Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Janssen van Raay
Hr. formand, det nederlandske skattevæsen beskatter ikke kun Parlamentets bidrag til de frivillige pensioner, men også til de udbetalte pensioner. Jeg er fru Fontaine taknemmelig for, at hun spontant har protesteret herimod, og hr. Rothley, fordi han har indgivet et ændringsforslag for at gøre en ende på disse misforhold i Nederlandene. Desværre har en række nederlændere gennem deres repræsentanter accepteret denne ordning. Det er det, jeg i går ønskede at få ført til protokols, og jeg takker Dem for, at det er blevet gjort.

Evans
Hr. formand, jeg vil bare gerne sige, at jeg var til stede i går, men af uforklarlige årsager optræder mit navn ikke på tilstedeværelseslisten. Jeg ville være glad, hvis der kunne blive gjort noget for at rette op på dette.

Formanden
Det vil vi undersøge, og Deres navn vil blive opført.

Thors
Hr. formand, det samme skete for mig i går. Jeg var sikkert så koncentreret om Rothley-betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, at mit navn ikke kom med på tilstedeværelseslisten. Jeg vil gerne anmode om, at det bliver rettet.

Formanden
Det vil også blive undersøgt og rettet.
(Protokollen godkendtes)

van Dam
Hr. formand, vi har med spænding ventet til, vi havde lommekalenderen for 1999, og jeg er taknemmelig for, at vi i går kunne hente den. En af de vigtigste datoer i 1999 er valget til Europa-Parlamentet. Som De ved, er der også i Parlamentet talt meget om, på hvilke dage valget skulle finde sted. Det er derfor også en stor skuffelse for mig at konstatere, at det i kalenderen fejlagtigt angives, at der kun i tre EU-lande ikke stemmes om søndagen, men senere, og at dette angives for mit eget land, Nederlandene.
Det er helt forkert, at valget finder sted om søndagen. En af Nederlandenes gode traditioner er, at valget finder sted i løbet af ugen, og fejlagtigt er Nederlandene ikke opført ved den 10. juni. Hvordan har De tænkt Dem at rette denne fejl for at undgå, at valgdeltagelsen bliver endnu lavere?

Formanden
Ærede medlem, jeg mener, at De skal stille de hollandske myndigheder det spørgsmål. Som De ved, afhænger valgdatoen ikke af, om den fremgår af Parlamentets dagsordener, men af de enkelte landes myndigheders beslutning inden for en fastsat tidsramme, som kan ændres af Rådet, men ikke af Parlamentet. Hvis valget i Nederlandene finder sted på en bestemt dato, er det, fordi myndighederne i landet har besluttet det, formodentlig i henhold til subsidiaritetsprincippet. Men det er naturligvis ikke Parlamentet, der fastsætter valgdatoerne, og det kan heller ikke ændre dem.

Blokland
Hr. formand, det er ikke det, det drejer sig om. Valget finder ganske enkelt sted i Nederlandene den 10. juni. Det er ikke det, der er problemet. Men i kalenderen er det angivet forkert. Det skal rettes. Det er det, hr. van Dam anmoder om.

Formanden
Vi vil undersøge, om der har været en fejl fra vores side i dagsordenen. Men under alle omstændigheder kan De være sikker på, at valget i Nederlandene ikke afholdes i henhold til vores dagsorden, men i henhold til det, myndighederne har besluttet .

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Forslag til Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 355/94 af 14. februar 1994 og om forlængelse af den midlertidige undtagelse for Tyskland og Østrig (KOM(98)0473 - C4-0516/98-98/0251(CNS))

Formanden. Hr. von Wogau har ordet på vegne af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, som er det korresponderende udvalg.

von Wogau
Hr. formand, der er tale om en fremgangsmåde, vi allerede én gang har beskæftiget os med. Det problem, Kommissionen taler om, har eksisteret siden januar i år. Men vi fik først dokumenterne tilsendt i september. Derfor forstår jeg ikke, at Kommissionen nu to gange i træk anmoder om uopsættelig forhandling, for i tiden forud har den jo givet sig god tid. Hr. Langen er netop ved at udarbejde en betænkning, som vi skal stemme om på mødet i november. I december vil den så blive forelagt for plenarforsamlingen. Derfor foreslår jeg, at vi afviser anmodningen om uopsættelig forhandling.

Formanden
Jeg sætter det fremsatte forslag om uopsættelig forhandling til afstemning.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Forelæggelse af Revisionsrettens årsberetning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forelæggelse af Revisionsrettens årsberetning.
Jeg vil sige velkommen til Rettens formand, hr. Friedmann, der som ved andre lejligheder har været så venlig at komme og forelægge den for Parlamentet.
Hr. Friedmann, De har ordet.

Friedmann
Hr. formand, mine damer og herrer, på vegne af Den Europæiske Revisionsrets kollegium vil jeg gerne sige mange tak, fordi jeg i denne tidlige morgentime må aflægge beretning om vores arbejde sidste år. En ting er vi sikkert enige om: Penge er ganske vist ikke alt, men af måden, hvorpå pengene behandles, ser man, om en politik lykkes eller ej.
De har måske allerede konstateret, at den foreliggende årsberetning er langt tyndere end i de forudgående år. Det skyldes ikke, at vi har arbejdet mindre, tværtimod. Vi har sidste år udarbejdet mange særberetninger, 25 i alt. Dermed vil vi ret beset også lette arbejdet for Dem, idet vi hellere fordeler disse årsberetninger jævnt over året, så De også kan fordele Deres arbejde tilsvarende bedre. Jeg erkender blankt, at der stadig er behov for forbedringer, men på vores side er viljen dertil til stede.
På indtægtssiden er der sidste år igen gået umådelige milliardbeløb tabt for Fællesskabet, og det gælder både told og moms. Hvad told angår, skyldes det, at de nationale toldmyndigheder fortsat ikke samarbejder optimalt. Den moderne informationstekniks muligheder udnyttes ikke tilstrækkeligt. Hvert land har sine egne risikoanalysemetoder med deraf følgende forskellige resultater. Det kan undre, at medlemsstaternes regeringer ikke ser nøjere på det, for i det omfang budgettet ikke finansieres via told, bliver medlemsstaternes bidrag jo nødvendigvis højere. Jeg appellerer derfor til medlemsstaterne om at tillægge den korrekte registrering af tolden større betydning - i deres egen interesse.
Hvad moms angår, går der, som jeg netop anførte, umådelige beløb tabt. Modelberegninger med ni stater som eksempel - for årene 1991-1993 - viser, at der i disse ni stater årligt indgik ECU 70 milliarder for lidt i momsafgifter. Dette sker ganske vist i medlemsstaterne, men med indirekte virkning på Den Europæiske Union. Vi har fortsat det utilfredsstillende forhold, at på det indre marked gælder princippet om bestemmelseslandet, det vil sige, at varen fra oprindelsesstedet til bestemmelsesstedet er uden afgift, og det frister naturligvis til uregelmæssigheder.
På udgiftssiden har vi i overensstemmelse med budgettets struktur igen koncentreret os om landbrugspolitkken og strukturpolitikken. Om landbrugspolitikken har vi udarbejdet nogle særberetninger, f.eks. om BSE, kogalskab, og om afslutningen af kontiene. I selve årsberetningen kommer vi bl.a. ind på hård hvede. Hvorfor? Fordi det er en kornsort, der ydes særlig megen støtte til. Til hård hvede udbetales der ikke kun den normale hektarstøtte, men der udbetales yderligere støtte, som kun kan begrundes politisk. Hvis man tog forskellen i udbytte i forhold til andre kornsorter med i sine betragtninger, ville man kunne konstatere, at der på fire år kunne have været sparet ECU 3 milliarder i støtte.
I en anden særberetning har vi behandlet eksporten af newzealandske mejeriprodukter til Storbritannien. Under forudsætning af, at visse kriterier - navnlig med hensyn til fedtindholdet - overholdes, må New Zealand nemlig eksportere nærmere fastlagte kontingenter af mælk og ost til Storbritannien med præferencer. Efter hvad vi har konstateret, er disse kriterier ikke altid blevet overholdt. Det har betydet, at Fællesskabet i årenes løb har mistet toldindtægter til et beløb af ECU 410 millioner. En stor del af disse toldindtægter er allerede forældede. Men der kan stadig tilbagesøges ECU 110 millioner. Vi har opfordret Kommissionen til at gøre det.
Så meget om denne del af landbrugspolitikken. Som De ved, lægger Den Europæiske Revisionsret også stor vægt på miljøpolitikken. Det fik vi for kort tid siden tildelt miljøprisen »Europäische Naturerbe« for. I en særberetning gør vi opmærksom på, at de 40.000 rensningsanlæg, som findes i EU, og som delvis er blevet medfinansieret af EU, er behæftet med alvorlige mangler. I Belgien trænger en tredjedel, i Italien endog halvdelen til at blive repareret. Vi har navnlig bemærket, at nogle af de nye rensningsanlæg slet ikke er blevet taget i brug, fordi driftsherren enten ikke er i besiddelse af den tekniske knowhow eller ikke har penge til at betale driftsudgifterne med. Det skal man vide, fordi der frem til 2005 skal bygges yderligere 40.000 rensningsanlæg.
Vi har endvidere kastet et kritisk blik på de vedvarende former for energi. Det er sket i forbindelse med Joule- og Thermie-programmerne. Her har vi bl.a. konstateret, at 50 % af de planlagte stillinger ikke er blevet besat i overensstemmelse med formålet med dem. Vi har endvidere konstateret, at der blandt det personale, som skal træffe beslutninger på lederniveau, er betydelige interessekonflikter, hvilket især skyldes, at dette personale tidligere har arbejdet et andet sted, som skal ses i sammenhæng med tildelingen af ordrer.
Vi ved alle, at Den Europæiske Union igen og igen står over for nye udfordringer. Det er ofte en vanskelig opgave for Kommissionen, når den fra den ene dag til den anden i stort omfang må tage fat på nye opgaver. Et eksempel herpå er den humanitære bistand, som vi har udarbejdet en særberetning om, der udkom i marts i fjor. I 1991 blev det vedtaget, at der i programmets løbetid 1992-1997 skulle anvendes ca. ECU 4 milliarder til humanitær bistand. Der er allerede anvendt mere end 3 milliarder. Bistanden er også nået frem til dem, der har brug for den. Problemet ligger i den centrale styringsenhed for den humanitære bistand - den hedder ECHO - i Kommissionen.
Allerede i fjor gjorde vi i vores særberetning opmærksom på, at personalepolitikken, navnlig for så vidt angår dette kontors eksterne personale, ikke er gennemskuelig. Vi krævede skriftligt supplerende oplysninger fra Kommissionen. Oplysningerne var ikke i orden. Den debat, det udløste, og hvor stikordet var »ubåde«, kender De jo udmærket. Men det er ikke kun i forbindelse med ECHO, der er tale om problemer med eksternt personale. Det gælder også for Phare-, Tacis- og Med-programmerne, hvor det er tilladt, at en del af de operationelle midler kan anvendes til støtte for programmerne, det vil sige til eksterne eksperter.
Procentsatsen - den hedder »Liikanen-facilitet« og er opkaldt efter den, der sidder ved siden af mig, hr. kommissær Liikanen - er fastsat til 2 % i Phare, 3, 5 % i Tacis og 3 % i Med. Vores indledende revision viste, at disse procentsatser er overskredet med mindst det dobbelte. Jeg anmoder Dem, Europa-Parlamentet, om at være kritisk og særlig opmærksom på dette punkt, så det bliver bragt i orden.
Blandt aktiviteterne under Phare og Tacis er, som De ved, også den nukleare sikkerhed. Derom vedtog vi i sidste uge en særberetning, som nu også er offentliggjort. I den sammenhæng konstaterede vi noget. Først skal man være klar over, at Fællesskabet siden 1990 har afsat hele ECU 850 millioner til Central- og Østeuropa. Til denne bistand fra Den Europæiske Union kommer desuden den bistand, som det internationale samfund stiller til rådighed oveni, navnlig fra gruppen af G7- eller G24-landene. Dertil kommer yderligere de lån, som Østeuropabanken i London yder.
Hvad er det, vi kritiserer? Af de ECU 850 millioner, der er stillet til rådighed, er til dato kun ca. ECU 300 millioner blevet udbetalt. Det peger i retning af, at denne politik ikke føres med den nødvendige konsekvens og stringens. Vi kritiserer, at Kommissionen kun i utilstrækkelig grad koordinerer G7- og G24-landenes aktiviteter. Kommissionen siger ganske vist, at det ikke er dens opgave alene, men det skal stå klart, at den skal koordinere disse aktiviteter.
Vi påtaler, at Kommissionen ikke har en samlet strategi for lukning af ældre kernekraftværker og for fjernelse af radioaktivt affald. Jeg mener, at det er et meget vigtigt punkt. Vi påtaler endvidere, at af de penge, der er afsat til teknisk bistand, er ca. en tredjedel, det er ECU 200 millioner, blevet tildelt uden offentligt udbud, det vil sige helt direkte.
Det var selv med den bedste vilje ikke muligt i slutningen af sidste år at komme med en samlet bedømmelse af, hvorledes Kommissionens indsats med henblik på den nukleare sikkerhed i Central- og Østeuropa skal vurderes. Jeg vil rette en indtrængende appel til Dem i Deres egenskab af beslutningstagere på det politiske område, men tillige til Kommissionen og Rådet om at vise denne yderst vigtige opgave, der er som en tikkende, tidsindstillet bombe, den opmærksomhed, der tilkommer den.
Vi er gentagne gange blevet spurgt om, hvor vidt vi går i forbindelse med afsløringen af svig, når der er tale om europæiske penge. Jeg vil for en sikkerheds skyld endnu en gang over for Dem fastslå vores position. Vi skal som Europæisk Revisionsret efterprøve lovligheden og den formelle rigtighed samt sikre os, at den økonomiske forvaltning har været forsvarlig. Det vil sige, at vi hverken er politi- eller anklagemyndighed. Men vi fokuserer navnlig på risikoområder, som vi udvælger efter bestemte kriterier. Det vil sige, at vi først og fremmest ser det som vores opgave at forebygge svig, bidrage til, at svig ikke forekommer, og endvidere komme med idéer, der på forhånd gør svig uinteressant.
Men i det omfang vi under gennemførelsen af vores helt normale revisionsopgaver støder på uregelmæssigheder eller svig, henvender vi os naturligvis til de nationale justitsmyndigheder - og også til UCLAF - så sagen kan gå sin gang. Inden for f.eks. området turisme samarbejder vi med anklagemyndighederne i flere lande og inden for det område, jeg netop nævnte - New Zealand Dairy Report - samarbejder vi med de britiske myndigheder - det er en selvfølge. Vi reviderer også UCLAF, for UCLAF er jo en af Kommissionens tjenestegrene. Det forelagde vi for nogle uger siden en beretning om, som fandt genklang også i Europa-Parlamentet, det vil jeg gerne sige Dem tak for.
Vi kritiserer bl.a., at UCLAF's databaser ikke er fuldstændige og derfor ikke fuldt ud operationelle. Det er ikke helt klart, hvem der egentlig har adgang til disse databaser, og det er jo et spørgsmål om sikkerhed. Vi kritiserer, at halvdelen af UCLAF's personale består af midlertidigt ansatte, hvilket medfører, at disse folk, når de har sat sig ind i arbejdet, allerede skal forlade stillingen igen, hvorved vigtig viden går tabt.
Fordi databaserne kun kan bruges i begrænset omfang, sker det af og til, at penge, som Fællesskabet kunne forlange tilbagebetalt, ikke bliver det. Det er heller ikke helt klart, hvilke beføjelser UCLAF har i det mindste i Kommissionen, når den nu ingen beføjelser har over for andre institutioner. Det skal gøres klart i Kommissionen.
Vi har med stor opmærksomhed registreret, at der hos Dem er indledt en debat, der føres under stikordet OLAF. Det gælder for Dem om at udvide UCLAF's beføjelser, om at videreudvikle dem. De har endvidere undersøgt spørgsmålet om, hvorvidt der skal oprettes en selvstændig institution. Alt det har vi fulgt med stor opmærksomhed, især da De i Deres argumentation delvis bygger på vores beretning. Vi er som Europæisk Revisionsret af den mening - og på det punkt er vi enige med Dem - at Fællesskabets institutioner naturligvis kan videreudvikle deres forvaltning og organisation. Det er i overensstemmelse med traktaten og krænker ikke medlemsstaternes ret, og derfor kan vi som Europæisk Revisionsret forestille os, at UCLAF's uafhængighed også kunne øges ved, at det som OLAF får en uafhængig stilling, noget i retning af finansinspektørens i Kommissionen. Men det er Deres afgørelse! Selv er vi naturligvis rede til at samarbejde med enhver enhed, der oprettes af den lovgivende myndighed.
Som De ved, opfordres vi som Revisionsret ofte til at afgive såkaldte avis . Alle institutioner kan anmode os om en udtalelse, navnlig når emnet har noget med budgettet at gøre. Den seneste omfattende avis i den henseende drejede sig om Agenda 2000. Rådet anmodede os om en sådan udtalelse. Naturligvis drøfter vi også landbrugspolitikken i den, og hvorledes Kommissionen planlægger den for fremtiden.
Som De ved, foreslog Kommissionen, at de garanterede mindstepriser sænkes, for oksekøds vedkommende med 30 %, for korns vedkommende med 20 % og for mælks vedkommende med 10 %. Det er mit indtryk, at Kommissionen har udarbejdet denne plan på et tidspunkt, hvor det fulde omfang af kriserne i Asien, Rusland og Latinamerika endnu ikke kunne erkendes. I mellemtiden står det fast, at på grund af kriserne i disse regioner er købekraften dalet, også når det gælder europæiske landbrugsprodukter. For at forhindre, at der herved nu igen kunne opstå lagerbeholdninger, som ville kræve eksportrestitutioner og store udgifter til oplagring, ville det være fornuftigere at sænke mindstepriserne endnu mere, end Kommissionen har foreslået, men så til gengæld tillægge den direkte støtte større betydning.
Som De ved, har Kommissionen foreslået at reducere den direkte støtte med 20 % gældende fra ECU 100.000 og med 25 % gældende fra ECU 200.000.
Vi anmoder selv om, at det tages op til overvejelse, om det ikke i betragtning af, at 80 % af den direkte støtte udbetales til 20 % af landbrugsbedrifterne, ville være fornuftigere at lægge loft over den direkte støtte, f.eks. ved et beløb på ECU 100.000, således som vi har gjort opmærksom på.
Kommissionen har forudsat, at der ikke skal udbetales direkte støtte til de nye medlemsstater, som tiltræder EU. Vi er som Europæisk Revisionsret af den mening, at det næppe er i overensstemmelse med virkeligheden, og vi har derfor foreslået, at der for en sikkerheds skyld også kalkuleres med direkte støtte til de nye medlemsstater. Det ville betyde, at der årligt skal opføres ECU 3, 3 milliarder på budgettet til de nye lande.
Hvad strukturstøtten angår, er vi i vidt omfang enige med Kommissionen. Vi anser det for rigtigt, at Fællesskabets støtte på strukturområdet koncentreres noget mere. Vi anser det for rigtigt, at der oparbejdes en reserve på 10 % til de særligt effektive lande. Vi anser det endvidere for rigtigt, og dét er meget vigtigt, at forpligtelser, som ikke inden for en overskuelig tid medfører udbetalinger, automatisk bortfalder. Det er meget vigtigt i vores øjne. Det vil sige, at Kommissionens udgangspunkt i forbindelse med strukturstøtte - jeg ville gerne tilføje: måske også for så vidt angår skabelsen af flere arbejdspladser - i vidt omfang falder sammen med vores egen vurdering. Jeg vil endvidere gerne bekræfte, at relationen mellem engagements (forpligtelsesbevillinger) og paiements (betalingsbevillinger) er blevet uhyre fornuftig og udmærket. Men det er ikke det egentlige problem i forbindelse med strukturstøtten. Problemet er følgende: På topmødet i Edinburgh blev det vedtaget at anvende ca. ECU 175 milliarder til strukturstøtte inden for de forskellige fondes rammer. Af dem er der imidlertid til dato kun anvendt 85 milliarder, det vil sige, at mere end 90 milliarder stadig venter på at blive udbetalt. Dertil kommer yderligere ECU 5 milliarder fra den foregående programperiode, og det er illusorisk at tro, at dette beløb på ECU 95 milliarder kan nå at blive udbetalt i de to år, der er tilbage. Disse udbetalinger skal foregå i de følgende år.
Jeg vil gerne i korthed gøre opmærksom på, at vi også fortsat og endnu mere dybtgående samarbejder med de nationale revisionsinstitutioner. Det er mere end en formel procedure, for derigennem sikres det, at argumenterne fra de medlemsstater, der er blevet revideret, i højere grad indgår i vores beretninger. Vi havde således for få dage siden formændene fra alle 15 EU-stater hos os for at kollationere disse arbejder, og i begyndelsen af året fandt der en konference sted i Warszawa, hvor formændene for de nationale revisionsinstitutioner i Central- og Østeuropa deltog under forsæde af den polske revisionsinstitution og Den Europæiske Revisionsret. Resultatet heraf er, at de østeuropæiske revisionsinstitutioner nu indbyrdes har en samarbejdsstruktur, som nøje svarer til vores struktur i EU. Det er vigtigt, fordi de bliver vores kommende kolleger i Central- og Østeuropa, og fordi de østeuropæiske revisionsinstitutioner i stadig højere grad vil få beføjelse til at revidere pengene fra Den Europæiske Union lokalt.
Til allersidst vil jeg gerne sige mange tak for det værdifulde samarbejde, vi har haft med Europa-Parlamentet. Jeg siger Dem tak på vegne af vores kollegium og retter en særlig tak til Budgetkontroludvalget med dets livlige, meget kloge og vise formand, fru Diemut Theato, og jeg siger endvidere tak til den ordfører, hr. Brinkhorst, som har ansvaret for dette emne, og til allersidst siger jeg tak til Dem alle, fordi De har lyttet til mig i denne tidlige morgentime.
(Bifald) Jeg vil gerne lige komme med en tilføjelse. Også i år afgiver vi en revisionserklæring dels om det almindelige budget og dels om Den Europæiske Udviklingsfond. I modsætning til tidligere år sætter vi ikke længere tal på de uregelmæssigheder, vi har konstateret. I stedet for en revisionserklæring med tal forelægger vi en erklæring om kvaliteten. Vi vil undgå, at procentsatserne fører til fejlfortolkninger.
Generelt kan jeg sige, at dette års revisionserklæring om det almindelige budget i alt væsentligt fører til de samme konklusioner som i de foregående år. Det vil sige, at ser man bort fra de fortsatte problemer med konteringen af aktiver, passiver og likvide midler, giver regnskaberne for regnskabsåret 1997 efter Revisionsrettens opfattelse et korrekt billede af Fællesskabets indtægter og udgifter og af den finansielle situation ved årets udgang. De transaktioner, der ligger til grund for indtægterne, er som helhed lovlige og formelt rigtige. Hvad angår told og landbrugsafgifter, er det ikke muligt at garantere, at alle toldpligtige indførsler faktisk er blevet deklareret og tolden betalt. Også de transaktioner, der ligger til grund for forpligtelserne, er efter Revisionsrettens opfattelse lovlige og formelt rigtige, selvom nogle forpligtelser er blevet indgået enten uden de fornødne budgetbevillinger eller uden retsgrundlag. Med hensyn til de transaktioner, der ligger til grund for udbetalingerne, kan Revisionsretten i lighed med de foregående år ikke afgive nogen positiv erklæring, da der er konstateret for mange uregelmæssigheder.
Revisionserklæringen om den 6. og 7. Europæiske Udviklingsfond i regnskabsåret 1997 er derimod som helhed positiv, også hvad angår de transaktioner, der ligger til grund for udbetalingerne.

Formanden
Mange tak for denne tilføjelse, hr. Friedmann.
Fru Wemheuer har ordet.

Wemheuer
Hr. formand, hr. formand Friedmann, De ved, at et af de fem punkter, som har fået Europa-Parlamentet til endnu ikke at give meddelelse om decharge for regnskabsåret 1996, men udsætte den, var Kommissionens personalepolitik. Jeg nævner det, fordi personalepolitikken spiller en rolle i næsten alle Deres beretninger. Jeg starter med det ekstreme tilfælde, ECHO, hvor der var tale om forfalskede kontrakter. Jeg siger virkelig, at det er et ekstremt tilfælde, men spørgsmål som minibudgetter, overtrækkelse af Liikanen-faciliteten, som De netop nævnte, og sammenblanding af interesser forekommer igen og igen, lige som en for høj grad af overdragelse af beføjelser til eksternt personale med alle de følger, det indebærer både i finansiel og i politisk henseende. De skriver i Deres beretning om nuklear sikkerhed, at endog Kommissionens troværdighed og autoritet undergraves af sådanne forhold. Det er altså et meget vidt felt.
Jeg mener imidlertid, at det ikke kun er et spørgsmål om personalepolitik, men at det også reelt har finansielle virkninger. Derfor et spørgsmål og en anmodning til Dem. Spørgsmålet lyder: Kan De nu og her endnu en gang fra samtlige særberetninger med henblik på en vurdering af situationen sammenfatte, hvorledes De bedømmer Kommissionens personalepolitik? For det andet: Kan vi forvente, eller kan vi opfordre Dem til at forelægge os en særberetning derom?

Theato
Hr. formand, hr. formand Friedmann, som indledning vil jeg gerne give Dem den tak for værdifuldt samarbejde igen, som De gav udtryk for over for Budgetkontroludvalget og hele Parlamentet.
Vi har gjort forbindelserne meget intensive og i årenes løb egentlig stadig tættere, og jeg tror, at det er gavnligt med henblik på at få belyst, om den økonomiske forvaltning og budgetforvaltningen er i orden og sætte fingeren på de ømme punkter dér, hvor det er nødvendigt, hvor det ikke fungerer. Det sker ikke for at fremmane skandaler eller udtvære dem. Det drejer sig, som De klart understregede, snarere om på grundlag heraf også at få udviklet nogle forebyggende foranstaltninger. Hvor der ydes støtte, er svig desværre også altid mulig, for ikke at sige indbygget.
Og nu til spørgsmålet om forelæggelsen af Revisionsrettens beretning for 1997. Dermed giver De startskuddet til dechargeproceduren, som vi nu indleder. Det er i to henseender bemærkelsesværdigt, at der er en dechargeprocedure, som vi endnu ikke har afsluttet, nemlig den for 1996, og allerede indleder vi den næste dechargeprocedure. Vi skal passe på, at vi ikke blander tingene sammen, men der er naturligvis også berøringspunkter mellem de to. Det er ikke til at tage fejl af.
Det andet karakteristikum er, at De i år har forelagt os væsentlig flere enkeltberetninger, særberetninger for 1997, hvoraf nogle også går tilbage til 1996. De fremhævede, at årsberetningen simpelthen var blevet for omfattende, og det hobede sig så op omkring et tidspunkt, hvor det hele skulle behandles, og dermed faldt naturligvis et og andet gennem nettet. Vi bliver nødt til nu at indrette vores arbejde derefter, for vi kunne praktisk talt udfylde alle årets debatter i plenarforsamlingen med at gå ind på disse beretninger fra Revisionsretten. Vi har imidlertid vedtaget at sammenfatte dem lidt, fordi det simpelthen ikke er muligt. Men jeg støtter helt klart det, fru Wemheuer netop sagde her. Hendes kritik rejser spørgsmålet: Hvorledes skal vi håndtere personalepolitikken? Det er et spørgsmål til Kommissionen, men det er også et spørgsmål til budgetmyndigheden. Hvorledes skal vi fremover bære os ad med anvisning af personale, med godkendelse af stillinger? Det har De også nævnt i Deres beretning.
Jeg er Dem navnlig taknemmelig, fordi De igen meget klart fremhævede spørgsmålet om de egne indtægter. På baggrund af de penge, vi mister, bl.a. i told - det konstaterede vi jo meget klart i vores undersøgelsesudvalg om svig i forbindelse med transitproceduren - rejser sig det spørgsmål: Hvad går der tabt her på grund af, at man ganske enkelt ikke arbejder koordineret? Vi beskæftiger os fortsat med at fremme disse ting hos os, og jeg anmoder Dem om fortsat at være opmærksom på det.
Jeg har endnu et spørgsmål om forelæggelsen af årsberetningen. Vi ville gerne have denne årsberetning tidligere, det ved De. Vil De for fremtiden kunne arbejde hen imod at forelægge den allerede i oktober?
Lige til slut et par ord til hr. Liikanen. Jeg lyttede i går meget omhyggeligt til det, De sagde om Med-programmerne. Jeg bliver desværre nødt til at sige til Dem, at jeg ikke fandt, at det i særlig grad kastede lys over noget og heller ikke, at det var særlig lovende, hvad angår spørgsmålet om decharge for 1996. Det skal vi drøfte nærmere.

Brinkhorst
Hr. formand, som altid er det en stor fornøjelse at lytte til hr. formand Friedmanns forelæggelse af Revisionsrettens årsberetning - denne gang for 1997.
I de kommende måneder vil vi have lejlighed til at få en mere indgående drøftelse af alle detailpunkterne, og det er helt klart vigtigt at bemærke, at der har fundet en række forbedringer sted.
I de få minutter, jeg har til rådighed, vil jeg gerne koncentrere mig om et meget centralt punkt, som der bør lægges mere vægt på i fremtiden. Hr. formand Friedmann udtaler med rette, at der ligger et meget stort ansvar hos medlemsstaterne, både hvad ressourcer og udgifter angår. 100 % af ressourcerne kommer fra medlemsstaterne. Han udtalte lige nu, at EF-medlemsstaternes toldmyndigheder stadig ikke samarbejder efter 40 år. Han sagde også, at medlemsstaterne, hvad momsen angår, har 70 milliarder - næsten samme beløb som Fællesskabets samlede budget - udestående. Det betyder, at 80 % af udgifterne også bruges af medlemsstaterne. De forskellige sager, han nævner - hård hvede, newzealandsk smør, miljøpolitik - relaterer alt sammen til en manglende indsats på dette område.
Jeg er meget glad for at høre ham sige, at samarbejdet med de overordnede nationale revisionsorganer er blevet bedre. Men jeg vil gerne komme ind på nogle mere konkrete punkter. Kan Revisionsretten indgå konkrete aftaler med de overordnede nationale revisionsorganer, således at de også udfører opgaver for EF-budgettet? Jeg ved, at der er alle mulige forfatningsmæssige problemer - følsomhed, national stolthed, og guderne må vide hvad - men hvis de tal, han angiver, bare er tilnærmelsesvis tæt på virkeligheden, er det utåleligt, at Fællesskabet stadig er afmægtigt, hvad medlemsstaterne angår. Det er den almindelige borgers opfattelse, at Den Europæiske Union ødsler med pengene, og at Den Europæiske Union ikke gør sin pligt, det være sig i relation til nuklear sikkerhed, miljø eller landbrug. Men rent faktisk ligger en stor del af ansvaret hos medlemsstaterne. Jeg vil bede formanden her og kommissær Liikanen om at gøre det klarere over for omverdenen, at vi først, når medlemsstaterne er rede til at lægge gammeldags idéer om national suverænitet bag sig, virkelig kan få gennemført betydelige forbedringer på miljøområdet og i relation til nuklear sikkerhed og svindel. Dette er det centrale punkt. Jer ser gerne, at formanden kommer nærmere ind på dette særlige punkt, for det vil være relevant hele næste år, hvor vi skal drøfte den særlige revisionserklæring.

Pasty
Hr. formand, jeg har specielt interesseret mig for det afsnit i Revisionsrettens beretning, som omhandler indtægtssiden. Der er tale om et spørgsmål, som er centralt forhold til de politiske problemer, som vil blive drøftet, eller som allerede har været genstand for drøftelser i Det Europæiske Råd i forbindelse med debatten om Unionens fremtidige finansiering. Beretningen er på dette punkt stærkt foruroligende. Revisionsretten påviser således et indtægtstab i størrelsesordenen ECU 70 milliarder, hvilket er en fordobling i forhold til sidste revision.
Der er tale om et overordnet skøn, hr. formand for Revisionsretten. Vi ville være særdeles interesserede i at vide, om Revisionsretten er i stand til at præcisere, hvorvidt de omtalte 70 milliarder fordeler sig forholdsmæssigt og rimeligt mellem de forskellige medlemslande. Er der med andre ord nogle medlemslande, som er mere forsømmelige end andre med at opkræve indtægter, der tilfalder Den Europæiske Union? Skulle dette være tilfældet - sådan som jeg har en vis formodning om - er jeg helt klar over, at det politisk kan være vanskeligt at påpege dette forhold. Ikke desto mindre vil det være værdifuld viden for Europa-Parlamentets medlemmer, når de skal tage stilling til den fremtidige debat i Rådet, og da ikke mindst såfremt der er medlemslande, der anbefaler en ren saldo.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer, mange tak for forelæggelsen af Revisionsrettens beretning. Specielt kapitlet om udenrigspolitik interesserede mig. De ved, at vi i beslutningen om at udsætte meddelelsen af decharge for 1996 navnlig fokuserede på Phare-, Tacis- og Meda-programmerne. Nu har jeg læst Revisionsrettens nye beretning for 1997 og især været opmærksom på vores kritik vedrørende 1996, 1995 og tillige 1994, fordi jeg gerne ville have følgende at vide: Er der egentlig nogen tendens til forbedring på det udenrigspolitiske område i omgangen med vores penge?
Jeg føler, at den nye beretning for 1997 bekræfter mig i, at det åbenbart fortsat falder Kommissionen svært at omsætte de vanskeligheder, der en gang er blevet påvist i - jeg vil udtrykke mig helt neutralt - omgangen med disse store programmer Phare, Tacis og Meda, til et handlingsmønster, som gør det muligt for os at sige: Ja, til næste år bliver det faktisk bedre. Derfor er mit spørgsmål naturligvis især stilet til Kommissionen: Hvorledes skal Parlamentet få tillid til, at forsikringerne om, at det bliver gjort bedre til næste år, rent faktisk realiseres?

Dell'Alba
Hr. formand, De skal ikke undre Dem over, at salen ikke er helt fuld, og at der måske heller ikke er så mange journalister på tilhørerpladserne. Det er fordi, vi endnu en gang har læst meget mere i aviserne om denne beretning i de sidste par dage, end vi har hørt af nyheder her i salen i dag. Jeg vil derfor gerne starte med at sige, at der slipper nyheder ud om Revisionsretten, som meget ofte giver et delvist billede af dens beretninger. Revisionsretten kunne godt være mere opmærksom på dette aspekt, der forekommer mig at være vigtigt, hvis det er sandt, at det er her i Parlamentet, beretningen skal offentliggøres.
Hr. formand, De kom med rette med mange henvisninger til personalespørgsmålet og til ECHO, og det er De i Deres gode ret til. Vi har behandlet Deres beretning om ECHO, og Parlamentet har drøftet og godkendt den, ligesom det godkendte en af Deres tekster i begyndelsen af året. Hvis vores oplysninger er korrekte - selvom De siger i Deres beretning, at Kommissionen ikke giver tilstrækkeligt med midler - forekommer det mig, at Kommissionen er den største bidragyder i verden, og De fremhæver i Deres beretning, at vi står over for et problem med det eksterne personale. Jeg vil blot sige - og jeg håber, at De er enig, også fordi Deres sidemand vil kunne give Dem de seneste oplysninger - at det her ikke drejer sig om ECHO's ubåde, men det er en ubådsflåde, som vi - og måske også Revisionsretten - eventuelt burde tage i betragtning i sin helhed.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, hr. formand for Revisionsretten, det fremgår af Revisionsrettens årsberetning for 1997, at der er gennemført revision af et udsnit bestående af 100 informations- og kommunikationsprojekter, som er iværksat af Europa-Kommissionen. Der vil blive udarbejdet en særberetning, beretning nr. 23. Vi imødeser med største interesse den omtalte beretning. Imidlertid anfører Revisionsretten i sin årsberetning nogle bemærkninger vedrørende budgetpost B3-300. Ganske vist er der kun tale om en enkelt side i årsberetningen, hvor Revisionsretten fremkommer med forskellige kritikpunkter. Kritikken vedrører især upræcise målsætninger for projekterne eller endog manglende systemer til opfølgning og evaluering; systemer, som kunne tages i brug, når man står over for tilsyneladende konkurrerende målsætninger.
Revisionsretten anfører, at der er visse projekter, som har modtaget finansiel støtte fra EU's budget, men som ikke har nogen påviselig forbindelse til informationspolitisk virksomhed. Vi har da også i vores gruppe i flere år påpeget den mangel på gennemsigtighed, sammenhæng og demokrati, som præger Den Europæiske Unions såkaldte informationspolitik.
Jeg vil på denne baggrund gerne spørge, hvilke henstillinger Revisionsretten mere præcist vil rette til Europa-Kommissionen for at sikre, at Kommissionen sætter en stopper for de ideologiske vildfarelser, der er kendetegnende for budgetposterne B3-300 og B3-306? Hvad mener Revisionsretten helt præcist med formuleringer som »lighed for slutmodtagerne« og »politisk og finansiel planlægningsmæssig ramme med det formål at definere de generelle målsætninger for informationspolitikken«. Disse vendinger, der er hentet fra Revisionsrettens beretning, lader formode, at der vil ske ændringer med henblik på at bringe disse uregelmæssigheder til ophør.

Le Gallou
Hr. formand, Revisionsretten påpeger, at Den Europæiske Union, når det gælder indsatsen udadtil, er blevet en af verdens største bidragydere med ECU 6 milliarder, eller næsten FRF 40 milliarder. Imidlertid påpeger årsberetningen nogle særdeles alvorlige mangler, især når det gælder udbudsprocedurer, når det gælder modtagernes egenskaber, og når det gælder opfølgning på indsatsen.
Mener De ikke, hr. Friedmann, at der under disse omstændigheder er en betydelig risiko for, at EU's bistand i visse modtagerlande - jeg tænker eksempelvis på landene i det tidligere Sovjetunionen - i stedet for at hjælpe befolkningen i virkeligheden bidrager til øget korruption og til at styrke mafiaen? Ville det under disse omstændigheder ikke være fornuftigt at reducere denne form for bistand, der mere skader end gavner, indtil der er etableret egentlige kontrolprocedurer, som kan sikre, at EU's bistand bliver både effektiv og hæderlig?

Lord Tomlinson
Hr. formand, jeg hilser hr. Friedmann velkommen og takker ham og Revisionsretten for deres beretning.
Vil han mon give mig ret, hvis jeg påstod over for ham, at de ret så alarmerende overskrifter om svindel for GBP 3 milliarder ikke bekræftes i årsberetningen og de ledsagende særberetninger? Jeg er sikker på, at han forstår det, hvis jeg koncentrerer resten af mine bemærkninger om indtægtssiden af budgettet.
Det første, jeg vil sige til ham - og jeg håber, at han vil tage det i den ånd, det er sagt - er, at det ikke rigtig er Revisionsrettens ansvar at drage Fontainebleau-aftalen om Det Forenede Kongeriges budgetmæssige rabat i tvivl. Enhver ændring af afgørelsen om de egne indtægter kræver enstemmighed i Rådet mellem de involverede parter, og Revisionsretten er ikke en af disse parter.
Er han, hvad de egne indtægter angår, enig med mig i, at det er et yderst alvorligt billede, der males? I traditionelle egne indtægter ser vi beviser på problemer med opkrævningen og en hang til svindel. Men når vi ser på den meget værdifulde analyse, der er foretaget omkring opkrævningen af moms i medlemsstaterne, ser vi dette alarmerende tal, hvor der er en afgrund mellem den teoretiske momsindtægt og den faktiske opkrævning på ECU 70.000 millioner om året. Det har ikke blot en indvirkning på medlemsstaterne, men også på BNP og de momsbaserede indtægter.
Endelig er det rimeligt at sige - og det, håber jeg, hr. Friedmann vil give mig ret i - at der ikke bør ske nogen væsentlige stigninger i de egne indtægter, før alle indtægter er opkrævet, og før vi atter kan blive forsikret om, at alle indtægter ikke blot har en hjemmel, men også bliver anvendt ordentligt, effektivt og produktivt.

Garriga Polledo
Hr. formand, jeg vil takke hr. Friedmann og de øvrige medlemmer af Revisionsretten, som befinder sig i tilhørerlogen, for deres tilstedeværelse. Jeg mener, at Revisionsrettens beretningers betydning for meddelelse af decharge til Kommissionen anskueliggøres af dechargeprocessen for 1996, hvor Parlamentet endnu ikke har givet decharge. Under alle omstændigheder vil denne meddelelse af decharge udmønte sig i vigtige instrumenter og våben, som Parlamentet kan bruge til finansiel kontrol af andre institutioner, især af Kommissionen, og specielt med henblik på at kunne anmode om de dokumenter og oplysninger, som vi har brug for.
Hr. formand for Revisionsretten, jeg vil nu komme med nogle bemærkninger og spørgsmål vedrørende afsnittet om strukturfondene. En tilbagevendende kritik fra Revisionsrettens side vedrører det store antal administrative uregelmæssigheder i strukturudgifterne. De taler om, at der er meget lidt koordinering mellem medlemsstaterne og den ret, som De er en glimrende formand for.
De håber, at de første rapporter fra medlemsstaterne vedrørende anvendelsen af den forordning, der samler bestemmelserne om finansiel kontrol af medlemsstaterne ved medfinansierede aktioner, foreligger i 1998. Har De allerede modtaget disse rapporter? Og hvis De har, hvad er Deres vurdering af dem?
Desuden fremkommer De med nogle meget detaljerede konklusioner vedrørende antallet og sammensætningen af de substantielle fejl i strukturfondene. Men det synes at være i modsætning til det, De siger om medlemsstaternes mangelfulde koordinering. Jeg mener - og det er et spørgsmål, som jeg har stillet Dem andre år - at det er umuligt at nå frem til pålidelige vurderinger, hvis De ikke har en meget velfungerende koordineringsprocedure sammen med de nationale kontrolinstitutioner. Jeg spørger: Er der gjort fremskridt? Eksisterer denne koordinering i dag?
Og endelig, hr. formand for Revisionsretten, vil jeg minde om, at det er i denne sidste del af programmeringsperioden, at størstedelen af strukturfondene virkelig anvendes. Jeg mener ikke, at dette fremgår af Deres synspunkter, og De kunne måske forvirre nogle af de mest uskyldige sjæle i Parlamentet.

Rosado Fernandes
Hr. formand for Revisionsretten, på topmødet i Edinburgh blev det vedtaget, at der skulle være flerårig budgetplanlægning for udgifterne, indtil de finansielle overslag ophører ved afslutningen af regnskabsåret 1999.
Ifølge Revisionsrettens undersøgelse er ECU 70 milliarder ikke blevet brugt. Hvad er grunden til den forsinkelse? Dårlig administration i Kommissionen? Ringe vilje fra medlemsstaternes side, der gennem udgifterne til strukturfondene udøver den politik, som franskmændene kalder for juste retour ? Hvilke medlemsstater skal vi udnævne til klassens slemme drenge? Jeg mener, at Edinburgh-aftalen skal respekteres, fordi opretholdelsen af de strukturforanstaltninger, som disse fonde gør mulige, er nøglen til ligevægt i Sydeuropa. Til slut et sidste spørgsmål: Disse ECU 70 milliarder, kan de stadig anvendes, eller kan de ikke?

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, man må jo ligefrem være lykkelig over, at kun ECU 300 millioner af de ECU 850 millioner, der var afsat som Phare- og Tacis-midler til nuklear sikkerhed, er blevet brugt, fordi 80 % af pengene på skandaløs vis er blevet forvandlet til tvivlsomme undersøgelser af sikkerheden, til papir. Og så forblev de oven i købet i vestlige lommer. Der var ingen metodik, ingen evaluering og ingen aftaler, og de østeuropæiske lande blev ikke underrettet om resultaterne af undersøgelserne. I sidste ende penge smidt ud ad vinduet, uden at vi har fået blot et gran mere sikkerhed. Det er den egentlig skandale, og her vil jeg meget gerne have at vide af Kommissionen, hvorledes den agter at råde bod på det i fremtiden.
For det andet et eksempel på, hvorledes der ødsles med penge. Med henblik på tvivlsomme undersøgelser er der blevet udarbejdet en undersøgelse, pris ECU 170.000, om bevarelsen af den sibirske tiger. Undersøgelsen blev udarbejdet i Italien, undersøgelsen forsvandt ned i en skuffe, og man konstaterede: Tja, nu uddør tigeren altså. Det var så dét. Med de penge kunne man have lavet noget andet. På den måde ødsles der med penge i Kommissionen til undersøgelser, uden at der bagefter sker noget. Derfor vil jeg gerne have at vide, hvad der så nu skal ske med de ECU 550 millioner, vi stadig har til nuklear sikkerhed, om der igen kommer undersøgelser af tvivlsom værdi, uden at der bagefter gøres noget!

Paisley
Hr. formand, det er så sandelig utroligt, at formanden for Revisionsretten må aflægge beretning om Kommissionens tab af millioner. Kommissionen indtager, samtidig med at den lader dette ske, en helt anden holdning til svineproducenterne i Nordirland. Det har været nødvendigt at give de kriseramte svineproducenter dér en økonomisk støtteordning, således at de kunne få uønskede dyr fjernet fra deres bedrifter.
Nu siger Kommissionen, at landmændene skal betale disse penge tilbage, der forebyggede dyremishandling. Kommissionen lader millioner gå tabt, men tager ikke hensyn til dem, der befinder sig i de mest desperate omstændigheder. Jeg ser gerne, at protokollen her i dag tilføjes en opfordning fra de nordirske medlemmer i Parlamentet, om at man ophører med at forværre vores svineproducenters desperate situation. Der er nogle af dem, der allerede er så desperate, at de er blevet drevet til selvmord.

Blak
Hr. formand, da jeg fik Revisionsrettens årsberetning i går, læste jeg den med stor interesse. Som dansker er man selvfølgelig interesseret i, hvad der står om Danmark. Jeg har læst beretningen utallige gange i nat, og jeg kan ikke finde noget om Danmark. Det glæder mig selvfølgelig, at vi har orden i vores sager i vores eget land. Det er jo altid dejligt at kunne tage det som udgangspunkt.
Jeg har konstateret, at der er kommet en del særrapporter, og jeg vil gerne sige, at en af dem, der virkelig har gjort indtryk på mig, er den, som pressen har skrevet om de sidste fjorten dage, og som vedrører sikkerheden på atomkraftværkerne. Jeg vil gerne bede hr. Friedmann og også hr. Liikanen og Kommissionen om ikke bare at fokusere på atomkraftværkerne i østlandene. Man skulle måske også se på forholdene i Murmansk, hvor der ligger et par hundrede ubåde, der er skrottet, men som stadigvæk har aktive reaktorer, og hvor man har dumpet et antal reaktorer i Barentshavet. Jeg synes virkelig, at vi fortjener at få en særrapport om dette område, og jeg synes, at vi i stedet for at blive ved med at snakke om disse ting og ansætte dyre konsulenter og meget andet, selv burde ansætte folk og sende dem derover og gå i gang med den nødvendige proces. Det kræver selvfølgelig, at der er et samarbejde med medlemsstaterne. Jeg ved, at det er svært, men vi bliver nødt til at gøre noget ved det. Den største tikkende bombe, vi har, er atomkraftværkerne og de ubåde, der ligger rundt omkring. Alt det andet småsvindel, der sker rundt omkring, ja, det skal vi også tage fat på, men det må ikke få den højeste prioritet.

Kellett-Bowman
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Friedmann og Revisionsretten for deres bestsellerberetning igen i år. Da han fremlagde den i går aftes for Budgetkontroludvalget, var lokalet fuldt - folk sad i vindueskarme og på borde, ja selv på gulvet. Medierne var naturligvis også til stede for at se, om de kunne få øje på »s'-ordet, men ordet svindel var omhyggeligt udeladt af beretningen.
Jeg var særlig skuffet over sætningen om, at de »betydelige fejl i transaktionerne, der ligger til grund for betalingerne« var i samme størrelsesorden som de tidligere år.
Jeg blev noget opmuntret af efterskriften til hr. formand Friedmanns tale her til formiddag, hvor han sagde, at der var nogle forbedringer. Det er det, vi er ude efter - forbedringer.
Under punkt 1.18 er der et citat fra transitberetningen, hvori vi udtrykte vores ønske om, at Fællesskabets toldmyndigheder skulle samarbejde og handle som en enkelt administration. Den kløft, der er imellem dem, giver os dette beløb på omkring 70 milliarder i tab for medlemsstaterne på et år, hvilket er 35-40 gange det beløb, som EF-budgettet rent faktisk bliver bedraget for. Jeg ville ønske, at finansministrene tog dette til efterretning.
Jeg er interesseret i kapitel 6 om administrationsudgifter. Tak for de forskellige beretninger, vi har modtaget fra agenturerne. De nævnte konkret Torino Instituttet, og at ECU 380 millioner fra Phare- og Tacis-programmerne, som dette agentur har brugt, ikke er med i deres regnskaber. Man må håbe, at dette beløb er gemt et eller andet sted i Kommissionens regnskaber.
Hvad skolerne angår, vil jeg gerne påpege, at det rejser et problem, at fire af skolerne har flere eksterne elever end elever fra Fællesskabet. Mon vi burde overføre nogle af pengene til overfyldte skoler andre steder?

Bösch
Fru formand, hr. formand Friedmann, kære kolleger, angående UCLAF - De sagde det allerede på den interparlamentariske konference i sidste uge, De gentog det i går - De anser oprettelsen af endnu en institution til bekæmpelse af svig for problematisk. Som vi hører, er det imidlertid præcis det, Kommissionen for øjeblikket er ved at forberede. Et forslag til forordning på basis af artikel 235 i EF-traktaten om oprettelsen af et såkaldt eksternt forundersøgelsesagentur er åbenbart under udarbejdelse i Kommissionen for øjeblikket. Dermed giver Kommissionen det forkerte indtryk, at den efterkommer Parlamentets krav om et OLAF, et kontor for bekæmpelse af svig. Jeg vil gerne gøre det klart, hr. kommissær Liikanen, at det ikke er tilfældet.
Det, Europa-Parlamentet med stort flertal krævede i begyndelsen af oktober, er ikke endnu en institution. Vi kræver derimod, at den nuværende UCLAF erstattes af et kontor for bekæmpelse af svig med fuld operationel uafhængighed, men ikke som en satellit et eller andet sted uden for EU-institutionerne. Den eksterne løsning er ikke noget værd, så længe vi ikke har en europæisk anklagemyndighed. Nej, OLAF skal også etableres i Kommissionen, og alle Unionens øvrige institutioner skal være med. Nu mit spørgsmål til Dem, hr. formand Friedmann: Har det nogen interesse for Revisionsretten at være med i et sådant kontor, hvor den kunne øse af sine erfaringer? Har Revisionsretten allerede en mening derom?

Krehl
Fru formand, jeg vil gerne fremsætte nogle bemærkninger om planlægning og gennemførelse af bistanden til tredjelande. Omfanget af fællesskabsaktiviteter på dette område er i de forløbne år steget bestandigt, både hvad angår det politiske og det finansielle volumen. De to, volumen og betydning, vil heller ikke i de kommende år blive mindre. Efter ratificeringen af Amsterdam-traktaten må man snarere forvente det modsatte. Så meget desto mere foruroligende er indholdet af Revisionsrettens årsberetning, som i alle faser af Kommissionens forberedelse, gennemførelse og opfølgning af aktionerne påviser betydelige mangler i ledelsen.
Resultatet af en costbenefitanalyse ligger langt under, hvad der er muligt, og det er ikke klart, om foranstaltninger i form af en omstrukturering i Kommissionen, som f.eks. oprettelsen af en tjenestegren, der er fælles for al bistand til tredjelande og ECHO, kan være løsningen på alle disse ledelsesproblemer. Desværre medfører afkoblingen af den fælles tjenestegren ganske vist på den ene side en forbedring af ledelseskapaciteten, men også afstand mellem politiske referater og referater om den økonomiske politik og gennemførelsen af politikkerne.
Mit spørgsmål til Revisionsretten lyder: Er Revisionsretten af den mening, at oprettelsen af den fælles tjenestegren RELEX vil medføre klare forbedringer, eller er det navnlig med henblik på Unionens fremtidige opgaver inden for dette område nødvendigt at tænke på helt nye løsninger?

Friedmann
Fru formand, mange tak også for de mange ret så interessante spørgsmål. Fru Wemheuer - og det passer tillige til det, fru Krehl netop var inde på - De ser kritisk på personalepolitikken. Det er på den ene side forbavsende, at Den Europæiske Unions administrationsudgifter alt i alt udgør ca. 5 % af budgettet inklusive personaleudgifter. Men det siger ikke meget, da Den Europæiske Unions politik skal gennemføres af medlemsstaternes forvaltninger. Som De ved, fru Wemheuer, gjorde vi allerede for nogen tid siden opmærksom på, hvor kritisk de daværende minibudgetter skulle bedømmes. Parlamentet tog heldigvis emnet op igen og klarede sagen ved generøst at tildele Kommissionen stillinger til fast personale. Men det har i mellemtiden vist sig, at de operative midler alligevel igen i øget omfang anvendes til en decentraliseret personalepolitik og navnlig til brug af eksterne konsulenter og eksterne eksperter. Derfor har jeg kritisk trukket disse Liikanen-faciliteter frem, som overskrides. Hvad det angår, er jeg enig i Deres negative syn på Kommissionens personalepolitik. Om vi kan behandle emnet separat i en særberetning, og hvorledes det passer ind i planlægningen, vil jeg drøfte med vores kollegium.
Fru formand Theato, mange tak for det, De sagde. Jeg forstår, at De gerne vil have årsberetningen lidt tidligere. Det egentlige problem er den tid, der er nødvendig, for at de reviderede institutioner kan svare på Revisionsrettens bemærkninger. Her tæller sommerferien jo ikke engang med i den aftalte frist. Her bliver vi nødt til at gå ind i intensive drøftelser - vi var inde på det i Budgetkontroludvalget i aftes - med Kommissionen for at få klarhed over, om denne frist kan gøres kortere, og om finansforordningen dernæst skal ændres i overensstemmelse hermed.
Hr. Brinkhorst, hr. ordfører Brinkhorst, De lægger af en bestemt grund vægt på samarbejdet med de nationale revisionsinstitutioner. Vi har udarbejdet en bestemt procedure. Når vores revisorer kommer tilbage fra medlemsstaterne, udfærdiger vi en sektorskrivelse, det vil sige, at den sektor, der har ansvaret for revisionen, skriver til medlemsstaten og til dennes nationale revisionsinstitution og meddeler dem resultaterne. Medlemsstaten kan så svare os, det sker for det meste via den nationale revisionsinstitution, og hvis vi ikke svarer inden to måneder, betyder det, at vi er enige i medlemsstatens svar. Det vil sige, at når begge parter overholder fristen, er der taget hensyn til de revideredes argumenter i vores årsberetning og i særberetningerne.
Hr. Pasty, De gjorde i lighed med flere af Deres kolleger opmærksom på de 70 milliarder, der går tabt i forbindelse med momsen. De 70 milliarder vedrører i modelforsøget ni stater og er et årsgennemsnit for en periode på fire år. Vi har udregnet det på den måde, at vi har adderet de faktisk betalte momsafgifter, og det beløb sammenholdt vi med den sum, der fremgår af den nationaløkonomiske beregning af den samlede bruttonationalindkomst. Resultatet heraf er størrelsen af det beløb, der ikke er blevet betalt. Man kan dernæst godt begrunde det i enkeltheder, men i første omgang mangler medlemsstaterne naturligvis afgifterne, og indirekte mangler også Fællesskabet dem i et vist omfang, det er klart. Skal vi gøre os størrelsesordenen klar, er der tale om et beløb i størrelsesordenen Den Europæiske Unions budget, som medlemsstaterne mister i form af manglende indtægter på basis af momsen.
Fru Müller, angående udenrigspolitikken og spørgsmålet om, hvorvidt der er en tendens til forbedring. Helt ærligt bliver jeg nødt til at sige til Dem, at vi ikke kan afvarsle, for vi gør altid i god tid opmærksom på tingene, men vi kan ikke sige, at alt i dag er i den skønneste orden.
Hr. Dell'Alba, jeg forstår godt Deres ærgrelse over avisreferater. Jeg må imidlertid gøre Dem opmærksom på to ting. På den ene side er mange avisreferater en fremstilling af de særberetninger, vi allerede har offentliggjort. Af og til kan man få det indtryk, at det var en foregriben af årsberetningen. Angående selve årsberetningen er jeg ikke bekendt med en eneste for tidlig offentliggørelse. Men jeg forstår, hvad De mener, og i Den Europæiske Revisionsret er vi generelt af den opfattelse, at De som Parlament har ret til at blive informeret som de første.
Hr. Fabre-Aubrespy, De nævnte informationspolitikken. Dér har vi gjort opmærksom på nogle ting. Indholdet af informationspolitikken unddrager sig vores revision. Vi ser det ikke som vores opgave at censurere, hvad Kommissionen mener, at den skal meddele, men vi insisterer på, at delegationerne eller en hvilken som helst anden skal informeres i overensstemmelse med de krav, den pålagte opgave stiller dem.
Hr. Le Gallou, det drejer sig om det spørgsmål, hvorvidt man skal skære beløbene ned, når så mange penge, som De siger, ikke når frem til dem, der har behov for dem. Det er et politisk spørgsmål, men ud fra mit personlige syn på sagen anmoder jeg Dem om at tænke på, at det så sandsynligvis bliver de allerfattigste blandt de fattige, der kommer til at bøde for, at andre ikke er ærlige. Det bør vel indgå i Deres afgørelse.
Lord Tomlinson, De gør opmærksom på, at der i den britiske presse står, at svig for 3 milliarder ikke dækkes af indholdet i vores årsberetning. Vi taler, som De ved, helt bevidst om uregelmæssigheder, og jeg vil gerne gøre det klart - og det er vi enige om - at Den Europæiske Revisionsrets beretning ikke er nogen beretning om svig. Vi efterprøver snarere lovligheden og den formelle rigtighed og sikrer os, at den økonomiske forvaltning har været forsvarlig.
Jeg forstår, at De som britisk medlem i Deres indlæg refererede til Fontainebleau. Det punkt var vi inde på i vores særberetning om Fællesskabets egne indtægter. Vi mener ikke, at det er vores opgave at sige til politikerne, hvorledes en eventuel forskydning i medlemsstaternes bidragsbyrde bør ske. Dog mindede vi om, at der i Fontainebleau blev sagt, at hvis korrekturer skal besluttes politisk, skal udgiftssiden medtages, idet man ændrer politikken dér.
Hr. Garriga Polledo, De omtaler strukturfondene og spørger, om vi har fået beretningerne fra medlemsstaterne, og om hvorledes koordineringsmekanismen med medlemsstaterne fungerer. Ret beset finder der løbende en meningsudveksling sted med medlemsstaterne netop om støtteordningerne på strukturområdet. Senere kommer det også frem, hvorfor der er opstået disse restancer i programplanlægningsperioden - en af Deres kolleger nævnte det også. Jeg bliver nødt til at henlede opmærksomheden på følgende: I begyndelsen af en planlægningsperiode er der altid brug for en vis tid, inden alt er sat i gang. For tiden ser vi det helt tydeligt hos de nye medlemsstater, så ved programperiodens slutning hober tingene sig op.
Men problemet medfinansiering har uden tvivl også spillet en rolle i medlemsstaterne, for når vi kræver medfinansiering, er staterne ofte nødt til at sætte sig i ekstra gæld. Man må forstå, at det ikke har været helt let, når blikket var rettet mod Den Monetære Union. Der er således flere faktorer, som tilsammen forklarer, hvorfor denne ophobning har fundet sted. Efter min mening skal pengene så betales via budgettet uden for programperioden.
Hr. Rosado Fernandes, De henviste også til Edinburgh og spurgte, hvorledes denne restance er opstået i forbindelse med 90 milliarder: Jeg håber, at jeg har svaret på spørgsmålet i mit svar til hr. Garriga Polledo. Fru Bloch von Blottnitz, De nævnte den nukleare sikkerhed. Det er virkelig et problem, hvorledes underleverancer er blevet tildelt via firmaer. Leverandører har i nogle tilfælde afregnet honorarer til vestlige eksperter, selvom østlige eksperter lavede arbejdet. Honoraret til vestlige eksperter er ca. 15 gange større end honoraret til østlige eksperter.
Men De har ret - og jeg tror, at hele Europa-Parlamentet mener det samme. En strategi for nuklear sikkerhed er uomgængelig nødvendig, det skal prioriteres højst. Hr. Blak, De gjorde opmærksom på, at ubådene i Murmansk udgør et stort problem. Dér drejer det sig, som De ved, om militært område, og dér har vi som Europæisk Revisionsret ikke nogen direkte kompetence. Vi kan i forbindelse med EU-budgettet kun revidere - vi har allerede drøftet det i Revisionsretten, og jeg vil tage det op til drøftelse endnu en gang - men på stående fod kan jeg kun gøre opmærksom på, at disse ubåde i Murmansk vedrører den militære del, og den har ikke nogen direkte sammenhæng med os. Jeg kender Deres betænkeligheder, vi vil drøfte det endnu en gang.
De gjorde endvidere opmærksom på, at i Danmark var alt i orden. Kære hr. Blak, det glæder mig, hvis De tror at kunne drage den konklusion, men den omstændgihed, at vi ikke kritiserer noget, betyder omvendt ikke, at så er alt i orden. Det er jo klart.
Hr. Kellett-Bowman, De har ret i, at Fællesskabet går glip af mange toldindtægter i forbindelse med transitforsendelser. De gør med rette opmærksom på, at der i Europaskolerne er flere eksterne elever end elever, der er børn af ansatte ved EU, og i betragtning af det store underskud er det et spørgsmål, der skal ses nærmere på. Vi har gjort opmærksom på det i vores særberetning derom.
Hr. Bösch, De stillede mig et meget vanskeligt spørgsmål, nemlig om vi er indstillet på at acceptere, at OLAF på en eller anden måde tilknyttes Den Europæiske Revisionsret. OLAF's opgaver er ikke lig med vores, det er man nødt til at indse. Jeg gentager, og vi er jo enige: Den Europæiske Revisionsret er ikke nogen anklagemyndighed og ikke noget politi. Det er meget fornuftigt, for mange af vores revisioner tager jo i sidste ende sigte på rådgivning. Jeg forstår godt Deres tanke, at De, når en sådan uafhængig enhed skal have kompetence over for alle institutioner, uden at den selv bliver en ny institution, har behov for en eksisterende institution, som De kan knytte OLAF til. Jeg kan her under denne debat kun gøre opmærksom på, at opgaverne ikke er de samme, de er forkellige. De skal træffe en politisk beslutning, og vi skal som Revisionsret acceptere det, lovgiveren beslutter.
Til slut, fru Krehl, mener jeg, at jeg allerede har besvaret Deres spørgsmål om, hvorledes det står til med denne afkobling af den fælles tjenestegren, med personalepolitikken og forvaltningen. Til slut endnu en gang mange tak for Deres store interesse.
(Bifald)
Liikanen
Fru formand, Revisionsrettens arbejde hjælper os i vores fortsatte bestræbelser på at forbedre Fællesskabets budgetforvaltning. Jeg vil gerne udtrykke min tak til hr. Friedmann og hans kolleger i Revisionsretten for deres arbejde. Næsten halvdelen af de 24 særberetninger i år beskæftiger sig med den fælles landbrugspolitik eller strukturfondene. De tegner sig for hovedparten af fællesskabets udgifter, og vores interesser er sammenfaldende på dette punkt.
Kommissionen har vedtaget og fremlagt adskillige forslag, der søger at forbedre hjemlen og kvaliteten i forbindelse med landbrugs- og strukturfondene. Deres oprindelse ligger ofte i de henstillinger, som Revisionsretten har fremsat i sine tidligere årsberetninger, og den har også bemærket det i denne beretning.
Hvad revisionserklæringen angår, er vi glade for at bemærke Revisionsrettens bekræftelse af, at regnskaberne med nogle få forbehold giver et retvisende billede af Fællesskabets indtægter og udgifter og den finansielle stilling ved årets udgang. Med nogle undtagelser har Revisionsretten også fundet, at de transaktioner, der ligger til grund for indtægterne, såvel som forpligtelsestransaktionerne i året var lovlige og formelt rigtige. Hvad betalingerne angår, var Revisionsretten ikke i stand til at afgive revisionserklæringen. Det er naturligvis Kommissionens mål at få en positiv revisionserklæring fra Revisionsretten i alle henseender.
Jeg vil gerne drage to konklusioner af Revisionsrettens beretning og indstillinger. For det første forekom et flertal af både de formelle og faktiske uregelmæssigheder inden for landbrugs- og strukturprogrammerne, der hovedsagelig forvaltes i medlemsstaterne. Vi må fortsat have et tæt samarbejde med medlemsstaterne for at forbedre fællesskabsbetalingernes vederhæftighed. For det andet må vi fortsætte vores bestræbelser på at gøre fællesskabslovgivningen og -reglerne klare og gennemsigtige.
Kommissionen har haft og vil fortsat have et intensivt samarbejde og en intensiv koordinering med medlemsstaterne inden for rammerne af SEM 2000-programmet, hvori en repræsentant fra Budgetkontroludvalget og også en fra Revisionsretten har deltaget. Dette førte til vedtagelsen af de første reformforslag i 1997. Revisionsretten bemærker, at de fleste faktiske uregelmæssigheder i strukturfondsbetalingerne er af administrativ art som følge af mangelfuldt kendskab til fællesskabsreglerne, hvilket fører til, at der medtages beløb, der ikke er støtteberettigede, i medlemsstaternes regnskaber.
Kommissionen har tacklet dette spørgsmål ved at indføre kriterier for støtteberettigelse i maj 1997, som Revisionsretten siger det i sin beretning. Disse kriterier præciserer, hvilke udgifter der er berettigede til fællesskabsmedfinansiering. Kommissionen vedtog også en forordning i 1997, der etablerer minimumsstandarder for medlemsstaternes finanskontrol af strukturfondsfinansieringen.
I Agenda 2000-forslagene bærer medlemsstaterne hovedansvaret for finanskontrollen af strukturfondsbistanden. Når medlemsstaterne opdager uregelmæssigheder og foretager de nødvendige finansielle korrigeringer, har de lov til at genanvende de dermed udløste fællesskabsmidler. Men når mangelfuldheder i forvaltnings- eller kontrolsystemerne forårsager systematiske uregelmæssigheder, vil Kommissionen foretage de nødvendige korrigeringer ved at fraregne dem i den bistand, der er til rådighed for den pågældende medlemsstat.
Her må jeg desværre sige, at der er stor modstand mod disse yderst vigtige forslag om bedre finansiel forvaltning, kontrol og korrigeringer i Rådet. Hvad dette grundlæggende spørgsmål angår, er Revisionsretten og Kommissionen enige, og vi håber, at vi i forbindelse med Agenda 2000 kan etablere nogle enkle, gennemsigtige og klare retlige rammer for strukturfondene efter år 2000. Det er den eneste måde, hvorpå vi kan skabe et system, der er ensartet over hele Fællesskabet.
I Kommissionens Agenda 2000-forslag er strukturfondsudgifterne mere direkte rettet mod og mere koncentreret om de regioner, der har de største støttebehov. Der foreslås ligeledes et yderligere skift i landbrugsudgifterne fra prisstøtte til direkte indkomststøtte. Begge forslag ville medføre en mere effektiv anvendelse af de knappe budgetressourcer. Og der er stadig to andre større reformer på tegnebrættet. Den første er en meddelelse om en grundig gennemgang af den finansforordning, der blev fremsat i juli 1998. Revisionsretten bad om dette for et år eller to siden, og vi håber, at vi kan gøre fremskridt, således at Kommissionen kan fremsætte det væsentlige forslag.
Den anden større reform, der er ved at blive drøftet i Kommissionen, er et skift til en aktivitetsbaseret budgettering, der søger at fremme omkostningsbevidsthed, og som fremsætter driftsudgifter i den samme globale sammenhæng. Jeg håber, at vi vil være i stand til at tage de første skridt i processen inden budgettet for år 2000. Det vil ikke være nemt, for det er det år, hvor budgetmyndigheden skal vælges og en ny Kommission udnævnes. Men vi ønsker at tage de første skridt da.
Der er ved at blive gjort store fremskridt med hensyn til fællesskabsstøtten. Den seneste meddelelse fra Kommissionen berammer klare minimumsregler for reklame for og fælles beslutningstagning om alle former for fællesskabsstøtte. Det er resultatet af mange parlamentsinitiativer. De vil tilvejebringe et grundlag for orientering af og drøftelser med faktiske og potentielle støttemodtagere. Der finder et generelt seminar for ngo'er sted om dette emne i Bruxelles i næste uge.
Reformer tager tid, men nogle af dem er begyndt at bære frugt. 1997 var det andet år, man anvendte de nye procedurer for godkendelse af regnskaberne i EUGFL's garantisektion. I 1997 svarede den fejlprocent, som Revisionsretten fandt i garantibetalingerne inden for landbrugssektoren, i store træk til de endelige korrigeringer, som blev pålagt af Kommissionen. Det nævnes i beretningen, og det betyder, at der ikke var nogen finansiel indvirkning på budgettet i den sektor.
Fællesskabets bistandsprogrammer til fordel for tredjelande er blevet drøftet bredt. I dag er Kommissionens eksterne bistandsprogrammer meget brede. Bistand til tredjelande hidrører fra 75 budgetposter med 87 retsgrundlag. Der er ni forskellige komitéer. Vi har omkring 10.000 kontrakter om året og omkring 3.000 offentlige udbud. Vi har stadig 47 forskellige procedurer. Der er et meget stort behov for standardisering, harmonisering, forenkling og gennemsigtighed. Derfor nedsattes der i september i år et nyt organ, der skal forvalte alle bistandsprogrammerne til fordel for tredjelande.
Dette nye organ - Den Fælles Tjenestegren for Eksterne Forbindelser - vil få ansvaret for den finansielle forvaltning af programmerne og dens væsentligste opgave er, som jeg sagde, at etablere standardiserede, ensartede, enkle og gennemsigtige systemer til håndtering af Fællesskabets bistand til tredjelande. Vi gennemgår lige nu en meget vanskelig overgangsperiode, men jeg er overbevist om, at vi vil få de første resultater at se til næste år.
Hr. Friedmann er her kommet med en række kommentarer til personalepolitikken. Spørgsmålet om, hvad der skal varetages af de offentlige myndigheder, og hvad der kan udliciteres, er et meget væsentligt spørgsmål. I Kommissionens meddelelse fra sidste sommer lagde vi vægt på, at beslutningstagningen og finanskontrolansvaret bør ligge hos den offentlige sektor, mens kortsigtede opgaver kan udliciteres, især når der er behov for særlig ekspertise i programmets løbetid. Jeg håber, at vi kan vende tilbage til sidste sommers meddelelse.
For det andet har vi nu drøftelser i gang med Budgetudvalget og ordføreren for minibudgettet. Vi har indtil nu aflagt mundtlige beretninger om spørgsmålet, og vi afgiver alle de nærmere oplysninger, budgetpost for budgetpost, hvor vi finder, at der er behov for eksternt personale. Jeg håber, at alt dette kan blive klarlagt inden udgangen af november inden andenbehandling af budgettet, således at der enten bliver indført en budgetanmærkning i B-delen, hvor man kan anvende eksternt personale fra driftsbudgettet, eller at man overfører denne del af de administrative udgifter til del A, eller at vi opgiver idéen fuldstændig. Så denne klarlæggelse er yderst vigtig, og når det først er blevet fastsat for 1999-budgettet, vil det ikke være muligt at træffe foranstaltninger, som ikke er fuldt ud i overensstemmelse med budgetmyndigheden.
Og endelig er der ressourcespørgsmålet. Vi befinder os altid under et stort arbejdspres.
Det er så et spørgsmål, om vi vil være i stand til at løse alle problemerne ved hjælp af nye ressourcer. Jeg vil sige, at vi for de eksterne programmers vedkommende, som Revisionsretten sagde, må have en klarere idé om, hvordan vi skal forvalte dem: enkle projekter, en begrænsning af antallet af procedurer, standardiserede kontrakttyper m.v. Dette vil give os en bedre mulighed for at forvalte dem ordentligt.
For det andet vil en decentralisering til delegationerne være en logisk konsekvens af en forenkling af ordningerne. Men jeg er sikker på, at vi stadig vil have et behov, navnlig i relation til finansforvaltningen. Vi er i gang med at drøfte dette spørgsmål og udføre en screeningoperation i hele Kommissionen.
En bemærkning, som jeg gerne vil fremføre her, er, at vi normalt, når vi har et problem, tror, at den bedste måde at løse det på, er at øge antallet af controllere og inspektører. Den skole tilhører jeg ikke. Det er vigtigere at have enkle, klare regler og ansvarlige ledere og en stærk ledelse. Der er behov for controllere, men en stærk, ansvarlig ledelse er nøglen.
Jeg må sige, at beretningen giver en korrekt beskrivelse af arten af de reformer, vi er ved at gennemføre, og der kan ses forandringer inden for landbruget. Hvad strukturfondene angår, håber jeg, at kriterierne for støtteberettigelse, der blev godkendt sidste år, vil få en indvirkning på gennemførelsen af budgettet for 1998. Men den væsentligste forenkling, der findes inden for Agenda 2000, mangler stadig, før vi kan slappe af, og alle i Unionen kan forvalte fællesskabsprogrammerne i henhold til reglerne og fortolke disse regler på samme måde.
Jeg må sige, at en decentralisering af aktiviteterne i Fællesskabets programmer til fordel for tredjelande vil hjælpe os meget. Den store opmærksomhed omkring problemerne, vi har oplevet fra budgetmyndighedens side, har naturligvis øget Kommissionens bevidsthed om spørgsmålet. Der er blot én ting, jeg er lidt bange for, og det er, at vi har haft så mange problemer, at embedsmændene måske vil drage de forkerte konklusioner, tabe modet og ikke vove at tage risikoen, når de skal underskrive kontrakterne. Det ville være det værst tænkelige resultat. Jeg håber, at vi vælger decentraliseringen, går i retning af mere ansvar til delegationer og embedsmænd og skaber klare regler, således at de ved, hvad der er hvad, og at vi ikke vender tilbage til det system, hvor vi skal have 15 underskrifter, således at alle er dækket af en anden.
Jeg er fuldt ud klar over, at der stadig er et behov for en fortsat udvikling og forbedring af vores metoder og værktøjer. De væsentligste reformer, som er vedtaget af den siddende Kommission, er kort beskrevet i dokumentet »Reform af den finansielle forvaltning siden 1995«, der blev fremlagt i sidste uge. Kommissionens forslag i forbindelse med Agenda 2000 udgør en væsentlig del af vores reaktion på fremtidens udfordringer. Vi skal have mere for pengene, for hver enkelt euro, der lægges ud af Fællesskabet - det er det overordnede mål. Der er tale om krævende mål, der kræver en stor indsats. Revisionsrettens beretning er, selvom jeg må indrømme, at det ikke altid er behagelig læsning, stadig af stor betydning også for os. Og det samme gælder betænkningerne fra Budgetkontroludvalget.
Som svar på fru Bloch von Blottnitz om programmerne for nuklear sikkerhed håber jeg nu, hvor Revisionsrettens beretning og Kommissionens svar er offentliggjort, at alle kan se, at de to dokumenter skaber en god balance omkring spørgsmålet.
Jeg vil gerne komme med en kommentar om undersøgelserne. Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling har besluttet, at den ikke vil låne penge ud til modernisering af atomkraftværker, medmindre der gennemføres en undersøgelse. Så der skal en undersøgelse til for alle disse anlægs vedkommende, før der kan træffes nogen foranstaltninger. Jeg har talt med nogle eksperter herom, og de siger, at det er yderst vigtigt, fordi vestlige og tidligere sovjetiske eksperter arbejder sammen på de samme anlæg for at analysere situationen. Lokale eksperter skal naturligvis anvendes så vidt som overhovedet muligt, eftersom denne fremgangsmåde er billigere. Men problemet er, at vestlige standarder og prioriteringer omkring sikkerhed er anderledes. Det er meget vigtigt for modtagerlandene, at de begynder at vænne sig til de sikkerhedsstandarder, vi fastsætter.
Vi må huske på, at hele genopbygningen og moderniseringen af atomkraftværker af den sovjetiske type er et usædvanligt dyrt projekt. Det vil løbe op i mindst EUR 50 milliarder. Vi har nu brugt EUR 700-800 millioner på programmerne, hvilket er en meget lille del af det samlede beløb. En fuld modernisering og genopbygning kræver en kæmpeindsats fra modtagerlandenes og de internationale bidragyderes side. Vi er endnu ikke nået til vejs ende, men vi må ikke give op.
Og endelig drives programmerne for nuklear sikkerhed i Ukraine, Rusland og andre lande under meget vanskelige omstændigheder. Tænk bare på de internationale bistandsprogrammer i Rusland for nylig, og hvad der skete med IMF-bistanden, der skulle støtte den russiske valuta. Jeg gad vide, hvad der egentlig kom ud af dette.
For det andet står Kommissionen nu over for spørgsmålet om fødevarebistandsprogrammet til Rusland. Vi ved alle, at sådanne programmer er uhyre vanskelige at overvåge. Derfor må vi forsøge at vælge en metode, hvor vi kan informere budgetmyndigheden om alle vores problemer, og hvis vi træffer beslutninger, gør vi det i fuld viden om alle de eventuelle konsekvenser og risici, således at min efterfølger, når han om fire år læser Revisionsrettens beretning, vil vide, at vi kendte til risiciene. Vi vil vende tilbage til dette russiske problem en anden gang.
Endnu en gang mange tak, hr. formand, for en god debat.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Liikanen.
Forhandlingen er afsluttet.

Beskæftigelsen i Unionen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0417/98) af Wim van Velzen for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens meddelelse - Forslag til retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1999 (KOM(98)0574 - C4-0587/98).

van Velzen, Wim
Fru formand, når vi ser på, hvad der er sket et år efter fastsættelsen af de første reningslinjer, mener jeg, at man med rette kan tale om en stille revolution. Den oprindelige modstand mod en aktiv arbejdsmarkedspolitik, den næsten ensidige tro på ØMU'en og den beskæftigelse, som den giver, er faktisk forsvundet. Der findes ikke en eneste medlemsstat, der ikke har knyttet sine konklusioner til retningslinjerne i Luxembourg. Det er en meget positiv ting. Men det kan blive endnu bedre. Når vi ser på evalueringen, i øvrigt en udmærket evaluering af Kommissionen, kan man se, at medlemsstaterne har handlet meget frit i retningslinjerne, og at de ofte har valgt ud på en uafbalanceret måde og har lagt for stor vægt på employment and entrepreneurships .
Samtidig kan man imidlertid også konstatere, at de retningslinjer, der var mest præcise og nøjagtige, også er udarbejdet bedst. Det er derfor også et argument for at fortsætte denne strategi. Her har jeg et problem med de forslag, som Kommissionen har fremlagt. Jeg finder, at Kommissionen i de nuværende forslag i utilstrækkelig grad holder processen skarp. Med skarp mener jeg at sørge for, at så mange som muligt af de kvantificerede målsætninger er baseret på benchmarking. Det er den rigtige måde at sørge for, at medlemsstaterne gør noget. Jeg er helt ufølsom over for medlemsstater, der siger: Vi har allerede så meget arbejde. Lad os få lidt mindre at lave og kom ikke med nye målsætninger. Personligt mener jeg, at det er noget vrøvl. Det arbejde, vi tilføjer, er det arbejde, som de normalt også skal udføre.Vi forsøger blot på EU-plan at fokusere på fælles mål, som vi engang har udviklet.
Den nuværende proces, der er udviklet i Luxembourg, retter sig meget mod hjælp til de mennesker, der allerede er arbejdsløse. Det var rigtigt på daværende tidspunkt, men jeg mener, at tiden nu er inde til også at rette opmærksomheden mod, hvordan vi, mens vi hjælper de arbejdsløse, undgår, at der stadigvæk strømmer nye arbejdsløse til. Hvordan sørger vi for, at opmærksomheden rettes mod forebyggelse? Det har efter min mening store konsekvenser for uddannelsen. Derfor anmoder jeg om, at der formuleres en ekstra målsætning for de mennesker, der allerede er i beskæftigelse, men som skal efteruddannes for at sørge for, at de ikke falder af vognen ved nye udviklinger.
Et andet problem, som jeg personligt synes, er for dårligt repræsenteret i målsætningerne, er deltagelsen, deltagelsen i arbejdsprocessen. Der er store grupper, der stadigvæk har vanskeligt ved at trænge igennem på arbejdsmarkedet, også i mit eget land, Nederlandene, der er kendt for sin succes. Der ser man ældre mennesker over 55 år, tilflyttere og stadigvæk kvinder, der har vanskeligt ved at finde arbejde. Det er ikke anderledes i andre lande i Unionen.
Det er altsammen arbejdspolitik, ikke uvigtigt, tværtimod, men det er kun den ene side af medaljen. Den anden side er: Og hvad gør vi med den økonomiske side? Hvad gør vi med den økonomiske koordination? Hvad gør vi med uddybningen af den proces, der er påbegyndt med ØMU'en? Hvordan anvender vi disse muligheder? Jeg mener, at vi allerede har passeret det tidspunkt, hvor vi skal begynde. Men eftersom vi nu drøfter denne betænkning, mener jeg, at vi straks skal anmode Rådet om så hurtigt som muligt at fremlægge en ramme, hvori den økonomiske koordination kan gives reel form. Andre talere vil komme nærmere ind på dette emne.
Jeg vil her pege på et aspekt, som Kommissionen også har angivet, nemlig at der i Europa i høj grad er tale om manglende investeringer. Hvor er planerne, hvor er Kommissionens forslag til at tackle dette problem? Hvor er mulighederne for at udvide den finansielle indsats på medlemsstatsplan? I mit land - jeg har lige nævnt det - synes det at være en succes. Der har man på grund af pengemangel besluttet at reducere det program, der gik ud på, at eleverne skulle have mere computerorienteret undervisning. I stedet for koncentrerer man sig nu om nogle få eksperimenterende skoler, der får computerne tildelt, og alle andre skoler må så vente i årevis, inden de får computere. En latterlig ikkeinvestering! Der, hvor vi burde investere i fremtiden, viser det sig, at et af de bedst præsterende lande i Europa ikke er i stand til at skaffe midlerne. Jeg mener, at det må føre til overvejelser på rådsplan med henblik på at undersøge, hvad vi kan gøre for at give medlemsstaterne mere rum. Jeg vælger ikke det ene eller det andet forslag. Det er en pakke af forslag, og jeg mener, at man må foretage et seriøst valg.
Til sidst er jeg meget forbavset over PPE-gruppens ændringsforslag, som jeg har set, i øvrigt meget sent, for vi har ikke ret megen tid. De har på ny indgivet alle de ændringsforslag, som de havde indgivet i Socialudvalget. Må jeg gøre opmærksom på, at PPE-gruppens koordinator uopfordret har meddelt mig under mødet, at jeg havde gjort et godt stykke arbejde ved at tage deres forslag med i min betænkning, at der kun var en uenighed tilbage, og at det drejede sig om et område inden for investeringspolitikken, men at han i øvrigt var meget tilfreds. Nu indgiver man uset alle ændringsforslagene på ny, også de ændringsforslag, der allerede står i min betænkning. Det finder jeg ubegribeligt. Jeg håber, at jeg sammen med PPE-gruppen kan finde en bedre løsning, fordi jeg betragter dette som et belastning for et eventuelt samarbejde.

Gasòliba i Böhm
Fru formand, mine damer og herrer, den udtalelse, jeg har udarbejdet for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, og som blev vedtaget enstemmigt, er vanskelig at sammenfatte på to minutter. Grundidéen er, at jobskabelsen, en større beskæftigelse i Europa, kun kan blive fast, stabil og varig, hvis den baseres på en virkelig konkurrencedygtig økonomi og - selvom Den Europæiske Union desværre endnu ikke har det konkurrenceniveau, som en åben økonomi kræver - på det, vi kalder en global økonomi eller en internationaliseret økonomi.
Derfor lægger vi vægt på nogle behov, der er opstået i de senere år, som f.eks. behovet for at fjerne de barrierer og beskyttelsesforanstaltninger, der endnu findes i vores økonomis nøglesektorer, at øge viden og uddannelsesniveauer, især inden for teknisk og faglig uddannelse, at reducere de forhold, der især ud fra et skattemæssigt synspunkt forhindrer skabelse af nye arbejdspladser, samt at se på muligheden for at nedsætte momsen i de sektorer, der bidrager med flest arbejdspladser - de såkaldte arbejdskraftkrævende sektorer. Og jeg kan tilføje behovet for at overveje en ny og bedre holdning, der kan sikre bedre adgang til finansiering særligt for de små og mellemstore virksomheder med det formål at skabe et bedre erhvervsklima.

Torres Marques
Fru formand, først vil jeg gerne lykønske hr. van Velzen for hans glimrende betænkning, som nu forelægger i dens endelige udgave, og som han nu fremlægger. I Udvalget om Kvinders Rettigheder er det vores opfattelse, at det er meget betydningsfuldt, at stats- og regeringscheferne har besluttet, at mindst to nye begreber i Amsterdam-traktaten, beskæftigelse og mainstreaming, altså princippet om lige muligheder for mænd og kvinder inden for alle sektorpolitikker, straks skulle omsættes i praksis, selv før den almindelige ratificering af traktaten.
Det er to politikker, hvis konkretisering var i den grad vigtig, at den ikke kunne afvente den langsommelige ratificeringsproces. Borgerne i Europa, kvinder som mænd, ville ikke kunne forstå det. Den metodologi, som topmødet i Luxemburg valgte, forekommer os faktisk at have været den rigtige. Når nu beskæftigelsen, arbejdsløsheden og endog ligestillingen varierer fra land til land, og herindenfor fra region til region, har beslutningen om, at hvert enkelt land skulle fremlægge sine egne forslag, men under fire fælles søjler, været særdeles fornyende og med resultater, der lover godt for de kommende års planer.
Det er indlysende, at ikke alle lande i den første beskæftigelsesplan for 1998 har lagt lige stor vægt på alle fire søjler og har fundet løsninger på alle retningslinjerne. Men det er betydningsfuldt, at disse planer er blevet lagt frem på så kort tid, fra november 1997 til april 1998. Og vi synes, at det er meget positivt, at alle medlemsstater er forpligtede til at overveje og med kvantitative mål søge at løse arbejdsløshedsproblemet.
På den anden side kan det i de nationale beskæftigelsesplaner konstateres, at de løsninger, som man har fundet under de fire søjler, i de fleste tilfælde mangler balance. Mens alle medlemsstater har truffet foranstaltninger under de to første søjler - beskæftigelsesevnen og iværksætterånden, der på sin vis hviler på evnen til individuelt initiativ - er de ofte svagere, hvad angår de to andre søjler - omstillingsevnen og de lige muligheder - hvor initiativerne mere afhænger af regeringerne end af virksomhederne.
Med hensyn til Kommissionens forslag for 1999 ser vi fremskridt i:
omdefinering af den fjerde søjle som søjlen for lige muligheder for kvinder og mænd; -styrkelse af retningslinjen om kombination af arbejde og familieliv; -mainstreaming af lige muligheder for mænd og kvinder under alle søjlerne.Størsteparten af forslagene fra Udvalget om Kvinders Rettigheder er blevet optaget direkte i den endelige udgave af hr. van Velzens betænkning eller er blevet integreret i mere omfattende punkter, som f.eks. styrkelsen af mainstreamingpolitikken under de tre første søjler og positiv særbehandling under den fjerde søjle, kombination af arbejde og familieliv, individuel beskatning, kønsrelateret statistisk behandling og fastsættelse af kvantificerede mål og budgetforpligtelser.
Det er vigtigt at nævne, at opfølgningen af de nationale beskæftigelsesplaner skal underkastes en obligatorisk analyse på alle fremtidige topmøder for stats- og regeringschefer, hvilket vil gøre det muligt for alle - regeringer, parlamenter, arbejdsmarkedets parter og ngo'er interesserede i denne udvikling - at følge disse forhold tæt og regelmæssigt, hvilket er så afgørende for den europæiske sociale model, som vi ønsker at opbygge.

Randzio-Plath
Fru formand, mine damer og herrer, hr. van Velzens udmærkede betænkning, som PSE-gruppen støtter, satser med rette på strategier, der er bæredygtige i længden, for bekæmpelse af massearbejdsløsheden, men derudover på en innovativ tilpasning af retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken. Særligt vigtige er de strukturelle elementer til fremme af strukturændringen på arbejdsmarkedet, nødvendigheden af en bedre balance mellem de fire søjler i retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken og fremhævelsen af gender mainstreaming . Men samtidig skal det helt utilstrækkelige opsving i beskæftigelsen opfattes som en udfordring til Unionen og medlemsstaterne om, at de skal nå frem til en bedre og mere afbalanceret policy mix og forbedre koordineringen af den økonomiske politik, finans- og beskæftigelsespolitikken.
Her få uger før, Den Monetære Union træder i kraft, er det på høje tid at integrere retningslinjerne for den økonomiske politik og for beskæftigelsespolitikken på en sådan måde, at virkningen på beskæftigelsen bliver kriteriet for koordineringen af politikkerne i god tid, inden budgetforhandlingerne indledes på nationalt plan, og hovedvægten bevidst lægges på denne virkning. Det skal Europa-Parlamentet omsider deltage i via en interinstitutionel aftale.
Der er endvidere behov for en aktion fra parterne i lønoverenskomsterne, en aktion, der i Den Monetære Unions tegn skal begynde at harmonisere produktivitetsorienterede opgørelser af lønnen med henblik på at undgå faren for løndumping, som ville være i modstrid med Fællesskabets grundidé.
En revision af grundtrækkene i den økonomiske politik og en koordinering af den økonomiske politik, som fortjener dette navn, må på ny efterlyses. Den Europæiske Union kan trods den gunstige prognose fra Kommissionen i efteråret ikke tillade sig at stå stille. Selv roen på valutaområdet, som skyldes de perspektiver, der ligger i euroen, må ikke lokke nogen til at læne sig mageligt tilbage! Allerede i dag mærker vi alle virkningerne af krisen i Sydøstasien på de europæiske arbejdspladser. Kemi-, maskin- og elektronikbranchen mærker det allerede i dag ved, at ordrerne svigter, og priserne falder. Det rammer europæiske arbejdspladser!
Foranstaltninger, der udelukkende er udbudsorienterede, er ikke nok! Der er behov for at stimulere efterspørgslen ved at give forbrugerne øget købekraft og sørge for, at der hersker større tillid til Den Europæiske Unions fremtid. Derfor fremdrages i betænkning af van Velzen med rette en omlægning af roret i form af skattereformer og skattemæssig aflastning af faktoren arbejde. Men vi har også brug for en lønudvikling, der er orienteret efter produktiviteten, samt øgede investeringer som et vigtigt bidrag til stabiliseringen af den europæiske økonomi.
Med det investeringsvolumen, vi har i dag, og som er alt for lille - de offentlige investeringer andrager knap 2 % af BNP - opnås der ikke en vækst med en positiv virkning på beskæftigelsen. Strukturændringen på arbejdsmarkedet skal støttes af en ny udsigt til vækst. Arbejdspagter kan med held ledsage denne proces. Der mangler stadig moderniseringsoffensiver, der omfatter hele Europa, med investeringsprojekter inden for områderne kommunikation, transport, miljø, energibesparelser, forskning, udvikling, innovation og kvalificering. I den forbindelse skal der i en fart en præsentationsliste på bordet, som også åbner mulighed for en kombination af offentlige og private investeringer. EU's finansministre opfordres til i Maastricht-traktatens ånd at holde sådanne investeringer uden for underskuddet på de offentlige finanser, så længe EU befinder sig et sted mellem massearbejdsløshed og stabilitetspagt.

Hernández Mollar
Fru formand, jeg mener, at de store diskussioner om beskæftigelsessituationen i Europa nu har nået bunden. Vi har allerede nogle europæiske retningslinjer - Amsterdam-traktaten indeholder et særligt afsnit om beskæftigelse - og vi har allerede en europæisk strategi, der flyder over med nationale aktionsplaner for beskæftigelse.
Vores kære kollega van Velzens betænkning bærer præg af hastværk og har midlertidig karakter, men det vil jeg ikke klandre ham for. Vi modtager som næsten altid Kommissionens beretning for sent, og den er også præget af, at Kommissionen ikke selv er i stand til at udarbejde nogle seriøse og nøjagtige analyser i øjeblikket. Men det er helt sikkert, at der er lande i Den Europæiske Union - som f.eks. Spanien, mit land - som benytter fremgangsmåder, der giver særdeles gode resultater i jobskabelsespolitikken. Resultaterne, mine damer og herrer, er: ledigheden ned med fire procentpoint, mere end 800.000 nye arbejdspladser og en social dialog, der giver mulighed for en gennemgribende reform af arbejdsmarkedet og en større stabilitet i beskæftigelsen. For nylig er fagforeninger og regering blevet enige om vigtige spørgsmål, som f.eks. deltidsbeskæftigelse og indførelsen af et nyt begreb - supplerende tid - som giver en større elasticitet i planlægningen af arbejdstiden og erstatter overtid. Jeg tror, det kunne være meget interessant at analysere denne ny fremgangsmåde.
Jeg vil også kort komme ind på to spørgsmål, der er relevante for enhver form for beskæftigelsespolitik. For det første spørgsmålet vedrørende den forbindelse, der bør eksistere mellem uddannelsen og arbejdet. Det første job afhænger i stor udstrækning af, om der er tilstrækkelig sammenhæng mellem uddannelsesstederne og arbejdsmarkedets behov. Der er for mange tilfælde af uddannelsesmæssige fiaskoer, mangelfuld uddannelse og akademikerarbejdsløshed i det europæiske samfund. Og hvad der er endnu værre: Der er en underbeskæftigelse, som er ensbetydende med manglende udnyttelse af de menneskelige ressourcer.
Og for det andet et aspekt, som ikke nævnes i betænkningen, og som jeg synes er vigtigt, og det er, at der er stor modstand mod geografisk mobilitet inden for Unionen og i medlemsstaternes regioner, såvel hos dem, der søger deres første job, som hos de ledige. Og det har at gøre med såvel indkomstpolitikkerne som de sproglige problemer eller det lille udbud af boliger, der er tilgængelige for den gruppe. Fraværet af mobilitet og migration fra nogle regioner til andre gør arbejdsløsheden strukturbestemt og destabiliserer priser og omkostninger med negative virkninger for virksomhedernes konkurrenceevne.

Boogerd-Quaak
Fru formand, kære kolleger, jeg vil gerne takke hr. van Velzen, fordi han har medtaget punkt 9 i sin betænkning. Det drejer sig først og fremmest om evalueringen af den risikokapital, som vi yder via Investeringsbanken. I morges behandlede vi her Revisionsrettens årsberetning, hvoraf det fremgår, at det ikke går så godt med ydelsen af denne risikokapital. Kriterierne er for generelle, der er ingen sammenhængende politik, og anvendelsen af rentemargenerne er uklar. Men først og fremmest, og det vil jeg gerne understrege, Kommissionens rolle indskrænker sig til informationsudveksling.
Hr. formand, Kommissionen, jeg tror, at der, hvor vi selv er involverde i en betænkning, hvor vi særligt anmoder medlemsstaterne om at foretage sig noget, skal vi selv have orden i tingene. Jeg anmoder derfor også alvorligt kommissæren om hurtigt at komme med en evaluering af dette punkt til Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Hvis det ikke stilles i udsigt, vil jeg selv stille spørgsmål herom i udvalget. Kære kolleger, det er allerede nævnt af flere: Oprettelsen af Den Økonomiske og Monetære Union kræver foranstaltninger på mange politiske områder. Denne betænkning angiver, at medlemsstaterne følger denne vej, både med hensyn til en reform af de skattemæssige og sociale systemer, men også med hensyn til en lang række foranstaltninger, der fremmer arbejdsmarkedet. Her er der et punkt, som jeg gerne vil fremhæve: Langsomt, men sikkert forskydes kompetencerne fra det nationale til det europæiske plan. Det mærker borgerne ikke noget til. Naturligvis går vi ind for de fleste af de foranstaltninger, der nævnes i betænkningen af hr.van Velzen. Vi kan ikke leve med en arbejdsdeltagelse på 60, 5 %. Men det er på høje tid, at der også føres en demokratisk debat i medlemsstaterne om disse foranstaltninger, og at vi ikke, sådan som det ofte høres i Europa-Parlamentet, tror, at det er op til medlemsstaterne, og at Europa-Parlamentet ikke må være involveret i denne proces, og at der heller ikke er nogen tilbagekobling fra denne proces fra Europa til borgerne. Med valget lige for døren er det et must, og jeg spørger derfor Kommissionen om, der med hensyn til information om dette punkt kan gøres en ekstra indsats.

Kaklamanis
Fru formand, jeg vil gerne lykønske kollega hr. Wim van Velzen med hans betænkning. Men desværre retter denne smukke betænkning opfordringer og udtrykker ønsker såvel til Ministerrådet som til Kommissionen. Men, hr. van Velzen, det er et spørgsmål, om der findes ører enten i Rådet eller i Kommissionen til at høre på de ting, De skriver i Deres betænkning. Jeg må erindre Dem om, at der i Amsterdam ikke blevet taget nogen væsentlig beslutning angående beskæftigelsen. I Luxembourg blev bolden spillet over til medlemsstaternes regeringer. Jeg må erindre Dem om, at i Maastricht-aftalens kriterier for ØMU'en blev spørgsmålet om arbejdsløsheden med vilje ikke inkluderet. Jeg må også erindre Dem om, at såvel i 1998- som i 1999-bugettet, som vi skal stemme om om en måned, er udgifterne til imødegåelse af arbejdsløsheden, til det sociale Europa, til personer med specielle behov og til den tredje alder stagnerende eller endog ligefrem faldende, og alt dette sker på et tidspunkt, hvor, som De skriver i Deres betænkning, der bliver stadigt færre fuldtidsstillinger, og hvor der kun skabes deltidsstillinger. Vi har altså færre indtægter i et Europa, hvor omkostningerne stiger, derfor er antallet af nyfattige også steget til over 15 %. Jeg beklager, men alt dette sker med Parlamentets samtykke. Det parlament, der 2. maj 1998 overgav det sociale Europa i hænderne på ledende bankmænd og ØMU'en.

Ojala
Fru formand, nu har den europæiske venstrefløj i hele sin mangfoldighed en chance for at vise, at den mener det alvorligt med forbedring af beskæftigelsen. I 13 af 15 europæiske lande er venstrefløjen på en måde med i regeringen. Min opfattelse er, at europæiske vælgere hos venstrefløjen søger tryghed mod pengemagt og ustyrede markeder. Er venstrefløjen i stand til at opfylde disse forventninger fra vælgerne? Recepterne i de europæiske venstrefløjsregeringer virker meget modstridende. Mens der i Storbritannien stoles på, at markedet skaber arbejdspladser, stiles der i Frankrig og Italien efter en forkortelse af arbejdstiden og offentlige investeringer for at forbedre beskæftigelsessituationen. Også de betingelser, som EU-landene tidligere har aftalt for Den Økonomiske og Monetære Union, forsinker kursen i at vende.
Nu er der behov for at udarbejde et genoplivnings- og beskæftigelsesprogram for fire vigtige faktorer. For det første er det nedsættelsen af renteniveauet for at kunne hindre krisen, som hærger i verden, adgang til Europa. Desværre ser det ikke ud til, at Den Europæiske Centralbank, som styres af de sidste par årtiers økonomiske lære, er parat til at nedsætte renten for at forbedre produktivitet og beskæftigelse. For den andet skal beskatningen ændres til fordel for arbejdsudførelse. Den eksisterende beskatning favoriserer formue, investering og den dovne valuta for meget og straffer arbejdsudførelsen. For det tredje skal de offentlige investeringer øges, først og fremmest for at forbedre trafik- og kommunikationsforbindelserne. Det er også på høje tid at holde op med at betragte offentlige investeringer som skadeligt sløseri og anerkende betydningen af dem både som beskæftigelsesskabere og som skaber af den nødvendige infrastruktur. For det fjerde skal der tages fat i planerne for en generel forkortelse af arbejdstiden. Hvordan forkortelsen skal føres ud i livet, kan variere fra land til land og fra branche til branche, men formålet må være fælles.

Schörling
Hr. formand, vi lægger jo alle stor vægt på, at medlemsstaterne samarbejder, at de samordner deres strategier for at skabe varige arbejdspladser, og at retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken også gennemføres i disse nationale handlingsprogrammer. Ind imellem kan det også være nødvendigt at opfordre medlemsstaterne til at gennemføre de eksisterende henstillinger. Man skal også gøre sig klart, at der er stor forskel mellem medlemsstaterne, og at der er behov for både tid og diskussioner, før disse henstillinger kan vedtages og gennemføres i medlemsstaterne.
I sin betænkning viser hr. van Velzen tydelige tegn på utålmodighed og ønsker at presse på, nogle gange måske endda for meget, f.eks. gennem forslaget om koordinering af den økonomiske og finansielle politik, hvilket jo er utroligt vidtgående.
De fleste forslag er vældigt gode, navnlig de, der drejer sig om kortere arbejdstid og fleksibel nedsættelse af arbejdstiden, og dette kan blive en del af kampen mod arbejdsløsheden. Jeg vil ligeledes anbefale kollegerne at stemme for vores ændringsforslag, som går lidt længere end Wim van Velzens med hensyn til en forkortelse af den almindelige arbejdstid i Europa.

Maes
Hr. formand, arbejdsløsheden i Unionen er alt for stor på trods af den gunstige økonomiske udvikling, som vi har oplevet i de seneste år, og det særligt for de lavest uddannede, de langtidsledige og blandt dem også kvinderne. Ikke kun i Europa, men i hele verden stiger presset fra den verdensomspændende arbejdsløshed. Jeg henviser særligt til de mange millioner arbejdsløse blandt ungdommen i den tredje verden. Det mærkes i hele Europa, og det udgør en risiko for forvridning af samfundet og fattigdom. Problemerne med asylansøgerne er kun delvist en følge heraf. Fremme af beskæftigelsen skal således erkendes i medlemsstaterne, Unionen og også i de internationale organisationer som det primære mål. I lyset af den faldende økonomiske vækst er dette endnu mere vigtigt.
Betænkningen af hr. van Velzen illustrerer dette særligt tydeligt, og det vil jeg gerne sige ham tak for. Den Europæiske Unions præstationer med hensyn til arbejdsløsheden er små, læser vi i betænkningen. Forskellene mellem og i medlemsstaterne er fortsat store på trods af strukturfondene. Evalueringen af de nationale handlingsplaner indeholder ganske vist positive punkter, men også mange huller og mangler. Jeg nævner f.eks., at man i mit land ikke har været i stand til at reducere byrderne på arbejde. Det gælder også manglerne i de fire søjler. EU-lederne har desværre for sent erkendt, at der skal være større ligevægt mellem et monetært Europa og beskæftigelsespolitikken. Sammen med ordføreren hr. van Velzen siger vi ja til kvantificerede målsætninger, ja til uddannelse og deltagelse. Vi siger også, at valget af et europæisk investeringsprogram, er et godt valg. Vi stemmer for betænkningen, men der står for meget i den, hr. formand. Vi mener, at man efterhånden ikke kan se skoven for bare træer. Hvis Europa ikke gør beskæftigelsen til en prioritet, har det ingen fremtid for sine børn, og så har det selv ingen fremtid.

Angelilli
Hr. formand, ærede kolleger, betænkningen af van Velzen giver et præcist billede af den økonomiske situation i Europa i det sidste år. Vi har på den ene side en forsigtig optimisme, der skyldes den positive udsigt til Europas fælles mønt, og som skyldes en let, men påviselig økonomisk vækst, og på den anden side har vi et klima med mistillid og ustabilitet, der skyldes de mange internationale finanskriser i Asien, Østeuropa og Latinamerika, som har negative følgevirkninger for det europæiske marked. Desuden er der arbejdsløsheden, som stadig er det største sociale problem på vores kontinent, navnlig for kvinder og unge.
Principielt er vi således enige i betænkningens retningslinjer med henblik på at iværksætte nogle effektive beskæftigelsespolitikker i medlemsstaterne. Jeg vil især gerne understrege vigtigheden af erhvervsuddannelse, som dog skal forbedres meget og tilpasses arbejdsmarkedets krav. Der er et stort modsætningsforhold med hensyn til erhvervsuddannelse. Det er sandt, at de midler, der er til rådighed, ikke er tilstrækkelige, men man må også sige, at mange af investeringerne anvendes på en dårlig måde, nemlig til kurser af meget ringe kvalitet, der kun har en meget lille indvirkning på beskæftigelsen. Mere generelt er det nødvendigt at forlange, at medlemsstaterne foretager en ordentlig reform af skolesystemerne. Revisionsretten gjorde for nylig opmærksom på, at der i Italien er en stor procentdel af akademikere, som har svært ved at finde et arbejde, netop på grund af skolesystemets utilstrækkelighed og navnlig på grund af de utilstrækkelige universiteter, hvor der gøres alt for lidt ud af det praktiske og anvendelige aspekt af den teoretiske undervisning.
Den anden bemærkning, jeg gerne vil fremsætte, vedrører kvinderne. Det er dem, der diskrimineres mest på arbejdsmarkedet, også fordi det er dem, der har ansvaret for familien og eventuelt også for at pleje og hjælpe de ældre og de handicappede.
Parlamentet har navnlig - og ved mange lejligheder - mindet Kommissionen om, at det er nødvendigt at sikre de kvinder, der arbejder, og ikke mindst de enlige kvinder, nogle hensigtsmæssige sociale forsorgsstrukturer, da retten til et arbejde ellers bliver en sand illusion.
Endelig vil jeg gerne komme ind på et andet forslag i betænkningen, nemlig den mere fleksible tilrettelæggelse af arbejdstiderne. Såfremt de økonomiske vilkår muliggør dette, kan det faktisk være fornuftigt og ønskeligt at sætte den ugentlige arbejdstid ned og navnlig at indføre deltidsarbejde for at skabe nye arbejdspladser. Man skal dog ikke glemme, at enhver nedsættelse af arbejdstiden skal aftales mellem arbejdsmarkedets parter, så man undgår nogle lovmæssige påbud, der blot ville medføre en uhensigtsmæssig og skadelig mangel på fleksibilitet.

Damião
Hr. formand, van Velzen-betænkningen er afbalanceret og af høj kvalitet. Det er resultatet af ordførerens vilje til at finde en konsensus, der omfatter de mangfoldige sociale forhold i Europa i den aktuelle økonomiske situation. Investeringsbekymringer, støtte til SMV'erne, et beskatningssystem, der præmierer iværksættervirksomheder, arbejdsvilkår, gradvis nedsættelse af arbejdstiden og en bedre fordeling af denne, lønninger, social beskyttelse, reelt kvalificerende uddannelse og relevante undervisningssystemer giver alt sammen social mening til omstillings- og beskæftigelsesevnen, der uden denne orientering ville være kyniske mål, rent økonomiske, hvilket jeg gerne vil have, at Kommissionen skal være klar over.
Arbejdsløsheden er ikke uundgåelig, men jeg ønsker ikke for andre lande i EU den løsning, som man har fundet i store områder af Portugal, hvor tre generationer arbejder for at sammenskrabe en spansk mindsteløn, en halv belgisk, en kvart tysk, med næsten fuld beskæftigelse. En verden, hvor borgere, når de er arbejdsløse, især hvis de er kvinder, mister 50 til 100 % af deres indtægt, og hvor de, for at få adgang til livsfornødenheder, er afhængige af familiens solidaritet, den svage solidaritet fra det offentlige og jeres solidaritet via samhørigheden.
Min støtte til denne betænkning er faktisk baseret på, at den er et sikkert og afgørende skridt henimod at give substans til beskæftigelsesevnen. Vi ønsker ikke for de lande, der har en høj arbejdsløshed, en løsning, der svækker den enkelte borger og den europæiske sociale model.

Mann, Thomas
Hr. formand, der var premiere for fire år siden: På topmødet i Essen blev der vedtaget en omfattende strategi for på europæisk plan at gribe mere aktivt ind i bekæmpelsen af arbejdsløsheden under nøje overholdelse af subsidiaritetsprincippet. Der var premiere for et år siden: På beskæftigelsestopmødet i Luxembourg blev der aftalt retningslinjer med henblik på at sikre et højt beskæftigelsesniveau. Der er premiere i dag: Vi vurderer offentligt, hvad der er nået og ikke nået i de nationale handlingsplaner. Der er navnlig underskud på uddannelsesområdet med for få efteruddannelsesforanstaltninger, for ringe deltagelse af ældre arbejdstagere, med uddannelsesforløb, der ikke i tilstrækkelig grad satser på nye teknologier og med uddannelsessystemer, hvor der ofte mangler relation til praksis, gruppearbejde og kendskab til forholdene i andre lande. På den måde kan forbedring af evnen til integration på arbejdsmarkedet - den første søjle i handlingsplanerne - næppe bringes i stand.
Også den fjerde søjle - styrkelse af ligestillingspolitikken på arbejdsmarkedet - tillægges stadig for ringe vægt. Hr. kommissær, dér, hvor der mangler børnepasning - vuggestuer, halv- og heldagsbørnehaver - har især kvinder ingen mulighed for at komme ud på arbejdsmarkedet. Men der er lyspunkter: Stadig flere medlemsstater, eksempelvis Tyskland, tilpasser sig ændrede erhversstrukturer. Rammevilkårene for initiativtagere forbedres, og en aktiv beskæftigelsespolitik er omsider ved at afløse den passive. Nu gælder det om at institutionalisere dialogen mellem ØKOFIN-Rådet, ECB, aktørerne inden for socialpolitikken, arbejdsmarkederts parter, Rådet, Kommissionen og Europa-Parlament med henblik på at afstemme den økonomiske politik og den monetære politik, herunder den strengt nødvendige stabilitetspagt, bedre med beskæftigelsespolitikken.
Det kommende topmøde i Wien skal prioritere rigtigt i stedet for at vække falske forhåbninger f.eks. i stil med det såkaldte omfattende investeringsprogram med milliardbeløb, som medlemsstaterne jo alligevel ikke finansierer. I så fald, nemlig hvis det er realistisk, er der store chancer for, at også de, der er ramt af arbejdsløshed og udstødelse, mærker, at Europa overvinder forhindringer og passivitet, forstår at koordinere og giver væsentlige impulser og nye idéer.

Theonas
Hr. formand, det tempo, som udviklingen foregår i i dag, kan ikke absorbere den høje arbejdsløshed. Den økonomiske udvikling i EU var i 1997 2, 7 % og forventes at være omkring 2, 8 % i 1998, mens reallønninger blev forøget med knap 1 %. Til trods for det blev arbejdsløshedstallene ikke lavere. Antallet af fuldtidsstillinger bliver færre, mens det kun er deltidsbeskæftigelsen, der stiger. Fattigdomsspøgelset og den sociale isolations spøgelse rammer allerede eller truer direkte millioner af Unionens borgere. I sandhed hvor meget optimisme tillader disse fakta? Beskæftigelsespolitikken viser sig efter vores mening at være utroværdig og en faktor til at tilspidse krisen. Det er den konklusion, som EU's borgere kommer til. Og selvom sagerne forholder sig på den måde, så prioriterer Kommissionens meddelelse industriens og handlens konkurrencevilkår, stabilitetsaftalen, den monetære stabilitet, fremme af deltidsbeskæftigelse og uformelle arbejdsformer og det at stå til rådighed for arbejdsmarkedet - et påfund, der flytter ansvaret for at få arbejde fra staten og dens politik til arbejdstageren.
Hr. formand, arbejderne forkaster denne politik. De venter sig intet af den. Og det eneste, de kan gøre, er at intensivere deres kamp for at kuldkaste den. Til det formål vil de finde os på deres side.

Sainjon
Hr. formand, når vi taler om det sociale Europa, vil jeg for det første gerne takke hr. van Velzen, og i øvrigt undtagelsesvis også Kommissionen, for indsatsen vedrørende konsultation af arbejdstagerne. Med Vilvorde og senest Levis i frisk erindring er det bydende nødvendigt at styrke arbejdstagernes ret til information og høring, både når en virksomheds investeringsstrategi fastlægges, og når der skal træffes beslutning om udflytning af en virksomhed. En indsats for at sikre øget information - ja, jeg vil gå så vidt som til at tale om medbestemmelse - er et skridt i den rigtige retning.
Til gengæld må jeg sige, at Kommissionens sociale handlingsprogram generelt lader meget tilbage at ønske, når det gælder ambitionsniveau og overordnet målsætning. Ganske vist henvises der, med rette, til nedsat moms på arbejdskraftintensive tjenesteydelser, til reducerede byrder for små og mellemstore virksomheder, til fleksibilitet og undervisning m.m. Jeg må imidlertid spørge: Hvad er der blevet af de løfter, der blev givet på beskæftigelsestopmødet i Luxembourg i november 1997? Det er politisk helt afgørende, at et ambitiøst projekt ser dagens lys, et projekt, som kan styre indsatsen på dette område. Der er i virkeligheden behov for en ny velfærdsstat, som fremmer beskæftigelse og livslang uddannelse for enhver borger i Den Europæiske Union. Med andre ord, en velfærdsstat, som sikrer enhver kvinde og enhver mand, fra Lissabon til Berlin og fra London til Rom, samme rettigheder i tilfælde af ledighed.
Personligt drømmer jeg om at se ordet arbejdsløshed bandlyst fra vores ordforråd. Og det er ikke blot tom tale. Konkret drejer det sig om, at enhver afskedigelse, enhver ledighedsperiode, automatisk skal udløse adgang til lønnet, forpligtende uddannelse - og det skal vel at mærke ikke blot være en »opbevaringsordning«. Det drejer sig om at omsætte ordene fra beskæftigelsestopmødet i Luxembourg i november i handling - ord, alle 15 medlemslande godkendte: Det prioriteres højt, at alle unge skal tilbydes job eller uddannelse, før de har været ledige i seks måneder, voksne, før de har været ledige i et år.
Skal vi virkeliggøre tankerne om et højt beskæftigelsesniveau, må vi gå endnu videre og foreslå, at den enkelte hele livet igennem veksler mellem erhvervsaktivitet og uddannelse, uden afbrydelser og altså uden arbejdsløshedsperioder.
Hr. formand, der er tale om et ambitiøst projekt, men også et projekt, som ville betyde, at Europa igen påtog sig at vise vejen, når det gælder fremskridt på det sociale område. Finansieringen af projektet kunne hentes dels fra de FRF 2.300 milliarder, der hvert år anvendes til bekæmpelse af arbejdsløsheden, dels fra strukturfondene, der - forudsat de var mindre opsplittede - fint ville kunne tjene dette formål.

Raschhofer
Hr. formand, de seneste statistikker viser et fald i antallet af arbejdsløse. Ved en nærmere undersøgelse viser det sig imidlertid, at arbejdsløshedstallet ganske vist er faldet, men i langt ringere omfang, end økonomien er vokset i samme periode. Også det faktum, at ca. 23 millioner europæiske borgere lever på et eksistensminimum, giver stof til eftertanke. Det giver ligeledes stof til eftertanke, når den foreliggende betænkning advarer mod billige Mc-jobs og kræver opretholdelse af en stabil valuta. Retningslinjerne fra topmødet i Luxembourg for en positiv beskæftigelsespolitik er ærgerrige. Ingen vil for alvor modsætte sig alternativer til beskatning af arbejde. Ingen vil gå imod foranstaltninger til en forbedring af investeringsklimaet eller af uddannelsen og videreuddannelsen. Men disse opskrifter er jo ikke nye. Allerede på topmødet i Essen blev hvidbogen om beskæftigelse drøftet, og det var nøjagtig de samme foranstaltninger.
Men det virker desillusionerende at se, hvor lidet konkrete disse foranstaltninger i de nationale handlingsplaner for beskæftigelse er. I talrige nationale handlingsplaner fastsættes der således ingen eller kun mangelfulde konkrete mål og finansielle midler. Der mangler adækvate indikatorer, tal på budgetmidlerne, opstilling af prioriteringer og disses virkninger over tid. Hvorledes skal en ærlig evaluering af beskæftigelsespolitikkens fremskridt og resultater f.eks. foregå? Jeg vil blot sige, at jeg godt kan høre budskabet, men jeg tror ikke på det, hvis medlemsstaterne ikke gennemfører målene.

Van Lancker
Hr. formand, jeg tilslutter mig de kolleger, der har sagt, at den proces, der blev sat i gang i Luxembourg, er positiv, men at der i Wien skal tages klare skridt fremad. Jeg vil fokusere på ét for mig meget vigtigt aspekt, hr. kommissær. Det er på høje tid, at medlemsstaterne sætter lighedstegn mellem mere arbejde og lige muligheder for kvinder. I betænkningen af hr. van Velzen går vi meget klart ind for en halvering af kløften mellem kønnene. Det kræver et særligt engagement af medlemsstaterne gennem alle retningslinjer, og det er også et engagement for positiv handling. Et par eksempler: Det drejer sig om, at kvinder er oftere og længere ledige, og det er godt, hr. kommissær, at medlemsstaterne har valgt forebyggelse af langtidsledighed. Men det betyder også, at kvinder skal tilgodeses proportionalt i aktiveringsforanstaltningerne. Det betyder også, at medlemsstaterne, ikke som de nu gør, fjerner al opmærksomhed fra langtidsledigheden, hvor kvinderne er overrepræsenteret. Nej, de to ting skal gå hånd i hånd og komplementere hinanden.
For det andet anmoder vi også om et klart engagement i flere uddannelsesmuligheder for dem, der nu er i beskæftigelse. Kære kolleger, jeg finder, at det er en skandale, at kvinder på deltid i de fleste uddannelsesplaner i virksomhederne udelukkes fra uddannelsesmuligheder.
For det tredje kræver det ekstra opmærksomhed ved lønforhandlingerne for den uacceptable lønkløft på 20-30 % mellem mænd og kvinder. Konsekvensen må være, at lønstigningerne ved lønforhandlingerne først og fremmest går til de undervurderede kvinder. Det forudsætter også, at medlemsstaterne ikke kun stirrer sig blinde på deltidsarbejde, men også iværksætter en diskussion om mere familievenlige former for arbejdsfordeling og nedsat arbejdstid, som f.eks. en firedages arbejdsuge. Vi går i øvrigt også ind for, at Kommissionen på ny fremsætter forslag om at skærpe det eksisterende arbejdstidsdirektiv.
Til sidst, hr. formand, opstillingen af konkrete målsætninger har allerede vist sig nyttig. Vi skal styrke denne politik for alle retningslinjer, og et vigtigt spørgsmål for min gruppe er, at Kommissionen hurtigt fastsætter bench marks for hensigtsmæssigheden af den sociale beskyttelse. Vi skal sørge for, at mere arbejde samtidig betyder mere kvalitetsarbejde, altså arbejde med en god social beskyttelse.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, jeg giver min ikke jævne og retoriske tak til ordføreren, og jeg vil forsøge at anskueliggøre fire idéer, fire overvejelser, som efter min mening kan berige betænkningen.
For det første savner jeg en henvisning til samordningen af de økonomiske politikker med den monetære politik, altså til samordningen mellem Rådet (økonomi og finans) og Den Europæiske Centralbank. Den nyere litteratur, og især Krugmann, begynder at sætte spørgsmålstegn ved, om det er fornuftigt at blive ved med at give prisstabiliteteten førsteprioritet, nu hvor jobskabelsesniveauet er historisk lavt. Og selvom jeg mener - og som Carlos Gasòliba har sagt - at økonomisk stabilitet er grobunden for jobskabelse, mener jeg også, at det er nødvendigt med en større samordning og en opmærksomhed fra Den Europæiske Centralbanks side i den henseende.
For det andet beklager jeg, at de erfaringer, Parlamentet høstede, da der blev lavet en sammeligning, benchmarking , mellem jobskabelsen i Europa og i USA, ikke er blevet udnyttet. Bortset fra nogle idéer, som er blevet gentaget her af visse talere - fleksibilitet og liberalisering af visse markeder, særligt markedet for tjenesteydelser og arbejdsmarkedet - stod der i rapporten, at en af de grundlæggende årsager til, at USA er foran med hensyn til jobskabelse, er den større vægt, de lægger på forskning og udvikling, den større deltagelse fra det private initiativs side i de fælles bestræbelser samt løsningen med at begunstige F&U gennem skattelettelser i stedet for med direkte støtte, således at der er forbindelse mellem projekterne og opnåelsen af fordele.
For det tredje tales der på afgiftsområdet om moms i sektorer, der er arbejdskraftkrævende. Jeg synes, det er på tide at spørge sig selv, om der er fornuft i at fortsætte med en merværdiomsætningsafgift som den, der så dagens lys i 1967, hvor der var overskud af arbejdspladser, og hvor der manglede arbejdskraft i Europa, og om det ikke er nødvendigt at undersøge, om det stadig er fornuftigt straks at fratrække den afgift, som belaster kapitalgoderne og dermed begunstiger udskiftningen af arbejdskraft med anlægsaktiver.
Og en sidste bemærkning. Jeg er enig i det, der vedrører transeuropæiske net, men det er på tide at gøre fremskridt og sige, om vi vil finansiere dem på basis af overskudsreserver, ved gældsstiftelse eller på anden vis.

González Álvarez
Hr. formand, det synes, som det fremgår af van Velzens betænkning, at være bevist, at der ikke er en direkte sammenhæng mellem økonomisk fremgang og jobskabelse. Der er blevet skabt job, men ikke job nok, og de sociale betingelser i Europa er heller ikke blevet forbedret: 15 % af arbejdsstyrken lever under fattigdomsgrænsen.
Europaraplyen, Den Monetære Union, som siges at skulle beskytte Europa imod de finansielle og økonomiske udsving i verden, synes heller ikke at kunne forhindre, at visse virkninger når kontinentet. Derfor mener vi, at der skal lægges vægt på visse dele af hr. van Velzens betænkning.
En af disse vedrører dogmatismen omkring stabilitetsbegrebet, den stabilitetsplan, der absolut skal opfyldes. Vi mener, at denne dogmatisme må høre op, for jobskabelse er uhyre vigtig nu, hvis vi også ønsker, at økonomien skal forbedres. Den stabilitetsplan beskæftiger sig mere med den monetære stabilitet end med stabilitet i beskæftigelsen.
Og endelig, hr. formand, vil jeg henlede opmærksomheden på to af de fire søjler, som beskæftigelsesstrategien omfatter: søjlerne for omstillingsevne og lige muligheder.
Men hensyn til omstillingsevnen må arbejdsmarkedets parter deltage for bl.a. at drøfte arbejdstid og nedbringelse af overarbejde.
Og hvad angår lige muligheder, har vi ved mange lejligheder sagt, at kvindernes adgang til arbejde og deres løn er meget mindre end mændenes, og denne fjerde søjle har været meget svag i alle medlemsstaternes strategier. Derfor skal det støttes, at der er tjenester, der sikrer kvindernes adgang og tilbagevenden til arbejdsmarkedet.

Formentini
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. van Velzen, der har forstået at tage de fundamentale emner op i forbindelse med dette vigtige aspekt af økonomien, som beskæftigelsen er. Det har han gjort i en periode, der er kendetegnet af usikkerhed, da der ikke er nogen tvivl om, at vi i forhold til de konklusioner, som medlemsstaternes regeringer nåede frem til i november 1997, i dag har en situation, der har ændret sig radikalt, både inden for Fællesskabet - hvor den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union i mellemtiden er begyndt, og hvor vi har fået stabilitetspagten med alle dens konsekvenser - og i resten af verden, hvor man ikke kan benægte, at der er sket nogle meget alvorlige ændringer netop her på det seneste. Der er nemlig uden tvivl ved at ske en tilbagegang, der rammer mindst 40 % af verdensbefolkningen, sådan som ordføreren gjorde opmærksom på. Europa og Nordamerika er indtil videre ikke blevet revet med af denne bølge, men der er dog ingen garantier med hensyn til fremtiden.
Den vækstrate, vi har i Europa, er faktisk utilstrækkelig i forhold til behovet for vækst i beskæftigelsen, og vi har som følge heraf en forskel, der skal rettes op på. Vi er overbeviste om, at man ikke kan løse beskæftigelsesproblemet ved hjælp af retsakter og dekreter om beskæftigelsen. Man skaber ingen arbejdspladser gennem et dekret; man skaber arbejdspladser ved at fremme den økonomiske vækst, og det er derfor nødvendigt, at alle gør en indsats for at fremme denne vækst ved hjælp af nogle hensigtsmæssige politikker, navnlig af skattemæssig karakter, og ved hjælp af en hensigtsmæssig støtte til den økonomiske udvikling.
Der er således spørgsmålet om investeringerne, som så vidt muligt skal være produktionsfremmende, og som derfor skal være samlet dér, hvor de kan få en virkning. Ingen af de investeringer, der udelukkende er af social karakter, vil give noget resultat. Jeg håber, at dette vil være den indfaldsvinkel, der bliver taget i betragtning på det næste topmøde i Wien, som hele Europa retter sin store opmærksomhed imod.

Cabezón Alonso
Hr. formand, betænkningen af van Velzen er en fremragende betænkning. Det er en betænkning med præcise forslag, der ligger tæt på virkeligheden uden bidrag til demagogi og med nogle opfindsomme idéer. Hvis jeg personligt skulle fremhæve noget, må det være afsnittet om forebyggelsesstrategien. Jeg håber og ønsker, at denne betænkning får den størst mulige støtte her i Parlamentet.
De millioner af ledige i Den Europæiske Union betyder ikke, at denne forhandling er overflødig, tværtimod. Og takket være denne og andre diskussioner øges beskæftigelsen under alle omstændigheder omend langsomt som en fælles politik, der nødvendigvis skal være samordnet med de økonomiske politikker.
Ledigheden skaber forskellige former for udelukkelse, usikkerheden hindrer den personlige udvikling, og mangelen på personlige forventninger gør, at den ledige arbejdskraft får et afhængighedsforhold til dem, der kan skaffe et job.
De offentlige myndigheder har forpligtelse til ikke blot at værne om principperne om solidaritet, lige muligheder og ligeløn, de skal også fremme aktive politikker og skabe grundlæggende betingelser, der kan svække den største bekymring i vores samfund, nemlig ledigheden. De offentlige myndigheder skal, som det står i betænkningen, vedtage en økonomisk politik, der styrker eller fremmer investeringsstyret vækst, øger forbrugernes tillid og opretholder efterspørgslen efter forbrugsvarer på hjemmemarkedet.
Det er påkrævet, at de offentlige myndigheder indtager en meget mere energisk rolle med henblik på udvikling af aktive arbejdsmarkedspolitikker, og et vist vovemod ville være nyttigt for at kunne gribe den eksisterende situation an. Stillet over for en vis bevarelse af dereguleringsbegrebet, som plejer at blive brugt som det store argument, vil vi fortsat tale for forslag, der kombinerer fleksibilitet med sikkerhed.

Todini
Hr. formand, jeg vil naturligvis gerne lykønske ordføreren, hr. van Velzen. Man bemærker i hans betænkning, at der ifølge de oplysninger, vi har til rådighed, faktisk har været et fald i arbejdsløsheden i løbet af året, men dette skal ikke give os for store forhåbninger, for det er kun en marginal positiv tendens, vi ser i Europa. Hvis vi begynder at analysere den reelle situation i de enkelte medlemsstater, kan vi i øvrigt se, at der er store forskelle inden for de 15 medlemsstater. F.eks. ligger arbejdsløsheden i Italien fortsat på ca. 12 %.
Hvad er det for nogle løsninger, vi har fastlagt? Det er naturligvis at reducere arbejdsomkostningerne og at fremme iværksættervirksomhed, navnlig i forbindelse med de små og mellemstore virksomheder. Det er allerede blevet fremhævet, hvor vigtig uddannelsen og de faglige kvalifikationer er, så jeg vil ikke komme nærmere ind på dette emne. Jeg vil blot understrege en ting, som allerede står i betænkningen, og som efter min mening er yderst vigtig, nemlig forslaget om en reduktion af momsen for de tjenesteydelser, hvortil der anvendes meget arbejdskraft. Dette forslag blev allerede fremsat af Rådet den 21. oktober 1997. Det ville være en god idé at tage dette forslag op igen på en vigtig og afgørende måde, ligesom det ville være en god idé igen at opfordre Den Europæiske Investeringsbank - der allerede havde givet sit tilsagn - til at finansiere projekterne, også til satser, der er lavere end markedssatserne, naturligvis under forudsætning af, at disse projekter reelt skaber beskæftigelse, og at de således er vigtige set ud fra dette synspunkt.
Og hvorfor ikke foreslå en ændring af Centralbankens vigtige rolle? Dette nye instrument, der blev skabt for at holde inflationen nede i de 15 medlemsstater, kan og bør få et andet vigtigt mål, nemlig at holde arbejdsløsheden under kontrol. I USA har Federal Reserve en lignende rolle. Dette instrument burde således tage sig af den også i Europa meget vigtige opgave at holde øje med beskæftigelsen. Jeg tror, at den samfundsmæssige betydning af disse nye institutioner, der er ved at blive skabt, fortjener at blive understreget.

Ribeiro
Hr. formand, Kommissionens meddelelse handler om beskæftigelse. Om beskæftigelse i Europa i 1998. Den handler om beskæftigelsesspørgsmålet og ikke om arbejdsløshedsproblemet og arbejdsløshedsstatistikken.
Hr. van Velzen har dog særlig i de begrundelser, som ledsager beslutningsforslaget, været godt tæt på at opklare, hvorledes der er større behov for at tale om beskæftigelsens kvaliteten end om de alvorlige arbejdsløshedstal og den bekymring, som de afstedkommer. Det skal også fremhæves, hvorledes nogle af ordførerens iagttagelser om yderligere økonomisk vækst kan synes passé, da den ikke er blevet til virkelighed. Det er jo ikke hans skyld, men den måde, som konjunkturen har udviklet sig på.
Som en sidste bemærkning, som tiden tillader, nemlig, at det ikke er negativt i sig selv, at Kommissionen bringer terminologien om søjlerne over i hans betænkning om beskæftigelsen. Men den tvetydighed skal afvises, der ad dén vej og særlig gennem begrebet om beskæftigelsesevnen - selvfølgelig den første søjle - vil gøre de arbejdsløse og deres ringe kvalifikationer ansvarlige for arbejdsløsheden. Og endnu mere erklære et samfundssystem for uskyldigt, der skaber og bruger den strategisk.

Pronk
Hr. formand, jeg vil også gerne takke ordføreren for det store arbejde, han har udført, og for den betænkning, som han på så kort tid har lagt på bordet.
Det er umuligt at arbejde under disse forhold. Det forklarer muligvis hans angreb på vores ændringsforslag. Der var naturligvis nogle punkter i betænkningen, som vi ikke var enige i. Vi har også holdt os tilbage på udvalgsmøderne. Vi har derfor følt os tvunget til på ny at indgive de ændringsforslag, der drejer sig om disse punkter. Det betyder naturligvis ikke, at alle kompromisser dermed bortfalder. Men vi befandt os i en meget vanskelig situation, hvor vi skulle lave ændringsforslag til en endnu ikke eksisterende betænkning. Det betyder ganske enkelt, at vi i fremtiden skal finde en anden løsning, selvom jeg godt er klar over, at ordføreren ikke kan gøre noget.
Med hensyn til emnet: Ledigheden falder heldigvis for første gang lidt, men det betyder naturligvis ikke, at det fortsætter i fremtiden. Der er mørke skyer i horisonten. Vi skal således fortsætte den påbegyndte strategi. Faktisk mener jeg, at denne stategi har haft større succes, end nogen havde kunnet forudse. Der har været meget kynisme om denne strategi, men den viser sig alligevel at virke. Den viser sig virkelig at føre til forandringer i medlemsstaterne. Ikke i tilstrækkelig grad, men alligevel.
Nu er der risiko for nogle ting, der også delvist er nævnt i betænkningen af hr. van Velzen. Punkt 7 om det brede investeringsprogram er noget, som vi ikke kan acceptere, fordi vi så vender tilbage til diskussionen om den samlede strategi. Vi har tidligere afvist et bredt investeringsprogram, a) fordi der ikke er penge til det, og b) fordi det ikke virker på europæisk plan. Vi har vanskeligt ved nu at skulle acceptere det, uanset at der nu er 11 socialdemokratiske statsministre i EU. Det betyder ikke, at vi straks ændrer standpunkt.
Det andet punkt, som jeg også gerne vil fremhæve, er spørgsmålet om skatterne. Jeg mener, det er rigtigt, at ordføreren henleder opmærsomheden herpå. Det er meget beklageligt, at diskussionen herom, og særligt med hensyn til momsen, er slået helt fejl i Rådet, og at regeringer, der var for, ikke gør mere ved sagen, og at de par regeringer, der var imod, åbenbart får deres vilje. Det beklager jeg meget. Jeg håber, at Parlamentet er i stand til at få sat sagen på dagsorden på ny.
Det var de vigtigste punkter. Vi kan på visse betingelser tilslutte os, hvis vi ikke gør det til noget helt andet, og såfremt tilstrækkelig mange af vores ændringsforslag vedtages.

Alavanos
Hr. formand, det er muligt, at der samlet i EU et forekommer en tilbagegang i arbejdsløsheden, selvom jeg ikke ved, om man er blevet sygdomsfri, når feberen falder fra 41 til 40, 5. Det, jeg gerne vil nævne som en erfaring fra mit eget land, er en intensivering af arbejdsløsheden, især blandt unge og kvinder. Den falder sammen med og forløber parallelt med Grækenlands forsøg på opfylde kriterierne for sin optagelse i Den Økonomiske og Monetære Union. Og i den betydning mener jeg, at vi er kommet frem til selve essensen i bekæmpelsen af arbejdsløshedsproblemet i dag. For nogle få år siden fik vi hvidbogen »Arbejdsløshed, Udvikling, Konkurrenceevne«. Jeg ved ikke hvad, der kom ud af alt det, måske kom der noget ud af det, men der kom ikke det ud af det, som vi forhandlede her i salen, endsige hele den alarm, der blev slået i Europa-Parlamentet og overalt. Men i dag mener jeg, at hvis vi ønsker, at såvel hr. van Velzens positive idéer som kommissær Flynns og den samlede Kommissions forsøg på at skabe en strategi, der lægger op til visse bastioner mod arbejdsløsheden, skal få nogle resultater, så må den udvikling, der er skitseret i Maastricht-traktaten, ændres. En ændring, der betyder, at der bliver inkorporeret sociale og arbejdsløshedskriterier i udviklingen mod Den Økonomiske og Monetære Union, som betyder, at investeringerne ikke indplaceres inden for de offentlige underskud, og som betyder, at Den Europæiske Centralbank i hvert fald også følger samme kurs som Federal Reserve i USA.

Chanterie
Hr. formand, for det første mener jeg, at den strategi, der blev startet i Luxembourg, giver gode resultater, og at det er starten til strukturelle forandringer på det europæiske arbejdsmarked. Vi forventer dog, at retningslinjerne bliver justeret og skærpet i Wien, så medlemsstaterne skal engagere sig endnu mere konkret med kvantitative udgifter. Vi forventer, at Kommissionen forbedrer forslagene i den henseende.
For det andet kan det ikke nægtes, at antallet af arbejdspladser er steget med 750.000 i 1997 på basis af økonomisk vækst, der nu bringes i fare af finansielle kriser andre steder i verden. Derfor er det nødvendigt at styrke den økonomiske vækst med et bredt europæisk investeringsprogram. Der er allerede talt nok om TEN's. Nu skal der træffes klare beslutninger.
For det tredje støtter jeg de kolleger, der går ind for større deltagelse på arbejdsmarkedet af kvinder, ældre og også af handicappede. Sidste element, hr. formand, reduktionen af arbejdsbyrderne er en meget påtrængende sag.

Hatzidakis
Hr. formand, selvom økonomien i Europa i de senere år udvikler sig i forholdsvist mere tilfredsstillende tempo - f.eks. havde vi i 1997 en udvikling på 2, 7 % - så kan man ikke konstatere et tilsvarende fald i arbejdsløsheden. Der er tale om et fald i arbejdsløsheden, men det er lille, overordentlig lille, og i visse stater har arbejdsløsheden bidt sig fast og stiger markant som f.eks. i mit land. Det betyder, at udviklingen ikke i sig selv skaber nær så mange arbejdspladser, som vi har brug for. Vi har samtidig brug for strukturelle foranstaltninger på arbejdsmarkedet, og det er i den retning, vi skal rette vores opmærksomhed.
Hr. formand, da det er et faktum, at arbejdsløsheden er et paneuropæisk fænomen, kræves der en koordinering af medlemsstaternes politikker for samlet og effektivt at modstå problemet. En løsning på arbejdsløshedsproblemet og en beskæftigelsesfremme bør virkelig være en europæisk sag. Men det er vigtigt, at enhver form for koordinering går i den rigtige retning. For vi kan alle koordinere, vi kan føre den samme politik og alligevel ende med at forøge arbejdsløsheden. Men her vil jeg gerne sige - skønt det fremkalder allergi hos visse kolleger - at vi må se på, hvad der sker i Amerika, vi må se på, hvad der sker i Japan. Det er ikke nødvendigt, at vi efterligner det amerikanske eller det japanske forbillede, men vi må se på, hvorfor arbejdsløsheden dér er lavere, og lære noget af det. Ligesom vi også kan lære noget af visse lande inden for EU, som allerede har en overordentlig lav arbejdsløshed. Men jeg er sikker på, at der inden for disse rammer findes større smidighed på arbejdsmarkedet, at der gennemføres foranstaltninger, såsom modernisering af skatte- og lovgivningssystemet angående beskæftigelsen, at der gives skattemæssige og andre tilskyndelser til at investere i virksomheder, især i de små og mellemstore, at det indre marked er gennemført, og at arbejdskraftens frie bevægelighed støttes, at fordelingen af arbejdstiden er smidig, at omkostningerne ud over lønningerne er reduceret, at effektive beskæftigelsespolitikker bliver fremmet, at der ikke kun bliver lagt vægt på arbejsløshedskasserne, og endelig at man anvender bevillingerne og mulighederne for uddannelse og efteruddannelse gennem den europæiske socialfond, om hvilken jeg nærer stor tvivl, om i hvor vid udstrækning den har den effektivitet, som den kunne have, hr. formand.

Flynn
Jeg takker Dem, hr. van Velzen, for Deres betænkning. Det er et stimulerende dokument, der indeholder en grundig gennemgang af de væsentligste arbejdsmarkedsproblemer i Den Europæiske Union, og det indeholder helt bestemt en række meget gode og interessante forslag til fremtidige foranstaltninger.
For et år siden forelagde jeg Parlamentet det første sæt retningslinjer for beskæftigelsen. Det glæder mig at kunne oplyse Dem om, at vi har nået meget betydelige fremskridt og stor succes siden da. Alle medlemsstater har levet op til de politiske forpligtelser, de indgik i Luxembourg sidste år. Kommissionen har i sit udkast til en fælles rapport for 1998 behørigt genspejlet dette fremskridt ved at gøre de nationale beskæftigelsespolitikker mere strukturerede og gennemsigtige f.eks. ved at berette om konkret finansiering for de nationale beskæftigelsespolitikker og om strukturer for overvågning og vurdering. Dette fremskridt er i klar overensstemmelse med forslagene i hr. van Velzens betænkning.
Jeg er navnlig glad for at se, at budskabene om forebyggelse og aktivering som ledende principper for beskæftigelsespolitikken er trængt ind i de nationale myndigheders og arbejdsmarksparters måde at tænke på. Sådanne principper er begyndt at blive udmøntet i konkrete foranstaltninger, som medlemsstaterne allerede har påbegyndt i år. Jeg anerkender og bifalder dette fremskridt.
De ved godt allesammen, at et tidligt indgreb for at forebygge ungdomsarbejdsløshed, langtidsledighed og overgangen fra en behandlende til en forebyggende tilgang er meget centralt for strategien. Kernen i de argumenter, hr. van Velzen har fremført, er, at vi må anlægge en forebyggende tilgang til problemet.
Der er også blevet truffet konkrete foranstaltninger, f.eks. med at reducere antallet af unge, der forlader uddannelsessystemet uden de fornødne kvalifikationer. Dette understreges meget kraftigt af hr. van Velzen og hr. Thomas Mann, og det kan jeg tilslutte mig af hele mit hjerte. De vil bemærke, hr. van Velzen, at livslang uddannelse er et nøglepunkt i vores henstilling til 1999-retningslinjerne, der skal behandles i Wien. Det, vi siger i de nye retningslinjer, er, at vi ønsker, at flere skal få adgang til arbejdsmarkedet og navnlig ældre arbejdstagere. Dette punkt er ikke blevet tildelt tilstrækkelig opmærksomhed, og betænkningen støtter os heri.
Jeg skal blot henlede Deres opmærksomhed på en bemærkning i beretningen om beskæftigelsestal om, at høje beskæftigelsesprocenter afhænger af uddannelsesniveauet. Dette må være et væsentligt træk i medlemsstaternes udvikling af disse politikker.
Vi taler om at forbedre miljøet for iværksættere, tilskynde til og bistå ved etablering af nye virksomheder, koordinering mellem de relevante myndigheder i medlemsstaterne, bevidstgøre arbejdsmarkedsparterne mere om deres potentielle bidrag, udvikle søjlen for omstillingsevne, indføre skattereformer for at reducere skattebyrden på arbejdskraft, tilskynde til større bevidsthed om, hvordan man undgår kønsadskillelse og lette adgangen til arbejdsmarkedet for alle. Her vil jeg gerne henvise til fru Van Lanckers kommentarer om kvinder på arbejdsmarkedet. Rent faktisk behandler beretningen om beskæftigelsestal netop dette spørgsmål. Fru Van Lancker, jeg vil blot gerne henlede Deres opmærksomhed på, at lige muligheder nu er et væsentligt element i vores strategi. De vil bemærke, at vi ikke kun taler om integrering af ligestillingsaspektet, vi taler om et horisontalt spørgsmål og er ikke kun afhængige af den fjerde søjle som støtte for Deres argument. Der er blevet taget fuldt ud hensyn til Deres og Parlamentets kommentarer.
Udkastet til en fælles beretning fastslår disse opmuntrende udviklinger, men det er kun begyndelsen, og der er lang vej tilbage. Vi må inddrage arbejdsmarkedets parter mere på alle niveauer og fremme og udvikle en stærk partnerskabstilgang på lokalt plan, der fremmer iværksætterånden og lokal økonomisk udvikling, navnlig inden for servicesektoren. Jeg er helt enig i det, fru Ojala sagde om servicesektoren. De vil bemærke, at hovedspørgsmålet i beretningen om beskæftigelsestal, hvor vi drager sammenligninger mellem det, der sker i USA, og det, der sker i Den Europæiske Union, er, at vi ikke har udviklet servicesektoren, som de har gjort det i USA. I Den Europæiske Union er 39, 2 % og i USA 54 % beskæftiget i servicesektoren. Det er den store forskel.
Vi må udarbejde nye muligheder for at sænke skatten på arbejde, der er forenelige med den overordnede makroøkonomiske strategi for stabil vækst og for at øge beskæftigelsen i ØMU'en, og vi må udtænke og gennemføre mere konkrete foranstaltninger for at øge indsatsen for lige muligheder på vores arbejdsmarkeder for kvinder, handicappede og indvandrere.
I Deres betænkning, hr. van Velzen, fremsætter De en lang række forslag om en yderlige udvikling af strategien. Jeg tror, at det vil ske. Den drivende kraft er til stede. Jeg er glad for at fortælle Dem, at mange af Deres forslag og idéer allerede er blevet medtaget i vores forslag for 1999. Det vil De se afspejlet i resultatet af topmødet i Wien.
I sit forslag til retningslinjer for beskæftigelsen for 1999 har Kommissionen søgt at konsolidere den politiske fremdrift, der er nået i år. De sagde selv, hr. van Velzen, at der foregår en stille revolution. Jeg kunne godt have tænkt mig, at den ikke var så stille. Men fremdriften er til stede, medlemsstaterne har påtaget sig deres forpligtelse, og jeg tror, at det vil blive styrket meget efter topmødet i Wien.
For at sikre konsekvens og kontinuitet er der meget få justeringer af betydning i forslaget for 1999. Det bevarer strukturen med de fire søjler og de tre operationelle mål for hele Europa. Ikke desto mindre indarbejder det retningslinjerne fra Det Europæiske Råd i Cardiff, og det støtter sig til vurderingen af den fælles beretning om beskæftigelsen for 1998 og beretningen om beskæftigelsestal for 1998. En række væsentlige tilføjelser og i nogle tilfælde nye retningslinjer sigter på at lægge særlig vægt på aktive foranstaltninger i 1999: at udvikle livslang uddannelse, at gøre arbejdsmarkedet mere åbent for alle ved på alle måder at udnytte servicesektorens beskæftigelsespotentiale og kombinere arbejds- og familielivet på en bedre måde.
Kommissionen har også identificeret en række horisontale spørgsmål. De omfatter en ligestillingspolitik med integrering af ligestillingsaspektet, informationssamfundet, sort arbejde, strukturfondenes og navnlig socialfondens rolle, lokal udvikling og behovet for at forbedre fælles indikatorer og kvantitative mål. At bevæge sig i denne retning kræver realisme og ambition. Fælles mål kræver sammenlignelige statistikker på europæisk plan, og konkrete foranstaltninger for at forbedre statistikken, sådan som den ser ud i dag, vil blive foreslået af Kommissionen i en særlig rapport, der vil blive forelagt topmødet i Wien.
Dette års revision af retningslinjerne er imidlertid en god anledning til at udvikle denne dimension af strategien yderligere. Kommissionen har foreslået et nyt mål, som medlemsstaterne individuelt skal sætte sig for at øge antallet af arbejdstagere, der nyder gavn af livslang uddannelse. Medlemsstaterne opfordres ligeledes til at sætte sig konkrete mål for andre retningslinjer i overensstemmelse med deres nationale prioriteter og muligheder.
Fru Boogerd-Quaak og fru Todini nævnte Fællesskabets finansieringsinitiativer for EIB og EIF. Jeg vil gerne sige, at EIB's Edinburgh-lånefacilitet på ECU 5 milliarder til generelle infrastrukturprojekter stadig er i kraft. København-faciliteten for SMV er på plads og er blevet optaget fuldt ud. Vækst- og miljøpilotprojekterne er på plads med lån på måske ECU 1, 6 milliarder. EIF er bemyndiget til at forpligte op imod 20 % af dens egne midler. EIB's særlige Amsterdam-handlingsprogram på ECU 1 milliard til finansiering af særlige foranstaltninger er ligeledes på vej. Vi vil med glæde drøfte disse på et givet tidspunkt i fremtiden.
Den fælles beretning om beskæftigelsen for 1999 vil for første gang forsøge at vurdere indvirkningen af de nationale handlingsplaner for beskæftigelsen. Det vil være en prøve for os alle. Det vil give vores medlemsstaters borgere en konkret demonstration af, at vi har bevæget os fra idéer til handling og konkrete resultater. Så den stille revolution, hr. van Velzen, er ved at få lidt af en politisk fremdrift. Strategien er der, og vi har mål, en tidsplan og en konvergenspolitik. Vi har behov for bedre implementering, men jeg tror, at det vil lykkes for os.

van Velzen, Wim
For det første, hr. kommissær, jeg er virkelig en heldig mand, fordi alt det, jeg foreslår, allerede er medtaget i Kommissionens planlægning. Men det er ikke det, jeg vil pointere. De har hørt mange talere beklage sig over den måde, vi har skullet udarbejde denne betænkning og komme med ændringsforslag. Det skyldes den meget korte frist, der er givet Europa-Parlamentet. Jeg vil meget gerne høre kommissærens mening om mit forslag herom i punkt 30 i min betænkning. Hvordan har De tænkt Dem at løse dette problem i fremtiden?

Flynn
Hr. formand, vi har meget stramme tidsrammer til at behandle alt dette. Det vil helt klart skulle overvejes yderligere, når traktaten er blevet ratificeret. Jeg kan faktisk ikke sige nu, hvordan vi skal få passet alt dette ind i planen.
Når man ser på de beretninger, der kommer næste år i juni - forberedelsen af den fælles årsberetning, den fælles beretning om beskæftigelsen - og overholdelsen af alle tidsfristerne, herunder beretningen om høringen i henhold til traktaten sammen med Parlamentet senere på året, kan jeg endnu ikke se, hvordan vi skal få plads til det alt sammen. Der vil skulle indgås nogle nye aftaler mellem institutionerne for at gøre det muligt for os at overholde tidsplanen, således at vi kan være færdige til topmødet i december hvert år. Vi er nødt til at overveje nøje, hvordan dette kan gøres.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Det sociale handlingsprogram 1998-2000
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0381/98) af Hughes for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om meddelelse fra Kommissionen om Det Sociale Handlingsprogram 1998-2000 (KOM(98)0259 - C4-0343/98).

Hughes
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for hans og hans tjenestegrenes samarbejde og for den måde, hvorpå medlemmerne af dette Parlament og mere konkret medlemmerne af Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har fået lejlighed til at bistå med at udforme indholdet i denne nye sociale handlingsplan.
Begrundelsen i min betænkning opridser tidsplanen og beskriver, hvordan udvalgets koordinatorer ved en række lejligheder i slutningen af 1997 og begyndelsen af 1998 var i stand til at møde repræsentanter fra kommissærens kabinet og embedsmænd fra GD V for at drøfte programmets indhold og bistå mig med at udarbejde et arbejdsdokument, der skitserede, hvad vi mente skulle med.
Det, der her foregik, er en god model for samarbejde mellem vores to institutioner, og det er ikke overraskende, at det har ført til udarbejdelsen af en meddelelse fra Kommissionen, som jeg i store træk er tilfreds med.
Lighederne mellem meddelelsen og vores arbejdsdokument er forklaret nærmere i bilaget til betænkningen.
Der er imidlertid nogle få punkter, hvor der er forskelle - det gælder enten ting, der mangler i meddelelsen, eller som efter vores mening er mangelfuldt dækket. Tre af disse ting er efter min mening af særlig betydning.
Den første vedrører den civile dialog. Vi havde anmodet om en meddelelse om den civile dialogs fremtid som en vedvarende proces, men meddelelsen giver én det indtryk, at den vil fortsætte med ikke at bestå af meget mere end socialpolitiske fora to gange om året.
Det andet vedrører vores krav om et rammeinstrument for social beskyttelse for at gøre brug af de nye muligheder i artikel 137, stk. 3, i Amsterdam-traktaten. Vi mener, at indsatsen på dette område er stærkt fragmenteret, og at den i bedste fald er sammenstykket. Dette krav bliver ikke opfyldt på passende vis.
Det tredje vedrører behovet for at indlede et forberedende arbejde om et handlingsprogram til bekæmpelse af forskelsbehandling i medfør af artikel 13 i Amsterdam-traktaten og et nyt program om social integration baseret på artikel 137, stk. 2, således at der kan fremsættes forslag herom umiddelbart efter ratificeringen af Amsterdam-traktaten til næste forår. Dette er ikke specifikt dækket i Kommissionens meddelelse, og de henvisninger, der måtte være, synes at relatere alt for specifikt til integrationen på arbejdsmarkedet.
I min begrundelse sagde jeg, at jeg, hvis kommissæren kunne give os en garanti omkring disse punkter, ville henstille til godkendelse af det sociale handlingsprogram. Det forekommer mig, at arbejdet i Kommissionen er skredet frem på disse punkter, især hvad angår den civile dialog og de imødesete programmer til bekæmpelse af forskelsbehandling og social udstødelse, og jeg håber, at kommissæren kan give os disse garantier.
Ud over disse væsentlige punkter, er der en række specifikke punkter, der mere har karakter af uafsluttede sager, og som jeg håber, at Kommissionen vil være villig til at medtage. Nogle følger af tidligere tilsagn fra Kommissionen, såsom forslaget om beskyttelse af arbejdstagere, der arbejder hjemme, forslaget om seksuel chikane samt forslaget om fuldstændiggørelse af de lovgivningsmæssige rammer for ligebehandling af mænd og kvinder i sociale sikringsordninger. Andre forslag vedrører behovet for at revidere eksisterende bestemmelser, såsom behovet for at vurdere virkningen af reglerne for god praksis i forbindelse med sikring af lige løn for arbejde af samme værdi og behovet for at ændre direktiv nr. 86/613 og udarbejde den evalueringsrapport, der skulle have været udarbejdet forlængst, om direktivet om sundhed og sikkerhed for gravide kvinder på arbejdspladsen.
Endelig ved jeg, at Kommissionen inden for sundheds- og sikkerhedsområdet er engageret i konstant at holde øje med risiciene og fremsætte forslag, hvor dette måtte være fornødent. Vi er glade for at se dens engagement, når det gælder spørgsmålet om belastninger i forbindelse med skader fra ensidigt, gentaget arbejde, men vi mener også, at der nu er tilstrækkelige beviser for Kommissionen til også at skride ind, når det gælder stress på arbejdspladsen.
En fagforening - GMB - er tilstrækkelig urolig over personalenedskæringer inden for sundheds- og sikkerhedsenhederne til at have sendt et udkast til direktiv om arbejdsrelaterede lidelser, som jeg vil give til Dem efter forhandlingen.
Jeg vil slutte af med at sige, at jeg er glad for Kommissionens meddelelse. Da jeg udarbejdede arbejdsdokumentet tidligere i år, prøvede jeg at finde et handlingsprogram, der indtog en mere holistisk og politisk holdning end de checklister, vi tidligere har set, et program, der tager hensyn til de nye muligheder, der er skabt af Amsterdam-traktaten, og den rolle, som den sociale dialog skal spille, og et program, der koncentrerede sig om de nye beskæftigelsesretningslinjer og beskæftigelsesstrategien, samtidig med at det stadig beskæftigede sig med spørgsmål og grupper, der ikke nødvendigvis er tilknyttet arbejdsmarkedet. Meddelelsen gør alle disse ting. Hvis kommissæren kan give mig de garantier, jeg har bedt om i relation til nogle få punkter, som jeg har rejst, vil jeg med fornøjelse henstille til, at Parlamentet godkender den.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet og vil blive genoptaget kl. 15.00.

Afstemning
Schmid
Hr. formand, jeg henleder Deres og Europa-Parlamentets opmærksomhed på, at ændringen af datoen i ændringsforslag 7 ikke refererer til artikel 1, stk. 3, men til artikel 1, stk. 2. Der er i begge tilfælde tale om den samme dato. Det er blot et spørgsmål om logik.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Amadeo
Hr. formand, jeg ønsker blot at fremsætte tre bemærkninger med hensyn til afstemningen om ændringsforslagene.
Med hensyn til ændringsforslag 29 og 30 blev de medtaget, fordi udtrykket »ikkeinterventionsafprøvninger« er uforståeligt i den italienske udgave, og tilføjelsen »observationsundersøgelser« giver også de centre, der ikke forsker med henblik på registreringen af lægemidler, mulighed for at forske.
Min anden bemærkning er, at ændringsforslag 14 gør teksten i artikel 7, stk. 2, uforenelig med artikel 7, stk. 3. Ændringsforslag 31 retter op på denne mangel på sammenhæng uden at ændre tankegangen i ændringsforslag 14, og jeg mener derfor, at det er hensigtsmæssigt at stemme om ændringsforslag 31, før der stemmes om ændringsforslag 14.
Til sidst vil jeg sige, at artikel 35 får artikel 17 til at bortfalde, såfremt den bliver vedtaget. Samtidig mener jeg, at den bør tages i betragtning før artikel 16, da den ville få det sidste stykke i artikel 16, hvor der står »sponsorerne underretter de kompetente myndigheder på det tidspunkt, hvor de træffer sådanne foranstaltninger«, til at bortfalde.

Liese
Hr. formand, det drejer sig om en sproglig tilpasning i ændringsforslag 1 og 10. I udvalget benyttede vi den tyske tekst som grundlag for afstemningen, og i udvalget anmodede jeg om, at den engelske version blev tilpasset. Men i forbindelse med forelæggelsen af ændringsforslagene på plenarforsamlingen er nu også den tyske originalversion blevet ændret. Det er bydende nødvendigt, at det gøres klart, at der her stemmes om det, som udvalget også har vedtaget i den tyske originalversion. Det drejer sig om begrebet »gesetzlicher Vertreter« (den lovlige repræsentant). Her skal det være helt entydigt, at for personer, der ikke selv er i stand til at give tilsagn om at deltage i kliniske afprøvninger, skal den lovlige repræsentant give sin tilladelse. Hvis det kan misforstås på engelsk på grund af oversættelsen, kan den engelske version tilpasses med legal responsable person , men på tysk må der ikke stå andet end »der gesetzliche Vertreter«, således som der blev stemt om i udvalget.

Valverde López
Hr. formand, nu da vi er i gang med generelle bemærkninger og for ikke bagefter at afbryde afstemningen, vil jeg sige, at der er forskellige versioner af ændringsforslag 7. Når begrebet »doktor«, som bruges i daglig tale, anvendes her, skal det forstås som læge, en uddannet inden for medicin. Der findes doktorer inden for arkitektur, kemi, ingeniørvidenskab osv.

Breyer
Hr. formand, da vi med ændringsforslag 28, som vi vedtog med stort flertal, her har truffet den principielle afgørelse, at der kun må foretages kliniske afprøvninger på personer, der ikke selv er i stand til at give tilsagn, hvis der er sikkerhed for, at de er direkte gavnlige, vil jeg lige anmode om, at vi før den endelige afstemning endnu en gang spørger Kommissionen om, hvorledes den forholder sig til dette ændringsforslag. Jeg tror, at det vil være helt afgørende også for de fortsatte afstemninger, både for Kommission, Råd og Parlament.

Formanden
Fru Breyer, Deres bemærkning er ret uortodoks, for sådanne påpegninger hører ordføreren til og ikke andre kolleger. Jeg ville ikke fortsætte, men jeg skal notere dem i referatet.
Efter vedtagelsen af Kommissionens forslag

Amadeo
Hr. formand, jeg ønsker blot at sige tak og at anmode Kommissionen om at være lydhør over for Parlamentets ønsker. Et meget stort flertal i Parlamentet har fremsat visse krav og udøver således et pres, som jeg mener, der bør tages hensyn til.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Fabra Vallés
Hr. formand, jeg vil afklare to ting vedrørende ændringsforslag 1 og 2. I begge tilfælde drejer det sig om genindførelse af tekster, der fandtes i dokumentet før afstemningen i udvalget. Men der er en vigtig forskel på de to ændringsforslag. Ændringsforslag 1 går ud på at genindføre en tekst, som jeg selv tog ud som følge af en aftale, jeg lavede med den socialdemokratiske talsmand, fru Wemheuer. Jeg beder derfor om Parlamentets støtte til at kunne holde aftalen, og derfor anbefaler jeg at stemme nej til ændringsforslaget.
Ændringsforslag 2 drejer sig også om genindførelse af en tekst i betænkningen. Men det drejer sig om en tekst, der blev taget ud af betænkningen som følge af vedtagelsen af et andet ændringsforslag, der sløjfede den tekst. I dette tilfælde er det ordførerens holdning, at man stemmer, som man vil.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, en generel bemærkning, da jeg ved, De lægger stor vægt på procedurespørgsmål: To grupper har i forhold til den foreliggende tekst anmodet om henholdsvis 13 og 23 særskilte afstemninger. Lad mig for god ordens skyld understrege, at anmodningerne ikke er fremsat af vores gruppe. Som De ser, kan alle grupper gøre brug af de rettigheder, de har i henhold til forretningsordenen.
For at vende tilbage til ordførerens indlæg vil jeg godt gøre opmærksom på, at ændringsforslag 1 er en tilføjelse til forligsteksten. Ændringsforslaget er således ikke i strid med forligsteksten, som er vedtaget i udvalget. Hvad angår ændringsforslag 2, har der, så vidt jeg kan vurdere, indsneget sig en fejl i den tyske udgave af teksten, idet det franske verbum »prévient« er oversat til »stellt« (af verbet »stellen«), mens det rettelig burde oversættes til »warnt« (af verbet »warnen«). Jeg mener, at den tyske udgave bør rettes på dette punkt.

Formanden
Mange tak for indlægget, hr. Fabre-Aubrespy. Lad mig understrege, at jeg på ingen måde har ønsket at antyde, at Deres gruppe er ene om at anmode om særskilt afstemning. Også andre grupper fremsætter anmodning herom. Jeg beklager, hvis jeg har udtrykt mig upræcist og derved efterladt et fejlagtigt indtryk.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg har to små bemærkninger. Min første bemærkning er, at når De henviser til Formandskonferencens beslutning om, at denne betænkning ikke kan henvise til artikel 206, så betyder det, at denne henvisning skal fjernes, da man ellers skaber en situation, hvor vi citerer henvisningen uden at stemme med absolut flertal, sådan som artikel 206 foreskriver. Eftersom artikel 188 C i traktaten netop omhandler dette, bør det stå i betænkningen.
Min anden bemærkning er, at der er et sprogligt problem i punkt T. Det franske udtryk ladite enquête administrative bliver på italiensk oversat med »den såkaldte administrative undersøgelse«, hvorved ladite bliver til la soi-disant . Jeg beder Dem om at sørge for, at denne rettelse bliver indføjet i den italienske udgave.

Formanden
Hr. Dell'Alba, jeg noterer deres bemærkning.
Vi går videre med afstemningen, og for at hr. Fabre-Aubrespy ikke skal bekymre sig, vil jeg gerne nævne, at de fleste særskilte afstemninger denne gang sker efter anmodning fra Den Socialdemokratiske Gruppe.
(Forslaget vedtoges)

Evans
Hr. formand, jeg vil blot stille Dem et spørgsmål til forretningsordenen. Er det i overensstemmelse eller i modstrid med forretningsordenen, at medlemmer fører lange telefonsamtaler på deres mobiltelefoner. Hr. McMillan-Scott gør det hele tiden, og jeg vil gerne henlede Deres opmærksomheden på dette.

Formanden
Hr. Evans, De har fuldstændig ret. Både andre af mine kolleger og jeg selv har gentagne gange fra denne talerstol bedt om, at der ikke under afstemningerne samtidig bliver ført telefonsamtaler over vores mobiltelefoner. Jeg ved ikke, hvor presserende telefonsamtalen var for hr. McMillan-Scott, men når det er absolut nødvendigt, kan kollegerne gå ud af salen, så de ikke ringer, mens afstemningen foregår.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, vores gruppe stemte imod den forelagte betænkning af Fabra Vallés. Jeg påpegede i går, i hvor høj grad denne betænkning vidner om den efterhånden velkendte skandale i forbindelse med MED-programmerne, og jeg begrundede i mit indlæg i går, hvorfor vi var enige i indholdet i denne betænkning, som imidlertid må ændres, således som vi netop har anført, for at vende tilbage til den tekst, der blev fremlagt af ordføreren.
Skandalen har været kendt siden foråret. To gange har Europa-Parlamentet anmodet Kommissionen om at overgive sagens samlede akter til de nationale domstole og således lade disse afgøre, hvorvidt sagen henhører under deres kompetence. Hidtil har Kommissionen kun videregivet en del af sagens akter. Dette vækker mistanke om, at Kommissionen ønsker at dække over ulovligheder, fordi nogle af Kommissionens egne ansatte kunne være involveret i disse.
Kommissionen har imidlertid i henhold til traktatens artikel 206 pligt til at gøre sit yderste for at efterkomme de bemærkninger, der fremsættes i forbindelse med dechargeproceduren. Her er vi ved sagens kerne. Vil et flertal i Europa-Parlamentet drage konsekvenserne af de erklæringer, der gentagne gange er fremsat i denne sag, eller lader man det blive ved tomme trusler? I betænkningen læser vi, at Parlamentet nu vil overveje at anlægge passivitetssøgsmål mod Kommissionen, og vi konstaterer, at man afviser vores ændringsforslag 1 - et ændringsforslag, som blot gentager advarslen til Kommissionen om, at Europa-Parlamentet vil nægte at give decharge, såfremt Kommissionen ikke efterkommer vores krav. På denne baggrund fornemmer vi, at Europa-Parlamentet endnu en gang er på vej til at bøje af.
Jeg glæder mig sammen med mine kolleger over, at 102 af Europa-Parlamentets medlemmer har stemt imod denne betænkning, formodentlig med samme begrundelse. I Budgetkontroludvalget stod jeg alene med mit synspunkt. De pågældende 102 medlemmer har således ved stemmeafgivningen tilkendegivet, hvilken rolle de ønsker, Europa-Parlamentet skal spille.
Betænkning af Pirker (A4-0390/98)

Palm
Denne betænkning indeholder et forslag om oprettelse af et toldinformationssystem, som bl.a. Europol skal have adgang til. Eftersom jeg ikke kan se noget positivt ved dette føderale politi uden demokratisk kontrol, kan jeg ikke gå ind for, at det udstyres med sådanne beføjelser. En mere detaljeret begrundelse findes i min stemmeforklaring til betænkning A4-0396/98.

Theorin og Wibe
Denne betænkning indeholder et forslag om oprettelse af et toldinformationssystem, som bl.a. Europol skal have adgang til. Eftersom vi ikke kan se noget positivt ved dette føderale politi uden demokratisk kontrol, kan vi ikke gå ind for, at det udstyres med sådanne beføjelser.
Indstilling ved andenbehandling af Schmid (A4-0377/98)

Andersson og Lööw
Vi vil gerne takke ordføreren for et godt stykke arbejde med en vigtig betænkning. Den globale informationsstrøm, som Internettet giver mulighed for, skal i grunden betragtes som fri og åben kommunikation, der knytter mennesker sammen uden regler. Den regulering, som omtales i betænkningen, er en indsats for en nødvendig selvjustits, hovedsageligt for at hindre kriminelle aktiviteter, der finder sted på Internettet, f.eks. børneporno.
Den betænkning, som fremlægges her, er en yderligere forbedring af Kommissionens oprindelige forslag, og vi vil navnlig fremhæve betænkningens forslag om europæisk kvalitetsmærkning og behovet for fælles minimumsbestemmelser for definitioner af ulovligt materiale. Sidstnævnte skyldes, at forskelle mellem medlemsstaterne ikke må føre til, at bander, der f.eks. formidler børneporno, kan udnytte disse forskelle til at fortsætte deres umenneskelige og groteske virksomhed.

Blak og Kirsten Jensen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for et EF-handlingsprogram, der skal fremme selvregulering, udvikle filtrerings- og klassificeringssystemer og tilskynde til oplysningsaktiviteter og støtteforanstaltninger. Vi er i høj grad tilhængere af at yde økonomisk støtte til initiativer, der skal begrænse vold og porno på Internettet. Men vi har stemt imod et fælles europæisk kvalitetsmærke, som uddeles af Kommissionen. Det er ikke Kommissionens opgave at afgøre, hvad der er amoralsk materiale. Vi har også stemt imod en harmonisering af civil- og strafferetten i medlemslandene. Retspraksis i medlemsstaterne er udtryk for de forskellige nationale kulturer og traditioner for, hvad der bør censureres, og hvorledes der bør straffes. Det er vigtigt at skelne mellem, hvad der er ulovligt, og hvad der er anstødeligt eller krænkende for moralen.
Vi skal have et europæisk samarbejde om bekæmpelse af ulovligt materiale som børneporno. På det område skal vi hurtigst muligt have udvidet Europols kompetence, så vi bliver i stand til at bekæmpe internationale netværk for fremstilling, salg og distribution af børnepornografisk materiale.

Blokland
Det er med blandede følelser, at jeg har modtaget Rådets fælles holdning.
På den ene side er jeg glad for, at der arbejdes på en så effektiv som mulig bekæmpelse af »forurening« på Internet. Samarbejde mellem medlemsstaterne på dette område er absolut nødvendig.
På den anden side er jeg meget kritisk med hensyn til den kunstige skelnen mellem »ulovlig« og »skadelig«, sådan som det sker generelt. Børnepornografi er ulovlig, mens voksenpornografi kun er skadelig for børn. Det enorme og afskyelige omfang af seksuelt misbrug af kvinder og børn burde gøre os mere realistiske.
Jeg har støttet ændringsforslaget om det europæiske hjemmesidegodkendelsesmærke. Når udbydernes selvregulering og personligt ansvar for Internetbrugere prioriteres, skal det gøres så nemt som muligt.
Ændringsforslaget om juridiske spørgsmål på EU-plan har jeg ikke støttet. Grænserne for ytringsfriheden i lovgivningen i de forskellige medlemsstater er så store, at jeg finder det spild af energi at forsøge at ændre Rådets holdning på dette punkt.

Buffetaut
Internettets hastige udvikling rejser allerede nu det vanskelige spørgsmål: Hvordan undgår vi, uden at indføre egentlig censur på Nettet, at dette nye kommunikationsmiddel kommer til at tjene som formidler af ulovlige aktiviteter, såsom prostitution, pædofili eller udbredelse af ærekrænkende påstande eller holdninger?
Det eneste realistiske svar er at gribe ind i forhold til Internetudbyderne. Det er også udgangspunktet for den forelagte EF-handlingsplan. Planen lægger hovedvægten på adfærdskodekser, som skal udarbejdes af Internetudbyderne selv. Der skal altså være tale om selvregulering.
Europa-Parlamentet havde i forbindelse med førstebehandlingen stillet forslag om en europæisk kvalitetsmærkning for Internetudbydere, der overholdt sådanne adfærdskodekser. Kommissionen har afvist dette forslag, hvilket vi finder beklageligt. Vi støtter derfor ændringsforslaget om at tage denne tanke op igen.
Indholdet på og anvendelsen af Internettet rejser nogle særdeles vanskelige juridiske spørgsmål, hvorfor Rådet forbeholder sig ret til om nødvendigt at indkalde ekspertbistand med henblik på en vurdering af disse problemer. Europa-Parlamentet ønsker at gå et skridt videre og gøre en sådan eksperthøring obligatorisk. Rådets holdning forekommer mest hensigtsmæssig. Efter vores opfattelse bør sådanne vurderinger kun iværksættes, såfremt der viser sig et reelt behov herfor.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at det jo er med Internettet som med alle kommunikationsmidler. De afspejler en kultur og en tænkemåde. De afspejler til dels vores samfund med dets spændinger, dets modsætninger, dets hedonisme og amoralitet, men også dets kreativitet og den enkeltes behov for at bryde den ensomhed og elendighed, som kun alt for ofte er resultatet af denne tids materialisme og individualisme.
Tegner Internettet undertiden et uskønt billede, bør vi spørge os selv hvorfor.

Seillier
Det er med Internettet som med alle menneskelige frembringelser: De kan tjene så vel gode som dårlige formål. Den forelagte betænkning af Schmid indeholder en handlingsplan til fremme af en mere sikker anvendelse af Internettet. Mere sikker på hvilket område? Lad os sige det åbent og ærligt: på det moralske område. Andre betænkninger beskæftiger sig med beskyttelse af forbrugernes interesser i forbindelse med elektronisk handel. Det drejer sig her kort sagt om at beskytte i særdeleshed de unge brugere af Internettet mod pornografi, skjulte tilbud om prostitution og risiko for menneskehandel. Og med al respekt for de af vores kolleger, der har talt om censur i forbindelse med denne handlingsplan: Disse risici er særdeles reelle.
Det forekommer under alle omstændigheder nødvendigt at fremme en høj grad af selvregulering blandt Internetudbyderne i form af deklarationer og adfærdskodekser. Endvidere bør vi fremme forskningen med henblik på at finde effektive metoder til at følge elektroniske spor og således finde frem til de ansvarlige. Ophavsmændene til det ulovlige indhold på Internettet skal holdes ansvarlige og med dem udbyderne. Ingen skal kunne unddrage sig ansvar ved at sige: »Jeg er blot udbyder af adgang til Nettet.«
Vi må endvidere endnu en gang understrege, at enhver form for pornografi bør betragtes som ulovlig, ikke kun børnepornografi. Det er anstødeligt, at menneskekroppen betragtes som en genstand og seksualitet som udnyttelse af den anden, og det uanset om det drejer sig om børn eller voksne.
Betænkning af Amadeo (A4-0407/98)

Flemming
Hr. formand, jeg stemte hverken ja eller nej til Amadeo-betænkningen, selvom jeg finder betænkningen som sådan udmærket. Dermed ville jeg protestere imod forkastelsen af ændringsforslag 36, som navnlig De Europæiske Socialdemokraters Gruppe stod for. Ændringsforslaget gik ud på, at i tilfælde af, at den læge, der står for de kliniske afprøvninger, overtræder bestemmelserne, sammenkaldes der en form for disciplinærudvalg under lægernes organisation eller en komité i lægernes nationale organisation. Jeg mener, at også læger, der gør så meget for os alle, har ret til, at deres organisation i tilfælde af et problem informeres, høres og kan bistå lægerne. Jeg beklager den lægefjendtlige holdning i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe og har med min stemmeadfærd villet protestere imod den.

Blokland
»I Europa er der forskellige kulturelle traditioner, men også forskellige religioner.« Jeg citerer Kommissionens forslag til et direktiv om indførelse af en god klinisk praksis. Denne udtalelse var for mig afgørende for min indstilling til clinical trial directive .
Retten til at vurdere, om kliniske prøver er etisk forsvarlige, er forbeholdt medlemsstaterne netop på grund af disse kulturelle og religiøse forskelle. Det drejer sig her om et vigtigt emne, og beslutninger, om hvorvidt kliniske prøver skal tillades, kan ikke træffes uden videre. Etiske udvalg kan aldrig opnå så stor kompetence som de nationale myndigheder.
Endvidere har alle medlemsstater udviklet deres eget system, der udgør grundlaget for, om der må foretages prøver. Industrien kender disse regler, og man er bange for, at et EU-direktiv ved at skabe uklarhed bliver et ekstra led i beslutningsprocessen om kliniske prøver. På den måde gør vi det europæiske marked mindre tillokkende.
Disse overvejelser fik mig til, nu hvor ændringsforslag 13, 14 og 15 er vedtaget, at stemme imod betænkningen.

Bonde, Lis Jensen og Sandbæk
Vi har i dag stemt imod Amadeos betænkning om gennemførelse af god klinisk praksis ved gennemførelse af kliniske afprøvninger af lægemidler til human brug. Vi mener, at medlemsstaterne selv skal kunne bestemme sundhedssystemernes indretning, og at sundhedspolitik ikke bør harmoniseres på EU-niveau. Vi kan således ikke give vores tilslutning til, at medlemsstaternes kompetence på området bliver undermineret af et EU-direktiv, og at velfungerende nationale systemer bliver undermineret på grund af et ønske om at lovfæste standarder på EU-niveau. Vi kan ikke stemme for et forslag, der vil indebære øget bureaukrati og øgede omkostninger for allerede eksisterende og velfungerende nationale systemer for behandling af ansøgninger om tilladelse til afprøvninger af lægemidler til human brug. Vi har dog valgt at stemme for de ændringsforslag, som udelukkende omhandler beskyttelse af forsøgspersoner og deres rettigheder.
Betænkningen rummer alt for mange uklarheder med hensyn til procedurerne i forbindelse med ansøgning om påbegyndelse af en klinisk afprøvning, og vi mener ikke, at det er forsvarligt, hvis udelukkende de nye etiske komitéer, uden samråd med de nationale myndigheder, kan give tilladelse til afprøvninger. De i betænkningen anførte tidsfrister for meddelelse af tilladelser er urimelig korte og har som resultat, at der ikke kan foretages en grundig og nødvendig vurdering af ansøgningerne. Vi kan derfor ikke støtte forslag om, at de kliniske afprøvninger af lægemidler kan påbegyndes, hvis der ikke ved tidsfristens udløb endnu ikke er givet tilladelse. Vi kan ikke acceptere, at kliniske afprøvninger af lægemidler til human brug under nogle omstændigheder kan påbegyndes uden direkte tilladelse fra medlemsstaterne, men blot efter underretning af myndighederne.
Forslaget vil medføre en forringelse af sundhedsbeskyttelsesniveauet i de tilfælde, hvor medlemsstaterne på grund af tidsfristerne i direktivet bliver nødt til at give tilladelse til afprøvningen, selvom de nationale myndigheder endnu ikke har afsluttet en mere grundig vurdering af ansøgningen. At EU's regulering på sundhedsområdet på denne måde skal bevirke et lavere sundhedsbeskyttelsesniveau i medlemsstaterne, vil vi til enhver tid modsætte os. Som det helt korrekt er påpeget i Kommissionens forslag til direktiv, så afspejler etiske principper folkenes kultur, traditioner og forventninger, og dette mener vi også, at Kommissionen skal respektere. Vi vil ikke bidrage til, at EU kan harmonisere nationale etiske vurderinger.

Lindqvist (ELDR)
Der findes ingen begrundelse for at kræve tilladelser, således som Kommissionen foreslår i forbindelse med ansøgninger om klinisk afprøvning m.m. Det burde i stedet være tilstrækkeligt blot at anmelde disse tilfælde.
Betænkning af Schmid (A4-0396/98)

Andersson og Lööw
Vi vil gerne takke ordføreren for et godt stykke arbejde med denne betænkning. Kriminalitet i forbindelse med bedrageri og forfalskning er et område, hvor der findes et klart behov for samarbejde med henblik på at kunne bekæmpe grænseoverskridende kriminalitet. Behovet for samarbejde bliver endnu tydeligere, når der er tale om at forhindre forfalskninger af euroen. Betænkningen er meget fremsynet med hensyn til de forandringer, der er nødvendige for at gøre de forskellige forslag fra Kommissionen mere præcise. Med hensyn til de ændringsforslag, som bl.a. drejer sig om Europols indsatsområde, mener vi, at de er begrundede i de sammenhænge, som tages op i betænkningen vedrørende beskyttelse af betalingsmidler mod bedrageri og forfalskning.

Caudron
I betragtning af den udvikling, vi ser med hensyn til elektronisk handel på Internettet, kommer den foreliggende betænkning af Schmid på det rette tidspunkt, såfremt vi skal imødegå den risiko for bedrageri, der allerede tegner sig.
Jeg mener, at den forelagte tekst vil være et godt redskab til at begrænse svig, omend den ikke i sig selv kan afværge ethvert forsøg i den retning.
Det er endvidere afgørende, at medlemsstaterne koordinerer deres retspolitik, da denne form for kriminalitet uden tvivl vil brede sig på det globale Net. Er det i øvrigt ikke allerede tilfældet? Vi må derfor også sætte gang i forhandlingerne med vores partnere i WTO.
Det er ikke urimeligt at antage, at de lande, som i forvejen er særdeles gæstfrie over for personer med tilknytning til den grovere kriminalitet, også vil vise sig imødekommende over for denne nye type kriminelle. Skal denne form for kriminalitet bekæmpes effektivt, må det internationale samfund ikke alene bringes i beredskab, men også udstyres med de fornødne midler til at gennemtvinge en efterlevelse af et sæt minimumsregler gældende for alle stater.
Det er nødvendigt at sikre en koordinering mellem alle aktører, som kommer i berøring med disse nye betalingsmidler, men det er også afgørende at fremme udviklingen af krypteringssystemer til brug i forbindelse med betalingsydelser. Ligeledes kan anvendelsen af kreditkort i hjemmet gøres mere sikker ved hjælp af individuelle terminaler. De første forsøg inden for dette felt tegner lovende.
Men meget mangler endnu at blive gjort ... og det haster ...

Gahrton, Holm og Schörling
Vi mener ikke, at ØMU'en er nogen god idé, og så helst, at ØMU'en slet ikke blev gennemført, idet det vil være et vigtigt politisk skridt i opbygningen af stormagten EU. Men eftersom ØMU'en efter al sandsynlighed vil blive gennemført i 11 af EU's 15 medlemsstater, er vi klar over, at visse følgeproblemer skal løses bedst muligt.
Med hensyn til denne betænkning om beskyttelse af euroen mod forfalskninger finder vi det nødvendigt, at spørgsmålet behandles korrekt, så det ikke bliver muligt at forfalske sedlerne. Et tæt samarbejde mellem de nationale politimyndigheder og med Interpol - idet euroen også vil blive udbredt uden for de 11 deltagerlande - er af største betydning. Vi finder det logisk at støtte disse forslag, selvom vi altså ikke støtter ØMU'en som politisk projekt.

Lindqvist (ELDR), Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Bonde, Lis Jensen og Sandbæk (I-EDN)
Vi kan ikke støtte denne betænkning. Vi er imod harmonisering på det retlige område og ser betænkningen som begyndelsen til et strafferetligt samarbejde. Vores betænkeligheder hænger bl.a. sammen med forslaget om en fælles, europæisk definition af, hvad der er kriminelle handlinger. De forskelle, der i dag er på definitioner, afspejler kulturelle forskelle og forskellige retstraditioner - disse forskelle bør vi bevare.
Vi er desuden dybt betænkelige ved den del af forslaget, der handler om, at medlemsstaterne skal udveksle oplysninger om personer, der er dømt for lovovertrædelser inden for dette område. Det dokument fra Kommissionen, som betænkningen er lavet ud fra, indeholder mange fornuftige elementer, hvor medlemslandenes suverænitet på det strafferetlige område respekteres. Det ændrer desværre ikke ved, at andre elementer kan danne basis for, at der på sigt udvikles et strafferetligt samarbejde i EU. Et sådant samarbejde vender vi os imod.

Palm
(Del AI). I Parlamentets ændringsforslag 4 (artikel 3.1.1) til denne betænkning findes der en formulering om, at medlemsstaterne kan lovgive om, at indgriben ad rettens vej, når en sådan forbrydelse (det vil sige bedrageri) er sket inden for familien, kun skal finde sted, når der foreligger en anmeldelse fra skadelidte.
Dette er et temmeligt kompliceret spørgsmål. På den ene side bevares mellemstatsligheden gennem denne formulering, idet landene får mulighed for at bestemme selv. På den anden side kan man undre sig over, hvorfor spørgsmålet overhovedet er taget med. Ved at indføre en sådan formulering understreger man betydningen af at kunne have en lovgivning af denne art. Det er forkert efter min mening, jeg kan nemlig ikke støtte en sådan lovgivning.
Hvis man beslutter sig til, at den skadelidte selv skal foretage en anmeldelse, før der kan gribes ind ad rettens vej, vil det nemlig ramme kvinderne hårdest. På samme måde som kvinder tøver med at anmelde deres egen mand eller samlever for voldtægt eller mishandling, vil de også tøve med at anmelde ham for bedrageri. På den måde kan manden drage fordel af kvindens underordnede position til at udnytte hende. Det fremmer naturligvis ikke ligestillingen. Det må være muligt også for andre nærtstående personer at sørge for indgriben ad rettens vej, hvis der er tale om uregelmæssigheder.
(Del AIII.) Betænkningen indeholder en formulering om, at man ønsker, at ECB opbygger og driver en database med tekniske oplysninger om forfalskning af euroen, som skal være tilgængelig for bl.a. Europol. Selvom Europol-konventionen er ratificeret og trådt i kraft, mener jeg, at man bør forsøge at skrue udviklingen tilbage og afskaffe Europol og i stedet satse på et styrket politisamarbejde inden for rammerne af Interpol. Det er vigtigt, at politisamarbejde af enhver art står under demokratisk kontrol og ikke udvikler sig til føderale organer. Europol-konventionen er endnu et led i udviklingen af en europæisk stat, som desuden risikerer at blive en kontrolstat i stil med Sovjetunionen. Ifølge konventionens artikel 10.1 skal der oprettes et hemmeligt efterforskningsregister, som kan komme til at omfatte et meget stort antal personer (vidner, mulige vidner, ofre for kriminalitet, mulige ofre for kriminalitet samt personer, der kan bidrage med oplysninger om de forbrydelser, der efterforskes). Følsomme oplysninger om politiske synspunkter, hudfarve, seksuel orientering og religiøs overbevisning kan registreres, hvilket indebærer en stor trussel mod medborgernes personlige integritet, og retssikkerheden erstattes af retsløshed. Europol-betjentene kan ikke selv stilles for retten, selvom de begår alvorlig kriminalitet. Der er ingen parlamentarisk kontrol af Europol, og myndigheden kan heller ikke stilles til ansvar over for nogen domstol. Den eneste forpligtelse er en årlig beretning til Europa-Parlamentet om aktiviteterne.
Jeg vil ikke have et »statsløst«, europæisk politik uden mulighed for demokratisk kontrol. Derfor kan jeg heller ikke stemme for, at et sådant politikorps får adgang til visse registre - det ville være en anerkendelse, som jeg ikke er parat til at give.
Betænkning af Cederschiöld (A4-0376/98)

Posselt
Hr. formand, på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe og tillige på den østrigske og enkelte andre gruppers vegne - f.eks. også gruppen af luxembourgere - vil jeg sige, at vi har stemt imod Cederschiöld-betænkningen eller for nogles vedkommende hverken stemt ja eller nej, fordi vi er af den opfattelse, at denne betænkning med vedtagelsen af det socialistiske ændringsforslag om valgret for udlændinge er blevet uacceptabelt. Det krænker i denne passus vores egen forfatning og traktaterne, fordi vi overskrider vores beføjelser, samt forfatningen i en række medlemsstater, f.eks. den tyske forfatning, som udtrykkelig udelukker dette, og det er en skam, at man dermed gjorde fru Cederschiölds vigtige anliggende og hendes gode betænkning en bjørnetjeneste. Vi var derfor nødt til at vende os imod denne betænkning, selvom vi er helt enige i det, betænkningen vil. Denne passus, som slet ikke hører hjemme dér, bliver vi imidlertid nødt til at afvise som helt uacceptabel. Vi er af den mening, at den ret beset er retsstridig, fordi den er i modstrid med Den Europæiske Unions og en række medlemsstaters retsorden.

Andersson og Lööw
Behovet for en fælles indsats til bekæmpelse og forebyggelse af den organiserede kriminalitet kan ikke undervurderes. Derfor hilser vi Rådets initiativ på dette område velkomment. Vi mener, at udvalgets beslutningsforslag på glimrende vis forbedrer Rådets forslag.
Gennem denne stemmeforklaring ønsker vi at give udtryk for vores tvivl om ordførerens forslag til punkt 6 i betænkningen. Vi mener, at det kan være meget uheldigt, sådan som det sker i punkt 6, at begrænse massemediernes selvfølgelige frihed til selv at vurdere indholdet i deres rapporter.

Berthu
Den forelagte betænkning af Cederschiöld om bekæmpelse af kriminalitet er fyldt med gode hensigter, blot må man beklage, at disse ikke i højere grad efterleves i Den Europæiske Union. Vi læser f.eks., at der bør arbejdes for »øget samfundssind« ved at styrke »familier, børnehaver, skoler, kirker og fritidsforeninger«; at der bør arbejdes for »indprentning af normer og værdier i forbindelse med den familiære socialiseringsproces«, samt at der bør arbejdes for at styrke rodfæstelsen i det nære miljø og således skabe en »følelse af at høre til«, som bevirker, at borgerne i højere grad føler sig ansvarlige for, hvad der sker i deres fælles område.
Henstillinger, der alle vidner om de bedste hensigter, og man må blot beklage, at Den Europæiske Union handler stik modsat, når den søger at destabilisere enhver form for fællesskab, lige fra nationen (ved at arbejde for ensretning og integration) til familien (ved at kæmpe imod diskriminering på grund af »seksuel orientering«). Ligeledes må man spørge, hvordan det skulle være muligt at fremme det lokale rodfæste, når Den Europæiske Union priser international mobilitet som den største dyd og i øvrigt fører en politik, der fremover vil gøre en sådan mobilitet helt nødvendig.
Til gengæld kan vi ikke gå ind for den del af Cederschiöld-betænkningen, der vedrører indvandrere - og betænkningen er i øvrigt på dette punkt forværret af et ændringsforslag. Det hedder, at Europa-Parlamentet ønsker, at disse sikres »opnåelse af valgbarhed og valgret på kommunalt plan efter et lovligt ophold af en bestemt varighed i overensstemmelse med de procedurer, som finder anvendelse for statsborgere i Den Europæiske Union«. Vi ser her en velkendt tanke skinne igennem, fostret i visse føderalistiske kredse, nemlig tanken om, at borgere fra tredjelande skal have en del af de rettigheder, der tilkommer europæiske statsborgere. Vi er imidlertid af den opfattelse, at personer, som ønsker at have stemmeret i et land, uanset til hvilken forsamling, må antage det pågældende lands nationalitet. Vil man deltage i et lands beslutningsproces, må man også være solidarisk med landets skæbne, altså være statsborger i landet.

Blak og Kirsten Jensen
De danske socialdemokrater har stemt for en betænkning om forebyggelse af organiseret kriminalitet. Vi har stemt for en opfordring til medlemsstaterne om at udvikle nationale programmer inden for jobskabelse, sundhed, uddannelse og socialpolitik, og for, at det eksisterende europæiske samarbejde på området skal fungere bedre. Vi mener imidlertid, at denne betænkning er lidt overflødig. Den er ikke særlig ambitiøs, og i stedet er det på tide, at man kommer videre med et praktisk og forpligtende samarbejde, der virkelig kan forebygge organiseret kriminalitet.

Hager
Jeg støtter principielt alle foranstaltninger til bekæmpelse af den organiserede kriminalitet - de være sig af repressiv eller præventiv art. Det omfang, den organiserede kriminalitet i mellemtiden har fået, nødvendiggør alle tænkelige initiativer. Alligevel er jeg af den opfattelse, at betænkningen på nogle punkter skyder over målet, som er at formulere retningslinjer for og foranstaltninger til bekæmpelse af den organiserede kriminalitet. Mange steder i punkt 7 sker der f.eks. en sammenblanding af forebyggende foranstaltninger mod organiseret kriminalitet med foranstaltninger mod dagligdagens mere almindelige kriminalitet.
Bortset fra, at det efter min mening ikke er Den Europæiske Unions opgave at udtale sig så detaljeret om disse spørgsmål, er jeg også imod indholdet af nogle af punkterne (valgret til udlændinge ved kommunalvalg, prioritering af bekæmpelse af kriminalitet i forbindelse med reformen af strukturfondene, øget vægt på diversionelle reaktionsformer). Ved den endelige afstemning stemte jeg alligevel for betænkningen, fordi der set ud fra mit synspunkt er flest positive aspekter, men jeg vil gerne gøre det klart, at dette samtykke ikke gælder hvert enkelt punkt.

Jensen, Lis
Vi kan ikke støtte Cederschiöld-betænkningen, på trods af at vi fuldt ud sympatiserer med betænkningens opfattelse af, at bekæmpelse af kriminalitet ikke kun drejer sig om selve bekæmpelsen af den eksisterende kriminalitet, men også om eksempelvis social forebyggelse. I den forbindelse kan vi kun beklage ØMU-politikkens negative sociale konsekvenser for store dele af EU's befolkninger, samtidig med at ØMU-konvergenskravene til de nationale offentlige budgetter netop vil gøre det vanskeligt for medlemslandene at efterleve mange af de gode forslag, som Cederschiöld-betænkningen indeholder. Vi stemmer ja til alle de gode henstillinger i betænkningen til medlemslandene, men vi vender os på det strengeste mod alle de elementer i betænkningen, der signalerer en EU-harmonisering af dette område nu eller i fremtiden.

Palm
Dette er for store deles vedkommende en udmærket betænkning, der beskæftiger sig med mange af de problemer, der vedrører den organiserede kriminalitet. Der er dog to store mangler i Cederschiöld-betænkningen.
Den første, jeg vil gøre opmærksom på, er, at betænkningen slet ikke indeholder noget om de store sociale problemer, der er grunden til kriminaliteten. Jeg savner en analyse af, hvorfor den organiserede kriminalitet opstår, nemlig på grund af øgede indkomstforskelle og massearbejdsløshed.
Den anden mangel hænger sammen med den første. Gennem en mangelfuld analyse når man undertiden frem til forkerte konklusioner, hvilket er sket i visse tilfælde her. I betænkningen peges der på det såkaldte civile samfund og private løsninger som vigtige til at begrænse den organiserede kriminalitet. Efter min mening er det fuldstændigt virkningsløst. Det, der er brug for til at mindske kriminaliteten, er tryghed og lighed.

Theorin og Wibe
Denne betænkning rummer mange gode forslag og interessante tanker. Ordføreren kommer imidlertid ikke ind på de vigtigste årsager til såvel organiseret som ikkeorganiseret kriminalitet, nemlig fattigdom, social elendighed, store indkomstforskelle og - naturligvis - arbejdsløshed.
I punkt 7 giver ordføreren udtryk for, at den organiserede kriminalitet kan bekæmpes ved at øge den frivillige indsats for samfundets mål og gennem private systemer som f.eks. skoler, daghjem. Det er muligt, men det vil være en betydeligt bedre metode at opbygge en stærk og skattefinansieret offentlig sektor, der gennem sit udbud sørger for, at alle får del i de grundlæggende samfundstjenester. Velfærdssamfundet er den bedste metode overhovedet til at bekæmpe forekomsten af kriminalitet.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.10 og genoptaget kl. 15.00)

Det sociale handlingsprogram 1998-2000 (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelsen af forhandlingen om betænkning af Hughes om meddelelse fra Kommissionen om Det Sociale Handlingsprogram 1998-2000.

Mann, Thomas
Hr. formand, et forbillede for politisk handling i Europa er markedsøkonomien, ganske vist den sociale markedsøkonomi. Et element i opbygningen af enheden er samhørigheden, den økonomiske og sociale samhørighed. Og det indre marked, som gennem euroen bliver til et hjemmemarked, er først gennemført, når den sociale dimension er med. Det sociale handlingsprogram fra Kommissionen har således allerede ud fra princippet om høj prioritet ikke kun for de arbejdsløse, udstødte, handicappede og dårligt stillede. Det opstiller rammebetingelserne for nye beføjelser i socialpolitikken og først og fremmest i beskæftigelsen.
Så meget desto kedeligere er det, at det kun er udarbejdet på mellemlangt sigt frem til 2000. Chancen for at udvikle et perspektiv på langt sigt frem til 2006 er blevet spildt. Et sådant perspektiv er der ellers behov for i betragtning af udvidelsen af EU og aldersstrukturen, der hastigt ændrer sig. Lige muligheder er en af de fire søjler i de nationale handlingsplaner. Kommissionen nævner dem kun spredt og giver dem ikke et selvstændigt kapitel. Også mainstreaming kommer til kort. Det egner sig ikke til smukke ord og er for betydningsfuldt til at blive reduceret til kun at omfatte beskæftigelse og social sikkerhed. Kønsspecifik mainstreaming hører med til sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen, til demografi, til en omlægning af arbejdet og mere til.
Vi takker ordføreren for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, Stephen Hughes, for hans gode betænkning. Han har også overtaget nogle af vores krav fra Udvalget om Kvinders Rettigheder, f.eks. direktivet om ligebehandling af mænd og kvinder i ordningen om social sikkerhed, statutten om social sikkerhed til medarbejdende ægtefæller eller evalueringsberetningerne om gravide kvinders sundhed og sikkerhed og om lige løn for lige arbejde. Andre emner har vi allerede kunnet integrere i betænkningen om Leonardo og i betænkningen om Den Europæiske Socialfond.
Vi satser på, at Kommissionen tager nogle initiativer med henblik på børnepasning i medlemsstaterne, forbedring af kvinders adgang til uddannelsesforanstaltninger og nye informationer om kvindernes situation på arbejdsmarkedet og i samfundet i ansøgerlandene.

Weiler
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne på min gruppes vegne takke Stephen Hughes for hans gode og afbalancerede betænkning, således som vi er vant til det fra hans side. Kommissionens meddelelse indeholder derimod en blanding af indtil nu realiserede gode idéer, men meget beskedne planer for fremtiden. Måske er den store diskrepans mellem bilag I og bilag II symptomatisk. Debatten om det nye sociale handlingsprogram foregår i dag på basis af Amsterdam-traktaten, det vil sige, at de nye instrumenter - som f.eks. afsnittet om beskæftigelse, sociale bestemmelser, artikel 13 om bekæmpelse af forskelsbehandling og instrumentet social dialog - for fremtiden bør give den europæiske socialpolitik en ny kvalitet.
Men ser jeg på Kommissionens planer, bliver jeg meget skeptisk. De indeholder for mange uforpligtende foranstaltninger i stedet for nye forslag til udbygning af europæisk lovgivning. Konsekvenserne af Den Monetære Union, af euroen og af udvidelsen mod øst mangler, selvom vores udvalg ofte har krævet at få noget at vide derom. Afstemningen af retningslinjerne og af den økonomiske politik er upræcis og uforpligtende. To af de tre centrale punkter er ligeledes helt utilstrækkelige. Med til emnet arbejdsmiljø i forbindelse med moderniseringen hører for os at se, at arbejdstagerne involveres, men for øjeblikket ser det for mig ud, som om debatten om information til og høring af arbejdstagerne er forsvundet i Rådets bermudatrekant.
Emne nr. to: Udstødelse. Vi har på dette punkt mistet megen tillid i befolkningen på grund af Rådets uansvarlige adfærd, og derudover mangler også forelæggelsen af den betænkning om fattigdom, som Europa-Parlamentet har vedtaget.
Punkt tre: Arbejdspladser og mobilitet. Her vil jeg gerne give udtryk for ros af Kommissionen. En hel række punkter er allerede drøftet i formiddag i betænkning af van Velzen. Den modige afgørelse om fri bevægelighed, som Kommissionen har truffet, er virkelig den rigtige vej. Hvis De fortsætter på den måde også i anden lovgivning, kan De regne med vores udvalgs og min gruppes støtte.

Pronk
Hr. ordfører, jeg vil også gerne takke hr. Hughes for det store arbejde, han har lagt i denne forholdsvis lille betænkning. Jeg tror, at det er en ny proces. Han har også selv sagt det i morges, en ny proces i vores samarbejde med Kommissionen, nemlig at vi på forhånd undersøger, hvad sådan et handlingsprogram skal indeholde, hvorefter resultatet overgives til Kommissionen, der så på grundlag heraf laver deres eget handlingsprogram eller medtager det som et element.
Jeg mener, at det er lykkedes. Jeg tror heller ikke, at der er ret mange problemer. Vi har et ændringsforslag, der drejer sig om en relativt lille detalje. Med hensyn til betænkningens hovedindhold er der altså ikke uenighed. Faktisk er jeg enig i det, som fru Weiler har sagt, nemlig at Kommissionens forslag er meget tynde, og at der faktisk ikke står ret meget i dem.
Her kommer vi til den eneste store uenighed, vi har med Kommissionen, nemlig tidsplanen for dette handlingsprogram. Tidsplanen, der nu først og fremmest er begrænset af det, der er omfattet af Kommissionens nuværende mandat, er for kort. Vi ved ikke nøjagtigt, hvornår Amsterdam-traktaten træder i kraft. Vi ved, at traktaten giver mange nye muligheder netop på det meget følsomme og vigtige sociale og beskæfttigelsesmæssige område. Det tages faktisk ikke med.
Det, der er så mærkeligt, og det vil jeg udtrykkeligt rette en forespørgsel til kommissæren om, er: Hvordan er det muligt, at Kommissionen har meget vidtgående planer med hensyn til Agenda 2000? De er så vidtgående, at det for Rådet er umuligt at blive enige, men på dette relativt simple og overskuelige område nægter man at gå længere, end mandatet strækker. Jeg mener ikke, at det stemmer overens, fordi den sociale politik ikke kun spiller en rolle i den nuværende Europæiske Union, den spiller også en rolle sammen med de nye stater, der tiltræder Unionen i begyndelsen af det nye årtusinde. Og hvis vi ikke har orden i sagerne, hvis vi ikke har rammet acquis communautaire godt ind, så kommer der meget store problemer. Disse problemer vil kunne blive meget større end de problemer, som vi drøfter så indgående på alle andre områder. Derfor går vi nu glip af en chance. Jeg havde faktisk meget hellere set, at Kommissionen havde overtaget det, vi har foreslået, nemlig at tage udgangspunkt i en længere tidshorisont. Så kan vi helt tage Amsterdam-traktaten med, og hvis vi tager den helt med, kommer vi på det sociale område noget længere, og vi får mulighed for virkelig at vise befolkningen noget på det sociale og beskæftigelsesmæssige området, ikke kun det, der er nu, men også hvad der sker på længere sigt.

Lindqvist (ELDR).
Hr. formand, først vil vi på det kraftigste understrege betydningen af, at beskæftigelsen og arbejdspladserne løftes op på det niveau, de fortjener, inden for det europæiske samarbejde, et niveau, hvor andre EU-spørgsmål, f.eks. konkurrence, marked og handel, har været dominerende alt for længe.
Der er dog et problem. Jeg taler måske ikke på hele min gruppes vegne, men jeg tvivler på, at ØMU'en er den rette instans eller det rette organ til at løse problemet med arbejdspladser. Der er tværtimod risiko for, at man gennem en permanent antiinflationspolitik i situationer som den nuværende, hvor der er lav inflation i stort set hele Europa, skaber flere problemer for beskæftigelsen, end man løser. Derfor tror jeg, at man må finde andre metoder, fremfor alt samarbejde mellem økonomisk politik og beskæftigelsespolitik, hvis man overhovedet skal kunne forbedre beskæftigelsessituationen.
Den sociale dialog, det sociale samarbejde og handlingsprogrammet har stor betydning som middel til at tage politiske spørgsmål op og analysere problemer og årsager til udstødelse, fattigdom, arbejdsløshed, diskriminering, globalisering, og til at forsøge at identificere de store, langsigtede spørgsmål, så vi kan bevare et godt samfund socialt set.
På dette punkt har jeg måske en noget anden opfattelse end den, som er fremherskende i udvalget. Min opfattelse ligger snarere på linje med Kommissionens. En stor del af vores gruppe er måske af den opfattelse, at disse beslutninger i første omgang skal tages af de enkelte medlemsstater. Beslutninger om individets rettigheder hører først og fremmest hjemme der. Jeg tror endvidere, at spørgsmålet om partnerskab, støtte og stimulering samt demonstration af gode eksempler har mindst lige så stor betydning som lovgivning på europæisk plan. Dette kan give de samme gode resultater, hvis bare det gøres på den rigtige måde.

Hermange
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske formanden for vores udvalg med denne særdeles vigtige betænkning og tilslutte mig betænkningens positive holdning til Kommissionens meddelelse om det nye sociale handlingsprogram, hvori der anføres en række væsentlige indsatsområder. Jeg tilslutter mig ordførerens forslag og takker specielt for forslaget om at vedtage et sæt grundlæggende sociale rettigheder i forbindelse med næste traktatændring, sådan som adskillige foreninger kræver det, og sådan som vores medborgere kræver det. Jeg kan i alt fald forsikre Dem om, at den franske præsident ser med stor velvilje på et sådant forslag inden for rammerne af den traktatændring og den nødvendige tilpasning af EU-institutionerne, der skal gennemføres i forbindelse med udvidelsen.
Jeg vil også gerne understrege, at det for os er vigtigt at støtte enhver indsats, som går i retning af øget social dialog og øget dialog borgerne imellem i Europa. Vi mener således, at man ville opnå et mere repræsentativt forum for den sociale dialog, såfremt man inddrog de små og mellemstore virksomheder, idet disse virksomheder i Frankrig tegner sig for 66 % af samtlige arbejdspladser.
Hr. kommissær, jeg vil godt påpege endnu et aspekt i forbindelse med arbejdstagernes ret til medbestemmelse. Det drejer sig om arbejdstagernes deltagelse i virksomhedernes overskud, i særdeleshed arbejdstagernes ret til at tegne aktier, hvilket betegner den mest udbyggede form for medbestemmelse. Dette aspekt berøres ikke i handlingsprogrammet, men efter min opfattelse er udviklingen på dette felt et afgørende element i en modernisering af arbejdslivet. Jeg anmoder derfor Kommissionen om at fremme udviklingen af denne form for medbestemmelse, hvilket både vil være til gavn for virksomhedernes konkurrenceevne og særdeles værdifuldt for arbejdstagerne.
Dette var mine bemærkninger på vegne af UPE-gruppen til denne særdeles vigtige betænkning.

Schörling
Hr. formand, jeg vil også takke ordføreren for det arbejde, han har lagt i denne betænkning. Jeg deler hans opfattelse, når han kritiserer, at handlingsplanen kun dækker en treårig periode og ikke som tidligere planlagt en periode helt frem til år 2006. Jeg tror, at der er brug for en mere langsigtet planlægning og en mere proaktiv indstilling.
Jeg er også lidt skuffet over, at man ikke har indset behovet for den sociale dialog. Jeg vil virkelig påstå, at den er nødvendig. I stedet stiller Kommissionen sig tilfreds med, at de konferencer, der afholdes om den europæiske social- og arbejdsmarkedspolitik, blot finder sted hvert andet år, hvilket jeg bestemt ikke finder tilstrækkeligt. Jeg er også skuffet over, at der ikke tales om hjemmearbejde og hele problemstillingen på ligestillingsområdet, som også tages op i et ændringsforslag fra min gruppe.
Jeg deler ikke ordførerens utilfredshed med Kommissionen om øget anvendelse af den såkaldte bløde lovgivning. Jeg tror, at det er en brugbar metode, det vil sige den »bløde lovgivning«, allerhelst kombineret med en satsning på den civile dialog.

Jensen, Lis
Hr. formand, da jeg læste Kommissionens sociale handlingsprogram for 1998-2000 og Hughes' betænkning om det samme, kom jeg til at tænke på en i Danmark meget anvendt talemåde: Man bruger det ene skridt til at tage de næste to med. Og hvorfor gjorde jeg egentlig det? Jo, det er jo sådan i Den Europæiske Union, at har man sagt A, så varer det ikke ret længe, før hele alfabetet er brugt. Det er denne betænkning også et klart eksempel på, som når ordføreren anfører, at der er behov for et handlingsprogram, der ligner: »et klart politisk dokument i stedet for blot en fortegnelse over påtænkte aktioner«. Og når der fra tid til anden anvendes et begreb som »den europæiske socialmodel«, så har man for mig at se bevæget sig alt for mange skridt i den forkerte retning. For hvad er den europæiske socialmodel? Den findes ikke i virkeligheden, men sikkert nok i de fleste parlamentsmedlemmers fantasi. Men det bliver den altså ikke mere virkelig af. Der er en utrolig stor afstand mellem fantasi og virkelighed i dette system, og det bør alle se i øjnene, før de næste skridt tages. Tænk på befolkningen ude i medlemslandene, der ikke kan leve sig ind i EU's fantasiverden og vel på mange måder knap nok aner, hvad der foregår hernede.
Forskellen fra nord til syd i EU er meget stor. Det er forskelle, der er såvel økonomisk som kulturelt bestemt. Der er stor forskel med hensyn til f.eks. kvinders tilknytning til arbejdsmarkedet og pasningstilbud til børn og gamle. Der er forskel med hensyn til udgangspunktet for det enkelte lands socialpolitik. I nogle lande er dette stærkt baseret på det familiemæssige og private, mens det i andre lande er baseret på det offentlige. I Danmark og det øvrige Norden er det det solidariske princip, der er det dominerende - endnu, må jeg sige. Men vi oplever også i Danmark, hvordan dette ændres til noget mere individuelt, hvor det er op til den enkelte selv at forsikre sig og selv at spare op. Det er en ny og ikke særlig heldig udvikling efter min opfattelse. Og en udvikling, som ikke kun er sket ud fra et folketingsflertals ønsker og vilje, men også ud fra, at Danmark er medlem af EU og derved prøver at tilnærme den danske socialpolitik til det begreb, man kalder den europæiske socialmodel. Det er en gal og en forkert udvikling, og en udvikling, der er farlig for det enkelte lands demokrati.
Det anføres i Kommissionens oplæg og i betænkningen, at indførelse af den europæiske socialmodel er vigtig i forhold til det indre marked og ØMU'en. Jeg vil betakke mig for et socialt princip, der bygger på det indre markeds principper, hvor det er hensynet til konkurrenceevnen, der er afgørende for, hvad for en socialpolitik man får. Det er ikke specielt solidarisk. Og til allersidst vil jeg gerne sige, at det fortsat skal være det enkelte medlemsland, der selv afgør, hvad for en form for socialpolitik, der skal føres i landene.

McMahon
Hr. formand, jeg vil gerne slutte mig til de andre og lykønske ordføreren. Jeg vil også gerne byde kommissær Flynn, som har været utrættelig i sine bestræbelser på at tilskynde til en meget tæt dialog mellem Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og Kommissionen på dette område, velkommen.
Jeg vil gerne komme med nogle få kommentarer til Hughes-betænkningen og det sociale handlingsprograms fremtid. I en tid med politiske forandringer uden fortilfælde i Europa bør vi ikke kun konsolidere, men også styrke den sociale dimension og tilpasse den til det næste århundrede. Vi står for nærværende over for tre kolossale udfordringer i Den Europæiske Union, nemlig Den Økonomiske og Monetære Unions komme, udvidelsen og politikken til bekæmpelse af den store arbejdsløshed. Når vi lægger dette til de demografiske tendenser inden for Den Europæiske Union, globale økonomiske forandringer og teknologisk nyskabelse, kan vi se, at vi står over for betydelige udfordringer. Jeg er enig med Bartho Pronk og Barbara Weiler i, at det er beklageligt, at Kommissionen faktisk kun har planlagt et handlingsprogram for tiden op til år 2000, der blot ligger 18 måneder ude i tiden. Vi har brug for noget mere langsigtet, især eftersom Amsterdam-traktaten - der endnu ikke er blevet ratificeret i alle medlemsstater - har større kompetence inden for det sociale område end nogen tidligere traktat.
Det sociale handlingsprogram bør indtage en central plads på Europas socialpolitiske dagsorden. Som alle andre bifalder jeg den vægt, Kommissionen lægger på jobskabelse, men dette er ikke kun et universalmiddel for Den Europæiske Union. Vi bør arbejde på at udvikle politikker, der hjælper mennesker, der er arbejdsløse, udstødte eller mindre begunstigede.

Mendonça
Hr. formand, ærede medlemmer, selvom Hughes-betænkningen, som vi nu har under forhandling, glæder sig over Kommissionens nye sociale handlingsprogram, foreslår den så vidtgående ændringer, at den næsten omskaber emnet til en debat om den europæiske socialpolitik i den mest omfattende betydning. At skabe et ægte europæisk velfærdssamfund, med en bedre livskvalitet og en stærk social samhørighed, forudsætter udarbejdelsen af et politisk dokument og en efterfølgende omsættelse til praktisk handling, der afspejler den nye status, som det allerede anerkendes, at social- og beskæftigelsespolitikken har fået i Den Europæiske Union.
Desværre er tidsrammen for dette nye sociale handlingsprogram, der ikke kan udstrækkes til 1998-2006, men kun til 1998-2000, stærkt begrænsende for beskæftigelse og sociale anliggender inden for Fællesskabets politik. Den nye økonomiske ramme for Den Europæiske Union, der følger af det indre marked og den nye pengepolitik, der snart skal sættes i værk, gør det stadig vigtigere at skabe et samspil mellem den økonomiske politik og socialpolitikken og understreger behovet for at styrke forbindelserne mellem Den Økonomiske Monetære Union, det indre marked, samhørighedspolitikken og en effektiv social og beskæftigelsespolitik.
Det nye sociale handlingsprogram, forstået som en stærk bestanddel i den europæiske socialpolitik, skal antages af alle de europæiske institutioner, af medlemsstaterne og af arbejdsmarkedets parter, og det bliver vigtigt, at den sociale dialog i fremtiden finder mere objektive og bindende former.
Betænkningen fremhæver behovet for at styrke de nuværende juridiske rammer, navnlig inden for tilrettelæggelse af arbejdet, arbejdstagernes individuelle og kollektive rettigheder og den sociale regulering af den frie markedsøkonomi. Man må imidlertid ikke glemme den juridiske ramme for de tunge problemer, der stadig findes som følge af bl.a. demografiske tendenser, racisme, fattigdom og social udstødelse. Betænkningen har vores støtte, og den giver efter vores opfattelse anledning til fornyet og grundig overvejelse over den europæiske socialpolitik.

Hautala
Hr. formand, kollega Hughes har udarbejdet en god betænkning. Vi vil på vegne af De Grønne fuldstændiggøre den med et par ændringsforslag, som drejer sig om ligestillingen mellem kvinder og mænd. Jeg mener, at det vil være bedst, hvis der i betænkningen fremhæves, at al socialpolitik nu har brug for et ligestillingsstandpunkt, og at denne mainstreaming også skal spille en central rolle i socialpolitikken. Vi vil også gerne have, at Parlamentet husker betydningen af børnepasning, for uden den sker der ingen fremskridt i ligestillingen mellem kvinder og mænd. Vi er godt klare over, at kommissær Flynn ihærdigt har kæmpet for denne sag, og vi ønsker, at også Parlamentet vil støtte ham i det.
Til sidst er der grund til at minde om, at vi er midt i en udvidelsesproces, og det er bekymrende at se, hvor lidt ansøgerlandene pointerer ligestilling mellem kvinder og mænd. Vi ser gerne, at dette bliver styrket i udvidelsesforhandlingerne.

Blak
Hr. formand, når man læser en rapport, så er det vigtigt, at man er klar over, at det er det sorte, der er bogstaverne. Det kneb åbenbart for min danske kollega, der kommer fra bevægelsen af de evighedsutilfredse. Men jeg vil godt starte med at rose Stephen for en meget fin betænkning. Den sætter fokus på de udfordringer, vi står over for inden for arbejdsmarkedspolitikken de næste par år. Det nye sociale handlingsprogram adskiller sig fra de tidligere handlingsprogrammer ved ikke at indeholde konkrete direktivforslag om f.eks. arbejdsmiljø og social beskyttelse. Jeg synes, det er ærgerligt, at handlingsprogrammet ikke indeholder flere konkrete arbejdsmiljøforslag. Vi har stadigvæk brug for at højne arbejdsmiljøet. Alt i alt er det nye handlingsprogram et udmærket grundlag for EU's sociale arbejdsmarkedspolitik de næste par år. Der er enkelte mangler, bl.a. nævner Kommissionen ikke hjemmearbejdspladser. Jeg er derfor glad for, at vi opfordrer Kommissionen til at tage initiativ på dette område. Vi skal sørge for, at de syv millioner mennesker i Fællesskabet, som arbejder derhjemme, ikke stilles ringere end det øvrige arbejdsmarked. Vi skal også opfordre Kommissionen til at tage initiativ til, at de eksisterende direktiver også kommer til at dække hjemmearbejdspladser.
Beskæftigelsesafsnittet kunne også godt have været lidt mere ambitiøst. Vi skal ikke bare flytte arbejdspladser rundt mellem medlemslandene. Det får vi ikke flere beskæftigede af. Nogle medlemslande har desværre benyttet sig af tricket med at lokke virksomheder til lande med tilbud om skattefritagelse og lav selskabsskat. Kommissionen bør derfor tage initiativ til at lægge et mindsteniveau for selskabsskatten. I øjeblikket arbejder man på at udforme et adfærdskodeks for beskatningen af virksomhederne. Det er ikke nok. Vi skal have forpligtende regler på området. Derfor er der behov for et meget ambitiøst og forpligtende samarbejde om social- og arbejdsmarkedspolitikken i fremtiden.

Hatzidakis
Hr. formand, det nye sociale handlingsprogram for perioden 1998-2000, som Kommissionen foreslår, baserer sig ganske vist på retningslinjerne for beskæftigelse, sådan som disse blev aftalt ved Det Europæiske Råd i Amsterdam og Luxembourg. Men forslagene kunne helt bestemt godt være mere dristige. Det er f.eks. nødvendigt med en mere aktiv deltagelse fra arbejdernes side i beslutningsprocesserne på virksomhederne og en forstærkning af arbejderrepræsentanternes rettigheder. Men i de små og mellemstore virksomheder bør man tackle situationen på en sådan måde, at den tager hensyn til deres egenart og behov. Det er ligeledes nødvendigt, at Kommisssionen præciserer den måde, som den agter at bruge for at udnytte de muligheder, som det nye lovgrundlag tilbyder inden for området social beskyttelse. Det er desuden påkrævet, at de straks påbegynder det forberedende arbejde for handlingsprogrammerne mod den sociale forskelsbehandling og til fordel for den sociale optagelse. Jeg vil især betone den opmærksomhed, som vi skal give personer med specielle behov. Det er nødvendigt at sikre, at den gældende sociallovgivning nødvendigvis bliver overholdt i de direktiver, der angår de offentlige overenskomster. Til sidst kan jeg kun være enig med ordføreren i, at Kommissionen burde have valgt tidsrummet 1998-2006 og ikke det korte tidsrum 1998-2000, som den endte med at vælge, eftersom det første tidsrum ville forstærke beskæftigelsens og de sociale sagers basale rolle i Unionens politik.

Papakyriazis
Hr. formand, hr. kommissær, tillad mig at begynde med, at jeg anser denne forhandling, der nu foregår på basis af den fremragende betænkning af vores kollega hr. Hughes, for en meget vigtig og symbolsk forhandling. Ordføreren og formanden for Udvalget om Sociale Anliggender viser i sin begrundelsesbetænkning hele det historiske forløb for kontakten og samarbejdet med Kommissionen og hele det historiske forløb af udviklingen efter de første skridt fremad i Amsterdam og ved topmødet i Luxembourg. Vi befinder os i EU i dag foran en ny virkelighed, som endelig accepterer, som endelig anerkender, at beskæftigelsen og socialpolitikken har første prioritet i Europa, og jeg anser det sociale handlingsprogram, hr. kommissær, som udvalget foreslår, for et vigtigt skridt. Det er virkeligt et vægtigt politisk dokument for EU. Jeg mener, at dette bør fortsættes, og jeg vil gerne understrege, at den vægt, der lægges på dialogen med borgernes samfund i de forskellige fora, er yderst vigtig, men endnu vigtigere er den sociale dialog med sociale parter, en ting, der ganske vist ikke længere er på mode.
Sidste lørdag, hr. formand, foregik der i Athen et meget vigtig arrangement, hvor hr. Delors var til stede, og hvor han bl.a. gentog, at for vores Europa er det mest nødvendige netop, at værdien af den sociale retfærdighed og solidaritet bliver fremhævet. Jeg er af den mening, at det også for os bør udgøre den basis, som skal give EU, vores Europa, den fornødne styrke og virkeliggøre drømmen.

Schiedermeier
Hr. formand, om betænkning af van Velzen vil jeg gerne på grundlag af debatten i formiddag lige konstatere følgende: Beskæftigelsen er i første linje fortsat medlemsstaternes opgave. Retningslinjer og koordinering er rigtigt og godt. Også jeg håber, at vi derigennem kan fremme og videreudvikle beskæftigelsen. Men vi skal vogte os for at lade, som om vi, således som vi gjorde i formiddag, centralt ville kunne løse arbejdsløshedsproblemet fra EU's side alene. På den måde giver vi bare de ansvarlige nationale politikere chancen for at give sorteper videre til EU eller Den Europæiske Centralbank, hvis den nationale arbejdsmarkedspolitik mislykkes. For øvrigt, den, der sætter spørgsmålstegn ved stabilitetspagten, fremmer ikke beskæftigelsen, han er en fare for den!
Angående det sociale handlingsprogram 1998-2000 opfordrer jeg Kommissionen til i højere grad at tage sig af opfølgningen af de sociale mindstestandarder. Den europæiske socialpolitiks principielle mål er udarbejdelsen af en europæisk ramme for social ret, som sikrer et fælles grundlag af bindende sociale mindstestandarder, som kan indbringes for et ankenævn. De må ikke overbelaste de svageste stater og ikke hindre veludviklede nationaløkonomier i at bibeholde eller videreudvikle deres sociale standarder. Det er, hvad jeg har lært, hr. kommissær.
De i økonomisk henseende svageste stater har imidlertid udviklet sig i positiv retning, siden mindstestandarderne blev fastlagt. Derfor endnu en gang: Der skal for alvor tages fat på videreudviklingen af de sociale mindstestandarder. Endvidere skal de huller, der stadig eksisterer, som f.eks. integration af hjemme- og fjernarbejde samt dem, der er ansat for en begrænset periode, og udbygningen af informations-, hørings- og deltagelsesprocedurer følges op i form af nye direktiver. Disse huller skal udfyldes!
Nu blot et par ord om den sociale dialog. Jeg støtter hr. Peter i hans krav om, at den sociale dialog skal foregå på en bredere basis af organisationer, og trods Deres optimisme, hr. kommissær, er de hidtidige resultater af den sociale dialog en skuffelse. Jeg er af den mening, at der skal ske noget her, om nødvendigt må vi bøde på det med direktiver.

Flynn
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Hughes for hans betænkning og alle dem, der blev og bidrog til debatten. Jeg ser betænkningen som en betydelig opbakning for Kommissionens sociale handlingsprogram. Som hr. Hughes siger, afspejler programmet et meget værdifuldt tidligere input fra ham selv og hans kolleger. Det er blevet meget positivt kommenteret af alle, der deltog. Jeg vil gerne i al åbenhed sige, at den konstruktive måde, hvorpå vi har samarbejdet i udviklingen af dette program, set fra Kommissionens perspektiv har været ret så eksemplarisk og har bragt os godt på vej i udviklingen af relationerne mellem Kommissionen og Parlamentet.
Det sociale handlingsprogram for perioden 1998-2000, der blev vedtaget af Kommissionen den 29. april, giver et strategisk overblik over de prioriteter, som vi finder væsentlige, for den fremtidige udvikling af en europæisk socialpolitik. De europæiske borgere ønsker helt bestemt en meget stærk, dynamisk og fremadskuende socialpolitik, og dette program leverer de rammer, som alt dette kan nås inden for. Programmet er en reaktion på det meget betydelige potentiale, der er givet den nye Amsterdam-traktat inden for det sociale område.
Som hr. Hughes meget rigtigt siger, placerer programmet beskæftigelsen i centrum for socialpolitikken, idet det uddrager komplementariteten mellem den nye europæiske beskæftigelsesstrategi og den bredere socialpolitiske dagsorden. Beskæftigelsen er det væsentligste middel, vi kan bruge til at tackle mange sociale problemer og bevare kerneværdierne i den europæiske socialmodel. Sociale beskyttelsesordninger - såsom lovgivning, hvad angår tilrettelæggelsen af arbejdet og sundheds- og sikkerhedsbestemmelser - er produktive faktorer, der bidrager til at forbedre den økonomiske ydeevne, og som sikrer en rimelig deling af de goder, der resulterer heraf.
Vi er allerede kommet langt med gennemførelsen af bestemmelserne i Amsterdam-traktaten inden for beskæftigelsesområdet. Selvom vi stadig mangler at gøre meget for at leve op til vores borgeres forventninger, er der tegn på, at vores beskæftigelsesstrategi bliver en succeshistorie. På meget kort tid har medlemsstaterne indledt en proces med henblik på at gøre deres beskæftigelsesstrategi systematisk, konsekvent og rimeligt gennemskuelig. Statscheferne har mulighed for at tage yderligere skridt ved topmødet i Wien og derefter i deres interne budgetafgørelser.
Mens beskæftigelsen er central for vores vision, går programmet endnu videre end blot til arbejdsmarkedet. Det skitserer en afbalanceret, ambitiøs og fremadskuende vision af socialpolitikken som et væsentligt element i den næste udfordrende fase af den europæiske integrationsproces. Det er mig en overordentlig stor fornøjelse at give et tilsagn her om at komme tilbage og aflægge regelmæssige beretninger om programmets gennemførelse og bevare den samarbejdstilgang, vi har fulgt hidtil, og som har vist sig så nyttig for udviklingen af hele den europæiske socialpolitik. Kommissionen er allerede i gang med at forberede gennemførelsen af de øvrige bestemmelser i Amsterdam-traktaten, så snart den er ratificeret. Jeg vil søge Parlamentets støtte til udviklingen af denne nye og spændende del af dagsordenen.
Jeg vil gerne sige et par ord om den debat, vi havde i Rådet den 27. oktober, om det sociale handlingsprogram. Det var ret opmuntrende, og jeg tog adskillige budskaber til efterretning, der kom fra Rådet ved dette møde. For det første var der en uforbeholden støtte for vores tilgang, som jeg har skitseret, og en fornyet bekræftelse af, at beskæftigelsen er Europas topprioritet. Udvidelsen blev bebudet meget stærkt som den væsentlige sag. Jeg er overbevist om, at medlemsstaterne gerne ser, at der bliver lagt mere vægt på socialpolitikken i vores udvidelsesdrøftelser, og jeg forventer, at det vil ske. Jeg kan berette, at ånden fra Amsterdam stadig lever og har det overordentligt godt. Jeg blev især opmuntret af tilskyndelsen til at fremsætte forslag inden for området ikkeforskelsbehandling i medfør af artikel 13. Der var et stærkt budskab fra Rådet (sociale anliggender) om nødvendigheden af at styrke den sociale dialog. Jeg vil ikke skjule for Dem, at den sociale dialog har lang vej at gå. Vi har gjort nogen fremskridt, men de har været ret så begrænsede, og jeg må til at arbejde lidt mere intenst på det sammen med arbejdsmarkedets parter.
Jeg vil nu besvare en række spørgsmål, der synes at give anledning til bekymring. Nogle medlemmer rejste spørgsmålet, hvorfor tidshorisonten for programmets vedkommende ikke er længere. Lad os være klare her. Der vil helt bestemt være behov for et nyt socialt handlingsprogram efter år 2000. Men til den tid vil vi have langt større klarhed omkring mange af de væsentlige spørgsmål, vi nu taler om, f.eks. udviklingerne inden for globaliseringen og navnlig den sociale indvirkning af Den Økonomiske og Monetære Union. Det potentiale, der følger af den nye traktat, vil også være klarere for os til den tid. Vi vil være kommet lidt længere i vores forhandlinger om udvidelsen, og vi vil være bedre i stand til at fokusere på de væsentlige spørgsmål til den tid.
Der vil være indvirkningen af beskæftigelsesstrategien. Vi vil være kommet længere i hele evalueringen af de nationale handlingsplaner og vil således være bedre i stand til at få et mere langsigtet perspektiv for det næste program. Som de ærede medlemmer har sagt, er socialpolitikken under forandring, og der vil være et nyt fokus, navnlig når traktaten er blevet ratificeret. Strategien vedrørende beskæftigelsen vil også være kommet længere. Fru Schörling udtrykte det meget godt, da hun sagde, at vi er ved at tage de første skridt til at tage yderligere skridt. Det er en god måde at se hele sagen på.
Der er meget at gøre, og jeg vil hævde, at Parlamentet får meget, meget travlt fra nu af og til afslutningen af denne Kommissions og dette Parlaments embedsperiode med de lovgivningsmæssige programmer, der nu er ved at være klare, og også med de ikkelovgivningsmæssige foranstaltninger. Socialpolitikken er en vedvarende proces, og vores evaluering vil hjælpe os med at udvikle den bedre, som tiden går.
Hr. Hughes gjorde sin støtte betinget af, at visse spørgsmål blev besvaret, så jeg vil komme med nogle få yderligere bemærkninger. Hvad den civile dialog angår, fik vi ikke, hvad vi havde håbet på i traktaten. Men vi vil offentliggøre resultatet fra det socialpolitiske forum meget snart. Vi har en budgetpost til at gøre alt dette for i 1999, så vi vil fortsætte med at udvikle det. Hvad angår forberedende foranstaltninger i relation til artikel 13 og 137, vil De blive glade for at høre, at arbejdet er godt på vej. Rent faktisk offentliggjorde vi et offentligt udbud til forberedelse af artikel 137 i september, så vi bevæger os pænt fremad på dette punkt. Hvad sundheds- og sikkerhedspersonalespørgsmålet angår, har vi nu agenturet i Bilbao, og jeg forsøger at dele arbejdet på en mere ligelig måde, så vi fortsat vil få de bedst mulige resultater.
Hr. Hughes kom med nogle bemærkninger om social beskyttelse og investeringsrammen. Vores plan indeholder tre elementer. Om nogle ganske få uger offentliggør vi en redegørelse om henstillingen fra 1992 om minimumsindkomststøtteordninger inden for de sociale velfærdssystemer, og til næste år har vi planer om at offentliggøre en ny meddelelse om den sociale beskyttelses fremtid. På dette område har vi haft to tidligere tekster fra 1995 og 1997, men det er vigtigt, at vi gør det igen. Som vi skitserede i handlingsprogrammet, ønsker vi at gøre brug af artikel 137 til at udvikle en ramme for de nationale politikker, herunder de sociale beskyttelsesordninger, med henblik på at bekæmpe social udstødelse.
Spørgsmålet om seksuel chikane blev ligeledes rejst.
Jeg er enig i, at spørgsmålet om seksuel chikane er et reelt problem. Jeg vil snart være i stand til at give Dem to undersøgelser vedrørende seksuel chikane og dens udbredelse i organisationer i alle de EU-lande, der har deltaget i undersøgelsen. Det er min vurdering, at flertallet af medlemsstater ikke for nærværende er interesserede i lovgivning herom. Som De ved, kunne arbejdsmarkedets parter heller ikke nå til enighed om sagen, så jeg befinder mig i lidt af et dilemma på dette punkt. Jeg vil bede Dem om tålmodighed og om at give mig tid til at reflektere mere over dette. Måske kan vi tale om sagen igen, når de to undersøgelser er blevet offentliggjort.
Hvad angår stress som et sundheds- og sikkerhedsspørgsmål, der bør ses nærmere på, er der ikke noget problem med det. Det er allerede udtrykkeligt nævnt på side 9 i midtvejsrapporten om Fællesskabets programmer vedrørende sikkerhed, hygiejne og sundhed på arbejdspladsen.
Hvad angår de arbejdstagere, der arbejder hjemme, vil jeg gerne fortælle Parlamentet, at Kommissionen snart vedtager en meddelelse om en modernisering af arbejdstilrettelæggelsen. Det håber vi at gøre den 25. november. Der er tale om et rammedokument, der giver arbejdsmarkedets parter og andre en lejlighed til at komme med kommentarer til, hvordan vi nu skal gå videre med alle arbejdstilrettelæggelsesspørgsmålene. Jeg kan fortælle Dem, hr. Hughes, at spørgsmålet om hjemmearbejdspladser vil være behandlet heri.
De nævnte også spørgsmålet om et direktiv om ligebehandling mellem mænd og kvinder i de sociale sikringsordninger i 1998. Vores program indeholder et tilsagn om at gøre dette i 1999, og arbejdet hermed pågår, og der er allerede nu gjort pæne fremskridt. Vi har endnu ikke drøftet det på kommissionsplan, men arbejdet hermed er ret fremskredent. Hvad angår spørgsmålet om gennemførelsen af direktivet om gravide arbejdstagere, er rapporten om dette særlige spørgsmål ved at blive udarbejdet. Vi kan måske nå at få den vedtaget inden årets udgang.
Jeg vil gerne sige til fru Hautala, at der kommer en meddelelse henimod slutningen af december eller i hvert fald helt bestemt en gang inden midten af januar om spørgsmålet om de eksterne aspekter af socialpolitikken. Den vil komme ind på udvidelsen.
Vi har frygtelig meget arbejde at gøre fra nu af og indtil næste års udgang. Der er efter min mening helt bestemt taget en række ret så dramatiske skridt inden for det socialpolitiske område. Vi vil få utroligt travlt med lovgivningen, hvor der stadig er en række uafklarede punkter, og med ikkelovgivningsmæssige spørgsmål sammen med hele beskæftigelsesstrategien. Jeg beder om Deres støtte til planen.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Den sociale dialog
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0392/98) af Peter for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om meddelelse fra Kommissionen om tilpasning og fremme af den sociale dialog på fællesskabsplan (KOM(98)0322 - C4-0513/98).

Peter
Hr. ordfører, først lige en teknisk bemærkning. Man har gjort mig opmærksom på, at der i den svenske version af betænkningen i betragtning D har indsneget sig en meningsforstyrrende oversættelsesfejl. Jeg anmoder Dem om at lade det undersøge.
Hr. formand, kære kolleger, i fællesskabstraktaterne er målet kohærens mellem den økonomiske udvikling og den sociale udvikling. Det klare pålæg til Kommissionen, at den skal fremme den sociale dialog, den europæiske socialpagt, de sociale bestemmelser, der nu er medtaget i Amsterdam-traktaten, afsnittet om beskæftigelse i samme traktat og sidst, men ikke mindst, virkningerne af den umiddelbart forestående Monetære Union giver den sociale dialog en betydning, den aldrig tidligere har haft.
Konsensus og ikke konflikt var og fortsætter med at være sjælen i den sociale dialog. I betragtning af de meget forskellige interesser, arbejdsmarkedets parter har, afhænger viljen til konsensus ikke mindst af parternes ligeværdighed. Den repræsentativitet, de forskellige sammenslutninger skal påvise, er absolut nødvendig, men skal bindes til klare kriterier og løbende aktualiseres. Sammenslutningerne er autonome. Det vil i dette tilfælde sige: De bestemmer selv, hvem de inden for en given repræsentativitets rammer vil sætte sig til forhandlingsbordet med og i givet fald indgå aftaler med. De bestemmer endvidere inden for den givne ramme, hvad de vil træffe aftaler om. En direkte indvirkning fra administrationen eller fra politiske organer på sammensætningen af arbejdsmarkedets parter må alene af respekt for sammenslutningernes autonomi ikke finde sted.
Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender støtter på alle væsentlige punkter de forslag, Kommissionen har udarbejdet med henblik på at øge effektiviteten af den strukturerede sociale dialog i Europa, således som de blev fremlagt i meddelelse af 20.5.1998 om tilpasning og fremme af den sociale dialog på fællesskabsplan. De ændringsforslag, udvalget har godkendt, er ingen hindring.
Dernæst et par bemærkninger om selve sagen: Den sociale dialog er uden tvivl en del af det, man kalder den europæiske socialmodel. For virkelig at leve op til dette krav er det bl.a. nødvendigt - og det vil jeg gerne pege på endnu en gang - at Kommissionen helt og fuldt går ind for det. Det vil sige, at der ikke må være nogen vilkårlig indsnævring, så det f.eks. kun falder ind under socialkommissærens eller nogle få andre kommissærers klassiske ansvarsområde. I forbindelse med socialrelevante spørgsmål skal den sociale dialog hinsides alle ansvarsområder tages alvorligt på hvert enkelt niveau.
I Det Stående Udvalg for Beskæftigelse skal fremover ikke kun retningslinjerne for beskæftigelsen drøftes, men tillige EU's økonomiske retningslinjer. Rådets samlinger af de forskellige fagministre skal have resultaterne af drøftelserne tilsendt i så god tid, at resultaterne kan indgå i deres forhandlinger og beslutningstagning. Det synes at være en selvfølge, men ud fra det, vi tidligere har erfaret, er det netop ikke nogen selvfølge.
Inden for rammerne af førtiltrædelsesforanstaltningerne vedrørende de central- og østeuropæiske stater skal det sikres, at der frem til tidspunktet for optagelsen i Fællesskabet etableres strukturer i disse stater, der er velegnede til en social dialog. Jeg kan kun henstille til Parlamentet, at det stiller det som betingelse for sit samtykke til optagelsen.
Kommer det ved hjælp af den sociale dialog i EU på grundlag af Rådets beslutning til en generel effektiv lovgivning, er der på grund af Parlamentets manglende deltagelse et problem i form af manglende demokratisk legitimation af en faktisk eksisterende retsakt.
Ikke mindst på grund af de bestemmelser, der for fremtiden kommer til at gælde i alle medlemsstater, og Kommissionens pligt til at forelægge alle lovgivningsmæssige initiativer på det sociale område for arbejdsmarkedets parter til afgørelse af, om de selv ønsker at forhandle om emnet, skal Parlamentet nu udtrykkeligt kræve ligestilling med Rådet også i denne procedure. Efter at Kommissionen klart har sagt, at den er rede til interinstitutionelle forhandlinger, er det nu op til Rådet, om det virkelig kommer så vidt. Hvis Parlamentet også fremover holdes helt uden for denne lovgivningsprocedure, mens Rådet fortsat får det sidste ord, er og bliver det en alvorlig fejl, som heller ikke kan udlignes ved, at den fælles beslutningsprocedure udvides på andre områder.

Ghilardotti
Hr. formand, den europæiske integrationsproces bør, navnlig efter Den Økonomiske og Monetære Union, i højere grad karakteriseres af en indsats til gavn for den bæredygtige vækst og udviklingen og en indsats inden for social-og arbejdsmarkedspolitik. De betænkninger, der er blevet fremlagt i morges og i eftermiddags, går i øvrigt netop i denne retning.
I den forbindelse skal arbejdsmarkedets parter i Europa spille en væsentlig rolle; en rolle, som traktaten udtrykkeligt tildeler dem. Medlemsstaterne skal nemlig handle, idet de tager højde for de grundlæggende sociale rettigheder, og deres målsætning er bl.a. at fremme den sociale dialog. Også det nye kapitel i traktaten, der blev indføjet i Amsterdam, og som omhandler beskæftigelsen, indeholder en udtrykkelig henvisning til høringen af arbejdsmarkedets parter. Traktaten giver desuden arbejdsmarkedets parter beføjelse til at indgå rammeaftaler på europæisk plan om væsentlige socialpolitiske spørgsmål, som hører ind under deres kompetence. Netop på grund af den sociale dialogs stadig større betydning vil jeg således gerne komme ind på tre spørgsmål, der blev rejst i Kommissionens meddelelse, og som også blev omtalt i betænkningen af hr. Peter.
Først er der spørgsmålet om organisationernes repræsentanter og repræsentative status. Det er et spørgsmål, der også begynder at opstå i medlemsstaterne, da disse med rette mener, at dette spørgsmål bør tages op på europæisk plan. I den henseende vil den undersøgelse, der er iværksat af Kommissionen, og som vi håber snart vil være færdig, uden tvivl være et vigtigt redskab til konkret at styrke den sociale dialog i Europa og så vidt muligt undgå den slags stridigheder, også retsstridigheder, der har fundet sted tidligere.
Det andet spørgsmål er sektordialogen. Udviklingen i den sociale dialog og sektordialogen kan spille en afgørende rolle for planlægningen og forvaltningen af de industrielle omlægninger inden for Fællesskabet, give mulighed for yderligere fremskridt og forbedre de kvantitative og kvalitative resultater.
Endelig drejer det sidste spørgsmål sig om Europa-Parlamentets rolle. Selvom jeg er glad for, at Kommissionen er villig til fortsat at informere Parlamentet i forbindelse med den lovgivningsprocedure, der foreskrives i protokollen, mener jeg, at vi hurtigt bør nå frem til en interinstitutionel aftale, der tager sigte på, at Parlamentet - der er den eneste institution, som er valgt direkte af borgerne - skal deltage på lige fod i den lovgivningsprocedure, der omtales i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken.

Glase
Hr. formand, mine damer og herrer, proceduren med en social dialog er endnu temmelig ny i Den Europæiske Union. Efter to heldigt gennemførte prøvekørsler, forældreorlov og rammeaftalen om deltidsarbejde, foreligger der nu en meddelelse fra Kommissionen, der skal gælde som revision og fastlæggelse af en ny retning. Kommissionen har ikke forelagt noget afgørende nyt. Ordføreren, hr. Peter, som jeg gerne vil takke mange gange for samarbejdet, har lagt et stort arbejde i sin betænkning. Alligevel kan man ikke undgå at lægge mærke til, at det er fagforeningerne, der har ført pennen i denne uhyre vigtige tekst. Det behøver man ikke engang at være modstander af, hvis bare balancen og ligebehandlingen opretholdes under forhandlingerne.
Det er uforståeligt, hvorfor Kommissionen ensidigt kun skal støtte arbejdstagernes repræsentanter i øget grad. EFS (Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation) har nok ikke brug for supplerende undervisning i og særlig støtte til sit arbejde. Endvidere turde de finansielle strømme, der tilflyder EFS fra Kommissionen, være tilstrækkelige.
Nu vil jeg gerne tage et centralt problem op. De, der stadig deltager i den sociale dialog, udgør en trekant, som mange af dem støder sig på, der ikke kan være direkte med ved forhandlingsbordet. Kommissionen har ikke kunnet lave et tilfredsstillende forslag. De kristelige fagforeninger står stadig uden for døren lige som mange repræsentanter for små områder og faggrupper. På trods af, at 80 % af UNICE's (Sammenslutningen af Industri- og Arbejdsgiverorganisationer i Europa) medlemmer er små og mellemstore virksomheder, har UEAPME (Den Europæiske Organisation for Håndværk og Små og Mellemstore Virksomheder) som direkte og selvstændig repræsentant for SMV på europæisk plan hidtil måttet indtage en helt uacceptabel position inden for den sociale dialogs rammer.
Vi har som gruppe gentagne gange protesteret imod det og krævet, at UEAPME tages med. Nu står UNICE og UEAPME over for en skriftlig aftale, som skal gøre det muligt, at repræsentanter for SMV kan deltage direkte i forhandlingerne inden for den sociale dialogs rammer. Jeg siger udtrykkelig »skal«. Vi må vente og se, hvorledes det fungerer, og om repræsentanterne føler sig accepteret af UEAPME.
Dermed ville så et af problemerne være løst så nogenlunde. De resterende er fortsat ikke med i forhandlingsrunden. Vi har nu hårdt brug for den undersøgelse af repræsentativiteten, som Kommissionen bebudede i 1996. Dér skal det endnu en gang meget klart drøftes, hvem der skal deltage i den sociale dialog. Senest på det tidspunkt skal så tillige Europa-Parlamentets position som det eneste demokratisk legitimerede organ i Den Europæiske Union tages op igen. Vores rolle i den sociale dialog er lige så utilfredsstillende. Det er altså, hvad der resterer - to store problemer i den sociale dialog, der følger os som to gamle bekendte.
I vores gruppe har vi besluttet fortsat at gå ind for, at de to problemkomplekser løses. Det skylder vi de små sammenslutninger.

Lindqvist (ELDR).
Hr. formand, nu skal vi drøfte den sociale dialog mellem arbejdsmarkedets parter, som i første omgang skal foregå mellem disse parter. Den munder efterhånden ud i en eller anden form for overenskomst, hvor man regulerer forskellige spørgsmål, ofte bedre end gennem lovgivning. Det er en gammel skandinavisk model, som vi gerne ser gennemført også på europæisk plan. Det er dog vigtigt, at man ikke forestiller sig, at lovgivning skal være en nødvendig følge af den sociale dialog og kollektive aftaler. Det kan være tilfældet, men det er ikke nogen selvfølge.
De nationale myndigheder skal derimod ligesom EU's institutioner opfordre til samarbejde mellem parterne på arbejdsmarkedet, mellem selvstændige og uafhængige parter, som det f.eks. fremgår af punkt 8. Det kan man gøre ved at fungere som mægler. Man kan rette henvendelser, hjælpe parterne frem til drøftelser og fungere som mægler. Der er mange måder at gøre det på i stedet for at tro, at det er absolut nødvendigt med lovgivning.
Endnu tre ting: For det første skal man i Det Stående Udvalg for Beskæftigelse drøfte retningslinjerne for beskæftigelsen sideløbende med retningslinjerne for den økonomiske politik, hvis der skal være tale om en sammenhæng mellem disse to, hvilket jo er nødvendigt.
For det andet skal den sociale dialog forstærkes i Øst- og Centraleuropa, som længe ikke har haft de samme muligheder som i andre lande for at udvikle samarbejdet mellem parterne på arbejdsmarkedet.
For det tredje skal kommuner og amter, som er store arbejdsgivere, deltage mere naturligt i dialogen og samarbejdet og have plads der, så man også får de store arbejdsgivere på lokalt plan med.

Crowley
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske ordføreren med hans betænkning og også hylde kommissær Flynn for hans engagement inden for hele dette område.
Inden for enhver model for social dialog og socialt partnerskab tilfalder rettighederne til at forhandle, afholde høringer og komme frem til de rammeaftaler, der skal gennemføres på et europæisk grundlag, arbejdsmarkedets parter. Men ved siden af disse rettigheder er der også forpligtelser. Et meget vigtigt aspekt, der måske undertiden overses af dette Parlamentet, er forpligtelsen til at komme til forhandlingsbordet med en reel forhandlingsposition og ikke blot tage opstilling foran kameraerne. Det er især nødvendigt at udvide partnerskabet til også at omfatte de sektorer, der for nærværende ikke er med, og her navnlig SMV-sektoren.
Vi bør også se på spørgsmål som handicapsektoren, uddannelsessektoren og betydningen af livslang uddannelse og almen uddannelse og erhvervsuddannelse for beskæftigelse og andre problemer i relation til social udstødelse, som vi drøftede her til formiddag, når vi taler om van Velzen-betænkningen og Kommissionens svar. Måske burde vi nu se nærmere på, hvordan vi kan få flere mennesker med i den sociale dialog. Én måde, hvorpå vi kunne gøre dette, måske på forsøgsbasis, er med en tredje form for tilrettelæggelse af arbejdet, der også inddrager Det Økonomiske og Sociale Udvalg. Det ville være mere repræsentativt og kunne bruges som en clearingcentral for nogle af de mindre detaljer og forslag.
Jeg er bekymret over Parlamentets rolle i hele denne proces. Undertiden har vi i Parlamentet en følelse af, at vi bliver præsenteret for et fait accompli, som arbejdsmarkedets parter er nået til enighed om, og at dette er politisk afpresning - vi kan ikke modsætte os det, for arbejdsmarkedets parter er nået til enighed om det. Derfor må der findes en rolle til Parlamentet i vekselvirkningerne mellem arbejdsmarkedets parter.
Men med disse punkter i erindring vil jeg anbefale denne betænkning for Parlamentet, og min gruppe vil støtte ordførerens holdning.

Schörling
Hr. formand, Kommissionen har jo til opgave at udvikle den sociale dialog på europæisk plan i henhold til artikel 118 B. I denne dialog mangler en af Europas største arbejdsgivere, nemlig de mere end hundrede tusinde kommuner og regioner i Europa.
De kommunale og regionale arbejdsgivere inden for EU ser det som et kolossalt problem, at de på europæisk plan ikke behandles som fuldgyldig part i den sociale dialog på det overordnede plan. Det er bemærkelsesværdigt, når man tænker på, at den repræsentative, europæiske organisation, Rådet af Kommuner og Regioner i Europa, som allerede blev dannet i 1951, repræsenterer mere end hundrede tusinde kommuner og regioner og måske over 14 millioner fuldtidsansatte og op mod 30 millioner, hvis de deltidsansatte tælles med.
Medlemmerne af Rådet af Kommuner og Regioner i Europa er i høj grad aktive i deres nationale arbejdsmarkedsstrukturer og har ofte forhandlingsansvar. De har stor erfaring inden for de forhandlingstraditioner, som har været anvendt med succes inden for den sociale dialog på nationalt plan. Derfor finder jeg det rimeligt, at man ved udviklingen af den sociale dialog overvejer at gøre en sådan organisation til fuldgyldigt medlem.

Andersson
Hr. formand, først vil jeg takke ordføreren for en god og meget velskrevet betænkning. Den sociale dialog vil fremover få stadig større betydning for udformningen af EU's politik, ikke mindst med tanke på det, der er sket i den nye traktat, nemlig at social- og arbejdsmarkedspolitikken og den fremtidige beskæftigelsespolitik er kommet med.
Jeg vil koncentrere mig om tre punkter. For det første vil jeg komme ind på spørgsmålet om repræsentativitet, som fru Schörling netop talte om, og som er meget vigtigt. Men hvordan skal man kunne øge repræsentativiteten? Skal vi som politikere sørge for det, eller skal det overlades til parterne? Jeg mener bestemt, at det er en sag mellem parterne, hvilket også er i overensstemmelse med den svenske tradition. Det er i første omgang parterne selv, der skal sørge for at blive repræsenteret. Arbejdstagersiden har klaret det - her er de offentligt ansatte med. Det er op til arbejdsgiversiden at sørge for, at arbejdsgiverne også bliver repræsenteret.
For det andet kan jeg forstå, at man nu sænker antallet af medlemmer i Det Stående Udvalg for Beskæftigelse, men det giver også visse ulemper. Hvordan skal man kunne forankre det, der sker i Det Stående Udvalg ude i medlemsstaterne? Det bliver et problem at sørge for, at det ikke bare bliver noget, der sker i Bruxelles. Jeg beder Dem være opmærksom på punkt 13 i Peter-betænkningen, som netop drejer sig om dette spørgsmål.
For det tredje vil jeg komme ind på spørgsmålet om Det Stående Udvalgs opgaver. Beskæftigelsespolitikken er ikke isoleret fra den økonomiske politik. Det er vigtigt, at Det Stående Udvalg for Beskæftigelse ikke bare skal beskæftige sig med retningslinjer for beskæftigelsespolitikken, men også med makroøkonomiske spørgsmål, altså retningslinjerne for den økonomiske politik. Endelig vil jeg lige som alle andre fremhæve Parlamentets rolle i denne proces.

Thyssen
Hr. formand, for nogle dage siden meddelte formændene for UNICE og UEAPME, at de med respekt for hinandens autonomi vil anerkende hinanden som samtalepartnere ved de fremtidige europæiske forhandlinger, og at de i den forbindelse vil styrke deres samarbejde. UNICE anerkender allerede, at UEAPME er den mest repræsentative til at repræsentere SMV'ernes interesser i Europa, og gør også straks plads ved forhandlingsbordet.
Når denne aftale den 4. december bekræftes af de beslutningstagende organer i begge organisationer, vil der være taget et stort skridt i retning af det, som PPE-gruppen har slået til lyd for siden Maastricht-traktaten, herunder særligt ligeværdig deltagelse af en specifik SMV-partner i den europæiske sociale dialog.
Vi er er tilhængere af en social dialog, hr. formand, men som demokratisk valgt organ kan vi kun godkende voksende autonomi hos de sociale partnere, hvis de er tilstrækkeligt repræsentative, og her dukker dette ord op på ny. Det forudsætter bl.a., at disse partnere sammen har tilstrækkelig dækningsgrad, der sikrer, at de forskellige interesser kommer til orde i tilstrækkelig grad ved forhandlingerne. Med denne aftale tages der i den henseende derfor et meget vigtigt skridt. Jeg opfordrer Kommissionen til, at den honorerer aftalen ved at fastsætte de længe ventede repræsentationskriterier. Vi kan også formulere det således, hr. formand. Faktisk er der proklameret en forlovelse, der højner den sociale dialogs legitimitet. Den, der nu stikker en kæp i hjulet for at forhindre brylluppet eller for at gøre samlivet umuligt, bærer et meget stort ansvar.
SMV'er er vigtige jobskabere. De skal have mulighed for gennem deres egen sociale partner at deltage i forhandlingerne ved det europæiske forhandlingsbord og ad den vej give deres ansvarsfølelse form.

Malone
Hr. formand, Irlands version af den sociale dialog, som vi kalder socialt partnerskab, er veletableret og har spillet en væsentlig rolle i den økonomiske succes, som vores land har opnået i de senere år.
Vores version af socialt partnerskab er på mange måder forud for den sociale dialog. De traditionelle arbejdsmarkedsparter - fagforeningerne og arbejdsgiverne - er helt bestemt centrale partnere i processen, men andre er kommet med: landmænd, kvinder, handicappede, arbejdsløse og andre marginaliserede grupper. Jeg så gerne dette udvidet til også at omfatte dem, der repræsenterer udviklingsområdet.
Fordelene af ændringen fra en tilgang, hvor partnerne var modstandere, til en konsensuel tilgang er meget klare for alle. Men der har været vanskeligheder for mange i Irland, og det viste Ryanair-konflikten tidligere i år klart. Mens vi har haft held til at nå frem til enighed om sådanne spørgsmål som løn og beskatning, er spørgsmålet om medarbejderkonsultation i virksomheder endnu ikke blevet udforsket tilstrækkeligt. Derfor bifalder jeg i allerhøjeste grad den beslutning, som Kommissionen traf i sidste uge. Kommissær Flynn skal lykønskes for at være kommet frem med et direktivforslag om medarbejderkonsultation i virksomheder med over 50 ansatte. Jeg ser, at kommissæren med rette er tilfreds. Dette er en anden succes, og jeg håber at komme til at udarbejde betænkningen.
Jeg er overbevist om, at Ryanair-konflikten i Irland ville have været løst for længe siden, hvis dette direktiv havde været på plads. Irland passer ind et sted mellem den kontinentaleuropæiske og den angelsaksiske socialmodel. Arbejdstagerkonsultation og - orientering er en væsentlig del af førstnævnte, men relativt ukendt i sidstnævnte. Men det er mærkeligt, at mange virksomheder i Irland, der ikke forhandler med fagforeninger, der repræsenterer deres egne arbejdstagere på lokalt plan, ikke synes at have de store problemer med at have med fagforeninger at gøre på nationalt eller europæisk plan.
Jeg vil derfor opfordre alle arbejdsgivere til at være konsekvente i deres tilgang til den sociale dialog og til at indtage en positiv holdning til det nye direktiv. En øget arbejdstagerdeltagelse bidrager til at nå frem til en mere tilfreds, mere motiveret og mere produktiv arbejdsstyrke. Og er det ikke det, arbejdsgiverne gerne vil have?

Menrad
Hr. formand, jeg vil gerne gratulere hr. Peter med hans udmærkede betænkning. Når aftaler mellem arbejdsmarkedets parter i Europa gennem en form for erklæring om, at de er alment bindende, nemlig en beslutning truffet af Rådet, får karakter af lov for Den Europæiske Union inden for området arbejde, vil ikke mindst de små og mellemstore virksomheder blive berørt deraf, for det er hos dem flertallet af arbejdstagere i Europa er beskæftiget.
Betænkningen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender forlanger med rette, at SMV i højere grad involveres i udformningen af den sociale dialog i Europa, og dermed imødekommer den Det Europæiske Folkepartis Gruppe i en sag, som er vigtig for os, hvilket også klart fremgår af vores ændringsforslag 9.
Social dialog er nødvendig på europæisk og på nationalt plan. Den er tillige gavnlig på virksomhedsplan. Det viser det europæiske samarbejdsudvalgs succes og den positive udvikling i drøftelserne af det europæiske selskab. Det er i hvert fald, hr. kommissær, den information, jeg sidder inde med. Opskriften går i begge tilfælde ud på, at arbejdsmarkedets parter skal forhandle sig frem til løsninger, hvad angår fastsættelsen af arbejdstagernes muligheder for medindflydelse.
I sidste uge fandt der i Wien en konference sted, som var arrangeret af det østrigske formandskab, og hvis emner var den europæiske socialmodel og den sociale dialog. Der blev anstillet sammenligninger med andre modeller, f.eks. med ren og skær markedsøkonomi i bl.a. de nyindustrialiserede lande i Sydøstasien. Men netop fordi tigerstaterne forsømte den sociale dimension, er de også i økonomisk henseende i flere tilfælde blevet til tamme og lamme huskatte. Det effektive svar på globaliseringen er den europæiske model, den sociale markedsøkonomi med partnerskab og social dialog som grundlag. I den ånd vil Det Europæiske Folkepartis Gruppe stemme for den foreliggende Peter-betænkning.

Flynn
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke hr. Peter for hans betænkning, der har været meget nyttig.
Jeg vil gerne minde Dem om, at Kommissionen i 1996 indledte en større konsultationsprocedure om den sociale dialogs fremtid via meddelelsen om tilpasning og fremme af den sociale dialog. Dengang udarbejdede Parlamentet et omfattende forslag til beslutning om dokumentet, og jeg var til stede her i Strasbourg for at drøfte det med Dem i sommeren 1997.
Kommissionen har arbejdet meget hårdt på at få alle Deres kommentarer med ved udarbejdelsen af denne anden meddelelse. Den nye Amsterdam-traktat leverer midlerne til en fornyet forpligtelse for arbejdsmarkedets parter over for en modernisering og styrkelse af den sociale dimension i Europa. Hvis dette skal være muligt, må den sociale dialog hjælpes på vej. Den må hjælpes til at spille sine fulde rolle inden for rammerne af de støttende og effektive informations-, samråds- og forhandlingsprocedurer.
Som De sagde i Deres forslag til beslutning i 1997, er der en række vigtige spørgsmål, som vi er nødt til at tage os af, og der er tre i alt. For det første er der behovet for en reform af Det Stående Udvalg for Beskæftigelse. I betragtning af det nye fokus, der er sat på beskæftigelsen, og den nuværende strukturs uhåndterlighed, har det ikke fungeret tilfredsstillende og må gøres til genstand for en reform. For det andet er der betydningen af at skabe mere sammenhængende og effektive rammer, som sektordialogen kan udvikle sig inden for, og endelig er der spørgsmålet om repræsentativitet.
Kommissionens meddelelse om tilpasning og fremme af den sociale dialog på fællesskabsplan blev vedtaget den 20. maj i år. Den beskæftiger sig med disse tre spørgsmål og sætter sig som mål at styrke den sociale dialog på europæisk plan og gøre den mere smidig, således at vi kan inddrage det arbejde, der gøres af arbejdsmarkedets parter, mere i udviklingen og gennemførelsen af alle vores EU-politikker.
Jeg vil indlede med spørgsmålet om repræsentativitet, da det er blevet rejst af en række medlemmer - fru Ghilardotti, fru Glase, fru Schörling og fru Thyssen - og jeg er taknemmelig for Deres interesse. Det er klart, at institutionerne fuldt ud må respektere arbejdsmarkedsparternes automi under deres forhandlinger. Det er arbejdsmarkedets parter, der i denne sammenhæng er ansvarlige for at sikre tiltrækkelig repræsentativitet. Men hvad konsultationerne angår, må institutionerne påtage sig deres ansvar og sikre den bedst mulige repræsentativitet. Det må erindres, at Retten i Første Instans for nylig støttede denne tilgang i en skelsættende dom.
Vi tager bestemt princippet om parternes autonomi meget alvorligt. Som følge af Europa-Parlamentets opfordring til Kommissionen om at behandle en reform af Det Stående Udvalg for Beskæftigelse som en hastesag, vedtog Kommissionen en parallel til meddelelsen, nemlig et forslag til Rådet om at reformere den nuværende struktur. Det, vi ønsker at gøre hermed, er at give hvert enkelt formandskab valget mellem enten at indkalde en trojka af stats- og regeringschefer eller et råd til et møde med arbejdsmarkedets parter inden for rammerne af Det Stående Udvalg for Beskæftigelse. Arbejdsmarkedets parters delegationer ved disse møder bør begrænses i antal, men altid omfatte de væsentligste arbejdstager- og arbejdsgiverorganisationer. Kort sagt foreslår Kommissionen Rådet at etablere ét eneste gennemsigtigt og repræsentativt forum til at føre en dialog om beskæftigelse på højt niveau. Så bolden ligger reelt nu hos Rådet, og det er op til det at sikre, at den reelle dialog om beskæftigelse ikke blot begrænses til en lille kerne af arbejdsmarkedsparter.
Hvad angår de øvrige konsultationsprocedurer, indførte meddelelsen et kontaktforum, der indebærer kvartalsvise konsultationer af alle anerkendte europæiske arbejdsmarkedsparter om politiske spørgsmål. Det første af disse fora har allerede fundet sted og har vist sig at være en særdeles nyttig øvelse. Desuden vil nye fleksible sektorudvalg på sektorplanet erstatte de mange eksisterende og tungt arbejdende strukturer. Denne beslutning gav til at begynde med anledning til en del frygt for, at støtten til sektordialogen ville blive indskrænket. Mange af Dem har været i personlig kontakt med mig for at høre nærmere om denne strukturs praktiske beskaffenheder. Jer vil atter her fremhæve, at dette ikke er nogen indskrænkning, men snarere en ny begyndelse for sektordialogen, hvor alle sektorer, der ønsker at yde et meningsfuldt fælles bidrag på europæisk plan, kan deltage på lige vilkår. Der vil ikke længere være nogen begrænsning i den formaliserede støtte til aktiviteter, hvor Fællesskabet har enekompetence. Så behovet for at drøfte industrielle omstillinger inden for beskæftigelsesspørgsmålet er til stede i dag inden for alle aktivitetssektorer.
Blot nogle få ord om Peter-betænkningen. Det er atter en gang lykkedes for hr. Peter og Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender at finde en rimelig balance mellem de forskellige involverede interesser. Dette er en meget god betænkning. Jeg vil blot gerne gentage betydningen af at respektere arbejdsmarkedets parters autonomi. Jeg vil derfor rejse tvivl om, hvorvidt det er politisk, ja eller juridisk, muligt at inddrage nogen former for rådgivende udvalg i forhandlingerne mellem parterne eller at inddrage nogen nationale organisationer direkte på europæisk plan.
Hvad meddelelsens hovedtema angår, finder jeg betænkningen meget støttende, og det gælder også, hvad angår reformen af Det Stående Udvalg for Beskæftigelse, de nye sektordialogudvalg, spørgsmålet om repræsentativitet og betydningen af at udvikle en social dialog med ansøgerlandene. Dette bør ikke komme som nogen overraskelse, for som jeg allerede har nævnt, tager holdningen til disse spørgsmål i meddelelsen i høj grad hensyn til Europa-Parlamentets holdning. Så hele øvelsen udgør efter min mening et eksempel på et meget godt samarbejde og en forståelse mellem vores institutioner.
Hr. Crowley rejste spørgsmålet om Europa-Parlamentets inddragelse i beslutningsprocessen forud for vedtagelsen af lovgivning, der er baseret på europæiske aftaler. Jeg vil gerne sige til ham, at Kommissionen i alle henseender arbejdede for Parlamentets inddragelse ved regeringskonferencen. Som fremhævet i vores udkast til rapport gentages dette standpunkt klart i vores meddelelse, og jeg ved, at der er forhandlinger i gang mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen med henblik på at løse dette særlige spørgsmål. De ved, hvor jeg står, og hvor min støtte ligger, hvad dette punkt angår.
Jeg vil gerne sige til fru Thyssen, at UNICE er i dialog med UEAPME omkring spørgsmålet om repræsentativitet. Vi forstår, at der gøres store fremskridt, og det støtter jeg helt bestemt. Jeg vil gerne sige til hr. Lindqvist om spørgsmålet om udvidelsen, at jeg ved alle mine besøg i ansøgerlandene har opsøgt arbejdsmarkedsparterne for at tale med dem. Der er reelle problemer dér. Gennem Phare-programmet forsøger vi at bistå med udviklingen af dialogen dér. Vi ser på, hvor langt de er nået med den sociale dialog i forbindelse med vores screening af hver enkelt ansøgerland, men det er et meget ømt punkt, og vi vil helt bestemt vende tilbage til det.
Endelig vil jeg gerne sige til fru Schörling, at lokale myndigheder er del af CEEP, og jeg forstår, at de overvejer en sektordialog. Hvis det er tilfældet, har det min fulde støtte.
Jeg takker hr. Peter. Det har været en meget nyttig debat, og jeg glæder mig til fortsættelsen og styrkelsen af den sociale dialog. Fru Malone, det, der i sidste uge skete omkring information og konsultation, var et enormt fremskridt. Vi ser frem til at drøfte dette spørgsmål i Parlamentet på et senere tidspunkt.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Det nye transatlantiske marked
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0387/98) af Erika Mann for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg: Det nye transatlantiske marked (KOM(98)0125 - C4-0271/98).

Mann, Erika
Hr. formand, kommissær Brittan, kære kolleger, først vil jeg gerne gå ind på nogle principielle aspekter, inden jeg når frem til betænkningen. Debatten i dag bliver præget af amerikanernes trussel om at lægge straftold på produkter fra stater i Den Europæiske Union, navnlig fra Frankrig og England, for at få den nugældende forordning om markedsordningen for bananer til at vakle inden den 1. januar 1999 og fremkalde uro blandt medlemsstaterne. Det er mere end ironisk, at Rådet (almindelige anliggender) traf sin afgørelse om at vedtage handlingsplanen vedrørende Transatlantic Economic Partnership den 9. november 1998 næsten samtidig med afgørelsen fra amerikansk side om at indlede unilaterale sanktioner mod Den Europæiske Union.
I kraft af dette skridt fra amerikanernes side bliver troværdigheden af WTO's tvistbilæggelsesprocedure som helhed sat på spil. Amerikanerne er i deres gode ret til ikke at være indforstået med den nye forordning om markedsordningen for bananer. De er i deres gode ret til at mene, at heller ikke denne forordning er i overensstemmelse med WTO's regler. Men de har ikke ret selv at træffe afgørelse derom. Wildwestmetoder fremkalder, hvor tiltrækkende de end er ud fra et nationalt synspunkt, voldsomme modreaktioner. Amerikanernes tiltagende nervøsitet er ganske vist forståelig og kan for størstedelens vedkommende forklares med deres for øjeblikket relativt store handelsunderskud. Vi bør således se mere roligt på fremtiden.
Vi vil handle klogt ved at befæste og udbygge det politiske og økonomiske fundament mellem os. Bananstriden bliver ikke vores sidste opgør om handlen - de næste står allerede for døren: hormoner og stål. Vi er nødt til at acceptere realiteterne. Siden 1989 og 1990 har vi været inde i en principiel ændring af vores forbindelser. Gamle selvfølgeligheder er forsvundet, vi er blevet til globale konkurrenter. Den økonomiske politik og handelspolitikken bestemmer i højere grad end før det, der sker politisk hos de to verdensmagter. Alligevel må vi ikke glemme, at vi strides på et solidt venskabs grund. Og lad os heller ikke glemme, at en omorientering og intensivering af de økonomiske forbindelser sikrer arbejdspladser på begge sider af Atlanten. Den gigantiske fusion mellem Daimler og Chrysler er kun et forvarsel om, hvad der venter os i den nærmeste fremtid.
Den foreliggende betænkning om handlingsplanen »Transatlantisk økonomisk partnerskab« støtter udtrykkelig Kommissionens og Rådets initiativ. De husker sikkert alle, at Rådet - navnlig Frankrig - så sent som på det sidste topmøde i London mellem Den Europæiske Union og USA afviste at gå ind for Kommissionens daværende udkast og forelagde et nyt, mindre ærgerrigt koncept. Da processen var ovre, stod man så med et transatlantisk økonomisk partnerskab og ikke længere med det transatlantiske marked. Rådet frygtede, at Kommissionens forslag om at kræve en rammeaftale med et generelt forhandlingsmandat ville medføre en ukontrolleret afvandring af nationale beslutningsprocesser og spillerum. For Europa-Parlamentet ville en rammeaftale have betydet den fordel, at det blev hørt formelt. Som det er nu, bliver vi kun informeret.
Handlingsplanen om et transatlantisk økonomisk område foreslår for det første en koordinering af de multilaterale aktiviteter og for det andet en koordinering af en bilateral agenda for følgende områder: for det første, fjernelse af tekniske handelshindringer; for det andet, intensivering af arbejdet med tjenesteydelser; for det tredje, udvidelse af EU's og USA's virksomheders adgang til markedet for offentlige indkøb; for det fjerde, øget beskyttelse af den intellektuelle ejendomsret; for det femte, uddybning af dialogen og etablering af sociale samarbejdsstrukturer på levnedsmiddelområdet, om planters og dyrs sundhed, på området bioteknologi samt angående nedsættelsen af en miljøgruppe. Jeg mener, at der hermed er fremlagt et pænt stykke arbejde, og dét bør vi støtte.
Dog skal også etableringen af en organisatorisk ramme med. Mange af de emner, der behandles, vedrører de såkaldt nye ømtålelige emner, som f.eks. bioteknologi. Denne organisatoriske ramme skal endvidere afstikke formerne for de involverede institutioners og procedurers institutionelle samarbejde og i mange tilfælde åbne døren for aftaler af typen gensidig anerkendelse af certificerings- og testprocedurer. For at det kan komme til at fungere på disse for forbrugeren til dels yderst ømtålelige områder, er absolut gennemskuelighed i processen, fuldstændig information og omfattende høring af de berørte industrier, eksperter, faggrupper og forbrugere nødvendig.
Der skal opbygges en institutionel tillidsproces med henblik på at sikre et bredt samtykke i offentligheden. Den frygt, som mange eller nogle kolleger og også forbrugersammenslutningerne deler, at offentligheden her forbigås af os, nærer jeg ikke. Vi har erhvervet en bred institutionel viden, og det er ikke lægfolk, der handler på europæisk plan, hverken i Kommissionen, Rådet eller Europa-Parlamentet. Vi kan på god og fremragende vis lede denne proces.

Cushnahan
Hr. formand, forholdet mellem EU og USA er meget vigtigt. Vi deler mange fælles værdinormer og interesser, og selvom samhandels- og investeringsforbindelserne mellem os udgør verdens største økonomiske partnerskab, ville det være forkert at indskrænke drøftelserne til kun at handle om handel og økonomiske spørgsmål.
Jeg er ked af, at de mere ambitiøse planer, som Sir Leon Britton har foreslået under overskriften »Det nye transatlantiske marked« blev mødt med så stor modstand i Rådet og derfor ikke blev drøftet med de amerikanske myndigheder. Således førte Rådets obstruktive holdning til, at der blev fremsat langt mindre omfattende forslag inden for rammerne af det transatlantiske økonomiske partnerskab.
Da Europa-Parlamentet drøftede Souchet-betænkningen i januar i år, udtrykte vi et ønske om et mere omfattende samarbejde. Punkt 3 i Souchet-beslutningsforslaget pegede på behovet for en uddybelse af dialogen om retlige og indre anliggender. Punkt 5 opfordrede til en styrkelse af samarbejdet om krisestyring og anvendelsen af fredsbevarende styrker.
Den udtalelse, som jeg har udarbejdet for Udenrigsudvalget, forsøger at gengive Parlamentets, og jeg håber også Sir Leon Brittons, ønsker om at sikre, at sikkerheds- og forsvarsrelationerne bliver en væsentlig del af dialogen mellem EU og USA.
Der vil om ikke så længe blive afholdt et topmøde mellem EU og USA, og det er vigtigt, at vi er i stand til at se nærmere på, hvor vi står i vores respektive relationer, og til at løse eventuelle problemer, herunder de problemer på sikkerheds- og forsvarsområdet, der er blevet understreget af den nuværende krise i Golfen.
Jeg lykønsker ordføreren med hendes betænkning, og jeg takker hende for heri at medtage det særlige forslag, der er indeholdt i Udenrigsudvalgets udtalelse om dette vigtige spørgsmål.

Peijs
Hr. formand, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har i høj grad støttet det transatlantiske økonomiske partnerskab og den gode betænkning, som fru Mann har skrevet herom. Jeg tror, uden at ville underkende betydningen af multilaterale forhandlinger, at det er godt, at de to største spillere på verdensmarkedet forhandler om fjernelsen af barrierne for den frie handel. De to handelsblokke kan sammen fungere som svinghjul for at få den diskussion i gang, der er nødvendig for i den sidste ende at få en multilateral aftale i stand. Det må naturligvis ikke betyde, at EU og USA sammen danner en magtblok, hvorved andre lande konfronteres med fuldbyrdede kendsgerninger inden for WTO. Men tilstræbning af regionale handelsblokke passer ind i WTO's politik.
Ud over gamle sager, der åbenbart er vanskelige at løse, er der to aktuelle spørgsmål, der bekymrer mig i handelsforholdet mellem EU og USA. For det første er det metric only -direktivet. I mellemtiden har kommissær Bangemann i det Interne Markedsudvalg lovet, at han hurtigt, uden at angive hvor hurtigt, vil komme med forslag om at udsætte kravet om, at der kun må etiketteres efter det metriske sytem. Dette forslag skulle allerede være færdigt for flere måneder siden. Jeg har allerede rykket kommissæren mange gange. Europa er der for at sende erhvervslivet ud på markedet med større styrke, ikke for at hindre det i at fungere.
Økonomiudvalget har i et ændringsforslag gjort indgåelsen af det transatlantiske økonomiske partnerskab afhængig af, om USA går over til det metriske system. Det var nøje gennemtænkt. Vi har beklaget, at REX-udvalget har svækket vores ændringsforslag, så det hverken er fugl eller fisk. Jeg håber, at signalet alligevel går klart igennem til hr. Bangemann. Det må være slut med de problemer, som det europæiske erhvervsliv møder på grund af USA's afvisende holdning. Jeg mener, at hr. Bangemann og hr. Brittan skal sætte USA under pres.
Min anden bekymring drejer sig om antidumpingforanstaltningerne i EU og i USA. Fru Mann ofrer et helt punkt på dette emne i sin betænkning, og den europæiske stålindustri klager over hård behandling af det europæiske erhvervsliv. Selv USA's kongres udtaler i en tyk rapport, at forholdet sidste år var 35 amerikanske og kun to europæiske antidumpingsager.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, disse forhold er også vigtige inden for rammen af beskæftigelsen. På vegne af Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender vil jeg gerne henlede opmærksomheden på, at EU investerer 59 % af dets investeringer i udlandet i USA, og at dette omvendt er 44 %, altså inden for rammen af beskæftigelsen af stor betydning for begge parter. I en globaliserende verdensøkonomi findes der imidlertid mere end kun handelsforhold. Man er også ansvarlig for en fælles holdning om vigtige emner med hensyn til ting, der bl.a. kan føre til en ny erklæring fra den internationale arbejdsorganisation om grundlæggende arbejdsnormer, som f.eks. foreningsfrihed, ret til kollektive forhandlinger, ikkediskrimination, afskaffelse af tvangsarbejde og børnearbejde. Begge parter kan her spille en rolle i de kommende WTO-forhandlinger. Der er imidlertid flere ting, der berører den sociale og beskæftigelsesdimensionen. Jeg nævner nogle: f.eks. de europæiske bedriftsråd. En lang række virksomheder i Europa med moderselskaber i USA er omfattet af direktivet om det europæiske bedriftsråd, udveksling af information mellem amerikanske og europæiske virksomheder, og myndigheder er her på sin plads. Et andet punkt er spørgsmålet om pensionsfondene. Europa er langt bag ud med hensyn til at tilbyde investeringskreditter. Også her er samarbejde, sammenligning og samråd ønskeligt.
Til sidst, hr. formand, en ikke uvæsentlig hindring ved de transatlantiske forhandlinger er landbruget. Dette kan efter min mening forbedres, hvis både myndighederne i EU og i USA i højere grad tager hensyn til sociale og beskæftigelsesspørgsmål i landdistrikterne. Optimal konkurrence fører ikke altid til det bedste for alle parter i verden. Det er nødvendigt med ligevægt. Som det allersidste punkt vil jeg pege på, at vi i udannelses- og efteruddannelsesprogrammerne også skal skabe plads til udveksling med USA.

Brittan, Sir Leon
Først vil jeg gerne lykønske fru Mann med hendes glimrende betænkning og også med den måde, hvorpå hun har placeret bananstriden i dens rette perspektiv. Det vil jeg vende tilbage til på et senere tidspunkt, men jeg er fuldt ud enig med hende i, at vi ikke må lade den fuldstændig fordreje vores overvejelser omkring forbindelserne mellem EU og USA, der også omhandler mange andre ting. Nogle af disse er allerede blevet nævnt af de foregående talere.
Jeg er hr. Cushnahan taknemmelig for hans venlige bemærkninger om gradueringen af forslagene om det nye transatlantiske marked. De var mere ambitiøse. Det undskylder jeg ikke. Ikke desto mindre har de helt bestemt informeret det transatlantiske økonomiske partnerskab. Men uanset hvor vigtigt det transatlantiske økonomiske partnerskab er, har fru Peijs ganske ret, når hun siger, at dettes multilaterale aspekt ikke bør få os til at give indtrykket af, at vi er ved at rotte os sammen mod resten af verden. Vi samarbejder for at prøve at gøre hurtigere fremskridt i de multilaterale forhandlinger, vi forsøger ikke at påtvinge et diktat og endnu mindre et fait accompli.
Fru Boogerd-Quaak har ret, når hun siger, at de drøftelser, vi har med USA, bør omfatte både sociale og beskæftigelsesspørgsmål, og hr. Cushnahan har ligeledes ret, når han siger, at der er en meget vigtig sikkerheds- og forsvarskomponent i vores forhold, selvom dette vil skulle forfølges uden for det transatlantiske økonomiske partnerskab.
Ikke desto mindre er det transatlantiske økonomiske partnerskab det seneste indslag i forholdet, der hidrører fra det nye transatlantiske marked. Det blev, som fru Mann henledte vores opmærksomhed på, godkendt af Rådet i sidste uge i form af en handlingsplan. Retningslinjer for forhandlingerne er blevet godkendt, så Kommissionen kan indlede bilaterale forhandlinger om en række aftaler vedrørende tekniske barrierer for handel med varer, tjenesteydelser, offentlige indkøb og intellektuel ejendomsret.
Det er et større initiativ at skulle konsolidere og styrke de transatlantiske forbindelser, der omfatter både multilaterale og bilaterale elementer. Bilateralt er kerneelementet tacklingen af handelsspørgsmål, såsom lovgivningsmæssige hindringer, der er den væsentligste nuværende hindring for handlen på tværs af Atlanten, samtidig med at der bevares et højt beskyttelsesniveau, når det gælder folkesundheden, forbrugerne, sikkerhed og miljø. Hvis vi kan nå en grad af fremskridt i tacklingen af disse hindringer, lover det nye økonomiske muligheder for europæiske virksomheder og forbrugere. Hvis vi kan stimulere til yderligere multilateral liberalisering, tror jeg, at vi vil være i stand til at gøre store fremskridt i det nye årtusinde og spare en masse tid.
Europa-Parlamentet har spillet en ledende rolle i denne proces, først med dets opfordring i januar i år til en ny fremdrift i de transatlantiske forbindelser og derefter gennem dets engagement i udviklingen af det transatlantiske økonomiske partnerskab. Jeg er meget glad for, at vi har været i stand til at samarbejde om dette. Dette må fortsætte, ikke blot som følge af den trussel, som bananstriden udgør, men også når det gælder om at tackle f.eks. de uretfærdige og urigtige påstande, der for nylig er blevet fremført om, at Den Europæiske Union ikke påtager sig sin del af byrden fra den yderligere asiatiske eksport.
Så jeg bifalder fru Manns meget operationelle betænkning og takker hende for den støtte, hun og Parlamentet har ydet udviklingen af forholdet.
Jeg kan give Dem nogle foreløbige reaktioner på betænkningen. Vi deler fuldt ud Deres ønske om at se positive resultater inden for sådanne områder som aftaler om gensidig anerkendelse (MRA), fødevaresikkerhed, offentlige indkøb, intellektuel ejendomsret, overholdelse af internationale regler i liberaliseringsprocessen og mange andre områder. Jeg bifalder Europa-Parlamentets ønske om at styrke dets deltagelse i det arbejde, der skal gøres med hensyn til det transatlantiske partnerskab.
Desværre er alt dette på det seneste blevet overskygget, ikke blot af USA's holdning til eksporten fra Asien, men mere end noget andet af den seneste bananfejde. Situationen er faktisk ganske enkel. WTO afsagde en kendelse imod visse aspekter af vores ordning og fastslog, at vi inden 1. januar næste år skulle efterkomme kendelsen. Vi har truffet foranstaltninger til at efterkomme den fuldt ud, og en revideret ordning, som efter vores mening er i fuld overensstemmelse med WTO-reglerne, vil træde i kraft den 1. januar.
USA har ret til at være uenig med os om vores nye ordnings forenelighed med WTO-reglerne. Det har ret til at gøre indsigelser imod den, hvis det skulle ønske det, men kun i overensstemmelse med de procedurer, der er etableret af WTO, og som netop er der for at beskæftige sig med denne form for uenighed. Ingen WTO-medlemmer har ret til ensidigt at dømme et andet medlems måde at efterkomme reglerne på og ej heller at gøre sig til dommer og jury i deres egen sag. Ved at ty til ensidige forholdsregler sætter USA sig over loven og søger tilflugt til princippet om, at »magt er ret«.
Dette truer med at skade det system, som begge parter har bidraget til at skabe. Det vil alvorligt underminere WTO-medlemmernes tillid til det system. Derfor har vi offentligt opfordret USA til at afholde sig fra ensidige forholdsregler og søge at løse vores uenigheder via de legitime multilaterale kanaler, der netop er der til det samme, og som er det eneste middel, et lovlydigt land bør vælge.
Vi er rede til at samarbejde med USA for at gøre noget ved vores uenigheder omkring WTO-reglerne og -procedurerne, men vi vil ikke gøre det under trusler om ulovlige ensidige forholdsregler. Medmindre USA afholder sig fra dette, kan vi ikke se noget andet alternativ end at gå til WTO og indlede overtrædelsesforanstaltninger mod USA for dets ulovlige forholdsregler.
Jeg beklager, at dette spørgsmål - i det mindste i avisoverskrifterne - har overskygget det bredere og vigtigere arbejde, vi gør. Det er, som fru Mann så rigtigt har sagt, ironisk, at dette skulle være tilfældet. Jeg stoler på, at Europa-Parlamentet vil stå fast i sit forsvar af Europas interesser, hvor de bliver angrebet, men også at det kaster et bredt blik på det, vi har at gøre for fremtiden.

Karamanou
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det ser ud til, at spørgsmålet om handelsmæssige og økonomiske forbindelser mellem EU og USA hører til blandt de spørgsmål, der skaber meget livlige diskussioner og intense følelser, kunne man kalde det. Det sker, fordi der til dato ikke er blevet opbygget gensidige tillidsforhold og ærlig kommunikation til trods for de langvarige drøftelser og forhandlinger, til trods for planlægningen af et ambitiøst program og til trods for de seriøse forsøg fra såvel Kommissionen som vores ordfører, vores udsøgte kollega fru Erika Mann, som jeg gerne vil lykønske med hendes betænkning.
Hr. kommissær, det fremgår tydeligt af Deres udtalelser, at vi foran os har en svær samtalepartner, der ydermere er belastet med handlinger, der tydeligt har vist, at USA, med henblik på udelukkende at fremme sine egne interesser, ikke tøver med at overtræde selv de internationale regler og det til skade for de fattige og svage lande. Sandheden i mine ord ses tydeligt af det faktum, at de problemer i den amerikanske lovgivning, der omhandler udenlandske områder, endnu er uløste, mens konkurrencen over for Unionen hele tiden bliver mere skarp. Med udsigt til det kommende transatlantiske topmøde bør Europa-Parlamentet allerede i dag sende nogle meget klare signaler.
For det første kan den tosidige tilnærmelse accepteres i den grad, at den ikke forhindrer de multilaterale forhandlinger på WTO-plan og ikke skaber hindringer for tredje landes tilgang til Unionens og USA's markeder.
For det andet skal respekten for reglerne i den internationale ret sikres, og der skal findes en endelig løsning i striden om lovene om de udenlandske områder.
For det tredje skal alle de forpligtelser, der bliver indgået, være forenelige med EU's præcedens, især med den fælles landbrugspolitik, ligesom også med de handelsaftaler, vi har indgået, især med vores traditionelle partnere. De skal desuden være forenelige med de forpligtelser, som Unionen har påtaget sig ved Lomé-konventionen og udvidelselsesprocessen med landene i Central- og Østeuropa.
For det fjerde skal samarbejdet indeholde og lægge vægt på emner af social karakter, såsom sikring af arbejdernes rettigheder og sikring af kollektivforhandlingerne, afskaffelse af børnearbejde og tvangsarbejde, skabelse af nye arbejdspladser samt også gensidig anerkendelse af eksamensbeviser.
For det femte skal enhver aftale være forenelig med de i Unionen gældende høje normer for sundhed og sikkerhed, beskyttelse af forbrugerne samt desuden beskyttelse af miljøet, det naturskabte og det menneskeskabte.
For det sjette skal samarbejdet føre til, at der bliver indført regler for, hvordan penge- og kreditinstitutioner fungerer i alle landene, samt for ordninger for international kapitalbevægelse - disse områder på grund af den nuværende økonomiske og børskrise.
Til sidst, hr. formand, skal Europa-Parlamentet konstant orienteres om forhandlingerne og i særdeleshed om emner, der hører ind under medbeslutningsprocesserne. Der skal være åbenhed og fuld orientering, sådan som vores ordfører, fru Mann, udtrykte det.

Kittelmann
Hr. formand, Det Europæiske Folkeparti bifalder fru Manns betænkning og gratulerer hende med hendes gode argumenter, som fremsættes på 43 sider og til en vis grad stilles i skyggen af aktuelle begivenheder.
Vi prioriterer alle sammen forbindelserne med USA højt, og vi vil også fremover lægge vægt på, at vi trods alle de konflikter, som vi dels selv og som navnlig USA er årsag til i de bilaterale forbindelser, ikke glemmer, at vi er afhængige af hinanden.
Bananer, hormoner, stål, USA's handelsunderskud, det er foruroligende. Noget, der i stigende grad generer mig i vores forhold til USA, er den omstændighed, at det igen og igen er parlamentarikere, som sætter deres regering under pres, og at regeringen ofte er for fej til at rette sig efter WTO, fordi den er nødt til at give efter indenrigspolitisk. Det er for os i vores egenskab af medlemmer af Europa-Parlamentet netop det, der må få os til at skærpe kontakterne til Kongressen - ikke kun via Kommissionen, der som modargument hovedsagelig får at høre: Vi kan ikke gøre noget, det er medlemmerne af Kongressen, som gør det!
Også Helms Burton-loven og D'Amato-loven kom jo, i modstrid med folkeretten, fra medlemmer af Kongressen. Heldigvis blev D'Amato ikke genvalgt; så har vi én mindre i den sag. Jeg siger det, fordi det skal stå klart, og det har Sir Leon også sagt: Målestokken for vores bestemmelser er WTO. Det er WTO, der er målestok for den frie konkurrence, og i den frie konkurrence måler vi os med hinanden.
Konkurrencen vil blive skærpet stadig mere, grænserne vil blive stadig mere flydende. Teknologi og navnlig investering vil til dels blive uoverskuelig for os parlamentarikere. Vi kan ikke altid se, hvor de pågældende konflikters arnested er. Så meget desto mere skal vi støtte Kommissionen i, at den ikke drøfter sagerne alt for længe og søger efter kompromiser, men hyppigt slår til med det samme.
Det forholder sig således, at USA ofte bebrejder os, at vi jo bare er papirtigre eller måtter, de andre kan tørre deres fødder af på, fordi vi ikke reagerer skarpt nok, når USA selv bliver skarp. Det skal vi også for fremtiden give udtryk for noget hurtigere i forbindelse med de nye foranstaltninger. Som Parlament kan vi måske komme med skarpere formuleringer end Kommissionen.
Den bebrejdelse har været fremme, at åbningen af de asiatiske markeder ikke ville ramme os så meget, og USA ville komme til at lide under, at det tager imod alle de billige produkter. Vi er fælles om problemerne, selvom et og andet i vores handelspolitik - og dét har ikke noget med USA at gøre - i sidste instans ligeledes er tvivlsomt. Det bliver vi også nødt til at kontrollere og ikke kun ud fra nationale interesser anse den ene form for protektionisme for god og den anden for dårlig. Der behøver vi bare at se på alle 15 lande!
Til slut vil jeg gerne sige, at jeg er sikker på, at forståelse for politik i begge parters interesse altid er en fordel, når man hårdt og konsekvent går ind for de interesser, som er vigtige for den europæiske økonomi. Jeg tilskynder os til igen at gribe ind i den aktuelle drøftelse af en handling fra USA's side, som er i modstrid med folkeretten. Det var denne betænkning en god anledning til.

Plooij-van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, jeg ønsker kollega Mann tillykke med hendes gode betænkning. Kære kolleger, det transatlantiske økonomiske partnerskab, sådan som det nu er aftalt, kan gøre en ende på de mange handelskonflikter, der har præget de sidste år. Tænk blot på bioteknologiske bananer og mange andre ting. Aftalen er et eksempel for resten af verden. Den Europæiske Union og USA er de to største handelsblokke i verden og endvidere hinandens vigtigste handelspartnere. Bilateral enighed mellem to toneangivende handelsblokke gør Unionen og USA i stand til at udvikle en handelsmodel, der kan overdrages, og som er i overensstemmelse med den multilaterale handelsramme og særligt med WTO's regler.
Min gruppe beklager imidlertid meget, at Rådet har givet Kommissionen et forhandlingsmandat og allerede har vedtaget en handlingsplan uden at afvente Parlamentets holdning. Jeg er enig med fru Mann og hr. Kittelmann.
Et nyt transatlantisk økonomisk partnerskab har store konsekvenser for borgerne og virksomhederne i form af beskæftigelse og velfærd. Demokratisk kontrol er i den forbindelse absolut nødvendigt. For kun på den måde er det muligt at skabe det nødvendige bæregrundlag i befolkningen. Min gruppe er derfor også glade for fru Manns forslag om at oprette et parlamentarisk paritetsudvalg, fordi det gang på gang viser sig, at løsninger på konflikter, der er opnået på embedsmands- eller regeringsplan, hver gang bliver skudt ned af USA's Kongres. Strukturelt samråd mellem parlamentære delegationer og mellem parlamentarikere kan måske gøre en ende på dette. Derfor anmoder jeg Kommissionen og Rådet om ikke kun på deres niveau at tale med amerikanerne, men i højere grad at involvere Parlamentet og om ikke hele tiden at vedtage planer uden at afvente Parlamentets udtalelse.

van Bladel
Hr. formand, hr. kommissær, efter initiativet om den transatlantiske agenda er forholdet til USA blevet mere synligt. Jeg fastslår imidlertid, at den ikke er tilstrækkelig konkret, og det kan denne handlingsplan forbedre. Desværre er handlingsplanen kommet i stand uden samråd med Parlamentet, og derfor støtter jeg også fru Manns forslag om at oprette et paritetsudvalg bestående af repræsentanter for USA's Kongres og Europa-Parlamentet som den sidste demokratiske modvægt i dette nye forhold.
Jeg ønsker fru Mann tillykke med udformningen og indholdet i betænkningen. Det nye partnerskab kan modvirke, at bilaterale handelskonflikter munder ud i trusler om sanktioner som i EU-bananpolitikken. Alligevel savner jeg nogle ting. Der gås for lidt ind på den audiovisuelle kløft. USA profiterer i den henseende af det europæiske marked, mens man selv ikke giver noget spillerum. Det kan EU med så mange gode kulturer ikke godtage. Det er uacceptabelt!
Endvidere håber jeg, at fremtidens politiske og økonomiske dialog særligt vil tage emnet antidumping op. Fru Peijs har allerede været inde på dette. Min grupper ønsker endvidere at holde fast ved acquis communautaire og særligt ved tjenesterne af almen interesse, der for en stor del påvirker vores sociale og økonomiske sammenhæng. De aspekter må ikke gemmes væk under bordet.
Til sidst, hr. formand, bidrager partnerskabet til beskæftigelsen. Fru Mann har allerede nævnt det: Daimler Benz/Chrysler på begge sider af Atlanten. Jeg håber ikke desto mindre, at dette initiativ ikke kun vil fremme de økonomiske forhold, men først og fremmest de værdier og kulturer, der findes i forholdet USA-Europa.

Herzog
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, oprettelsen af en transatlantisk forbindelse, som vil være i såvel EU's som USA's interesse, og i øvrigt en fordel for resten af verden, udgør en grundlæggende politisk udfordring. Der må stilles tre betingelser. Der må for det første arbejdes for en samhandel, som i højere grad er forenelig med en bæredygtig udvikling og social velfærd. For det andet må multilaterale relationer og forpligtelser overholdes. Endelig må der sikres en reel demokratisk kontrol.
Flere europæiske lande har i forbindelse med afvisningen af forslagene om en multilateral investeringsaftale og et transatlantisk frihandelsomåde givet udtryk for disse krav og har udtrykt misbilligelse af den måde, hvorpå udenrigsanliggender håndteres. Den Europæiske Union må i højere grad handle selvstændigt og solidarisk, og vi må kræve, at USA viser større loyalitet over for indgåede aftaler. USA optræder på en måde, der giver næring til nye handelsmæssige spændinger, og overholder ikke London-aftalerne vedrørende ekstraterritoriale love. Vi må minde om, at USA's store underskud på betalingsbalancen hænger nøje sammen med, at USA som det eneste land tillader sig vækst finansieret af andre lande.
Europa-Parlamentet står derfor over for to tilsyneladende uforenelige størrelser: på den ene side USA's tilbagevenden til en aggressiv handelspolitik og på den anden side EU's bestræbelser for øget dialog. Vi må under disse vilkår utvivlsomt tænke i andre politiske initiativer. I første omgang noterer vi os forslaget om et transatlantisk økonomisk partnerskab med tilhørende handlingsplan. Det glæder os, at det fremlagte forslag ikke genoptager forslaget om et nyt transatlantisk marked. Forslaget om et nyt transatlantisk marked fandt vi særdeles betænkeligt, dels fordi det omfattede en målsætning om oprettelse af et frihandelsområde for tjenesteydelser, dels fordi det prioriterede en bilateral ordning højest, hvilket indebar en risiko for at kvæle de multilaterale fremskridt.
Vi er ligeledes tilfredse med, at Rådet har fjernet forskellige bestemmelser i det forelagte forslag til handlingsplan, især bestemmelsen om en bilateral standstill -aftale, der ville have fastfrosset udviklingen i fællesskabsretten. Og vi er tilfredse med, at Rådet påtager sig sin del af kontrolfunktionen og sikrer, at bilaterale forhandlinger føres på basis af et forhandlingsmandat.
Endelig vil vi understrege, at der er behov for, at EU udvikler en ny politisk holdning, dels når det gælder indholdet i forhandlingerne, dels når det gælder den demokratiske kontrol. Vi er villige til at drøfte de fremtidige forhandlinger i WTO med USA. Men har vi set virkningerne af Uruguay-runden? Ved vi, hvilken holdning vi vil indtage i forhold til nye samfundsspørgsmål og nye reguleringsforanstaltninger? Vi må ikke inden for partnerskabets rammer lægge grunden til en aftale mellem de to store, USA og Europa, en aftale, som forventes klar inden årtusindskiftet. Dialogen bør fortsat være åben, og vi må ikke glemme hensynet til alle øvrige handelspartnere.
Hvad angår de bilaterale forhandlinger, ønsker vi at tage disse op til drøftelse fra sag til sag. Vi må tage hensyn til beskæftigelsen og til vores virksomheder, hvorfor solidariteten må styrkes på disse områder forud for bilaterale forhandlinger.
Jeg vil afslutningsvis understrege, at de procedurer, der er fastlagt inden for de nuværende institutionelle rammer, vidner om et politisk og demokratisk underskud. Vi må kræve, at såvel Rådet som Kommissionen informerer og konsulterer Europa-Parlamentet forud for og undervejs i dialogen og forhandlingerne. Der eksisterer i dag ikke procedurer, der kræver, at folket skal høres, men det må der tages initiativ til at ændre. I den forbindelse må Europa-Parlamentet spille en fremtrædende og aktiv rolle i forhold til virksomheder, faglige foreninger, diverse andre foreninger og den offentlige mening.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, for straks at forebygge enhver form for misforståelse er et godt forhold til USA os meget magtpåliggende. Dog ikke således som De tror, Sir Leon Brittan. For Dem drejer det sig først og fremmest om at få fjernet såkaldte handelsskranker, og herindunder hører vel for Dem også politiske beføjelser til medindflydelse. Hvad angår NTM, fik De i foråret endnu en skarp afvisning fra Rådet, nu ligger der allerede en reduceret version af TEP på bordet, sådan lidt i retning af en beskåret MIA.
Men hvorfor skulle vi udtrykke begejstring for aftalt spil? Forhandlingsmandatet til TEP er for længst givet. Vi i udvalget fik det ganske vist først at se, da afstemningen var ovre. Det er absurd! Men endnu mere absurd er indholdet på mange punkter. Der står intet om udarbejdelse af fælles programmer for en bæredygtig udvikling af verdensøkonomien, for en forpligtelse til bedre livskvalitet, for mindre forbrug af naturgivne ressourcer eller for en styrkelse af det multilaterale system. Tværtimod, den 28. juli sagde Charline Barschifsky, hvad det virkelig drejede sig om for USA: om den amerikanske industris rettigheder, om gennemførelsen af amerikanske patentlove, om at få ram på europæiske beskyttelsesrettigheder inden for bioteknologi, om amerikanske bananproducenters koncerninteresser, om Helms Burton, om hormonbehandlet kød og genmanipulerede levnedsmidler på europæiske borde.
De, Sir Leon Brittan, vil vel i overensstemmelse med Deres neoliberale filosofi helst ofre alle europæiske og nationale standarder på frihandlens alter. I stedet for hele tiden at udpønse nye projekter skulle De tage og lave Deres hjemmearbejde! I forbindelse med Helms Burton gav De efter i stedet for at satse på WTO. Resultat: I mellemtiden verserer der 5.911 sager fra USA mod europæiske firmaer. Nu bekymrer USA sig ikke om WTO og truer med at lægge 100 % på europæiske produkter, hvis EU ikke i USA's interesse giver efter i bananstriden. Siden september har vi ventet på et svar fra Dem om Echelon, dette unævnelige kapitel om den hemmelige tjeneste EU/USA. Vi, De Grønne, vil i hvert fald ikke have, at stadig flere nationale og europæiske love, som møjsommeligt er kommet i stand til beskyttelse af forbrugerne, i frihandlens hellige navn sættes ud af kraft via tvivlsomme handelsaftaler. Vi kan kun stemme for betænkningen, hvis vores ændringsforslag vedtages.

Sainjon
Hr. formand, jeg vil naturligvis gerne lykønske fru Mann med en generelt velafbalanceret betænkning. Et nyt partnerskab er klart at foretrække frem for enhver tanke om et fællesmarked mellem Den Europæiske Union og USA. En tanke Rådet da også med rette afviste i april måned. Den handlingsplan, Kommissionen nu foreslår med henblik på at skabe en sådan dialog, er da også en god ramme for de kommende måneders forhandlinger.
Eksempelvis er det efter min opfattelse vigtigt at fastlægge en fælles strategi mellem Den Europæiske Union og USA for at få udarbejdet et sæt sociale minimumsregler inden for såvel WTO som ILO. Det kan være nyttigt at tage emner som tjenesteydelser eller elektronisk handel op til drøftelse, forudsat der ikke rokkes ved staternes kulturelle interesser. Jeg tænker naturligvis på det audiovisuelle område. Det er efter min opfattelse alt for tidligt at begynde at tale om et globalt økonomisk samarbejdsområde i forbindelse med elektronisk handel, i særdeleshed når man betænker, hvilken magtposition USA indtager i forhold til Internettet.
Inden for rammerne af den omtalte handlingsplan må der således ske en klar afgrænsning. Hvad vil vi gøre til genstand for drøftelser, når det gælder det sociale område, miljøområdet eller det kulturelle område? Der eksisterer ganske vist allerede tilsvarende handlingsplaner, som danner grundlag for drøftelser mellem EU og andre lande, såsom Canada, New Zealand eller Japan. Der er imidlertid en afgørende forskel mellem disse lande og USA. Vi står i forhold til disse lande ikke under trusler om tvang. USA truer som bekendt endnu en gang med at indføre en straftold på 100 %, hvilket for visse europæiske virksomheder indebærer, at deres eksistens er truet. Som ved et tilfælde importeres de varer, der nævnes i forbindelse med en sådan straftold, netop fra de bananproducerende lande i EU.
Efter de meget omtalte Helms-Burton-love spiller USA på ny med musklerne. Det kan vi ikke acceptere. Vi skal ikke undervurdere den rolle, de multinationale amerikanske selskaber bag Clinton-regeringen spiller. Jeg tænker her på Chiquita, når det drejer sig om bananer. Men jeg tænker også på de amerikanske olieselskaber, som presser på for at få gennemført bombeangreb mod Irak.
Jeg mener derfor, at tanken om et partnerskab bør stilles i bero, og jeg anmoder Kommissionen om at udarbejde en liste over gengældelsesforanstaltninger, som vil ramme udvalgte amerikanske virksomheder. Vi skal ikke fortsat være så naive! Ønsker USA at klage, må USA henvende sig til WTO, og lad os så håbe, at organisationen afgør konflikten ved at træffe en klar afgørelse om banankvoterne. Den foreliggende og i øvrigt udmærkede betænkning af Mann bør derfor efter vores gruppes opfattelse henvises til udvalget, indtil en sådan afgørelse foreligger.

Souchet
Hr. formand, den seneste udvikling bør føre til, at den optimistiske tone i den forelagte betænkning af Mann dæmpes kendeligt. Det har ordføreren i øvrigt også selv erkendt. De helt uantagelige trusler om handelssanktioner, der ulovligt fremsættes af den amerikanske Kongres mod flere af EU's medlemsstater i forbindelse med »banansagen«, helt uden om WTO's procedure for afgørelse af tvister, vidner om vores samhandelspartners fortsatte hang til unilaterale initiativer, selvom USA ved, at en løsning på banankonflikten er afgørende for at sikre eksistensgrundlaget for visse områder i Den Europæiske Union, og i særdeleshed for de franske oversøiske departementer og territorier.
Den 21. oktober vedtog den amerikanske Kongres et ekstraordinært ændringsforslag til finansloven, nærmere bestemt til artikel 211, med det formål at forbyde enhver transaktion i forbindelse med varemærker, der betragtes som konfiskerede. Der er tale om en bestemmelse, som helt klart har ekstraterritorial rækkevidde. Den omtalte bestemmelse har til formål at bremse Pernod-Ricards kommercielle udvikling på det amerikanske marked, og den er endnu et vidnesbyrd om, at USA på ingen måde har opgivet unilaterale initiativer, men tværtimod fortsat ynder sanktioner med ekstraterritorial rækkevidde.
Denne krænkelse, som vi oplever mindre end seks måneder efter underskrivelsen af London-aftalen, må få os til at stille spørgsmålstegn ved troværdigheden af de aftaler, Kommissionen har indgået med USA. Og det så meget mere som den amerikanske Kongres ikke synes at være indstillet på at vedtage de undtagelsesbestemmelser, som forudsættes i London-aftalen, omend denne aftale i realiteten ikke løser problemet med amerikansk lovgivning med ekstraterritorial rækkevidde. Sammenholder man denne anvendelse af unilaterale initiativer, som ikke kan undgå at påvirke et transatlantisk økonomisk partnerskab, med det forhold, at forhandlingerne om offentlige indkøb og intellektuel ejendomsret synes at være kørt fast, sammenholder man den med de divergerende holdninger til de fremtidige forhandlinger om multilateriale handelsaftaler og med USA's fastlåste holdning på klimakonferencen i Buenos Aires for nylig, ja, så må den nuværende situation betegnes som stærkt foruroligende, og der er behov for, at vi optræder med den største beslutsomhed.
Rådet har optrådt med en sådan beslutsomhed, ikke mindst når Rådet i forbindelse med det transatlantiske økonomiske partnerskab har sikret, at det audiovisuelle område holdes uden for denne aftale, ligesom Rådet klart har afvist en status quo-løsning, når det gælder tjenesteydelser. Vi håber, at Kommissionen vil vise samme grad af beslutsomhed. Muligvis nærer Rådet en vis bekymring på dette punkt, eftersom det har følt sig foranlediget til udtrykkeligt at anføre, »at Kommissionen ikke uden Rådets godkendelse kan forpligte Den Europæiske Union i forbindelse med de fremtidige forhandlinger om multilaterale handelsaftaler, i særdeleshed ikke på det audiovisuelle område«.
Hr. formand, det er beklageligt, at ordføreren i begrundelsen nøjes med at beklage den institutionelle asymmetri og ikke omtaler disse forskellige og særdeles vigtige faktorer, som vækker bekymring, og som, såfremt de ikke fra EU's side håndteres med den fornødne beslutsomhed, kan få vidtrækkende konsekvenser for udviklingen i handelsrelationerne til USA og for gennemførelsen af det transatlantiske økonomiske partnerskab.

Martinez
Hr. formand, temaet USA-Europa er ikke nyt. Der er imidlertid tre forhold, hr. kommissær, som foranlediger, at vi tager emnet op igen i dag: Det første forhold er USA's handelsunderskud, som alle har omtalt. Det andet forhold er forhandlingerne i Verdenshandelsorganisationen. Der er som bekendt tale om multilaterale forhandlinger, hvorfor det kan være vanskeligt at forstå, at dette bilaterale tema inddrages, medmindre man tænker tilbage på de oplevelser, Deres kollega, Franz Andriessen, havde i begyndelsen af halvfemserne i forbindelse med Blair House-aftalen. Endelig som det tredje forhold er der USA's tradition for at føre magtpolitik. Denne er senest kommet til udtryk i forbindelse med angreb på Irak, imperialisme på det audiovisuelle område og egoisme på konferencen i Rio. Forhold, som alle bidrager til at så tvivl om USA's troværdighed. Der er i de forskellige indlæg, herunder hr. Sainjons, opregnet en række eksempler: »banansagen«, den ensidige straftold på 100 %, Helms-Burton, Libyen, Iran, Pernod-Ricard etc.
På denne baggrund føler jeg mig foranlediget til at stille Dem to spørgsmål, hr. kommissær. For det første: Hvilken strategi, hvilket princip, hvilken filosofi anlægger vi? Er globale handelsaftaler en forudsætning for at sikre nationernes velstand? GATT- aftalen blev underskrevet i 1994. Sikrede den velstand i Japan, i Brasilien, i Korea eller i Thailand? Er arbejdsløsheden reduceret? En multilateral investeringsaftale blev omvendt ikke indgået. Har nogen lidt under det? Nej, ingen. Sandheden er, at verdenshandlen, modsat alle forlydender, kun spiller en underordnet rolle. Tag eksempelvis markedet for oksekød. Det udgør mindre end 10 % af vores samlede produktion. Førte vi en anden politik end den, der er fastlagt i artikel 104C i Maastricht-traktaten, førte vi ikke en stram økonomisk politik, en rationeringspolitik, ville vi have en indenlandsk efterspørgsel (inden for EU), som ville sikre, at vi slap for al fabuleren om afsætningsmuligheder på eksportmarkederne.
For det andet: Hvordan kan vi have en selvstændig handelspolitik, når vi ikke har en selvstændig udenrigspolitik, når vi ikke har en selvstændig sikkerhedspolitik, når vi optræder, som vi har gjort i Irak, i hjemlandet for Hammurabis lovsamling, i Babylons land? Jeg var for tre uger siden sammen med Tarek Aziz, og han stillede følgende spørgsmål: »Jeg tilbyder Europa de bedste olielejer syd for Irak. Hvorfor tager Europa ikke imod tilbuddet?« Hr. Sainjon gav svaret i sit indlæg: Når markedet er globalt, fører man ikke bilaterale forhandlinger. Vi er et parlament, vi er ikke købmænd, vi er ikke et handelskammer, vi er folkets repræsentanter.

Barón Crespo
Hr. formand, jeg tager ordet for at give min udtrykkelige støtte til fru Manns betænkning. Eftersom denne forhandling især fokuserer på det klima, betænkningen forelægges i - mere end på indholdet - vil jeg sige, at det i princippet kan synes, som om vi rækker hånden ud, mens vores amerikanske venner graver stridsøksen op. Og jeg tror ikke, det er sådan, for mange af de argumenter, vi bruger i forbindelse med den nordamerikanske imperialisme, kunne vi europæere have brugt imod hinanden førhen.
Men jeg mener, at vi skal give vores nordamerikanske venner og allierede klar besked om to ting: for det første at den organisation, der er kendt som det transatlantiske partnerskab, grundlæggende betyder, at vi deler ikke blot det bilaterale, men også det multilaterale ansvar i en globaliseret verden, og at vi ikke kun taler om handel. Det drejer sig om handel, men det drejer sig også om et fælles ansvar, og især som verdenen og den finansielle situation ser ud i øjeblikket kort før euroens indførelse.
Jeg mener, at det er den første besked, vi skal give, og jeg har naturligvis aldrig været tilhænger af systematisk at være i defensiven. Jeg synes, at vi europæere er i vores gode ret til og har meget gode argumenter for at sige, at et marked og en forbindelse skal være noget civiliseret og bilateralt, og man kan ikke bare underlægge sig den ene parts lov i et klima - hvis jeg må henvise til filmverdenen - som i »Sheriffen« (High Noon ), hvor sheriffen bestemmer, hvad der er lov og ret. Jeg mener, at vi er og skal være to ligeværdige partnere.
Den anden bekymring - og det mener jeg også, at vi må udtrykke meget klart over for vores nordamerikanske venner - er, at vi ikke deler det unilaterale synspunkt om managed trade - administreret handel - som USA holder fast ved, og som fremgår ikke blot af lov 301 og super 301, men af ekstraterritoriale love - som Helms-Burton-loven og D'Amato-loven - foruden handlinger, der krænker Verdenshandelsorganisationens regler.
Jeg mener, at denne betænkning afspejler vores filosofi. Det er klart, at vi skal gøre mere. Det første, vi skal gøre, er f.eks. at samordne Kommissionen, Rådet og Parlamentet - som i øjeblikket ikke er samordnede. Rådet, som desuden er fraværende, tager beslutninger uden at høre Parlamentet. Og jeg mener, at vi skal vise, at vi er i stand til at have en fælles holdning ligesom USA. Og når vi kan gøre det, vil de helt sikkert lytte til os.

Pomés Ruiz
Hr. formand, først vil jeg takke fru Mann for betænkningen, som har vores støtte, og jeg vil også takke for kommissærens indsats for at sikre, at vi kommer bedst muligt ud af det med dem på den anden side af Atlanterhavet.
Desværre er den gode idé med den transatlantiske dagsorden måske blevet lidt betydningsløs, siden Rådet i april besluttede at tage nogle beslutninger, som vi måske ikke er enige i. Jeg er meget enig i det, hr. Enrique Barón lige har sagt, om at vi skal komme godt ud af det med hinanden, så godt som muligt. De sagde, hr. kommissær, at den, der har magt, ikke har ret. Men med euroens indførelse, med Den Europæiske Unions institutionelle udvikling, med unionen af de 11 lande - som senere bliver flere - får vi at se, hvem der har magten. Under alle omstændigheder skal retten bero på organerne, som vi skal kunne bruge til løsning af konflikterne.
Som Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har sagt, er det vigtigt at bestræbe sig på at fjerne de hindringer, der findes, og vores situation er naturligvis ikke den bedste. Den asiatiske eksport og banankonflikten er ikke netop eksempler, der motiverer os, men vi skal være i stand til at lave multilaterale aftaler inden for rammerne af WTO, som er forenelige med vores fællesskabsret, den fælles landbrugspolitik, Lomé-konventionen og associerings- og udvidelsesaftalerne.
De skal vide, hr. kommissær, at Parlamentet vil støtte Dem, så vi kan være dus med vores amerikanske venner, så langt retsreglerne tillader det, men der bør ikke være tvivl om, at det vil være nødvendigt at inddrage Parlamentet mere. I det omfang Parlamentet kan støtte Deres krav, kan De forhandle bedre, vi kan forhandle bedre. Det er ikke rimeligt, at vores virksomheder stadig har problemer med at få adgang til offentlige indkøb i USA - og således er der en lang række problemer, som vi ikke skal gå i detaljer med nu.
Vi er enige i betænkningen, og vi håber, at der er datoer for målene, og at vi finder en måde, hvorpå vi kan komme bedst muligt ud af det med amerikanerne.

Teverson
Hr. formand, jeg ønsker udelukkende at koncentrere mig om ét område. Jeg har kun læst meget få rapporter - selv fra Kommissionen - der har været så propfulde af akronymer med tre eller fire bogstaver. Der mangler et, og det er GMO'er. Hvis der er ét område, hvor den amerikanske og europæiske offentlige mening står i modsætning til hinanden, er det her. I Den Europæiske Union gør forbrugerne særlig modstand mod genetisk modificerede fødevarer, og Luxembourgs og Østrigs regeringer bevæger sig imod den nuværende europæiske politik. I USA på den anden side bliver der flere og flere genetisk modificerede afgrøder, og andelen af majs, der nu dyrkes under GM-betingelser, er ret så stor.
Og så er der dette modige forsøg på at fjerne handelshindringer mellem disse to store handelsblokke. Mit spørgsmål til kommissæren er: Hvordan beskytter vi europæiske borgeres præferencer på folkesundheds- og miljøområdet på et marked som det, han foreslår, som det illustreres af GMO-spørgsmålet?

Donnay
Hr. formand, de eksisterende forbindelser mellem USA og Den Europæiske Union indtager en særstatus. Vi tegner os således for verdens vigtigste handelsrelationer. Forslaget om et nyt transatlantisk økonomisk partnerskab er derfor også løfterigt for begge parter. Forslaget bekræfter på ny målsætningen om et multilateralt samarbejde på tværs af Atlanten.
Den økonomiske globalisering nødvendiggør en sådan løbende dialog, men på baggrund af den seneste udvikling må jeg frygte, at den styrkelse af partnerskabet, vi efter måneders forhandlinger er enedes om, sættes over styr, såfremt en af parterne ikke overholder de principper, partnerskabet bygger på.
USA's trusler om ensidige handelssanktioner, som vil ramme europæiske produkter, og i særdeleshed bananer og oksekød, er stærkt foruroligende. Der bør findes en løsning på denne tvist ad lovlig vej inden for WTO's rammer.
Vi kan under ingen omstændigheder acceptere, hvis USA gennemfører ensidige handelssanktioner rettet mod europæiske produkter, og et sådant skridt vil i høj grad skade det tillidsforhold og det samarbejde, vores relationer bygger på.
Jeg tilslutter mig ordførerens bemærkninger og vil gerne takke denne for et fremragende arbejde. Lad mig understrege, at det er afgørende, at Europa-Parlamentet inddrages i videst muligt omfang og løbende holdes orienteret om udviklingen i de transatlantiske forbindelser. I øvrigt tilslutter jeg mig fuldt ud forslaget om oprettelse af en interparlamentarisk gruppe (USA-Europa).

Seppänen
Hr. formand, i OECD væltede den franske venstrefløjsregering MIA-aftalen, som den betragtede som en trussel mod selvbestemmelsesretten i sociale, arbejdsmarkeds- og miljøsager. Tak til Frankrig for det. I den nye bogstavkombination TEP, Transatlantic Economic Partnership, forelægges de samme problemer som i MIA. TEP er en fordækt MIA, konstaterede hr. Kreissl-Dörfler, og han har ret. Det er det samme skelet, vi her sætter kød på.
Frihandel, som ikke betyder menneskers men markedets frihed, er ofte et angreb mod beskyttelsesforanstaltninger, som er indført for menneskers og naturens vel i de nationale stater. De er indført med gode hensigter. Markedskræfter kender hverken socialt eller økologisk ansvar. Forbrugeres holdninger til sunde fødevarer i f.eks. Europa og USA er grundlæggende forskellige. Vi vil ikke spise hormonkød. Vi vil ikke spise giftholdig genmanipuleret soja, majs eller kartofler eller andre nye fødevarer fra USA. Et særligt problem er aftalen om den gensidige godkendelse af produkterne: godkendt et sted, godkendt over det hele.

Lannoye
Hr. formand, jeg har følgende bemærkninger til dette emne: For det første undrer det mig, at USA indfører ensidige sanktioner rettet mod Den Europæiske Union. Helt åbenbart sker det i forbindelse med bananhandlen. Det undrer mig, at man udtrykker overraskelse i den anledning. Sagen er trods alt ikke uden fortilfælde. USA har længe dyrket denne sport, og uden i øvrigt at gøre mig til talsmand for en perspektivløs fjendtlig holdning over for USA vil jeg dog minde om den omfattende Helms-Burton-sag, hvor Den Europæiske Union indtog en særdeles krysteragtig holdning. Vi trak sågar vores klage tilbage fra Verdenshandelsorganisationen, uvist af hvilken årsag og i medfør af hvilket princip og hvilke bestemmelser. Sagen vidner imidlertid om tvetunget tale: på den ene side uforsonlighed, på den anden side blødagtighed. Jeg mener derfor, at det er på tide, at vi bringer denne dobbelthed til ophør, fordi - jeg vil alligevel tilføje dette - fordi USA netop på ny har udmærket sig ved at indtage en stejl og uforsonlig holdning i Buenos Aires, hvor en konference om spørgsmål, som er helt afgørende for jordens fremtid, kuldsejlede på grund af USA's holdning.
For det andet vil jeg gerne kommentere Parlamentets rolle i den proces, vi i dag diskuterer. Skal vi fortsat finde os i denne behandling, måned efter måned? Personligt kan jeg ikke acceptere, at vi sigter efter et mål, som bestandig flytter sig. Det drejer sig for det første om den multilaterale investeringsaftale, hvor jeg tror, at det er lykkedes ved fælles indsats at afværge faren. For det andet drejer det sig om det nye transatlantiske marked, som Rådet har afvist, hvorpå vi nu præsenteres for det transatlantiske økonomiske partnerskab. Når jeg ser på indholdet i det fremlagte forslag, kan jeg ikke ganske tilslutte mig de positive tilkendegivelser, der er kommet fra flere af Parlamentets medlemmer. Jeg mener, at der grundlæggende er tale om at styrke og udvide det bilaterale samarbejde med USA, omend man i forslaget også tillægger den multilaterale dimension betydning. Det drejer sig i denne sammenhæng om at udbrede anvendelsen af princippet om gensidig anerkendelse, hvilket jeg finder særdeles farligt inden for områder som bioteknologi, fødevarekvalitet, miljø og social sikring. Såfremt Parlamentet ikke forstår at komme en sådan debat i forkøbet, latterliggør vi os selv, efter min opfattelse, og bringer os selv i miskredit hos befolkningen.

van Dam
Hr. formand, forbedringen af handelsforholdet til USA er glædelig. I betragtning af den stigende tedens til globalisering er et godt forhold til handelspartnere med tilsvarende interesser værdifuldt. De enkelte medlemsstaters stilling er forholdsvis svag i et mulitilateralt handelssystem, ikke mindst efter oprettelsen af WTO. Derfor har EU her en opgave, særligt hvor det drejer sig om at finde ligesindede handelspartnere. Jeg vil dog knytte et par bemærkninger til det nye transatlantiske marked.
Tidligere på året vedtog Parlamentet en beslutning om aspekterne miljø, sundhed og beskyttelse af forbrugerne inden for verdenshandlen. For det transatlantiske marked er de af stor betydning. I Kommissionens meddelelse er der taget for lidt hensyn hertil. Jeg er derfor også enig med ordføreren, fru Mann, der udtrykkeligt fastslår, at der ikke må rykkes ved den europæiske lovgivning på dette område.
Den anden bemærkning, som jeg vil gøre til det nye transatlantiske partnerskab, drejer sig om Den Europæiske Unions plads i multilaterale organisationer og aftaler. Unionens stilling heri skal være uafhængig af forholdet til USA, særligt når det drejer sig om debatten med eller om udviklingslandene. Jeg hentyder her ikke til de såkaldte bananpræferencer, der nævnes i ændringsforslag 4. Det drejer sig for mig om at sikre, at Den Europæiske Union på grund af dette nye transatlantiske marked ikke forhindres i at tilstræbe en vedvarende udvikling og en ærlig fordeling af velfærden verden over. Det nye transatlantiske marked må heller ikke føre til en udvidelse af modsætningerne mellem nord og syd. Det samme gælder for andre samarbejdsinitiativer mellem udviklede lande, som f.eks. den multilaterale investeringsaftale.
Til sidst henleder jeg opmærksomheden på de kulturelle emner på den transatlantiske agenda. På det område er der vigtige forskelle mellem Den Europæiske Union og USA. F.eks. har medlemsstaterne i Den Europæiske Union et andet system for beskyttelse af ejendomsretten. På spørgsmålet om, hvorvidt der skal kræves afgifter af bøger, der offentliggøres på Internet, må svaret ikke dikteres af USA. Europas kulturelle identitet må ikke prisgives det frie marked.

Blot
Hr. formand, den forelagte betænkning er særdeles afdæmpet i omtalen af den grundlæggende asymmetri, der præger de økonomiske og handelsmæssige relationer mellem Den Europæiske Union og USA.
Imidlertid har alle ordførerne i deres udtalelser berørt denne asymmetri (jf. udtalelser vedlagt som bilag til betænkning af Mann). Det drejer sig om den dominerende indflydelse, USA ensidigt udøver i forhold til Europa. Og spørgsmålet om USA's dominerende indflydelse er ikke opstået som en pludselig indskydelse. Faktisk var spørgsmålet for nogle år siden genstand for teoretisk undervisning på den videnskabelige højskole i Paris (Collège de France), forestået af François Perroux.
Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender kommer ganske vist slet ikke ind på dette spørgsmål, omend det måske netop er i forbindelse med forsvars- og rustningsspørgsmål, Europa mest markant mærker USA's førerposition, og det i en sådan grad, at vi accepterer, at USA udøver sin magtpolitik over for en europæisk stat, senest i Jugoslavien.
Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har meget relevant påpeget, at det i forbindelse med drøftelserne med USA om et transatlantisk marked må sikres, at der ikke sker en krænkelse af l'acquis communautaire , især når det gælder landbrugsområdet, ligesom også associeringsaftalerne og Lomé-konventionen skal overholdes, hvilket langtfra er nogen selvfølge.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder minder om, at ensidige love som Helms-Burton og D'Amato-Kennedy rejser spørgsmål, som endnu ikke er løst. Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender frygter, at de transatlantiske forhandlinger vil resultere i faldende beskæftigelse inden for landbruget i Europa. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse udtrykker under punkt 4 i udvalgets udtalelse bekymring for diskrimination vendt mod den europæiske industri. Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier påpeger under punkt 5, at europæiske TV-programmer kun tegner sig for 2 % af det amerikanske marked, mens amerikanske produktioner helt dominerer denne branche i Europa. Der er i høj grad tale om ensidig handel, hvor Europa optræder i rollen som »koloni under amerikansk herredømme«.
Endelig ser vi, at de enkelte stater ikke altid føler sig forpligtede til at overholde aftaler, som er indgået med regeringen i Washington. Vi har set eksempler herpå, ikke mindst inden for elektronikbranchen, hvor der for nogle år siden var store problemer.
Det fremgår således tydeligt, at Europa i virkeligheden kun er at betragte som en satellitstat i forhold USA. Den foreliggende betænkning burde derfor fokusere på dette forhold. De transatlantiske forhandlinger burde have til formål at genoprette balancen parterne imellem. Det er ikke tilfældet. Forslaget om et transatlantisk marked bidrager i dets nuværende form blot til yderligere kolonisering af Europa, som ser sig underlagt stærke økonomiske interesser i USA. Forslaget bør derfor forkastes.

Kinnock, Glenys (PSE).
Hr. formand, dette er en fremragende betænkning, men jeg må sige, at jeg beklager dens sammenfald med den dybe bekymring, som mange af os har udtrykt her i dag omkring truslen mod vores bananordning.
Kommissær Brittan, jeg hørte Dem sige på BBC sidste fredag, at den strid, vi har med USA, rent faktisk ikke handler om bananer, men om handelsregler og forpligtelsen til at efterkomme dem. Jeg må sige - og jeg ved, at De er klar over det - at de fattige jordbrugere i Caribien ikke vil blive imponerede over noget, som de måske vil se som en noget teknokratisk tilgang. De er desorienterede og bange over det, de ser som et ubarmhjertigt, voldsomt angreb på bananordningen fra amerikansk side. Hvis de skal til at dyrke en anden afgrøde, som det er blevet foreslået, vil de - som De selv har sagt - sandsynligvis ty til at dyrke narkotika.
Derfor er principperne her meget, meget vigtige. Som De så rigtigt sagde tidligere, er USA's sabelraslen og truslerne om sanktioner mod Den Europæiske Union noget, vi beklager dybt og da især, eftersom der ikke hersker nogen trussel overhovedet mod USA's egen økonomi.
Der er en række spørgsmål, som vi må stille. Er det rigtigt, at denne strid handler om regler; eller handler den om hormoner i oksekød eller om demokraternes afregning med Chiquita bananer? De caribiske bananer, der kommer ind på det europæiske marked, udgør kun 7 % af EU's bananmarked, og hvis denne kævl er om artikel 13 i WTO-aftalen, er der andre Nord-Syd-ordninger, der heller ikke har det så godt med artikel 13. Det håber jeg også, at USA kan indse.
Dette er forhåbentlig sidste akt i det banandrama, der har udspillet sig i mange år. Det bør vises frem for, hvad det er. Jeg håber, at Den Europæiske Union vil stå fast og sige, at der er et moralsk spørgsmål her, et spørgsmål om forpligtelse og ansvar over for vores traditionelle leverandører i Caribien især. Jeg håber, at De fortsat vil kæmpe for reel retfærdighed for befolkningen i Caribien over for noget, som alle her opfatter som en fuldstændig uacceptabel holdning hos USA til Den Europæiske Union.

Valdivielso de Cué
Hr. formand, jeg vil ikke gentage de generelle ting, alle har sagt om betænkningens kvalitet, for den omfatter alt, hvad der er væsentligt - jeg ønsker fru Mann tillykke med det. Men på den anden side savner vi mekanismer, der kan forhindre, at USA gennemfører unilaterale aktioner, der er i modsætning til Verdenshandelsorganisationen og skader de bilaterale forbindelser. Jeg vil ikke tale om bananer. Det har alle talt om.
Der mangler også mekanismer, der giver mulighed for at gennemføre samlede aktioner over for tredjelande som i tilfældet med Kina og Japan. Emner så vigtige som beskyttelse af databaser, patentbeskyttelse, kunstnerrettigheder osv. er ikke blevet inddraget i forhandlingen. Jeg savner liberaliseringen af international telekommunikation, produktansvar, harmonisering af toldforhold og standardisering og forenkling af de nødvendige oplysninger ved handel.

Amadeo
Hr. formand, vi er overbeviste om, at de transatlantiske forbindelser kan udgøre en mulighed for Europa, navnlig i betragtning af de problemer, der stadig eksisterer. Det er væsentlige problemer, hvis vi tænker på hindringerne for handel og investeringer, og ikke mindst hvis vi tænker på lovgivningen og bestemmelserne, der udgør den største vanskelighed, og som altid har været årsag til de talrige bilaterale konflikter, der er opstået i årenes løb.
Det nye transatlantiske marked kan faktisk tjene til at beskytte forbrugernes interesser med den erklærede målsætning at afskaffe alle de eksisterende afgifter på industriprodukter inden år 2010 og med støtte fra de nye indgåede aftaler om gensidig anerkendelse, de såkaldte MRA'er, som efter vores mening burde gengive det niveau for forbrugerbeskyttelse og miljøbeskyttelse og -sikkerhed, som Unionens bestemmelser sikrer inden for Fællesskabet.

Porto
Hr. formand, jeg vil gerne først understrege, at jeg altid vil være den første til at forsvare stadig tættere forbindelser med USA. Der er tale om de to største blokke i verden med et særligt ansvar. Vi tror, at vi ud over de bilaterale forbindelser, der forener os, bør indrette os efter hinanden og styrke de multilaterale instrumenter, eftersom det kun vil være inden for denne ramme, at vi ud over USA's og Europas interesser også kan tage hensyn til de mindre landes interesser.
Naturligvis kan jeg ikke undlade her at fremhæve det tilbageskridt, der er sket i bananspørgsmålet. Og her er det særlige forhold, der bør fremhæves, den mangel på proportioner mellem de forholdsregler, der er truffet, og det, der står på spil. Hvad angår bananer, er det bananerne fra Madeira - af hvilken grund jeg som portugiser ikke kan lade være med at tale om dette spørgsmål - fra De Kanariske Øer og fra nogle AVS-lande, der står på spil. Det er sociale forhold, der står på spil, og som der ikke er noget alternativ til. Hvis der ikke er en lille støtte til bananproduktionen, er det ikke muligt at finde alternativer.
Et sidste ord for at sige, at det er et dårligt tegn - lad os håbe, at der ikke dukker andre op, således som det i øvrigt også frygtes af ordføreren, fru Mann, som jeg ønsker tillykke. Jeg håber, at vi kan klare problemet, og at samarbejdet mellem USA og Europa kan blive styrket, til fordel både for disse to områder og for verden som helhed.

Elles
Der er tre grunde til, at jeg gerne vil støtte ordføreren, fru Manns fremragende betænkning og det modige forslag, der er fremsat af vores kommissær her i dag.
For det første vil det transatlantiske økonomiske partnerskab give os en mulighed for at finde de rigtige rammer til drøftelse af multilaterale spørgsmål med USA. Alle, der deltager i multilaterale forhandlinger, er klar over, at medmindre Den Europæiske Union og USA virkelig er rede, vil sådanne forhandlinger som grundlag for verdenshandlen, som vi forventer i årtusinderunden, ikke finde sted. Det er den første grund.
For det andet ønsker vi, når man ser mere langsigtet på de bilaterale forbindelser, at se et bredere partnerskab. Det er ikke amerikansk kolonialisering af europæiske beslutninger, det er et partnerskab baseret på bredere økonomiske aspekter, der vil omfatte monetære anliggender og en række sikkerhedsaspekter, når Amsterdam-traktaten er undertegnet.
Den sidste grund er, at dette, som vores ordfører sagde, ikke vil fungere, medmindre vi har en parlamentarisk dialog - en lovgivningsmæssig dialog, for de problemer, vi har haft omkring Cuba, og de problemer, vi har haft omkring bananer, udspringer i den amerikanske Kongres, og derfor skal der en parlamentarisk dialog til baseret på lighed, balance og substans, for at dette vigtige initiativ skal kunne lykkes.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, jeg vil også lykønske fru Mann med den fyldestgørende og velfunderede betænkning, og jeg vil udtrykke min anerkendelse over for kommissær Brittan for den klarhed og fasthed, hvormed han udtrykte sig i sin erklæring i sidste uge og i dag her i salen.
Desværre forstår vores nordamerikanske venner og partnere kun et fast og overbevisende sprog. Det er virkelig bemærkelsesværdigt, at mens Rådet for Den Europæiske Union i sidste uge vedtog handlingsplanen med henblik på at slutte det transatlantiske økonomiske partnerskab, overrrasker vores venner i USA os med en række unilaterale foranstaltninger og overholder dermed ikke spillets regler samtidig med, at de klart bryder løfter, der er givet i Verdenshandelsorganisationen.
Erfaringen har desværre vist, at USA kun tager Den Europæiske Union alvorligt, når den handler med fasthed, klarhed og overbevisning, som f.eks. når den anmoder om nedsættelse af et panel i Verdenshandelsorganisationen i forbindelse med ekstraterritoriale love, som det var tilfældet med Helms-Burton-loven. De respekterer os derimod ikke, når vi lader fristen løbe ud.
Jeg mener, at USA ved at brillere med en udtalt mangel på ansvarlighed - som hr. Brittan så rigtigt sagde i dag - har sat sig ud over loven, og de har fået eller rettere ønsker at få magten til at sejre over retten.
Jeg mener, hr. formand, at vi med vores aktion, med Den Europæiske Unions aktion vedrørende de transatlantiske forbindelser har udvist meget omtanke, generøsitet og god vilje, og derfor, hr. formand, mener jeg, det er på tide, at Kommissionen bruger samme våben, og at vi bliver i stand til at indstille forhandlingerne, indtil den sunde fornuft og logikken får overtaget.

Formanden
Mange tak, hr. Salafranca.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 1130.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0705/98).

Flynn
I sin egenskab af traktaternes vogter vil Kommissionen gerne påpege, at artikel 107 i traktaten garanterer ECB's og de nationale centralbankers uafhængighed under udførelsen af de opgaver og pligter, som de har fået tildelt i denne traktat og ESCB-statutten. Kommissionen vil gerne her henlede opmærksomheden på, at ESCB's hovedmål er at fastholde prisstabilitet. Artikel 105 i traktaten tilføjer, at ESCB, uden at målsætningen om prisstabilitet derved berøres, støtter de generelle økonomiske politikker i Fællesskabet med henblik på at bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i artikel 2.
Disse mål går bl.a. ud på at fremme en bæredygtig og ikkeinflationsskabende vækst og et højt beskæftigelsesniveau og socialt beskyttelsesniveau. Kommissionen behøver ikke at fremsætte et nyt forslag. I overensstemmelse med traktaten har den altid fokuseret på investeringsudgifternes særlige andel i regeringernes generelle underskud, som det fremgår af dens henstilling af 25. marts 1998 om medlemsstaternes forudsætninger for deltagelse i tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union.
Kommissionen vil imidlertid gerne påpege, at bæredygtig vækst ikke er muligt uden en mindskelse af underskuddene på de offentlige budgetter, at mindskelsen af underskuddene på de offentlige budgetter ikke er uforenelige med et bæredygtigt investeringsniveau, og at den gyldne regel om, at underskuddet på de offentlige budgetter bør være mindre end de samlede offentlige investeringer, er et princip for en solid finanspolitisk adfærd. I denne forbindelse kan jeg oplyse Dem om, at Kommissionen er i færd med at udarbejde en rapport om den økonomiske, fiskale og investeringspolitiske strategi til Det Europæiske Råd i Wien, der følger efter Det Europæiske Råd i Pörtschach.

Posselt
Hr. formand, jeg vil blot spørge Dem, om De har allerede har hørt om de ord, der faldt på det seneste tysk-franske topmøde mellem hr. Strauss-Kahn og hr. Lafontaine, hvor det spørgsmål blev rejst, om den såkaldte stabilitetspagt om nogle år skal stilles til disposition. Hvorledes forholder Kommissionen sig til det spørgsmål, og hvorledes forholder den sig overhovedet til Den Europæiske Centralbanks uafhængighed? Er der her behov for supplerende sikkerhedsforanstaltninger?

Flynn
Jeg ligger ikke inde med de nøjagtige enkeltheder om det spørgsmål, De refererer til. Måske ville det være bedre, hvis min kollega, kommissær de Silguy, besvarede spørgsmålet skriftligt. Jeg vil blot sige, at Kommissionen ville være glad for en drøftelse mellem ECB og finansministrene. Det er ganske forståeligt, for uafhængighed betyder ikke nødvendigvis isolation. Jeg vil med glæde viderebringe Deres synspunkt til kommissær de Silguy.

Formanden
Spørgsmål nr. 43 af Robert Evans (H-1023/98):
Om: Gensidighed i ældres fordele og rabatter inden for EU
Er Kommissionen ikke enig med mig i, at ældre, der rejser til andre EU-lande, bør kunne forvente at have de samme fordele og rabatter, især på rejse- og kulturområdet, som ældre fra det land de besøger?
En af mine vælgere var for nylig i Italien, og da han så, at adgangen til et monument var gratis for pensionister, anmodede han om at få gratis adgang. Han blev meget chokeret, da personalet fortalte ham, at det kun gjaldt for italienske pensionister.
Et anerkendt kort for personer over tres kunne bidrage til at undgå dette problem og sikre, at pensionister har de fordele og rabatter, de er berettiget til overalt i EU.
Kan Kommissionen oplyse, om der er sket nogen fremskridt efter vedtagelsen af Kommissionens henstilling af 10. maj 1989 (89/350/EØF ) om dette spørgsmål? Hr. Flynn, De bedes besvare hr. Evans' spørgsmål.

Flynn
Kommissionen er enig i det ærede medlems synspunkt om, at det ville være ønskværdigt, hvis pensionister, der rejser til andre EU-lande, fik lettere adgang til at gøre krav på de fordele og rabatter, der er til rådighed for pensionister fra det land, de besøger. Beklageligvis ved Kommissionen, at sådanne fordele og rabatter ikke altid er frit tilgængelige for statsborgere fra andre stater end den, der tilbyder disse fordele og rabatter.
Domstolen har behandlet adskillige klager om forskelsbehandling af statsborgere fra andre medlemsstater som modtagere af tjenesteydelser, såsom nedsatte billetpriser eller gratis adgang til museer og andre offentlige bygninger og nedsatte billetpriser ved brug af offentlige transportmidler. Domstolen har med hjemmel i artikel 6 om forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, og artikel 59 om den fri udveksling af tjenesteydelser, konsekvent fordømt forskelsbehandlende praksis.
Kommissionen vil fortsat være årvågen, når det gælder om at håndhæve overholdelsen af de grundlæggende principper i fællesskabsretten og vil overalt, hvor det er fornødent, tage sin tilflugt til Domstolen. Desuden har Kommissionen i næsten 10 år forhandlet med medlemsstaterne om indførelse af et EU-kort for personer over 60, som det foreslås i Kommissionens henstilling af 10. maj 1989.
Gennemførelsen af denne henstilling er blevet forhindret af praktiske vanskeligheder i en række medlemsstater. For at komme videre med sagen støttede Kommissionen en første forundersøgelse om spørgsmålet i forbindelse med Det Europæiske Ældreår i 1993. Kommissionen igangsatte en anden forundersøgelse i 1995, der havde til formål at ajourføre og uddybe den første. Den endelige rapport om denne undersøgelse er modtaget, og eksemplarer af den er givet til medlemmerne af Europa-Parlamentets tværpolitiske gruppe om alderdom. Rapporten er også blevet forelagt ngo-medlemmerne i kontaktgruppen for ældre. Konklusionerne og henstillingerne i rapporten er endnu ikke undersøgt eller yderligere drøftet med repræsentanter for medlemsstaternes regeringer.

Evans
Samtidig med, at man godt kan finde nogen grund til optimisme i kommissærens svar, er der også grund til nogen bekymringer. Dette er et vigtigt spørgsmål om at bygge et Europa for folk, og når folk nægtes rabatter, fordi de ikke er bosat i en bestemt medlemsstat, er dette meget skadeligt for hele Europas image. Kommissæren henviste til Kommissionens 10 år gamle henstilling, men den bliver ikke gennemført lige med det samme. Dette er noget, der bør støttes, og som vi alle bør ønske virkeliggjort.
Jeg ser ligeledes på et lignende projekt, nemlig et europæisk kort for unge. Da der ikke er noget, der tyder på, at vi ikke om 10 år stadig sidder og behandler spørgsmålet om et kort for personer over 60, kan kommissæren så i det mindste give mig grund til optimisme omkring et europæisk kort for studerende? For øjeblikket synes vi at bevæge os lige så meget tilbage, som vi bevæger os frem.

Flynn
Jeg ville ikke være alt for optimistisk, hr. Evans. Jeg ville bestemt ikke holde vejret alt for længe i henseende til det spørgsmål. Jeg har forsøgt i en række år, og jeg har ikke haft meget held med mig. Der er to hovedhindringer for et kort for ældre. Arten, formen og administrationen af det varierer meget fra medlemsstat til medlemsstat. Hele spørgsmålet omkring subsidiaritet og proportionalitet rører på sig, hver gang jeg forsøger at komme videre med sagen.
Nogle medlemsstater har et kortsystem, andre har ikke noget. Betingelserne for at få det varierer. I nogle medlemsstater er alder alene tilstrækkelig, i andre er det alder kombineret med indkomst eller endog bopæl. Minimumsalderen ligger mellem 58 og 67. Mange medlemsstater har decentraliseret administrationen og kortudstedelseskontorerne, så dette nu foregår på lokalt plan.
Det andet problem er, at billedet konstant ændrer sig. Der er en masse kommercialisering og privatisering, navnlig inden for transportområdet, og en stor del af ansvaret ligger i hænderne på private og halvprivate organer.
Så det er ikke gået godt, og jeg finder det yderst vanskeligt at nå et punkt, hvor vi kan samordne hele systemet. Jeg ville gerne tro, at det kunne ske, men, som De siger, har det vist sig umuligt indtil nu, og jeg nærer ikke nogen store håb for den umiddelbare fremtid.

Truscott
Jeg vil gerne takke kommissæren for hans svar på hr. Evans' spørgsmål. Jeg håber helt bestemt, at Kommissionen vil overveje at fremsætte detaljerede forslag om et kort for personer over 60 inden for en overskuelig fremtid, selv til trods for vanskelighederne.
Kunne kommissæren tænke sig at benytte sig af denne lejlighed til at fordømme den aldersdiskrimination, der er almindelig udbredt over hele Den Europæiske Union, og som stadig er et stort problem?

Flynn
Jeg vil blot gerne sige, at Kommissionen allerede har udtrykt sine intentioner i det sociale handlingsprogram for perioden 1998-2000 om at indlede en debat om anvendelsen af den fremtidige artikel 13. Artikel 13 sørger for de foranstaltninger, der skal til for at bekæmpe forskelsbehandling på grund af køn, race og etnisk oprindelse, religion, tro, handicap, alder eller seksuel orientering. Derfor ser vi på muligheden for at indføre en lovgivning herom, så snart traktaten er ratificeret.
Jeg har lige bebudet vores intention i henhold til programmet om at fremsætte en meddelelse om de spørgsmål, De har nævnt, som en del af vores bidrag til næste års FN-år. Vi vil have en mulighed for at drøfte spørgsmålet yderligere til den tid.

White
Hr. Flynn, hvis De holder vejret alt for længe, kan De komme til skade, og så kan det være De får brug for sundhedskortet. Jeg ved ikke, om De husker, at vi for nogen tid siden som Parlament var drivkraften bag et initiativ, og jeg præsenterede Dem for en model af det sundhedskort, som De forsikrede mig om, at De ville arbejde for. De fortalte mig, at man i Republikken Irland overvejede at indføre sundhedskortet. Eftersom det blev nævnt af min kollega, hr. Evans, hvor langt er man så nået med indførelsen af et sundhedskort?Jeg vil minde Dem om, at en af de muligheder, jeg foreslog, var, at vi fremfor at vælge en hightech version, blot valgte noget, der var en meget flot udseende blanket E111.

Flynn
De ved, at jeg støtter indførelsen af dette kort. Jeg har brugt megen tid på at forsøge at få det indført. Det har været yderst vanskeligt på grund af de vanskeligheder, jeg har skitseret for Dem, men det kan godt være, at vi vil være i stand til at gøre nogen fremskridt. Måske kunne der gøres en større indsats på europæisk plan for at hjælpe med til at øge informationsstrømmen. Det kunne måske også være nyttigt at få de eksisterende rabatordninger ajourført og forsøge at fremme fastsættelsen og udvekslingen af bedste praksis.
Kommissionen kunne overveje at støtte udviklingen af en webside om de rabatordninger, der findes for ældre borgere i Unionen. Jeg ved ikke, om De finder dette nyttigt, men det kunne være et første skridt til at komme ud af dødvandet.

Formanden
Spørgsmål nr. 44 af Bernie Malone (H-0925/98):
Om: Aflysning af 1999 som år til bekæmpelse af vold mod kvinder
Det forlyder, at 1999 på medlemsstaternes opfordring er blevet aflyst som år til bekæmpelse af vold mod kvinder.
Kan Kommissionen i betragtning af, at Parlamentet selv i en beslutning i 1997 har slået til lyd for at gøre 1999 til europæisk år til bekæmpelse af vold mod kvinder, oplyse, hvorfor den både finansielt og organisatorisk var utilstrækkelig forberedt på at gennemføre dette projekt? Fru Wulf-Mathies, vi byder Dem velkommen og beder Dem besvare fru Bernie Malones spørgsmål.

Wulf-Mathies
Hr. formand, fru Bernie Malone, Parlamentet fremsatte sit ønske om få et europæisk år til bekæmpelse af vold mod kvinder ret sent, så Kommissionen ikke mere havde tid til at fremsætte et formelt forslag, sikre en passende finansiering og planlægge aktiviteterne omhyggeligt. Kommissionen har bestræbt sig på alligevel at tage hensyn til Parlamentets ønske, idet den har foreslået en kampagne med emnet »vold mod kvinder«. Foranstaltnigerne til den er i mellemtiden blevet sat i gang efter et forberedende møde, der fandt sted endnu under det britiske formandskab i juni 1998.
Fra den 1. til den 4. december finder en første konference sted under østrigsk formandskab om politiets rolle i bekæmpelsen af vold mod kvinder, navnlig imod indvandrerkvinder. Dette arrangement finansieres delvis af Daphne-programmet. Endnu en vigtig konference, som Kommissionen arrangerer i samarbejde med det tyske formandskab, finder sted til næste forår. På den skal der bl.a. fremlægges en rapport med en analyse af medlemsstaternes statistikker desangående. Denne rapport bliver for tiden udarbejdet i fællesskab af eksperter fra samtlige medlemsstater og den europæiske kvindelobby. Også dette arbejde finansieres af Daphne-programmet.
Den konference, der afslutter kampagnen, arrangeres i samarbejde med det finske formandskab. Kommissionen har desuden planer om en udstilling og flere seminarer. Derudover vil den udarbejde og distribuere informationsmateriale, der først og fremmest skal anvendes i forebyggende øjemed. Medlemsstaterne opfordres til i deres eget land at gennemføre arrangementer, som henvender sig både til den brede offentlighed og til ikkestatslige organisationer. Kommissionen har endvidere tilskyndet til, at der i medlemsstaterne indledes et Eurobarometerrundspørge om dette emne. Til den afsluttende konference skal der endvidere udarbejdes en rapport, som sammenfatter alle de aktioner, der er blevet gennemført eller indledt under kampagnen i medlemsstaterne. Det ville være rart, hvis også ansøgerlandene ville deltage i denne kampagne.
Der kan ligge en begrænsning i, at gennemførelsen, arten og omfanget af foranstaltningerne bestemmes af størrelsen af de finansielle og personalemæssige ressourcer, De fastsætter for 1999. Derfor kan Kommissionen først vedtage kampagnen definitivt efter vedtagelsen af det samlede budget i december 1998.

Malone
Jeg takker kommissæren for hans svar.
Jeg stiller normalt ikke spørgsmål, for jeg kan ikke lide at spilde tid, men jeg har meget stærke følelser for denne sag. Jeg er skuffet over, at vi ikke har været i stand til at gøre yderligere fremskridt. Jeg kunne godt lide at vide, om grunden til, at De ikke havde ressourcer nok til Deres rådighed, havde noget at gøre med den beretning, der blev offentliggjort i går af Revisionsretten, og som siger, at en hel del arbejde bliver besværliggjort af folk, der er ansat på korttidskontrakter. Det håber jeg ikke, er tilfældet her.
Deres planer er meget rosværdige, og kampagnen og de argumenter, De har fremsat, er meget gode. Men vi må også tage kampagnen ud til skolerne, for uddannelsesmæssigt input er meget vigtigt.

Wulf-Mathies
Hr. formand, i første omgang var problemet simpelthen, at vi skal overholde bestemte frister, når Rådet skal træffe sådanne afgørelser, og derfor kom vi for sent. Det har imidlertid ikke noget at gøre med beskæftigelsesforholdene i Kommissionen. De kender imidlertid Kommissionens meddelelse »on a medium-term Community action programme on measures providing a Community - wide support to Member States action relating to violence against children, young persons and women«. Der er her tale om et program, som skal løbe fra 2000 til 2004, og hvor det bestemt vil være fornuftigt også at inddrage skolerne. De ved jo, at en del af denne meddelelse og af handlingsprogrammet er at gøre folk bevidste om problemet. Jeg er enig med Dem i, at det skal ske så tidligt som muligt, for at der generelt oparbejdes en stemning og et oplysningsstadium i befolkningen, så vold mod kvinder ikke længere accepteres, og fælles aktioner endvidere muliggøres.

Formanden
Spørgsmål nr. 45 af Gerard Collins (H-1029/98):
Om: EU-støtte til indkøb af computere i skolerne
I Shanagolden Primary School i Limerick i Irland er der netop åbnet et nyt computerrum med otte computere, som vil gøre det muligt for lærerne at arbejde med eleverne, herunder elever, der har behov for særlig støtte, og forbedre undervisningen gennem anvendelse af ny teknologi. Dette var kun muligt, fordi der på forskellig måde blev tilvejebragt økonomiske midler, og ved hjælp af et rentefrit lån.
Kan Kommissionen oplyse, hvilken støtte - om nogen overhovedet - der er til rådighed på EU-plan til indkøb af computere og/eller indretning af computerrum i grundskoler og på gymnasier? Fru Wulf-Mathies, De bedes besvare hr. Collins' spørgsmål.

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Collins, Kommissionen deltager intensivt i at forbedre europæiske skolers adgang til nye informationsteknologier. Blandt de aktioner, der allerede er startet eller for øjeblikket er ved at blive indledt, kan især nævnes følgende. For det første: Formålet med handlingsplanen om indlæring i informationssamfundet er at koble europæiske skoler på et net, at uddanne lærere og at udvikle strategier for udarbejdelsen af indholdet.
For det andet: Arbejdsgruppen »Undervisningssoftware og multimedia« sammenfatter de didaktiske aktiviteter fra otte forskellige fællesskabsprogrammer. I den sammenhæng blev der i december 1996 offentliggjort en fælles indkaldelse af forslag til »didaktiske multimedier«, hvori navnlig Sokrates-, Leonardo da Vinci-, TEN- og tre forskningsprogrammer deltog. Af de 46 projekter, der blev udvalgt, skal projektet European Schoolnet nævnes, hvori medlemsstaternes undervisningsministerier deltager. Sokrates tager sigte på det europæiske samarbejde på uddannelsesområdet og fremmer samarbejdet om disse emner, navnlig inden for rammerne af aktionen åben undervisning og fjernundervisning. Forslaget til Sokrates II omfatter en ny aktion, som skal fremme den kritiske og ansvarsbevidste anvendelse af informationsteknologier i skoler og på højere læreanstalter.
Endelig findes der i forskellige forskningsprogrammer talrige forsknings- og udviklingsaktioner, som tjener til at udvikle en infrastruktur og midlerne til at udnytte den, at skaffe nye værktøjer som simulationer eller virtuelle klasseværelser samt at fremme åben undervisning og fjernundervisning.
I Fællesskabet finansieres anskaffelsen af edb-materiel til skoler, navnlig computere, i henhold til subsidiaritetsprincippet via medlemsstaternes eller kommunernes budgetter. De områder, der kan få støtte fra strukturfondene, får ekstra midler fra de forskellige strukturfonde, som delvis har finansieret anskaffelsen af computere til erhvervsskoler og videreuddannelsesinstitutioner også i Irland.

Formanden
Mange tak, fru Wulf-Mathies. Hr. Gerard Collins er tilfreds med Deres svar.
Spørgsmål nr. 46 af Marie-Paule Kestelijn-Sierens (H-0968/98):
Om: Tilladelse til forbrændingsanlæg i Drogenbos i modstrid med europæisk lovgivning
Den 21. november 1997 gav det flamske miljøministerium tilladelse til opførelse af et forbrændingsanlæg i Drogenbos (flamsk Brabant). Med opførelsen af dette forbrændingsanlæg overtrædes bl.a. nærhedsprincippet, forsigtighedsprincippet og direktiv 80/779/EØF om grænseværdier for luftkvaliteten med hensyn til svovldioxid og svævestøv og 85/337/EØF om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet. Finder Kommissionen den klage, som de omkringboende har indgivet, berettiget, og hvilke skridt vil den i pågældende fald tage? Fru Wulf-Mathies, De bedes besvare fru Kestelijn-Sierens' spørgsmål.

Wulf-Mathies
Hr. formand, Kommissionen undersøger for tiden flere klager i forbindelse med forbrændingsanlægget i Drogenbos, som er genstand for dette spørgsmål. På grundlag af disse klager har Kommissionens tjenestegrene i slutningen af august anmodet den belgiske regering om oplysninger. Kommissionen gennemgår for øjeblikket svaret fra de kompetente belgiske myndigheder. Bekræfter den igangværende undersøgelse, at der er tale om en overtrædelse af Fællesskabets miljøret, afgør Kommissionen, om sagen i henhold til artikel 169 skal indbringes for Domstolen.

Kestelijn-Sierens
Fru kommissær, jeg takker for svaret, men jeg vil gerne vide nøjagtigt, hvornår der kan forventes en beslutning fra Kommissionen. Det drejer sig trods alt om et meget vigtigt problem, der haster meget, fordi det drejer sig om en forbrændingsovn, der opføres i et område, hvor der er samlet 1, 5 millioner mennesker, og hvor grænseværdierne for støvpartikler og kadmium allerede er nået. Jeg anmoder Kommissionen om at undersøge denne sag som en hastesag. Måske kan De i det mindste oplyse, inden for hvilken frist Kommissioen træffer en beslutning.

Wulf-Mathies
Fru Kestelijn-Sierens, vi er klar over, at der her er tale om et ømtåleligt emne. Derfor har vi også anmodet den belgiske regering om oplysninger, og dem modtog vi i oktober. De må ikke nu forvente af mig, at jeg helt konkret kan sige Dem, hvor længe undersøgelsen varer. Vi ved imidlertid godt, at det er et emne, som foruroliger beboerne på egnen, og derfor har de krav på, at vi så hurtigt som muligt konstaterer, om der foreligger en overtrædelse af miljøbestemmelserne eller ej.

Formanden
Spørgsmål nr. 47 af John McCartin (H-0945/98):
Om: Lokalsamfundsbaserede partnerskaber i Irland
Er Kommissionen klar over, at de lokale partnerskaber (der modtager støtte under det operationelle program for lokal udvikling i byer og landdistrikter i forbindelse med underprogrammet for integreret udvikling af angiveligt ugunstigt stillede områder og andre områder) er nervøse for, at programmet vil blive skåret ned, nu hvor det netop er blevet sat i gang (har kun fungeret siden 1996)?
Vil Kommissionen i betragtning af vigtigheden af at få rettet op på manglerne gennem en sådan lokal fællesskabsindsats forpligte sig til at medtage et sådant program i de nye strukturfondsforordninger? Fru Wulf-Mathies, De bedes besvare hr. McCartins spørgsmål.

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. McCartin, de bekymringer angående de lokale partnerskaber, De nævner, er set med vores øjne ubegrundede. Kommissionen har hverken planer om en omprogrammering eller om en nedskæring af bevillingerne. Tværtimod, på basis af de oplysninger, vi har fået fra tilsynsudvalget om det operationelle program for lokal udvikling i byer og landdistrikter, er Kommissionen overbevist om, at det vil lykkes de lokale partnerskaber helt at fordele de programbevillinger, der står til rådighed inden for rammerne af programmet TAI II, på forskellige projekter inden udgangen af 1999. Det gælder navnlig i betragtning af muligheden for, at de bevillinger, der er opført til de enkelte projekter, først bruges helt op året efter.
Kommissionen ville hilse det velkomment, hvis de nationale myndigheder ville medtage forslag i deres plan for den regionale udvikling til, hvorledes fremme af den integrerede udvikling kan fortsættes inden for rammerne af programplanlægningen for den næste planlægningsperiode. Den påskønner de fremskridt, der er opnået inden for det løbende program i forbindelse med fremme af den lokale socioøkonomiske udvikling og i forbindelse med afbødning af ulemper, og den er åben over for forslag til, hvorledes den lokale udvikling og navnlig bekæmpelsen af social udstødelse kan fremmes også i den kommende tid.

McCartin
Jeg vil gerne takke kommissæren for hendes meget fuldstændige svar. En af mine bekymringer går rent faktisk hverken på dette år eller næste år men på det nye program, der begynder i år 2000. Dette begyndte ikke med det nuværende strukturfondsprogram, for der var en forsinkelse med at få det sat i gang, og navnlig i Irland.
Folk er først nu begyndt at at finde ud af, hvad det drejer sig om og er ved at få deres program i gang, og nu er de bekymrede over, at det måske ikke fortsætter efter udgangen af 1999. Vil De fremsætte forslag, for at det fortsættes i det nye program, således at de har endnu seks år?

Wulf-Mathies
Hr. formand, jeg forstår bekymringen. Ad 1: Det gælder kun om at gennemføre alle forpligtelsesbevillinger inden udgangen af 1999, og det betyder, at der stadig kan finansieres foranstaltninger i 2000.
Ad 2: Principielt er Kommissionen interesseret i også at støtte lokale partnerskaber i den næste programperiode. Det ville blot være at gå for vidt allerede nu, hvor den irske regerings forslag til programmer endnu ikke er kendt, at sige, at de også kommer til at indgå i fremtidige programmer. Men da vi tillægger lokale initiativer, navnlig lokale beskæftigelsesinitiativer, stor betydning i de nye forslag til strukturfondsreformen, går jeg ud fra, at det bliver et fælles anliggende fortsat at kunne støtte sådanne eller lignende foranstaltninger også som del af et fremtidigt program.

Formanden
Spørgsmål nr. 48 af Konstantinos Hatzidakis (H-0973/98):
Om: Byggesjusk i forbindelse med gennemførelsen af fællesskabsstøtterammen til fordel for Grækenland
I henhold til oplysninger, der for nylig blev offentliggjort i Grækenland, har man konstateret byggesjusk og misligholdelse af fællesskabsnormerne i forbindelse med en stor del af de projekter, og navnlig vejprojekterne, som udføres inden for rammerne af den anden fællesskabsstøtteramme til fordel for Grækenland og samfinansieres over Fællesskabernes almindelige budget.
Disse oplysninger kom for dagens lys efter offentliggørelsen af en rapport fra ESPEL (instans for kvalitetskontrol, som er nedsat af den græske stat), der havde konstateret, at i alle de kontrollerede vejprojekter forekom der byggesjusk i et omfang fra 26 % til 95 %. Spørgsmålet er særdeles alvorligt både på grund af det store antal tilfælde af byggesjusk, og også fordi disse forsømmelser i vid udstrækning er årsag til det store antal trafikulykker og trafikdødsfald i Grækenland.
Da disse projekter er blevet gennemført med fællesskabsbevillinger, bedes Kommissionen oplyse, om den mener, at et så stort antal tilfælde af byggesjusk er naturligt, og navnlig i sammenligning med forholdene i de øvrige medlemsstater? Hvor placerer Kommissionen ansvaret, og hvad har den til hensigt at gøre for at sætte en stopper for denne uacceptable situation? Fru Wulf-Mathies, De bedes besvare hr. Hatzidakis' spørgsmål.

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Hatzidakis, i henhold til gældende fællesskabsret påhviler gennemførelsen af de projekter, der medfinansieres af strukturfondene, udelukkende medlemsstaterne, det vil sige, at efter gældende ret skal medlemsstaterne sikre den foreskrevne kvalitet. Tilsynet med dette arbejde er derfor underlagt nationale retsforskrifter. På det tidspunkt, da Fællesskabets plan for støtte til Grækenland i perioden 1994-1999 blev godkendt, lovede den græske regering Kommissionen at træffe foranstaltninger til at afhjælpe de svage punkter, som ved tidligere lejligheder gentagne gange var dukket op i forbindelse med gennemførelsen af offentlige arbejder. Det var navnlig vigtigt for Kommissionen på baggrund af det stærkt øgede antal af nye projekter.
Blandt foranstaltningerne var, at der skulle indsættes en uafhængig særlig rådgiver for kvalitetskontrol i forbindelse med projekter, der medfinansieres af Fællesskabet. Den første kvartalsrapport fra denne instans, ESPEL, konstaterer faktisk, at der stadig er problemer med kvaliteten. Kontrollen med projekterne i form af stikprøver muliggør imidlertid endnu ikke udpegningen af bestemte projekter. Derfor fremsatte det fælles stående udvalg, som også repræsentanter for Kommissionen er medlem af, det forslag - som de græske myndigheder accepterede - at kvalitetskontrolløren fra den 1. juli 1998 ikke længere skulle kontrollere projekterne ved hjælp af stikprøver, men skulle kontrollere dem systematisk og grundigt.
Resultaterne af anden ESPEL-kontrolrunde skal fremlægges om to dage, nemlig den 19. november, på det næste møde i kontroludvalget for Fællesskabets støtteplan. Først da bliver det muligt at fastslå hvert enkelt projekts mangler med hensyn til kvalitet og finde frem til de ansvarlige og i den forbindelse navnlig gå ud fra tre grupper: nemlig projekter med sekundære mangler, som virksomhederne skal afhjælpe; projekter med betydelige mangler, som dog ikke har nogen betydning for sikkerheden, f.eks. trafiksikkerheden, men forårsager store vedligeholdelsesudgifter. Disse ekstra udgifter skal afregnes med de pågældende virksomheder. Den tredje kategori: Projekter med alvorlige fejl, som ikke kan udbedres, skal gås efter af virksomhederne for egen regning.
Der foreligger ingen oplysninger for Kommissionen, som kunne gøre det muligt for den at foretage en sammenlignende bedømmelse af kvalitetsproblemer i de enkelte medlemsstater. Kommissionen bifalder imidlertid den øgede uafhængige kvalitetskontrol i Grækenland, og den er i tæt kontakt med de græske myndigheder. Den vil gennemgå resultaterne af den anden ESPEL-kontrolrunde og sammen med de ansvarlige nøje følge udviklingen, for så vidt angår afhjælpningen af mangler ved projekterne.

Hatzidakis
Hr. formand, jeg ved ikke, hvor jeg skal starte, for emnet er for bredt til blot et minut. Jeg siger Dem, fru kommmissær, selvom De udmærket er klar over, at alle vi EU-parlamentarikere kæmper for vores områder og for en rigtig anvendelse af den anden fællesskabsstøtteramme, for at få flest muligt penge til Santer-pakken, som den følger, så sker der faktisk ikke en rigtig anvendelse, og det fordømmer vi. Der er tale om en skandale. Jeg har data for tredje kvartal fra den rapport, der er offentliggjort af den særlige instans for kvalitetskontrol. I den kan man bemærke byggesjusk i meget stort tal: kvalitet af inaktive armeringsmaterialer 77 %, kvalitet af inaktivt underfundamenteringsmateriale 91 %, kvalitet af fundamenteringsmateriale 95 % og så fremdeles. Der er tale om en skandale, fru kommissær, og jeg havde oprigtigt talt ventet en klarere svar. I forbindelse med det skriftlige spørgsmål, som jeg stillede for et stykke tid siden, om anlægsarbejdet Patra-Athen-Thessaloniki, svarede De mig, at skaderne ikke er blevet repareret, skønt De havde bedt herom, og at forsinkelsen var foruroligende. Jeg beder Dem altså fortælle mig, hvad De konkret agter at gøre over for den græske regering, samt også at fortælle mig, eftersom De nævnte, at De har sammenlignelige data, hvad der sker andre steder. Har De overskridelser, har De sådanne problemer af størrelsesordenen 95 % i andre lande? Oprigtigt talt vil jeg gerne bede Dem om et mere konkret svar, for det er et emne af første prioritet for mit land.

Wulf-Mathies
Hr. formand, ærede medlem, jeg har ikke nogen tal fra andre medlemsstater, men De ved naturligvis, at vi i årevis har arbejdet på at fremskynde forbedringen af udbudsproceduren for offentlige indkøb, og De ved også, at reformen af offentlige indkøb har krævet lovændringer, som jo nu engang også skal igennem et parlament i en demokratisk procedure. Derfor har alt dette varet meget længere, end også vi syntes om. For øjeblikket er vi imidlertid godt på vej til nu at få virkelig sikre data. Det ville være rart, hvis vi i fællesskab - De i Deres egenskab af parlamentsmedlemmer og vi i vores egenskab af Kommission med det ansvar, det indebærer - nu afventede mødet i tilsynsudvalget og så kunne foretage en evaluering af den seneste relevante undersøgelse.

Trakatellis
Hr. formand, fru kommissær, for det første ville jeg gerne høre fra Dem præcis, hvad det er for nogle arbejder, vi debaterer, hvem er entreprenørerne, og hvem er de ansvarlige i de forskellige tjenester i den græske stat, som skulle holde opsyn med disse arbejder. Det er umuligt for os at få konkrete detaljer. For det andet vil jeg gerne bede Dem fortælle mig hvilke tiltag der er blevet taget til straffesanktioner for forsømmelser, for i et svar, som De gav mig skriftlig, nævner De, at det vil komme til straffesanktioner, men jeg har intet hørt om noget tiltag hertil. Påtænker De noget i den forbindelse? For det tredje, hvis disse forsømmelser, som er meget store, viser sig at være sande, vil pengene så blive krævet tilbagebetalt? Er der altså mulighed for, at mit land bliver nødsaget til at returnere summer til EU og til Kommissionen?

Wulf-Mathies
Hr. formand, jeg skal gerne forsøge. Jeg har jo netop gjort opmærksom på, at vi nu har indledt en helt konkret undersøgelse, og resultaterne af den skal drøftes i tilsynsudvalget den 19. november. Jeg beder Dem forstå, at jeg ikke her og nu vil foregribe mødet i tilsynsudvalget. Men jeg har gjort det klart, hvad konsekvenserne bliver, hvis der entydigt kan påvises mangler. Det er så i første omgang ikke noget, som Kommissionen kræver af virksomhederne, men noget, medlemsstaterne er forpligtet til, fordi det er medlemsstaten, der skal føre kontrol. Vi kan ikke blande os i en medlemsstats måde at regere på. Og det vil vi heller ikke.
Der er ikke kun subsidiaritetsprincippet, men også nødvendigheden af at holde beføjelserne adskilt, men det er klart, at der i de fælles forsamlinger - det gælder både for tilsynsudvalget, hvor Kommissionen har sæde, og for dette fælles udvalg, der blev nedsat, fordi vi konstaterede, at offentlige indkøb ikke fungerer optimalt, som ordningen er - at der i disse udvalg finder en drøftelse af de nødvendige konsekvenser sted. Jeg skal gerne også på grundlag af drøftelsen i dag i Parlamentet give vores repræsentant i tilsynsudvalget den anvisning med, at vedkommende på dette punkt ikke kun omhyggeligt skal søge oplysninger om, hvilke problemer der helt konkret har været, men også sørge for, at de over for virksomhederne får passende økonomiske konsekvenser og, hvis det er påkrævet eller givet på forhånd, naturligvis tillige strafferetlige konsekvenser. Blot skal jeg først kende fakta, før jeg begynder at bringe strafferetten ind i billedet.
Jeg vil således benytte denne drøftelse til endnu en gang at tilskynde Kommissionens repræsentanter til at bruge den som udgangspunkt på mødet i tilsynsudvalget den 19. november.

Formanden
Spørgsmål nr. 49 af Glenys Kinnock (H-0980/98):
Om: Tidsplan for forhandlinger om strukturfondene
Kan Kommissionen give en oversigt over tidsplanen for de resterende forhandlinger om strukturfondsforordningerne og den forventede periode for forhandlinger om programmerne mellem Kommissionen og medlemslandene for Mål nr. 1 og Mål nr. 2? Fru Wulf-Mathies, De bedes besvare fru Kinnocks spørgsmål.

Wulf-Mathies
Hr. formand, fru Kinnock, tidsplanen for forhandlingerne om strukturinterventionerne i den nye planlægningsperiode for programmerne afhænger naturligvis hovedsagelig af, hvornår de nye strukturfondsforordninger bliver vedtaget. Det Europæiske Råd i Cardiff har om dette emne sagt, at der senest i marts 1999 skal være politisk enighed om de samlede foranstaltninger. Kommissionen har med tilfredshed taget til efterretning, at det tyske rådsformandskab vil overholde tidsplanen fra Cardiff, således som det kom til udtryk i forbundskansler Schröders regeringserklæring den 10. oktober. Forholder det sig således, ville Parlamentet inden udgangen af den nuværende valgperiode kunne stemme for navnlig forslaget til en forordning med generelle bestemmelser om strukturfondene. Den endelige vedtagelse ville så kunne ske i maj 1999.
I henhold til Kommissionens forslag skal fortegnelsen over mål 1-områder udarbejdes umiddelbart efter vedtagelsen af forordningen. Når man tager hensyn til den tid, det tager at udarbejde regionaludviklingsplanerne og forhandle Fællesskabets planer for støtte på plads, kan Kommissionens afgørelser om, at fondene skal være med under mål 1, således foreligge i første kvartal af 2000.
Hvad angår mål 2, kan fortegnelsen over de områder, der er berettiget til støtte, vedtages af Kommissionen i tredje kvartal af 1999, fordi drøftelsen her vil tage længere tid på grund af den indførte fleksibilitet.
I tredje kvartal af 2000 kan Kommissionen udarbejde programplanlægningsdokumenterne for mål 2 og træffe afgørelser om fondenes deltagelse. Det forudsætter imidlertid, at forordningerne vedtages af Parlamentet endnu i denne valgperiode, det vil sige i maj, og at alle deraf følgende beslutninger - for dernæst skal tingene jo konkretiseres - også træffes hurtigt. Derfor er det efter min mening meget vigtigt, at Parlament og Råd udsender et klart signal om, at de agter at overholde denne tidsplan. Jeg håber meget, at i det mindste Parlamentet i morgen ved førstebehandlingen af strukturfondsreformen vil sørge for, at det sker. De kan være forvisset om, at det er Kommissionen meget magtpåliggende at opfordre alle til, at de nu helt konkret overholder deres forpligtelser, for at de regioner, der har brug for vores støtte, ikke kommer til at lide under, at der her er opstået en flaskehals.

Kinnock, Glenys (PSE).
Jeg takker kommissæren for et meget omfattende svar. Kan kommissæren fortælle os, hvilken opskrift Kommissionen vil bruge i forbindelse med dens tildeling af strukturfondsmidler til mål 1-områder for perioden 2000-2006? Vil Kommissionen i åbenhedens interesse - og det falder mig meget fjernt at hævde, at Kommissionen ikke altid ønsker åbenhed omkring disse spørgsmål - gøre os den tjeneste at offentliggøre den opskrift, den har i sinde at gøre brug af?

Wulf-Mathies
Det gør jeg gerne, for vi er faktisk enige om det principielle spørgsmål om gennemskuelighed. Vi vil gerne gøre det klart, at beregningsgrundlagene og indikatorerne er gennemskuelige og kan kontrolleres af alle. Derfor er vi for øjeblikket ved at udarbejde et dokument, som stilles til både Rådets og så naturligvis også det kompetente udvalgs disposition.

Lindqvist (ELDR).
Jeg har to opfølgningsspørgsmål. Det første spørgsmål drejer sig om mål 6-området. Jeg vil gerne vide, hvor langt man er nået med diskussionerne om mål 6-området for Sverige og Finland, som jo blev taget op i forbindelse med forhandlingerne om medlemskab i 1992. Kommer kriterierne fra dengang, som stadig gælder, med, og vil de bliver overført uændret til mål 1?
Den anden ting er, at jeg tror, at det generelt ville være godt, hvis vi får klarlagt bestemmelserne for strukturfondene i medlemsstaterne, før valget til Europa-Parlamentet i juni næste år, så der ikke råder en masse uklarhed på dette område. Det vil nok være en god idé for os og for offentligheden at få det afklaret - hvis det kan lade sig gøre. Derfor vil jeg gerne høre kommissærens mening om dette.

Wulf-Mathies
De ved, at det ikke skyldes Kommissionen, hvis der skulle opstå forsinkelser, og jeg håber stadig, at det ved en fælles kraftanstrengelse lykkes os at få afsluttet også forhandlingerne om strukturfondene i maj, det vil sige, inden De indleder valgkampen. Kommissionen forelagde jo allerede i marts i år sine forslag, og derfor kunne man også allerede være nået frem til konkrete resultater, hvis man bare havde villet. Det skyldes jo nu engang Rådet, og jeg håber, at Rådet i sidste instans lever op til sine beslutninger fra mødet i Cardiff.
Hvad angår mål 6, bibeholdes principperne for Finland og Sverige, som også var omhandlet i Finlands og Sveriges tiltrædelseskontrakt, med én undtagelse, nemlig at en region i Finland bliver et egentligt mål 1-område og derfor vil blive stillet bedre. Men som sagt er det Kommissionens forslag. Rådet og Parlamentet skal acceptere det.

Formanden
Spørgsmål nr. 50 af Reinhard Rack (H-1011/98):
Om: Det fremtidige indhold af fællesskabsinitiativet Interreg
Der aftegner sig allerede meget konkrete detaljer med hensyn til de fremtidige rammebetingelser for de nye mål 1, 2 og 3. Det forholder sig anderledes med hensyn til fællesskabsinitiativerne. Kommissionen bedes i den forbindelse især besvare følgende spørgsmål hvilke vigtige punkter vil det fremtidige Interreg-initiativ indeholde, og vil et af disse vigtige punkter være fremme af regionerne ved EU's ydre grænser, hvilket Europa-Parlamentet har krævet med stort flertal? Hvilken form for foranstaltninger vil ifølge Kommissionen kunne modtage støtte som et led i fremme af regionerne ved EU's ydre grænser til de central- og østeuropæiske lande? Fru Wulf-Mathies, De bedes besvare hr. Racks spørgsmål.

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Rack, Kommissionen har foreslået, at fællesskabsinitiativet Interreg videreføres og styrkes. Det skal efter dens mening for fremtiden omfatte tre former for samarbejde.
For det første: samarbejdet mellem grænseregioner med fælles grænse med henblik på at udvikle henholdsvis sammenhængende, grænseoverskridende, økonomiske og sociale områder og et grænseoverskridende tæt samarbejde også om alle andre sager. For det andet: transnationalt samarbejde mellem regionale og nationale myndigheder med henblik på at fremme den økonomiske integration af randområder samt en øget integration af Europa og en uddybning af samarbejdet om den fysiske planlægning. For det tredje: interregionalt samarbejde med henblik på at udveksle erfaringer og metoder, der har bevist deres egnethed, samt fremme overførslen af knowhow mellem de pågældende regioner.
Inden for rammerne af Interreg kan som bekendt kun foranstaltninger i medlemsstaterne finansieres. Dog knyttes Interreg-foranstaltningerne i grænseregionerne ind til ansøgerlandene sammen med Phare-grænseoverskridende foranstaltninger, inden for hvis rammer det grænseoverskridende samarbejde i Phare-landene finansieres. Herindunder falder et stort antal foranstaltninger på områder som økonomisk samarbejde, miljøbeskyttelse, infrastruktur, politik angående små og mellemstore virksomheder, turisme etc.
Kommissionen har iværksat en reform af Phare-CBC-bestemmelserne. Målet med denne reform er at gøre det grænseoverskridende samarbejde mere effektivt og øge foranstaltningernes grænseoverskridende karakter gennem fælles strukturer og fælles programmer. Hvad angår arten af de gennemførte foranstaltninger, skal Phare-CBC-bestemmelserne tilpasses Interreg-procedurerne, så et ægte grænseoverskridende samarbejde bliver nemmere, og Phare-CBC-instrumentet - om De vil - gøres til et Interreg-instrument med henblik på førtiltrædelse, hvorved man også sammen kan lære dette grænseoverskridende samarbejde.

Rack
Fru kommissær, det, De resumererede i Deres svar, viser, at vi netop med hensyn til dette for regionerne, men også for Dem som den ansvarlige kommissær, vigtige emne allerede er kommet meget langt og navnlig i den rigtige retning. Det spørgsmål, der naturligvis altid kan stilles i denne sammenhæng, er: hvor meget? Interreg har hidtil været et af de 15 fællesskabsinitiativer, og det har derfor i den forløbne støtteperiode ikke været sådan, at bevillingerne flød særlig rigeligt her. Hvorledes ser det, så vidt det allerede nu kan overskues, ud for den kommende støttepriode?

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Rack, bevillingerne vil i hvert fald blive øget, for De ved, at Interreg for fremtiden ikke mere er et af 13 initiativer, men ifølge Kommissionens forslag - og her kan jeg kun anmode Parlamentet om at modstå fristelsen til at splitte fællesskabsinitiativerne op - et af tre. Kommissionen har indtil nu hele tiden været af den mening, at Interreg skal være det mest betydningsfulde af disse tre, og det kunne betyde, at ca. 50 % af midlerne til fællesskabsinitiativerne - altså af den andel på 5 %, som fællesskabsinitiativerne udgør af hele kagen - skal tilflyde Interreg.
Men det forudsætter: for det første, at medlemsstaterne accepterer procentsatsen på 5 %. Det hersker der for øjeblikket uenighed om i Rådet. For det andet, at vi modstår alle fristelser til at lægge yderligere initiativer oveni, for det er klart, at der så automatisk skulle stilles midler til rådighed til flere initiativer med den konsekvens, at Interreg så også ville komme til at lide under det i finansiel henseende.

Formanden
Mine damer og herrer, med dette spørgsmål af hr. Rack har vi opbrugt den tid, der var afsat til spørgsmål til kommissær Monika Wulf-Mathies. Vi takker Dem for Deres tilstedeværelse.
Da den tid, der var afsat til spørgsmål til kommissær Wulf-Mathies, er udløbet, besvares spørgsmål nr. 51 af hr. Schröder skriftligt.

Formanden
Spørgsmål nr. 52 af José Salafranca Sánchez-Neyra (H-0923/98):
Om: Forbindelserne mellem USA og Cuba
Er Kommissionen bekendt med den skrivelse af 3. august 1998, som den amerikanske udenrigsminister Albright har stilet til formanden for det amerikanske Senats udenrigsudvalg, Helms, og som har været offentliggjort i flere forskellige medier?
Agter Kommissionen at reagere eller give udtryk for sin holdning i denne sag?
Finder Kommissionen, at den amerikanske udenrigsministers fortolkning af betingelserne i erklæringerne af 18. maj er i overensstemmelse med ånden i den ansvarlige kommissærs tilkendegivelser over for Europa-Parlamentets Udvalg om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender i maj?
Er Kommissionen enig i, at denne aftale er en ekstraordinær fornyet bekræftelse af de principper, der ligger til grund for »Liberty Act«? Vi byder Dem velkommen, hr. Brittan, og beder Dem besvare hr. Salafrancas spørgsmål.

Brittan, Sir Leon
Kommissionen er bekendt med brevet fra udenrigsminister Albright til senator Helms vedrørende aftalen om investeringsdisciplin. Vi har drøftet det med udenrigsminister Albright under ministermødet i Wien i september, og Kommissionen informerede hende om, at der var adskillige dele af det brev, som Kommissionen ikke ville have skrevet. Kommissionen mener ikke, at det er ønskværdigt eller nyttigt at fokusere på uenigheder i forelæggelsen af aftalen om investeringsdisciplin. Aftaleteksten som sådan er detaljeret og tydelig. Det er en tekst, som vi vil overholde og gennemføre, når der vedtages en tekst om frafaldelse af Helms-Burton-loven.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. kommissær, jeg vil gerne gå i dybden med to forhold, som jeg beder Dem besvare med største præcision.
Da De mødte op i Europa-Parlamentets Udvalg om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender dagen efter Rådet (almindelige anliggender), hvor betingelserne i erklæringen fra det transatlantiske topmøde om ekstraterritoriale love, nærmere bestemt Helms-Burton-loven, blev behandlet, sagde De, at hvis USA ikke opfyldte sin del - og jeg refererer her til ændringen af afsnit IV - ville disse aftaler falde bort. Og i givet fald udelukkede De ikke muligheden for på en eller anden måde at genoptage sagen i Verdenshandelsorganisationens instanser.
Det spørgsmål, jeg vil stille, hr. kommissær, er følgende: Hvilken frist er ifølge Kommissionen passende, før det tages op, om USA har gennemført ændringen af afsnit IV i loven? Præsident Clintons embedsperiode? Kommissionens embedsperiode? Eller måske embedsperioden for den kommende præsident for USA? Hvilken embedsperiode tænkes der på?
Det andet forhold, hr. kommissær. Jeg vil gerne vide, om De under Deres seneste besøg i Washington havde lejlighed til at møde formanden for Kongressens udenrigsudvalg, senator Gilman, og kongresmedlemmet Bob Menéndez, og jeg vil høre, om De kan bekræfte, at man bad Dem - eller Europa-Kommissionen - om skriftligt at tage stilling til indholdet i skrivelsen fra fru Albright til senator Helms. Jeg vil gerne vide, hr. kommissær, om De fra den amerikanske Kongres har modtaget en skrivelse, hvori Kommissionen anmodes om at give udtryk for sin holdning nærmere bestemt til indholdet af denne skrivelse.

Brittan, Sir Leon.
Situationen er den, at vi ikke vil gennemføre vores del af aftalen, hvis USA ikke gennemfører sin. Vi har ikke fastsat nogen tidsfrist. Jeg havde en række møder med ledende medlemmer af Kongressen, herunder med hr. Gilman, under et besøg i USA for nylig, hvor jeg redegjorde for vores holdning, og USA syntes mere rede til at forstå den. Frem for alt er grunden til, at vi ikke har beskæftiget os med at sætte en tidsfrist den, at USA for nærværende ikke fører nogen sag imod nogen europæiske virksomheder i henhold til afsnit 3 eller afsnit 4 i aftalen, og det har angivet, at ikke blot vil Total få en aftale om frafaldelse, men enhver anden virksomhed, der investerer i Iran på lignende vilkår, vil ligeledes få en frafaldelse. De gennemfører ikke deres lov, og vi er ikke underkastet den.

Newens
Kommissæren har fortalt os, at USA ikke for nærværende gennemfører Helms-Burton-loven i visse henseender. Men er han klar over, at mange europæiske forretningsfolk er blevet skræmt til at opgive at løbe nogen risici for at blive holdt til ansvar i henhold til afsnit 3 og afsnit 4 i forslaget, og hvis de har haft forbindelser til USA, har de foretrukket at indskrænke deres relationer med Cuba eller ikke have nogen overhovedet?
Vil der ikke under disse omstændigheder komme et tidspunkt, hvor der, selvom der ikke er fastsat nogen tidsfrist, vil skulle træffes yderligere foranstaltninger for at beskytte europæiske forretningsfolk fra virkningerne af denne situation?

Brittan, Sir Leon.
De synes at være temmelig godt beskyttet af den forståelse, vi har, for store horder af dem synes at strømme til Cuba.

Formanden
Spørgsmål nr. 53 af Jonas Sjöstedt (H-0976/98):
Om: Forhandlingerne om en multilateral investeringsaftale (MIA)
For nogen tid siden blev forhandlingerne i OECD om den multilaterale investeringsaftale genoptaget. Det udkast, der dannede grundlag for forhandlingerne i foråret, er blevet kritiseret kraftigt bl.a. af Europa-Parlamentet. Hvilke ændringer ønsker Kommissionen gennemført i aftalen i forhold til det udkast, der blev forhandlet i foråret? Hr. Brittan, De bedes besvare hr. Sjöstedts spørgsmål.

Brittan, Sir Leon
Dette er selvfølgelig et kompliceret spørgsmål. Siden det blev rejst, er jeg fremkommet med en udtalelse fra Kommissionen ved plenarmødet den 20. oktober. Det er stadig en akkurat udtalelse, der giver et godt billede af stillingen lige nu, og jeg vil henvise til den.

Sjöstedt
Jeg siger kommissæren hjertelig tak for det ikke alt for lange svar. Mit spørgsmål er jo til dels uaktuelt, idet det blev stillet inden den glædelige nyhed fra den franske regering om, at den har trukket sig ud af MIA-forhandlingerne.
Nu virker det sandsynligt, at der bliver tale om nye forhandlinger inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen WTO. Mit spørgsmål er så, om Kommissionen mener, at indholdet af det aftaleforslag, man forhandlede sig frem til inden for rammerne af OECD, skal danne grundlag for forhandlingerne inden for WTO? Eller mener man, at man skal starte helt forfra, idet der gælder nye forudsætninger for forhandlingerne?

Brittan, Sir Leon.
Som jeg forklarede under forhandlingen, er stillingen den, at vi foretrak en aftale i OECD-regi. Forhandlingerne er ikke afsluttet, men jeg var ærlig om det og angav, at udsigterne ikke var gode. Hvis vi havde haft en aftale i OECD-regi, eller hvis vi får en, forekommer det mig at være en god optakt til forhandlingen i WTO, som man endnu ikke er nået til enighed om, men som vi har argumenteret for. Hvis vi ikke når frem til en aftale i OECD, tror jeg stadig, at det vil være det rette at begynde forhandlinger inden for WTO. Så det er den kurs, vi vil gå ind for, uanset hvad der sker i OECD.

Formanden
Spørgsmål nr. 54 af Richard Howitt (H-1031/98):
Om: Verdenshandelsorganisationen og den multilaterale aftale om investeringer
Vil Kommissionen nu på baggrund af de seneste skridt fra den franske regerings side støtte, at drøftelserne om den multilaterale aftale om investeringer (MIA) flyttes fra OECD og overføres til Verdenshandelsorganisationen (WTO)? Vil kommissæren sikre, at der i en sådan aftale vil blive lagt lige så stor vægt på investorernes forpligtelser som deres rettigheder over for nationalstaterne? Hr. Brittan, De bedes besvare hr. Howitts spørgsmål.

Brittan, Sir Leon
Som jeg sagde under den forhandling, jeg nævnte i mit svar på det foregående spørgsmål, har jeg altid ment, at WTO var det bedste sted på langt sigt, hvis der skal skabes forudselige rammer for investeringsdisciplin. Jeg er glad for, at vi har gjort nogen fremskridt ved at dreje ind på den rette vej ved WTO-ministermødet i Singapore. Det er vigtigt, at vi ved mødet næste efterår fortsat presser på for at få forhandlinger og i sidste ende en aftale om investering i WTO. I mellemtiden har der været forhandlingerne om MIA i OECD-regi. Vi har deltaget i disse forhandlinger, men mulighederne for at nå frem til en succesfuld afslutning ser ikke alt for lovende ud for nærværende. Så vi bør overveje, hvad der vil være den bedste vej frem nu for at gøre noget ved situationen og få gang i forhandlingerne i WTO under alle omstændigheder.

Howitt
Må jeg mon bede formanden for Rådet om at kommentere anden del af mit spørgsmål, og navnlig behovet for at inkorporere bindende lovgivningsmæssige standarder, især inden for sådanne områder som arbejde, miljø, investeringsincitamenter og restriktiv forretningspraksis i enhver ny multilateral aftale om investering ved siden af investorernes rettigheder? Jeg er meget glad for, at den britiske regering, som nævnt i The Guardian den 13. november, har udtalt, at ministrene har vedtaget, at vejen frem er at tage arbejdsstandarder og miljøspørgsmål med lige fra begyndelsen. Jeg håber, at Kommissionen vil indtage den samme holdning i dens forbindelser med WTO.
Jeg vil også gerne spørge kommissæren, om han vil sikre, at der, for så vidt angår WTO, foretages en fuld konsultation af det civile samfund og ngo'erne, og at der tages hensyn til arbejdsmarkedsspørgsmål.

Brittan, Sir Leon.
Der foreligger ikke nogen aftale om, at der skal foregå nogen forhandling i WTO-regi. Jeg håber meget stærkt, at vi får en sådan forhandling, men der hersker stærk modstand imod det blandt en række udviklingslande. Så det vil alt i alt være for tidligt at tale om arten af vores forhandlingsmandat ved en forhandling, der ikke for nærværende eksisterer. Det korte svar er, at der ikke er noget lige nu, men der vil skulle være et, når tiden er inde. Hvad høringen af det civile samfund angår, er det meget vigtigt. Kommissionen afholdt et meget stort møde med repræsentanter fra et meget stort antal ngo'er såvel som andre berørte i går i Bruxelles om hele rækken af WTO-forhandlinger.

Formanden
Da hr. Barton ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 55.
Spørgsmål nr. 56 af David Bowe (H-1034/98):
Om: Stål
Hvilke foranstaltninger har Kommissionen truffet som reaktion på den nyligt afsluttede retssag i staten Ohios højesteret i USA, hvis åbenbare formål er at forhindre udenlandsk stål adgang til denne stats marked, en handling, som forekommer at være i direkte strid med USA's egen samt international lovgivning? Hr. Brittan, De bedes besvare hr. Bowes spørgsmål.

Brittan, Sir Leon
Den 27. oktober anlagde en stålproducent i Ohio en sag for staten Ohios højesteret om ufair konkurrence fra billigt importeret stål til staten. Med denne sag havde stålproducenten til hensigt at få indført restriktioner for import til staten fra en række handelsselskaber samt fra russiske og japanske stålproducenter. Dette er et meget usædvanligt skridt fra den amerikanske stålindustris side, der allerede var begyndt at indgive en række antidumping- og antisubventionsklager på føderalt plan som reaktion på krisen i Sydøstasien og Rusland.
Den 17. november 1998 afviste staten Ohios højesteret, som havde fået sagen forelagt, imidlertid den sag, der var blevet anlagt af Ohio-koncernen. Dommeren fandt åbenbart, at klageren ikke var berettiget til afhjælpning i henhold til statens lovgivning. Kommissionen følger med i, hvad der videre sker i sagen, da der meget vel kan følge et forsøg på at få afhjælpning ved en føderal domstol.

Bowe
Jeg takker kommissæren for dette svar, som jeg fandt meget interessant. Jeg vil også henlede hans opmærksomhed på nogle nyere begivenheder. I stålindustriens tidsskrift, The Metal Bulletin , af 12. november kunne man læse, at amerikanske stålvirksomhedsledere og fagforeningsrepræsentanter nogle få dage før havde haft et møde med præsident Clinton for at få sat gang i deres sag om særlig beskyttelse mod import af stål. Selvom artiklen fortsætter med at sige, at der endnu ikke er truffet nogen beslutning, presser virksomhederne på for at få ændret skadestandarden i den såkaldte markedsgarantiregel nr. 201, der vil gøre det nemmere for amerikanerne at lukke deres marked for import uden at overtræde WTO-reglerne.
Hvis den amerikanske regering giver efter for denne form for pres, hvad vil Den Europæiske Union - og navnlig Kommissionen - så gøre for at beskytte sine stålvirksomheder?

Brittan, Sir Leon.
Jeg finder det uklogt at spekulere på, hvad vi ville gøre i tilfælde af en vis hypotetisk begivenhed, men jeg kan fortælle Dem én ting. Vi ville bestemt ønske at sikre, at USA handler i overensstemmelse med WTO-reglerne. Hvad Europa angår, har EUROFER været på besøg hos mig og har angivet, at den vil indgive en klage om, at der har fundet dumping og muligvis også andre ulovlige handelsaktiviteter sted i stålindustrien. Hvis vi modtager denne klage, vil vi helt klart se alvorligt på den. Men den rette procedure ville skulle undersøges nærmere, og jeg kan ikke her og nu udtale mig om, hvad resultatet heraf ville blive.

Formanden
Spørgsmål nr. 57 af Graham Watson (H-1035/98):
Om: Forholdet mellem Kina og Taiwan
Hvilke drøftelser har Kommissionen på det seneste haft med de kinesiske myndigheder om Kinas forhold til Taiwan? Hr. Brittan, De bedes besvare hr. Watsons spørgsmål.

Brittan, Sir Leon
Den seneste kontakt, vi har haft med kineserne om Taiwan, var i juli 1998, da Kommissionens vicegeneraldirektør i GD I, hr. Gérard Depayre, forklarede indholdet i og formålet med vores bilaterale WTO-markedsadgangsaftale, som jeg underskrev - referatet af forhandlingerne af - sammen med den taiwanske minister Wang i Bruxelles den 23, juli, til en udsending fra den kinesiske delegation ved EU. Siden da har der ikke været nogen officielle kontakter med de kinesiske myndigheder om Taiwan-spørgsmålet.
Vi anerkender ikke Taiwan som en særlig suveræn nation, men snarere som et særligt toldområde, som vi har haft stadig mere intense økonomiske og kommercielle forbindelser med. Vi lægger stor vægt på vores økonomiske og kommercielle forbindelser med både Kina og Taiwan, så vi må være rede til at drøfte disse relationer, når og hvis dette viser sig nødvendigt.

Watson
Tillad mig at komme med en interessetilkendegivelse. Jeg var sammen med en gruppe medlemmer af dette Parlament fra forskellige lande og forskellige politiske grupper på besøg i Taiwan i sidste uge efter at være blevet inviteret af deres udenrigsminister til at optræde som observatører i forbindelse med deres valgkampagne. Jeg var delegationsleder for en lignende gruppe dertil i 1995. Taiwan er et frit og åbent demokrati. Landet har gjort formidable fremskridt henimod demokrati. Det er verdens 14. største handelsnation. Det er kommet godt ud af finanskrisen, fordi det er et frit og åbent demokrati med en åben økonomi.
Vil De ikke give mig ret i, hr. kommissær, at Taiwan er demokratiets ledestjerne i regionen, og at isolationen af Taiwan er mere og mere unormal? Vil Kommissionen støtte Taiwans tidlige optagelse i WTO og øgede forbindelser mellem Den Europæiske Union og Repulikken Kina?

Brittan, Sir Leon.
Hr. Watson kender godt Kommissionens, ja og også medlemsstaternes, officielle holdning til Taiwan. Vores forbindelser med Taiwan er meget stærke. Men det er økonomiske og kommercielle forbindelser. Under disse omstændigheder tror jeg ikke, at det vil være passende, at jeg kommenterer de politiske udviklinger i Taiwan.
Men jeg vil med hensyn til de andre punkter, der er blevet fremført, sige, at vi forhandler i god tro og med ganske godt held med Taiwan om dets optagelse i WTO. Vi har gjort ganske gode fremskridt i spørgsmålet om markedsadgang. Der er andre aspekter, der vil skulle overvejes. Vi vil forhandle med Taiwan om disse andre aspekter med det samme og søge at nå frem til en gensidigt acceptabel aftale.
Mere generelt er jeg, hvad de økonomiske og kommercielle forbindelser med Taiwan angår, fuldstændig enig i det, der er blevet sagt. Det er et område, der har haft meget stor økonomisk succes selv under de nuværende problemer i Asien. Der er et enormt yderligere potentiale for udvikling af økonomiske og kommercielle forbindelser med Den Europæiske Union.

Formanden
Spørgsmål nr. 58 af Paul Rübig (H-0924/98):
Om: Direktivet om anerkendelse af eksamensbeviser og diskriminering af tekniske ingeniørbureauer
Det første og andet direktiv om anerkendelse af eksamensbeviser indeholder bestemmelser om retten til adgang til erhvervsaktivitet eller bevis for, at en person er berettiget til at udøve et autoriseret erhverv i en EU-medlemsstat. Begrebet »eksamensbevis« omfatter ikke kun afgangsbeviser fra skoler og højere læreanstalter men også en række uddannelses- og eksamensbeviser, således som det f.eks. kræves i Østrig som bevis på kvalifikationer med henblik på at opnå tilladelse til udøvelse af et autoriseret erhverv.
Nogle medlemsstater - som f.eks. Italien - fortolker direktivet meget restriktivt. Således anerkender man ved godkendelse af tekniske ingeniørbureauer kun eksamensbeviser fra universiteter og højere læreanstalter. Denne fremgangsmåde har endog medført retssager mod østrigske statsborgere på grund af angivelig ulovlig udøvelse af ingeniørerhvervet. Hvorledes agter Kommissionen at reagere på denne eventuelle diskriminering af tekniske bureauer i forbindelse med erhvervsudøvelse i det indre marked? Vi byder Dem velkommen, hr. kommissær Monti, og beder Dem besvare hr. Rübigs spørgsmål.

Monti
Som det ærede medlem har bemærket, kan et eksamensbevis, sådan som det forstås i direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF, ikke blot omfatte et afgangsbevis, men også aspekter af erhvervserfaring og/eller en erhvervseksamen. I direktiverne om det generelle system for anerkendelse af eksamensbeviser tages der ikke højde for en samordning af uddannelsen eller for en automatisk anerkendelse af faglige kvalifikationer. Det tilkommer den enkelte medlemsstat at bestemme, hvilke kvalifikationer der skal forlanges for at kunne udøve et erhverv eller en erhvervsaktivitet på medlemsstatens eget nationale område. Italien har således ret til at lade udøvelsen af erhvervet som teknisk ingeniør være forbeholdt dem, der har en universitetseksamen eller en eksamen fra en højere læreanstalt.
Den behandling, som erhvervsudøvere fra andre medlemsstater får, skal svare til den, man giver de italienske statsborgere. Overtrædelsen af de gældende bestemmelser i de enkelte medlemsstater kan medføre retsforfølgning. Eventuelle domme skal dog stå i forhold til overtrædelsens alvorlighed.
De østrigske statsborgere, der har til hensigt at drive et teknisk ingeniørbureau i Italien, skal ingive en ansøgning herom til de kompetente myndigheder. Såfremt der konstateres en væsentlig forskel mellem de kvalifikationer, som italiensk lov kræver, og de kvalifikationer, der forlanges af de østrigske statsborgere for at kunne udøve et sådant erhverv, kan de italienske myndigheder pålægge den østrigske statsborger at vælge en kompenserende foranstaltning, der f.eks. kan bestå i en praktikperiode eller en egnethedsprøve. Hvis de østrigske erhvervsudøvere, sådan som det lader til at være tilfældet, kun har et eksamensbevis på et lavere niveau end den slags eksamensbevis, der foreskrives i direktiv 92/51/EØF, har de italienske myndigheder mulighed for under alle omstændigheder at forlange en kompenserende foranstaltning. Ud fra det, jeg har fortalt, kan man konkludere, at de italienske myndigheders generelle holdning ikke er i modstrid med fællesskabsrettens bestemmelser. Jeg kan tilføje, at ligesom på andre områder, hvor specifikke tilfælde udgør et problem, er Kommissionen villig til at undersøge disse tilfælde for at konstatere, om de er i overensstemmelse med fællesskabsretten.

Rübig
Hr. formand, i praksis er det jo således, at en ingeniør i Østrig har lov til at præstere en tjenesteydelse, som så også er lovlig på markedet, men at det, hvis han præsterer den samme tjenesteydelse i Italien eller et andet land, ikke længere er lovligt. Hvorledes agter De for fremtiden at reagere på disse problemer, som jo udgør hindringer for det indre marked?

Monti
Her gælder den sondring, der blev indført på topmødet i Fontainebleau helt tilbage i 1984. Efter topmødet i Fontainebleau er den områdeinddelte og vertikale indfaldsvinkel - det vil sige særdirektiverne - for specifikke erhverv og erhvervsaktiviteter nemlig blevet erstattet med en generel og horisontal indfaldsvinkel, det vil sige det generelle system, der er baseret på en halvautomatisk anerkendelse af kvalifikationerne uden forudgående harmonisering af uddannelses- og erhversuddannelsessystemerne.
Kommissionen mener ikke, at det generelt er hensigtsmæssigt at foreslå nye særdirektiver, og i disse tilfælde har værtslandet således ret til at lade udøvelsen af et bestemt erhverv være forbeholdt dem, der har en universitetseksamen eller en eksamen fra en højere læreanstalt. Som jeg mindede om, kan den statsborger, der kommer fra en anden medlemsstat, desuden vælge, om han eller hun vil gå op til en egnethedsprøve eller gennemføre en praktikperiode. Alternativet til dette system må være en meget, meget begrænset lovgivning, der er hensigtsmæssig for visse specifikke erhversaktiviteter, men ikke for andre.

Formanden
Spørgsmål nr. 59 af Antonios Trakatellis (H-0940/98):
Om: Afgørelse vedrørende klagen over metroen i Thessaloniki og håndhævelse af Fællesskabets retsakter om offentlige kontrakter
Næsten fire år efter påbegyndelsen af metroen i Thesaloniki »inden for rammerne af interventionen«, forbedring af levevilkårene, »der henhører under den anden fællesskabsstøtteramme (1994-1999) for Grækenland, og næsten to år efter klagen til Europa-Kommissionen over overtrædelse af Fællesskabets retsakter om offentlige kontrakter, har det eneste resultat været, at der er blevet overført 26 millioner af de ECU 60, 7 millioner, der skulle være Fællesskabets samlede bidrag. På baggrund af de oplysninger Kommissionen gav i juli, og hvoraf det fremgår, at den har truffet afgørelse om klagen, beder jeg Mario Monti, medlem af Kommissionen, om følgende oplysninger:
Har Kommissionen truffet endelig afgørelse om klagen og i givet fald hvilken, og er det muligt at genoptage sagen med nye modbeviser? Hvis dette er tilfældet, hvorledes kan man så sikre en hurtig behandling af sagen, navnlig i lyset af, at Kommissionen bare for at offentliggøre en meddelelse om klagen brugte 18 måneder?
Er der, i betragtning af at det græske ministerium for offentlige arbejder har erklæret, at kontrakten bliver underskrevet, mulighed for at påbegynde projektet uden yderligere vanskeligheder, selvom der er følge af uvished om kontrakten? Kunne der ved behandlingen af klagen konstateres en manglende håndhævelse af Fællesskabets direktiver om offentlige kontrakter i forbindelse med dette projekt, og hvorledes vil Kommissionen i givet fald sikre, at man i fremtiden overholder Fællesskabets retsakter? Hr. Monti, De bedes besvare hr. Trakatellis' spørgsmål.

Monti
Kommissionen vil gerne meddele det ærede medlem, at den har henlagt sagen om metroen i Thessaloniki med afgørelse H/98/3262 af 27. august 1998, da den ikke har konstateret en overtrædelse af princippet om ligebehandling. De kompetente græske myndigheder er blevet informeret herom i et brev, der er dateret den 18. september 1998. Før afgørelsen om at henlægge sagen blev truffet, bad Kommissionen de græske myndigheder om en garanti - som den også fik - for, at kommende licitationsprocedurer, og navnlig dem, der vedrører kontrakter af en tilsvarende vigtighed, bliver tilrettelagt og gennemført med den største omhyggelighed, så man undgår de vanskeligheder og forsinkelser, der har været under licitationsproceduren for metroen i Thessaloniki.
Kommissionen gør opmærksom på, at som det altid er tilfældet, kan Kommissionen, såfremt den skulle komme i besiddelse af andre og nye oplysninger vedrørende en overtrædelse af fællesskabslovgivningen, træffe beslutning om at iværksætte en ny procedure for at efterprøve lovmæssigheden. De oplysninger, som Kommissionen har fået hidtil, berettiger dog ikke en sådan handling. Såfremt der i fremtiden skulle komme en gyldig grund til at genoptage proceduren - og jeg vil gerne gentage, at det ikke er tilfældet i øjeblikket - vil Kommissionen uden tvivl skulle bruge betydeligt kortere tid på at vurdere de nye oplysninger, eftersom alle undersøgelserne med hensyn til sagens realitet allerede er blevet foretaget.
Endelig mener Kommissionen med hensyn til projektets reelle fremadskriden, at det udelukkende er de kompetente græske myndigheder, der er ansvarlige for enhver yderligere udvikling i projektet.

Trakatellis
Hr. kommissær, jeg vil gerne takke mange gange for Deres svar. For det første vil jeg gerne bede Dem fortælle mig følgende: De har allerede fortalt, at, for så vidt der tydeligvis opstår nye data i den kontrakt, som det græske offentlige skal underskrive med entreprenøren, kan vi klage til Kommissionen med nye data. Jeg spørger Dem altså: I tilfælde af rekurs kan arbejdet så begynde, og kan der ske udbetalinger, eller skal vi først afvente Kommissionens beslutning, og derefter kan arbejdet så gå i gang? For det andet, da det er et faktum, at der har været en brevudveksling mellem Dem, hr. Monti, og den græske regering, vil jeg gerne for den parlamentariske kontrols skyld have en kopi af i hvert fald Deres brev til den græske regering, for det er et spørgsmål om åbenhed. Endelig nærmer tiden sig nådesløst, hr. kommissær, for udløbet af den anden fællesskabsstøtteramme. Hvornår kan dette arbejde påbegynde og udbetalingerne ske?

Monti
Jeg vil gerne sige til hr. Trakatellis, at som jeg sagde, er det altid muligt at genoptage en procedure, hvis der fremkommer andre og nye oplysninger i en sag. Jeg vil gerne understrege, at vi i dette tilfælde med hensyn til de oplysninger, vi har fået hidtil, ikke har konstateret noget, der berettiger en sådan handling. Set ud fra Kommissionens synspunkt er den foretagne henlæggelse af sagen således en henlæggelse ligesom alle andre, det vil sige, at den pågældende procedure er afsluttet. Det er nødvendigt med andre og nye oplysninger for at kunne beslutte at genoptage proceduren, men det er ikke tilfældet i øjeblikket.

Hatzidakis
Hr. kommissær, De har sagt, at De ville arkivere sagen, indtil De fik nye data, men De udtalte samtidig til de græske myndigheder, at de i fremtiden bør undgå at bruge samme måde, som de behandlede kontrakten på metroen i Thessaloniki på. Den konklusion, jeg drager, er altså, at de procedurer, der blev fulgt, har haft nogle huller. Politisk var procedurerne ikke åbne. Juridisk set - jeg er nemlig jurist - kan De godt arkivere sagen, men bemærkningen om, at den slags praksis i fremtiden skal undgås, betyder, at den anvendte praksis ikke var rigtig, ikke var åben, ikke var i overensstemmelse med EU-reglementerne. Altså kan en eller anden gå til domstolen på basis af ene og alene det, som De nu sagde, og sprænge kontrakten i luften. Spørgsmålet er følgeligt: Vil arbejdet skride frem? Hvordan forekommer mine tanker Dem, for De kan ikke både give Deres godkendelse og samtidig sige, at den græske regering skal undgå den slags praksis i fremtiden. Vi må træffe et valg.

Monti
I det spørgsmål, vi drøfter, var det vores holdning, at vi skulle vurdere, om vi står over for en overtrædelse af den europæiske lovgivning om offentlige kontrakter. Ved undersøgelsen af sagen fremhævede Kommissionen, at den omfattende dokumentation vedrørende kontrakten indeholdt bestemmelser, der kunne fortolkes på forskellig måde af tilbudsgiverne med hensyn til de særlige betingelser, der forlanges. I betragtning af det komplekse ved proceduren og ved dokumentationen i forbindelse med kontrakten endte Kommissionen dog med at nå frem til den konklusion, at den ordregivende myndighed ikke kunne beskyldes for at ville gennemføre en ikke reelt konkurrencemæssig procedure. Det var i den forbindelse ikke muligt at påvise eksistensen af en klar overtrædelse af princippet om ligebehandling, hvilket ville have nødvendiggjort en genoptagelse af den pågældende sag. Med hensyn til fremtiden kan jeg sige, at de garantier, Kommissionen bad om, består af den græske statsforvaltnings og dennes konsulenters modne erfaring med at tilrettelægge og fuldføre et sådant projekt, og det er garantier, der ledsages af en fast forpligtelse vedrørende deres optræden fremover. Vi vil naturligvis være opmærksomme i fremtiden.

Formanden
Spørgsmål nr. 60 af Sören Wibe (H-0951/98):
Om: Parallelimport til EØS
En kendelse afsagt af Domstolen i sommeren 1998 forhindrer bl.a. import af mærketøj fra lande uden for EØS. Sverige har i Rådet protesteret mod denne dom, da den rammer såvel de svenske forbrugere som detailhandlen. På årsbasis sælges der i Sverige parallelimporterede varer for SEK 30 milliarder. Parallelimporten er derfor meget vigtig for de svenske forbrugeres private økonomi.
Kommissionen har nu genoptaget en undersøgelse (som ifølge Svenske Dagbladet af 25.9.1998 var gået i stå), om fordele og ulemper ved parallelimport, som senere skal forelægges Ministerrådet.
Hvornår bliver denne undersøgelse afsluttet? Hvad sker der indtil da? Mener Kommissionen ikke, at det ville være mere rimeligt af kæmpe for forbrugernes interesser og ikke generalagenturerne? Hr. Monti, De bedes besvare hr. Wibes spørgsmål.

Monti
Med dommen den 16. juli 1998 i Silhouette-sagen fastslog Domstolen princippet om, at indehaverne af varemærker i Fællesskabet på grundlag af disse mærker har ret til at modsætte sig parallelimport i Den Europæiske Union af produkter, der oprindeligt er bragt på markedet uden for Unionen. Dette stadfæster Kommissionens fortolkning af direktivet fra 1989 om varemærker. Importører og detailhandlere kan derfor ikke importere nogen produkter i Fællesskabet, som er beskyttet af et mærke, uden samtykke fra indehaveren af det pågældende mærke. Det betyder også, at medlemsstaterne skal anvende den gældende fællesskabslovgivning om mærker i overensstemmelse med Domstolens fortolkning i sin nylige dom.
Jeg har kendskab til de reaktioner, som denne dom har fremkaldt i nogle få lande, navnlig i Sverige. Man gav i den forbindelse udtryk for sin bekymring over, at forbrugerne bliver frataget muligheden for at købe mærkevarer til en lavere pris takket være parallelimporten. Disse bekymringer er dog kun delvist berettigede.
Jeg vil gerne understrege, at beskyttelsen af den intellektuelle ejendomsret er af grundlæggende vigtighed for innovationens udvikling i Europa. De europæiske producenter investerer nogle store beløb og bruger meget knowhow for at skabe nye produkter af høj kvalitet, gøre deres mærker prestigefyldte og organisere deres egne salgsnet. Det skal i den forbindelse bemærkes, at selvom parallelimport på kort sigt giver forbrugerne mulighed for at få gavn af de lavere priser, så vil den ringere fortjeneste på længere sigt kunne afholde indehaverne af mærker i at investere i deres mærker eller i at konkurrere aktivt med andre mærker, hvilket vil få negative konsekvenser for hele sektoren.
Der er dog et punkt, der skal slås helt fast, og det er, at parallelimport inden for Fællesskabet og - i større målestok - inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde er et centralt element i det indre marked, og det er ikke dette grundlæggende aspekt, det drejer sig om i de aktuelle drøftelser om mærkerettigheders udløb, der kun vedrører parallelimport fra lande uden for Fællesskabet.
Endelig vil jeg gerne minde om, at man for at kunne danne sig et fuldstændigt billede af situationen har iværksat en undersøgelse, der vil blive afsluttet i første halvdel af 1999, og som drejer sig om de økonomiske konsekvenser af mærkerettighedernes udløb i Fællesskabet. Der vil i denne undersøgelse blive taget højde for de forskellige aspekter ved beskyttelsen af mærker og de mulige konsekvenser af en ændring af udløbsordningen, navnlig med hensyn til de produkter, der er til rådighed, kundeservice, forbrugerrådgivning, investering i nye produkter, prismæssig konkurrence og beskæftigelse.

Wibe
Det er et helt kort opfølgningsspørgsmål. For det første kan jeg konstatere, at jeg ikke har samme opfattelse som kommissæren med hensyn til parallelimport. Jeg ser dette som et direkte forbud mod videresalg. Jeg har meget svært ved at se det økonomisk rationelle i dette, selv for den producerende virksomhed.
Mit spørgsmål er følgende: Hvis denne parallelimport til forskellige detailhandlere i Sverige fortsætter, har Kommissionen da til hensigt at indføre retlige sanktioner mod Sverige?

Monti
Som følge af det, der blev stadfæstet af Domstolens dom, har indehaveren af mærkerettigheden mulighed for at forlange et sagsanlæg i den forbindelse. Det er ikke Kommissionens opgave. Kommissionen skal blot sørge for, at indehaveren af mærket har mulighed for at udøve denne rettighed.

Malone
Jeg er meget glad for at se kommissæren her. Jeg troede ikke, at De ville være i Strasbourg i dag, eftersom De ikke deltog i mødet i den tværpolitiske gruppe om den toldfri handel. Vi var nødt til at aflyse det, selvom De tidligere havde sagt, at De ville komme.
Jeg bad om ordet for at sige, at det er synd og skam, at vi ikke nu kan se på de to punkter om den toldfri handel, der er på dagsordenen, og som der er nogen af os, der er kommet hertil for at gøre noget ved. Vi får meget lidt anledning til at tale med kommissæren. Vi forsøger meget hårdt på at få ham på andre tanker i dette spørgsmål med en meget vigtig betænkning til ØKOFIN-ministrene, der lige er blevet færdiggjort af Kommissionen. Jeg kunne godt tænke mig at krydsforhøre kommissæren om denne betænkning om den indvirkning, ophævelsen af den toldfri handel har på beskæftigelsen.

Formanden
Fru Malone, hr. Monti, dette ligger ikke inden for rammerne af det stillede spørgsmål, og desuden har vi overskredet tiden. Men hvis De ønsker det, hr. kommissær, kan De få ordet.

Monti
Det er efter min mening et meget vigtigt emne, og jeg har i øvrigt haft lejlighed til at drøfte det her i Parlamentet og i forskellige parlamentariske udvalg. Emnet ligger dog helt uden for hr. Wibes spørgsmål, og jeg har derfor ikke noget ønske om at tale om dette emne, hr. formand.

Formanden
Mange tak, hr. Monti. Hr. Gallagher beder også om ordet til et supplerende spørgsmål til spørgsmålet af hr. Wibe. Jeg beder Dem venligst holde Dem inden for rammerne af hr. Wibes spørgsmål.

Gallagher
Jeg er godt klar over den stramme tidsplan, men jeg vil gerne benytte mig af denne lejlighed, mens kommissær Monti er i Parlamentet. Han har ved adskillige lejligheder nævnt strukturfondene som et instrument, der kunne bruges til at overvinde konsekvenserne af afskaffelsen af den toldfri handel.
Jeg vil gerne sige til kommissæren, at jeg ligger inde med en kopi af Kommissionens arbejdsdokument om forslagene. Der er absolut intet nyt deri. Jeg mener, at jeg optræder fornuftigt og retfærdigt, når jeg siger, at dette dokument er et paradenummer. Der er intet mere i det, end der har været i tidligere dokumenter. Dette er ikke nogen kommentar til formanden eller til kommissæren. Måske kommissæren ville give nogle af os, som har stillet spørgsmål her i aften, en lejlighed til at møde ham inden for den næste uge eller to. Dette er et rent og skært paradenummer, og det tager sig ikke af problemerne.

Formanden
Tak, hr. Gallagher. Formandskabet har ikke frataget Dem ordet, for det har det ikke for vane, men jeg har meddelt Dem, at vi har overskredet tiden og emnet meget. Hvis hr. Monti ønsker det, kan han få ordet. Han meddeler, at han ikke ønsker ordet.
Derfor kan jeg meddele Dem, mine damer og herrer, at spørgsmål nr. 61-119 vil blive besvaret skriftligt, da tiden for spørgsmål til Kommissionen er udløbet.
Hermed er spørgetiden til Kommissionen afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.20 og genoptaget kl. 21.00)

Budgetposten »Menneskerettigheder«
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er en redegørelse fra Kommissionen om gennemførelsen i 1998 af forskellige budgetposter vedrørende menneskerettigheder og demokrati i kapitel B7-70: »Europæisk initiativ for demokrati og beskyttelse af menneskerettighederne«.
Jeg giver ordet til hr. kommissær van den Broek.

van den Broek
Fru formand, jeg takker Dem for muligheden for her i aften at dele vores fælles bekymring med Parlamentet om de foruroligende beretninger, der cikulerer om den måde, hvorpå menneskerettighedspolitikken bliver gennemført. Jeg tror, hvad det angår, at det er godt at skabe klarhed på en række punkter og til sidst også at forsøge at indgå nogle aftaler, der kan være nyttige for alle involverede parter, hvor det drejer sig om at sikre den meneskerettighedspolitik, der ligger Parlamentet, men også Kommissionen meget på hjerte. Det gælder selvfølgelig også for alle de involverede organisationer, der gør en stor indsats for at beskytte og fremme respekten for menneskerettighederne.
Må jeg have lov til at begynde med at klargøre, hvordan situationen er nu, og samtidig besvare spørgsmål og bemærkninger, sådan som de f.eks. er medtaget i et brev fra næstformanden for Udenrigsudvalget, hr. Mendiluce, til formanden for Parlamentet, hr. Gil-Robles. Når vi taler om menneskerettigheder, i det mindste for så vidt de direkte er omfattet af mit ansvar, taler vi om en del af et samlet budget på 97, 4 millioner, det vil sige, at vi taler om en del på ECU 44 a 45 millioner, der forvaltes af Generaldirektorat IA, og det drejer sig så om budgetpost B7-7. Vi taler så særligt om demokratiprojekter, fremme af den demokratiske udvikling i Østeuropa, også i de nye uafhængige stater i det tidligere Sovjetunionen. Vi taler om mere almene menneskerettighedsemner, men også om støtte til ofre for tortur. Vi taler om støtte til en række internationale domstole - jeg tænker på Jugoslavien- og Rwanda-domstolene. Vi taler om observatører ved valg. Det samlede beløb for disse projekter beløber sig til ECU 44, 7 millioner.
Til og med maj i år blev der til forvaltningen af disse midler ydet værdifuld og vigtig ekstern assistance af den kendte European Human Rights Foundation . Denne fond var involveret ved evalueringen af projektforslagene, havde som sådan også nær kontakt til ansøgerne og sørgede også for evalueringen bagefter og den finansielle afvikling af en lang række af disse projekter. At denne assistance ikke forlænges er uden tvivl en af de vigtigste årsager til den bekymring, der er opstået vedrørende forvaltningen af budgetposten »Menneskerettigheder«.
Inden jeg kommer nærmere ind på den situation, der er opstået, fordi denne eksterne assistance bortfalder, og inden der svares på spørgsmålet om, hvordan man under disse forhold bedst kan sikre en god forvaltning, vil jeg først informere Dem om, hvordan situationen er med hensyn til gennemførelsen af denne budgetpost. Til i dag er der modtaget 315 ansøgninger, projektforslag, om støtte fra 1998-budgettet. Alle disse forslag er blevet vurderet. Hidtil har Kommissionen af beløbet på 44 millioner godkendt 19, 1 millioner. Det drejer sig om ca. 35 projekter, idet forberedelserne til beslutningstagning i Kommissionen for ECU 18 millioner, det vil sige 41 projekter, er næsten afsluttet. Vi forventer således, at Kommissionen om ca. 3 uger vil have truffet beslutning om ca. 76 projekter, der samlet omfatter et beløb på ECU 37 millioner - jeg taler stadigvæk om 1998. Af det samlede beløb på 44, 7 millioner bliver der altså ca. 5-6 millioner tilbage, der allerede er øremærkede til civil society -projekter i Kosovo. Gennemførelse heraf sker hurtigst og mest effektivt ved at overføre beløbet til budgetposten »Genopbygning af Det Tidligere Jugoslavien«.
Indsenderne af projektforslag, der ikke kan imødekommes, vil så hurtigt som muligt få besked. Må jeg dertil understrege, at afvisningen af et projektforslag udelukkende er baseret på overvejelser, såsom projektets kvalitet, og selvfølgelig også den prioritet, det skal gives. Disse kriterier blev også anvendt i tidligere år ved bedømmelsen, og som i de foregående år var det kun muligt at imødekomme en del, en tredjedel til en fjerdedel, af alle ansøgningerne, med andre ord: Der har i alle år været flere ansøgninger end dem, der kunne imødekommes på grundlag af budgettet. Det er i sig selv ikke så overraskende.
Kommissionens godkendelse af disse projekter har selvfølgelig kun mening, hvis en follow up, det vil sige kontrakteringen og gennemførelsen samt den finansielle afvikling, er sikret. Det kan ikke skjules, at det uforudsete bortfald af den eksterne assistance, som jeg har omtalt, har været en følelig åreladning. Men jeg vil gerne sige følgende om bortfaldet af den eksterne assistance.
I slutningen af 1997 blev det af hensyn til gennemskueligheden og for at fremme ærlig konkurrence besluttet at hente hjælp udefra gennem en offentlig licitation, altså public tendering . Hensigten var at henlægge omkostningerne for den eksterne hjælp under budgettets del B, det vil sige under de operationelle bevillinger. Men inden den offentlige licitation kunne gennemføres blev alle nye tilsagn vedrørende budgetposten »Menneskerettigheder«, udsat som følge af Domstolens kendte afgørelse fra maj i år. Derefter fulgte vores samråd, den interinstitutionelle aftale, fra slutningen af juli, der blev indgået for den resterende del af indeværende budgetår, og som altså gjorde det muligt at påtage sig nye forpligtelser. Toget blev altså efter Domstolens afgørelse på denne måde sat i gang igen.
For en ny assistancekontrakt på basis af den udskrevne licitation opstod der imidlertid problemer om, hvorvidt Kommissionen var berettiget til at hente ekstern assistance under budgettets del B. De medlemmer af Parlamentet, der havde sæde i Budgetudvalget, husker denne diskussion.
I betragtning af den forlangte assistances karakter med hensyn til gennemførelsen af budgetposten »Menneskerettigheder« og her støtte både til de begunstigede, altså ngo'erne, og til Kommissionen, det vil sige diskussionen om bureau assistence technique mixte , kunne der ikke gøres brug af de operationelle bevillinger. Bemærkningerne til 1998-budgettet dækkede ikke dette, og af samme grund var det udelukket at gøre brug af budgetpostens del A. Licitationsproceduren kørte altså fast og dermed også muligheden for ekstern assistance.
Hvordan kommer vi nu videre? Eftersom godkendelsen af den af Kommissionen foreslåede forordning, der skal tjene som juridisk basis for udgifterne inden for rammen af menneskerettighedspolitikken, lader vente på sig - den drøftes endnu af Rådet og Parlamentet - skal der foreløbigt også i 1999, og hvad os angår så hurtigt som muligt, indgås en interinstitutionel aftale. I modsat fald har vi intet retsgrundlag for 1999.
For det andet skal også budgetmyndighederne anmodes om at give budgetposten »Menneskerettigheder« bemærkninger, der gør os i stand til at indhente ekstern assistance ved gennemførelsen af disse projekter. Her drejer det sig igen ikke kun om assistance til modtagerne, men også til Kommissionen. Kommissionen indgiver anmodning herom inden andenbehandlingen af budgettet.
Disse udsigter, det vil sige både den interinstitutionelle aftale på den ene side og budgetbemærkningerne, der gør ekstern assistance mulig, på den anden side, kan også være en løsning på kort sigt. Hvis de rigtige budgetbemærkninger vedrørende den eksterne assistance således kan opnås, kan Kommissionen undersøge alle muligheder for på kort sigt og eventuelt gennem direkte kontrakter at indkalde den eksterne assistance. Dermed vil der til udgangen af det følgende år for alle involverede opnås større sikkerhed om en rigtig udvælgelse og gennemførelse af menneskerettighedsprojekterne.
1999 kan så benyttes til at træffe velovervejede beslutninger om, hvordan vi fra år 2000 skal organisere vores menneskerettighedspolitik. I denne mellemliggende periode kan indsigten så øges, f.eks. i hvilken del af gennemførelsen skal f.eks. den nye service commun deltage, og samtidig kan man også undersøge, hvordan menneskerettighedspolitikken bedst kan finde en plads inden for rammen af den reorganisation af de eksterne forhold, der er under forberedelse i Kommissionen, og som skal træde i kraft fra år 2000.
Når vi taler om den fremtidige organisation af menneskerettighedspolitikken, er varianter som oprettelsen af et menneskerettighedskontor tænkelige. Men jeg vil gerne drøfte de alternative muligheder med Dem på et senere tidspunkt, fordi vi føler, at vores første prioritet er at skabe sikkerhed for resten af året og for 1999 gennem en interinstitutionel aftale og via budgetbemærkninger.
Det var, hvad jeg gerne ville forelægge Parlamentet i første instans, idet jeg gerne vil tilføje, at det er klart, at der hver gang og på ny opstår spænding mellem på den ene side Parlamentets og også menneskerettighedsorganisationers rimelige henstilling om ikke først og fremmest og udelukkende at give de store projekter en chance, men særligt også at give de små organisationer og dem, der virkelig beskæftiger sig med grassroots civil society -udviklingen, en chance i vores programmer og på den anden side det konstante pres, der forståeligt nok udøves over for os af Budgetudvalget ud fra deres ansvar om særligt at begrænse den eksterne assistance til Kommissionen så meget som muligt. For det er den diskussion, der har fundet sted i de forløbne måneder ikke mindst i retning af Kommissionen.
Jeg slutter af med: Give us the tools if we are to do the job . Vi kan ikke både fortsætte i lille målestok, hvilket automatisk betyder et stort antal projekter, altså en forholdsvis stor fragmentering, hvilket ofte ikke er til at undgå, men samtidig også nægte hjælp ude fra til gennemførelsen af disse projekter. Jeg gentager: Vi befinder os i en overgangssituation med hensyn til service commun , fordi jeg i øjeblikket ikke helt kan vurdere, hvor meget arbejde service commun befrier os for. Service commun er oprettet for at opnå en vis stordriftsfordel ved gennemførelsen af forskellige hjælpeprojekter. Jeg tror, at det, vi nu forelægger, er den bedst mulige løsning og giver den bedst mulige garanti for perioden til udgangen af det kommende år.

Dankert
Fru formand, problemet er faktisk trefoldigt, legal base-problematikken , der kommer til os fra Rådet, spørgsmålet om minibudgetter, hvor Parlamentet altid har presset for, at aftaler skal overholdes, og til sidst også den noget uklare prioritering af politik og ledelse, som vi kender i Kommissionen. GD I A er, hvis man slår op i Revisionsrettens beretning, et eksempel på god ledelse. Foreløbig er der ikke meget, vi kan gøre ved legal base . Afvente, jeg er helt enig med kommissær van den Broek, indtil vi har ordnet sagen gennem en forordning, og det betyder, at lovgivningsmagten først skal løse sin opgave, inden vi kan opnå en løsning på længere sigt. Spørgsmålet om minibudgetterne vil fortsat være et omstridt emne, men der er dog et aspekt, der i modsætning til det, kommissæren gør, skal peges på. Vi er i stigende grad indviklet i en konflikt med Rådet om minibudgetterne, fordi der er fare for, at de skæres ned på det operationelle budget. Særligt ved disse småprojekter vejer de administrative byrder naturligvis forholdsvis tungt. Med andre ord: Nedsættelsen af det operationelle budget bliver temmelig stor. Her må der derfor efter min mening findes andre løsninger end blot ekstern hjælp på bekostning af politikken.
Fru formand, det skal ikke komme fra det operationelle budget efter min mening, selvom jeg vil medgive kommissæren, at vi måske ikke kan finde den rigtige løsning på kort sigt. Jeg tror, at der er bedre muligheder med den langtidspolitik, som der særligt slås til lyd for af Kommissionens budgetkommissær, men for øjeblikket anser jeg det for vanskeligt.
Det er de problemer, vi konfronteres med, men det drejer sig om løsningerne. Jeg tror, at på længere sigt, og jeg er enig med kommissæren, er ad hoc-løsninger ikke acceptable. Vi skal finde en struktur, som vi også på længere sigt kan arbejde inden for. Jeg medgiver gerne, at det endnu ikke lykkes i 1999, men jeg finder, at basisen for den videre udvikling skal etableres i 1999. Jeg er meget imod ad hoc-løsninger, fordi vi så på ny kommer ud i de ørkesløse diskussioner, som f.eks. nu med ECHO eller Meda, og det er ikke godt, ikke for os, for Kommissionen eller for Den Europæiske Union. Altså, langfristet stabilitet.
Fru formand, det betyder, at jeg mener, at Kommissionen i år skal lede efter mere personale inden for GD I A for at skaffe resten af problematikken af vejen, for jeg ved ikke, må jeg ærligt erkende, om civil society i Kosovo kan realiseres allerede i år. Jeg tror, at tilstanden dernede er for ustabil til, at der kan gennemføres større projekter allerede nu. Jeg foretrækker nok alligevel problematikken om menneskerettighederne på en mere overskuelig basis. Jeg spørger også mig selv, fru formand, om det ikke er muligt inden for det nuværende apparat at gøre mere brug af delegering. I Revisionsrettens beretning findes også gentagne henvisninger til, at vi faktisk decentraliserer for lidt. Kommissæren ved udmærket, at i Nederlandene har ambassadørerne med henblik på udviklingssamarbejde små fonde til disposition, som de kan anvende på bestemte betingelser. Jeg mener, at der for disse små projekter skal skabes lignende muligheder. Det ville hjælpe os. Så har vi forslaget om en budgetbemærkning. Det er noget besværligt at indføje en ny bemærkning under andenbehandlingen af budgettet, men hvis vi kan nå til en interinstitutionel aftale herom, må det være løsningen på vores problemer i 1999. Endnu en gang, med alle mine reservationer vedrørende minibudgetterne, der så automatisk bliver en følge heraf. Men endnu en gang, fru formand, den eneste løsning er en løsning på længere sigt, og jeg forventer derfor på meget kort sigt et forslag herom fra Kommissionen.

Lenz
Fru formand, hr. kommissær, jeg vil ikke give Dem skylden for, at mødesalen er tom i aften, det er vores skyld. Men når menneskerettighedspolitikken ikke fungerer, er begge parter skyld deri! Det er det, vi vil debattere i aften, og jeg vil ikke uden forbehold erklære mig enig med hr. Dankert. For mig er det ikke kun et budgetproblem.
Jeg vil endvidere spænde rammen lidt videre, fordi jeg på vegne af Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender har været med til at drøfte disse spørgsmål. Under hele drøftelsen i de sidste dage eller uger - og det fik De ikke rigtig ryddet af vejen - har det for os drejet sig om spørgsmålet om menneskerettighedspolitikken i 1998, om gennemførelsen - den sagde De noget om - og om planlægningen af budgettet for 1999 - det kunne De ikke sige ret meget om.
Vi har foreslået et budget, hvor vi ret beset i samme omfang har fået noget, der igen har skønhedsfejl, og det vedrører naturligvis ikke kun budgetposten »Menneskerettigheder«, men derudover tillige Bosnien, Kosovo, Latinamerika, Meda, Mellemøsten etc.
Vores punkt er et andet: I to år har vi forsøgt at få en dialog i stand med Kommissionen om forskellige beslutninger for at finde nye strukturer, og vi har savnet denne dialog. Og det er grunden til, at den skrivelse, der egentlig burde stiles til Kommissionens formand, blev affattet. Denne dialog har ikke fundet sted. Vi har forsøgt - først og fremmest med Dem, vil jeg sige - at indbyde formanden og også kommissær Liikanen samt generalsekretæren. Disse besøg har imidlertid aldrig fundet sted, og det er bl.a. det, der ærgrer os.
Heller ikke de instrumenter, der indtil nu er blevet taget i brug, har fungeret sådan, som vi egentlig forestillede os det, da man har sagt det til os i et år. Her hedder det hele tiden - hr. Liikanen sagde det også i formiddags - at programmerne skal være mere gennemskuelige. Det gælder naturligvis også for demokratiprogrammerne. Men når vi hører, og det dementerede De ikke fuldt og helt, at makroprojekterne herefter går til store organisationer - OSCE, Europarådet etc. så betyder det for os, at der skal foreligge interinstitutionelle aftaler derom, af hvilke det klart fremgår, hvilken rolle EU og Europa-Parlamentet spiller med deres bevillinger.
Det næste er: Hvis De fremover kun overlader EU-delegationer mikroprojekter uden central kontrol i Bruxelles, hvor også ngo'er kan deltage, hvis De inden da udelukker det agentur, der har bistået Dem, hvilke grunde De end måtte have dertil - det sagde De jo et og andet om - kan det ikke ligefrem glæde os. For det er personer, som bistår os med at udbrede Den Europæiske Unions idé om menneskerettigheder og demokrati, og som naturligvis her 1/2 år før valget især kunne falde os i ryggen, hvis vi gennem en omorganisering trak netop et af Den Europæiske Unions mest menneskelige træk tilbage igen. Jeg erkender, at det er meget vanskeligt alt sammen, men det burde man måske drøfte i fællesskab engang. Når jeg tænker på, at sådan noget som studiet til Master's Degree of Human Rights igen bortfalder, og at Rådet måske på et topmøde etablerer et European Human Rights Monitoring Agency , som vi virkelig slet ikke bryder os om, fordi vi så overhovedet ikke mere kan se, hvad pengene går til, vil jeg gerne indtrængende henstille, at vi her endnu en gang finder sammen i en bedre dialog.

Bertens
Fru formand, hr. kommissær, De har allerede besvaret en række spørgsmål, som jeg om et øjeblik vil stille Dem på ny. Den Liberale Gruppe anmoder om klarhed vedrørende gennemførelsen af menneskerettighedspolitikken af Dem eller Kommissionen. Det virker alligevel som om, der bag de smukke og veludtalte ord, hr. kommissær, skjuler sig en meget hårdere virkelighed. En virkelighed om manglende evne, magtesløshed og måske bureaukrati. Hvordan kan det være, at Kommissionen bogstaveligt talt kun har halvanden embedsmand til at gennemføre mere end 1000 projekter, og hvordan stemmer det overens med, at 200 projekter ikke gennemføres? Hvorfor har Kommissionen ikke gjort brug af den disponible tekniske assistance fra Den Europæiske Menneskerettighedsfond? I de forløbne måneder er det af de beretninger, vi har modtaget, blevet klart, at kaos og dårligt kontrollerede projekter bliver ved med at eksistere, uden at der træffes gode foranstaltninger som følge af, jeg bliver nødt til at sige det, administrative uretmæssigheder. Vi taler om menneskerettigheder, vi taler om mennesker fra den anden side, ikke af verden, men den anden side af samfundet. Jeg mener ikke, at det kan være sådan, at Kommissionen selv har ret til at lege hermed. Ikke at det er hensigten, men det er det, der sker.
Derefter vil jeg gerne vide fra Kommissionen, hvorfor der anvendes penge fra de såkaldte store fonde, Europarådet og FN. Jeg mener ikke, at vi har opstillet vores budget for at lade udviklingspenge strømme via Europarådet til små projekter. Den konstante reorganisation i Kommissionen skader og har skadet Unionens menneskerettighedspolitik. Kommissionen kaster lige netop ikke Unionens gode rygte med hensyn til menneskerettighederne i grams, men bringer det i fare. Dette gode rygte skyldes også Kommissionens tidligere arbejde.
Den Liberale Gruppe foretrækker mikroprojekter for at nå ud til så store dele af befolkningen som muligt. Endvidere er en god forvaltning af fondene naturligvis af essentiel betydning. Jeg ønsker Dem held og lykke hr. kommissær.

Janssen van Raay
Fru formand, fru van Bladel er forhindret på grund af et møde om menneskerettighedssager, og hun har anmodet mig om i det mindste at være til stede her, inden de egenlige betænkninger, der vedrører juridiske forhold, skal behandles. Jeg har kun bemyndigelse fra hende til at sige en ting, og det er en reaktion på det kommissær van den Broek lige har sagt. Hr. van den Broek, der er en spænding mellem på den ene side vores tilbøjelighed til at gøre os til talsmænd for små projekter, fordi de mere direkte påvirker menneskerettighederne i de lande, der har brug for det, og på den anden side Kommissionens kontrol. Der er lige opstået en ny sag i Nederlandene, jeg nævner ikke hvilken. De vil få mit spørgsmål om den sag, der er blevet berørt i avisen NRC, om misbrug af fonde i Sydafrika osv., men det kommer jeg ikke nærmere ind på, men det er meget vigtigt, at De, og heri støtter jeg helt hr. Bertens, råder over den nødvendige knowhow og kontrolbemyndigelse med henblik på at sørge for, at de små projekter kontrolleres godt. Jeg ønsker Dem held og lykke og siger tak for opmærksomheden.

Müller
Fru formand, hr. kommissær, jeg synes, at det er beskæmmende, at vi på 50 års-dagen for FN's charter om menneskerettigheder i november i Europa-Parlamentet drøfter det spørgsmål: Hvad er det, der er i vejen med ledelsen i GD I A? Jeg vil gerne sige til Dem, at når De indleder Deres tale med at konstatere, at der verserer rygter, er De selv en del af årsagen til, at der går rygter. For mindst fem, om ikke for seks uger siden sendte jeg personlig en skrivelse til Dem om mine bekymringer i denne sag, og jeg har til dato desværre ikke fået noget svar på denne skrivelse. Jeg sidder ved telefonen og skal besvare opkald som f.eks. i dag fra en kollega i en organisation Women in Black i Beograd, som i 1997 indgik en aftale med Kommissionen om et projekt, gennemførte det, skrev en afsluttende rapport og siden begyndelsen af 1998 har ventet på den sidste udbetaling, fordi ingen i Kommissionen er i stand til at læse den afsluttende rapport, godkende den og sige o.k. Organisationen har gennemført projektet efter reglerne, altså skal den have den sidste udbetaling!
Hvad skal jeg da sige til de mennesker i telefonen, om jeg må bede? Skal jeg sige, at der verserer rygter, men alt går strålende i Kommissionen? Eller skal jeg sige, at det hele ikke er så strålende endda? Vi ved begge helt præcist, hvorledes virkeligheden ser ud. Jeg vil gerne sige til Dem, at det ikke kan gå an, at vi afgør spørgsmålet om retsgrundlag og minibudgetter, som er et ømtåleligt område, på ngo'ernes bekostning!
Og, hr. van den Broek, det er ikke på nogen måde pres fra Budgetudvalget, der kunne betyde noget med hensyn til minibudgetterne, for det er et spørgsmål om korrekt anvendelse af finansforordningen, som fastsætter, at penge fra del B ikke kan anvendes i del A og omvendt! Her kan De ikke sige, at Budgetudvalget udøver pres. Kommissionen har siden 1991 vidst, at minibudgetter ikke er tilladt, og har alligevel gjort brug af dem.
I det konkrete spørgsmål er jeg helt enig med Dem i, at der skal findes en løsning nu. I den henseende glæder Deres ord mig, at vi sammen med Rådet og med Dem, Kommissionen, under budgetproceduren for 1999 skal finde en løsning for det kommende år, og jeg håber endvidere, således som De antydede, også for indeværende år. Men det forholder sig under alle omstændigheder således: Bag alt dette - og det er det, der gør dette rygte så fordægtigt - skjuler sig uudtalt en ændring i Kommissionens politik! Derfor bliver De nødt til at svare på, om De er enig med hr. Burghardt, som den 22. oktober 1998 skriver: For 1998 og 1999 vil betalinger til Europarådet, OSCE etc. få førsteprioritet. Hvis det er Kommissionens nye politik vedørende menneskerettigheder, kan vi lige så godt opgive ævred, og så starter først for alvor en ny debat om, hvad opbygning af et civilt samfund og forsvar af demokrati og menneskerettigheder i og uden for Den Europæiske Union virkelig betyder!

Dell'Alba
Fru formand, i denne sag må vi konstatere: Der er intet nyt under solen. Kapitel 7 er rent faktisk vores «opfindelse«, hvilket vi er stolte af. Hvert år anmoder vi om flere penge, om øgede bevillinger. Eksempelvis har jeg hvert år fremsat ændringsforslag for at anmode om mere personale til at varetage den interne administration af denne budgetpost. Men forslaget er aldrig blevet vedtaget i Budgetudvalget.
Kommissionen har pillet ved nogle detaljer hist og her i et system, som i store træk fungerede. Lige indtil man nu finder det meget uheldigt, at eksterne kræfter arbejder for at fremme disse aftaler. Når jeg siger, at der er intet nyt under solen, skyldes det, at vi faktisk som de første pegede på, at det ikke er muligt at anvende et sådant system. Der tilføres imidlertid ikke ekstra personale, og så er det jo nemt nok at give Kommissionen skylden. Skulle vi ikke i Europa-Parlamentet gribe i egen barm og spørge, hvor mange af de ekstra budgetposter, som i strid med vores anbefalinger er »listet ind« i budgettet, vi kunne have sparet, såfremt der havde været ført en åben dialog, og såfremt vi havde prioriteret mere forstandigt med hensyn til anvendelsen af de midler, som Kapitel A i budgettet (den »noble« del af budgettet) stiller til rådighed?

Soulier
Fru formand, De fornemmer nok, at alle tilstedeværende føler et vist ubehag ved denne sag, som tilsyneladende ikke har været håndteret med den fornødne omhu. Sagen vedrører et system, som har fungeret fuldt tilfredsstillende såvel på det praktiske plan som i finansiel og regnskabsmæssig henseende. Revisionsretten har da også udtrykt tilfredshed hermed. Nu står vi så i en særdeles vanskelig situation, hvor der endog kan blive tale om budgetmidler, som ikke kan anvendes. Det må imidlertid understreges, at Den Europæiske Union indtager en central position, når det gælder indsatsen for udvikling og befæstelse af demokratiet overalt i verden. Begrundelsen herfor skal søges i de rædsler, vores kontinent har gennemlevet, og som visse af medlemslandene desværre har bidraget til. På baggrund af disse rædsler ønsker vi at sige til alle andre lande: »Dette må aldrig gentage sig! Tværtimod. Her stod menneskerettighedernes vugge, og vi kan også hjælpe jer på en række punkter«.
Nu står vi imidlertid magtesløse. Vi mangler de fornødne midler, eftersom andre sætter sig på vores bevillinger. Vi må hurtigst muligt finde en løsning på dette problem, idet vi må erindre om, at vi i dette anliggende har et globalt ansvar: Den fattige, den ulykkelige, den landflygtige, den uretmæssigt strafforfulgte, det være sig enkeltpersoner eller grupper, ingen af dem kan vente på, at vi bliver enige om regler og procedurer. Vi kan ikke sige til dem: »Beklager, vi har nogle procedurer, som er uhensigtsmæssige. Vent venligst, til vi får løst problemet i år 2000.«
Vi må i fællesskab gøre en ekstra indsats og sikre, at vi kan handle hurtigt, også selvom der er regler, vi må overholde, også selvom det fornødne retsgrundlag må tilvejebringes. Og det kan jo lade sig gøre! Vi har netop oplevet, hvordan det internationale samfund straks var klar med hjælp til de områder i Mellemamerika, som blev ramt af orkanen Mitch. Hvorfor gør vi ikke noget tilsvarende i den foreliggende sag? Der er stillet forslag om at oprette en observationspost, mere præcist et agentur. Der er stillet forskellige andre forslag. Alt sammen udmærket. Det afgørende er, at der handles hurtigt. Det anmoder vi Dem indtrængende om, hr. kommissær.

Schroedter
Hr. kommissær, jeg kan ikke af Deres redegørelse se, om de penge, som skal bindes i år, nu virkelig kommer de ikkestatslige organisationer til gode i form af mindre projekter vedrørende menneskerettigheder. Jeg har den mistanke, at De på grund af personalemangel i Kommissionen simpelthen vil give pengene for i år til internationale organisationer via brede kanaler. Men det er efter min mening i modstrid med det budgetmæssige formål med disse midler, nemlig at opbygge og styrke de demokratiske græsrodsbevægelser i modtagerlandene. Det ville glæde mig, hvis De kunne rydde denne mistanke af vejen.
Endnu et spørgsmål: Hvilke problemer har De haft med den eksterne støtte? Hvorledes bedømmer De Deres såkaldte problemer i Kommissonen, hvor Revisionsretten da på den ene side udtrykkelig roser dette samarbejde som den eneste mulighed, de mindste organisationer har for overhovedet at få del i disse penge? Helt ærligt må jeg sige, at jeg anser det for nødvendigt, at vi får svar på disse spørgsmål her, fordi Europa-Parlamentet ellers efter min mening bliver nødt til at drage mere omfattende konsekvenser.

McMillan-Scott
Fru formand, hvad punktet om den interinstitutionelle aftale angår, vil jeg gerne spørge kommissæren, hvem det var, der gav bemyndigelse til, at den interinstitutionelle aftale, hvorunder der var et rådgivende udvalg med medlemmer fra Parlamentet, Kommissionen, Europarådet og G24, blev ensidigt ophævet den 9. januar i år. Jeg plejede at repræsentere Parlamentet i dette udvalg, og der var også embedsmænd fra Parlamentet i udvalget. Vi fik at vide, at det nu var ophørt med at eksistere. Siden da er der ikke sket nogen fremskridt med demokratiprogrammerne. Det er vigtigt at vide, om Kommissionen dengang besluttede at påtage sig alle disse spørgsmål selv. Og ydermere, som svar på en række spørgsmål her, hvorfor er kontrakten i brochuren om det offentlige udbud, der blev rettelig indgået, og som blev vundet af Menneskerettighedsfonden, aldrig blevet ført ud i livet? Resultatet heraf er, at demokratiprogrammerne, som vi alle støtter her, og menneskerettighedsprogrammerne nu er ved at løbe ud i sandet.

van den Broek
For at begynde med det sidste spørgsmål er hr. McMillan-Scott vidende om, at det ikke mere er sådan som tidligere, at ansøgninger kom ind to gange om året, men at ansøgningerne kan indsendes året rundt, og at det derfor ikke havde noget formål at opretholde en vurdering af ansøgninger to gange årligt. Fru formand, lad mig begynde med at rydde en anden misforståelse af vejen, der også synes at være meget hårdnakket. Den går, som om vores politik skulle være forandret i den retning i det forløbne år, ud på, at vi nu koncentrerer os om de store organisationer, OSCE og Europarådet. Jeg kan meddele Dem, at hvis vi betragter den forløbne periode, udgør den andel, der er gået til disse organisationer, ca. 10 %. Lad mig tilføje, og det har jeg ikke hørt nogen nævne her i aften, at også disse projekter er menneskerettigheds- og civil society -projekter, der især gennenmføres for de baltiske stater sammen med Europarådet, endvidere også i Albanien, hvor vi alle er klar over, hvad der foregår, og i Ukraine. Med andre ord går det ikke an at betragte disse projekter som mindre værdifulde og koncentrere alt om små projekter. Vægten ligger stadigvæk på de små projekter, men med alle de problemer, det indebærer. Jeg vil også gerne bede om forståelse for, at det for os ikke var så vanskeligt at beskæftige sig med de små projekter, så længe vi kunne regne med ekstern hjælp. Ikke udelukkende og kun til modtagerne, ngo'erne, men også til Kommissionen, der umuligt med sin faste stab kan forvalte og gennemføre flere hundrede, til tider tusinder af kontrakter. Jeg vil til fru Müller sige: Fru Müller, jeg husker udmærket Deres brev, og jeg troede, at dette brev indeholdt en anbefaling af frem for alt at indgå direkte kontrakter med Human Rights Foundation . Fru Müller ved også, at vi i det forløbne år netop er kørt fast med licitiationsproceduren med hensyn til Human Rights Foundation på grund af den snævre fortolkning, som man er begyndt at give vedrørende muligheden for at anvende ekstern assistance, hele diskussionen om debatter osv. Med andre ord, det er enten det ene eller det andet, fru formand, enten bliver vi enige om, at Kommissionen ikke uden ekstern assistance kan klare den type og her særligt små projekter, eller vi siger: Nej, De får ikke ingen ekstern assistance. De må selv finde ud af, hvordan De klarer Dem internt, men så er jeg tvunget til at lægge vægten på større projekter, hvilket jeg ikke gør i øjeblikket. Så lad os blive enige om dette.
Fru formand, det, vi nu foreslår, er rent faktisk på kort sigt at sørge for, at der via en interinstitutionel aftale i det mindste på ny skabes et retsgrundlag, mens vi afventer vedtagelsen, formaliseringen af det nye reglement. Det drøftes som bekendt mellem Rådet og Parlamentet, og som det nu ser ud med alle de ændringsforslag, der foreligger, vil vedtagelsen af denne forordning tage nogen tid. Vi har således brug for en interinstitutionel aftale for at kunne forlænge retsgrundlaget. For det andet, og det er i dette tilfælde lige så vigtigt, skal vi have udarbejdet en budgetbemærkning, der gør os i stand til, som jeg nævnte i mit første indlæg, eventuelt via direkte kontrakter alligevel at få den eksterne assistance for 1999, som vi har brug for. Jeg ser ingen anden mulighed for at genoprette det positive rygte, vi havde opbygget. Det er bestemt heller ikke sådan, at vi har halvanden mandkraft siddende på denne sag, hr. Bertens, jeg har også læst disse beretninger i aviserne, og om 200 projekter, der flyver rundt et eller andet sted, og som ikke skulle være blevet vurderet. Også det er urigtigt. Vi er nået så langt, at vi med hensyn til 1998 kan sige, at vi om nogle få uger ikke kun har vurderet, men også, hvad Kommissionen angår, har vedtaget og godkendt alle projekterne. Men så mangler vi selvfølgelig hele kontrakterings-, betalings- og evalueringsproceduren. Det kan Kommissionen ikke selv klare uden ekstern assistance. Jeg taler måske også med hævet stemme herom, fordi det også for os er en hjertesag. Denne menneskerettighedspolitik er for Kommissionen meget vigtig, sådan som den også er vigtig for hele Unionen. Vi har, hvad det angår, også jævnlig kontakt med mange organisationer, der arbejder hermed. Særligt har et område som Østeuropa, hvor hele civil society -udviklingen naturligvis indgår som en del af bestræbelserne på at fremme en god integrationsproces, vores fulde opmærksomhed. Men vi kan ikke alene gøres ansvarlige for, at der sidste år to gange kom en kurre på tråden. Den ene gang skete det, fordi muligheden for at skabe et retsgrundlag faldt bort, Domstolens afgørelse. Den anden gang skete det, fordi der blev givet en meget restriktiv tolkning af muligheden for at få ekstern assistance på grund af hele debatten om debatter og lignende. Jeg finder det pinligt, fru formand, at vi år efter år fra Revisionsretten har hørt, at vi aldrig vil være i stand til at gennemføre hjælpeprogrammerne, Phare og Tacis nævner jeg ved navn, med det personale, vi har, og at vi i år i en beretning fra Revisionsretten bebrejdes, at der er gjort overdrevent brug af ekstern assistance, idet der hermed hentydes til den debat, der har fundet sted i Parlamentet. Så spørger jeg bare: Hvordan skal jeg så gøre det? Hvodan kan jeg gennemføre disse projekter, hvis jeg ikke må udvide min kapacitet, og det anmoder jeg ikke engang om? For når projekterne er forbi, er spørgsmålet, om man har brug for alle disse mennesker. Der er således brug for en vis fleksibilitet. Vi må forsøge at finde en løsning på dette problem, og jeg vil bestemt også medtage de idéer, der er fremsat på længere sigt om agences og lignende, i evalueringen.
Dermed slutter jeg af, fru formand, i øvrigt med tak for de uden tvivl konstruktivt mente bemærkninger. Jeg håber, at vi på kort sigt via budgetbemærkningerne i hvert fald kan finde en løsning for det kommende år. I så fald er ngo'erne og de, der nyder godt af ngo'erne, ikke sorteper, og så har vi mere tid til at forhandle om, hvordan problemet løses på længere sigt. Jeg siger til fru Lenz, at jeg allerede tidligere i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, hvor jeg er en meget hyppig gæst, har tilbudt en eller to gange om året at drøfte menneskerettighedsstrategien. Ikke med hensyn til ledelse og operationelle sager, det hører hjemme i en debat som her i aften. Men om de store linjer og for at høre, hvordan Parlamentets holdning er. Det har jeg ingen problemer med, men vi skal nu først se at finde en tilfredsstillende løsning. Jeg mener, at det har højeste prioritet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær van den Broek.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen findet sted i morgen kl. 11.30.

EF-patentet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0384/98) af Añoveros Trias de Bes for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Grønbog om EF-patentet og det europæiske patentsystem - Patentering som innovationsfremme (KOM(97)0314 - C4-0342/97).

Añoveros Trias de Bes
Fru formand, hr. kommissær, den grønbog, vi behandler, forfølger tre væsentlige mål: at give et fuldstændigt overblik over situationen, hvad angår beskyttelse via patentsystemet, at undersøge behovet for nye EF-initiativer og at vurdere sådanne nye initiativers form og indhold.
Patentet, hr. kommissær, indtager en central placering blandt de forskellige tilgængelige foranstaltninger til beskyttelse af innovation. Alligevel har det eksisterende system, set ud fra Deres synspunkt, tre alvorlige ulemper: Det er kompliceret - fordi det nationale patent og EF-patentet eksisterer side om side - det er dyrt, og det giver ikke en ensartet beskyttelse i alle medlemsstaterne.
På grundlag af ovenstående rejser grønbogen spørgsmålet om, i hvilket omfang de berørte parter vil være rede til at anvende et EF-patentsystem på basis af en forordning i henhold til artikel 235 i traktaten i stedet for en regeringsaftale som Luxembourg-konventionen fra 1975 eller den aftale, der blev undertegnet i 1989, som ikke er trådt i kraft. En forskrift af den type vil give brugerne et tilgængeligt system, der skaber retssikkerhed og ikke medfører for store omkostninger.
I forbindelse med fremtiden for EF-patentet behandles andre tekniske spørgsmål: harmonisering, informationssamfundets indvirkning, elektronisk handel osv. Arbejdstagernes opfindelser, anvendelse af patentagenter og anerkendelse af faglige kvalifikationer nævnes bl.a. i grønbogen.
Endelig rejser grønbogen spørgsmålet om, hvordan afgiftssystemet kan tilpasses patentsystemet, således at det svarer til de ydede tjenester uden at virke som en bremse på beskyttelsen af innovationen.
I det beslutningsforslag, der er vedtaget af Retsudvalget, har man overvejet at harmonisere denne ret i Den Europæiske Union med det formål at konsolidere det indre marked især forud for udvidelsen. Luxembourg-konventionen og aftalen fra 1989 sikrer ikke en ensartet patentbeskyttelse i Den Europæiske Union. Dette EF-patent skal nødvendigvis eksistere side om side med nationale patentsystemer. Det er ligeledes nødvendigt at sikre, at et EF-patent kan ændres til et europæisk patent, samt at udtænke et system, som kan garantere for muligheden for omvendt at ændre et europæisk patent til et EF-patent. Den Europæiske Patentmyndighed bør varetage den tekniske administration af patentet i samarbejde med de nationale myndigheder.
Retsudvalget finder, at medlemsstaterne ikke bør give afkald på at benytte deres nationale sprog, eftersom patentet er et instrument til information om teknologiens aktuelle niveau og retssikkerheden. Vi er, hr. kommissær, derfor enige i princippet om sproglig ligestilling, og De skal vide, at vi anbefaler en procedure, der sikrer denne ligestilling og mangfoldighed af sprog, dog således at det ikke medfører urimelige udgifter.
Hvad angår domstolskompetence, skal de nationale domstole være kompetente i forbindelse med ugyldigheds- eller krænkelsessøgsmål i lighed med den ordning, som gælder inden for varemærkeretten. Det er vores synspunkt, at der i hver medlemsstat bør være to retsinstanser af praktiske grunde og på grund af den større smidighed og de lavere omkostninger særligt af hensyn til de små og mellemstore virksomheder. De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans bør være kassationsinstans.
Vi mener, at reglerne vedrørende arbejdstagernes opfindelser bør fastlægges af medlemsstaterne.
Vi finder, at de relevante institutioners gensidige anerkendelse af patentagenter også bør overvejes.
Endelig, fru formand, hr. kommissær, anmoder Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder kommissæren om at nedsætte en arbejdsgruppe, som skal udforme en eller flere modeller for en retshjælpsforsikring på patentområdet. Arbejdsgruppen bør bl.a. overveje spørgsmålene om finansieringen af en sådan ordning, forsikringens dækningsområde, præmiestørrelser, kontrolmyndighed osv.

Gasòliba i Böhm
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil først og fremmest lykønske Kommissionen og den ansvarlige for denne grønbog om EF-patentet, kommissær Monti, samt ordføreren for Retsudvalget, hr. Añoveros Trias de Bes, for det fremragende arbejde, de har udført på et område, der tydeligvis er vigtigt med hensyn til retsbeskyttelse, men også set ud fra et økonomisk synspunkt.
Grønbogens undertitel er »Patentering som innovationsfremme«. Når man vurderer betydningen af innovation, og man forsøger at måle den på de forskellige områder, er et af de mål, man mange gange bruger, det eksisterende antal patenter. Og det er klart, at vi i Den Europæiske Union har en svaghed, og det er den utilstrækkelige harmonisering, der skyldes, at der ikke findes et europæisk patent. Hr. Añoveros Trias de Bes har allerede sagt, at vi stadig befinder os inden for rammerne af München-konventionen om meddelelse af europæiske patenter fra 1973, og at Luxembourg-konventionen om EF-patentet fra 1975 og aftalen om EF-patenter fra 1989 endnu ikke er fuldt ud gældende.
Vi har behandlet dette emne i Økonomiudvalget, og vi har enstemmigt vedtaget en række anbefalinger i form af ændringsforslag, som især vedrører tre grundlæggende områder:
For det første: at lette indførelsen af EF-patentet ved hjælp af afgifter på fællesskabsplan.
For det andet: at lette medlemsstaternes nationale patenters overgang til EF-patenter.
For det tredje noget, vi gentagne gange har foreslået på forskellige områder - som for brugsmodeller eller på andre områder vedrørende beskyttelse og opfindelser - og som findes i Japan og USA: muligheden for at patentere edb-programmer eller software.

Thors
Fru formand, når vi sådan en tirsdag aften mødes her for at diskutere patenter, er der sikkert mange, der finder det meget kedeligt. Men som min kære gruppekollega, hr. Gasòliba i Böhm, konstaterede, er det et meget vigtigt emne, både for de enkelte lande og for Unionen som helhed. Det er vigtigt for konkurrenceevnen, at vi får et system for fornyelser, der fungerer. Jeg tror ligeledes, at det er et vigtigt regionalpolitisk spørgsmål, også med hensyn til lige muligheder for borgere i alle dele af Unionen. Jeg håber også, at vi får et system, der betyder, at patentkontorerne kan opfylde deres servicefunktioner - at udbrede viden.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har udtalt sig til fordel for et fremtidigt system med sproglig ligestilling, som hr. Añoveros Trias de Bes konstaterede, og hvor alle virksomheder kan få god service. Jeg håber, at Kommissionen vil tage hensyn til dette forslag, og at patenter kan blive et instrument for både information og teknik, og som giver retssikkerhed. Jeg er overbevist om, at udvalgets forslag vil give dette resultat.
Jeg håber også, at kommissæren vil tage hensyn til alle de kreative forslag, som vi fremsætter i både punkt e og punkt 2 vedrørende samarbejdet mellem det europæiske patentkontor og de nationale patentkontorer. Jeg har i anden forbindelse gjort kommissæren opmærksom på, at den nye teknik rent faktisk giver mulighed for en decentraliseret model, og jeg håber, at den vil leve videre.
Jeg vil også takke ordføreren for et godt samarbejde. Jeg plejer ikke at takke generelt, men denne gang vil jeg med glæde gøre det. Han har nemlig udført et meget fint stykke arbejde. Endelig vil jeg sige, at det glæder min nordiske sjæl, at EØS-området får særlig omtale i denne beslutning. Alt for ofte glemmer vi, at de direktiver, vi vedtager, mange gange gælder i Norge og Island.

Heinisch
Fru formand, kære kolleger, først vil jeg gerne takke Kommissionen for det initiativ, den har taget med sin grønbog. Hvis vi vil sikre den europæiske konkurrenceevne, er vi nødt til at fremme nyskabelser. Finansiel støtte til forskning er en del af en innovationsvenlig politik. Derudover er det imidlertid af afgørende betydning at sikre en effektiv retlig beskyttelse i hele EU. I denne sammenhæng skal vi især have fundet ud af, hvilke valgmuligheder der er med henblik på at omforme den europæiske patentret, hvilket Kommissionen opfordrer til med sin grønbog.
Et vigtigt punkt, som jeg på Forskningsudvalgets vegne lægger vægt på, er en forbedring af patenbeskyttelsen af computersoftware. I henhold til artikel 52, stk. 2, i aftalen om EF-patentet og ifølge de tilsvarende nationale patentlove i Den Europæiske Union, er computerprogrammer ikke patenterbare. Hvis vi ikke vil miste vores konkurrenceevne inden for computersoftwareteknologier, bliver vi nødt til at ændre denne juridiske situation. Vi skal derfor lade computerprogrammerne udgå af bestemmelserne i artikel 52, stk. 2, i aftalen om EF-patentet. Derudover skal et europæisk direktiv harmonisere de tilsvarende nationale forskrifter. Ved en sådan omformning kunne vi undgå at sakke agterud i forhold til USA og Japan, som allerede har en vidtgående retlig beskyttelse af softwareprogrammer parat.
Endnu et punkt, der skal omformes, omhandler problemerne med hensyn til oversættelse. Ordføreren går her ind for en løsning, som jeg også har støttet i min udtalelse til Forskningsudvalget. Den går ud på, at en oversættelse af hele patentet kun skal udfærdiges, hvis der opstår strid om den retlige beskyttelse. Derved kunne de gennemsnitlige udgifter til oversættelse sænkes fra hidtil DEM 22.500 til DEM 4.000. Endnu en gang mange tak til ordføreren.

Rübig
Fru formand, mine damer og herrer, patentpolitikken er et meget vigtigt instrumentarium i erhvervspolitikken, og licenspolitikken er direkte afledt af patentpolitikken. Det vil sige, at man med forskning og udvikling kan skabe nye produkter, og derom blev der engang meget træffende sagt, at den aktuelle forsknings- og udviklingspolitik er fremtidens socialpolitik.
Forskningspolitikken kan man navnlig støtte gennem en god patentpolitik. Vi skal vide, at der på den ene side er små opfindere, hvis problem er at få markedsført en opfindelse, de har gjort. Hvis der ikke fandtes patenter, ville det være nemt for et stort firma at overtage og udnytte denne idé. Vi kender mange forskere, opfindere, der arbejder for sig selv, som i flere år, ja måske årtier har tumlet med nogle idéer. På den anden side har mange multinationale koncerner forskningsfaciliteter, som forsynes med milliardbeløb, og naturligvis skal denne investering i sidste instans kunne betale sig.
Derfor støtter jeg harmoniseringen af de nationale forskrifter, fordi det er vigtigt både for små virksomheder og for koncerner, at der er rammebetingelser, som muliggør en ensartet fremgangsmåde. Vi ved, at opfindelseshøjden er et vigtigt emne. Når japanerne gør en meget lille opfindelseshøjde gældende, og vi i Europa en meget stor, vil der være mange patenter i Japan, men ikke i Europa, og status over licenser vil udvikle sig i overensstemmelse hermed. Derfor bifalder jeg i høj grad Kommissionens forslag, da netop den internationale patent- og licenspolitik er et meget vigtigt instrument for Europa.

Janssen van Raay
Fru formand, De kan trække mit tidsforbrug fra de tre minutter, jeg havde til betænkningen af hr. Ferri. Jeg er heller ikke fru Schaffner, der skulle have talt og ej heller fru van Bladel. Men jeg vil gerne på vegne af min gruppe sige både hr. Añoveros og kommissæren tak for dette for Europa så vigtige projekt, fordi det nemlig for enkeltheden i den beskyttelse, som vi her tilsigter, er meget mere tilgængeligt end de store projekter, der støder på mange flere problemer, og kommissær Monti er klar over dette. Jeg håber altså, at det lille projekt, der er meget vigtigere end de store projekter for styrkelsen af de små europæiske virksomheders konkurrenceevne, nu hurtigt træder i kraft og gennemføres, og jeg takker endnu en gang begge herrer for deres indsats i denne sag.

Monti
Fru formand, patentsystemet spiller en fundamental rolle for udviklingen i innovationen, væksten og beskæftigelsen i Fællesskabet. For at kunne spille denne rolle til fulde har det europæiske patentsystem brug for en gennemgående modernisering og forbedring. Patentsystemet har, navnlig hvis vi sammenligner det med det nordamerikanske og det japanske system, to meget indlysende svage sider: Det er dyrt, og det er ufuldstændigt.
Som det blev sagt meget klart i betænkningen af hr. Añoveros Trias de Bes - som jeg gerne vil lykønske for kvaliteten af hans arbejde - eksisterer der en direkte forbindelse mellem virksomhedernes konkurrenceevne og varernes og tjenesteydelsernes frie bevægelighed i det indre marked. I den forbindelse er et konsekvent og effektivt fællesskabssystem for patentbeskyttelse et vigtigt element.
Kommissionens grønbog har med held nået målsætningen om at skabe en meget bred generel debat om dette emne; en debat, som de berørte parter deltog i med stor interesse. Det generelle budskab, der følger af disse drøftelser, er, at det er nødvendigt at gøre patentsystemet mere effektivt ved til fulde at tage højde for brugernes praktiske krav. Som det med rette blev fremhævet i det forslag til beslutning, vi drøfter i dag, er det desuden vigtigt, at en sådan omlægning af systemet finder sted før udvidelsen af Den Europæiske Union. Det fremgik navnlig klart - og det var der fuldstændig enighed om - at den vej, man skal gå, når systemet skal ændres, er at indføre et enhedspatent for Fællesskabet, helst gennem en fællesskabsforordning, sådan som man gjorde i 1994 med EF-varemærket.
I den forbindelse vil jeg gerne minde om, at Kommissionen i slutningen af januar 1998 organiserede et møde med eksperter fra medlemsstaterne. Det fremgik på mødet, at et meget stort flertal af disse eksperter er villige til at gå gang med juridiske og tekniske drøftelser i forbindelse med planlægningen af EF-patentet. Det Økonomiske og Sociale Udvalg har for sit vedkommende næsten enstemmigt vedtaget en helt og holdent positiv udtalelse om alle forslagene i grønbogen, herunder indførelsen af EF-patentet. Jeg er glad for at kunne konstatere, at de forslag, som hr. Añoveros har fremsat, er i tråd med de nævnte retningslinjer. Der er tale om forslag, som er yderst velformulerede og fornuftige. Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen vil undersøge disse meget nøje ved forberedelsen af de retsakter, der er nødvendige for indførelsen af EF-patentet. Jeg vil også gerne sige, at hvad angår forsikringssystemet med henblik på at dække omkostningerne ved tvister i forbindelse med patenter, vil Kommissionen undersøge, hvordan man bedst kan fremme dette system gennem Fællesskabet, og inddrage Europa-Parlamentet i dette arbejde.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at Kommissionen er nået frem til den faste overbevisning, at ændringen af patentsystemet bør foretages snarest muligt. Denne ændring skal dels være baseret på, at vi ved hjælp af en forordning indfører en EF-patentbeskyttelse, og dels på en modernisering og harmonisering af de nationale bestemmelser på visse punkter, herunder patenterbarheden af opfindelser i forbindelse med computerprogrammer, sådan som man gjorde opmærksom på i nogle indlæg. Denne nye ramme kunne i øvrigt omfatte en fællesskabsaktion med henblik på at støtte den indsats, som de nationale patentkontorer gør for at fremme innovationerne.
Det er efter min mening vigtigt, at udviklingen af systemet sker inden for Fællesskabet og ikke, sådan som det oprindeligt var planen, gennem en international aftale. Dette kan ikke undgå at medføre, at Unionen står stærkere, når de internationale aftaler skal forhandles. Det Europæiske Patentkontors rolle med at varetage den tekniske administration af EF-patentet ville dog være sikret. Kommissionen vil om kort tid udarbejde en meddelelse om opfølgningen på grønbogen. En meddelelse, der nøje vil gøre status over høringen, og som vil omtale de specifikke konkrete foranstaltninger, Kommissionen har til hensigt at præsentere på dette vigtige område i den nærmeste fremtid. Europa-Parlamentet vil naturligvis blive inddraget i denne nye etape i arbejdet, men jeg vil gerne takke Parlamentet allerede nu for den meget konstruktive måde, hvorpå det har deltaget i den foregående fase af dette arbejde.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Supplerende pensioner
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0400/98) af Ferri for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Kommissionens grønbog om supplerende pensioner i det indre marked (KOM(97)0283 - C4-0392/97).

Ferri
Fru formand, hvordan kommer det til at gå med de europæiske pensionister? Det spørger man sig selv om i den meget veludførte grønbog, som Kommissionen har udarbejdet. Og det spørger man sig selv om på en ansvarlig måde, på samme måde, som vi i Europa-Parlamentet spørger os selv om det, her i en generel krise, hvor det netop er pensionisternes økonomiske fremtid og de unges beskæftigelse, der er de to grundlæggende og mest foruroligende emner i hele det generelle system. Der er derfor blevet skabt en debat, der i øvrigt blev tilrettelagt af Kommissionen, som jeg gerne vil rette en tak til, navnlig kommissær Monti. Kommissionen tog nemlig et initiativ, hvor også Parlamentet blev inddraget på en positiv måde, og som førte til offentlige høringer med de største eksperter fra forskellige lande i Europa. Og jeg tror virkelig, at dette har givet os mulighed for at uddybe mange aspekter.
For det første er vi alle overbeviste om, at den første søjle - den med social og offentlig beskyttelse - skal blive ved med at være hjørnestenen og hovedpunktet i systemet. Men det er ikke tilstrækkeligt, der er noget, der mangler, og det kan ikke sikre den økonomiske fremtid. Pensionsfondene bliver således det centrale punkt sammen med livsforsikringen, som man allerede har tilrettelagt, lagt i faste rammer og opstillet regler for. Der mangler dog en fællesskabsramme. Kommissionen forsøgte at skabe en sådan ramme allerede i 1991, men forslaget blev trukket tilbage, og der kom et fortolkningscirkulære - fra Kommissionen, hvis jeg husker ret - som, om jeg så må sige, blev underkendt af retten. Nu prøver vi så igen. Vi anmoder om, at Kommissionen - der jo kom så godt fra start - reelt når frem til et direktiv, som netop tager højde for de forskellige aspekter, man har forsøgt at fremhæve.
Naturligvis er der også det centrale punkt, der hedder euroens stabilitet. Euroen vil faktisk ændre referencerammen for pensionsfondene og for de supplerende pensionsordninger generelt, og på mange punkter vil den lette investeringerne og lette arbejdstagernes mobilitet på tværs af grænserne. I den forbindelse vil jeg tilføje, at der er et andet og meget nyt direktiv, som på en meget hensigtsmæssig måde har taget spørgsmålet med de opnåede rettigheder op. Dette er også et meget vigtigt aspekt, der medtages i forslaget her i aften. Forslaget tager desuden sigte på at behandle de forskellige generelle aspekter. Det drejer sig om skatten, det vil sige de skattemæssige uligheder, så man fjerner den risiko for dobbeltbeskatning, der uden tvivl er til stede, og som i dag er en plage og ofte gør fremtiden usikker for dem, der tager arbejde eller allerede arbejder i et multinationalt selskab, og så flytter eller forflyttes - selv midlertidigt - og risikerer at blive beskattet to gange, også ud fra et pensionsmæssigt synspunkt. Det drejer sig også om administrationen af fondene med en administrator, administrativ forvalter og investeringsadministrator, hvilket også er et meget vanskeligt punkt, hvor vi har taget højde for arbejdstagernes kontrol og deltagelse og sikret ligebehandling af mænd og kvinder. Vi har lagt vægt på dette aspekt flere gange, og også Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og Udvalget om Kvinders Rettigheder har lagt vægt på dette i de udtalelser, vi har fået. Så er der naturligvis også de organisationsmæssige aspekter. Her foreslås der et pensionsforum, som jeg tror vil være nyttigt netop med henblik på en bredere debat, og det såkaldte »europæiske pas« samt en støtte til de små og mellemstore virksomheder, der faktisk skal udføre en investeringsopgave, som er vigtig og meget vanskelig, men som også er meget interessant og meget stimulerende.
Alt dette skal således realiseres ved hjælp af kapitaliseringsprincipperne og den fornuftige familiefaders princip. Her har vi et vigtigt og interessant punkt. Jeg var til et møde i München om pensionsfonde, og jeg må sige, at vi havde en lang diskussion om begrebet »fornuftig familiefader«. Vi har tilladt os at skabe en ramme og en slags ledetråd med nogle retningslinjer. Det er selvfølgelig svært at definere en fornuftig familiefader, men på dette vanskelige område må man give ham frie hænder, for det er klart, at han bliver nødt til at tilpasse sin administration efter det særlige historiske og økonomiske tidspunkt, hvor han arbejder. Der er dog nogle enkle regler, som vi også er blevet enige om i Retsudvalget, og jeg mener, at disse regler er ret interessante, og at de overholder principperne om etableringsfrihed, grænseoverskridende investeringsfrihed osv. Vi mener således kort sagt, at vi ved hjælp af denne pakke, hvis tekst også er bedre opbygget, kan foretage en vigtig drejning inden for det økonomiske system og borgernes grundlæggende rettigheder, og jeg vil endnu en gang rette en tak til kommissær Monti for hans lydhørhed og opmærksomhed og til alle dem, der har deltaget i dette arbejde.

Boogerd-Quaak
Fru formand, hr. kommissær, allerførst vil jeg takke Kommissionen for, at de supplerende pensioner og dermed hele pensionsproblematikken bringes frem på en gennemskuelig måde via grønbogen. Det er endvidere vigtigt, at pensionerne sættes på dagsordenen på EU-plan. Hvis vi trækker livstrenden igennem, sådan som den nu er, skal der i fremtiden to arbejdende til at underholde en pensionist, hvor der nu er fire arbejdende. Det skyldes bl.a., at en stor del af pensionerne i Den Europæiske Union finansieres via pensionsordninger, der balancerer fra år til år. Det er derfor meget nødvendigt, at vi finder andre løsninger, for ellers er det måske en bombe under euroen. Det har jeg allerede tidligere fremført i Parlamentet, og jeg tror, at vi meget nøje skal overveje dette.
Bortset herfra tror jeg, at det bliver meget svært at foreskrive medlemsstaterne, hvilket system de skal vælge. Men det er i det mindste muligt via benchmarkundersøgelser at forelægge de bedste systemer i Unionen for medlemsstaterne, sådan som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender også foreslår.
Endvidere finder Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender det vigtigt, at der indføres kønsneutrale pensionssystemer, og at der sker en forbedring af forrentningen af pensionsordningerne. Det kan medvirke til at reducere de indirekte lønomkostninger, hvorved der skabes større beskæftigelse i Europa.
Det samme gælder med hensyn til gennemtænkte regler for pensionsforsikringselskaberne. Hvis de hurtigt kan udarbejdes, betyder det efter min mening en bedre forrentning af pensionsfondenes investeringer. Det er noget, der også er godt for beskæftigelsen i Europa.
Fru formand, hr. kommissær, jeg mener, at vi skal vende tilbage til punktet om pensionerne som et bredere emne på et senere tidspunkt. Derfor anmoder jeg kommissæren om på ny at sætte hele spørgsmålet om pensionerne på dagsordenen, også basispensionerne.

Lulling
Fru formand, den forelagte grønbog udmærker sig efter min opfattelse især ved, at den, i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, overlader det til medlemsstaterne at afgøre, hvilken rolle hver af de tre søjler, som pensionssystemet for lønmodtagere og selvstændige bygger på, skal spille i den enkelte medlemsstat.
Fællesskabsinitiativer, som har til formål at sikre, at der udvikler sig et egentligt fællesmarked for pensionsfonde, bør efter min mening begrænses til afskaffelse af hindringer for frit valg af pensionsfond, hindringer for personers frie bevægelighed og hindringer for fri bevægelighed for tjenesteydelser.
Lad mig understrege, at den lovgivning, der er gældende i visse medlemsstater, og som er dikteret af tilsynsmæssige hensyn, er helt overdreven i forhold til målet om at skabe sikre rammer for fondenes virke. I øvrigt forhindrer den fondenes administratorer i at anlægge den optimale investeringsstrategi.
Hvad angår pensionsfondenes investeringspolitik, bør der ad lovgivningens vej stilles krav om en diversificering af porteføljen. Imidlertid kan skatteforhold lægge hindringer i vejen for den frie bevægelighed for såvel personer som tjenesteydelser. Efter min opfattelse bør der således på dette område ske en harmonisering af skattelovgivningen inden for Den Europæiske Union, således at der bliver skattefritagelse eller fradragsret, fra rettigheden stiftes, og således at ydelserne beskattes hos modtageren i henhold til den enkelte medlemsstats personbeskatningsregler.
Når dette er sagt, vil jeg som ordfører for Udvalget for Kvinders Rettigheder understrege kravet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med supplerende pensioner. Ganske vist er den forventede levetid generelt længere for kvinder end for mænd, men kønsdifferentierede forsikringsberegninger må ikke føre til, at der rejses tvivl om princippet om lige bidrag og lige ydelser for mænd og kvinder.
Lad mig benytte lejligheden til at gøre opmærksom på det påtrængende behov for en revision af direktivteksterne med henblik på at sikre lige behandling af mænd og kvinder, når det gælder socialsikringsordningerne, det være sig lovbestemte eller branchebestemte ordninger. En sådan revision er en forudsætning for alle videre initiativer, såsom individuelle pensionsordninger, en fleksibel pensionsalder for mænd og kvinder, fastsættelse af regler vedrørende længstlevende ægtefælles eller fraskiltes rettigheder i forbindelse med skifte af pensionsrettigheder, som er erhvervet under ægteskabet, eller initiativer med henblik på selvstændig social sikring for medhjælpende ægtefæller til selvstændige erhvervsdrivende inden for håndværk, handel, landbrug og liberale erhverv.
Hr. kommissær, jeg håber, at De vil lade disse bemærkninger gå videre til Deres kollega, kommissær Flynn.

Falconer
Fru formand, jeg vil gerne takke ordføreren for at have udarbejdet denne betænkning, for det er en meget vigtig betænkning. Jeg vil også gerne takke Kommissionen for at have fremlagt dokumentationen, selvom jeg måske nok har nogle få kritikpunkter at fremføre undervejs.
En af de mest berigende oplevelser, jeg har haft i Europa-Parlamentet, er at se på de strukturer, der har styret Europa økonomisk siden 1945. Det har ført til enorme økonomiske fordele for befolkningerne på det europæiske fastland. Medbestemmelses- og medindflydelsespolitikken, der betød, at lokalsamfund, arbejdstagere og erhvervsfolk samarbejdede om at genopbygge Europa efter 1945, blev ikke efterlignet i Det Forenede Kongerige. I Det Forenede Kongerige valgte man den angloamerikanske form for struktur. I 50'erne oplevede vi fremvæksten af pensions- og forsikringsfonde i Det Forende Kongerige. Tallet står nu og vipper omkring GBP 1, 3 billioner, hvilket svarer til omkring ECU 1, 6 billioner, et efter alle forhold kæmpemæssigt beløb. Og dog har vi siden 1979, hvor fru Thatcher fjernede valutakontrollen i Det Forenede Kongerige, oplevet en investeringsflugt og en porteføljeinvesteringsflugt fra Det Forenede Kongerige til andre dele af verden: fra 6 til 31 % ud af EF, hvilket Kommissionen nu indrømmer er det faktiske tal.
Bidragyderne har ikke nogen effektiv kontrol med disse midler. De bliver lagt til den ene side, mens fondsforvalterne gør brug af det enorme finansielle våben, de får i hænde i forbindelse med virksomhedsovertagelser, sammenslutninger og lønforhøjelser til de magtfulde herrer i Londons finansverden.
Hvis man kaster et tilfældigt blik på The National Association of Pension Funds i mit land, skal man søge længe og ihærdigt for at finde en medarbejderrepræsentant, og dog er der mange repræsentanter fra Londons finansverden. Sammenlign dette med Holland, Tyskland, Sverige, Belgien og de andre lande, hvor samarbejde, medbestemmelse og konsultation er dagens orden. Og alligevel er Kommissionen i sin hvidbog ikke kommet med nogen som helst henvisninger til bidragydernes eventuelle inddragelse.
Jeg håber og sætter min lid til, at der, når Kommissionen fremsætter det direktiv, som jeg forstår, at det har overvejelser om, vil være en klar forsikring om, at bidragyderne til disse kæmpemæssige fonde vil blive inddraget.
Socialdemokraterne vil støtte den europæiske markedsmodel med medbestemmelse og medindflydelse. Vi afviser det kortsigtede og forventer finansielle og økonomiske gevinster for vores borgere.
Jeg har nu i en årrække studeret det politiske demokratis udvikling. En af de personer, som jeg søgte inspiration hos, var Tom Paine, der var med i to revolutioner, en i Amerika og en i Frankrig, og som stræbte efter politisk demokrati. Jeg mener, at tiden nu er inde for os til at bevæge os fremad for at give Europas borgere økonomisk demokrati. Jeg mener, sammen med Socialdemokraterne, at demokratiet er bedst tjent med den europæiske sociale markedsmodel.

Kuckelkorn
Fru formand, Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har på væsentlige punkter fulgt ændringsforslagene fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og har dermed på fornuftig vis suppleret grønbogen. Der er fem punkter, der skal fremhæves, og som Kommissionen bør efterkomme i forbindelse med yderligere fællesskabslovgivning på basis af grønbogen.
For det første: Den første søjle, det vil sige den lovfæstede pension efter udgiftsfordelingsproceduren, kan kun reformeres med hensyn til omfang og struktur på nationalt plan og skal derfor fortsat høre ind under den nationale kompetence. Efter min mening har Fællesskabet ingen kompetence, hvad angår nationale traditionelle generationsaftaler.
For det andet: Også supplerende pensioner aftegner sig i det indre marked ved det mangeartede udbud af dem og de mange former for pensionsinstitutter. En fællesskabslovgivning må ikke stille pensionsinstitutter ringere, hverken hvad angår bestemmelser om tilsyn eller beskatning.
For det tredje: Investeringsrestriktioner kan kun gøres mere fleksible, hvis ensartede bestemmelser om tilsyn sikrer pensionsmodtagernes kontrolmulighed og deres paritetiske medbestemmelse samt at der tegnes forsikringer mod insolvens.
For det fjerde: De skattemæssige rammevilkår for supplerende pensioner skal harmoniseres og forbedres i hele det indre marked for i øget grad at anspore pensionspotentialet i det indre marked og øge dets kapacitet. Den opsatte beskatning af pensionskrav skal være et princip, der gælder for hele Fællesskabet.
For det femte: Ved overførsel og opretholdelse af pensionskrav samt i forbindelse med frister for, hvornår de forfalder, skal der gennemføres en højere grad af konvergens i Fællesskabet.
Jeg vil gerne gratulere ordføreren og tillige Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder med, at de stemte for forslagene fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om en fornuftig ændring af grønbogen.

Rübig
Fru formand, mine damer og herrer, vi taler om fremtiden, og fremtiden er meget vigtig for alle. De, der bliver født i dag, kan regne med at blive 100 år! Vi ved, at et af de vigtigste mål for vores fremtid er at bevare et godt helbred i alderdommen. Det vil sige, at vi er nødt til allerede i dag at gøre os tanker om, hvorledes vi kan bevare niveauet for de ældre. Vi har i dag princippet om generationsaftalen, så de unge sørger for det, de ældre bruger, og det skal vi supplere på fornuftig vis med princippet om opsparing.
Det drejer sig om at få de offentlige pensioner til at harmonere rimeligt med de private og med dem, der betales af virksomhederne. Hvis vi opstiller rammebetingelser for et indre marked for pensioner i Europa, kan vi også fulde af håb se fremtiden i møde.

Boogerd-Quaak
Fru formand, jeg vidste ikke, at jeg ville få et minut til, men inden for det ene minut vil jeg gerne trække spørgsmålet om arbejdstagernes frie bevægelighed frem. I øjeblikket har mindre end 2 % af alle arbejdstagere i Europa et job i en anden medlemsstat. Det skyldes først og fremmest den sociale sikkerhed, og pensionerne spiller også en meget stor rolle. Jeg mener, at vi kan løse dette problem ved f.eks. at undersøge muligheden for et europæisk pensionspas nærmere.
Det direktiv, som vi har i øjeblikket, er et skridt i den rigtige retning, men også hvis vi ser på fleksibiliseringen af arbejdsmarkedet, vil vi kunne opnå et meget mere arbejdsvenligt pensionssystem ved ganske enkelt at bestemme, at man kan tage sin pension eller sit pensionsforsikringsselskab med, hvis man skifter job eller rejser til et andet land. Jeg tror, at det er muligt på EU-plan at skabe regler om værdisikring af pensionerne og rettigheder for de pensionsberettigede. Pensionsfondene, sådan som de f.eks. fungerer i mit land, er, hvad det angår, tilbageholdende. Jeg anmoder kommissæren om at udarbejde dette punkt nærmere.

Janssen van Raay
Fru formand, ordningerne er baseret på tre søjler. For det første basisordningerne, staten, hos os den almindelige alderspensionslov (AOW), de supplerende pensionsordninger, arbejdsmarkedets parter med fuld medbestemmelsesret for arbejdstagerne, og den tredje søjle, frivillige supplerende pensionsordninger. Jeg ønsker kommissær Monti held og lykke med hans mission practically impossible med henblik på at gennemføre dette. Jeg vil gerne understrege, at der i Nederlandene er opstået stor uro på grund af den italienske statsministers udtalelser. Andre talere og også ordføreren, hr. Ferri, har nævnt det: Hvis der røres ved euroens værdifasthed, og vi har i Nederlandene med rette eller urette forstået kommissær Montis og hr. Ferris udtalelser sådan, at der af politiske grunde kan pilles ved euroen værdifasthed, vil det støde på stor modstand hos dem, der har faste pensioner. Jeg anmoder kommissær Monti om at fjerne den uro, der er opstået i Nederlandene, og berolige de pågældende med hensyn til hans ellers udmærkede grønbog. Jeg takker ordføreren, hr. Ferri, for det store arbejde, han har udført.

Elmalan
Fru formand, under påskud af den stigende gennemsnitsalder i befolkningen kombineret med, at arbejdsstyrken også af andre årsager bliver stadig mindre, baner Kommissionens grønbog vejen for pensionfonde i forbindelse med supplerende pensioner. Der er imidlertid tale om et særdeles uhensigtsmæssigt initiativ, som helt tager luften ud af de mange bestræbelser for at øge beskæftigelsen og nedsætte pensionsalderen. Endnu inden høringsproceduren vedrørende grønbogen er afsluttet, anbefaler kommissær Monti, at der udarbejdes et EU-direktiv med det formål at liberalisere pensionsfondenes virke inden for Den Europæiske Union. Et direktiv, som »sikrer pensionsfondene såvel investerings- som forvaltningsfrihed«.
Slår vi ind på denne kurs, risikerer vi imidlertid at få et system, som bygger på private forsikringer, som gradvist vil erstatte den sociale sikringsordning, vi kender i dag. Pensionsydelser og ydelser i forbindelse med sygdom vil ikke længere være rettigheder, men bliver goder, som er underlagt de frie markedskræfter. Målsætningen for pensionsfondene vil primært bestå i at lede opsparingen ind på kapitalmarkederne. De franske parlamentsmedlemmer i min gruppe er derfor imod tanken om pensionsfonde. Et sådant system, som bygger på kapitalopsparing, er særdeles betænkeligt og uretfærdigt, eftersom det vil begunstige de rige, som har mulighed for at spare op, mens de, der ikke har denne mulighed, bliver ladt i stikken med en ussel pension.
Vi er derfor imod den forelagte betænkning af Ferri for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, idet den ligger i forlængelse af Europa-Kommissionens forslag. Vi går tværtimod ind for et fordelingssystem. Det er det eneste system, som sikrer lønmodtagernes rettigheder. Det er det eneste system, som sikrer lønmodtagerne ret til en pension, som bygger på national solidaritet, på solidaritet mellem arbejdsstyrken og pensionisterne, solidaritet generationerne imellem og solidaritet mellem nation og lønmodtagere. Vi erkender, at der er behov for at få tilført flere ressourcer til den sociale sikringsordning og behov for at hæve pensionsydelserne, som ofte sakker agterud i forhold til leveomkostningerne. Der har i den seneste tid været flere demonstrationer i Frankrig, hvor pensionisterne har påpeget dette forhold. Vi foreslår derfor, at der opkræves et pensionsbidrag på finansielle instrumenter i lighed med det bidrag, der i dag opkræves på lønninger.

Monti
Hr. formand, der var hovedsagelig to målsætninger i grønbogen om supplerende pensioner i det indre marked. Det drejede sig for det første om at indlede en så bred debat som muligt om de midler, der kan sikre, at medlemsstaternes pensionsordninger er økonomisk bæredygtige. Den forlængede levetid og faldet i fødselstallet risikerer faktisk at være en trussel mod de ordninger, der udelukkende er baseret på en fordeling. Disse ordninger blev faktisk indført, dengang der var fire eller fem arbejdstagere for hver pensionist. I år 2015 vil dette forhold være to til en, eller sågar endnu mere ugunstigt i visse medlemsstater. Det er medlemsstaternes opgave at tage højde for denne udvikling og tilrettelægge deres pensionsordninger, så de ældres indkomstniveau bevares, samtidig med at de offentlige udgifter holdes under kontrol.
Den anden målsætning i grønbogen er, at vi på unionsplan skal gøre en indsats for, at de supplerende pensionsordninger, der er baseret på kapitalisering, til fulde kan udnytte fordelene ved det indre marked. Sådan forholder det sig bestemt ikke på nuværende tidspunkt. Vi må nemlig konstatere, at pensionsfondene ofte er underlagt nogle meget strenge restriktioner med hensyn til investeringer. Det anføres i grønbogen, at nogle af disse restriktioner - kun nogle af dem, ikke dem alle - ikke kan begrundes med forsigtighedshensyn, og de begrænser fondenes afkast og medfører en forhøjelse af pensionsomkostningerne.
De nævnte restriktioner hindrer integrationen af Unionens kapitalmarkeder til skade for væksten og beskæftigelsen. Pensionsfondene kan ikke frit benytte sig af en hvilken som helst autoriseret administrator i Unionen, hvilket begrænser fordelene ved en sund og effektiv konkurrence inden for Unionen. Den erhvervsmæssige mobilitet hindres som følge af den hyppige mangel på gensidig anerkendelse af beskatningsordningerne og ordningerne for overførselen af retten til supplerende pension.
Endelig kan livsforsikringsselskaberne og pensionsfondene på grund af den manglende koordination af beskatningsordningerne ikke frit tilbyde deres tjenester på hele Unionens område. Denne situation er meget utilfredsstillende i betragtning af, at de supplerende pensionsordninger er i konstant udvikling i Unionen. Pensionsfondenes aktiver i medlemsstaterne udgør allerede 25 % af Unionens bruttonationalprodukt, og et stigende antal medlemsstater benytter sig af disse ordninger for at imødegå den demografiske og budgetære udvikling.
Der er desuden stadig flere arbejdstagere, der ønsker at arbejde i forskellige stater i Unionen, og det er vigtigt, at de kan benytte sig af denne frihed uden at risikere at miste deres ret til supplerende pension. Kommissionen har fået næsten 100 svar på grønbogen; svar, der kommer fra medlemsstaterne, Det Økonomiske og Sociale Udvalg samt finansielle og sociale aktører. I størstedelen af svarene understreger man nødvendigheden af at fastlægge en juridisk ramme på fællesskabsplan for de supplerende pensionsordninger; en ramme, der giver dem mulighed for at udvikle sig i hele det indre marked. På denne måde vil de til fulde kunne bidrage til at styrke den sociale beskyttelse og sikre pensionisternes indkomst, idet man tager højde for den nødvendige lighed mellem mænd og kvinder - og her henvender jeg mig særligt til fru Lulling. Det er nemlig vigtigt, at kvinderne ikke forfordeles.
Jeg konstaterer med stor tilfredshed, at man i den glimrende betænkning af hr. Ferri også når frem til den konklusion, at det er nødvendigt og presserende at fastlægge en juridisk ramme på fællesskabsplan for de supplerende pensionsordninger, og at man anmoder om, at der udarbejdes et forslag til direktiv om administrationen af pensionsfonde og om en bedre koordination af beskatningsordningerne.
Man nåede i øvrigt også frem til denne konklusion i forbindelse med den handlingsramme for finansielle tjenesteydelser, som Kommissionen foreslog den 28. oktober i år. Kommissionen er fast besluttet på at handle i denne retning, og den vil få brug for Parlamentets aktive støtte. Kommissionen er generelt meget positivt stemt over for betænkningen af hr. Ferri og over for de forslag, som betænkningerne fra de andre parlamentariske udvalg indeholder. Dette arbejde har beriget den høring, der blev iværksat med grønbogen, i betydelig grad, og det vil være yderst nyttigt for os i forbindelse med kommende initiativer.
I begyndelsen af næste år vil Kommissionen offentliggøre en meddelelse, der drager de politiske konklusioner af høringen. Herefter har vi til hensigt at foreslå et direktiv, der sikrer, at pensionsfondene med optimale sikkerhedsbetingelser kan nyde godt af de principper om investeringsfrihed og tjenesteydelser, der omtales i traktaten.
Endelig vil Kommissionen iværksætte et tæt samarbejde med medlemsstaterne for at fjerne de vigtigste skattemæssige hindringer for indførelsen af et indre marked for supplerende pensioner.
Jeg vil slutte af med en bemærkning til hr. Janssen van Raay. De supplerende pensionsfonde er uden tvivl et af de grundlæggende instrumenter i et Europa, der tager hensyn til de kommende generationer, også for på langt sigt at garantere en stabil finansiel ligevægt. Til fru Elmalan vil jeg gerne sige, at medlemsstaterne naturligvis bevarer den fulde kompetence til at bestemme, hvilken rolle de vil give de forskellige søjler i det sociale sikringssystem. Det er sandt, at den retningslinje, som Kommissionen foreslår med hensyn til de supplerende pensionssystemers rolle, går ud på en betydelig liberalisering af aktiverne og administrationen, men med nogle nøje fastlagte forsigtighedsbestemmelser. Hvis vi er interesserede i en øget beskæftigelse i Europa - og det er fru Elmalan uden tvivl - kan vi ikke undgå at tage højde for den kendsgerning, at et indre marked for pensionsfonde med hensyn til risikoen vil gøre det muligt at opnå et større afkast fra pensionsfondenes aktiver, og det vil således gøre det muligt at mindske bidragene til den pension, man ønsker at sikre, ligesom det vil gøre det muligt at reducere de ikke lønmæssige omkostninger, det vil sige de arbejdsomkostninger, som ikke er løn. Alt dette spiller naturligvis en vigtig rolle i beskæftigelsespolitikken.
Efter min mening er der således ikke ret mange emner, som er lige så centrale for mange af problemerne i forbindelse med Europas økonomiske og sociale system som dette emne, og jeg vil endnu en gang takke Parlamentet for det vigtige bidrag, det har givet os.

Falconer
Hr. formand, jeg vil gerne bede om ordet for en kort bemærkning. Da hr. Monti talte om sin grønbog, blev der ikke sagt noget om, hvordan bidragyderne til disse fonde, det vil sige de folk, der skyder deres penge i dem, skal inddrages i beslutningsprocessen. Kan han mon give os en forsikring om, at nogle af disse meddelelser eller direktiver vil indeholde noget af det, der er holdt i hævd, nemlig de europæiske markedsvilkår med medindflydelse og medbestemmelse?

Monti
Hr. formand, jeg vil gerne kort svare hr. Falconer ved at oplyse, at den eventuelle inddragelse af bidragyderne i forvaltningen af de supplerende pensionsordninger og pensionsfondene naturligvis er vigtig, men at det henhører under medlemsstaternes snarere end under Fællesskabets kompetenceområde.
Jeg vil også gerne fremhæve sondringen mellem en virksomhed, der producerer varer og tjenesteydelser, hvor der i det mindste i nogle medlemsstater findes former for inddragelse af de arbejdstagere, der er ansat i virksomheden, og en finansiel virksomhed i bred forstand som en supplerende pensionsordning. Det er ikke regelen hos finansielle virksomheder, at modparterne deltager i ledelsen. For mig er den bedste garanti for bidragyderne, at passende forsigtighedsbestemmelser er fastsat og bliver gennemført i praksis.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Køretøjer med flere end otte siddepladser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0424/98) af Murphy for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om særlige bestemmelser for køretøjer, der anvendes til personbefordring og har flere end otte siddepladser ud over førerens plads, og om ændring af Rådets direktiv 70/156/EØF (KOM(97)0276 - C4-0545/97-97/0176(COD)).

Murphy
Hr. formand, i betragtning af bussers ry i det mindste i Storbritannien for altid at være forsinkede og i betragtning af, at denne særlige betænkning kommer tilbage til os for anden gang efter at være blevet forhalet siden april i år, er det formentlig passende, at vi indleder forhandlingen lidt sent her i aften. Når dette er sagt, vil jeg gerne i fuld åbenhed takke personalet i Parlamentets Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og ikke mindst tolkene og oversætterne, der har haft noget af en opgave med denne særlige betænkning. De har gjort et beundringsværdigt stykke arbejde. Jeg vil også gerne takke mine kolleger i Økonomiudvalget, og navnlig hr. Rübig, der er til stede her i aften, for deres hjælp med at bringe os så langt, som vi nu er nået.
En af mine venner fortalte mig om en person, hun havde mødt ved et busstoppested i min hjemby, Wolverhampton, en ung mor med et barn i en barnevogn. En bus stoppede for at samle hende op, men hun kom ikke med, hun lod den køre. Min ven spurgte hende, hvorfor hun ikke stod på bussen. Hun sagde, at hun ikke kunne komme op i denne særlige bus, men at der ville komme en lavtgulvsbus om et øjeblik. På ét plan forklarer det, hvad vi forsøger at gøre her i aften, nemlig at sikre, at folk kan komme på og af busser. Men på et andet plan forsøger vi helt klart at lægge en yderligere vigtig brik på plads i gennemførelsen af det indre marked. Busser og rutebiler er vigtige produkter af motorindustrien, og vi må have visse acceptable standarder, således at de kan bevæge sig frit omkring i det indre marked.
Jeg håber, at Kommissionen vil acceptere, at selvom det forslag, vi har fremsat, er et radikalt forslag, er det ikke desto mindre brugbart. Jeg kan mindes en kort samtale, jeg havde med kommissær Bangemann her i april, om fravigelserne i Kommissionens oprindelige forslag om at tage visse køretøjer ud af direktivets anvendelsesområde. Han bestred, hvorfor det skulle være tilfældet. Jeg fortalte ham, at mine forslag ville have fjernet disse fravigelser, fordi medlemmerne af dette Parlament i alt væsentligt accepterer, at de fleste køretøjer er sikre og burde tildeles typegodkendelse, ikke kun på deres nationale markeder, men også på det europæiske marked. Vi er vendt tilbage til dette forslag i denne betænkning.
Et meget vigtigt område, i hvert fald for denne side af Parlamentet, er tilgængelighed og bestemmelserne om adgangsmuligheder. For at nå dette har Økonomiudvalget indlagt visse definitioner af, hvad en passager er. Vi har også indlagt visse tekniske standarder, som vi ville forvente, at en teknisk arbejdsgruppe ville anse som obligatoriske, f.eks. det første trins højde, særlige specifikationer for indstigningshjælpemidler, rullestoles adgang til køretøjerne og passagernes sikkerhed inde i køretøjerne. På samme måde har Udvalget også sørget for, at nationale præferencer og regionale forskelligartetheder kan fortsætte, samtidig med at det accepteres, at der kræves visse standarder for adgang til køretøjerne.
Et andet område, som Udvalget har taget i betragtning, er hele spørgsmålet omkring sikkerheden for føreren. Hvis vi skal have sikre køretøjer for Den Europæiske Unions borgere, må vi også sikre, at førerne trives og er sikret mod enhver risiko. Derfor anmoder vi Kommissionen om at fremsætte et forslag seks måneder efter direktivets indførelse, der særligt beskæftiger sig med sikkerheden for føreren.
Jeg indrømmer, at den betænkning, som Økonomiudvalget fremlægger for Dem her i aften, er noget af en udfordring for Kommissionen og noget af en ny tilgang. Ikke desto mindre mener jeg, at den fortjener alvorlige overvejelser fra Kommissionens side. Jeg vil opfordre Kommissionen til at acceptere det, Økonomiudvalget forsøger at gøre, nemlig at imødekomme borgernes behov og imødekomme vores forpligtelse til at gennemføre det indre marked, samtidig med at vi fremsætter en betænkning, der er anvendelig, og som beskæftiger sig med noget, der er brug for, og måske ikke så meget med det, embedsmændene ønsker at se.
Jeg indrømmer, at det er en radikal udfordring - noget, som Kommissionen måske ikke har beskæftiget sig med før, men jeg er overbevist om, at vi, hvis Kommissionen er villig til at acceptere denne nye tilgang, vil komme tættere på en gennemførelse af det indre marked, vi vil respektere nationale og regionale forskelligartetheder, hvad busser og rutebiler angår, og den type historie, som jeg indledte med her i aften, om en ung mor, der ikke kunne komme på et køretøj i min hjemby, vil formentlig aldrig gentage sig.

Rübig
Hr. formand, kære kolleger, den udmærkede betænkning af Murphy går langt ud over det, sagsmappens titel angiver. Det drejer sig ikke mere kun om køretøjer med flere end otte siddepladser. Med de ændringsforslag, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har stillet, giver vi startskuddet til en ny æra for lovgivningen på det tekniske område.
Hidtil har forslagene været uhyre detaljerede. Jeg vil gerne her fremvise forslagene, for at man kan se, hvilket enormt omfang den tekniske lovgivning har antaget, bare for så vidt angår køretøjer med flere end otte siddepladser. Så er det lovgiverens sag at afgøre, om indstigningshøjden i en bus skal andrage 240, 260 eller 280 mm. Men det kan og skal ikke længere være en opgave for Europa-Parlamentet og dets medlemmer. Vi skal snarere fastlægge de politiske retningslinjer og grundprincipper. En bus skal være sikker og stabilt konstrueret samt give nem adgang for personer med begrænset mobilitet. De nærmere detaljer skal med disse principper som grundlag aftales af dem, det rent faktisk vedrører: fabrikanter, vognmænd og passagerer og blandt sidstnævnte navnlig gamle og handicappede. I denne sammenhæng vil jeg gerne udtrykkelig sige hr. Murphy tak, fordi han har lagt særlig vægt på dette område.
Derfor foreslår vi også, at der nedsættes en stående arbejdsgruppe, som skal tage sig af gennemførelsen. Den skal på den ene side støtte sig pragmatisk tæt til de allerede eksisterende bestemmelser inden for rammerne af FN's Økonomiske Kommission. På den anden side involveres de europæiske standardiseringsorganisationer, som allerede har stor erfaring med denne form for lovgivning.
Men så længe der ikke er opnået enighed om detailspørgsmål, skal det indre marked og den frie bevægelighed for varer sikres på anden måde. Derfor gælder subsidiært princippet om gensidig anerkendelse. Er en bus én gang godkendt i én medlemsstat, kan den godkendes i hele Europa. Det sikrer tillige den nødvendige fleksibilitet og imødekommenhed af kunderne. En bus på Sicilien skal leve op til helt andre krav end en bus i det nordlige Finland eller i en storby som London eller en lille by som Oberplattling i Bayern. Jeg mener, at vi er nødt til at tillade denne frihed på markedet, så kunderne kan sige, hvad de vil have, og konstruktørerne, som har lært faget, kan tilbyde det, kunderne vil have.

Carlsson
Hr. formand, Murphy-betænkningen er ikke blot et stykke lovgivning, men efter min mening også et gennembrud, et gennembrud, der viser, hvordan vi skal regulere og lovgive i EU, hvordan vi her i Parlamentet skal have tillid til de forskellige aktører på markedet og det, man forventer af os folkevalgte.
Jeg undlod at stemme ved den første afstemningsrunde i udvalget i foråret. I det omfattende direktivforslag var der formler og matematiske detaljer, som jeg ikke forstod og endnu mindre kunne forklare mine vælgere. Dertil kom 135 ændringsforslag, som udvalget skulle behandle. Min gruppe, PPE, brugte sine stemmer ved den første afstemning her i plenarforsamlingen til at få henvist forslaget til fornyet udvalgsbehandling. Det kan vi først og fremmest takke hr. von Wogau for. Han er en erfaren politiker, som ofte påtager sig omfattende lovgivningsforslag og udtalelser. Jeg synes, at det var godt, at han, at vi alle, endelig ville og kunne sætte spørgsmålstegn ved det rimelige i detaljeringsgrad og omfang.
Jeg vil også takke hr. Murphy for den indsigt, han har opnået, og for at han som Parlamentets ansvarlige for SLIM-projektet formodentlig har indset, at vi ikke bare skal »snakke«, men også gennem handling vise, at vi ønsker at forenkle lovgivningen og gøre den bedre og mindre omfattende. Jeg vil naturligvis også takke hr. Rübig, som ikke bare har stillet spørgsmål, men også virket som en kontstruktiv opbygger i denne sag.
Nu håber jeg, at industrien, som ofte taler om mindre, men bedre regulering, ikke føler sig snydt, når vi foretager så radikale ændringer. Der er interesser, som formodentlig ville have tjent på et detaljeret forslag, og som generelt siger ét, men gør noget andet på grund af særinteresser. Jeg ser frem til, at Kommissionen bider ærgrelsen over, at Parlamentet nu fjerner så meget af det møjsommeligt udarbejdede forslag, og tager ved lære af Murphy-betænkningen.
Det er mit ønske, at vi i Parlamentet nu har udfordret Rådet og Kommissionen i en konkurrence om, hvem der lever bedst op til løftet om at forenkle og forbedre EU, hvem der bedst kæmper for fælles rammer, men lader subsidiaritetsprincippet og markedet få mulighed for at udvikle standarder og eventuelle detaljer. Parlamentet vil i denne uge med sin beslutning have vist, at vi ønsker et mindre detaljereguleret, men bedre fungerende EU. Dette sker på opfordring fra borgerne i en tid, hvor de med rette sætter spørgsmålstegn ved et i mange henseender omstændeligt, reguleringspræget og dermed bureaukratisk EU.

Monti
Hr. formand, først vil jeg gerne takke hr. Murphy for den indgående behandling af forslaget til direktiv om busser. Som De ved, har forslaget til direktiv at gøre med Fællesskabets system for godkendelse af motorkøretøjer, hvis regler er fastlagt i rammedirektiv 70/156/EØF. Direktivet fuldender den tekniske harmonisering af denne type køretøjer og skaber således et indre marked for alle køretøjer. Forslaget følger den traditionelle, detaljerede indfaldsvinkel, der anvendes på området for motorkøretøjer, både på fællesskabsplan og på internationalt plan.
Der eksisterer talrige internationale bestemmelser om indretningen af bybusser og rutebiler i forbindelse med ændringen af aftalen fra 1958 fra FN's Økonomiske Kommission for Europa, som Den Europæiske Union først sluttede sig til i marts 1998. Kommissionens forslag bygger på disse bestemmelser og tilføjer nogle forbedringer, der er blevet vedtaget efter en forudgående høring af alle eksperterne på dette område. Forslaget tager højde for alle den offentlige transports økonomiske og sociale følgevirkninger, og ud fra dette synspunkt værdsætter vi den fasthed, som hr. Murphy lægger for dagen i det første forslag til udtalelse. Forslaget indeholdt over 100 ændringsforslag, hvoraf kun nogle kunne være blevet godkendt. Den drastiske reduktion til 12 ændringsforslag, som fandt sted i hr. Murphys anden betænkning, kunne godt se ud til at være et glimrende resultat, da det holdt sig på et mere politisk plan og ikke var så rettet mod de tekniske detaljer. De aktuelle 12 ændringsforslag er dog meget langt fra Kommissionens forslag, og de kan efter vores mening ikke godkendes af følgende grunde.
For det første falder den foreslåede undersøgelse ikke helt ind under den traditionelle og detaljerede indfaldsvinkel for lovgivning på bilområdet, og den falder heller ikke helt ind under den nye indfaldsvinkel, der er koncentreret om de væsentlige krav. De ændringsforslag, som ordføreren har fremsat, lader i virkeligheden til at være inspireret af den nye indfaldsvinkel, da de afskaffer de detaljerede tekniske specifikationer i bilagene. De tager dog højde for anvendelsen af arbejdsgrupper og af et forskriftsudvalg, som i høj grad er den traditionelle indfaldsvinkels udvalg.
For det andet planlægger man i betænkningen at oprette en ny gruppe, Technical working party , der skal bestå af repræsentanter for brugerne, fabrikanterne, standardiseringsorganerne og forbrugergrupperne, herunder repræsentanter for de bevægelseshæmmede personer. Denne Technical working party er kopieret efter den traditionelle forskriftsudvalgsmodel. Ved at give denne gruppe til opgave at opstille de detaljerede tekniske specifikationer for at hjælpe Kommissionens tjenestegrene ville man blot gøre forvirringen større med hensyn til beføjelserne, og vedtagelsen af de harmoniserede tekniske specifikationer ville blive endnu mere forsinket.
For det tredje vil jeg gerne bemærke, at Kommissionens forslag i øvrigt sikrer en ligevægt - der ikke har været let at nå frem til - mellem industriens interesser, Fællesskabets transportpolitik, sikkerhedskravene fra de endelige brugere af busserne og Fællesskabets socialpolitiske aspekt, navnlig med hensyn til bevægelseshæmmede personer. Endelig må vi ikke glemme, at dette direktiv fuldstændiggør det overordnede system for godkendelse af denne type køretøjer. Det ville således være uhensigtsmæssigt at ændre harmoniseringsmetoden for de nationale bestemmelser netop i slutfasen af fuldendelsen af det indre marked for køretøjer.
Kommissionen kan derfor ikke gøre andet end at forkaste de 12 fremsatte ændringsforslag. Vi vil naturligvis gerne fuldende Fællesskabets lovsystem sammen med Europa-Parlamentet, som er den lovgivende magt, inden for rammerne af den fælles beslutningstagning. Vi har til hensigt at fortsætte denne opgave med ordførerens og Parlamentets konstruktive bistand, så alle de berørte parter bliver tilfredse.

Formanden
Tak, hr. Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Luft- og rumfartsindustri
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0362/98) af Hoppenstedt for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen om den europæiske luft- og rumfartsindustri - Den globale udfordring må imødegås (KOM(97)0466 - C4-0547/97).

Hoppenstedt
Hr. formand, mine damer og herrer, Unionen har i flere år indgående beskæftiget sig med den europæiske luft- og rumfartspolitik, som det klart fremgår af de mange meddelelser fra Kommissionen. Den foreliggende betænkning behandler ganske vist ikke kun et af de mange aspekter ved dette fremtidsorienterede område, men analyserer den aktuelle situation som helhed og opridser på det grundlag en kohærent europæisk politik for fremtiden.
Den europæiske luft- og rumfartsindustris betydning som uhyre vigtig økonomisk sektor i fremtiden er i mellemtiden blevet almindeligt accepteret i Europa. Dette økonomiske potentiale kan ganske vist kun udnyttes optimalt, hvis den for øjeblikket opsplittede europæiske luft- og rumfartsindustri som en konsekvens af de forskellige luft- og rumfartsprodukters stadig voksende kompleksitet øger sin konkurrenceevne på verdensmarkedet gennem en omstruktureringsproces.
Det er så meget desto vigtigere, når man ser på denne sektors betydning for beskæftigelsespolitikken med mere end 377.000 direkte arbejdspladser i 1997. Den omstændighed, at den europæiske luft- og rumfartsindustri i de sidste år har været præget af skærpelsen af den internationale konkurrence, nedskæringen af de offentlige midler og den rivende teknologiske udvikling, gør ikke processen nemmere. I den europæiske industri begyndte alarmklokkerne at ringe i juli i fjor, måske endda før, i forbindelse med fusionen af Boeing-McDonnell Douglas. Det amerikanske eksempel på omstrukturering viser klart, hvilken vej også europæerne skal gå inden for denne sektor.
I løbet af kun fem år er der i USA opstået tre kæmpekoncerner ved fusion og opkøb. De samler i en teknologisk og økonomisk næsten ideel kombination alle områder af den militære og civile luft- og rumfart samt forsvarsteknikken under ét tag. Det sætter dem i stand til at sprede deres risici mest muligt, øge deres uafhængighed af konjunktursvingninger og udnytte de teknologiske og fagspecifikke synergieffekter mellem de forskellige områder fuldt ud.
Men selvom den europæiske luft- og rumfartsindustri på grund af de opsplittede nationalt orienterede politikker givet har en anden udgangsposition end f.eks. USA, har den alligevel netop i fjor gjort meget positivt på europæisk plan. Som eksempel tjener her projektet European Aerospace and Defense Company , som vel entydigt viser viljen til omstrukturering både hos den berørte industri og hos de nationale regeringer. Resultatet af flere møder er et klart koncept fra Daimler Benz Aerospace, Aérospatiale, Casa og British Aerospace for målene med, omfang og operativ struktur af en fælles civil og militær luft- og rumfartspolitik.
Det første skridt i denne retning bliver oprettelsen af Airbus Single Corporate Entity til næste år. Selvom det betyder et stort skridt fremad, er det imidlertid ikke det eneste. F.eks. ser for jumbojetflys vedkommende 1998 ud til at blive et rekordår for Airbus. For første gang kan de i første halvår af 1998 med en markedsandel på næsten 50 % notere flere ordrer end den direkte konkurrent, Boeing-McDonnell Douglas. Den civile luftfartssektor er givet i finansiel henseende den betydeligste inden for luft- og rumfartsindustrien, men også inden for andre sektorer skal der gennemføres en europæisk langsigtet strategi. Derfor skal på kommunikationssatellitområdet projekter som f.eks. Sky-Bridge hilses velkomment som det europæiske svar på Teledesic sammen med Ariane-programmets succes inden for opsendelsessektoren og udbygges, og med programmer, som opbygger navigationssatellitter og -systemer, er vi på rette vej.
Her skal det også noteres som noget positivt, at tilsvarende aktioner er fastsat i EU's femte rammeprogram for forskning under emnet konkurrence- og bæredygtig vækst, som feks. aktionerne vedrørende nye perspektiver for luftfarten. Ydermere sikrer rammeprogrammet en specifik koordination af aktiviteterne inden for de forskellige tematiske programmer vedrørende luft- og rumfartsteknologi. Den kortlægning, der foretages i betænkningen, gør det klart, at Europa kun kan vinde ved at engagere sig konsekvent i fremtiden. På grundlag af de udviklinger og eksempler, der beskrives, viser den, at Europa er i besiddelse af et stort startpotentiale. Industrien skal blot tage udfordringen op med støtte fra de nationale regeringer og de europæiske institutioner.

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, som ordfører for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser vil jeg gerne give udtryk for min tilfredshed med betænkningen af Hoppenstedt, og jeg vil blot komme ind på to vigtige punkter, nemlig samarbejdet og Europas dialog med de lande, der er blevet industrialiseret for kort tid siden, som f.eks. Kina, og Kommissionens indsats i de internationale forhandlinger om sikkerhed og om tildelingen af rumfartsressourcer og det eletromagnetiske spektrum.
Ud fra en lidt bredere synsvinkel vil jeg gerne sige, at luft- og rumfartsindustrien med en række aftaler er kommet ud af det dødvande, den befandt sig i for cirka et år siden, men den har endnu kun delvist gennemført omlægningsprojektet. På institutionsplan og med hensyn til ejendomsplanlægningen er retningslinjerne for privatiseringerne i Frankrig blevet fastlagt for nylig, men der er stadig meget, der skal gøres. Vores kollega Hoppenstedt nævnte problemet med de europæiske selskabsvedtægter, som Airbus har brug for. Det Europæiske Våbenagentur mangler, og de nationale rumfartsagenturer er på udkig efter en ny opgave, mens ESA stadig ikke har fået et klart hverv og en klar beføjelse i forhold til Den Europæiske Union og Kommissionen.
Jeg glæder mig faktisk over to ting, nemlig bevillingerne til rumfartssektoren i det femte rammeprogram, der næsten er fordoblet i forhold til det fjerde, og den stadig større enighed i Europa, både på politisk plan og inden for industrien, om programmet for satellitnavigation. Det forekommer mig at være de to mest positive budskaber fra Unionen. Hvad resten angår, frygter jeg, at den hastighed, hvormed det europæiske luft- og rumfartssystem ændrer sig, stadig ikke er stor nok til at vi kan få succes med at tage den globale udfordring op, som kan få betydning for vores vej mod informationssamfundet.

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, hr. ordfører, alle er i dag enige om, at den europæiske luft-og rumfartsindustri er en succeshistorie for Europa, en succeshistorie, som påvirker vores økonomiske styrke og dermed også vores politiske styrke i positiv retning.
Indledningsvis vil jeg tilslutte mig ordførerens bemærkninger og udtrykke glæde over den fransk-tyske erklæring af 9. december 1997. Som ordføreren mener jeg, at der er et påtrængende behov for på europæisk plan at omstrukturere luft- og rumfartsindustrien, såvel den civile som den militære. Der er efterhånden også bred enighed herom.
Der er på dette felt behov for et stærkt og integreret erhvervsliv. Det samme forhold gør sig i øvrigt gældende inden for mange andre grene af industrien. Jeg spørger mig selv, hvorfor man i andre grene af europæisk industri ikke har vist samme vilje til i tide at gennemføre tilsvarende omstruktureringer og omlægninger. Lad mig eksempelvis nævne værftsindustrien og til en vis grad også tekstilindustrien. Jeg tillader mig at nævne dette problem, fordi jeg efterhånden har fulgt udviklingen inden for industrien i nogle år, og jeg må undres over - men også beklage - disse forhold, ikke mindst på vegne af flere hundrede tusind arbejdstagere, som har fundet beskæftigelse inden for disse brancher, men som i dag i alt for stort omfang er at finde i de arbejdsløses rækker.
Når jeg nævner problemet, skyldes det også, at vi kan pege på adskillige andre grene af industrien, som står over for de samme problemer. Ingen kan længere lukke øjnene for problemerne, endsige benægte deres eksistens. Jeg benytter lejligheden til at gentage, hvad jeg tidligere har påpeget: Vi må i Europa ophøre med i liberalismens hellige navn at pålægge os selv regler, bånd og begrænsninger, som vores konkurrenter ikke er underlagt, og som de derfor kan drage konkurrencemæssig fordel af på verdensmarkedet.
For at vende tilbage til luft- og rumfartsindustrien og den udmærkede betænkning af Hoppenstedt, bifalder jeg, som også ordføreren, at der sker en styrkelse af Airbus Industrie gennem den planlagte omdannelse. Også jeg beklager de påpegede svagheder og håber, at det lykkes at finde en løsning, når det gælder kommunikations- og navigationssatellitter. Jeg vil afslutningsvis understrege to forhold: For det første må vi i fællesskab udvikle næste generation af udstyr og fly til militært brug. For det andet må vi i Europa aldrig glemme, at den civile og militære luft- og rumfartsindustri spiller en afgørende rolle også i forhold til socialpolitiske spørgsmål. Ikke mindst takket være de mange arbejdstagere, som direkte eller indirekte finder beskæftigelse inden for denne gren af industrien. Der må således også hurtigst muligt nedsættes europæiske samarbejdsudvalg.
Hr. formand, hr. kommissær, vi har her en vellykket sag, en vellykket betænkning, en sag, vi i Europa kan være stolte over, og som andre grene af europæisk industri efter min opfattelse bør tage ved lære af.

Jarzembowski
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne sige tak til min kollega, hr. Hoppenstedt, for hans fortrinlige betænkning. Han er en anerkendt ekspert på det område, og det skal vi efter min mening påskønne. Vi behandler en mangfoldighed af emner, og når nogen har sat sig så godt ind i et emne, er det af helt særlig betydning.
Lad os nu gå over til hans betænkning. Jeg mener, at vi er nødt til at skabe betingelserne for, at der kan udvikles en europæisk luft- og rumfartsindustri, men endnu vigtigere er det, at virksomhederne i den europæiske rum- og luftfartsindustri virkelig slår sig sammen på fornuftig vis, og her er der stadig en del åbne spørgsmål. Jeg mener især, at et europæisk foretagende inden for luft- og rumfart, som består af forskellige virksomheder, der hidtil har været organiseret nationalstatsligt, i længden ikke tåler nogen statslig deltagelse. Jeg mener, vi skal organisere denne sektor på privatøkonomisk basis, og det gælder i særlig grad for navnlig ét land.
For det andet, hvad angår spørgsmålet om forsvarsteknik, skal vi virkelig samarbejde for ikke at sakke agterud i forhold til vores konkurrenter. Der er naturligvis stadig en del meget ømtålelige spørgsmål, der står åbne her, og vi bliver nødt til at erkende, at alt efter, hvor hvad udvikles, skal det også fordeles i overensstemmelse med de forskellige virksomheders markedsandele. Men jeg vil lige gøre opmærksom på, at hvad vi end laver i form af et europæisk fælles foretagende inden for luft- og rumfart, er vi bestemt også nødt til at gøre det for at klare konkurrencen fra USA, men i bestemte dele af markedet bør vi absolut samarbejde med USA, da nogle af de virksomheder, som slutter sig sammen i en europæisk luft-, rumfarts- og forsvarskoncern, naturligvis også vil have forbindelser med USA og virksomheder dér. Derfor altså: Opbygning af en stærk position, men tillige samarbejde med virksomheder i USA.
Lige et par ord om satellitnavigationssystemet. Hr. kommissær, vil De godt lytte nøje til, hvad jeg siger om det punkt? Jeg er ikke sikker på, om vi i Europa-Parlamentet, De i Kommissionen og medlemsstaterne virkelig har gjort sig problematikken i forbindelse med det globale satellitnavigationssystem klar. Vil vi virkelig gøre os afhængige af USA ved, at vi sammen med amerikanerne udvikler et system, som de imidlertid ensidigt kan koble fra? Her bliver vi nødt til at overveje nærmere, hvorledes vi kan få vores egen europæiske identitet, for dette spørgsmål om den globale satellitnavigation er ikke kun vigtigt for luft- og rumfarten, det er vigtigt for hele transportpolitikken, og her skal europæerne efter min mening stå endnu stærkere sammen.

Hermange
Hr. formand, luft- og rumfartsindustrien beskæftiger direkte 350.000 personer. Når underleverandørvirksomheder tælles med, når vi op på ca. en million beskæftigede og en omsætning på EUR 50 milliarder. Luft-og rumfartsindustrien er imidlertid truet af konkurrencen fra USA, hvor denne gren af industrien modtager betydelig støtte til teknologisk udvikling, og hvor man i øvrigt har formået i tide at tage højde for den øgede internationale konkurrence. Den forelagte betænkning af Hoppenstedt kommer således på det rette tidspunkt.
Vi må i Europa handle hurtigt og effektivt, hvis vi vil opretholde vores placering inden for luft- og rumfartsindustrien. Indsatsen bør samle sig om fire hovedmålsætninger. Vi skal bygge videre på de første vellykkede opsendelser af Ariane V. Vi skal udvikle et langdistanceunderlydsfly af Airbus-typen, A3X. Vi skal sikre, at udviklingen af de europæiske navigationssatellitsystemer, GNS 1 og 2, lykkes, såvel rum- som jordsystemerne. Endelig skal vi, når det gælder forskning og udvikling, satse på satellitter, som er billigere og lettere, men som har stor ydeevne, således at de er tilpasset behovene inden for områder som telekommunikation og observation, ligesom de skal kunne løse opgaver af forebyggende art (der tænkes her primært på beskyttelse mod naturkatastrofer).
For at imødegå konkurrencen fra USA må europæisk luft- og rumfartsindustri således styrkes. Der bør tilstræbes en langt mere omfattende tilnærmelse mellem de involverede virksomheder. Kun ad den vej kan Den Europæiske Union vinde nye sejre inden for luft- og rumfartsindustrien og udnytte eksisterende viden og erfaringer i forbindelse med udviklingen af nye aktiviteter. Teknologiske landvindinger inden for luft- og rumfartsindustrien er ensbetydende med øget beskæftigelse. Derfor må vi være særligt opmærksomme på at styrke denne gren af industrien.

Ainardi
Hr. formand, den forelagte betænkning støtter, i forlængelse af Europa-Kommissionens meddelelse, de igangværende omstruktureringer inden for den europæiske luft- og rumfartsindustri. Jeg vil koncentrere mit indlæg om dette spørgsmål. Airbus har været en stor international succes. Ikke desto mindre finder jeg de igangværende omvæltninger særdeles risikable. Kravet om at imødegå udfordringen fra Boeing anføres som væsentligste begrundelse for, at man ønsker og finder det nødvendigt at danne en stor europæisk koncern inden for luft- og rumfartsindustrien. Jeg er enig i, at der er behov for en styrkelse af Airbus-gruppen, men vi må konstatere, at der foregår en hård kamp om lederrollen i den nye Airbus-koncern mellem de fremtidige deltagere, der hidtil har været medlemmer af en firmagruppe. Også selvom en midtvejsrapport for nylig er tilgået regeringen.
Jeg mener absolut, at det er nødvendigt, at den europæiske luft- og rumfartsindustri bevæger sig ind i en ny fase, men omfanget af og målsætningerne for de igangværende omstruktureringer er os ikke ligegyldige. Når disse omstruktureringer primært bygger på konkurrence- og rentabilitetshensyn, må det give anledning til bekymring for luft- og rumfartsindustriens fremtid. En industri, hvor der kræves langsigtede investeringer, som ikke straks giver afkast. En industri, hvis succes i vidt omfang afhænger af erfaring, uddannelse og anerkendelse af de ansattes kvalifikationer. Og i øvrigt en industri, som i Frankrig altid har nydt godt af at henhøre under den offentlige sektor, omend dette vækker mishag hos nogle af tilhørerne.
Endelig vil jeg tilføje, at vi jo ser en eksplosiv vækst i den globale efterspørgsel efter den civile luft- og rumfartsindustris ydelser. Dette stiller industrien over for udfordringer, som langt overgår, hvad vi hidtil har set, når det gælder begrænsning af miljøgener, og når det gælder finansieringsomkostninger og demokrati. Den økonomiske krig, som er den kurs, vi er slået ind på, er efter min opfattelse næppe egnet til at imødegå disse udfordringer.

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger, det virker grotesk, at vi her har en betænkning, der ifølge ordlyden handler om konkurrenceevne, men i virkeligheden handler om en sektor, hvor der er en tendens til, at støtten bliver stadig større. 50 % er militær produktion, som udelukkende holdes i live med penge fra det offentlige. Betænkningen taler om effektivitet. Jeg siger Dem, at effektivitet og konkurrenceevne navnlig kunne opnås, hvis omorganiseringen af luft- og rumfartssektoren blev knyttet til nedrustningsstrategien og ikke, som det foreslås her, ved hjælp af en op- og omrustningsproces.
De Grønne nærer især store betænkeligheder ved, at der gennem den ubeskyttede fusionsaktivitet i luft- og rumfartsindustrien sættes en proces med europæisk militær oprustning i gang, som ikke længere gør det muligt at vende om, og alt det sker uden gennemskuelighed og demokratisk kontrol. Her bliver forsknings- og udviklingspenge anvendt forkert. Det ville i betragtning af klimaændringerne være langt mere på sin plads at anvende dem på områder som vedvarende energikilder.

de Lassus Saint Geniès
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne takke hr. Hoppenstedt for den forelagte betænkning og i forlængelse af de indlæg, vi allerede har hørt, understrege behovet for en omstrukturering af den europæiske luft- og rumfartsindustri. I de enkelte lande og virksomheder er man imidlertid opmærksomme på dette behov og arbejder i øjeblikket på at finde en løsning, som er tilfredsstillende for alle parter.
Europa-Parlamentet bør følge dette arbejde, som det skrider frem, men også sikre, at der gøres fremskridt på det sociale område, i særdeleshed når det gælder nedsættelse af europæiske samarbejdsudvalg, sådan som det også blev understreget for et øjeblik siden. Hr. kommissær, der er helt oplagt tale om en gren af industrien, som har stor strategisk betydning, dels i kraft af dens forsvarspolitiske betydning, dels i kraft af de perspektiver, den rummer for på globalt plan at udvikle nye luft- og rumfartsteknologiske ydelser inden for en tidshorisont på 50 år. Vi må derfor heller ikke vurdere den igangværende omstrukturering ud fra en rent liberalistisk eller kapitalistisk synsvinkel. Det er så store kontrakter, der indgås inden for denne gren af industrien, at de selvsagt har betydning for levestandarden i Europa. Den Europæiske Union bør derfor ikke foretage nedskæringer i støtten til forskningen på dette felt, men tværtimod støtte industrien. Også USA's regering yder en betydelig støtte til en omstrukturering af den amerikanske luft- og rumfartsindustri.
Støtten bør, som hr. Hoppenstedt foreslår, være af tilskyndende art, men vi må under ingen omstændigheder reducere støtten, hvad enten den hidrører fra medlemsstaternes budgetter eller fra EU. Der er grund til specielt at nævne A.3XX-projektet. Projektet er rigtignok forbundet med uhyre store omkostninger, men svære langdistancetransportfly er den afgørende prøvesten, som vidner om luftfartsindustriens knowhow, og en flytype, som vil have stor PR-værdi for en hel produktserie, på samme måde som model 747 har haft det for Boeing gennem de seneste 20 år.
Vi kommer derfor ikke uden om dette projekt. Jeg vil gerne understrege, at vi har fuld tillid til, at alle de involverede virksomheder, og i særdeleshed Aérospatiales medarbejdere og udviklingsafdeling i Toulouse, vil kunne fuldføre dette enestående projekt. Vi bør imidlertid også i forbindelse med dette finansielt ambitiøse program søge at organisere og sprede underleverandørvirksomhederne på en mere hensigtsmæssig måde og derigennem udnytte dette flagskib i europæisk industri til gavn for industriens udvikling i alle de berørte områder i Europa.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, ingen hilser luft- og rumfartsindustriens succes med større tilfredshed end Den Nationale Front, og vi glæder os over det forbilledlige samarbejde, der foregår i forbindelse med såvel Airbus-projektet som Ariane-projektet.
Der er grund til endnu en gang at understrege, at disse succesprojekter på ingen måde er EU-institutionernes fortjeneste. Succeserne kan alene tilskrives de virksomheder, de ingeniører og de arbejdere, der alle yder en stor indsats i forbindelse med projekternes afvikling. Vi glæder os endvidere over de bestræbelser, der udfoldes for at undgå, at vores land overlades til den amerikanske gigantvirksomhed Boeing-McDonnells dominans. Ja, inden for visse segmenter har denne gigant endog monopoliseret markedet. Men den skjulte dagsorden, som anes bag den forelagte betænkning af Hoppenstedt, finder vi foruroligende. Under dække af økonomiske fordele og det altfavnende begreb integration bevæger vi os hen imod en privatisering og europæisering af forsvarsindustrien.
Under dække af privatisering bevæger vi os dels hen imod en situation, hvor Kommissionen i Bruxelles kontrollerer medlemslandenes forsvar, dels risikerer vi at se en svækkelse af vores militærindustri, som bliver et bytte for alle tænkelige overtagelsestilbud. Særligt foruroligende er det, at man på intet tidspunkt synes at knytte disse problemer inden for industrien sammen med sikkerhedspolitiske og overordnede hensyn og interesser i de enkelte stater, end ikke i en tænkt europæisk superstat. Integration af civil og militær luft- og rumfartsindustri har i virkeligheden ikke til formål at opnå en synergieffekt, at opnå teknologiske fordele eller bedre muligheder for støtte til forskningsaktiviteter. Målet er udelukkende at gøre rustningsindustrien til en del af EU's fællesgods, overlade den til markedskræfternes frie spil og EU's faste greb.
Når det gælder den civile luftfartsindustri, må jeg på det kraftigste advare mine franske kolleger mod følgerne af den planlagte omdannelse af den økonomiske firmagruppe Airbus til et selskab. Umiddelbart vil det betyde en flytning af hovedkontoret til Holland og på længere sigt også en udflytning af produktionsenhederne. Stordriftsfordele og mindre fragmenterede markeder kan opnås ad andre veje, end de her anviste, hvor vores virksomheder overlades til privatkapitalen og fællesskabsretten. Hr. formand, det er afgjort ikke Kommissionen, vi skal henvende os til for at finde sådanne andre veje. National sikkerhed og strategisk vigtige industrier er spørgsmål, som er alt for vigtige til, at de bør overlades til Kommissionen. Vi har i Frankrig ikke glemt Kommissionens bemærkelsesværdige indsats, når det gælder skibsværfterne.

Randzio-Plath
Hr. formand, ordføreren pegede meget tydeligt på den betydning, den europæiske luft- og rumfartsindustri har som virkelig vigtig økonomisk faktor i fremtiden. Jeg husker stadig debatterne i Europa-Parlamentet om andre meddelelser fra Kommissionen, hvor der igen og igen blev gjort opmærksom på, at Den Europæiske Unions konkurrenceevne og fremtidschancer også og netop inden for industripolitikken afhænger af udviklingen inden for denne sektor. Det udelukker naturligvis ikke, at man er nødt til endnu en gang at fremhæve og tage hensyn til den politiske side af sagen, som træder klart frem netop i sammenhæng med denne sektors civile og militære komponenter.
Man bør virkelig stille sig det spørgsmål, om markedet på dette område virkelig er organiseret, og om det er muligt. Om altså støtte til den militære sektor som i andre af verdens regioner rent faktisk først åbner mulighed for gode civile produkter, som er konkurrencedygtige. Når jeg gør opmærksom på, at vi i Den Europæiske Union jo fortsat har en meget lille andel af verdensmarkedet, og når vi ser, at værdien af den luft- og rumfartstekniske eksport i 1996 kun lige androg ECU 15 milliarder, som kun svarer til ca. 3 % af den samlede EU-eksport, bliver vi klar over, at Den Europæiske Union i betragtning af denne sektors betydning på trods af alle de positive resultater skal nå mere.
Den europæiske luft- og rumfartsindustri står over for store udfordringer. Det gode ved Kommissionens meddelelse og ved Hoppenstedt-betænkningen er, at de klart fremhæver det og netop, hvad angår produktion til civile formål, noterer, hvor hård konkurrencen er på et globalt marked. Langt den største konkurrent på verdensmarkedet er og bliver USA - det er ikke nyt - med en andel på 58 %. Hertil kommer, at virksomhedsstrukturerne i USA er anderledes. Heller ikke det er nyt, og derfor kan Europa-Parlamentet kun støtte de krav, der igen en gang blev fremhævet under debatten i dag, nemlig at splittelsen i luft- og rumfartsindustriens industrielle strukturer skal bringes til ophør. Det store antal luft- og rumfartsvirksomheder på et relativt lille indre marked medfører en opsplitning af forsknings-, produktions- og salgspotentialet, hvilket absolut ikke er uden indflydelse på Den Europæiske Unions konkurrenceevne.
I modsætning til de amerikanske virksomheder ser europæiske producenter sig næppe i stand til at dække de stadigt voksende udviklings- og finansieringsrisici. Også derfor er det vigtigt at nå frem til nye former for virksomhedssamarbejde også for at få stordriftsfordele og udnytte teknologiske og fagspecifikke synergieffekter mellem de forskellige områder inden for luft- og rumfart. Derfor er det vigtigt at vinde terræn og ikke fortsat tabe terræn.
Situationen er særlig kritisk, fordi den europæiske luft- og rumfartsindustri principielt råder over et stort og velkvalificeret beskæftigelsespotentiale. Branchen er blandt de 15 største industrigrene, beskæftiger i alt mere end 370.000 mennesker og sørger derudover for tusinder af arbejdspladser i underleverandørindustrien og på andre områder af højteknologisektoren. Derfor vil jeg gerne opfordre Kommissionen til, at den i dette dokument om industripolitikken og også i andre af de industrielle arbejdsgruppers dokumenter omsider i højere grad redegør for og gør det klart, at arbejdstagerrettigheder har deres plads i videreudviklingen af industrigrene og navnlig også fastslår princippet om sådanne industrisektorers medbestemmelse.

Rübig
Hr. formand, undskyld, jeg trækker på smilebåndet, men det er rart, når man i denne sene time også fører en politisk drøftelse. Jeg vil imidlertid rette en særlig tak til hr. Hoppenstedt, fordi han forstår konsekvent og udholdende at fremme vigtige emner som f.eks. udviklingen af et globalt satellitnavigationssystem ikke kun på den ene side af Atlanten, men også på den anden.
Det er vigtigt, at der er konkurrence også i forbindelse med disse teknologier, så man ikke er afhængig af kun én udbyder, for når vi tænker på, at vi for fremtiden kan knytte dette satellitnavigationssystem sammen med UMTS (mobil og trådløs kommunikation), åbner der sig helt nye perspektiver. Derfor vil jeg i min egenskab af medlem af Budgetudvalget opfordre Kommissionen til omsider at forelægge en præcis finansramme for udviklingen af dette system. Så får vi nemlig brug for den relevante hardware, software og mainware. Det vil give mange nye arbejdspladser i Europa.

Lukas
Hr. formand, jeg vil omtale et aspekt, som ikke udtrykkeligt nævnes i denne udmærkede betænkning, nemlig spørgsmålet om underleverancer. Luft- og rumfartsindustrien er ordregiver for hundreder af små og mellemstore virksomheder i de fleste af Den Europæiske Unions medlemsstater. Når f.eks. Airbus sælger mange fly, betyder det en god forretning for mange underleverandørfirmaer, og det sikrer mange arbejdspladser. Alene af den grund kan der ikke gøres nok for den europæiske civile luftfart og for rumfarten.
For virkelig at få registreret denne sektors betydning er det vigtigt, at Kommissionen udarbejder en undersøgelse af disse underleverancers omfang. Den skulle navnlig også omfatte andelen af små og mellemstore virksomheder og antallet af beskæftigede i underleverandørindustrierne. Det ville endvidere være interessant at få registreret, hvilke markeder underleverancerne kommer fra og på det grundlag kunne bedømme, om f.eks. Airbus virkelig er et paneuropæisk fly.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, den forelagte betænkning af Hoppenstedt indeholder en grundig analyse af situationen inden for den europæiske luft- og rumfartsindustri. Der er tale om en fremragende betænkning, som jeg på vegne af Kommissionen vil udtrykke tak for. Også fordi betænkningen inddrager de væsentligste af de begivenheder, som har fundet sted siden september 1997, hvor Kommissionens meddelelse blev vedtaget. Jeg minder om, at formålet med Kommissionens meddelelse er at gøre opmærksom på det påtrængende behov for en omstrukturering og omlægning af den europæiske luft- og rumfartsindustri. Som det vil være bekendt, vil globalt set kun ganske få producenter kunne overleve på lidt længere sigt, hvilket dels skyldes denne sektors særlige karakter, dels den hårde internationale konkurrence på dette felt.
Den amerikanske luft- og rumfartsindustri har på nuværende tidspunkt allerede gennemført en sådan omstrukturering. Den tæller i dag kun fire virksomheder mod ca. 20 i 1980. Til hr. Malerba: Kommissionen ser afgjort positivt på et samarbejde mellem USA og Europa. Der kan da i øvrigt også nævnes gode eksempler herpå. Jeg tænker på samarbejdet mellem Snecma og General Electric. Men vi skal indgå som partnere i et sådant samarbejde, ikke som underleverandører. Forudsætningen for et samarbejde er derfor, at den europæiskeluft- og rumfartsindustri opnår samme styrke som den amerikanske på det internationale marked. Den aktuelle virkelighed ser imidlertid ganske anderledes ud, som også ordføreren har understreget. Den europæiske luft- og rumfartsindustri er fortsat stærkt fragmenteret, både geografisk og i henseende til produkter.
Som det blev nævnt af fru Randzio-Plath, tror jeg, står europæisk luft- og rumfartsindustri over for tre store udfordringer. Den første må tilskrives de omhandlede produkters kompleksitet. De stærkt stigende udviklingsomkostninger og finansielle risici overstiger selv de største europæiske virksomheders midler. Den anden udfordring hænger sammen med markedsvilkårene. Rustningsindustrien finder ikke i noget EU-land afsætningsmuligheder, der måler sig med det amerikanske marked. Det samme gælder mulighederne for støtte til forskning og teknologisk udvikling, som ikke tåler sammenligning med den støtte, amerikanske virksomheder modtager fra regeringen. Den tredje udfordring beror på det forhold, at europæiske virksomheder ikke kan opnå de samme stordriftsfordele som deres amerikanske konkurrenter.
Medlemslandene må derfor se i øjnene, at den europæiske luft- og rumfartsindustris fremtid hænger nøje sammen med de strukturer og den gensidige afhængighed, der eksisterer inden for Den Europæiske Union. Vist skal virksomhederne udgøre drivkraften i den omtalte omstrukturering, men også medlemslandenes regeringer kommer til at spille en væsentlig rolle i processen. Regeringerne skal sikre virksomhederne smidige rammer og tilbyde egnede støtte- og uddannelsesstrukturer for derigennem at bidrage til, at der etableres nye virksomheder på europæisk plan.
Efter Kommissionens opfattelse forudsætter en vellykket omstrukturering en høj grad af integration på europæisk plan, både af de forskellige brancher inden for luft- og rumfartsindustrien og af civile og militære aktiviteter. Som flere af Europa-Parlamentets medlemmer har påpeget, må første skridt på vejen mod en sådan omstrukturering bestå i en omdannelse af Airbus Industrie. Omdannelsen er i øvrigt allerede vedtaget og betyder, at der stiftes et selskab bestående af de virksomheder, som i dag deltager i den økonomiske firmagruppe. De europæiske virksomheder vil endvidere nyde godt af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og af fællesskabsretlig regulering af offentlige indkøb på det rustningsindustrielle område.
Til fru Ainardi vil jeg godt sige, at den civile luft- og rumfartsindustri, som i 1980 tegnede sig for ca. 30 % af den samlede omsætning inden for europæisk luft- og rumfartsindustri, i dag udgør 60 %. Der er således sket en mærkbar udvikling på dette felt. De civile aktiviteter dominerer i forhold til de militære, og denne dominans må forventes at blive endnu mere markant i takt med den stigende civile efterspørgsel. Problemer med en omstrukturering af forsvarssektoren må således ikke få os til at udskyde indsatsen på det civile område.
Som svar på fru Randzio-Plaths og hr. Caudrons indlæg vil jeg gerne ganske kort tilføje et par bemærkninger vedrørende beskæftigelsesproblemet. I Kommissionens meddelelse indgår også hensynet til beskæftigelsen inden for luft- og rumfartsindustrien, omend indirekte. Den styrkelse af luft- og rumfartsindustriens konkurrenceevne, Kommissionen anbefaler, indebærer selvsagt også en styrkelse af beskæftigelsen, ikke alene inden for luft- og rumfartsindustrien, men også i andre grene af industrien. Det er netop indsatsen for at styrke konkurrenceevnen, som har gjort det muligt at bremse den nedgang i beskæftigelsen, vi har oplevet siden 1990. Beskæftigelsestallet er i dag stabiliseret og ligger på ca. 380.000.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, særligt henvendt til hr. Malerba og hr. de Lassus, at Kommissionen rent faktisk tager initiativer med henblik på at fremme forskning og teknologisk udvikling. Kommissionen tager endvidere initiativer inden for områder som luftfart og navigationssatellitter. De vil erindre, at disse spørgsmål var emne for en meddelelse fra Kommissionen i januar 1998. Kommissionen vil i første halvår 1999 udarbejde en ny meddelelse, som vil indeholde konkrete forslag til en indsats på området navigationssatellitter. Meddelelsen vil også omfatte forslag til finansiering af nævnte indsats. Kommissionen har endvidere taget initiativ til og fremlagt forslag om standardisering og oprettelse af en fælles myndighed med ansvar for luftfartssikkerheden.
Som tidligere nævnt er det imidlertid altafgørende, at virksomheder og medlemsstater i Den Europæiske Union yder en integreret indsats og ad den vej skaber de rammer, som er nødvendige for at sikre, at den europæiske luft- og rumfartsindustri overlever og fortsat udvikles. Hr. ordfører, den fremlagte betænkning er et vægtigt bidrag i denne henseende, og Kommissionen takker herfor.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Euromønterne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0401/98) af Soltwedel-Schäfer for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EF) nr. 975/98 om pålydende værdi og tekniske specifikationer for euromønter, som er bestemt til at sættes i omløb (KOM(98)0492 - C4-0597/98-98/0270(SYN)).

Soltwedel-Schäfer
Hr. formand, hr. kommissær de Silguy, mine damer og herrer, den forordning, der skal ændres i dag, fastlægger den pålydende værdi og de tekniske specifikationer for de euromønter, som er bestemt til at sættes i omløb. Dernæst vil jeg gerne i forbindelse med Den Monetære Union sige noget til min ministerkollega Fischer, som er i Rom. Det kommer til slut.
De spørgsmål, der skulle træffes bestemmelser om i betænkningen, var antallet af mønter, der skal indføres, deres pålydende værdi og endelig valg af materiale og de tekniske specifikationer. Under førstebehandlingen gik Europa-Parlamentet ind for at reducere de foreslåede otte værdier af euromønterne til seks og øge svagsynedes og blindes mulighed for at skelne mellem mønterne ved at lade møntens størrelse vokse i takt med større pålydende værdi. Efter at Rådet desværre har afvist dette og andre ændringsforslag, heriblandt dem, der gik ud på at udelukke anvendelsen af nikkel på mønternes overflade, opfordrer Parlamentet i andenbehandlingen på ny Rådet til at tage hensyn til udtalelsen fra sammenslutningen af de blindes organisationer og reducere antallet af mønter.
Men også denne gang har vi desværre prædiket for døve øren. I dag må vi derfor i forslaget til forordning om ændring af en forordning, som kun lige er et halvt år gammel, læse, at automatindustrien kræver en tydelig forskel på 50 cent- og 20 cent-mønten for at udelukke risikoen for svigagtig anvendelse af manipulerede 20 cent-mønter i stedet for 50 cent-mønter. Sammenslutningen af de blindes organisationer i Europa er ikke tilfreds med muligheden for at skelne imellem 50 cent- og 10 cent-mønten, da de ville kunne forveksles på grund af for store ligheder i de tekniske specifikationer.
Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik vedtog med et knebent flertal, at jeg som ordfører ikke på ny her skal foreslå, at en af de pålydende værdier udgår. Vi skal alligevel forholde os til et ændringsforslag herom, der er vedtaget med stort flertal, ved afstemningen i morgen. Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik var ganske vist for indførelsen af en guldmønt med en pålydende værdi af EUR 100, og naturligvis må metalværdien af og omkostningerne ved fremstillingen af denne mønt ikke i nævneværdi grad overstige dens værdi, hvilket betyder, at mønten på EUR 100 måske kunne få samme størrelse som en fransk mønt med en pålydende værdi af 20 centimer.
Det vil jeg ikke gå ind på i detaljer, men jeg vil anmode hr. de Silguy om ikke så meget at tænke på, om nogen taber ansigt, men snarere tænke på, at denne euromønt af guld kommer alligevel. Det er kun et spørgsmål om tid. Med henblik på at øge den symbolske værdi af denne mønt på EUR 100 for et enigt Europa og en stærk fælles valuta bør den i modsætning til de øvrige mønter ikke have en national side, men ens for alle et symbolladet motiv med relation til Den Europæiske Union. Det kunne f.eks. være kendte mennesker. Det tror jeg, man ville kunne enes om.
Jeg indledte med at sige, at jeg i dag også vil komme ind på resultaterne fra Rom. Til slut vil jeg gerne sige noget til min tyske udenrigsministerkollega Fischer. Situationen er den, at hr. Fischer i dag i Rom har knyttet Den Monetære Union sammen med Den Vesteuropæiske Union eller den såkaldte forsvarsunion. Efter at Den Monetære Union så at sige er lykkedes, det første skridt er taget, kan der nu aktivt etableres en udenrigs- og sikkerhedspolitik og Vesteuropæisk Union. Hr. Fischer farer for hurtigt frem. Den Europæiske Monetære Union er det første skridt. Det andet skridt er en social- og miljøunion. Kun således kan europæisk økonomi udformes. Det er væsentligt.
Min kollega fra partiet De Grønne tager desværre det andet skridt før det første. Derved kommer vi og han til at snuble. Overlæsser man Den Monetære Union, og det er det, der sker her, er der risiko for at snuble. Ikke alle europæiske nationer, som er med i Den Monetære Union, er tillige med i Den Vesteuropæiske Union. Det anmoder jeg indtrængende om, at alle er opmærksomme på! Det gælder f.eks. for Østrig, Finland og Irland. Her rejser sig det spørgsmål, om neutralitet skal byttes med euro, et meget prekært og ømtåleligt emne. Er det nu den tyske udenrigspolitik?
Jeg understreger, at Irland, Finland og Østrig på ingen måde vil være indforstået med sådanne tanker, og det vil jeg som repræsentant for De Grønne fra Tyskland for øvrigt heller ikke. Den, der behandler europæiske nationers neutralitet for overfladisk, bevirker, at tilliden til den europæiske tanke og Den Monetære Union forsvinder. Jeg har fremhævet det så kraftigt, fordi det har taget lang tid og fremover vil tage lang tid at skabe tillid til den europæiske valuta. Den må vi ikke sætte på spil ved, at nogen, det være sig den grønne udenrigsminister eller en hvilken som helst anden, overlæsser Den Monetære Union med andre mål.

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg er klar over, at vi, som det også er påpeget af ordføreren, på nuværende tidspunkt kun har stærkt begrænsede muligheder for at få gennemført forbedringer af euromønterne.
Jeg tænker naturligvis på de forbedringer, som er omtalt i den foreliggende betænkning, og som ønskes gennemført af hensyn til blinde og svagtseende, men også af hensyn til andre befolkningsgrupper. Jeg støtter derfor forslaget om helt at lade 20 cent-mønten udgå, hvilket vil løse en del af de problemer, der påpeges. Jeg støtter ligeledes forslaget om at ændre 50 cent-mønternes og 10 cent-mønternes tekniske specifikationer, hvilket også vil løse en del af de problemer, der påpeges.
I øvrigt vidner det spørgsmål, der her rejses, endnu en gang om, hvor megen tid og hvor mange penge vi kunne have sparet, hvis man i højere grad havde konsulteret borgerne og Europa-Parlamentet og lyttet til vores anbefalinger. Tillad mig i denne forbindelse endnu en gang at udtrykke min beklagelse. Jeg beklager, at man har besluttet at udstede alt for mange forskellige mønter og sedler. Når hertil kommer den helt latterlige beslutning om, at euromønterne skal have en side med nationalt præg, får vi som resultat en alt for lang fremstillingstid, alt for høje omkostninger og alt for stor risiko for forveksling og bedrageri. Havde vi truffet beslutning om en enklere og mere fornuftig løsning, kunne vi have forkortet overgangsperioden, der strækker sig over perioden fra 1. januar 1999 til 1. januar 2002. Denne overgangsperiode er efter min opfattelse for lang og vil indebære en unødig risiko for fejl, svig og bedrageri, hvilket går ud over de svageste grupper i befolkningen. En kortere overgangsperiode ville have været en klar fordel for både svagtseende og alle andre borgere.
Ordførerens forslag betegner et skridt i den rigtige retning, og jeg støtter da også disse forslag. Endvidere støtter jeg forslaget om, at der indføres en guldmønt på EUR 100. Det vil være en god idé ud fra en økonomisk betragtning. Endvidere vil det være en mønt, som har symbolværdi, og som i øvrigt givetvis også rummer følelsesmæssige værdier. På denne baggrund støtter jeg den forelagte betænkning og de ændringsforslag, som ordføreren har fremlagt, og som udvalget i øvrigt har vedtaget med stort flertal.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, allerede for et år siden formulerede vi vores principper i Europa-Parlamentet: Der indføres en euro af guld, og antallet af mønter med forskellig pålydende værdi reduceres til seks, idet måske 2 og 20 cent udgår. Derved kunne vi på den ene side lige som i forbindelse med bestemmelsen om mønternes nationale bagsider øge borgernes positive instilling til den nye valuta og på den anden side opnå praktiske forenklinger.
I tiden efter den definitive indførelse skal vi for øvrigt fortsat absolut holde øje med de praktiske virkninger for det daglige betalingssystem eller måske udarbejde en undersøgelse deraf. Således træder den laveste pengeseddel med pålydende værdi EUR 5, hvilket svarer til ca. ATS 70 og er lig med to af de mest benyttede østrigske pengesedler, nemlig 20 og 50 schillingsedlerne. Disse beløb vil snart skulles afvikles i møntform, det vil sige, at vi for fremtiden skal have store pengesække i stedet for tegnebøger. Eller er udviklingen af electronic money inden da så langt fremme, at disse problemer kan undgås, eller er det nødvendigt at lade en seddel på EUR 1 eller 2 træde i stedet for sedlen på EUR 200? Det er måske ikke noget, der skal drøftes i forbindelse med den direkte indførelse, men jeg mener bestemt, at disse ting bør indgå i vores fremtidige overvejelser.
Endelig bifalder jeg de seneste udtalelser om, at der ikke må sættes spørgsmålstegn ved Den Europæiske Centralbanks uafhængighed. Denne uafhængighed skal under alle omstændigheder bibeholde sin helt centrale position i Den Monetære Unions struktur med henblik på at sikre en fornuftig og frem for alt stabil monetær politik. For det er kun den strategi, som også fremover kan vinde de europæiske borgeres tillid.

Kestelijn-Sierens
Hr. kommissær, kære kolleger, åbenbart er nogle af de foreslåede mønter nemme at forfalske og vanskeligt genkendelige for blinde. Ikke desto mindre krævede Parlamentet i december 1997, at antallet af mønter skulle være så lille som muligt, og at mønternes værdi skulle sammenkobles med deres diameter, netop for at undgå falskneri og for at gøre det nemmere for blinde. Flertallet i Parlamentet, hvilket ordføreren allerede har understreget, forstod altså ikke, hvorfor der absolut skulle bringes otte forskellige mønter i omløb, særligt fordi elektroniske penge om kort tid vil erstatte mønten. Så vidt jeg ved, findes der ikke andre møntsystemer i Europa med så mange forskellige mønter. Rådet og Kommissionen gjorde os imidlertid opmærksom på, at vi skulle skynde os, fordi møntproduktionen skulles sættes i gang. Måske mente man, at design og produktion var et teknisk anliggende, som Parlamentet ikke havde forstand på. Hverken Kommissionen eller finansministrene vedtog vores forslag om at lade 2 og 20 cent-euroen bortfalde. Hvad kan vi nu fastslå? Heller ikke eksperterne har haft held til at designe mønter, som svagtseende let kan genkende, og som er sikret mod forfalskning. Vi har ikke tabt tid, fordi Parlamentet ville indgive ændringsforslag, men fordi det hele nu skal gøres om. Det ser umiddelbart ikke ud til, at de involverede instanser denne gang vil tage hensyn til vores mening. Jeg håber, at jeg tager fejl, hr. kommissær. Vi medgiver gerne, at det er klogt af Kommissionen at lytte til det europæiske blindeforbund og til automatindustrien. Jeg bakker helt op om fru Schäfers forslag, og jeg takker hende for den måde, hun har behandlet denne sag på.

Lukas
Hr. formand, jeg er helt enig i indholdet af ordførerens bemærkninger, hvad angår mønternes socialpolitiske komponenter. Rådet har i dette spørgsmål ikke vist social forståelse. Indførelsen af euroen ville være en enestående chance for at bevise, at Den Europæiske Union er rede til at række de medborgere, som skæbnen har handlet ilde med, en hjælpende hånd. I forvejen befinder mange medlemsstater sig stadig i middelalderen, når det gælder faciliteter til handicappede, i det mindste i forhold til USA. Lejligheden til at udforme disse mønter således, at også blinde og svagsynede nemt kan føle sig frem til deres værdi, er desværre blevet forsømt. På den måde kunne man ellers så at sige have givet euroen en menneskelig dimension.
Jeg går ind for, at der indføres en guldmønt med en pålydende værdi af EUR 100, for derved, som ordføreren så smukt siger i sin betænkning, tilføres den nye valuta et symbolladet aspekt.

Randzio-Plath
Hr. formand, Kommissionens ændringsforslag må bifaldes, da de er en gevinst for de svagsynede, for forbrugerbeskyttelsen og for sikkerheden mod forfalskning. Det har ordføreren allerede med rette gjort opmærksom på. Dog må jeg helt ærligt sige, at Europa-Parlamentet allerede for et år siden var nået til denne erkendelse, og det udarbejdede uhyre fornuftige forslag. Kommissionen vurderede også, at de var gode, men at de ikke kunne gennemføres på grund af tidsforløbet og tidspresset. Jeg finder det på den baggrund beklageligt, at det så i år gennem lobbyarbejde lykkedes at ændre forslaget til forordning. Jeg synes nu engang, at vi i Europa-Parlamentet stadig er forbrugernes og borgernes egentlige repræsentanter.
Jeg anser det for rigtigt, at 50 cent-mønten gøres 0, 8 g tungere, så automater bedre kan skelne mellem 50 cent og 20 cent. Jeg anser det for rigtigt, at 50 cent- og 10 cent-mønternes rand udformes anderledes, da de to mønter hidtil har været vanskelige for svagsynede at skelne fra hinanden. På den baggrund skal der stemmes for forslaget, men det er svært at se, hvorfor netop Parlamentets forslag ikke kunne gennmføres, idet vores erkendelser vel er lige så gode som sammenslutningernes. Nu skal alt sættes ind på, at disse mønter accepteres, ikke kun af finansmarkederne og finansaktørerne, men også af befolkningen, og netop fordi valutastabilitet er af så stor betydning for alle borgere, skal fremstillingen på nuværende tidspunkt også kunne gøre det klart, at sikkerheden mod forfalskninger er garanteret også i forbindelse med denne ændring, for jeg mener, at det var et af argumenterne imod Europa-Parlamentets forslag.
Jeg støtter endvidere ordføreren i, at vi har brug for en form for stabilitetssymbol i Den Europæiske Monetære Union, som bliver et stabilitetsfællesskab. Hvad taler for at præge en mønt på EUR 100 i guld? Efter min mening alt! Forslaget harmonerer også med den beslutning, Det Europæiske System af Centralbanker har truffet om kun at have 15 % af valutareserverne i guld. På baggrund af de nationale centralbankers store beholdninger af guld er dette forslag således fornuftigt, både hvad angår den monetære politik og i økonomisk henseende, fordi negative virkninger af den mulige opløsning af guldreserverne på markedspriserne på guld undgås.
En euromønt af guld kan endvidere bidrage til at skabe tillid til Den Monetære Union som et stabilitetsfællesskab, det er givet en vigtig grund. Mange europæiske regeringer har nemlig tidligere benyttet metal og dets værdi til at bevise deres engagement i stabilitet. En euromønt af guld kan således videreføre denne gode tradition. Derfor opfordres de europæiske finansministre og centralbanker til omsider at beslutte sig for euromønten af guld, for medmindre centralbankernes modstand overvindes, går det heller ikke i dette tilfælde.
Kommer der uventet - og det gælder tillige som en beroligelse - en voldsom efterspørgsel efter disse mønter, som medfører et misforhold mellem markedsværdien og den nominelle værdi, kan prægningen af guldmønten indstilles. Det er også sket med andre mønter, f.eks. den franske sølvmønt. Men i første omgang har engagementet også i dette tilfælde bidraget til at stabilisere valutaen. Finansministrenes argument for, at der ikke må eksistere en mønt på EUR 100, fordi der allerede findes sedler på EUR 100, er efter min mening også forkert. I mange stater er man også ved andre beløb gået frem i to spor. Endelig kan al konkurrence mellem pengesedler og mønter af samme størrelsesorden undgås. Mønten på EUR 100 er desuden efter Napoleon-mønten på FRF 200, som cirkulerede overalt i Europa, omsider et pengestykke af omsætning og værdi, og det vil måske få manges hjerte til at banke endnu varmere for euroen.

Hoppenstedt
Hr. formand, mine damer og herrer, det er blevet sagt alt sammen, bare ikke af alle og navnlig ikke af mig. Derfor vil jeg kun sige nogle få ord om hele emnet. Jeg synes at det er fremragende, at fru Soltwedel-Schäfer har bakset så flot med denne betænkning og stadig gør det også i dag, selvom prægningen af mønterne for længst er gået i gang og bringer det op, vi drøfter her i dag. Jeg synes endvidere, at det er godt, at alle de ting, vi allerede én gang har fremsat, nu også tages op af Kommissionen, navnlig det emne, som berører de 11 millioner svagsynede. Jeg synes, at det her bliver klart, at vi også i disse befolkningsgrupper søger at opnå tillid til den nye valuta. Jeg mener, at her få uger før indførelsen af euroen er netop tillidsskabende foranstaltninger påkrævede, og det bidrager netop dette til.
Jeg er egentlig relativt rolig ved, at - som også hr. Rübig klart gjorde opmærksom her - den tyske finansminister nu omgående går ind i målkurven og ligeledes forsvarer tillidsskabende foranstaltninger i stedet for at drage Centralbankens suverænitet og uafhængighed i tvivl gennem uoverlagte udtalelser.
Jeg kan kun udkrystallisere det, som også her hos os er uomstridt: Kun hvis Den Europæiske Centralbank bevarer sin uafhængighed - og det gør den, det er heller ikke blevet gjort klart, at den ikke skal bevare den - kan den gennemføre sit øverste mål at sikre prisstabilitet.
Prisstabilitet er jo nu engang, som vi alle ved, en af de økonomiske rammebetingelser, som begunstiger investeringer og dermed fremmer vækst og beskæftigelse. For endnu en gang at citere hr. Duisenberg, som også har sagt det her, er valutaens stabile værdi den monetære politiks bedste bidrag til bæredygtig økonomisk vækst og til afskaffelse på langt sigt af arbejdsløsheden. God nat!

Wibe
Hr. formand, jeg vil gerne fremføre nogle personlige synspunkter. Jeg forstår ordførerens hensigter med at afskaffe en af mønterne. Derimod vil jeg fremsætte en forsigtig advarsel mod at præge så stor en mønt som 100 euro i guld.
Denne advarsel bunder i to ting. For det første vil det ikke fungere som en mønt. For det andet opfordrer det til såvel forfalskninger som bedragerier. Det er nemlig helt umuligt at forestille sig, at man gennem prægningen af denne guldmønt vil stabilisere guldprisen på længere sigt. Guldprisen vil variere med udbud og efterspørgsel. Hvis guldprisen så stiger til mere end dette nominelle niveau, vil alle disse euromønter forsvinde ud af omløb. Hvis guldprisen derimod falder til under den nominelle værdi, vil folk være tilskyndet til at købe guld i metalform og støbe eller præge sådanne mønter. Vi skal vide, at det er langt, langt enklere at forfalske en mønt end at forfalske en seddel.
Dette, hr. formand, er også den anden grund, nemlig, at selvom guldprisen - mod forventning - skulle blive liggende på omtrent det niveau, som denne mønt er præget for, er det faktisk langt enklere at forfalske denne type mønt. Bly har f.eks. omtrent samme vægt som guld. Det er således ingen kunst at støbe en blymønt og belægge den med et tyndt lag guld og på den måde hente store fortjenester på bedragerier. Min lille, stille advarsel er altså blot, at jeg ikke tror, at man kan forestille sig en fungerende EUR 100 guldmønt.

de Silguy
Hr. formand, i betragtning af det fremskredne tidspunkt skal jeg bestræbe mig på at fatte mig i korthed.
Indledningsvis vil jeg gerne takke fru Soltwedel-Schäfer for den forelagte betænkning og takke for udvalgets støtte til Kommissionens forslag. Jeg vil gerne kort besvare de to spørgsmål, der er blevet rejst under denne debat. Dels er der spørgsmålet om indholdet i den foreliggende forordning. Dels er der spørgsmålet om udstedelse af en EUR100 guldmønt. Sidstnævnte spørgsmål blev berørt allerede under førstebehandlingen af Kommissionens forslag i november 1997.
Men først begrundelsen for og indholdet i det foreliggende forslag. Det er udelukkende tekniske årsager, der forklarer, at vi foreslår en ændring af den oprindelige forordning. Vi ønsker ikke en fornyet debat om de spørgsmål, vi drøftede sidste år, hverken spørgsmålet om en møntside med nationalt præg eller spørgsmålet om antallet af mønter. Vi ønsker med forslaget at løse nogle problemer af rent teknisk art, som vi er blevet gjort opmærksomme på efter forordningens vedtagelse, og som vedrører to af mønterne, nemlig 50 cent-mønterne og 10 cent-mønterne.
Hvorfor foreslås de nævnte mønter ændret? For det første for at gøre det nemmere for blinde og svagtseende at håndtere disse mønter. De nævnte grupper har anmodet om en ændring, og der er ingen begrundelse for ikke at efterkomme deres ønske, således at det bliver lettere at skelne de to mønter fra hinanden. For det andet ønskes der ændringer, som skal sikre, at mønterne identificeres korrekt i automater. Disse vanskeligheder blev vi gjort bekendt med, efter at medlemslandenes pengefremstillende virksomheder med udgangspunkt i forordningen af 3. maj 1998 havde udarbejdet de præcise tekniske specifikationer til brug i forbindelse med møntfremstillingen. Der blev påvist problemer, efter at man havde haft mulighed for af udtage prøver af de første seriefremstillede mønter og gennemføre en afprøvning af disse.
Kommissionen foreslår altså med det formål at løse to tekniske problemer, at der på to punkter gennemføres i øvrigt meget begrænsede ændringer i forhold til den oprindelige forordning. For det første, at 50 cent-møntens vægt øges en smule, således at det bliver nemmere at skelne den fra 10 cent-mønten. For det andet, at definitionen af randen på 50 cent-mønten og 10 cent-mønten ændres fra grov rifling til sinusformet rand. Det bliver herved nemmere at identificere de to mønter ved berøring. Til fru Kestelijn-Sierens vil jeg sige, at Den Europæiske Blindeorganisation har erklæret sig tilfreds med de foreslåede ændringer, som jo i øvrigt er foranlediget af en direkte henvendelse fra denne organisation.
Hvad angår det andet spørgsmål, der er rejst under denne debat, nemlig spørgsmålet om en guldmønt på EUR 100, må jeg sige, at dette spørgsmål efter Kommissionens opfattelse ikke falder ind under forordningen om pålydende værdi og tekniske specifikationer for euromønter. Men spørgsmålet bør afgjort undersøges nøje. Kommissionen, der som bekendt bl.a. har til opgave at overvåge, at traktaterne overholdes, må med henvisning til artikel 105 A, stk. 2, minde om, at forordningen udelukkende vedrører harmonisering af mønter, som er bestemt til at sættes i omløb. Såfremt en guldmønt på EUR 100 sættes i omløb, vil det indebære en risiko for uhensigtsmæssig opsparing i guldmønter, en risiko for forvirring og uklarhed og en risiko for bedrageri. Hr. Wibe forklarede på udmærket måde hvorfor i sit indlæg for et øjeblik siden. Ikke mindst må det tages i betragtning, at der i forvejen findes en euroseddel på EUR 100. En euromønt på EUR 100 kan meget vel have en større indre værdi (materialeværdi) end markedsværdien, afhængigt af hvordan guldprisen udvikler sig. Endvidere skønnes det, at en euroguldmønt i virkeligheden må have en pålydende værdi på EUR 300-400 for at kunne håndteres rent praktisk og æstetisk.
Jeg har imidlertid forståelse for synspunktet om det følelselsesmæssige aspekt, ligesom jeg har forståelse for, at udstedelsen af en sådan mønt kan tillægges en vis symbolværdi. Vi bør derfor undersøge sagen sammen med alle berørte instanser og uafhængigt af den her forelagte forordning, der som nævnt har hjemmel i artikel 105 A, stk. 2. Det forhold, at en sådan mønt ikke bliver omfattet af forordningen, udelukker imidlertid ikke, at de medlemsstater, der måtte ønske det, har mulighed for at udstede en guldmønt, ligesom de tekniske specifikationer for en sådan mønt vil kunne harmoniseres efter fælles aftale, men på frivillig basis. I henhold til gældende lovgivning er mønter udstedt som erindrings- eller samlerobjekter underlagt de enkelte landes nationale lovgivning. En sådan mønt vil altså kunne opnå status som lovligt betalingsmiddel inden for hele eurozonen, men beslutningen herom kan kun træffes i det enkelte udstederland.
På min foranledning har den ansvarlige afdeling i Kommissionen så sent som i går været i kontakt med direktørerne for medlemslandenes pengefremstillende virksomheder, med Den Europæiske Centralbank og med Det Monetære Udvalg. Jeg kan på baggrund heraf konstatere, at de pengefremstillende virksomheder udtrykker stor interesse for en sådan mønt, mens såvel landenes finansministerier som Den Europæiske Centralbank udtrykker et vist forbehold. De tekniske problemer i forbindelse med udstedelsen kræver en nærmere undersøgelse og kan ikke afklares på nuværende tidspunkt. Endvidere må udstedelsestidspunktet vælges med omhu, således at man undgår enhver risiko for uklarhed og forveksling i forbindelse med indførelsen af euromønter og -sedler, som er bestemt til at sættes i omløb.
Lad mig afslutningsvis understrege, at vi i Kommissionen finder udvalgets forslag særdeles vigtigt, og selvom det ikke direkte henhører under Kommissionen, vil vi gerne forelægge spørgsmålet for Rådet og i øvrigt søge at lette de undersøgelser, der skal foretages for at vurdere, om forslaget kan gennemføres i praksis. Det være sig undersøgelser foretaget af de pengefremstillende virksomheder, af de pengeudstedende myndigheder, af finansministerierne, af de enkelte landes centralbanker eller af Den Europæiske Centralbank.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
(Mødet hævet kl. 00.10)

