utnyttjar de släpphänta bestämmelserna.
Vi kommer att rösta för betänkandet av Jonas Sjöstedt.
Betänkande A5-0188/2001

Figueiredo
. (PT) Föredraganden koncentrerar sig mycket på behovet av en minskad fiskeflotta i medlemsstaterna och införandet av sanktioner som tvingar medlemsstaterna att "följa bestämmelserna om att minska sina fiskeflottor enligt de fleråriga utvecklingsprogrammen (FUP)". Han påpekar också att inte alla medlemsstater har följt de kriterier som fastställts i FUP. Han kräver för övrigt tydligare kriterier för att mäta fiskeflottorna. Nu är det tyvärr så att föredraganden inte nämner vilka medlemsstater som inte följt FUP:s målsättning. Portugal var ett av de länder som naturligtvis följde FUP:s anvisningar, och som inte passade på, som andra medlemsstater, att modernisera och t.o.m. utöka sin fiskeflotta.
Med hänsyn till grönboken om "Gemenskapens framtida fiskeripolitik", bör medlemsstaterna som redan genomfört stora minskningar slippa genomföra fler minskningar i framtiden, hänsyn måste också tas till balansen mellan fiskekonsumtionen i en medlemsstat och dess flottkapacitet. Att reducera fiskerinäringen innebär inte direkt att det måste bli färre fartyg. Dessa minskningar kan genomföras med bättre fångstmetoder eller med förbudsperioder, med motsvarande ersättning för de drabbades stillestånd.

Talmannen
Jag förklarar omröstningen avslutad.

Avbrytande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar sammanträdet avslutat.
(Sammanträdet avslutades kl. 18.45.)

