Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

von Habsburg
Hr. formand, jeg har en bemærkning til det fuldstændige forhandlingsreferat. Der er en, der har gjort mig opmærksom på det, jeg læser normalt ikke mine egne tekster, men denne har man læst op for mig. Der er to ord i den, som jeg gerne vil have strøget, fordi de ikke er en del af min tale, men var henvendt til et andet parlamentsmedlem. Det drejer sig om ordene: Ti stille. Der var en, der forstyrrede mig, og jeg opfordrede ham temmelig kraftigt til at tie stille. Han forstyrrede mig faktisk også meget. Det var ikke møntet på fru Lalumière, og derfor skal det ud af forhandlingsreferatet!

Formanden
Mange tak, hr. von Habsburg, i alle tilfælde fremgår det ikke af protokollen, men af det fuldstændige forhandlingsreferat. Problemet vil blive løst.

Ford
Hr. formand, jeg har nogen forståelse for hr. von Habsburg. Ikke desto mindre skal forhandlingsreferatet være præcist, og det er helt klart en præcis del af forhandlingerne. Jeg synes, at han havde ret i sine bemærkninger, men jeg synes også, at referatet bør afspejle parlamentsforhandlingerne i al deres brogethed og ikke blive en eller anden steriliseret version, der får os til at fremstå mere hellige, end vi er.

Kerr
Hr. formand, jeg har en bemærkning til protokollen og »Session news«, hvor man refererer mit udmærkede bidrag, i hvilket jeg angreb den britiske regering, fordi den ikke tiltræder den fælles valuta og dermed ofrer 100.000 job i Storbritannien. Desværre står der også, at jeg er medlem af Det Europæiske Folkepartis Gruppe, og jeg er sikker på, at de ikke ønsker at blive sat i forlegenhed på den baggrund. Måske kunne vi få det rettet til, at jeg er et uafhængigt medlem af Labour, der sidder hos Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet.

Lindholm
Hr. formand, vi besluttede i går, at debatten om fru Schaffners betænkning skulle gennemføres, men at vi skulle vente med afstemningen. Udsættelsen skyldes jo, at dokumentet fra Veil kun findes på fransk. Jeg glemte i går at påpege noget, som jeg imidlertid håber er en selvfølge, nemlig at fristen for ændringsforslag også sættes i relation til, hvornår afstemningen skal ske, det vil sige, at det bliver muligt at komme med ændringsforslag fra grupperne, når vi har teksten, så vi alle kan læse den. Det er mit ønske.

Formanden
Fru Lindholm, jeg tror, at Deres indsigelse er berettiget. Jeg vil svare, at forhandlingen vil finde sted, selvom afstemningen ikke finder sted. Som det er indlysende og følger af sund fornuft, vil fristen for indlevering af forslag blive udskudt. Sådan vil det blive.
(Protokollen godkendtes)

Ændring af forretningsordenen (ny artikel 44a)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0054/98) af Crowley for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om indføjelse af en ny artikel 44a i Europa-Parlamentets forretningsorden vedrørende andre beretninger og rapporter samt årsberetninger fra andre institutioner.
Eftersom ordføreren af tungtvejende årsager endnu ikke er til stede, vil jeg give ordet til hr. Ford. Vi begynder derfor forhandlingen med hr. Fords indlæg.

Ford
Hr. formand, jeg ville blot foreslå, at vi behandler Dell'Alba-betænkningen først, da den er meget kort og også drejer sig om forretningsordenen, men hvis De ønsker en anden rækkefølge, så kan jeg udmærket starte. Hr. Crowley vil måske få et par minutter til at ankomme i, hvis Dell'Alba er til stede.

Formanden
Hr. Ford, Deres forslag ville være særdeles interessant, jeg ville nok selv have foreslået det, hvis hr. Dell'Alba allerede havde været til stede. Men han er her heller ikke, og derfor beder jeg Dem om at være så venlig at indlede forhandlingen. Jeg kan ikke gå videre til den anden betænkning, fordi hr. Dell'Alba ikke er til stede.

Ford
Hr. formand, mange tak. Jeg ville tage ordet for at lykønske hr. Crowley med hans betænkning. Jeg vil stadig lykønske ham i hans fravær. Det er en betænkning, der præciserer situationen vedrørende det stigende antal årsberetninger her i Parlamentet. I begyndelsen var der nogle problemer i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, og der gik nogen tid, før denne betænkning endelig dukkede op, men da den endelig gjorde det, var det en enstemmig afgørelse. Vi har nu, i det mindste i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, fået en aftale om denne overflod af årsberetninger, hvilket betyder, at vi har en præcist defineret procedure, som vi fremover kan følge, så vi ikke ustandseligt skal have forhandlinger om, hvilken institutionel rute en bestemt betænkning skal følge. Den Socialdemokratiske Gruppe støtter derfor betænkningen, og jeg vil ønske hr. Crowley tillykke med den.

Formanden
Mange tak, hr. Ford, for kvaliteten af Deres indlæg og for den tjeneste, som De gjorde Præsidiet ved at sørge for, at vi kunne komme i gang med vores arbejde.

Donnelly, Brendan
Hr. formand, fleksibilitet er nøgleordet i nutidens politiske og økonomiske systemer, og jeg glæder mig over Crowley-betænkningen, fordi den bidrager til denne fleksibilitet. Hr. Ford har allerede påpeget, og jeg er sikker på, at hr. Crowley ville have gjort det samme, hvis han havde været her, at der mangler fleksibilitet i organiseringen af et aspekt af vores arbejde; behandlingen af betænkninger fra udvalg eller eksterne organer. Crowley-betænkningen bringer denne fleksibilitet tilbage til Parlamentet, til Formandskonferencen og til de relevante udvalg, og derfor hilser jeg betænkningen velkommen.
I udvalget var der forslag fremme om, at denne betænkning ikke formelt ændrede holdningen, men blot omformulerede den og gjorde den mere entydig. Hvis det er tilfældet, hilser jeg den velkommen, fordi jeg mener, at forretningsordenen ikke blot skal angive minimumsrammer og repræsentere en indskrænkende tilgang, men at den skal fremme rigtige og fornuftige resultater. I de kommende år og måneder vil plenarforsamlingens tid være i overkurs, og det er utvivlsomt helt rigtigt, at Crowleybetænkningen giver os lejlighed til at være mere fleksible, fornuftige og succesrige.
Da vi har problemer med at få hr. Crowley og hr. Dell'Alba til stede, vil jeg komme med en generel bemærkning til arbejdet i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Med undtagelse af de tilstedeværende i dag er fremmødet fra Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet desværre ikke altid det bedste, og det sjove er, at ligesom undervisning er forretningsordenen noget, som alle har en mening om, både i grupperne og i plenarforsamlingen. Jeg håber, at de meget interessante ting, vi diskuterer i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, fremover vil få den opmærksomhed fra alle vores kolleger, som de fortjener.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Crowley for en glimrende betænkning og kommentere, hvor typisk irsk den er, for ikke blot er ordføreren ikke til stede, men der er samtidig tale om en ikke-løsning på et ikke-eksisterende problem. Det kunne ikke gøres bedre. Det er ret påfaldende, at ordføreren for den næste betænkning, Dell'Alba, heller ikke er til stede. Åh, han er netop kommet! Perfekt. Det er timing!
Fakta er, at vi tidligere kun havde en enkelt årsberetning fra Kommissionen. Nu er der en stadig større mængde årsberetninger fra forskellige institutioner. Det viser sig imidlertid, at der er forskel på eksempelvis de årsberetninger, der kommer fra institutionerne i henhold til Traktaten, og de øvrige årsberetninger. Jeg ville ønske, at Crowley-betænkningen havde nævnt noget om, at vi skal gøre noget ved årsberetningerne, hvilket ikke er tilfældet. Vi enten har en forhandling eller har ikke en forhandling. Det er en ikke-løsning.

Wibe
Hr. formand, jeg må vel som de andre talere begynde med at takke den ikke tilstedeværende ordfører for en udmærket betænkning. Formålet med denne betænkning er jo egentlig at forsøge at forenkle Parlamentets behandling af alle årsrapporter, som vi har med at gøre. Jeg tror, at ordføreren i sin betænkning nævner 25 forskellige årsrapporter, som udsættes for intensiv behandling i Parlamentet, hvilket betyder, at vi i hver mødeperiode i gennemsnit behandler to eller tre forskellige årsrapporter. Denne udvikling har også vist en stigende tendens. Hvis dette fortsætter, tror jeg derfor, at vi om nogle år vil konstatere, at vi bruger hovedparten af Parlamentets arbejde på at behandle sådanne årsrapporter. Jeg tror ikke, der er noget andet parlament i verden, der på denne måde indgående gransker og udtaler sig om forskellige myndigheders forehavender i løbet af de foregående år.
Jeg tror endvidere, at der er en sammenhæng mellem denne store mængde af synspunkter, der produceres om årsrapporterne og den lave deltagelse i afstemningerne i Parlamentet. Jeg regnede ud sidste år, det vil sige, før der var et økonomisk incitament til at deltage i afstemninger, at det gennemsnitlige stemmeantal på plenarforsamlingen var mellem 50 og 60 %, hvilket jeg tror, er det laveste i nogen demokratisk valgt forsamling i verden. Når jeg er ude og tale, får jeg ofte spørgsmålet, hvorfor der er så få, der stemmer i Parlamentet. Det enkleste svar er, at overordentlig meget af vores arbejde går ud på at komme med synspunkter, der har overordentlig ringe betydning.
Hvis vi nu ved hjælp af hr. Crowleys betænkning kan forenkle denne sag, så vi ikke bruger så meget tid på at komme med meninger om disse rapporter, men i stedet beskæftiger os med de store, vigtige og principielle spørgsmål, så tror jeg, at vi har gjort noget, der vil føre Parlamentets arbejde et langt stykke fremad.
Med disse ord takker jeg den nuværende ordfører og lytter indgående til hans synspunkter.

Corbett
Hr. formand, det er en meget interessant fornyelse, at denne forhandling skal rundes af med et bidrag fra ordføreren, og hvorfor ikke!
Jeg vil gerne hilse Crowley-betænkningen velkommen. Det er en nyttig justering af forretningsordenen. Der er ikke noget så meningsløst, som når Parlamentet gang på gang forhandler om betænkninger om beretninger, f.eks. om årsberetningen fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål - som regel med hr. Valverde López som ordfører - hvor Parlamentet modtager årsberetninger om Unionen fra Det Europæiske Råd. Det er naturligvis en beretning om det foregående år. Vi modtager den normalt halvvejs gennem det næste år. Udvalget om Institutionelle Spørgsmål udarbejder derefter et forslag til en betænkning om denne årsberetning, og vi ender med at forhandle om begivenheder, der fandt sted for halvandet år siden på baggrund af en betænkning om en beretning.
Det er selvfølgelig noget sludder, og der er mange eksempler på den slags sludder. Denne ændring i forretningsordenen vil gøre det muligt for os at slippe af med denne slags sludder, og hvor der ikke er en god grund til en særlig forhandling om en beretning, er det ikke længere nødvendigt at have en forhandling. Derfor hilser jeg denne ændring af forretningsordenen velkommen.

Crowley
Hr. formand, jeg behøver ikke de fem minutter, da mine højt agtede kolleger har dækket de væsentligste dele af betænkningen. Jeg vil gerne undskylde over for Dem, hr. formand, samt over for Parlamentet. Desværre punkterede min kørestol her til morgen, og det er årsagen til forsinkelsen - jeg var nødt til at få den repareret.
Jeg vil gerne forsikre parlamentsmedlemmerne om, at dette ikke er et forsøg på at få visse emner strøget af dagsordenen og forhindre, at de debatteres i Parlamentet, eller et forsøg på at forhindre udvalgene i at udarbejde de betænkninger, de føler har en politisk betydning. Det er snarere et forsøg på at bringe Parlamentets indflydelse på plads, at give Parlamentet mere tid og give mødesalen mulighed for hurtigere at svare på de stadigt skiftende politiske begivenheder.
Min kollega hr. Corbett har allerede nævnt, at vi i forbindelse med visse beretninger forhandler om en betænkning om en beretning. Jeg vil gå endnu videre og sige, at i forbindelse med andre årsberetninger, der er behandlet i Parlamentet, arbejder vi ikke blot med en beretning, der kan være op til to år gammel, men vi vender også tilbage og genbruger informationer, der blev offentliggjort i en årsberetning for tre eller fire år siden, og alligevel føler vi, at det skal medtages igen hvert eneste år. Det er spild af Parlamentets tid, det sætter tjenestegrenene under enormt pres at skulle udarbejde oversættelser på 11 sprog af store mængder af dokumenter, som ingen af medlemmerne læser eller tager notits af, og som vigtigst af alt ignoreres totalt af medierne.
Grunden til, at der i starten var nogle problemer med denne betænkning var, at visse medlemmer - jeg kunne nævne hr. Ford, der havde en årsberetning om racisme i Den Europæiske Union - var bange for, at emner, som de følte var vigtige, ville blive strøget af dagsordenen. Jeg håber, at mit ændringsforslag, som blev vedtaget i udvalget, har løst disse problemer. Det kræver også en smule diligens fra Formandskonferencen at sikre, at de ikke får for megen magt ud af det spillerum, som vi har givet dem i denne betænkning.
Til slut vil jeg sige til Parlamentet og parlamentsmedlemmerne, at jeg af hele mit hjerte og med alle de positive argumenter, jeg kan finde frem, anbefaler denne betænkning til Parlamentet. Jeg vil også oplyse parlamentsmedlemmerne om, at vi på grund af ændringerne i Amsterdam-traktaten om Europa-Parlamentets arbejdsmetode, vil få langt flere betænkninger fra Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, som vil være langt mere vidtgående og innovative, hvad angår ændring af Europa-Parlamentets arbejdsmåde.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Ændring af forretningsordenens artikel 141
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4(0111/98) af Dell'Alba for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om ændring af forretningsordenens artikel 141 om underudvalg.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg beklager, at jeg ikke har kunne medvirke til at bytte rækkefølgen af disse to betænkninger om på dagsordenen. Efter denne indledning vil jeg gerne forelægge min betænkning, som til min glæde endelig er nået frem til plenarforsamlingen, da spørgsmålet har en vis betydning og først og fremmest drejer sig om at få skaffet orden på en situation, som vi alle kender, som ikke har forhindret os i at arbejde, men som efter min mening burde ordnes ud fra et forretningsordensmæssigt synspunkt.
Hvad er der så tale om? Der er tale om det forhold, at forretningsordenen i sin nuværende form og med sin nuværende fortolkning giver indtryk af, at kun fuldgyldige eller stedfortrædende medlemmer af hovedudvalgene kan have sæde i underudvalgene - vi har for øjeblikket tre underudvalg. Dette skaber og har i realiteten skabt en række praktiske vanskeligheder for de politiske grupper. Vi er klar over, at arbejdet i disse underudvalg er meget sammensat, og jeg tager her Underudvalget om Menneskerettigheder som et eksempel for de øvrige, og jeg tænker på det forhold, at dette underudvalg behandler menneskerettigheder overalt i verden, og dermed i mange af de lande, som f.eks. i den tredje verden, som for andre aspekters vedkommende henhører under Udviklingsudvalget. Der er imidlertid en bred interesse, ikke blot blandt medlemmerne af hovedudvalget, som i dette tilfælde er Udenrigsudvalget, men også blandt medlemmerne af andre udvalg, i at have sæde i Underudvalget om Menneskerettigheder. Den samme interesse har vi, ganske vist i en mindre målestok, ligeledes set for de to øvrige underudvalgs vedkommende, og derfor har denne regel og denne fortolkning af forretningsordenen jævnligt været tilsidesat af Europa-Parlamentet, som gennem de politiske grupper - dette bekræftes af de statistiske oplysninger, der er vedføjet min betænkning - har udpeget medlemmer til underudvalgene, som ikke samtidig var medlemmer af hovedudvalget, hvilket har skabt en form for tilsidesættelse af forretningsordenen eller i hvert tilfælde af dens fortolkning.
Nu har vi fået henvist dette spørgsmål af formanden, der havde modtaget en anmodning, som netop kom fra Underudvalget om Menneskerettigheder, og Udvalget for Forretningsordenen har stået over for et dilemma: enten at bekræfte retten - en ret, der imidlertid kun findes i teorien, men i praksis ikke efterleves - eller tilpasse sig virkeligheden eller i hvert fald anerkende, at denne situation ikke er helt ideel.
Som ordfører for denne betænkning har jeg forsøgt at gengive synspunkterne fra begge lejre og er nået frem til en løsning, der kunne virke som et kompromis, men som i virkeligheden er forekommet os som den bedste løsningsmodel, der på samme tid sikrer den teoretiske forbindelse til hovedudvalget og bevarer den fleksibilitet, som vi mener er af afgørende betydning for at sikre en større deltagelse og inddragelse af alle kollegerne i det vigtige arbejde i underudvalgene, der som vi ved, er et arbejde præget af drøftelser, debatter og indgående fordybelse snarere end et lovgivningsmæssigt eller administrativt arbejde. Det har derfor også forekommet os at være i tråd med den generelle indstilling at foreslå den ændring af forretningsordenen, som vi senere skal stemme om, der består i denne simple formel: De fuldgyldige medlemmer af underudvalgene skal være fuldgyldige medlemmer eller stedfortrædende medlemmer af hovedudvalget - og på denne måde opretholder vi den teoretiske forbindelse, som jeg omtalte, samtidig med at vi bevarer princippet om, at disse underudvalgs formandskab derfor nødvendigvis skal bestå af medlemmer af hovedudvalget - men vi præciserer ikke og lader dermed en dør stå på klem for den mulighed, at der kan udpeges stedfortrædende medlemmer, der ikke er medlemmer eller stedfortrædende medlemmer af hovedudvalget.
Dette er forekommet os den mest elegante måde at efterleve det, som er Parlamentets praksis, og dermed muliggøre den nødvendige deltagelse i underudvalgenes arbejde af andre medlemmer og samtidig fastholde disse to principper: den teoretiske forbindelse og muligheden for en større inddragelse. Det er dette forslag, som jeg fremlægger, og jeg håber af hele mit hjerte, at det vil blive vedtaget af Parlamentet.

Ford
Hr. formand, jeg ønsker hr. Dell'Alba tillykke med betænkningen om medlemskab af underudvalg. Som han allerede har sagt, er der i øjeblikket tre underudvalg: sikkerhed, menneskerettigheder og valutaspørgsmål. Det har i nogen tid stået klart, at folk uden for udenrigsanliggendernes kompetenceområde - f.eks. folk, der har med udvikling at gøre - specielt er interesseret i et medlemskab af Underudvalget om Menneskerettigheder. Der har også været nogen interesse fra det udvalg, som jeg sidder i, nemlig Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, hvor man beskæftiger sig med menneskerettigheder i Den Europæiske Union, men hvor man også interesserer sig for menneskerettigheder i ansøgerlandene, hvilket i øjeblikket teknisk set hører ind under Underudvalget om Menneskerettigheder under Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender.
Vi glæder os over hr. Dell'Albas forslag om at tydeliggøre den aktuelle situation, hvilket betyder, at det kun er de ordinære medlemmer af et underudvalg, der skal vælges blandt medlemmerne af det overordnede udvalg, hvilket må betyde, at et underudvalgs stedfortrædere også kan vælges blandt andre udvalg.
Jeg har bemærket, at der i Artikel 163, stk. 3 står, at medmindre der på afstemningstidspunktet er fastsat en undtagelse herfra - f.eks. i form af et mundtligt ændringsforslag - så træder ændringer til denne forretningsorden i kraft den første dag i den mødeperiode, der følger efter deres vedtagelse. Den næste mødeperiode starter den 11. maj - og hr. Corbett har netop fortalt mig, at det vil blive den længste mødefri periode i vores historie, fra marts til maj - og til den tid vil vi erfare, at Underudvalget om Monetær Politik ikke berøres, men at to medlemmer af Underudvalget om Sikkerhed og Nedrustning pludselig ikke længere vil være kvalificerede medlemmer sammen med tre medlemmer af Underudvalget om Menneskerettigheder. Denne situation skal afklares. Den Socialdemokratiske Gruppe vil helt sikkert være glad for at se denne nye ændring af forretningsordenen træde i kraft i starten af det næste parlamentsmøde. Men det er noget, som hr. Dell'Alba må foreslå, og ellers vil følgerne blive, som jeg har nævnt.
Til slut vil jeg atter takke hr. Dell'Alba for at løse et problem, som i modsætning til hr. Wijsenbeeks indgreb forrige gang bestemt har en politisk dimension, og det er et problem, vi ønsker at løse.

Donnelly, Brendan
Hr. formand, ligesom hr. Ford vil også jeg lykønske hr. Dell'Alba med en glimrende betænkning. Han var lidt forbeholden med at kalde det et kompromis. Måske er han med sit italienske temperament en smule mere mistroisk over for et kompromis, end vi er som pragmatiske englændere. Jeg ser det derimod som en stor fordel, at betænkningen er et særdeles fornuftigt kompromis mellem to ønsker, to betragtninger, hvor det ene ønske går ud på at have en lang række udtalelser fra eksperter i underudvalg, mens det andet ønske går i retning af en klar ansvarsfordeling mellem underudvalgene og de overordnede udvalg.
Jeg er ikke helt sikker på, at det vil have den virkning, som hr. Ford frygter, hvis vi vedtager betænkningen. Vi har trods alt hidtil set bort fra bestemmelserne om fortolkningen. Det vil være lidt af en overraskelse, hvis vi bliver mere dogmatiske og strenge i anvendelsen som følge af noget, vi eventuelt vedtager i dag.
Jeg har et afsluttende punkt. Hr. Dell'Alba gjorde med rette ikke det store ud af påstanden om, at den aktuelle fortolkning i realiteten ignoreres. Jeg vil ikke tilslutte mig synspunktet om, at en artikel nødvendigvis skal ændres, hvis den ignoreres. Hvis det er en dårlig artikel, skal den ændres; hvis det er en god artikel, skal den finde anvendelse. Det er noget, der ikke blot gælder for forretningsordenen.

Evans
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Dell'Alba med hans betænkning. Det er en kort men også betydningsfuld betænkning. Den har været længe undervejs i udvalget. Drægtighedsperioden har været lang, men selvom hr. Ford foreslår - hvilket jeg synes, han gør ret i - at vi udskyder fødslen, så vil den stadig være meget vigtig.
Det vil altid være det overordnede udvalgs ansvar at holde sig orienteret om, hvad der foregår i underudvalgene. Formålet med underudvalg er at rapportere tilbage til det overordnede udvalg. Det overordnede udvalg skal således sørge for, at underudvalgene kender deres opgaver, at de er konsekvente i deres arbejde, og at der er kontinuitet mellem underudvalget og det overordnede udvalg. Den tidligere artikel, som var helt entydig, blev ignoreret.
Jeg kan tilslutte mig hr. Donnellys pointe om, at man ikke nødvendigvis behøver at ændre noget, bare fordi det bliver ignoreret. Men der var en uoverensstemmelse mellem fortolkningen af den tidligere artikel, så der faktisk kunne finde et møde sted i et underudvalg - skønt det måske aldrig har været tilfældet - hvor ingen af medlemmerne af underudvalget var medlemmer af det overordnede udvalg. Med ændringen af denne artikel er det helt tydeligt, at de ordinære medlemmer af et underudvalg skal være medlemmer af det overordnede udvalg.
Vi overvejede et flertal af medlemmerne men endte med de ordinære medlemmer. Det vil sikre, at udvalgene ikke blot er uafhængige, men at der er en indbyrdes afhængighed mellem underudvalget og det overordnede udvalg. Det er grundene til, at jeg kan støtte denne betænkning.

Wibe
Hr. formand, som de andre talere vil jeg begynde med at takke hr. Dell'Alba for en udmærket betænkning. Som jeg ser det, bliver to krav opfyldt. For det første styrkes forbindelsen mellem et underudvalg og hovedudvalget ved at foreskrive, at alle de ordinære medlemmer også skal tilhøre hovedudvalget. For det andet tillades der dog en vis fleksibilitet, ved at man lader suppleanterne komme fra et andet udvalg. Det kan der jo være behov for, da der, netop som hr. Dell'Alba siger, er mange tilfælde, hvor der er behov for, at sagerne bliver koordineret. Det er derfor en styrke, hvis medlemmer fra et andet udvalg kan inddrages i behandlingen af en sag.
Der er blevet udtrykt bekymring over denne konstruktion, som har været affødt af, at den ville indebære, at en ordfører, der tilhører et underudvalg, ville kunne tilhøre et andet hovedudvalg, det vil sige, at han ville kunne være suppleant i underudvalget og så blive ordfører for en sag, som siden blev taget op i hovedudvalget. Det ville altså indebære, at en, som ikke var medlem i et hovedudvalg, kunne fremlægge en betænkning på dette udvalgs vegne. Som jeg ser det, er risikoen for dette udelukkende teoretisk, da det alligevel er sådan, at det er hovedudvalget, der udpeger ordførerne for de forskellige sager. Man må vel så stole på, at hovedudvalget ikke udpeger andre ordførere, end dem, der er medlemmer i hovedudvalget.
Med disse ord vil jeg igen takke hr. Dell'Alba for en udmærket betænkning, som jeg er sikker på vil blive vedtaget med stort flertal i dag.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg vil gerne tage imod hr. Fords forslag, som jeg synes er fornuftigt. Jeg vil derfor, også i overensstemmelse med formanden for Udvalget for Forretningsordenen, foreslå, at det fremgår af protokollen, at denne regel træder i kraft ved genoptagelsen af arbejdet efter sommerferien, hvilket vil sige mandag den 14. september, således at der er tid til at tilpasse sig situationen, sådan som man anmodede om.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Gruppen på højt niveau for personers frie bevægelighed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0108/98) af Schaffner for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om rapporten fra gruppen på højt niveau for den frie bevægelighed for personer under forsæde af Simone Veil (C4-0181/97).

Schaffner
Hr. formand, kære kolleger, før jeg forelægger denne betænkning, som er udarbejdet af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om den rapport fra gruppen på højt niveau under forsæde af Simone Veil, som var blevet bestilt af Kommissionen, vil jeg gerne fremkomme med følgende bemærkning: Jeg beklager, at teksten kun er disponibel på fransk, og jeg er klar over de vanskeligheder, som mine kolleger har med at forstå en rapport, som ikke foreligger i oversættelse. Men det undrer mig ikke desto mindre, at den ikke er oversat, idet en række ordførere for de rådgivende udvalg har arbejdet udtalelse om denne rapport, som f.eks. hr. Newman for Udvalget for Andragender, der er englænder, fru Todini for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, der er italiener, fru Thors for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, der er finne eller fru Glase for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, der er tysker. Det er en mærkelig situation, som jeg ikke kan forklare, men for at kollegerne kan få det fulde udbytte af vores betænkning, vedtog vi i går, at der først skal stemmes om den under en kommende mødeperiode, selvom jeg frygter, at denne situation kan føre os ind i en blindgyde. Vi vil forsøge at skaffe en oversættelse af denne rapport.
Hovedkonklusionen i gruppen på højt niveau er, at de lovgivningsmæssige rammer for den frie bevægelighed i Unionen globalt må siges at være på plads. De vanskeligheder, der består, skyldes først og fremmest administrative iværksættelsesproblemer, der i nogle tilfælde skyldes ukendskab blandt nationale tjenestemænd og utvivlsomt også en vis mængde uvilje. For at imødegå alle disse vanskeligheder har gruppen på højt niveau udarbejdet 80 henstillinger, som mit udvalg og jeg selv har brugt som udgangspunkt for vores arbejde med betænkningen.
Der er ingen tvivl om, at Europa-Parlamentet har et godt kendskab til disse problemer både gennem Udvalget for Andragender og gennem den beretning, som ombudsmanden regelmæssigt fremsender, eller ganske enkelt gennem de individuelle medlemmers kendskab til de problemer, som borgere i medlemsstaterne stiller os overfor.
Vi må heller ikke glemme, at Veil-rapporten ikke har kunnet indarbejde bestemmelserne i Amsterdam-traktaten, da rapporten er udarbejdet før Amsterdam-traktaten. Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder har ønsket at tage Amsterdam-traktaten med ind i overvejelserne, og vi foreslår, at reglerne i Schengen-aftalen indarbejdes i fælleskabsrammerne og flertalsafstemninger sættes i udsigt.
Vi har fornemmet et behov for at definere personers fri bevægelighed på en langt bredere måde, end visse umiddelbart anskuer det. Den frie bevægelighed omfatter naturligvis den frie passage af grænserne, ret til at etablere sig, men også deltagelse i det økonomiske liv, og dette gælder især for studerende og pensionister. Der bør ikke være nogen forskelsbehandling på grund af nationalitet. Retten til fri bevægelighed er en primær ret, men det er også en ret, der er knyttet til statsborgerskabet. Man opnår således unionsborgerskab gennem et nationalt statsborgerskab, og man mister ligeledes sit unionsborgerskab, hvis man fortaber retten til at være statsborger i en medlemsstat.
Vi ønsker derfor at stille juridisk bistand til rådighed for borgerne, så de kan få mulighed for at udøve denne ret, og dette kunne udmøntes i oprettelsen af et vist antal retshjælpskontorer i mindst hundrede europæiske byer og gennem indførelse af en mindre indviklet lovgivning på området. Medlemsstaterne bør sikre de nødvendige midler til og blive enige om en aftale om asylpolitikken, indvandringspolitikken, visumpolitikken og kravene til passage af de ydre grænser. Hvis en sådan aftale ikke nås, risikerer man, at borgerne selv vil modsætte sig den frie bevægelighed.
Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder har understreget vanskelighederne med at løse disse problemer, hvis enstemmighedsreglen opretholdes. Det er klar over behovet for at respektere nærhedsprincippet. Det understreger ligeledes behovet for at præcisere forordning 1408/71 ved at skelne mellem de sociale sikringsydelser, der kan overføres til et andet land, og de sociale bistandsydelser, der er knyttet til en bopæl, ikke er baseret på bidrag og ikke kan overføres til et andet land. Det er nødvendigt at udrydde de praktiske vanskeligheder i forbindelse med tilladelser og forsikringer og behandle beskatningsproblemet, for beskatningen er ganske naturligt knyttet til de sociale ydelser. Vi bør ikke komme i en situation, hvor borgerne straffes på grund af retten til fri bevægelighed. Omvendt bør der heller ikke være mulighed for, at borgere navnlig i grænseregionerne kan udnytte forskellene landene imellem til gavn for dem selv. For at være virkelig effektiv bør den frie bevægelighed også fremme familiesammenføring, fortrinsvis børn og såvel ældre, der forsørges af et familiemedlem, som ældre, der ikke forsørges, selvom det er min opfattelse, at sidstnævnte kan udnytte deres egen ret til fri bevægelighed.
Jeg takker alle mine kolleger fra de øvrige udvalg, der gennem deres udtalelser er kommet med mange forslag, der i høj grad er indgået i betænkningen.

Thors
Hr. formand, fru kommissær, ærede ordfører. Det er et udmærket arbejde, Veil-gruppen har udført. Som fru Schaffner sagde, drejer det sig ganske vist om problemer, der har været kendt i Parlamentet i årevis. Det er imidlertid et vigtigt arbejde, der nu er nødvendigt, idet jeg tror, at bevægeligheden må og vil stige i forbindelse med euroen. Vi ved, at man med hensyn til de tre andre friheder har gjort fremskridt, men på dette område er det ikke tilfældet, bl.a. på grund af mangel på juridiske værktøjer, men også, tror jeg, på grund af manglende politisk vilje. Desuden har vi i al for høj grad forsømt situationen for borgere i tredjelande.
Jeg bemærker med skuffelse, at ikke engang Veil-gruppen har været fuldstændig enig om, hvordan beskatningsspørgsmålene skal løses. Rapporten afspejler nok også det faktum, at nationernes regelsamlinger ikke længere svarer til det, der er menneskenes virkelighed. Vi har flere typer bevægelighed. Disse er, at man flytter fra en medlemsstat til en anden, at man arbejder i grænseregionerne med bopæl i en medlemsstat og arbejde i en anden, og at man har fast tilknytning til flere medlemslande. Dette er kendt fra kommissærens og mit hjemland. Vi har oplevet, at biler er blevet beslaglagt, når myndighederne i et af netop disse to lande mener, at den pågældende person har sit egentlige hjemsted i det andet land.
Jeg vil derfor understrege arbejdsgruppens forslag om, at vi med hensyn til beskatningen behøver en fælles definition af, hvad der skal betragtes som hjemsted. Jeg vil her spørge Kommissionen, hvilke aktiviteter, den har iværksat vedrørende det forslag, som Veil-gruppen har fremlagt. Jeg synes også, at det er vigtigt i begrundelsen, at der findes et juridisk grundlag i aftalerne, artikel 100, som i andre beskatningssager har givet ret til koordinering.
Endvidere synes jeg, at vi skal fæste opmærksomhed ved forslaget om, at medlemslandene skal kunne læse de andre medlemslandes såkaldte smart cards , for så vidt angår ret til socialforsikringer. Det er kun eksperter, der kan klare junglen med blanket E 111 og lignende. Det er på tide at gøre noget ved samordningen.
Afslutningsvis vil jeg sige, at der er en fejl i den svenske version vedrørende de nationale ombudsmænds opgave, men dette gælder ikke for de andre sprogversioner.

Schiedermeier
Hr. formand, først hjertelig tak til ordføreren. Hun skulle løse en vanskelig opgave. Jeg skal i stedet for kollega Anne Karin Glase, der er forhindret i dag, forelægge hendes udtalelse i uddrag på vegne af Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender.
Hele problematikkens kompleksitet krævede, at vores udvalg begrænsede sig til emneområderne adgang til beskæftigelse og social og familiemæssig status. Eures-nettet, der er etableret i 1994, har til formål at skabe gennemsigtighed på det europæiske jobmarked. Men det svage punkt ved dette system er nu som før, at jobtilbudsdatabasen indeholder for få tilbud. Eures er for lidt kendt af både virksomheder og arbejdstagere, og derfor er input og udnyttelse stadig utilfredsstillende.
Et problem er for det første anerkendelsen af kvalifikationsbeviser i den private sektor. Hvad angår de ikke-lovregulerede erhverv, anerkender desværre hverken arbejdsgivere eller arbejdstagere værdien af den efterspurgte eller udbudte kvalifikation på de respektive arbejdsmarkeder. Hidtidige tiltag i dette spørgsmål er slået fejl, bl.a. på grund af de hastige fagmæssige ændringer, og det forhold, at der kun tages hensyn til grunduddannelsesdiplomer, men ikke til erhvervserfaring eller videreuddannelse.
Ved de lovregulerede erhverv er der i mellemtiden med undtagelse af nogle få uafklarede punkter opnået virkelig tilfredsstillende resultater. Den offentlige sektor er nu som før i en anden situation på grund af, at den frie bevægelighed her er langt mindre udviklet. Ofte forlanges der til en ansættelse statsborgerskab i det pågældende land.
Uløseligt forbundet med den frie bevægelighed er unionsborgernes sociale rettigheder og familiemæssige status. De bestemmelser, som er udsprunget af forordningerne 1408/71 og 574/72, har muliggjort en effektiv samordning af vidt forskellige socialsikringsmodeller. Alligevel er nogle spørgsmål stadig uafklarede.
Her kan man skelne mellem to kategorier, nemlig dem, der kan løses inden for de eksisterende bestemmelser, og dem, hvor dette endnu ikke er muligt på grund af hidtil forskellig national lovgivning. Til fuldstændiggørelse af princippet om fri bevægelighed hører også retten til at tage sine familemedlemmer med til værtslandet. Her viser det sig, at sociale ydelser ofte er forbeholdt landets egne borgere. En yderligere problemkreds opstår, hvis ægtefællen er statsborger i et tredjeland. Her bør det undersøges indgående, hvilke bestemmelser fra forordning 1408/71, der kunne finde anvendelse.
Ved opløsning af ægteskabet bør der i et vist tidsrum bevares en mindstebeskyttelse, for at der ikke på grund af en vis uafhængighed skal hvile et potentielt pres på den ene ægtefælle. Jeg har dog ingen forståelse for, at visse kredse i EuropaParlamentet forsøger at benytte den familiemæssige status som en genvej til at muliggøre hidtil uberettiget indvandring. Denne tendens kommer f.eks. til udtryk i punkt 9 og 11 i vores udtalelse - i øvrigt imod Det Europæiske Folkepartis Gruppes stemmer.

Guinebertière
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren med det meget seriøse stykke arbejde, som hun har udført.
Fru Schaffner forelægger på vegne af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender en glimrende betænkning om konklusionerne fra gruppen på højt niveau om borgernes frie bevægelighed. Denne gruppe på højt niveau blev ledet af Simone Veil.
De vigtige resultater af dette arbejde kan vi kun tilslutte os, og de vedrører såvel lønmodtagerne som de europæiske borgere i almindelighed. Vores gruppe bifalder således idéen om, at en udvandret europæisk borger bør kunne få samme behandling som en borger, der ikke forlader sit land. Enhver borger har ret til at etablere sig i en anden EU-medlemsstat, deltage i den økonomiske aktivitet, være beskyttet mod enhver form for diskriminering på grundlag af nationalitet og nyde gavn af landets sociale, familiemæssige og kulturelle niveau.
Dernæst vil jeg gerne for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier og som opfølgning til min kollega Todinis betragtninger - hun kan desværre ikke være til stede i dag - insistere på nogle punkter, som jeg betragter som særligt vigtige, fordi det bør være Unionens opgave at arbejde frem mod et ægte europæisk mobilitetsområde.
Globalt kan vi konstatere, at informationen om personer, der bevæger sig i EU, og den information, der er rettet til disse personer, i høj grad bør forbedres. Vi bør f.eks. fortsætte kampagnen »Borgernes Europa«. Der bør gøres store anstrengelser for at fremme adgangen til beskæftigelse i en anden medlemsstat, hvilket ikke altid er så nemt. Gensidig anerkendelse af europæiske kvalifikationsbeviser bør styrkes og udvides med den ikke mindre nødvendige anerkendelse af faglig erfaring og videreuddannelse. Det bør bemærkes, at adgangen til den offentlige sektor også bør åbnes, og at dette utvivlsomt vil være til gavn for denne sektor.
Det er indlysende, at sprogundervisning har stor betydning for at fremme den frie bevægelighed og de kulturelle udvekslinger.
Endelig vil jeg gerne understrege betydningen af fællesskabsprogrammerne med hensyn til uddannelse og undervisning. Det er vigtigt at anvende dem uden skattemæssige begrænsninger eller socialsikringsmæssige forhindringer, der gør det svært for vores unge, især inden for undervisning og forskning, men også i andre erhverv, at anvende disse muligheder.
De lovgivningsmæssige rammer for personers bevægelighed er som helhed i funktion. Men der er stadig spørgsmål, især i forbindelse med administrative mangler, som medlemsstaterne bør afhjælpe.
Det er en vanskelig proces at opbygge et borgernes Europa. Det er nemt nok på papiret, men der er desværre stadig mange vanskelige situationer, som man først møder, når idéerne skal omsættes til handling.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, kollega Schaffner har til en flidspræstation fra gruppen på højt niveau under forsæde af Simone Veil leveret en flidspræstation fra Europa-Parlamentets ordfører. Selvom jeg på forhånd må sige, at jeg på næsten alle punkter har en anden mening end fru Schaffner - jeg skal straks begrunde hvorfor -, må jeg dog give hende en stor kompliment. Hun har udført et særdeles omhyggeligt arbejde og har dermed gjort det lettere for os at se, hvordan Parlamentets konservative side fortolker den frie bevægelighed. Jeg takker altså kollega Schaffner for, at hun i sin betænkning har talt et klart og tydeligt sprog. Et klart og tydeligt sprog kan man forholde sig til. Det hjælper til at synliggøre modsætningerne.
Fru Veil fremsætter 80 forslag og anbefalinger til, hvordan man kan rydde de vanskeligheder af vejen, som ordføreren og medordføreren her selv har beskrevet, og som Den Europæiske Unions borgere møder, når de forsøger at gøre brug af den frie bevægelighed, som er fastlagt i Maastricht-traktaten. Det er mit indtryk, at man i betænkningen af fru Schaffner ganske vist tager det, fru Veil siger, til efterretning, men derefter beskriver, hvordan man igen kan forøge de vanskeligheder en smule, som fru Veil vil fjerne. Det drejer sig i det væsentlige om, at vi foretager sondringer - og her er jeg hr. Schiedermeier taknemmelig for, at han, omend som afløser for fru Glase, har sagt det så præcist. For det første: Hvem kan gøre brug af den frie bevægelighed? Unionsborgere, siger alle. Unionsborgere, siger fru Schaffner, er kun de, der er statsborgere i en medlemsstat af Den Europæiske Union. Borgere, som opholder sig permanent i Den Europæiske Union, legalt og med alle hertil hørende tilladelser, er ikke unionsborgere, men tredjelandsstatsborgere, og skal derfor behandles anderledes.
Hvad med den amerikanske forretningsmand, som f.eks. arbejder for Chase-Manhattan Bank i Frankfurt og bor dér med sin familie, tjener sine penge dér, bruger sine penge, deltager i livet? Det må han kun i Tyskland. Hvis han forflyttes til et andet land, begynder der for denne mand en ganske vanskelig fase i hans liv i Den Europæiske Union. Han må nemlig rydde en mængde forbehold mod godkendelse i Den Europæiske Union vendt mod tredjelandsstatsborgere af vejen. Jeg nævner bevidst den amerikanske forretningsmand, fordi jeg ikke vil gøre det så let for Dem ved debatten om tredjelandsstatsborgere konstant at tale om de andre, som De i virkeligheden mener. Derfor spørger jeg: Hvad med denne amerikanske forretningsmand?
Jeg mener, det er godt, at vi skal oprette retshjælpskontorer, selvom jeg ikke anser det for særligt fornuftigt, at borgere i Den Europæiske Union dér skal rådgives af studerende, fru Schaffner. Jeg mener, at den kvalificerede juridiske rådgivning skal udføres af færdiguddannede personer, hvor jeg dog ikke ønsker at tale nedsættende om de studerendes status, da disse som bekendt undertiden er klogere end både parlamentsmedlemmer eller advokater.
Begrebet fri bevægelighed i henhold til Maastricht-traktaten har noget at gøre med, at mennesker får lov til at eksistere med samme rettigheder som kapital, tjenesteydelser og varer. Derfor har man sagt, at kapital, tjenesteydelser, varer og personer kan bevæge sig frit i Den Europæiske Union. Det har vi garanteret den 1.1.1993. Men ifølge Deres betænkning må det konstateres, at varer, tjenesteydelser og kapital kan man bringe, hvorhen man vil i Den Europæiske Union, på ethvert tidspunkt om dagen eller om natten. Men den frie bevægelighed for mennesker er stadigvæk langt fra gennemført i den mistillidens union, som De ønsker.

Formanden
Mange tak, hr. Nassauer. Hvad angår begyndelsen på Deres indlæg, vil jeg gerne - jeg må bede Dem om at tage hovedtelefonerne på - sige til den bemærkning, som De kom med angående taletid, at Den Socialdemokratiske Gruppe på grund af hr. Newmans fravær ikke gjorde andet end at dele den tid, som tilhørte dem, ud på to talere: et minut til hr. Schulz og et minut, der endnu resterer, til fru Zimmermann.
Det drejer sig om en ret, som tilkommer de politiske grupper, og som ikke hører under Præsidiets beføjelser, og det var derfor, der blev tildelt et minut mere til hr. Schulz. Hvad angår muligheden for at tildele taletid og tillade, at talerne kan tale en smule mere, har alle de politiske grupper nydt godt af min velvilje på dette punkt.

Kaklamanis
Hr. formand, fru Schaffners betænkning vedrører problemer for mennesker og borgere, som enten opholder sig eller flytter inden for Den Europæiske Unions grænser. Der er tale om økonomiske, politiske og sociale problemer. På dette punkt vil jeg gerne rette en varm tak til fru Schaffner, fordi hun forsøger at komme med svar og foreslå løsninger på alle disse problemer. Fra dette synspunkt er fru Schaffners betænkning særdeles progressiv og langt fra konservativ. For konservativ betyder også ikke at foreslå løsninger og ikke at imødegå problemerne, ligesom progressiv også vil sige at se problemerne i øjnene og foreslå løsninger til at imødegå dem med. Problemet er imidlertid ikke, hvorvidt der findes en fællesskabslovgivning for alle disse spørgsmål. Vi er alle udmærket klar over, at de tre fællesskabsinstitutioner har beskæftiget sig med disse spørgsmål. Problemet er, at medlemsstaternes nationale lovgivning enten ikke findes på området eller ikke alle er blevet harmoniseret i en fælles retning, efter fælles politiske retningslinjer, som kan bidrage til at løse disse problemer. Og et tredje punkt, som jeg gerne vil henvise til, er at min gruppe naturligvis med stor fornøjelse vil stemme for fru Schaffners betænkning, men vi er af en række meget konkrete, men også væsentlige grunde, uenige i ændringsforslag 8 og 9 og i anden del af ændringsforslag 11, fordi vi først og fremmest føler os forpligtet til at løse de europæiske borgeres problemer ved at styrke Europas sociale samhørighed, og først bagefter kan vi beskæftige os med de problemer, der skyldes tredjelandes borgere.

Wiebenga
Hr. formand, om kort tid indføres den nye europæiske mønt, euroen. Det er den sidste brik i spillet om pengenes og varernes frie bevægelighed. Det ærede medlem hr. Schulz har naturligvis ret i at pengenes og varernes frie bevægelighed med indførelsen af euroen er ordnet helt, men at der stadigvæk er mange mangler ved personers frie bevægelighed.
Gruppen under forsæde af Veil har gjort et godt stykke arbejde, og jeg vil gerne fra disse bænke sige, at jeg er stolt af, at fru Veil har været formand for den liberale gruppe og senere også formand for Parlamentet. I teksten genkender vi hendes liberale indfaldsvinkel.
Men personers frie bevægelighed er endnu ikke så god, som det ofte antydes. Må jeg minde om, at vi for nylig har behandlet tre direktiver på foranledning af kommissær Monti, som vi også har vedtaget, og som nu ligger hos Rådet, hvor vi ikke har hørt mere til dem. Det drejer sig om afskaffelse af personkontrollen ved de indre grænser. Det drejer sig om fri rejse for borgere fra andre lande, tredjelande, og det handler om afskaffelse af begrænsninger vedrørende arbejdstagernes ophold. Ministerrådet står for tur, og jeg finder, at vi også skal bruge denne debat til at ringe med klokken.
Der skal træffes organisatoriske foranstaltninger, bestemt, og også andre foranstaltninger. Blandt de organisatoriske foranstaltninger trækker jeg en frem. Vi mener, at der i den næste Kommission skal være én kommissær, der har ansvaret for hele området vedrørende personers frie bevægelighed.
Endvidere er det vigtigt med klagekontorer, men dernæst drejer det sig om, at embedsmændene og særligt det europæiske bureaukrati igen skal være tjenende, mere borgervenligt.
Hr. formand, jeg slutter af med en sidste sætning. Gruppen under forsæde af Veil har gjort et godt stykke arbejde, hvilket også gælder for ordføreren. Det er nu dem, der laver politikken og embedsmændene, der har ordet.

Mohamed Alí
Hr. formand, personers frie bevægelighed i Den Europæiske Union bør være et af de primære mål i opbygningen af det politiske Europa, under hensyntagen til at den frie bevægelighed og dens praktiske gennemførelse er tæt forbundet med begrebet unionsborgerskab.
Meget skal forbedres, før vi opnår virkelig fri bevægelighed for personer i Unionen, og dette er også anført i konklusionerne og henstillingerne i rapporten fra gruppen på højt niveau under forsæde af fru Simone Veil, hvor det frem for alt fremhæves, at det væsentligste problem på dette område er problemet med anvendelsen af direktiver og forordninger og ikke et problem med manglende lovgivning.
Jeg vil gerne påpege, at både rapporten fra gruppen på højt niveau og fru Schaffners betænkning hæfter sig ved problemerne i forbindelse med den frie bevægelighed for Den Europæiske Unions borgere, men henviser problemerne med borgere fra tredjelande, hvoraf der ikke er så få, til andenpladsen.
Hvis vi ønsker at opbygge et integreret Europa, der samtidig er solidarisk og åbent over for sociale og kulturelle bidrag fra andre civilisationer, må vi også sørge for at forbedre den juridiske status for tredjelandsstatsborgere og gøre den mere gennemskuelig.
Hvis vi skal opnå et virkeligt statsborgerskab, der tager hensyn til borgere fra tredjelande, bør procedurerne for visumudstedelse forbedres, der bør være større information og gennemskuelighed i disse procedurer, og retten til familiesammenføring må udvides og styrkes, og dette skal alt sammen ske under overholdelse af de grundlæggende rettigheder og retten til en værdig sagsbehandling og til privatliv. I denne forbindelse er det også nødvendigt at fjerne den forskelsbehandling mellem unionsstatsborgere og tredjelandsstatsborgere, som er fastsat i nogle landes nationale udlændingelovgivning.
Personers frie bevægelighed bør i henhold til traktaterne også gælde for tredjelandsstatsborgere, der lovligt har bopæl i Unionen, og vi må derfor kræve, at disse borgere med hensyn til politiske, sociale og økonomiske rettigheder får samme behandling som enhver anden unionsborger.
Kort sagt må vi stile efter et Europa, der betragter mødet med andre kulturer og civilisationer som en social og kulturel berigelse og ikke som en fare for den offentlige orden og interne sikkerhed. Vi ønsker et åbent og solidarisk Europa, ikke et Europa, der er omdannet til en ren fæstning

Lindholm
Hr. formand, rapporten om fri bevægelighed for personer fra gruppen på højt niveau under forsæde af af Simone Veil, får en positiv modtagelse af fru Schaffner. Det er måske muligt, at fru Schaffner i det mindste har delvis ret. Men trods en meget god og udførlig motiveringsdel i betænkningen, er det umuligt at stille fru Schaffners betænkning i relation til dokumentet fra gruppen på højt niveau, da dette kun findes på fransk. Jeg håber inderligt, at vi får en hurtig afslutning på denne uacceptable situation, hvor nødvendige dokumenter mangler på et eller flere sprog. Det undergraver nemlig offentlighedens tillid og tiltro til både parlamentsmedlemmerne og Parlamentet.
Jeg kan altså her, da jeg ikke er så god til fransk, kun kommentere selve betænkningen af fru Schaffner. Hovedkonklusionen i betænkningen er stort set den, at den frie bevægelighed er realiseret. Jeg tror, vi er mange EU-borgere, der ikke er enige i det, og som gang på gang støder på egne problemer eller møder mennesker, der har problemer. Problemet kan heller ikke reduceres til et administrativt bureaukratisk problem, men beror naturligvis på viljen i Rådet til at gennemføre det, der skulle være gennemført den 1. januar 1993. Det er en deadline, som hele tiden udsættes, og spørgsmålet er, hvornår det får en ende.
Det, der forbavser mig utrolig meget som svensker, er, at man i denne situation ikke i højere grad udnytter de erfaringer og kundskaber, som den fyrreårige nordiske pasunion har at tilbyde. Det er et andet koncept, men jeg tror, der er meget at hente.
Fru Schaffner skelner klart mellem EU-borgere og borgere i tredjelande. Hun taler til og med for en diskriminering. Jeg læser følgende i punkt 23: «opfordrer Kommissionen til at klarlægge, at arbejdstagere fra tredjelande ikke har den samme frie bevægelighed som unionsborgerne« i Unionen. Dette er efter vores mening fuldstændigt uacceptabelt. Fri bevægelighed må gælde for alle , der lovligt befinder sig i Unionen. Fri bevægelighed drejer sig sandelig om mere end blot at vise passet.
Fru Schaffner er også positiv over for de kompensatoriske aktiviteter. De kompensatoriske aktiviteter har V-gruppen altid taget afstand fra, og det gør vi også nu. Der bliver ingen fri bevægelighed med dem. Vi havner i en gråzone af kontroller.
Vi tager også afstand fra, at man i rapporten regner med, at Schengen-samarbejdet og Amsterdam-traktaten allerede er klar og ratificeret. To lande skal have folkeafstemning om Amsterdam-traktaten. Vi ved ikke, hvordan det vil gå. I Unionen og i Parlamentet må vi ikke gå så hurtigt frem, at demokratiet bliver gjort til skamme.

Pradier
Hr. formand, betænkningen af fru Schaffner er en god betænkning og de sædvanlige lykønskninger er virkelig på sin plads på grund af kvaliteten af dette arbejde. Betænkningen overtager konklusionerne fra den rapport, som gruppen på højt niveau på foranledning af Kommissionen har udarbejdet, og denne tekst understreger uden omsvøb de hindringer og den modvilje, der stadig findes, hvad angår personers frie bevægelighed, selvom den anvender et moderat toneleje.
Men for nu at sige tingene helt klart, så befinder vi os i en virkelig skandaløs situation, der er helt uacceptabel, og hvis ansvar påhviler Rådet, medlemsstaterne og de nationale administrationer. Det er en skandale, fordi traktaterne klart krævede oprettelse af en ægte fri bevægelighed fra 31. december 1992, og nu er vi i 1998, skulle jeg hilse og sige. Det er en skandale, fordi situationen næsten ikke ændrer sig på trods af de gentagne domme fra Domstolen, der holder respekten for traktaternes ordlyd i hævd. Det er endelig en skandale, fordi medlemsstaternes regeringer fortsat modsætter sig iværksættelse af den vigtigste rettighed for borgerne. Man har således med stor omhu udvirket en række ændringer for at sikre kapitalens, tjenesteydelsernes og varernes frie bevægelser. Det er utvivlsomt meget vigtigt, at kapitalen og varerne kan bevæge sig frit, men med hensyn til personers frie bevægelighed har medlemsstaterne og regeringerne anvendt en hel række forsinkende manøvrer for at forhindre Parlamentets og Kommissionens initiativer i at skabe en ægte Union for de europæiske borgere og med fri bevægelighed.
Rådet er denne modviljes nøgleinstitution. Forsigtighed, restriktioner og slet skjulte lokale egoismer bremser vores landes ansvarlige. De medlemsstater, der ikke reelt omsætter direktiverne om fri bevægelighed, bør pålægges sanktioner, fordi de ikke har anvendt Rådets i sig selv meget tilbageholdende afgørelser. Med hensyn til de nationale administrationer, så forbliver de tro mod deres traditionelle uvilje mod forandringer og forholder sig tøvende og forsigtigt over for at tage direktiverne i anvendelse, hvilket fører til, at der indgives et stort antal andragender om den frie bevægelighed og rettes mange henvendelser herom til den europæiske ombudsmand. Kommissionen selv udviser stor tilbageholdenhed i anvendelsen af sin ret til at retsforfølge de medlemsstater, der overtræder bestemmelserne.
Vi må her hilse dette initiativ velkomment, der går ind for, at bestemmelserne om fri bevægelighed samles i en enkelt tekst, således at de endeligt er tilgængelige for borgerne og de juridiske specialister i europæisk ret på dette område. Forslaget om at tildele en enkelt kommissær ansvarligheden for personers frie bevægelighed går i samme retning og bør aktivt støttes. Betænkningen indeholder imidlertid en noget foruroligende formulering i punkt 23, hvor det nævnes, at arbejdstagere, der er borgere i tredjelande, ikke nyder gavn af den frie bevægelighed, som Unionens borgere har ret til. De kan kun opholde sig eller arbejde i en anden medlemsstat i det omfang, deres arbejdsgiver anerkender den frie bevægelighed af de udførte tjenesteydelser. Dette er helt igennem uacceptabelt. Vi bør nå frem til en situation, hvor enhver, der er bosat og arbejder lovligt i en af Unionens medlemsstater, ligeledes har loven med sig i alle Unionens øvrige medlemsstater. At tildele en arbejdsgiver en persons frie bevægelighed er en forkastelig fremgangsmåde, der absolut ikke bør tillades.
To ændringsforslag, som fru Zimmermann har stillet, ændringsforslag 8 og 9, synes at ville erstatte ordlyden af betænkningen på dette punkt. Disse ændringsforslags vedtagelse af Parlamentet vil være en forudsætning for, at medlemmerne af ARE-Gruppen vil stemme for denne betænkning.

Berthu
Hr. formand, rapporten fra gruppen på højt niveau om borgernes bevægelighed i Europa har måske skuffet nogle af dens ophavsmænd, da den ikke foreslår grundlæggende ændringer i den eksisterende lovgivning, og det er måske forklaringen på, at det i dag er så vanskeligt for medlemmerne af Parlamentet at få en oversættelse af denne tekst, hvem ved?
I denne rapport menes det altså, at de generelle lovgivningsmæssige rammer allerede er på plads, og at det nu er på tide først og fremmest at anvende de eksisterende tekster til punkt og prikke. Eftersom jeg taler og læser fransk, har jeg kunnet skaffe mig kendskab til rapporten, og jeg kan fortælle kollegerne, at denne tekst udmærker sig ved ikke at tage parti, at den på en behagelig måde bryder med den sædvanlige litteratur om emnet. F.eks. indeholder rapporten ikke en systematisk krigsførelse mod personkontrol ved medlemsstaternes grænser, og den fastholder endda, og jeg citerer, at ophævelse af disse kontroller kun vil være til skade for sikkerheden.
Samtidig afholder rapporten sig omhyggeligt fra at blande de europæiske borgeres bevægelighed sammen med bevægeligheden for tredjelandes borgere, som ellers er en hyppig faldgrube i disse fora. Og endnu bedre, så understreger den, at de europæiske borgeres frie bevægelighed, således som den forstås i traktatteksterne, ikke nødvendigvis er en ret til at bevæge sig hen eller opholde sig på et andet sted for at undgå alle formaliteter.
Endelig afliver rapporten en anden myte ved at fastholde, at medlemsstaternes borgeres frie bevægelighed ikke betyder, at de nødvendigvis skal nyde gavn af samme rettigheder overalt. Tværtimod bør enhver stat kunne bevare et vist antal nationale lovgivninger, og der er ingen grund til at komplicere livet for 360 millioner europæiske borgere, der bor i deres hjemland og ikke stiller krav om noget, udelukkende for at gøre det lettere for 5, 5 millioner, der lever uden for deres hjemland og selv har valgt dette. Man kunne ønske, at dette fornuftige princip anvendtes i alle europæiske politikker, og ikke mindst med hensyn til den fælles mønt.
Når først disse fornuftige rammer er lagt, bliver det lettere at behandle de fremlagte forslag, der er ujævne, og nogle endda angribelige, som dem om den offentlige administration, men andre er også interessante, som bestemmelserne om at bevare retten til visse sociale rettigheder, når man er nødt til at arbejde i flere medlemsstater efter hinanden.

Stirbois
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil først gerne takke fru Schaffner for denne betænkning, som er meget moderat i sin tilgang til den frie bevægelighed. Den er brolagt med gode hensigter, desuden finder man en vilje til at styrke kontrollerne ved de ydre grænser, iværksætte nye klagemuligheder for private, der støder på problemer i udøvelsen af deres rettigheder, modernisere rettighederne med hensyn til social sikring, sprogindlæring, kulturelle udvekslinger, og alt dette kan vi kun være tilfredse med.
Dette kan imidlertid ikke forhindre os i at gøre opmærksom på visse punkter, som vi finder klart uacceptable. Således foreslår fru Schaffner at anvende en mere snæver definition af de stillinger i den offentlige administration, der skal være forbeholdt borgere i staterne, og det forekommer mig, at hun på denne måde gør kriterierne for adgang til den offentlige administration mere fleksible. Vi kan på ingen måde tilslutte os, at den offentlige administration, hvor der stadig er nationale præferencekrav, skal rammes af sådanne bestemmelser. I Frankrig er den offentlige administration - som i næsten alle de øvrige lande i Europa - forbeholdt borgere fra nationalstaten, og det bør fortsat gælde.
Betænkningen foreslår også en mere fleksibel fortolkning af reglerne om familiesammenføring. For mit eget vedkommende har jeg altid forsvaret famliebegrebet, for jeg mener, at det er en garanti for vores nationers overlevelse. Men jeg mener ikke, at familiesammenføringsbegrebet kan strækkes til det yderste, og det bør især ikke anvendes som påskud for en massiv tilstrømning af nye indvandrere til en stat, indvandrere, hvis eneste adkomst til landet er et påskud om at have en fjern slægtning, der allerede er i værtslandet.
Det foreslås ligeledes at forbedre situationen for statsborgere fra tredjelande, der opholder sig i en medlemsstat. Men har de ikke allerede alle muligheder for at blive modtaget og integrere sig i værtslandet? I Frankrig nyder udlændinge, der er legalt bosat, de samme rettigheder og privilegier, som enhver franskmand, der er født i landet. Kan de forlange mere? Det tror vi ikke, og det ville tværtimod være en form for forskelsbehandling.
Endelig vil denne betænkning fremme den frie bevægelighed for EU-borgeren. Det er udmærket, men træet må ikke skjule skoven. Der er allerede nu bevis for, at Schengen-aftalerne ikke kan anvendes strengt i dag, fordi de er katastrofale for staternes sikkerhed. Ved at ophæve kontrollen ved de indre grænser og erstatte den med hypotetiske fælles ydre grænser opnår man kun, at der skabes fri bevægelighed for narkotika, for handelen med og forbruget af narkotika, og fri bevægelighed for ulovlig indvandring, hvilket medfører usikkerhed og international kriminalitet i stadigt stigende omfang. Man må simpelthen indse, at forudsætningerne på nationalt plan i form af fuld beskæftigelse og social ro endnu ikke er til stede for at kunne gennemføre et europæisk område uden indre grænser.
Derfor kan vi, ligesom Schaffner-betænkningen gør det, foreslå en styrkelse af kontrollen ved grænserne, men dette bør også være et led, kære kolleger, i en sammenhængende, præventiv og harmoniseret indvandringspolitik, en udvikling af det politimæssige og retslige samarbejde, en harmonisering af naturaliseringsreglerne, der bør tage udgangspunkt i slægtskab, og en restriktiv familiesammenføringspolitik.

Zimmermann
Fru kommissær, det glæder mig, at De er til stede i dag. Kære kolleger, jeg mener, at hvis vi tror, at den frie bevægelighed for personer allerede er opnået i Europa, så ligger vi allesammen under for en illusion. Mange af os har jo allerede sagt ikke så lidt om de mange forhindringer. Men jeg mener, at netop rapporten fra gruppen på højt niveau under forsæde af Simone Veil også påpeger, hvordan man kan opnå ændringer. Af de 80 punkter, som er blevet optaget, ser man også ganske klart, hvilke problemer der er. Problemer, som jeg selv har kendt særdeles godt i 27-28 år, må jeg sige. Jeg har som hollænder boet i Tyskland siden 1970. Nå, siger man, og hvad så? Som unionsborger har man ingen problemer. Jeg kan nævne Dem mange problemer, som jeg stadigvæk har i dag. Det er klart, nu har jeg et tysk diplomatpas. Det gør det noget nemmere, men desuden har jeg også en opholdstilladelse. Skizofrent, må man sige, men sådan er det. Det sker for mange af os, når vi vil realisere det, som faktisk også står i Maastricht-traktaten. I Maastricht-traktaten står der jo også, at der kunne være flere personer her end mig, som har et andet statsborgerskab end det land, de repræsenterer. Men der står også, at vi har ret til at tage arbejde i ét land og bo i et andet land, f.eks. som grænsearbejdere, der bor i ét land og har deres forsikringer i et andet land.
Jeg kender alle disse problemer - jeg kommer fra grænseområdet ved Aachen - og jeg ved, hvilke vanskeligheder der er. Men hvad sker der, hvis disse mennesker så ovenikøbet tillader sig at gøre det, som sker i næsten hvert tredje ægteskab, nemlig at blive skilt? Så kommer de helt store problemer med pensionskrav, socialforsikringskrav, krav på børnepenge og så videre. Det kunne der siges meget mere om.
Jeg hilser det velkomment, at vi tager fat på dette problem, og at meget af det er berørt i Veil-rapporten. Men jeg har nu i første omgang kun talt om dem, som har et unionspas. Lad os derefter se på dem, der ikke har et unionspas, og som endvidere - bevidst eller ubevidst, måske af de samme grunde, som jeg - ikke har skiftet nationalitet, men allerede har levet hos os i 30 år. Vi har hentet dem til os for at gøre arbejdet for os. De har så at sige gjort deres pligt, og nu skal de se, hvad de får for det. Disse mennesker har særdeles mange vanskeligheder. Når hr. Schiedermeier siger, at disse mennesker måske ønsker at komme ind via en bagdør, så vil jeg gerne sige til ham, at det er et problem, som jeg lige nu beskæftiger mig med. Den pågældende familie har tysk statsborgerskab, to børn fik deres skoleuddannelse i udlandet, men de var ikke i Tyskland, da de blev 16 år, hvilket betyder, at de ingen opholdsret har. Seks børn bor i Tyskland og har opholdsret ligesom deres fader og moder. De andre to må rejse tilbage. Hvad er det for en stat, hvor vi sender disse mennesker tilbage, og hvor vi ikke giver disse mennesker en eneste chance for at kunne blive hos os?
Når vi ser, at der i den offentlige sektor - jeg har selv været i den offentlige sektor i 30 år - kun er adgang for tyskere, og at der for ikke-tyskere igen gælder særdeles mange undtagelser, ingen permanent arbejdstilladelse og så videre, så mener jeg, at der er mange, mange ting, vi stadig mangler at gøre.
Jeg håber, at vores ændringsforslag vedtages, for det ville så også være en lejlighed til at vise medlemsstaterne, hvor vi ønsker at bevæge os hen ved begyndelsen af det 21. århundrede, nemlig mod et fælles Europa, hvor alle borgere, uanset hvilken nationalitet de har, får de samme rettigheder og de samme muligheder for i fællesskab at opbygge dette Europa.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, det sker ikke så ofte, at jeg - for på helt retfærdig vis at rose en ordførers arbejde - kan skrive under på hr. Schulz' ord. Men, hr. formand, jeg tror rent faktisk, at der er to beskrivelser, der gælder for fru Schaffners betænkning: Den er velafbalanceret, og den er i overensstemmelse med den gældende traktat. Hr. Schulz har sagt, at betænkningen er »Maastricht-venlig«. Det er fint, hvis han virkelig mener »Maastricht-venlig«. Den er i overensstemmelse med den gældende traktattekst, og derfor kan jeg skrive under på den.
Hr. formand, der er indtil videre blevet sagt mange ting, som jeg er enig i. Lad mig derfor fremføre to overvejelser af mere generel karakter, som jeg finder relevante.
For det første befinder vi os rent faktisk i et grænseområde, hvor det, vi indtil videre har nået, kaster lys og skygge. Ja, skygge, hr. Schulz, men også lys og mange gode resultater. Og som svar på hr. Pradiers fremragende indlæg kommer her min første overvejelse: Hr. Pradier, den fjerde frihed mangler stadig at blive udviklet, men lad os ikke glemme, at en af Maastricht-traktatens store fortjenester er, at den giver denne fjerde frihed politisk indhold via artikel 8, denne frie bevægelighed for personer, og hvis dette er tilfældet, må det også være tilfældet i den afledte ret.
Ud over formuegoders og kapitalens frie bevægelighed, ud over tjenesteydelsernes frie bevægelighed - og vi må heller ikke glemme, hr. Pradier, at bag en tjenesteydelse står der, som De selv har fremhævet, som regel en person, der har de rettigheder, som anerkendes vedkommende af enhver social og demokratisk stat - udgør den fjerde frihed - personers frie bevægelighed - en grundlæggende politisk akse, der flytter Den Europæiske Unions tyngdepunkt fra dobbeltleddet forbruger/marked til dobbeltleddet borger/rettighed. Dette er et vigtigt resultat, og det må vi fremhæve med alle de efterfølgende konsekvenser.
Amsterdam-traktaten giver os naturligvis herefter en udfordring: at inkorporere det, som indtil videre har været - og jeg gentager - denne tredje søjles grænseområde, den frie bevægelighed for personer især, i fællesskabslovgivningen. Dette er vores udfordring, og der er ingen tvivl om, at denne udfordring skaber mange problemer. Men den er dog inkluderet i Amsterdam-traktaten, og dette er et vigtigt resultat, et resultat, som skal videreudvikles med alle nødvendige forholdsregler.
Den anden overvejelse, som jeg finder relevant, og som ikke er blevet fremhævet, er nødvendigheden af at sikre, at konsolidere den direkte virkning af artikel 8 A. For selvom det er sandt, at artikel 8 og 8 A kun udgør supplerende retsgrundlag til vedtagelse af bestemmelser under den afledte ret, udspringer unionsborgernes ret til fri bevægelighed og til bosættelse af selve traktaten og ikke af direktiverne. Dette skal holdes in mente. Disse rettigheder kan ikke skilles fra unionsborgerskabet, hvilket ligeledes gælder for de øvrige rettigheder i artikel 8, afsnit b), c) og d).
Rapporten fra gruppen under forsæde af fru Veil forsvarer denne tese om den direkte virkning og kræver, at enhver unionsborger skal kunne kræve anvendelse af princippet om ikke-forskelsbehandling med hjemmel heri. Vi bemærker, at Domstolen endnu ikke har udtalt sig, og vi håber, at den, når den snart udtaler sig, vil bidrage til at konsolidere denne tese.
Over for Kommissionen må det bemærkes, at i de klagesager, som Domstolen behandler, har Kommissionen fastholdt denne tese om den direkte virkning. Men i den anden betænkning om borgerskab, som Parlamentet drøfter i disse øjeblikke, begrænser Kommissionen sig dog til at bekræfte noget meget tvetydigt, nemlig at det ville være logisk, at artikel 8 og 8 A tilsammen ville give anledning til rettigheder vedrørende indrejse og bosættelse. Men den henviser dog i sidste instans til retsgrundlaget i traktatens artikel 49, 54, 56 og 6.
Jeg mener, og hermed slutter jeg, hr. formand, at man endvidere må sige, at der fortsat ville mangle et samlet retsgrundlag for den frie bevægelighed. Dette er efter min opfattelse de grundlæggende udfordringer, som vi fra nu af og med Amsterdam-traktaten i hånden må udvikle.

Blokland
Hr. formand, af de fire friheder, der nævnes vedrørende det indre marked, er personers frie bevægelighed stadigvæk et vanskeligt punkt. Det er ikke så mærkeligt. Mon dem, der dengang udarbejdede traktaten, har gjort sig klart, hvor vide rammer der er for fortolkningen af denne frihed? Har de kunnet forestille sig de vidtgående konsekvenser af personers frie bevægelighed?
Det har således vist sig, at ophævelsen af de indre grænser i praksis kun har kunnet ladet sig gøre på betingelse af kompenserende foranstaltninger og en meget stærk ydergrænse. Har borgerne i den sidste ende opnået ret meget herved? EU-fæstningen er i det mindste en uundgåelig følge af idealet om åbne grænser.
I betænkningen af fru Schaffner kommer man ind på bidraget fra gruppen på højt niveau til diskussionen om personers frie bevægelighed. Schaffner-betænkningen går efter min mening for vidt med f.eks. fortolkningen af traktatbestemmelserne og forgudelsen af det såkaldte EU-borgerskab, et urealistisk koncept, der er langt væk fra borgerne, og som man må pådutte dem gennem reklamekampagner.
Den Grønne og Den socialdemokratiske Gruppes ændringsforslag er helt uacceptable. Med hensyn til Den Grønne Gruppe: Henvisningen til anti-diskriminationsartiklen i Amsterdam-traktaten er unødvendig i en betænkning om personers frie bevægelighed. Men hvis man skal citere, bør man i det mindste gøre det korrekt: Hvorfor et ændringsforslag som tilføjer seksuelle tilhørsforhold og alder til handicappede, men ikke køn, race, religion og livsanskuelse?
Den Socialdemokratiske Gruppe vil åbenbart med deres ændringsforslag give borgere fra tredjelande større rettigheder end EUborgere. Denne form for logik forstår jeg ikke. Situationen er nu den, at franske borgere frit kan slå sig ned i Nederlandene, hvis de kan forsørge sig selv. Dette skyldes, at de pågældende ikke er nederlandske statsborgere og derfor ikke omfattet af nederlandsk lov. Det er altså en begrænsning. Og efter min mening er det en nødvendig begrænsning: I modsat fald ville der opstå kaos i flere medlemsstater. Hvis der er begrænsninger for EU's egne borgere, hvorfor må de så ikke gælde for borgere fra tredjelande? Ja, hvorfor skal de have flere friheder end EU-borgerne? Disse ændringsforslag er urealistiske, og hvis de vedtages, stemmer vi bestemt imod denne betænkning.

Cellai
Hr. formand, når jeg på vegne af Alleanza Nazionales delegation udtrykker vores store værdsættelse af fru Schaffners arbejde, understreger vi også betydningen af beretningen fra gruppen på højt niveau som en form for bevidstgørelse om omfanget af problemerne med hensyn til den frie bevægelighed for personer. Selvom der har været betydelige forbedringer i løbet af årene, er der et mærkbart behov for at fjerne de skævheder, der fortsat udgør en hindring for en fuld anvendelse af reglerne på området. Under læsningen af fru Veils beretning forstår man, at hovedproblemerne med hensyn til personers frie bevægelighed først og fremmest ikke kan tilskrives lovgivningsmæssige hindringer, men snarere skyldes, at de eksisterende direktiver og forordninger, der i visse tilfælde er særdeles indviklede, ikke anvendes. Der er endvidere et problem med tilpasningen af fællesskabsretten til den nationale ret, da førstnævnte i mange tilfælde kun omsættes delvist og ikke som helhed.
Der er derfor et behov for at skabe orden, og vi må til at udarbejde bestemmelser om de forskellige aspekter gennem kodificerede direktiver og forordninger, således at vi undgår problemet med en alt for indviklet og uforståelig lovgivning.
Samtidig vil borgernes rettigheder blive bedre defineret i dette forenklingsarbejde. En borger, der beslutter at slå sig ned i en anden medlemsstat i Unionen, har kunnet få den samme behandling, som en borger, der ikke forlader sit oprindelsesland, får, og han bør ikke straffes for dette valg. Det grundlæggende begrebssæt bør være ens og baseret på lige behandling og bekæmpelse af forskelsbehandling med respekt for menneskerettighederne.

Van Lancker
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil begynde med en opfordring til Parlamentet og alle kollegerne, Parlamentet har altid været motor for personers frie bevægelighed som en fundamental frihed. Jeg håber, at det ved forhandlingen af og ved afstemningen om betænkningen af kollega Schaffner, at det fortsat vil være tilfældet. Parlamentet skal til stadighed kæmpe mod den tendens, der hersker i mange medlemsstater, i retning af at rulle sig sammen og skabe institutionelle og faktiske barrierer for personers frie bevægelighed og til også at diskriminere borgerne, ja diskriminere på grund af deres nationalitet. Jeg vil benytte min tale til at komme ind på et særligt punkt, nemlig tredjelandes status inden for rammerne af personers frie bevægelighed.
I mit land, Belgien, føres der for tiden en debat om kommunal stemmeret for tilflyttere, der har boet mange år i vores land. Mit parti, SP, går ind for dette, men det er en meget vanskelig debat, en debat der skal hamle op med menneskers angst og racistiske reflekser. Men man kan næsten ikke forestille sig, hvor mange andre former for diskrimination der eksisterer ud over den nævnte diskrimination mod borgere fra tredjelande, der bor permanent i EU. Med hensyn til opholdstilladelse, med hensyn til mulighederne for at søge lønnet arbejdet eller slå sig ned som selvstændig og endvidere, kollega Schiedermeier, retten til familiesammenføring, der er en fundamental menneskeret, der er fastsat i internationale konventioner, er for disse mennesker ikke noget selvfølgeligt, og det bestrides endog af Dem. Selvom Gruppen Veils mandat var begrænset, har Gruppen fremlagt gode forslag også herom. Jeg mener, at Parlamentet skal støtte disse forslag. Eller finder vi det stadigvæk helt normalt, at en tyrkisk tilflytter fra Genk ikke kan søge arbejde i Aken, der ligger 35 kilometer væk, hvor hans italienske nabo har denne mulighed? Finder vi det normalt, at tyrkiske drenge skal søge om visum for at komme med fodboldklubben til London, hvor hans spanske ven bare kan rejse? Synes vi, at det er normalt, at mennesker fra tredjelande i mange tilfælde ikke kan hente deres syge familiemedlemmer, deres syge forældre, ind i landet, heller ikke hvis de påtager sig deres forsørgelse? Er det menneskeligt, at en kvinde, der er ladt i stikken af sin mand, også kan blive sat ud af landet, kun fordi hun ikke er borger i EU?
Min gruppe, kolleger, går i hvert fald ind for afskaffelsen af alle former for diskrimination mellem borgere fra medlemsstater, mellem unionsborgere og borgere fra tredjelande, der har bosat sig permanent. Det er indholdet i en række af vores ændringsforslag. Jeg har i øvrigt bemærket, at både gruppen på højt niveau under forsæde af fru Veil og en række af de forslag, som Kommissionen for nyligt har indgivet, er et betydeligt skridt i denne retning, og jeg håber derfor også, at kollegerne kan støtte vores filosofi. Men efter denne debat gør jeg mig ingen illusioner med hensyn til en række grupper i Parlamentet. Jeg takker allerede nu kollegerne fra ARE og Den grønne Gruppe og alle andre, der er villige til at støtte vores ændringsforslag.

Cederschiöld
Hr. formand, den frie bevægelighed i Unionen er for borgerne måske det mest konkrete udtryk for samarbejdet i Europa. Man skal kunne vælge at bo og arbejde i forskellige lande samt vælge i hvilket land, man vil bosætte sig i længere eller kortere tid.
I folkeafstemningen om svensk EU-medlemskab var netop fri bevægelighed et af de afgørende argumenter for medlemskab. Mange grænsependlere har dog stadig problemer med at få udbetalt pensioner og tillægspensioner samt problemer, når de vil registrere sig i andre lande.
Den frie bevægelighed er på vej til at blive realiseret, men visse regeringer slår bremserne i. Her er der grund til at komme med eksempler og advarsler. Derfor vil jeg tage Thors tema op. Vi forhindrer diskriminering i EU af andre landes borgere, men er det i overensstemmelse med traktaten at diskriminere borgerne i ens eget land?
I Sverige kæmper mange videnintensive virksomheder med problemer med at ansætte veluddannede personer. Telekom-selskabet Ericsson har truet med at flytte hele sin udviklingsafdeling og virksomhedsledelse til et andet land, hvis virksomheden ikke kan få udenlandske personer med topkompetence til at flytte til Sverige. Det vil disse personer imidlertid ikke gøre på grund af skatterne. For at løse problemet med den høje skat vil den svenske regering indføre særlige skattelettelser på grundlag af nationalitet. Almindelige svenske arbejdere skal leve videre med en indkomstbeskatning på over 50 % samtidig med, at veluddannet, letbevægelig arbejdskraft får et skattefristed - dette, i henhold til oplysninger, med støtte fra Kommissionen, som jo dermed støtter skattedumping for virksomhedslokalisering. Disse undtagelser for højtuddannet arbejdskraft kommer for at bevare politikken med den høje skat, som ellers ville blive umulig. Den frie bevægelighed ville ellers føre til lavere skatter og udjævnende vilkår mellem medlemslandene.
Den rådende skattekonkurrence har vist, at et lavere skattetryk fremmer foretagsomheden. Men hvis dem, der bliver tilbage i landet, diskrimineres, eller hvis dem, der forlader landet, tvinges til at fortsætte med at betale skat til hjemlandet, så forsvinder tilliden til EU.
Nu bliver der i vores land grundlag for et princip om levestandard efter nationalitet, og princippet om forskellig løn for lige arbejde stadfæstes. Norden er et meget positivt eksempel, når det gælder pasunionen, men det er et lige så dårligt eksempel, når det gælder synet på skatter. Der er stadig meget, der skal gøres for at opnå fri bevægelighed og frihed!

Elliott
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at sige, at jeg ikke blot taler på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe men specielt også på vegne af de britiske Labour-medlemmer, der går meget stærkt ind for de forslag og mål, der er udarbejdet af gruppen på højt niveau under forsæde af Simone Veil. Vi kan finde mange problemer, der begrænser den frie bevægelighed, specielt spørgsmålet om manglende sprogkundskaber og den manglende anerkendelse af kvalifikationsbeviser fra andre medlemsstater, om hvilket jeg for omtrent et år siden udarbejdede en udtalelse fra Kulturudvalget.
Der er også spørgsmålet om afstemning af sociale ydelser og pensioner. Alle disse ting er hindringer. Vi får hele tiden at vide, at vi skal have fri bevægelighed, hvis Europa skal fungere, og at den frie markedsøkonomi fungerede i USA på grund af fri bevægelighed. Tidligere endte mange af de grupper, der flyttede rundt i USA, herunder jøder og sorte, i ghettoer, hvor de levede som andenklasses mennesker. Det er ikke det, vi ønsker.
Jeg støtter fuldt ud de ændringsforslag, der er fremsat i denne betænkning af fru Schaffner, som skal sikre, at ingen af de personer, der har en lovlig og permanent opholdstilladelse i medlemsstaterne, skal have en andenklasses status, men at de skal have den samme ret til bevægelighed og deltagelse i legale aktiviteter, som gælder for statsborgerne i medlemsstaterne.
Afslutningsvis vil jeg sige, at tre punkter i betænkningen volder de britiske Labour-medlemmer store kvaler, nemlig betragtning A og L samt punkt 1. Disse punkter handler om behovet for at sikre en total afskaffelse af grænsekontroller, og de synes at ignorere den femårige undtagelse, der blev vedtaget på Amsterdam-konferencen i juni i fjor. Jeg mener, at man bør tage højde for følgerne af Amsterdam-aftalen i denne sag, og vi vil være nødt til at stemme imod disse punkter, skønt jeg håber, at det ikke vil være nødvendigt at stemme imod betænkningen i sin helhed.

De Esteban Martín
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær, jeg vil også gerne takke ordføreren og gruppen på højt niveau under forsæde af fru Veil for deres arbejde.
Jeg tror, at et af Den Europæiske Unions vigtigste resultater er det indre marked, der har en langt større rækkevidde end blot den økonomiske. Det indre marked giver også nye friheder og muligheder for borgerne som arbejdstagere, forbrugere og familiemedlemmer.
At være fællesskabsborger har derfor i dag antaget en ny dimension. Vi må dog være bevidste om, at der stadig er mange vanskeligheder at overvinde, før vi opnår den fulde gennemførelse af denne ret til fri bevægelighed, som burde have været en realitet i 1993.
Den generelle konklusion er, at den eksisterende lovgivning er tilstrækkelig. Det problem, der skal løses, er derfor at sikre, at fællesskabsbestemmelserne anvendes effektivt, og dette er - tror jeg - en stor udfordring.
Som medlem af Udvalget for Andragender og Kulturudvalget kan jeg forsikre Dem om, at problemerne især med anerkendelse af faglige kvalifikationer og eksamensbeviser, problemerne med opholdstilladelser eller så dagligdags emner som anvendelse af motorkøretøjer har direkte indvirkning på borgernes og deres familiers privatliv.
Vi må heller ikke glemme, at den utilstrækkelige oplysning stadig er en af de vigtigste årsager til ikke kun hindringerne for den frie bevægelighed, men også til en lang række skuffelser, når borgerne finder ud af, at deres forventninger ikke stemmer overens med fællesskabsretten. Mange er f.eks. ikke bekendt med de skridt, der skal opfyldes, for at deres sociale ydelser kan blive betalt i en anden stat. Eller for at tage et andet eksempel: Omkostningerne ved overførsel af penge til udlandet udgør en stor ulempe for personer, der - lige som pensionisterne - bor i udlandet i lange perioder.
Efter min mening, og her er jeg enig med betænkningen, kunne huller af denne art udfyldes ved at styrke oplysningskampagnerne om europæernes rettigheder. Det er ligeledes nødvendigt at fremme det administrative samarbejde mellem nationale og Fællesskabets organer og institutioner med henblik på at opnå gennemskuelighed og forståelse af fællesskabslovgivningen, hvilket vil gøre det nemmere for borgerne at kende deres rettigheder og forpligtelser.
Det ville også være en stor hjælp, hvis det var muligt at afholde uddannelseskurser for embedsmændene i de administrative organer vedrørende de mest almindelige problemer, som de støder på, således at disse kunne løses så tæt ved borgerne som muligt.
Endelig vil jeg gerne fremhæve de foranstaltninger, der indføres på uddannelsesområdet. Indlæring af sprog, kulturudveksling og vanskelighederne for stipendiemodtagere og lærlinge er også problemer, som vi bør være specielt opmærksomme på.
Mine damer og herrer, opbygningen af et fælles uddannelsesområde er efter min mening det vigtigste element til opnåelse af vores ultimative mål, nemlig opbygningen af et virkeligt område med frihed og sikkerhed inden for Den Europæiske Union, og for dette bør vi alle arbejde

Gradin
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg hilser fru Schaffners betænkning om rapporten om fri bevægelighed for personer, som er fremlagt af gruppen på højt niveau under ledelse af Simone Veil, velkommen. Fri bevægelighed og retten til frit at bosætte sig i Unionen er den af de fire grundlæggende friheder, som det synes at tage lang, lang tid at gennemføre. Dette var også baggrunden for, at Kommissionen nedsatte denne arbejdsgruppe. Opgaven var dels at undersøge, hvilke konkrete forhindringer, der findes for den frie bevægelighed for personer i Unionen, dels at foreslå egnede løsninger.
Arbejdsgruppens konklusion er, at lovgivningen om fri bevægelighed for personer allerede eksisterer i stor udstrækning, og at de fleste problemer, der identificeres, kan løses, uden at lovgivningen ændres. Gruppen mener, at det største problem drejer sig om tillempningen af disse rettigheder. For at gøre det nemmere for individet også i praksis at udnytte sine rettigheder, har arbejdsgruppen formuleret omkring firs henstillinger, som primært handler om bedre information, hvilke rettigheder, der gælder for den frie bevægelighed, øget samarbejde mellem medlemsstaterne, bedre uddannelse af nationale tjenestemænd samt at gøre det nemmere for personer at søge arbejde i en anden medlemsstat. Jeg synes, at dagens debat handler om netop alle disse problemer.
Borgere i tredjelande berøres i rapporten. Man behandler især samordningen af systemerne for social tryghed, som behøver at blive udvidet til helt eller delvist at omfatte disse borgere. Endvidere anbefaler gruppen øget bevægelighed for borgere i tredjelande, som arbejder i servicevirksomheder. Rapporten taler også for bevægelighed for familiemedlemmer til borgere i tredjelande. Jeg havde imidlertid også ventet en stillingtagen af mere principiel natur i rapporten vedrørende borgere i tredjelande, som opholder sig legalt i vores femten medlemslande. Det tror jeg, at de forventer sig af os.
Ordføreren fru Schaffner bekræfter de mange værdifulde henstillinger, som gruppen på højt niveau har foretaget. En række af disse henstillinger diskuteres for øvrigt her i Parlamentet, f.eks. forslaget om kompletterende pensionsrettigheder for arbejdstagere, der flytter inden for Unionen samt forslaget om at udvide systemet for social tryghed til borgere fra tredjelande, der flytter inden for Fællesskabet.
Jeg er også enig i fru Schaffners synspunkt om, at der kræves en ordentlig informationsindsats, både over for personer men også over for myndighederne. Kommissionen har også, som Parlamentet ved, taget en række initiativer på dette område. Eksempler på dette er informationskampagnen om borgernes Europa, som blev lanceret i 1996 samt Carolus-programmet for udveksling af tjenestemænd inden for medlemsstaternes forvaltninger. Målet her er, at den lovgivning, der gælder for fri bevægelighed på det indre marked, også skal anvendes i praksis af alle vores tjenestemænd. Vi behøver med andre ord tjenestemænd, som yder en god service over for alle vores borgere.
For at svare på de opfordringer, som rapporten giver til Kommissionen, vil jeg også nævne to andre vigtige aktiviteter, der præsenteres, og som skal bidrage til, at princippet om fri bevægelighed realiseres. Det første initiativ drejer sig om en handlingsplan for det indre marked. Et af denne plans mål er at skabe et indre marked, som gavner alle borgere. For at opnå dette er der arbejde i gang for at afskaffe personkontrol ved grænserne, revidere bestemmelserne om bosættelse, værne om de sociale rettigheder og yderligere gøre det nemmere for mennesker at bevæge sig på arbejdsmarkedet i EU. Der iværksættes også aktiviteter for at forbedre dialogen med borgerne.
Det andet initiativ, som jeg gerne vil fremhæve, er en handlingsplan for fri bevægelighed for arbejdstagere, som jo blev vedtaget af Kommissionen i november 1997, og som også berører en hel del af de henstillinger, som Veil-gruppen fremlægger.
Andre forslag, som er fremlagt af Veil-gruppen genfindes i Amsterdam-traktaten. Med hensyn til dette arbejder Kommissionen for så hurtigt som muligt at kunne omsætte disse traktatændringer til praktisk politik. Såvel rapporten fra gruppen på højt niveau som fru Schaffners betænkning, synes jeg, giver et godt grundlag for videre diskussion om, hvilke konkrete aktiviteter, der er behov for, for at opnå en reel fri bevægelighed for Europas borgere.

Formanden
Mange tak, fru Gradin.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen udskydes, indtil det tilgrundliggende dokument foreligger på alle sprog.

Udvidelsen og samarbejdet inden for retlige og indre anliggender
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om betænkning (A4-0107/98) af Posselt for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om virkningerne af Den Europæiske Unions udvidelse for samarbejdet inden for retlige og indre anliggender.
Jeg giver ordet til hr. Schulz, som har en bemærkning til forretningsordenen

Schulz
Hr. formand, jeg henviser til forretningsordenens artikel 96 og beder Dem om ikke at åbne debatten nu. Jeg begrunder min anmodning med, at vi kun har 6 minutter, til afstemningen skal begynde. Enhver, som opholder sig regelmæssigt i Parlamentet, ved, hvad der starter her om få minutter, nemlig en meget udisciplineret indstrømning af masser af parlamentsmedlemmer, som er uinteresserede i enhver debat og kun interesserer sig for, at afstemningen skal begynde, men ikke har nogen interesse i forhandlingen. Jeg beklager dette over for kollega Posselt og ordføreren fru Spaak og også over for de talere, som i så fald skal tale i eftermiddag. Men vi skylder Parlamentets værdighed, at vi gennemfører forhandlingerne i en nogenlunde acceptabel form, og det er ikke muligt nu.
For det andet beder jeg Dem, hr. formand, over for Parlamentets Præsidium at fremføre protesten fra i hvert fald de socialdemokratiske medlemmer af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender. Vi har hver gang den udsøgte fornøjelse at måtte debattere vores betænkninger på tidspunkter svarende til det nuværende, og det anser jeg for urimeligt i betragtning af emnernes vigtighed. Måske kan man i fremtiden tage hensyn til dette ved den tidsmæssige planlægning

Formanden
Det er formanden, som beslutter, om forhandlingen skal udsættes. Jeg forstår på bifaldene, at der er enighed, men jeg giver ordet til ordføreren, hr. Posselt, som vil give udtryk for sin holdning

Posselt
Hr. formand, jeg beklager de omstændigheder, som har tvunget kollega Schulz til denne berettigede udtalelse. Men jeg anser den for absolut berettiget, og jeg vil gerne sige ganske klart, at jeg på min gruppes vegne, men også som ordfører ønsker at protestere mod, at dette møde gennemføres på denne måde. Jeg har absolut intet imod, at betænkninger drøftes torsdag eftermiddag eller fredag formiddag. Jeg er under alle omstændigheder til stede, og jeg mener, at enhver mødedag og enhver mødetime har samme vægt og samme værdi.
Men jeg mener, at der er visse emner, som interesserer en bred offentlighed, og hertil hører helt bestemt ikke det yderst vigtige forretningsordensspørgsmål, som vi drøftede i morges, og som er særdeles vedkommende for os i den interne drift, men på ingen måde appellerer til offentligheden. Jeg ønsker at protestere mod det absurde i, at vi debatterer forretningsordensspørgsmål, som angår Parlamentet selv, tidligt på dagen, hvor mediedækningen er størst, og udsætter de emner, der har offentlighedens interesse og indeholder sprængstof, til ud på natten.

Formanden
I overensstemmelse med det fremførte foreslår jeg Parlamentet, at forhandlingen udsættes til kl. 17.
(Parlamentet erklærede sig for enigt)
(Mødet udsat kl. 11.55 og genoptaget kl. 12.00)

Velkomstord
Formanden
Mine damer og herrer, jeg kan i dag med glæde byde velkommen til en delegation på 12 medlemmer fra Maltas parlament under ledelse af dets formand, hr. Spiteri, som alle har taget plads i den officielle loge.
Delegationen er kommet til Strasbourg i anledning af det 10. møde i det blandede parlamentariske udvalg. De har i dag afholdt møder med deres kolleger i Europa-Parlamentet, både om Agenda 2000 og om Maltas forbindelser med Den Europæiske Union og de fremtidige forhold, og de har udvekslet meninger om forskellige områder inden for kultur, uddannelse, forskning og udvikling, samarbejde om indvandringspolitik og bekæmpelse af terrorisme og narkotikahandel samt Unionens middelhavspolitik, især Euro-Middelhavsprocessen.
Jeg ønsker Dem et behageligt ophold og en meget frugtbar forhandling.
Jeg giver ordet til hr. Chichester, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Chichester
Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem for at have afbrudt mødet her til morgen, således at medlemmerne kan indtage deres pladser inden afstemningen klokken 12. Jeg beklager, at nogle af mine kolleger er sent på den, men jeg takker Dem alligevel.

Afstemning
Formanden
Jeg giver ordet til hr. Dell'Alba, så han kan fremføre en præcisering vedrørende ikrafttrædelsesdatoen.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg vil blot bekræfte det, som jeg anmodede om under forhandlingen, nemlig at denne regel først træder i kraft den 14. september, således at de pågældende underudvalg får tid til at tilpasse deres arbejde til denne nye bestemmelse.
(Forslaget til afgørelse vedtoges)

Dührkop Dührkop
Hr. formand, jeg vil gerne anmode om en revision af oversættelsen til de forskellige sprog, især den tyske udgave, hvori jeg har konstateret nogle oversættelser, som kan give anledning til misforståelser.
Inden afstemningen om afsnit 8

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg vil gerne tage ordet, før kompromisændringsforslag 22 om punkt 8 som helhed sættes under afstemning. Dette ændringsforslag skal, hvis det vedtages, erstatte to ændringsforslag, ændringsforslag 11 af GUE-Gruppen og ændringsforslag 19 af EDN-Gruppen. Da der er tale om et kompromisændringsforslag, er det kun naturligt, at det sættes under afstemning først.
Nu var formålet med vores ændringsforslag 19 til punkt 8, sjette led, imidlertid dels at tilføje ordene »en strengere anvendelse« og dels at lade en del af teksten udgå. Jeg ville blot sige, at jeg er villig til at lade tilføjelsen i vores ændringsforslag 19 udgå, men vil det være muligt at stemme særskilt om de ord, som ændringsforslag 19 skulle lade udgå, nemlig i sjette led i punkt 8a ordene »en mulig integration af EUF i Fællesskabets budget«?
Dette var formålet med min anmodning.

Formanden
Ja, hr. Fabre-Aubrespy, kompromisændringsforslaget udelukker ikke de ændringsforslag, som De nævnte, de vil blive sat under afstemning bagefter.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Samland
Hr. formand, vi har nu stemt om denne betænkning. Jeg går ud fra - og dette er en bemærkning til Ministerrådet, herrerne fra Ministerrådet bør høre godt efter -, at det, at Parlamentet har stemt ja, ikke betyder, at der dermed automatisk sker en overførsel af reservemidler til denne post, men vi forventer, at de tilsagn, der er afgivet af rådsformanden her i Parlamentet, også efterkommes ved gennemførelsen af beslutningen i Rådet. Skulle dette ikke være tilfældet, bliver midlerne liggende i reserven, for at det skal stå klart for dem, som træffer afgørelse herom i Rådet, at denne udtalelse ikke kun er en udtalelse beregnet til »arkiv P«, det vil sige til papirkurven, men at udtalelsen skal overtages i direktivet, sådan som vi har drøftet det her.

Swoboda
Hr. formand, det, hr. Samland fra Budgetkontroludvalget nu sagde, har naturligvis stået os klart. I udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender deler vi uden forbehold dette standpunkt. Jeg tror, at Rådet og rådsformanden er klare over, at de nu skal tage skridt til at stille midler til rådighed for Bosnien og Hercegovina. Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender støtter med sikkerhed fuldt ud det, som kollega Samland har sagt.

Schwaiger
Hr. formand, i går havde jeg ved svaret fra hr. Henderson på mine opfordringer til at tage stilling til de forskellige punkter indtryk af, at der er vilje til at drøfte tingene, og at denne vilje til drøftelse også vil være til stede i de næste uger. Jeg vil i hvert fald efter denne afstemning opfatte mit hverv som repræsentant for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender samt for Parlamentet således, at jeg vil tage endnu en samtale med hr. Henderson om de punkter, han endnu ikke har kunnet tilslutte sig, for så vidt muligt stadig at kunne sætte vores opfattelse igennem. Der er stadig vigtige punkter at gennemføre, som vedrører Kommissionens handleevne. Det må vi få gennemført, ikke kun i Parlamentets interesse, men også med tanke på Den Europæiske Union som helhed, for at vores hjælp i Bosnien-Hercegovina omsider også er effektiv, og vi kan hamle op med amerikanerne.

Spencer
Hr. formand, jeg ønsker ikke nogen forhandling, men for at vi kan forstå forholdet mellem det, som Udenrigsudvalget anbefalede, og det, som min kollega, formanden for Budgetudvalget, netop har sagt, så vil jeg gerne for en ordens skyld bekræfte, at jeg var imponeret over, hvad hr. Henderson sagde i går som formand for Rådet, da han reagerede på vores ændringsforslag fra formandsstolen. Jeg er overbevist om, at der vil være tid til fortsatte diskussioner, inden der træffes en endelig afgørelse i Rådet. Hverken jeg eller Udenrigsudvalget ønsker at forsinke støtten til Bosnien eller denne forordning.
Jeg finder det vigtigt for vores forhold til Rådet om FUSP og andre sager, at der er absolut consensus blandt grupperne her i Europa-Parlamentet, og det er grunden til, at jeg ikke tidligere har presset denne sag igennem, hvilket vi ellers godt kunne have gjort. Jeg er glad for, at vi nu kan forlade os på de forsikringer, vi har fået fra hr. Henderson, og jeg er sikker på, at det vil føre til fremskridt, og jeg vil sætte mig nu, inden De slår med hammeren.

Formanden
Mange tak, hr. Spencer, men Deres indlæg ville have hørt bedre hjemme blandt stemmeforklaringerne. Lad os fortsætte med afstemningerne.

Cabrol
Hr. formand, jeg vil stemme imod dette ændringsforslag, der henviser til et kodesystem, der kaldes 128. Jeg stemmer imod, først og fremmest fordi ordføreren ikke har været i stand til at fortælle mig, hvad dette system er, og jeg må minde om, at når man stiller et ændringsforslag med sådanne henvisninger, så må man i det mindste stille de basisdokumenter til rådighed, som eksisterer.
Dernæst stemmer jeg imod, fordi jeg i sidste ende har fundet ud af, hvad der er tale om. Det er et stregkodesystem i stil med den amerikanske model og vil koste mange penge, selvom der eksisterer et ganske simpelt indkodningssystem, det såkaldte eurokodesystem, der næsten intet koster. I denne situation tror jeg ikke, at der er nogen grund til tvivl: Dette ændringsforslag må afvises.
Efter afstemning om bilag 2, punkt 8

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, Vi beklager meget at måtte gøre opmærksom på, at i hele denne række pladser her bagved var der - påviseligt - ingen afstemningsanlæg, der fungerede, og vi ville alle have stemt nej. Det virkede ikke!

Formanden
De er ikke klar over, hvor dybt jeg beklager dette. Vi vil notere det i protokollen, og så må embedsmændene bekræfte det.

Wijsenbeek
Hr. formand, her var der også en hel række, en hel blok af afstemningsmaskiner, der ikke virkede. Vil de gentage afstemningen? Jeg har en idé om, at der stak noget under ved at slukke for alle vores maskiner.

Formanden
Hr. Wijsenbeek, De, som har været formand for Udvalget for Forretningsordenen, ved, at når et stemmeresultat først er blevet bekendtgjort, kan afstemningen ikke gentages.

Formanden
Ja, mine ord kan godt have været offer for en oversættelsesfejl. Det kan jeg godt forestille mig.
(Formanden gentog afstemningen)

De Vries
Hr. formand, jeg ved ikke, hvad det skyldes, men ved de sidste afstemninger er der en klar divergens mellem de tal, som De læser op, og de tal som min gruppe har på sin afstemningsliste, der i øvrigt svarer til de tal, som flere andre grupper har til rådighed. Det er grunden til, at der nu hersker forvirring om, hvad vi stemmer om. Vil De være venlig at nævne numrene, hr. formand? Fordi jeg har afstemninger, f.eks. om ændringsforslag 21, 25 og en række originale tekstdele, hvor det ikke er helt klart, hvad det drejer sig om. Jeg anser det for et vigtigt emne, og jeg vil derfor vide nøjagtigt, hvad vi stemmer om.

Formanden
Hr. de Vries, vi har netop sat originalteksten i bilag 2, punkt 8 til afstemning.
Efter afstemning om bilag 3

Falconer
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at jeg er til stede i mødesalen. Jeg stemmer, og min maskine stemmer.

Formanden
Mange tak, hr. Falconer. Sådan skal det være.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Jackson
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Vil De venligst, inden vi starter på Lalumière-betænkningen, oplyse Parlamentet om, hvorvidt der vil forekomme afstemninger ved navneopråb?

Formanden
Jeg mener ikke, at der er nogen afstemning ved navneopråb, fru Jackson. Jeg vil meddele det, efterhånden som teksterne sættes til afstemning.

Falconer
Hr. formand, vil Deres svar til fru Jackson ikke underminere formålet med denne øvelse? Hvis vi ved, at der ikke bliver tale om afstemning ved navneopråb, så kan vi alle gå til frokost!

Formanden
Hr. Falconer, jeg er overbevist om, at det ikke er nødvendigt forinden at gøre parlamentsmedlemmerne opmærksom på, om der er nogen afstemninger ved navneopråb, for at de opfylder deres forpligtelser.
Inden afstemningen om ændringsforslag 5

Lenz PPE)
Hr. formand, da ændringsforslagene fra PPE-gruppen og fra Den Socialdemokratiske Gruppe kommer hinanden særdeles stærkt i møde, hvad målsætningen angår, er vi også indforstået med forslaget fra Den Socialdemokratiske Gruppe, hvis Den Socialdemokratiske Gruppe er indforstået med at indsætte ordet »demokratisk« foran ordet »Rusland«. Sætningen hedder derefter: «mener, at Den Europæiske Union bør ... til et demokratisk Rusland...«.
(Parlamentet erklærede sig enigt i det mundtlige ændringsforslag)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Schleicher
Hr. formand, luften her i lokalet er ikke blot meget varm, men også meget indelukket, og det nedsætter opmærksomheden. Jeg vil gerne bede om, at det kontrolleres, for at der kan være en bedre luft her i salen kl. 15.00

Formanden
Jeg overdrager det til Parlamentets tjenestegrene at efterprøve Deres anmodning og omsætte den til praksis.

Berthu
Europa-Parlamentets betænkning om retningslinjerne for 1999-budgettet er udarbejdet i et diplomatisk sprog, hvor man forsøger at skjule de to vigtigste modsætninger, nemlig strukturfondene og den fælles mønt, for slet ikke at tale om udvidelsen, der vil komme senere.
Med hensyn til strukturfondene vil anvendelsen af de finansielle overslag for 1993-1999, som Det Europæiske Råd i Edinburgh godkendte i 1992 føre til, at 1999-budgettet under hensyn til betalingsforsinkelser vil beløbe sig til 1, 325 % af Fællesskabets BNP i forpligtelsesbevillinger og 1, 235 % i betalingsbevillinger, hvilket er en hel del mere en loftet på 1, 10 %, der fastsattes i januar under den orienterende forhandling (som i sig selv lå under det i Edinburgh fastsatte maksimum på 1, 27 %). Denne forhøjelse rejser endnu en gang spørgsmålet om inflationen i strukturfondene og deres anvendelse, som min gruppe rejste for nylig i en undersøgelse kaldet »Velfærdseuropa eller Nationernes Europa?«.
Den rejser ligeledes spørgsmålet om den juridiske art af de interinstitutionelle aftaler som Edinburgh-aftalen, der foregiver at binde Parlamentet, Rådet og Kommissionen på en definitiv måde. Men det står klart, at disse aftaler ikke har traktatmæssig værdi, og at især Rådet altid vil have ret til at ændre sin opfattelse, hvis situationen kræver det.
Det andet problem er knyttet til ikrafttrædelsen af den fælles mønt. Vi kan med sikkerhed regne med, at den vil føre til en forhøjelse af fællesskabsudgifterne til at udjævne skævheden mellem regionerne. Denne forøgelse vil gøre det vanskeligere for medlemsstaterne at opretholde deres vilje til fortsat at begrænse deres budgetunderskud i de kommende år (eftersom beløbet på 3 % er en tærskel, men langt fra et ideelt niveau) og i almindelighed at fastholde fællesskabsudgifterne på rimelige niveauer.
Vil presset for en forøgelse af udgifterne kunne mærkes allerede næste år, hvis euroen træder i kraft den 1. januar 1999? EuropaParlamentet synes i sin beslutning at mene, at dette ikke er noget problem, og det er da muligt, fordi det nye system ikke straks vil vise alle sine virkninger. Men Parlamentet er forsigtig nok til at finde en nødudgang ved at henvise til, at Unionens budget altid bør være i overensstemmelse med Unionstraktatens artikel F, stk. 3, hvori det hedder, at »Unionen tilvejebringer de nødvendige midler for at nå sine mål og gennemføre sin politik«.

des Places
Kommissionen har fastsat hovedretningslinjerne for det foreløbige budgetforslag med hovedvægten lagt på behovet for at vedtage et stramt budget for dermed at lette medlemsstaternes bestræbelser på at tilpasse sig ØMU'en. Budgettet kan derfor forhøjes med 3 %, selvom valutaudhulingen i medlemsstaterne er på 1, 8 % i gennemsnit. Den reelle forhøjelse af budgettet er derfor snarere i størrelsesordenen 1, 2 %.
Hvis man derefter gennemgår de vigtigste budgetposter, er situationen meget forskelligartet: +8 % til strukturfondene, +3 % til programmerne til de central- og østeuropæiske lande og Middelhavslandene, +3 % til de interne politikker og 0 % til landbrugsbudgettet.
Vi kan heraf udlede, at Kommissionen betragter landbrugsbudgettet som værende af sekundær betydning. Men det må understreges, at landbrugernes indkomster i 1997 formindskedes med ca. 3 %, og at landbrugsudgifterne er langt mindre end det efter retningslinjerne mulige (landbrugsretningslinjen).
Vores gruppe anmoder om en forhøjelse af landbrugsudgifterne i 1999 med et beløb, der svarer til det, der foreslås i det foreløbige budgetforslag og i budgetforslaget for 1998. Man må huske på, at det endelige budget for 1998 var barberet med ECU 550 millioner.
Vores gruppe har stillet 6 ændringsforslag til konklusionerne i betænkningen af fru Dührkop-Dührkop for at gennemføre dette. Det er vigtigt at minde om, at indkomststøtten må opretholdes i henhold til bestemmelserne i landbrugsreformen af 1992, for ellers er der grund til at sætte spørgsmålstegn ved den fælles landbrugspolitiks troværdighed og muligheden for at sikre et bæredygtigt landmiljø.
Når man analyserer landbrugsforslagene i Santer-pakken, som vi fik forelagt den 18. marts, må man sige, at der er grund til at sætte mange spørgsmålstegn ved den fælles landbrugspolitiks fremtid. Hvis dette princip om at opretholde støtten til indkomsterne allerede tilsidesættes i budgetforslaget for 1999, vil vores frygt på dette område desværre vise sig at have være berettiget.
I betragtning af forholdet mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet har vi i et andet ændringsforslag henvist til den obligatoriske karakter af landbrugsudgifterne såvel hvad angår prisniveauet som indkomststøtten.
Endvidere har jeg som ordfører for landbrugspriserne 1998/99 allerede i detaljer kunnet analysere Kommissionens forslag. Som kommissær Fischler har sagt, er prispakken forblevet stabil i det store og hele. Men i virkeligheden, og det har jeg allerede gjort mine kolleger i Landbrugsudvalget opmærksom på, vil landbrugsstøtten blive formindsket på to måder. For det første valutaudhulingen på 1, 8 % i forhold til sidste år, og dernæst en nedskæring fra 1. januar 1999 på omkring 3 % for de medlemsstater, der deltager i euroen, hvilket skyldes ophævelsen af den grønne ecu. I dette foreløbige forslag til budget er der ikke spor af en eventuel udligning for det indkomsttab, som den grønne ecus bortfald vil medføre.
Landbrugerne vil derfor få det indtryk, at de selv skal finansiere iværksættelsen af euroen, såvel gennem budgetstramninger, der skyldes euroens indførelse, som gennem ophævelsen af den grønne ecu. Dette er ikke acceptabelt!

Le Gallou
1999-budgettet vil være Den Europæiske Unions sidste budget, før Rådet vedtager de nye finansielle overslag for perioden 2000-2006 og euroscenariet.
Fru Dührkop har været stillet over for et alvorligt dilemma: hvordan på den ene side fastholde den budgetdisciplin, som medlemsstaterne har vedtaget, og samtidig indarbejde i det europæiske budget de finansielle følger af den økonomiske og monetære unions tredje fase, Amsterdam-traktaten, Agenda-2000 og de central- og østeuropæiske landes førtiltrædelse? Der er intet svar på dette spørgsmål i betænkningen.
Tværtimod forsøger fru Dührkop at forlige modstridende interesser uden at være i stand til at fremhæve egentlige prioriteter og stille det store antal klienter og lobbyer tilfreds, som nyder gavn af guldstøvet fra Bruxelles. Bortset fra landbruget, der er lukket inde i en stram budgetmæssig rustning, er der intet spor af budgetdisciplin tilbage. Med de ECU 150 millioner, som Den Europæiske Union i Luxembourg vedtog, er det paradoksalt nok lagt op til beskæftigelsen at spille rollen som det europæiske budgets fattige slægtning. Der er i virkeligheden blot tale om kosmetiske foranstaltninger.
Denne budgetmæssige konformisme er karakteristisk for Europa-Parlamentets budgetretningslinjer for 1999. Den bryder ikke med de dårlige vaner, som vi ved talrige lejligheder har fordømt, og som bærer forskellige navne: klientelisme, svig, sløseri, politisering, nepotisme.
Betænkning (A4-0112/98) af Cabrol
Ahlqvist, Andersson, Hulthén og Theorin
Vi vælger at stemme for vores kollega hr. Cabrols godt udarbejdede betænkning. Vi vil dog understrege, at med hensyn til blod- og plasmadonorers egnethed og screening af doneret blod må der anvendes to principper:
offentligheden skal beskyttes mod smitterisiko ved blodoverførsel; -ingen gruppe bør udelukkes a priori på grund af sin seksuelle adfærd eller sit erhverv.At være bloddonor er ikke en menneskerettighed. Blodmodtagerens sikkerhed skal prioriteres. Men hvis man ukritisk accepterer diskrimineringsprincippet, accepterer man samtidig implicit, at screening af blod til blodtransfusion og kontrol af bloddonorer ikke underkastes den grad af sikkerhedskontrol, som man kan kræve.

Caudron
 - (FR) Jeg er altid meget opmærksom på det arbejde, som vores kollega Cabrol yder i denne mødesal, for der er grund til at værdsætte hans professionelle indsats kombineret med hans store ansvarsfølelse på området offentlig sundhed.
Jeg er da heller ikke i tvivl om, at ordførerens ændringsforslag vil betyde en større sikkerhed både for donorer og for modtagere. I denne betydning kan vi give større tillid til begge parter, en tillid der netop i disse tider er nødvendig.
For man må ikke glemme de problemer, som mangelen på blod og blodprodukter i Den Europæiske Union skyldes. Kommissionen har heldigvis taget hensyn til kvalitets- og sikkerhedskriterierne. Det kan forhåbentlig føre til, at eftervirkningerne af episoderne med forurenet blod og smitte med Creutzfeldt-Jakob-syndromet i Frankrig og i Europa vil lægge sig.
Selvom man kan mene, at der næsten ingen risiko er med hensyn til AIDS, er det for BSE-virusens vedkommende nødvendigt at træffe alle kendte forholdsregler for at fjerne enhver risiko for overførsel af virusen. De ændringsforslag, som hr. Cabrol har stillet, sikrer, at disse sikkerhedskrav opretholdes.
Med hensyn til importeret blod må vi for enhver pris undgå at gentage fortidens fejl for at sikre, at personer, der modtager blodtransfusion, har fuld tillid til denne proces. Der er et ekstra stort behov for gennemskuelighed og kontrol.
Endelig vil jeg gerne understrege vigtigheden af, at blod- eller plasmadonering er gratis. Ved at undgå at anvende et takstsystem slipper vi også for forsøg på misbrug. Dette bør understreges. Det er sket gennem denne betænkning. Og vi er mange, der ønsker at kæmpe herfor, hvad enten vi, som jeg selv, er bloddonorer eller ej.

Ephremidis
En autoritativ, klinisk og laboratoriemæssig kontrol er en nødvendig forudsætning for indsamling og afsætning af blodprodukter. Forslagene i Cabrol-betænkningen i denne retning er særligt vigtige og udgør et positivt skridt i retning af at sikre den nødvendige kontrol med såvel donorerne som med opbevaring og salg af blodprodukter under alle fremstillingsprocessens led.
For at undgå de stadigt tilbagevendende problemer med utilstrækkelig kontrol inden for EU og den deraf følgende spredning af farlige sygdomme, der har vakt berettiget social bekymring, bør ansvaret for indsamling og afsætning af blod og blodprodukter placeres udelukkende hos offentlige myndigheder, der har den nødvendige erfaring og infrastruktur, således at det sikres, at en så betydningsfuld forudsætning for behandlingen af patienter med akutte eller kroniske sygdomme og i forbindelse med akutte medicinske indgreb, ikke bliver den uansvarlige multinationale storkapitals metervare.
Desuden bør blodprodukter, der bør gives frivilligt og ikke mod betaling, stilles gratis til rådighed, for alle, der har behov for det.
For at imødegå problemet med øjeblikkelige eller langvarige mangler på blodprodukter på nationalt plan er det nødvendigt at indføre fælles bestemmelser, som for de nationale myndigheders vedkommende betyder et permanent system til indbyrdes underretning om donorsystemer, eksisterende lagre, opbevaringsmetoder og transportmetoder, som kan sikre en hurtig og sikker anvendelse af disse lagre i hele Europa.
Etiske spørgsmål kan ikke reguleres ad lovgivningens vej. Men det er nødvendigt at sikre, at alle de nødvendige forudsætninger for at kunne modvirke ethvert anslag på den individuelle ret til sundhed og til livet er på plads. Sensibilisering af offentligheden, sikring af den højeste videnskabelige forskning og kontrol gennem nationale og videnskabelige institutioner for at undgå produktion af blodprodukter, der undergraver borgernes sundhed, er afgørende nøglefaktorer for at modvirke de forbryderiske forsøg på at afsætte forurenet blod og blodprodukter.
Vi er klar over nødvendigheden af en kontrol med det blod, der indsamles, og vi kræver en regelmæssig analyse og kontrol af indikatorer for smitsomme sygdomme for at udelukke enhver fare for, at de smitter yderligere. Vi må imidlertid fordømme de forsøg, der har været på at udelukke donorer, der har rejst i Afrika, som en ny form for apartheid, og vi udtrykker vores dybeste bekymring over forsøgene på under påskud af sikkerhedsforanstaltninger i forbindelse med den offentlige sundhed at tage de uacceptable regler i Schengen-aftalen om indgreb i privatlivet i anvendelse ved at indføre spørgeskemaer, der vedrører donorers seksuelle adfærd og andre forhold, som ikke i sig selv udgør nogen form for fare, men som anvendes som et påskud for at vænne borgerne til denne krænkelse af privatlivets sfære og den menneskelige værdighed.

Grossetête
Jeg vil gerne takke og lykønske professor Cabrol for hans betænkning om Rådets henstilling om blod- og plasmadonorers egnethed og screening af donorblod i Det Europæiske Fællesskab.
Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at både bloddonering og blodtransfusion af både etiske årsager og for at sikre sikkerheden af blodprodukterne bør ske i fuld frivillighed og uden betaling af nogen art.
Denne tekst bør gøre det muligt at nå det højest mulige sikkerhedsniveau. Således vil kriterierne for udelukkelse af donorer, der skal gælde for hele fællesskabsområdet (bilag 5), bortset fra kriteriet om homoseksuelle mænd, der forekommer mig totalt diskriminerende, medvirke til at garantere denne sikkerhed, som alle borgere har ret til.
Endvidere er indførelse af et ensartet system, der er fælles for alle medlemsstaterne, for identificering og registrering af donorer et fremskridt. De data, der således samles centralt, kan konsulteres langt hurtigere og vil komme til at udgøre en ekstra garanti for produkternes sikkerhed. Disse oplysninger kan naturligvis holdes strengt fortrolige, og identificeringskoden for donorerne, der er unik og fælles for alle staterne, er en af de vigtigste garantier herfor.

Hory
 skriftlig. (FR) Det kan måske undre, at et medlem stemmer imod en betænkning, hvis målsætninger han er enig i.
Alle er således enige i behovet for at forbedre sikkerheden med hensyn til blodtransfusion, og derfor også i at bloddonering, omgives af en række forsigtighedsforanstaltninger, der skal sikre sundheden for dem, der skal bruge blodprodukterne. Men den garanti, der gives med et sådant system, bør være af teknisk art, og bør ikke skjule politiske, moralske eller religiøse bagtanker.
I denne forbindelse forekommer forslaget til Rådets henstilling - der kun forbedres ganske lidt af vores udvalgs og dets ordførers forslag - ikke så meget at bære præg af bekymringer vedrørende den offentlige sundhed som et forsøg på at give en normativ juridisk værdi til særdeles diskriminerende fordomme.
For det første er oprettelse af et register for personer, der ikke kan give blod, i strid med fortrolighedsprincippet, som bør gælde for forebyggelse og behandling af en række sygdomme, navnlig AIDS. Men selvom fortroligheden kunne garanteres, indeholder disse oplysninger imidlertid data af personlig karakter om disse sygdomme, der vil være tilgængelig for andre end de syge og deres behandlende læger, hvilket er i strid med reglerne i størstedelen af Unionens medlemsstater.
Især er femte del af begrundelsen, punkt 21 og 25, femte del af henstillingen og bilag 2 til denne tekst i kombination fuldstændigt uacceptable. Man kan heraf udlede, at Rådet har den opfattelse, at følgende personkategorier ikke kan få ret til at give blod, og derfor bør registreres: homoseksuelle mænd, personer, der har haft seksuelle forhold i Afrika og personer, der har haft en seksuel aktivitet i et andet land end et afrikansk (skal fastsættes nærmere). Rejser uden for Vesteuropa og Nordamerika skal ligeledes meddeles.
Det fremgår klart af disse forslag, at for de pseudovidenskabsmænd, der har udarbejdet denne tekst, er en persons farlighed ikke noget, som man udleder af hans adfærd (hvilket alle ville kunne forstå og gå med til), men noget, der fremgår af hans seksuelle holdning, hans bopæl og hans race.
Det vil tale til Europa-Parlamentets ære, hvis det afviser sådanne forslag meget mere energisk, end ordføreren har gjort det.
Vi har allerede set i forbindelse med andre betænkninger for nylig, at helvede kan være brolagt med gode hensigter. Den helt legitime medfølelse med ofre for transfusionsulykker må ikke skygge for det forhold, at Den Europæiske Union er grundlagt på ikke-diskriminerende principper, og det må heller ikke føre til, at man på mindste måde afviger fra de grundlæggende borgerrettigheder.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har stemt for betænkningen af Cabrol. Betænkningen, der er en henstilling til medlemsstaterne, underbygger danske ønsker om frivillig og vederlagsfri afgivelse af blod. Med Amsterdam-traktaten indføres i artikel 129 et højt sundhedsbeskyttelsesniveau i Fællesskabets politik, herunder foranstaltninger til fastsættelse af en høj standard med hensyn til kvalitet og sikkerhed for organer og stoffer af menneskelig oprindelse, blod og blodprodukter. Dette er en sikring mod, at blod og blodprodukter gøres til en almindelig handelsvare.

Lienemann
Cabrol-betænkningen behandler et vigtigt problem, nemlig blodforsyningssikkerheden i Europa.
Man kan imidlertid sætte spørgsmålstegn ved effektiviteten af princippet om oprettelse af et udelukkelsesregister for donorer og for europæiske registre på dette område. Men især giver selve princippet om oprettelse af sådanne registre, uanset henvisninger til fortrolighed, anledning til alvorlige problemer med hensyn til beskyttelse af friheder og individuelle rettigheder, så meget desto mere som de kriterier, der er anvendt til denne udelukkelse, ofte er af diskriminerende art (homoseksuelle, prostituerede osv.)
Man kunne forestille sig en acceptabel løsning med et udelukkelsesregister for bloddonorer i de enkelte blodtransfusionscentre, men udvidelse af et sådant register til at omfatte alle landene i Europa er særdeles risikabelt.
Derfor forekommer det mig ønskværdigt at Rådet genbehandler sin holdning. Derfor stemmer jeg imod denne betænkning.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen og Sjöstedt (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Krarup og Sandbæk (I-EDN), skriftlig. Undertegnede medlemmer har stemt imod hr. Cabrols betænkning om forslaget til Rådets henstilling om blod- og plasmadonorers egnethed og screening af donorblod i Det Europæiske Fællesskab. Det har vi gjort af flere grunde.
For det første mener vi, at det er totalt overflødigt at indføre et centralt register og dermed en central registrering af donorblod og donorer. Desuden er den mængde og type oplysninger, som ønskes registreret, overvældende. Vi mener, at det ville være meget bedre at overføre oplysningerne direkte fra land til land, hvis der skulle være behov for dette.
For det andet krænker betænkningen og Rådets henstilling den personlige integritet. Vi ser absolut ingen grund til, at en donor skal oplyse om eventuel seksuel aktivitet i Afrika, og slet ikke hvem han eller hun eventuelt har været sammen med og hvornår.
For det tredje ser vi meget gerne, at Europarådet, som i årevis har beskæftiget sig med dette område, også fortsat skal gøre det. Det er for os ingen grund til, at EU også skal til at beskæftige sig med området.
For det tredje ser vi meget gerne, at Europarådet, som i årevis har beskæftiget sig med dette område, også fortsat skal gøre det. Det er for os ingen grund til, at EU også skal til at beskæftige sig med området.

Verwaerde
Jeg takker vores kollega, professor Cabrol, for hans betænkning om Rådets henstilling om blod- og plasmadonorers egnethed og screening af donorblod i Det Europæiske Fællesskab.
Formålet med denne henstilling er at sikre et højt sikkerhedsniveau, og blodgivning skal derfor være frivillig og gratis. Bloddonorerne skal ligeledes besvare en række spørgsmål, der er nævnt i bilag 2, og opfylde en række kriterier, der fremgår af bilag 5, der naturligvis ikke må være af diskriminerende natur.
Et ensartet og fælles system for hele fællesskabsområdet med henblik på at identificere og registrere donorer samt data herom vil muliggøre langt hurtigere adgang og konsultation. Sikkerheden af disse oplysninger vil kunne garanteres med et kodet identificeringssystem.
Betænkning (A4-0060/98) af Lalumière
Posselt
Hr. formand, jeg undlod at stemme om betænkningen af fru Lalumière, selvom denne betænkning virkelig er udmærket. Ganske vist har nogle ændringsforslag til betænkningen udvandet dens karakter en smule. Betænkningen lever op til den stillede opgave ved præcist at beskrive Rusland som en af de vigtigste partnere for Den Europæiske Unoin og fastlægge en klar strategi for Den Europæiske Union med henblik på samarbejdet med Rusland. Jeg beklager dog, at der på grund af diskussionen frem og tilbage i spørgsmålet om Ruslands medlemskab eller ikke-medlemskab af Den Europæiske Union er opstået det indtryk, at det var det, der stod til debat. Det stod ikke til debat, og det står ikke til debat. Jeg mener, at vi med denne præcisering kan være tilfredse med betænkningen.

Ojala
Hr. formand, jeg stemte for fru Lalumières betænkning. Betænkningen er uhyre vigtig. Dog vil jeg i denne forbindelse meddele, at der i betænkningen og særligt i afstemningen er nogle punkter om udenrigs- og sikkerhedspolitikken og specielt om EU/WEU/NATO - Rusland-samarbejdet, som ikke helt svarer til mine overbevisninger. Jeg anser det dog for yderst vigtigt, at EU med alle midler støtter udviklingen og samarbejdet i forholdet mellem NATO og Rusland. Det vil sige, at dette er en vigtig betænkning. Jeg stemte for den, skønt jeg ikke på alle punkter kan gå ind for de godkendte afgørelser på plenarmødet.

Caudron
Denne betænkning, som vores kollega Catherine Lalumière forelægger, er vigtig af flere årsager og udmærker sig ved en meget seriøs tilgang til et emne, som de fleste finder vanskeligt. Andet havde vi heller ikke forventet af ordføreren, og jeg takker hende varmt for dette arbejde.
Selvom vi alle er enige om det glædelige i den demokratiske og økonomiske overgangsproces, der på godt og ond fortsætter, er der fortsat virkelige problemer og situationer, der giver anledning til bekymring.
Det forekommer mig strengt nødvendigt at iværksætte et ægte samarbejde med hensyn til bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet, for den synes at være en stadig voldsommere trussel, ikke blot i Rusland, men i hele Europa. Dette samarbejde kan naturligvis ikke gennemføres uden Ruslands bistand i form af en direkte bekæmpelse af den udbredte korruption i dette land.
Denne bestræbelse ville bidrage til at skabe bæredygtige og fornuftige forbindelser mellem EU og Rusland. Der kan ikke skabes en virkelig frihandelszone, hvis ikke denne forudsætning er opfyldt. Det bør vi kunne fortælle vores russiske modparter, selvom der kan sættes spørgsmålstegn ved deres lydhørhed på dette område.
Efter Sovjetunionens og dens satellitstaters fald, opstod der håb om at opnå et fredeligt og stabilt europæisk område. Vi må imidlertid nu konstatere, at vi stadig er langt fra at have nået dette. Vi kan naturligvis med god ret tænke, at faren for en større konflikt er forsvundet, men Jugoslavien og Kosovo minder os om, at konflikter kan ligge og ulme og pludselig bryde ud i større kriser.
Endelig vil jeg i forbindelse med min støtte til denne tekst gerne understrege, at jeg deler Catherine Lalumières holdning til det uhensigtsmæssige i, at Rusland tiltræder Den Europæiske Union. Det er en situation, der ikke synes at være ønsket af nogle af parterne. Det vil være bedre, hvis en anden demokratisk enhed organiserede sig i parallelt med Den Europæiske Union i Østeuropa omkring Rusland, således at denne enhed kunne påtage sig at forhandle om økonomiske, kulturelle og politiske aftaler med Den Europæiske Union.

Ephremidis
EU-medlemsstaternes forbindelser med Rusland bør være ligeværdige og til gensidig nytte. De koordinerede bestræbelser, som de organer, der repræsenterer den multinationale storkapital, iværksætter for at påtvinge det russiske folk storkapitalens illegale interesser, finder desværre også udtryk i EU's forsøg på at følge i sporene på NATO og opbygge en udviklingsmodel i Rusland, der svarer til de vestlige interessers og ikke tager hensyn til følgerne for Ruslands folk og farerne for en destabilisering og genopblussen af kriserne i regionen.
Efter Sovjetunionens fald forsøger man nu med direkte eller indirekte støtte fra den såkaldte russiske mafia, der kontrollerer store dele af økonomien og dermed også landets sociale liv, at fremme planer om den såkaldte konsolidering af demokratiseringsprocessen med det formål at sætte det russiske folk totalt ud på sidelinjen og underkaste det NATO's og USA's geostrategiske interesser. Formålet med udvidelsen af NATO og Den Europæiske Union er at skabe en ny grænselinje, der bringer NATO-styrkerne og -interesserne i direkte kontakt med Rusland. Det er karakteristisk, at EU's strategi over for Rusland gennem finansielle programmer, og især gennem TACIS-programmet, fremmer en omstrukturering af det politiske system i Rusland, der endog går så vidt som til at understrege nødvendigheden af, at der skabes en ny middelklasse til støtte for den politiske magt.
Som led i markedsopdelingen forsøger de store monopolinteresser i Unionen at komme ind i Rusland for at erobre Ruslands marked af hensyn til deres egne økonomiske og geopolitiske interesser, hvorved de skærper udnyttelsen af lønmodtagerne.
Vi er enige i de forslag, der opfordrer til direkte kontakt og dialog med tilsvarende organer og institutioner i Rusland, Den Europæiske Union og dens medlemsstater med det formål at undersøge mulighederne for at skabe betingelser for udvikling af et mere fuldkomment samarbejde, som kan føre til et fredeligt og velstående Rusland i Europa og til undgåelse af konflikter og konfrontationer mellem parterne. Vi er imidlertid radikalt uenige med det indhold, som fra Den Europæiske Unions side gives til bestræbelserne på en dialog, hvis eneste formål er at modvirke enhver reaktion fra dette land, når det ikke vil acceptere den ledende rolle, som USA i dag spiller, og som Den Europæiske Union på europæisk og globalt plan følger efter med.
Det er derfor nødvendigt, at Den Europæiske Unions holdning undergår betydelige ændringer, at de målsætninger, som indtil nu har karakteriseret de anvendte metoder, ændres grundlæggende, således at det accepteres, at Rusland opfordres til at spille en ledende rolle i de europæiske og internationale udviklinger, og således at det anerkendes, at kun på grundlag af ligeværdige forbindelser i et forhold til fælles bedste kan man sikre freden og stabiliteten i området og lade det russiske folk pleje sine sår efter Sovjetunionens fald, på den måde, som det selv vælger.

Lindqvist
Rusland er et demokratisk ustabilt land. At der opbygges et EU og et Europa-samarbejde, som Rusland oplever som en trussel, må forhindres for enhver pris. Det kan gøres ved, at Rusland integreres så meget som muligt i Europa-samarbejdet. Dertil hører også NATO, hvilket betænkningen dog ikke omtaler.
At bygge videre på EU hen imod en slags EU-stat er den dårligste måde at skabe gode forbindelser med Rusland på.

Souchet
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har stemt for fru Lalumières initiativbetænkning om vores fremtidige forbindelser med Rusland.
Den generelle tone i betænkningen er fornuftig, når det understreges, at Ruslands øjeblikkelige svækkelse er en overgang i dette lands historie, og at det europæiske kontinent ligeledes i høj grad vil afhænge af den rolle, som Rusland kommer til at spille i fremtiden. Vores egen udvikling er knyttet til Ruslands udvikling: Tænk blot på det enorme potentiale af natur- og energiressourcer, som ligger gemt i Sibirien, og som det er af stor betydning, at Rusland udvikler med vores aktive bistand.
Ordførerens prioritering af det russiske samfunds konsolidering er ganske rigtig. Vi må ikke forveksle nutidens Rusland med et udviklingsland, hvis økonomiske vanskeligheder afhjælpes med traditionel finansiel bistand. Det unge russiske demokrati ønsker først og fremmest, at vi tager hensyn til de enorme bestræbelser, som landet må gøre for at tage de udfordringer op, som 80 års kommunisme har efterladt det. Vi bør hjælpe Rusland med at komme sig over de sår, som 80 års planøkonomi og et enkelt partis konfiskering af det politiske og sociale liv har medført, og hvis resultat i dag er fraværet af en elite uden for magtapparatet, manglen på en middelklasse og fraværet af en lang modningsperiode for det civile samfund. Sådanne mangler kan slet ikke fyldes op på ganske kort tid! Alt skal startes forfra: Rusland skal efter en lang og smertelig periode genoptage den dynamik og den fremdrift, der prægede landet i begyndelsen af århundredet, og som revolutionen i 1917 ødelagde så voldsomt.
Det er Lalumière-betænkningens fortjeneste, at den med vilje har sat sig ud over de to karikaturagtige visioner af dagens Rusland: den, der præges af anekdoter og katastrofale meldinger, som en stor del af medierne ukritisk videregiver, og den mere truende opfattelse, som repræsenteres af dem, der endnu ikke har forstået omfanget af ændringerne og som opfatter Jeltsins Rusland som en efterfølger for Brezjnevs Sovjetunionen.
De, der har kendt Brezjnevs Sovjetunionen og fulgt med i det første demokratiske russiske præsidentvalg, kan se den kløft, der er mellem disse to epoker. Det var gennem en fri og åben valghandling, som russerne aldrig før havde kendt, at de valgte et nyt kapitel i historiens bog og definitivt forkastede det kommunistiske styre.
Vi bør mangedoble forbindelserne og genoptage de gamle forbindelser, samtidig med at vi indleder nye forbindelser på alle niveauer, med dette Rusland, der indgik som en opslugt og vansiret del af Sovjetunionen. Den vigtigste forbindelse er naturligvis den mellemstatslige, hvorom ordføreren er alt for diskret. Det påhviler således regerings- og statscheferne, de af dem, der ønsker en aktiv russisk politik, at bryde med en alt for udbredt observerende distance, fastlægge de store linjer i et intenst samarbejde med ambitiøse og stædige målsætninger og at stå de russiske reformkræfter resolut bi. I denne forbindelse glæder vi os over det tillidsklima, hvori topmødet for nylig mellem de franske og russiske præsidenter og den tyske kansler fandt sted. Fællesskabets samarbejdsprogrammer kan på deres niveau medvirke til at fremme udviklingen af et omfattende partnerskab på alle disse områder. En streng kontrol af de midler, der udbetales til Rusland, bør naturligvis gennemføres, sådan som ordføreren ønsker det i punkt 31, men hun burde nu i et tilsvarende punkt have insisteret på, at Kommissionen gennemfører en lige så streng kontrol af sine egne tjenester på russisk territorium, der ikke altid har stået for den ånd af integritet og seriøsitet, som vi ønsker.
Under alle omstændigheder må Den Europæiske Unions medlemsstater passe på, at deres handlinger ikke indgår i en bloklogik, som russerne for deres vedkommende afviser, og som risikerer at rejse en hurtig og fuldstændig kunstig mur tværs gennem det europæiske kontinent.
Sikkerheden, ja, vores sikkerhed, den er nu også et samarbejdsområde i forhold til Rusland. Og man må i denne forbindelse især beklage de vilkår, som et flertal af de europæiske NATO-medlemmer affandt sig med, og som Washington dikterede i forbindelse med udvidelsen af NATO, som i højere grad vækker de russiske lederes og den russiske opinions uvilje end tillid. Det er på tide, at europæerne sætter sig ud over den modvilje, den mistillid og de stædige fordomme og inertier, som vi har arvet fra den kolde krig, og i stedet dybtgående fornyer vores tilgang til det fælles forsvar og dets virkemåde ved at knytte Rusland snævert til det.
(Mødet udsat kl. 13.34 og genoptaget kl. 15.00)

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0391/98 af Bertens og Eisma for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om skovbrandene i Brasilien; -B4-0396/98 af Dell'Alba m.fl. for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om skovbrandene i Brasilien; -B4-0404/98 af Azzolini m.fl. for Gruppen Union for Europa om skovbrandene i Sydamerika og Sydøstasien; -B4-0405/98 af González Álvarez m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om skovbrandene i Brasilien; -B4-0410/98 af Van Putten og Newens for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om skovbrandene i Sydamerika og Sydøstasien; -B4-0415/98 af Habsburg-Lothringen m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om den alvorlige situation især i Peru og Ecuador på grund af vejrfænomenet El Niño; -B4-0418/98 af Telkämper m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om de nye skovbrande i Sydøstasien; -B4-0421/98 af Aelvoet m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om skovbrandene i Brasilien.
Bertens
Hr. formand, verdens lunger står i brand i Sydamerika, Brasilien og Asien. Kalimantan og Brasilien hjemsøges allerede i flere uger af store brande. Den brasilianske regering nægter hjælp og synes dermed at støtte de store jordejere, lad os være ærlige. Det er en skandale, at man på denne kortsynede måde stræber efter økonomisk vinding på bekostning af de smukkeste og mest uundværlige naturområder. EU må naturligvis ikke bare lade stå til. Det er i vores interesse, at de brande slukkes så hurtigt som muligt.
Vi skal lægge pres på disse lande om at acceptere al international støtte, og EU skal sammen med FN også yde teknisk bistand til slukningen af disse brande. De eksisterende budgetområder i EU til dette formål udnyttes ikke godt eller ikke godt nok. Der skal selvfølgelig også træffes strukturelle foranstaltninger for at forebygge en gentagelse af disse katastrofer. Landene i Sydøstasien og Sydamerika skal indføre effektiv lovgivning og andre forholdsregler for at bekæmpe fældnings- og afbrændingsmetoderne eller regulere disse bedre.
Kommissionen skal også sætte farten op med udarbejdelsen af direktiver om import af tropisk træ til Unionen. Der skal ydes støtte til varige sorter, og megarisprojektet skal i det mindste undersøges kritisk. Erosion og yderligere fældning skal undgås. Unionen kan tage initiativ til afholdelsen af en international konference herom. Jeg håber derfor også, at Parlamentet om lidt vil støtte mit ændringsforslag herom.
Til sidst, hr. formand, El Niño får skylden for alt. Disse lande må forstå, at El Niño snart er voksen, og at det så bliver meget værre. De har endnu den lille knægt i deres magt.

Girão Pereira
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne stille et indledende spørgsmål i denne debat om katastrofer. Europa-Parlamentet har med en bemærkelsesværdig regelmæssighed hver måned behandlet dette fænomen, dette problem med katastroferne, det tager beslutninger, men for det meste vides det ikke, hvordan der følges op på dem. Det vil sige, at beslutningerne ikke bliver andet end hensigtserklæringer eller blotte solidaritetserklæringer, ikke mindst fordi enhver form for støtte eller mulighed for direkte budgetstøtte til at afbøde deres følger er blevet fjernet.
Det er derfor, at vi som en videreførelse af et forslag, som vi stillede her for tre eller fire måneder siden, mener, at Kommissionen burde sætte en fællesskabsstrategi i værk, hvor ikke blot typen af aktioner, der skulle vælges, men den opfølgning, der skulle gives dem, blev fastlagt, med regelmæssig og konstant kontrol af deres resultater.
Det drejer sig i dette tilfælde ikke om en katastrofe på europæisk territorium, men om et følsomt og vigtigt område som Amazon, verdens veritable lunge. Og nyhederne, der kommer, er foruroligende. Ifølge en notits, som jeg netop i dag har modtaget fra den brasilianske ambassade, angiver de seneste underretninger, at der skulle være tyve arnesteder på en linje af ca. 400 kilometers længde, og satellitfotografierne viser yderligere, at der er brande af samme intensitet i Guyana og af større intensitet i Venezuela. Denne notits fremhæver også, at der på stedet befinder sig ca. tusind soldater og brandmænd, navnlig fra Argentina, idet man afventer ankomsten af 500 mand mere og specialister fra FN.
Det er indlysende, at det, der sker i Amazon eller i de store tropiske skove - hvad enten det er i Indonesien eller i Afrika - vedrører verden. Vi står altså over for et problem af international interesse og ansvar, som bør samle de internationale anstrengelser, bistand og solidaritet. Jeg tror, at det ikke vil være nok at anklage disse lande for inerti eller efterladenhed. Efter vores opfattelse, og hvad angår Amazon, burde der under FN's auspicier undertegnes en international aftale eller traktat, der omfattede alle landene i Amazon-området, og som klart fastlagde en politik, der sigtede mod beskyttelse og bæredygtig udvikling af hele området.
Til denne tekniske indsats af menneskelige og finansielle midler burde det internationale samfund bidrage. Den Europæiske Union ville efter vores opfattelse også have en vigtig rolle at spille her. Vi støtter det forslag, der blev fremsat til en fælles erklæring på G8-topmødet. Vi mener, at det ville være et vigtigt tidspunkt og med tilstrækkelig styrke til at nå en løsning på dette problem. Til slut ville jeg gerne spørge om, hvornår der i Europa kommer en klar fælles skovpolitik. Det forekommer os, at den nuværende politik mangler mod og opbakning, særlig med hensyn til skovningen i syd, der trues af stigende ørkendannelse. Det er ikke kun de andre, der skal beskytte skovene. Det er også af universel interesse, at vi europæere tager os af vores.

Van Putten
Hr. formand, lige nu vil jeg tale engelsk, og jeg vil læse op fra starten af en artikel, der blev bragt i New Scientist for nogle uger siden. »Indonesiens inferno vil få os alle til at svede. Tørvemoser, der er antændt af de skovbrande, der hærger landet, kan frigive mere kuldioxid til atmosfæren i de kommende seks måneder, end kraftværkerne og bilmotorerne i Vesteuropa udsender på et år. Undersøgelser støtter påstanden om, at brande kan have en stor betydning for den globale opvarmning«. Det er hr. Bertens' El Niño.
Artiklen fortsætter: «Brændende tørv har langt større indvirkning på miljøet end den årlige afbrænding af plantemateriale«. Det er ensbetydende med en global katastrofe. Det er ikke kun Indonesien men os alle, der kan blive ofre for det, der sker. Jeg vil gerne bede jer alle om at være opmærksomme, specielt hr. Pinheiro. Det glæder mig meget, at han er her, fordi han kender til syden. Det findes måske ikke i hans dokumentmappe, men jeg er sikker på, at han vil bringe det på bane. I Indonesien - jeg koncentrerer mig om Indonesien, og min kollega vil senere beskæftige sig med Amazone-problemet - i Indonesien er der en situation med denne brand, hvor disse store risprojekter faktisk er imod den indonesiske lovgivning. Man har aldrig undersøgt de miljømæssige virkninger, sådan som det kræves, selv ifølge indonesisk lovgivning. Flere indonesiske ministre er allerede imod disse store risprojekter, hvor skoven brændes af i disse særlige tropiske skovområder, og hvor også tørven brænder, hvilket ifølge artiklen er endnu mere farligt.
Der findes også et institut i Indonesien, der hævder, at 70 % af det landareal, der anvendes i de store risprojekter, ikke egner sig til dette projekt, og overraskende nok spiller hr. Suhartos søn også en rolle - han stryger profitten, og det er ikke engang sikkert, at der overhovedet vil blive produceret ris. Hvis der produceres ris, vil den blive eksporteret, men samtidig har mere end en million af de lokale indbyggere mistet deres produktion i dette område. Han får derfor fat i penge, der kunne være brugt på medicin og fødevarer i det næste århundrede, så i det lange løb er det os alle, der bliver påvirket. Der bruges også enorme mængder pesticider. Det er tragisk, det der foregår her. Så jeg vil gerne bede Europa-Kommissionen om at lægge pres på den indonesiske regering for straks at få standset dette projekt samt om måske at opfordre Verdensbanken til at tage det med som en betingelse i deres forhandlinger.

Weber
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at de tropiske skovbrande i Indonesien alle er af kriminel art, og at den indonesiske regering utvivlsomt er indblandet. Vi kender det eksisterende koncessionssystem. Der er altid en promotor, der lader et medlem af regeringen eller et medlem af vedkommendes familie tilflyde en stor konvolut, og når det tropiske træ først er udnyttet, så kan disse områder benyttes til plantager.
Efter min opfattelse er de ikke-statslige organisationers opfordring til en boykot af tropisk træ fuldt berettiget, og nu mere end nogen sinde. Vi må finde et system, der giver fuld gennemskuelighed for forbrugerne, især ved at støtte et certificeringssystem af FSC-typen.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, jeg vil først sige, at jeg på den ene side er meget glad for, at vi i denne beslutning beskæftiger os med skovbrandene i Brasilien og Indonesien. Ganske vist indeholder vores aktuelle og uopsættelige debat en vis dobbelthed, fordi vi her blander to elementer med hinanden, nemlig de - om man så må sige - selvgjorte og af mennesker forårsagede miljøkatastrofer og skovbrande og så fænomenet El Niño, som har en væsentlig større udbredelsesgrad end skovbrandene. Begge dele skal vi drøfte, begge dele er nødvendige, og jeg vil sige, at det er to katastrofer, som supplerer hinanden, men ikke ubetinget har forbindelse med hinanden.
I dag taler vi om Brasilien og Indonesien. Hvis vi hertil lægger El Niño, vil det i morgen angå væsentligt flere stater og i overmorgen måske endda os selv. Jeg har her til morgen fra Perus ambassade fået nogle data om de skader, som El Niño indtil nu har anrettet hos dem. For øjeblikket har den i dette land krævet ca. 300 dødsofre, 70.000 hjemløse, 15.000 ødelagte huse, 120 ødelagte broer. Det centrale vandkraftværk i Machu Picchú er blevet fuldstændigt ødelagt af laviner, og der er opstået skader for ca. USD 1.200 millioner. Det svarer til en størrelsesorden på ca. 3, 5 % af landets bruttonationalprodukt.
Hvis vi ser på den dimension, som ødelæggelserne har her, og som ikke kun rammer Peru, men også Ecuador og lige så vel kan ramme Brasilien eller Indonesien, så er det for mig et tydeligt tegn på, at der af os kræves en væsentlig stærkere international solidaritet, at vi i væsentlig højere grad må diskutere, hvordan vi på den ene side kan medvirke til så vidt muligt at begrænse virkningerne af dette fænomen El Niño, og hvordan vi på den anden side kan tackle de nævnte katastrofer og også lægge et vist pres på de pågældende regeringer.
I den forbindelse vil jeg også bemærke, at det er meget beklageligt, at den internationale konvention om skovbeskyttelse, som også Den Europæiske Union var med til at forelægge, blev afvist af plenarforsamlingen på miljøtopmødet i New York 1997. Fordi vi taler så meget om skovbrande, vil jeg benytte lejligheden til at opfordre Kommissionen og de ansvarlige personer til ved snarest mulige lejlighed igen at forelægge denne konvention, fordi der internationalt er et presserende behov for den.

McKenna
Hr. formand, den 15. januar mistede omkring 40.000 indfødte og små landbrugere deres landsbyer, proviant og marker. Hidtil er en fjerdedel af den brasilianske stat Roraima blevet ødelagt af skovbrande. Det er lige så meget som Belgien og Nederlandene tilsammen.
Den brasilianske regering har imidlertid vist stor modvilje mod at hjælpe og endnu større modvilje mod at bede om international hjælp. Det skete første gang for kun to uger siden, og på det tidspunkt havde den internationale presse allerede trykket på alarmklokkerne, og præsidenten måtte endelig indrømme, at der var en katastrofe i området. Det er ikke blot en katastrofe, det er også en menneskeskabt tragedie.
Regeringen gør intet for at standse brandene, fordi der er store pengeinteresser involveret. Brasilien har givet store koncessioner til internationale mineselskaber, men da området har store mineralressourcer, har indianerreservaterne allerede været en hindring for mineselskabernes interesser. Disse selskaber glæder sig over ødelæggelsen af området, fordi det for dem er den letteste måde at slippe af med det indfødte problem på. Ifølge videnskabsfolk vil det tage omkring 100 år eller mere, før folket der atter vil have skove og et normalt naturligt liv. Det vil sige, at der i omkring 100 år ikke vil være nogen indianere til at forstyrre mineinteresserne. Indianerne har ret til at udnytte jorden, men de har ikke ret til det, der findes under den. Med andre ord vil de ikke få en øre ud af minedriften. Heller ikke engang det brasilianske folk vil få noget ud af minedriften, da pengene vil blive sendt ud af landet til de industrialiserede lande.
Jeg mener, at det kun har symbolsk betydning at bede om bistandsprogrammer til området. Vi skal i virkeligheden spørge, om det er acceptabelt med en økonomisk model, hvor man tilegner sig råstoffer uden hensyntagen til mennesker eller økologi. Det, der foregår her, er neoliberalisme, hvilket i høj grad ligner neokolonialisme, og det gennemføres med hjælp fra den brasilianske regering. Hvis det er resultatet af vores internationale handelsaftaler, så synes jeg, at vi skal ændre denne situation hurtigst muligt.

Newens
Hr. formand, ødelæggende storbrande i både Sydamerika og Sydøstasien har i det seneste år forårsaget hidtil ukendte skader på verdens regnskove.
Ifølge rapporter blev der i staten Roraima i Brasilien ødelagt 700.000 hektar græsgange og skove på tre måneder, og indtil for ganske nylig strakte et ildbælte sig over 400 kilometer. Heldigvis har voldsomme regnskyl nu hjulpet de brandfolk fra Brasilien, Argentina og Venezuela, der har prøvet på at standse den videre udvikling af denne katastrofale storbrand, og mange af brandene er slukket. Det er imidlertid af afgørende betydning, at der vedtages en ny strategi, hvis regnskovene skal overleve.
Amazone-området er hjem for utroligt mange forskellige planter, landdyr og flere hundrede indianske kulturer. Alle regnskove har også en enorm betydning for miljømæssige og klimatiske betingelser overalt i verden. Det er meget foruroligende, at der ikke tidligere blev stillet flere midler til rådighed til bekæmpelse af brandene.
Det er nødvendigt at træffe foranstaltninger til en meget hurtigere og mere effektiv indsats i fremtiden. Den Europæiske Union, dens medlemsstater og De Forenede Nationer bør deltage. Måske kan sagen blive prioriteret på det såkaldte G8-møde, der finder sted i Birmingham i Det Forenede Kongerige i maj måned.
El Niño-fænomenet har en stor del af skylden, men brandene opstod primært på grund af svedjebrug, hvorefter de løb løbsk. Dette års begivenheder kunne være forløberen for endnu værre brande i fremtiden. Det er af afgørende betydning, at der træffes præventive foranstaltninger. Der er et stort behov for landreformer, der giver de jordløse alternativer til skovrydning, samt for en effektiv lovgivning og vejledning, der forhindrer hensynsløs afbrænding. Man bør også standse skovning ligesom i Sydøstasien.
Ødelæggelsen af skovene skal standses. Hvis man ser bort fra brandene, blev der i 1995 ryddet 29.000 kvadratkilometer skov, hvilket er det største areal nogensinde. Den brasilianske regering begrænsede rydning til 20 % af enhver bedrift, men bedrifter på over 250 hektarer blev undtaget. Vi respekterer suveræniteten hos folkene i udviklingslandene, men beskyttelse af regnskoven og forebyggelse af brande er mindst lige så vigtig for dem som for resten af verden.
Der er ydet international hjælp via Verdensbanken, men erfaringerne fra i fjor i Sydøstasien og Sydamerika understreger behovet for at vedtage en ny strategi nu. Jeg håber meget, at Kommissionen vil være villig til at fortælle os noget om, hvor stor en indsats den er villig til at gøre for at udarbejde og gennemføre en sådan ny strategi.

Amadeo
Hr. formand, de miljømæssige tragedier, der har ramt Brasilien og Sydøstasien er endnu et bevis, som om det ellers var nødvendigt, på at markedsreglerne ikke bør og ikke kan være de eneste retningslinjer for nationerne og det internationale samfund. Mange af de naturkatastrofer og andre katastrofer, der har fundet sted i de senere år, og mange af de ubærlige situationer på grund af miljøforurening i storbyer og kæmpebyer i hele verden skyldes netop de uhåndgribelige markedsreglers manglende selvkontrol.
Markedet kræver f.eks., at der produceres og sælges stadig flere biler, men selv samme marked er ligeglad med, at vores europæiske byer nu er fyldt til randen med alle disse biler, at vores børn ikke længere har plads til at lege, at luften er fuld af bilos og at de historiske bymidters kulturarv skades uopretteligt.
Alt dette siger jeg som en indgang til at bekræfte, at det ikke er markedsreglerne, men politikken, og dermed folkenes og samfundenes primære interesser, der skal styre og vise vejen frem for vores samfund.
Vi kommer nu til det punkt, vi er i færd med at debattere, nemlig skovbrandene og ødelæggelsen af Amazonområdets tropeskove og skovene i Sydøstasien. Der er ingen tvivl om, at disse ødelæggende brande skyldes kommerciel grådighed og en blind overlevelsestrang. Man skal være både blind og ufølsom for ikke at forstå de skadelige konsekvenser for alle, og derfor også for spekulanterne selv, af disse naturkatastrofer: Hver eneste hektar skov, der går op i røg, medvirker til opvarmningen af jordens atmosfære og skaber fænomener som drivhuseffekten og El Niño, der fører til oversvømmelser, storme og usædvanlige klimaændringer på verdensplan.
Den politiske indsats må derfor ikke høre op. Nationalstaterne og de overnationale fællesskaber, som bl.a. EU er, bør gøre alt, hvad der er muligt, vi bør skaffe enighed indbyrdes og nå frem til passende pressionsmidler, for at de stater og spekulanter i det internationale samfund, der ikke viser noget hensyn til sundheden og miljøbeskyttelsen, kommer på andre tanker.
Når nu Sortehavet rent faktisk er et af de mest forurenede have i verden og dette hav løber ind i Middelhavet, så er lande med kystlinje hertil nødt til at gribe ind for at bringe denne dødelige forurening til ophør. Det samme gælder for de tropiske skovbrande og de subtropiske skovbrande i Asien.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg vil anvende denne ekstra tid, som De har givet mig, til at hilse kommissær Pinheiro velkommen i mødesalen og glæde mig over den salomoniske løsning, som Kommissionen har fundet frem ved at lade sig repræsentere af den kommissær, der er ansvarlig for Afrika, når vi nu debatterer forhold i Asien og Latinamerika.
Vi er naturligvis meget bekymrede, og vi er tilfredse med, at dette emne har fået plads som en absolut prioritet blandt emnerne for den aktuelle og uopsættelige debat under denne mødeperiode. Vi er udmærket klar over, at der bag El Niño findes et betydeligt menneskeligt ansvar både på det asiatiske kontinent og hvad angår de brasilianske myndigheder, som stadig ikke har modtaget den delegation fra De Forenede Nationer, der skulle have været i arbejde for flere dage siden. Men jeg må sige, at vi er meget bekymrede, hr. kommissær Pinheiro, også for gennemførelsen af den linje i EU's budget - som Parlamentet lagde stor vægt på - om tropeskovene, en budgetpost, der som bekendt i lighed med andre budgetposter for de eksterne aktioner lider under betydelige gennemførelsesforsinkelser. Vi anmoder, også gennem denne beslutning, om at der tages skridt til at gøre noget ved denne situation.

Pinheiro
Hr. formand, Europa-Kommissionen har nøje fulgt udviklingen i Sydøstasien og specielt i Indonesien, siden de store skovbrande startede i 1997. Mens det har regnet på Sumatra og Java, er resten af landet tørt, og det vil måske fortsat være det frem til maj 1998. Den 19. januar opdagede man brændpunkter med flest brande i de nordøstlige områder af Kalimantan, hvor det ikke har regnet siden december 1997.
Som De ved, kan Kommissionen på kort sigt kun svare med humanitær bistand. Jeg er glad for at kunne sige, at min kollega Emma Bonino gennem ECHO har bevilget mere end ECU 1, 5 millioner for at afhjælpe de akutte behov for fødevarer og sundhedspleje i Indonesien, specielt til de områder, der er hårdest ramt af brande og tørke. Midlerne er kanaliseret via den Internationale Røde Kors Komité samt Médicins sans frontières de Belgique .
ECHO vil foretage en tjenesterejse til Indonesien i april for at vurdere de humanitære behov i følsomme områder, herunder Kalimantan. Denne tjenesterejse vil sætte Kommissionen i stand til at planlægge sin bistand i 1998 til de områder, hvor der er størst behov for humanitær bistand.
I 1997 oprettede Kommissionen og medlemsstaterne i Djakarta en langsigtet fælles EU-brandresponsgruppe (EUFREG) med brandeksperter fra forskellige Kommissions- og medlemsstatsprojekter i Indonesien. Responsgruppens opgave består i at give regeringen den nødvendige information og rådgivning, at følge og vurdere situationen fra dag til dag og at vurdere de eventuelle behov, f.eks. vedrørende brandslukningsudstyr, for at forbedre virkningen af regeringens foranstaltninger.
Samtidig samarbejder Kommissionen med FN's hold til vurdering og koordinering i forbindelse med katastrofer (UNDAC) for at vurdere de regionale virkninger af et fænomen som El Niño på kort og langt sigt. Vi vil fortsat finansiere projektet om brandforebyggelse og brandkontrol i det sydlige Sumatra, og vi håber, at det bliver et pilotprojekt, som senere kan udvides til andre regioner.
Hvad angår Brasilien, så har vi i dag hørt de gode nyheder, at omtrent 90 % af brandene nu praktisk taget er slukket takket være den regn, der er faldet i de seneste par timer. Ifølge vores oplysninger er mere end 34.000 kvadratkilometer blevet lagt øde af denne brand i Roraima. På kort sigt regner EF's Kontor for Humanitær Bistand - ECHO - med at kanalisere midler til de samfund, der er påvirket af skovbrandene, nemlig lokalsamfundene. Flere europæiske ikke-statslige organisationer har vist interesse for at arbejde i de ramte områder. ECHO undersøger fortsat deres anmodninger om finansiering, og der afholdes et møde i dag, den 2. april, i Europa-Kommissionens delegation i Brasilia. I dette møde deltager blandt andre Oxfam, Roraimas indianerråd og repræsentanter fra medlemsstaternes ambassader for at koordinere EU's bistand.
Som flere af de ærede medlemmer har nævnt, er der imidlertid ikke kun tale om et kortsigtet problem: der er også tale om langsigtede perspektiver for bæredygtig forvaltning og en bæredygtig politik i regnskovene. Jeg er glad for at kunne sige, at Den Europæiske Union har finansieret nogle projekter på dette område. Det ene projekt - PRODESQ - drejer sig om brandovervågning og skovrejsningskontrol, og det andet - ECOFORCA - skal søge at udvikle og anvende billige overvågningsteknologier til registrering af brande i skovområder.
Ud over de to konkrete projekter er der et større projekt under akronymet PP-G7, der ikke blot omfatter fremme og bevaring af bæredygtig skovforvaltning men også nogle forskningsprogrammer og pilotprojekter vedrørende nogle af samfundene.
På trods af alle disse bestræbelser går vi meget ind for tanken om at afholde en international konference om dette emne, fordi sådanne brande ikke kun har frygtelige konsekvenser for de lande, de opstår i, men for hele menneskeheden.
Jeg vil gerne sige, at fra 1992 til 1997 blev der bevilget i alt ECU 300 millioner under det finansielle instrument for tropeskove, som Parlamentet har givet til Kommissionen. Desværre er der kun blevet udbetalt ECU 130 millioner i denne periode trods bevillingen. Det er grunden til, at vi har besluttet at bede en uafhængig ekstern ekspert om en vurdering af alle vores projekter, fordi vi skal rette op på denne uoverensstemmelse mellem bevillinger og udbetaling.
Endelig vil jeg gerne sige, at skønt vi ikke har nogen egentlig budgetpost for katastrofer, så tager Kommissionen resolutionerne alvorligt. Hvis de ærede medlemmer vil følge udviklingen, så findes der noget, der plejede at ligge efter spørgetiden, og som hedder »les suites données «, som er meget kedeligt, men hvor man altid kan finde ud af, hvilken opfølgning der har været på de forslag, der er fremsat her i Parlamentet. For det andet er det meget vanskeligt på forhånd at vurdere, hvilke katastrofer der kan opstå, men min kollega Emma Bonino og ECHO fortjener stor ros, fordi de altid formår at svare meget hurtigt og præcist for at mindske omfanget af alle katastroferne, i hvert fald på den humanitære side.

Formanden
Muito obrigado, senhor Pinheiro. Jeg beder Dem venligst om ikke at opfatte min dårlige portugisiske udtale som et overgreb mod Deres smukke sprog, som jeg værdsætter så højt.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 16.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Tilbageholdelse af Dino Frisullo i Tyrkiet -B4-0409/98 af Vinci m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om tilbageholdelse af den italienske statsborger Dino Frisullo i Dyarbakir (Tyrkiet); -B4-0411/98 af Vecchi for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om arrestation og tilbageholdelse af den italienske statsborger Dino Frisullo i Tyrkiet; -B4-0412/98 af Graziani for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om overholdelse af menneskerettigheder i Tyrkiet; -B4-0420/98 af Orlando m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om tilbageholdelse af den italienske statsborger Dino Frisullo i Dyarbakir (Tyrkiet);
Cameroun -B4-0392/98 af André-Léonard og Fassa for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om ytringsfriheden i Cameroun; -B4-0401/98 af Hory og Scarbonchi for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om ytringsfriheden i Cameroun; -B4-0403/98 af Pasty og Azzolini for Gruppen Union for Europa om ytringsfriheden i Cameroun; -B4-0408/98 af Pettinari for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om menneskerettighederne i Cameroun; -B4-0417/98 af Aelvoet og Telkämper for V-gruppen om ytringsfriheden i Cameroun; 
Dødsstraf i USA -B4-0407/98 af Manisco m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om sagen vedrørende Mumia Abu-Jamal i USA; -B4-0423/98 af Orlando og Roth for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om sagen vedrørende Mumia Abu-Jamal i USA.
Tilbageholdelse af Dino Frisullo i Tyrkiet
Vinci
Hr. formand, vi har alle i de sidste dage set i fjernsynet, hvorledes det tyrkiske politi har overfaldet den kurdiske befolkning i Dyarbakir, som fredeligt samledes til festligheder i anledning af en mærkedag. Vi har set gamle kurdiske kvinder blive sparket i hovedet og fotografer og journalister tævet. Under disse omstændigheder er tre italienere blevet arresteret, og en af dem, Dino Frisullo, er stadig fængslet. Dette er altså virkeligheden for menneskerettighederne, de demokratiske friheder og det kurdiske folks ret i Tyrkiet. Dette er den ledende politiske og militære klasses respekt for de traktater, som er undertegnet med EU.
Vi har også i dag fået at vide, at den tyrkiske regering grundlæggende vil besvare Cyperns tiltrædelse af EU med en annektering af den nordlige del af øen, der er besat af de tyrkiske tropper. Man har i den sidste tid og i årenes løb fra EU's side hævdet, at vi måtte opmuntre det såkaldt verdslige Tyrkiet til at demokratisere landet, og at man måtte beskytte Tyrkiet mod den såkaldte »islamiske fare«. Af disse grunde underskrev vi toldaftalen på trods af alle de andre forbehold. Men Tyrkiets tragedie er netop den ledende verdslige tyrkiske klasse. Det indgår i denne ledende klasses genetiske arv at søge en modernisering af Tyrkiet gennem militær ekspansionisme og etnisk udrensning internt i landet. Denne politiske og militære ledende tyrkiske klasse forstår kun voldens sprog.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at Den Europæiske Union bør suspendere toldunionen, EU's medlemsstater bør ophøre med at levere våben til Tyrkiet, og Unionens medlemsstater bør endeligt formelt advare Tyrkiet mod at annektere den nordlige del af Cypern eller gennemføre andre fjendtlige handlinger mod dette land.

Graziani
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at det er virkelig beklageligt endnu en gang at måtte konstatere, at den tyrkiske regering ikke vil forstå, hvorfor der ikke blev indledt forhandlinger om Tyrkiets tiltrædelse af EU. Den vil ikke forstå det i en sådan grad, at den slår ned på en fri demonstration fra det kurdiske folks side, en demonstration, hvori europæiske pacifister deltog, hvoriblandt en af mine landsmænd, som i øjeblikket er tvungen gæst i et tyrkisk fængsel, den vil ikke forstå, hvordan den, hvis den fortsætter med ikke at respektere menneskerettighederne, aldrig vil kunne blive medlem af EU.
Det er ikke spørgsmålet om en kristen klub, som man har sagt, der ikke ønsker et islamisk land, men tværtimod, og her er jeg for en stor dels vedkommende enig med hr. Vinci, når han siger, at det er den samme verdslige samfundsfaktor, der indeholder noget totalitært og diktatorisk, eftersom det er de væbnede styrker, der garanterer landets verdslighed, hvilket er en unormal situation, som jeg ikke tror findes i noget andet land i verden.
Derfor, hr. formand, vil det være nødvendigt for folk, der, som jeg selv, med overbevisning har støttet nødvendigheden af at godkende toldunionen, at overveje vores holdning til Tyrkiet, i hvert fald indtil det respekterer befolkningernes rettigheder, og især det kurdiske folks rettigheder.
Jeg vil minde om, hr. formand, at kurderne før Første verdenskrig på grundlag af Sèvres-traktaten fik ret til uafhængighed i et land, der skulle kaldes Kurdistan. Derefter blev denne traktat, som så mange andre, der vedrører mindretal som det kurdiske, revet i stykker, og ingen har siden villet vedkende sig den op igennem historien.
Det er nødvendigt at tage dette spørgsmål op igen og sige til den tyrkiske regering, som til de lande i nærheden, der også har kurdiske befolkningsgrupper i deres lande, at tiden er kommet til på ny at give uafhængighed og vise tillid til et folk, som i dette øjeblik ikke har andre talsmænd end dem, der opholder sig i de tyrkiske fængsler, som den kollega, hvortil vi overrakte Sakharovprisen for to år siden.

Tamino
Som alle de kolleger, der talte før mig, sagde, så fandt de kurdiske festligheder i anledning af nytåret - «Newroz« - sted den 21. marts, og der forekom i denne forbindelse demonstrationer til forsvar for det kurdiske folks rettigheder med deltagelse af repræsentanter for ikke-statslige organisationer, pacifister og parlamentarikere fra forskellige europæiske lande. I forbindelse med denne demonstration fulgte et uacceptabelt angreb fra politiets side, der overfaldt og slog mange deltagere og arresterede en del, hvoraf nogle, heriblandt Dino Frisullo, stadig er tilbageholdt i et fængsel.
Jeg vil gerne sige, da jeg personligt kender Dino Frisullo, at jeg kan garantere for, at der er tale om en person, der altid har udvist fredelige hensigter og interesse for ikke-voldelige valg med henblik på at fremme dialogen mellem stridende parter.
Men den tyrkiske regering har i stedet for at søge dialog med det kurdiske folk valgt undertrykkelse ved at forhindre kurdiske borgere - hvad enten de er tyrkere eller borgere i andre europæiske lande - retten til at udtrykke sig og demonstrere.
I denne sammenhæng, hvor et land, der ikke alene har samarbejdsforbindelser med EU og har opnået en toldunion med Den Europæiske Union, men ligefrem, og ganske berettiget fra visse synspunkter, ønsker at blive medlem af EU, ikke respekterer de internationale konventioner og tilsidesætter menneskerettighederne på helt uacceptabel vis, da er det af afgørende betydning, at Den Europæiske Union og især Europa-Parlamentet støtter den italienske regerings anmodning om straks at løslade Dino Frisullo.
Jeg tror, at vi må få den tyrkiske regering til at forstå, at den europæiske offentlighed sammen med den italienske offentlighed ikke kan acceptere, at et land, hvormed det opretholder ovennævnte forbindelser, stadig på denne måde kan træde menneskerettighederne under fode.

Fassa
Hr. formand, kære kolleger, her tror jeg helt ærligt ikke, at vi diskuterer så meget den italienske borgers, Dino Frisullos problem, som den tyrkiske regerings problem og den rolle, som Tyrkiet ønsker at spille i forhold til Den Europæiske Union. Der er to grundlæggende spørgsmål, der må rejses: Det første er spørgsmålet om respekten for menneskerettighederne i Tyrkiet, det andet drejer sig om den støtte, som EU altid har givet til det kurdiske spørgsmål og mere generelt til mindretals rettigheder, uanset hvor de er i verden. Tyrkiet står i dag foran en skillevej. Landet må afgøre, hvilken vej det vil vælge. Det er en historisk og kulturel skillevej, som dette vigtige land ofte har stået overfor før. Men dets regering må forstå, at hvis det ønsker at have seriøse forbindelser med Den Europæiske Union, så er det ved at begive sig ud på den forkerte vej.
Cameroun

André-Léonard
Hr. formand, Cameroun har undertegnet Lomé-konventionen, hvori det fastsættes, at udviklingshjælp forudsætter respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder og deriblandt naturligvis også ytringsfriheden.
Fængselsdommene til journalisten Pius Njawé på 2 år og journalisten Michel Michaut Moussala på 6 måneder er uacceptable, fordi ytringsfriheden er garanteret af landets forfatning, statens love, og lovgivningen om massemedierne.
Er der måske flere forskellige fortolkninger af lovgivningen fra de camerounske domstoles side? Det frygter jeg, fordi der foregår en daglig optrapning af voldshandlinger og overgreb mod frihedsrettighederne, som kun viser, at situationen med hensyn til respekten for menneskerettighederne er blevet forværret. Der er ikke demokrati i en stat, der udøver censur mod medierne. At ville kneble pressen og forhindre den i at sprede information er et alvorligt anslag mod de grundlæggende frihedsrettighder.
Jeg appellerer derfor til de camerounske myndigheder om at standse denne praksis, løslade journalisterne og sikre, at respekten for lovgivningen får den plads, der tilkommer den i en hvilken som helst stat, der tager sig selv alvorligt.

Scarbonchi
Hr. formand, hr. kommissær, Pius Njawé, der er direktør for den private pressegruppe »Le Messager«, og som har været fængslet siden den 26. december 1997, er blevet idømt en hård dom på to års ubetinget fængsel. Hans forbrydelse er, at han i sin avis har tilladt offentliggørelsen af en artikel med overskriften: «Er Biya syg?«, der omhandlede en hjertesygdom, som Camerouns præsident angiveligt skulle lide af.
En anden journalist, Michel Michaut Moussala, er blevet idømt 6 måneders ubetinget fængsel. Efter at have været fængslet flere gange betaler Pius Njawé, der betragtes som en foregangsfigur for ytringsfriheden på det afrikanske kontinent, endnu en gang med sin frihed for pressefriheden i lande, hvor etpartistyrer stadig eksisterer, og hvor ingen opposition tolereres.
Ytringsfriheden er urørlig. Det er et af fundamenterne i den demokratiske proces, der fremmer og er en del af Den Europæiske Union. Vi kræver derfor øjeblikkelig løsladelse af de to journalister samt respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, hvoriblandt ytringsfriheden er helt afgørende.

von Habsburg
Hr. formand, enhver, der kender Cameroun - og jeg kender Cameroun -, har megen sympati for dette land, hvis befolkning er særligt venlig, særligt forstandig, og som desuden generelt, hvis man sammenligner det med dets naboer, stadigvæk er et relativt velstyret land. Det er derfor så meget mere beklageligt, at der dér foregår ting, som er i absolut modstrid med vores principper.
Men jeg vil her gøre opmærksom på en ting, nemlig at vi har indgået en Lomé-traktat med disse stater, og denne traktats artikel 5 er entydig og klar. Men hvad sker der med denne artikel? Jeg må helt ærligt tilstå, at jeg mere og mere har det indtryk, at denne artikel kun eksisterer på papiret og ikke bliver ført ud i livet. Hvis vi ikke drager konsekvenser af det, vi kræver, må vi ikke blive forbavsede, hvis regeringer og befolkninger igen vender tilbage til en tradition, som slet ikke er så gammel endda. Ser De, de mennesker, der lever i dag, har kendt det hele, da det endnu var helt anderledes. Hvis vi ikke insisterer på, at vores bestemmelser bliver ført ud i livet, så er det altsammen ikke spor overraskende, men bør føre til, at vi for en gangs skyld gransker vores samvittighed. Er vi troværdige i forhold til de principper, vi repræsenterer? Er vi troværdige, når vi repræsenterer menneskerettigheder og folkeret? Er vi virkelig troværdige, og udnytter vi de store muligheder, som vi har, ikke blot på det moralske område, men også på det økonomiske og på det sociale område, for at føre det ud i livet, som vi så højlydt forkynder?
Jeg mener, vi bør tage netop tilfældet med et så sympatisk land som Cameroun op, ikke for at kritisere Cameroun, men for at kritisere os selv, så vi omsider bliver troværdige.

Fassa
Hr. formand, kære kolleger, spørgsmålet om Cameroun rejser et problem af mere generel karakter, nemlig spørgsmålet om tankefriheden og især ytringsfriheden i nogle udviklingslande, og især i nogle afrikanske lande.
Det er ikke første gang, jeg som medlem af Europa-Parlamentet er stillet over for et spørgsmål af denne art. Journalisten er blevet anklaget og dømt for at have udspredt falske og tendentiøse nyheder. Dette er ikke en korrekt måde at tolke pressefriheden: Man kan ikke bringe en nyhedsrapportering for domstolene og udmåle en straf, der er helt ude af proportioner med det, som et hvilket som helst civilt lands samvittighed ville kunne acceptere. Dette er vores problem.

Vanhecke
Hr. formand, jeg har selvfølgelig med stor interesse læst den foreliggende kompromisbeslutning om ytringsfriheden i Cameroun, og jeg kan selvfølgelig, havde jeg nær sagt, tilslutte mig henstillingerne heri. Særligt den indlysende tese om at ytringsfrihed indtager en fremtrædende plads i rækken af fundamentale rettigheder for ethvert menneske. Tillad mig dog at gøre Parlamentet opmærksom på, at ytringsfriheden desværre ikke kun står på spil i Cameroun, og at Parlamentet selv i tidligere beslutninger har villet indskrænke ytringsfriheden, særligt i de efterhånden kedsommelige og næsten traditionelle beslutninger, der under dække af racisme- og xenofobibekæmpelse i realiteten går ind for mundkurvslove mod mennesker, der ikke uden videre anser det såkaldte multikulturelle samfund for at være et eftertragtelsesværdigt ideal.
Jeg fastslår endvidere, at også på vores eget kontinent, f.eks. i Frankrig som følge af en kommunistisk lov-Gayssot, er mennesker for nylig for at have ytret deres mening blevet idømt meget hårde straffe og endog bragt til tiggerstaven blot for at have sagt deres mening.
For blot nogle få øjeblikke siden, for kun få minutter siden, blev vores kollega Jean-Marie Le Pen kun på grund af et tåbeligt valgopløb fradømt alle sine politiske rettigheder i to år og således også sit mandat i Parlamentet. Jeg spørger mig selv, hvad man siger om den slags ting i Cameroun, og om parlamentet i Cameroun nu vedtager en beslutning om den politiske frihed i Frankrig.
Jeg fastslår endvidere - et eksempel blandt mange - at i mit eget land har justitsministeren iværksat en reform af strafferetten, hvor presseforbrydelser, og det er det vi drøfter i dag, ikke længere skal vurderes af en jury, men af et råd af politisk udnævnte dommere, og at ministeren i den forbindelse klart siger, at hensigten er at indskrænke et oppositionspartis, mit partis, ytringsfrihed.
Når vi således i dag hænger indskrænkningen af ytringsfriheden i Cameroun ud, bør vi vide, at man ikke kan være lidt gravid, og at man ikke kun kan slå til lyd for ytringsfrihed i Cameroun, men at man må gøre det samme i eget land og på eget kontinent.

Posselt
Hr. formand, selvfølgelig går jeg med al kraft ind for, at Njawé og Moussala skal løslades. Jeg mener også, at vi virkelig skal lægge stærkere vægt på spørgsmålet om pressefrihed netop også i de Lomé-stater, som er særligt knyttet til os.
Jeg mener dog, at vi skal se problemet i en større sammenhæng. Det glæder mig meget, at Lomé-traktatens artikel 5 fremhæves så kraftigt i beslutningen. Jeg mener, at pressefriheden fra tid til anden rent faktisk er i fare i flertallet af Lomé-staterne, og at det passer, at Cameroun er den enøjede blandt de mange blinde. Hvis man ser sig omkring på de kanter og betragter f.eks. Nigeria eller Congo, så ser man helt andre tilstande. Derfor mener jeg, at Cameroun er en af de stater, som er præget af relativ stabilitet, også hvad retsstatsforhold angår. Alligevel skal man naturligvis ikke undskylde denne hændelse. Vi bør drage konsekvenser heraf med henblik på vores samlede politik.
Da hr. Pinheiro er til stede i dag, en af vores absolut bedste kommissærer, vil jeg gerne benytte denne lejlighed til at appellere til Kommissionen og også til medlemsstaterne om i højere grad end hidtil at benytte vores udviklingshjælp til at fremme programmer på området oplæring og uddannelse, som er fundament for retsstatsforhold. Der er behov for at uddanne unge politiske lederkræfter, uddanne embedsmænd og dommere samt alle, der beskæftiger sig med medier, hvortil naturligvis også hører journalister, for ytringsfriheden trues fra forskellige sider. Derfor mener jeg, at der påhviler os en ganske stor opgave på området oplæring og uddannelse, for at uddanne unge lederkræfter, som kan bryde den onde cirkel og sørge for, at der i flertallet af Lomé-stater rent faktisk føres en politik, som opfylder Lomé-traktatens artikel 5. Vi har her en stor opgave, som vi absolut må påtage os.

Wolf
Hr. formand, jeg mener, at hr. Posselt både har ret og uret. Der påhviler os her virkelig en stor opgave. Der påhviler os dog ikke denne opgave som overlærer for hele planeten, men som solidariske mennesker, der ikke skal komme og belære afrikanerne. For hvis vi betragter det 20. århundredes historie i Europa eller historien om, hvordan europæerne har opført sig i Afrika i de sidste 300 år, bliver det klart, at vi ikke er i en position, hvor vi kan uddele lektioner til nogen. Vi har en fælles opgave, som består i solidaritet nedefra. Derfor bør det her også være samarbejdet med NGO'er og demokratisk valgte regeringer, som står i forgrunden. Sammen med dem skal vi finde former og udvikle initiativer, som ikke længere får det til at lyde som en tom frase, når vi kræver menneske- og borgerrettigheder i Afrika.
Dødsstraf i USA

Manisco
Hr. formand, kære kolleger, man siger, at tavshed dræber, men jeg er ikke sikker på, at ord og appeller, selv nok så dybtfølte, fra dette parlament, vil være i stand til at redde et menneskes liv, et retfærdigt menneske, et uskyldigt menneske, en virkelig forkæmper for frihed og lighed mellem racerne, nemlig Mumia Abu-Jamal, der i mange år har ventet på at få fuldbyrdet sit justitsmord i dødsfængslet i Greene i staten Pennsylvania. Det er sket en gang for mindre end to år siden, at en protest, der ikke kun kom fra Parlamentet, men fra næsten alle regeringschefer i den vestlige verden, afstedkom den ønskede effekt, nemlig at udsætte, men kun udsætte en henrettelse. Den 1. oktober sidste år anmodede Mumias advokater om, at hans proces på ny behandledes af Pennsylvanias højesteret. Der er nu gået 5 måneder, og retten har stadig ikke udtalt sig, men der er grund til at frygte det værste, fordi udsættelsestaktikken, der tager form af en påtaget og tavs ligegyldighed fra myndighedernes side, kan vise sig at være dødelig for Mumia Abu-Jamal.
Derfor bør Europa-Parlamentet endnu en gang trække tavshedens tæppe til side og hæve sin røst for at protestere og sikre, at der ikke blot er tale om endnu en formel batalje i en business-as-usual-situation, endnu en appel til barmhjertigheden hos myndighederne i en stat, der lige siden 1982, under luftbombardementet med brandbomber af et kvarter i Philadelphia, hvor den sorte Move-bevægelse holdt til, har vist sig at være uden hæmninger over for mennesker, der ligesom Mumia kæmper for afroamerikanernes frigørelse og ligestilling. Derfor er det så meget desto mere nødvendigt, at vores beslutning til fordel for AbuJamal og mod dødsstraffen i USA bliver suppleret, gjort skarpere og mere klar af det ændringsforslag, som opfordrer det europæiske erhvervsliv til at overføre deres investeringer i USA til de stater, hvor dødsstraffen er afskaffet.
Tiden er kort, ikke blot for Abu-Jamal, men for mere end 3.000 dødsdømte i den store amerikanske føderation. Til juni, når vores parlamentariske delegation mødes med de amerikanske kongresmedlemmer i Houston i Texas, vil der i Huntsville, der er kendt som henrettelsernes hovedstad i USA, være 28, måske 35 flere mennesker, hvoriblandt endnu en kvinde, hvis dødsdomme vil være fuldbyrdet, og de vil derfor ikke være i stand til at følge udfaldet, som i øvrigt er givet på forhånd, af disse interparlamentariske drøftelser på tværs af Atlanterhavet.

Tamino
Hr. formand, efter hr. Maniscos præcise og klare indlæg er der kun tilbage at sige, at jeg her helt enig med ham. Jeg vil kun komme med et par enkelte bemærkninger. For det første vil jeg gerne minde om Europa-Parlamentets beslutsomme modstand mod anvendelsen af dødsstraffen, som den har udtrykt det mange gange før i tidligere beslutninger, herunder beslutninger om Mumia Abu-Jamal-sagen. Vi må i dette øjeblik også minde om, at mens vi er i færd med at diskutere dette, er der også andre, der trues af dødsdomme, og nogle af dem er blevet myrdet for kort tid siden, som det var tilfældet for nylig med en amerikansk kvinde. Hertil kommer den frygtelige forværring af de indsattes levevilkår, som vi især har set det i Greene-fængslet i Pennsylvania.
Vi mener derfor, at EU og Europa-Parlamentet ikke blot bør sige beslutsomt »nej« til dødsstraffen, men også kræve, at straffen af Mumia Abu-Jamal ikke blot suspenderes, men at processen tages op på ny, for vi ved alle, at det var en utroværdig proces. Hertil vil jeg kun føje, at vi har stillet et ændringsforslag for at opfordre alle de europæiske virksomheder, der overvejer at investere i USA til at rette deres opmærksomhed mod de stater, hvor man ikke praktiserer dødsstraffen.

Lenz
Hr. formand, der er allerede sagt meget. Vi beskæftiger os igen med en ny dødsstrafssag. Denne gang er det sagen Abu-Jamal, og denne gang er det i delstaten Florida. Det, som i disse sager i første række igen og igen gør indtryk på os som europæere og som Europa-Parlament, er, at der for det første overhovedet stadig findes dødstraf i USA, men for det andet også de omstændigheder, under hvilke den håndhæves.
Enhver sag, der bedømmes eller domfældes således, indeholder uden tvivl sin egen tragedie og også sin egen dramatik. Vi havde for nylig i Geneve i FN's Menneskerettighedskommission lejlighed til at tale med en advokat fra Texas, som var imod dødsstraffen. Han gjorde os endnu en gang særligt opmærksom på en faktor, som jeg ikke tror, vi rigtigt har kendskab til. For det første ved de fleste mennesker i USA i det hele taget meget lidt om, hvorfor og på hvilken måde dødsstraffen idømmes. De får det ikke at vide, og de interesserer sig heller ikke i særlig grad for det. For det meste er det kun de helt dramatiske tilfælde, som de overhovedet får kendskab til. Dertil kommer, at den måde, der domfældes på, er fuldkommen forskellig fra delstat til delstat.
I praksis er det altså tilstrækkeligt at gå et skridt hen over en delstatsgrænse for ikke at blive dømt til døden for den samme forbrydelse. Denne forskellighed i strafudmålingen er noget, som jo i alle tilfælde foruroliger os, i ganske særlig grad, når det drejer sig om den ultimative straf overhovedet, nemlig dødsstraffen.
Der er ingen fælles retspraksis på dette område. Det samme forhold bedømmes forskelligt. Snart er det en massemorder, næste gang en førstegangsmorder. Mord er mord! Under alle omstændigheder er det en forfærdelig ting. Men en ting mener jeg, vi bør understrege tydeligere over for amerikanerne, nemlig hvorfor vi er så foruroligede over dødsstraffen i USA.

Pradier
Hr. formand, et stort land, en stor nation, et stort folk, amerikanerne, som alle europæiske borgere er taknemmelige over for, som har sendt deres unge afsted for at befri os fra nazismen, som har lidt store tab på Normandiets strande og helt frem på den anden side af Rhinen, dette store land, der mere end noget andet forsvarer menneskerettighederne, tankefriheden, ytringsfriheden, foreningsfriheden og pressefriheden, accepterer, at den mest elementære ret, retten til livet, angribes af staten selv.
Denne eftergivenhed over for volden, der giver sig udslag i henrettelse af en uskyldig 12 år efter en stærkt angribelig domfældelse, og som ligeledes giver sig udslag i, at folk uden kendskab til våben og mennesker med skrøbeligt sind får adgang til skydevåben, hvilket har medført, at 12 uskyldige menneskers har mistet livet, denne kollektive eftergivenhed over for volden bør fordømmes. Det er en appel, som vi europæere retter herfra til borgerne i Pennsylvania: Protestér mod, og stands denne vold, som staten udøver, kræv, at henrettelse af mennesker bringes til ophør, og stands især henrettelsen af Munia Abu-Jamal.

Pinheiro
Hr. formand, jeg håber heller ikke, at De opfatter mit spanske som et overgreb.
Hr. formand, tillad mig, hvad arrestationen af hr. Frisullo angår at minde om, at Kommissionen den 4. marts vedtog sin årsrapport om udviklingen i forbindelserne med Tyrkiet siden toldunionens ikrafttrædelse. Kommissionen konstaterer her, at der ikke er forekommet betydelige fremskridt i menneskerettighedssituationen og demokratiseringsprocessen i det forløbne år. Kommissionen bekræftede ligeledes i sin meddelelse om en europæisk strategi for Tyrkiet, der vedtoges samme dag, at den agter at fortsætte sin finansielle støtte til de tyrkiske ikke-statslige organisationer, der arbejder for at forbedre menneskerettighedssituationen i Tyrkiet. Kommissionen ønsker ligeledes at samarbejde med de tyrkiske myndigheder, navnlig hvad uddannelsen af politistyrkerne angår.
På trods af Ankaras afgørelse for nylig om at udsætte enhver politisk dialog med EU efter konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Luxembourg agter Kommissionen at gøre det klart over for sine tyrkiske modparter, at Unionen er bekymret for spørgsmålene om menneskerettighederne og respekten for de demokratiske principper. I denne sammenhæng vil Kommissionen ikke undlade at rejse spørgsmålet om hr. Frisullos anholdelse over for de tyrkiske myndigheder.
Hvad angår ytringsfriheden i Cameroun og situationen for de to journalister må jeg sige, at jeg fuldt tilslutter mig Deres bekymring over denne domfældelse. Den er udtryk for en alvorlig trussel mod journalisternes ytringsfrihed, en frihed, der som bekendt er en afgørende faktor i et virkeligt demokrati, og som i øvrigt er omfattet af bestemmelserne i Lomé-konventionens artikel 100.
I den senere tid har man således i Cameroun, som desværre også i andre afrikanske lande, kunnet konstatere en tendens til, at magthaverne begrænser ytringsfriheden, og de bistås heri af et retssystem, der ikke har tilstrækkelig selvstændighed i forhold til den udøvende magt.
Det er trods alt mit håb, at appelretten, der netop i dag behandler den appel, som hr. Njawé har indgivet, ikke vil bekræfte denne tendens. Men jeg vil gerne understrege over for Dem, at Kommissionen igennem sit GD VIII allerede havde meddelt de camerounske myndigheder sin bekymring i denne anledning. Jeg kan forsikre Dem for, at den fortsat vil sørge for overholdelsen af Lomé-konventionens artikel 100 og nøje følge udviklingen i menneskerettighedssituationen i Cameroun, især hvad de to journalister, som De nævner, angår.
Endelig, hr. formand, er spørgsmålet om dødsstraffen endnu en gang blevet rejst her i Parlamentet. Kommissionens holdning er kendt, for vi har ofte gentaget den. Jeg vil blot sige, at hvad USA angår, er vi af den opfattelse, at alle de garantier, der er nedfældet i International Pact on Civil and Political Rights og andre relevante instrumenter respekteres. Kommissionen mener, at det amerikanske retssystem vil sørge for, at denne pagt overholdes. Men man må beklage, at et civiliseret land som USA, en af de vigtigste magter i verden, fortsætter den barbariske praksis, som dødsstraffen er.
(Bifald)
Formanden
Muito obrigado, senhor Pinheiro.
Mine damer og herrer, som fru André-Léonard sagde, har vi gennemført forhandlingerne hurtigt, men uden at forringe hverken kvaliteten eller vigtigheden af de behandlede emner, og vi er endelig nået til vejs ende i vores forhandlinger. Jeg foreslår Dem derfor, at vi udsætter mødet til kl. 16.30.
Jeg giver ordet i højst ét minut til hr. Posselt, som har en bemærkning til forretningsordenen

Posselt
Hr. formand, jeg vil gerne sige noget om et af mine yndlingsemner, nemlig Formandskonferencen. Da De er en af de få siddende formænd, som altid videregiver, hvad der bliver sagt her på plenarforsamlingen, vil jeg gøre opmærksom på, at det dog er en ejendommelig ting, at Formandskonferencen har afvist at sætte et så vigtigt emne som Kosovo på dagsordenen med den begrundelse, at der ikke er tilstrækkelig tid.
Det var derefter desværre heller ikke muligt at skabe flertal i Parlamentet for dette emne. Resultatet var, at vi i dag har behandlet tre emner, at vi har haft en afbrydelse af mødet på 20 minutter, og at et aktuelt kriseområde midt i Europa ikke er blevet behandlet. Jeg mener, at vi bør håndtere udarbejdelsen af dagsordenen væsentligt mere kompetent og sagkyndigt, end det for øjeblikket sker fra Formandskonferencens side, og jeg beder om, at vi igen vender tilbage til debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål i fuldt omfang, for at der også er tid til rådighed til de nødvendige emner.

Formanden
Mange tak, hr. Posselt. Der er ingen tvivl om, at dette vil fremgå af protokollen, og at gruppeformændene, som udgør Formandskonferencen, vil læse Deres indlæg og tage det ad notam. Jeg er næstformand og medlem af Præsidiet, men ikke medlem af Formandskonferencen. Under alle omstændigheder samler jeg i min aktuelle egenskab Deres ord, således som det nu er blevet en vane, og viderebringer dem til rette vedkommende.
(Mødet udsat og genoptaget kl. 16.30)

Provan
Hr. formand, som De kan se ved at kaste et blik rundt i mødesalen, er der mange af mine kolleger, der ikke kan være til stede i aften på grund af flyenes afgangstider, der gør det vanskeligt at komme fra Strasbourg tilbage til London og Det Forenede Kongerige i almindelighed. Mine kolleger sender deres undskyldninger, men jeg mener, at det er meget vanskeligt for alle medlemmer af Parlamentet at udføre deres pligter, hvis de ikke kan komme frem og tilbage, hvilket fru Green tog op, da hun forsøgte at komme til Strasbourg tidligere på ugen. Det er lige så vanskeligt at komme hjem fra Strasbourg, og mine kolleger var nødt til at tage herfra ved frokosttid i dag for at kunne være hjemme til i morgen tidlig. Det er en latterlig situation, og jeg håber, at Parlamentets Præsidium vil se nærmere på sagen, fordi der er truffet afgørelser vedrørende medlemmer og deres afstemning, der nu forstyrres af de rejseplaner, de er nødt til at følge for at komme til og fra Strasbourg.

Formanden
Hr. Provan, der er to elementer i Deres indlæg. Med hensyn til det første vil vi fortsat lægge pres på luftfartsselskaberne og de berørte regeringer for at få en bedre service. Med hensyn til det andet element vil vi tage det i betragtning i forbindelse med vores snarlige gennemgang af systemet vedrørende afstemning ved navneopråb.

Formanden
Vi er nu nået til afstemningen om uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Afstemning (fortsættelse)
Formanden
Ordføreren anmoder om, at man i hele den franske tekst erstatter udtrykket contrôle démocratique med responsabilité démocratique.
Er der nogle indvendinger?
Det mundtlige ændringsforslag vedtoges
Inden afstemningen om punkt 5

Formanden
Ordføreren kan desværre ikke være til stede i aften, og han har bedt mig fremsætte et mundtligt ændringsforslag om at erstatte ordene »institution til at føre kontrol med ECB« med »institution, som ECB er ansvarlig over for«.
(Formanden konstaterede, at mere end 12 medlemmer var modstandere af at sætte ændringsforslaget under afstemning)

von Wogau
Hr. formand, jeg beder om undskyldning, fordi jeg ville spørge ordføreren, som desværre ikke er til stede, om hun kunne gentage spørgsmålet. Det drejer sig altså om artikel 5. Det er en vanskelig situation for mig. Jeg er formand for Udvalget og ville gerne have hørt, hvad ordføreren siger hertil. Men eftersom jeg nu ved, hvad der er aftalt, forholder det sig sådan, at der er aftalt et mundtligt ændringsforslag med kollega Randzio-Plath, som hun ville forelægge her, men som jeg ikke kender i denne form.Under disse betingelser ville jeg anbefale en opdelt afstemning, hvor vi stemmer for den første del til og med »udøves på europæisk plan«. Den anden del fra »og at Europa-Parlamentet som den eneste institution på dette niveau, der er valgt ved direkte valg, er en særlig velegnet institution, som ECB er ansvarlig overfor« ville jeg ikke stemme for i den nuværende form, men kun i den form, som kollega Randzio-Plath nu ville forelægge. Det var det, der er problemet.

Green
Hr. formand, jeg finder det vigtigt at sige, hvorfor fru Randzio-Plath ikke er til stede, da der kan være nogen modstand mod betænkningen, på grund af hendes manglende tilstedeværelse. Som De ved, var hun ved frokosttid meget forvirret over, at hendes betænkning ikke var blevet behandlet, fordi hendes mand er syg, og hun var nødt til at tage hjem. Jeg tror, at det er noget, vi alle kan forstå, og jeg vil bede om forståelse fra de tilstedeværende kolleger, der alle ved, at hun er en hårdtarbejdende kvinde. Som De ved, forsøgte hun at få betænkningen til afstemning i morges, men mange af kollegerne forlod salen og ønskede ikke at blive for at stemme. Det er beklageligt. Hun var meget forvirret, og jeg vil bede jer om i det mindste at være forstående over for det.

Samland
Hr. formand, fru Randzio-Plath har meddelt Dem det mundtlige ændringsforslag, som hr. von Wogau ikke kender. Der var nogle kolleger i Parlamentet - desværre også fra Deres egen gruppe, hr. von Wogau - som rejste sig, da formanden spurgte, om det mundtlige ændringsforslag kunne tillades. De var tilstrækkeligt mange, hvilket har bevirket, at et tilstrækkeligt stort antal kolleger har afvist det mundtlige ændringsforslag. Det er det problem, vi nu står over for. Ellers havde der overhovedet ikke kunnet opstå nogen tvivl. Fru Randzio-Plath har udtrykkeligt i forvejen afleveret det mundtlige ændringsforslag til formanden, fordi hun ikke kunne være til stede i dag. Derfor beder jeg om, at der stemmes om den foreliggende form. Det er ikke os, der har forhindret det, men de kolleger, som rejste sig. Så må vi se, hvad der er flertal for.

Formanden
Lad os forsøge at bevare roen med hensyn til dette punkt. Der er en række medlemmer, der har bemærkninger til forretningsordenen.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, det er beklageligt, at det ikke var muligt at stemme om det aftalte mundtlige ændringsforslag her. Men det må de, som egentlig altid har lagt hindringer i vejen under hele processen og nu gør det igen, selv tage ansvaret for. Nu bør vi stemme om den oprindelige tekst.

Herman
Hr. formand, det er sådan set kun fru Randzio-Plaths fravær, der skaber problemet, eftersom der er tale om et kompromis, som vi har fundet frem til som følge af en aftale i udvalget, som der var generel tilslutning til under afstemningen. Denne aftale var helt klar, men under udarbejdelsen nåede man ikke frem til den ordlyd, der skulle gengive det, som vi var blevet enige om, idet »to hold to account« efter nogles mening afspejlede en for aggressiv holdning til Banken. To eller tre andre løsninger blev foreslået, men vores britiske kolleger fandt, at disse gengivelser ikke var tilfredsstillende. Vi havde derfor besluttet at vente, indtil vi fandt den rigtige ordlyd, og det har fru Randzio-Plath og jeg selv fundet frem til her til formiddag.
(Tilråb) Det er beklageligt, at 12 personer har følt det nødvendigt at rejse sig for at forhindre en aftale. Det er sørgeligt.
Men når dette er sagt, hr. formand, kan vi for at komme ud af den blindgyde, vi befinder os i nu, begynde at stemme om det, som hr. Von Wogau foreslår, hvorefter Parlamentet kan fortsætte afstemningen. Jeg vil straks sige, at der næsten ingen forskel er. Det er et nuancespørgsmål. Folk er blevet så hysteriske over disse nuancer, at man laver et helt drama ud af det, og det er der ingen grund til at gøre.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil gerne have ført til protokols, at forslaget af hr. von Wogau og hr. Herman skal følges, at vi naturligvis alle føler med fru Randzio-Plath, og at ingen fra vores gruppe har været med til at boykotte dette forslag, hvilket De i øvrigt ikke har læst op.

Formanden
Jeg forstod ikke Deres sidste punkt. Jeg læste forslaget tydeligt op.

Friedrich
Hr. formand, mange i Parlamentet ved, at ved netop denne betænkning er næsten hvert eneste ord afgørende. Nu havde vi en formulering, om hvilken vi kunne formode, at et ganske bredt flertal accepterer den. Men nu vidste en del af vores kolleger rent faktisk ikke, at der i dette tilfælde af de årsager, som Fernand Herman netop har forklaret, nu er opstået en situation, som ikke kan løses rigtigt ved den sædvanlige anvendelse af forretningsordenen. Hvis vi nemlig nu træffer en beslutning, som ikke tager hensyn til dette mundtlige ændringsforslag, så gør vi noget, som Parlamentets flertal ikke har ønsket.
Jeg foreslår nu to - efter min mening korrekte - løsningsmåder til, hvordan vi kommer ud af denne blindgyde. Hvis De, hr. formand, endnu en gang spørger, om det mundtlige ændringsforslag kan tillades, efter at kollegerne først nu ved, hvad sagen drejer sig om, ville vi nemlig kunne appellere til de kolleger, som før med god grund rejste sig, og måske opnå, at de bliver siddende, nu hvor de ved, hvad det drejer sig om. Hvis vi fik muligheder for at stemme om det mundtlige ændringsforslag, ville vi få det resultat, som det store flertal i Parlamentet ønsker, og flertallet ville være korrekt. Skulle dette ikke være muligt, må vi subsidiært vende tilbage til det, Karl von Wogau har foreslået. Men den første løsningsmåde ville efter min opfattelse være den mest korrekte.

von Wogau
Hr. formand, for det første vil jeg gerne sige, at vi i Udvalget har gjort os store fælles anstrengelser - og jeg anerkender udtrykkeligt kollega Randzio-Plaths bestræbelser - for her at bidrage til, at der var enighed. Vi har i Udvalget opnået enighed på stort set alle punkter, således som kollega Herman har redegjort for. Der var nu opbakning fra næsten alle medlemmer af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Kun et punkt var stadig uafklaret, nemlig at mange medlemmer fra min gruppe mente, at udtrykket i punkt 5 »er ansvarlig overfor« var for stærkt. Det blev så sagt, at vi finder en aftale her. Jeg må sige, at jeg derefter ikke mere selv deltog i denne sidste diskussion, men at kollega Herman gjorde det. Han siger, at han nu har fundet dette ord. Det var det rigtige ord. Jeg har dog indtryk af, at ikke alle i Parlamentet har forstået, hvilket ord der er dette rigtige ord.
Jeg skal sige, at jeg jo heller ikke har fået det forelagt skriftligt. Derfor vil jeg foreslå, selvom det ikke helt er ifølge proceduren, at vi endnu en gang beder kollega Herman om igen at sige helt tydeligt, hvad indholdet i det mundtlige ændringsforslag er, sådan som kollega Ingo Friedrich har foreslået. Jeg vil foreslå, at vi derefter under en eller anden form kommer til enighed. Jeg mener, at det svarer til almindelig sund fornuft at benytte denne procedure.

Formanden
Det er klart, at afstemningen om det mundtlige ændringsforslag kan føre til en vedtagelse. Det kan der ikke herske tvivl om. Men der findes bestemmelser til beskyttelse af mindretallene her i Parlamentet, og det er grunden til, at 12 medlemmer kan rejse sig op og anfægte et mundligt ændringsforslag. Ingen fra de grupper, der stemte imod det mundtlige ændringsforslag, har protesteret eller sagt, at der var noget, de ikke forstod. Der er nu en person fra hver af disse to grupper, der beder om ordet. Jeg vil høre, hvad de har at sige, før jeg træffer en afgørelse.

Giansily
Hr. formand, jeg er en af de 12 kolleger, der lige har rejst sig. Jeg vil blot gøre en lille bemærkning. Fru Randzio-Plath er ikke til stede, men vores gruppes koordinator er heller ikke til stede. Det er ham, der har givet os disse oplysninger. Jeg vidste, at der havde været denne debat i Økonomiudvalget, og jeg vidste, at der havde været et forsøg på at nå frem til et kompromis. Det er glimrende, hvis der er en aftale mellem fru Randzio-Plath og hr. Herman. Men hverken vores gruppe eller de andre grupper er blevet informeret herom. Og jeg vil gerne ved denne lejlighed minde om, at der ikke kun er to grupper her i Parlamentet. Der er faktisk flere.
Derfor vil jeg gerne sige, at hvis jeg havde været bedre informeret, ville jeg have stemt for fru Randzio-Plaths mundtlige ændringsforslag, men samtidig mener jeg, at det principielt ville være fornuftigt, hvis de to store grupper ikke ignorerede de andre grupper, der findes her i Parlamentet.
(Bifald)
Harrison
Hr. formand, jeg tænkte på, om vi ikke kan gøre netop denne elefant til en myg. De har handlet korrekt i henhold til forretningsordenen. Tolv medlemmer gjorde indsigelse; beklageligvis, men det gjorde de. Lad os nu vende tilbage til den oprindelige tekst, som mange personer har forsøgt at ændre af god vilje, fordi man mente, at den oprindelige tekst var for stærk. Jeg mener, at der er en meget lille forskel, og at et flertal i Parlamentet vil kunne acceptere, at vi vil føre kontrol med Den Europæiske Centralbank. Jeg vil nu anmode om en iværksættelse af afstemningen. Hvis De ønsker en delt afstemning, så er det fint med mig, men jeg vil opfordre Parlamentet til at stemme om begge dele og til at stemme for forslagene.

Formanden
Hr. Harrison, det er præcist, hvad jeg agter at gøre.
Efter afstemningen om punkt 5

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg vil godt formelt modsætte mig den fremgangsmåde, som De har fulgt.
Ifølge artikel 116 kan formanden fastsætte en anden frist end fristen på en time. Men forretningsordenen giver ikke formanden beføjelse til i sidste øjeblik at acceptere en anmodning om opdelt afstemning, der ikke er stillet inden for den fastsatte frist.
Denne frist er for alle grupper og alle medlemmer fastsat til kl. 21.00 dagen før. De havde ikke ændret den inden mødets begyndelse, derfor kan De ikke imødekomme en anmodning om opdelt afstemning, da De ikke forinden har ændret denne frist.
Hvis De ønsker det, vil jeg gerne læse artikel 116 op for Dem...

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, jeg ved ikke, om De var til stede ved frokosttid, og jeg ved, om De var vågen ved frokosttid, men vi fulgte netop denne procedure for kun fire timer siden. Der er ikke tale om præcedens. Det er almindelig praksis her i Parlamentet.
(Parlamentet vedtog beslutningen) Betænkning (A4-0106/98) af Daskalaki på vegne af Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender med forslag til henstilling til Rådet om en SFOR-opfølgningsstrategi i Bosnien og Hercegovina
(Parlamentet vedtog beslutningen)  Betænkning (A4-0120/98) af Marset Campos på vegne af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om en strategi for mindskelse af methanemissionerne (KOM(96)0557 - C4-0001/97)
(Parlamentet vedtog beslutningen)
Berthu
Hr. formand, under hele den regeringskonference, som udarbejdede Amsterdam-traktaten, har forhandlerne holdt sig strengt til én instruks: Den fælles mønt må ikke nævnes. Pandoras æske skal ikke åbnes igen!
Resultatet er, at vi i dag, en måned før deltagerne skal vælges, 9 måneder før den teoretiske dato for euroens indførelse, er nogle, der med bestyrtelse konstaterer, at Maastricht-traktaten har fjernet de nationale demokratiers kontrolmuligheder uden at skabe en tilsvarende kontrol på et andet niveau, og at Den Monetære Union ikke vil blive kontrolleret overhovedet. Og man spørger sig selv, om resultatet vil blive et uhyre, der vil opsluge os alle.
Så tager Europa-Parlamentet, for at give indtryk af, at det forsøger at reagere - selvom det naturligvis er medansvarlig for denne situation - initiativ til at vedtage en betænkning om den demokratiske kontrol i ØMU'ens tredje fase. Men der er tale om en helt igennem kosmetisk operation, og det er der tre grunde til.
For det første kan Europa-Parlamentet naturligvis ikke ændre traktaten. Det arbejder derfor i udkanten af den, som nu i dag, for at forbedre forelæggelsen af ECB's beretninger eller proceduren for udnævnelse af dens ledere. Disse forslag - hvis vi for et øjeblik antager, at de accepteres af de øvrige institutioner - vil ikke afgørende ændre systemet.
For det andet er det nødvendigt, for at ECB kan arbejde i et demokratisk miljø, således som det gælder for de nationale centralbanker, selv når de betragter sig som uafhængige, at der findes en europæisk stat, hvilket er en forudsætning, der ikke er opfyldt og næppe vil blive det i denne generation.
Endelig er den nuværende situation et resultat af et helt igennem bevidst valg fra dem, der har udarbejdet Maastricht-traktaten. Da der ikke fandtes og stadig ikke findes et europæisk demokrati, besluttede man at give indtryk af, at den fælles mønt kan være en rent teknisk sag, der kan styres, uden at generende gensidige påvirkninger mellem det monetære og det politiske opstår. Selv i dag fastholder de tyske ledere krampagtigt denne fiktion for at fastholde befolkningen i illusionen, indtil de endelige afgørelser vil være truffet.
Og det er netop derfor, at Herman-betænkningen, der havde den frækhed alt for klart at stille spørgsmålet om den demokratiske kontrol, pludselig er taget af dagsordenen for denne mødeperiode. Befolkningerne må altså vente, indtil de står midt i Den Monetære Union, før de finder ud af, hvordan dette system i virkeligheden hænger sammen.

Mann, Thomas
Hr. formand, jeg har stemt for betænkningen om Den Europæiske Centralbank, men dog først efter betydelige korrektioner i vores Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Forsøget på at gennemføre traktatændringer, så Europa-Parlamentet kunne udnævne ECB's Direktion, mislykkedes. Det er berettiget, at der ikke bliver noget mistillidsvotum mod ECB-formanden og intet kontrolorgan »bankudvalg«. Vi har afgivet løfte til borgerne om, at ECB's uafhængighed ikke undermineres. Som kommende vogter af pengene skal den kunne arbejde uden nogen form for politisk pres. Kun sådan vil den opnå samme høje anseelse, som den tyske Bundesbank nyder i mit land. Den giver garanti for, at der ikke afviges den mindste smule fra stabilitet og budgetdisciplin.
Dialogen mellem ECB og Europa-Parlamentet skal være konstruktiv og skal handle om målsætninger, konkrete afgørelser og sammenhæng mellem valutapolitik og økonomisk politik samt også social- og beskæftigelsespolitik. Vi siger altså ja til åben meningsudveksling, men nej til mistillid og uigennemskuelige kontrolprocedurer.
Endnu en god nyhed. Her til morgen har den tyske forfatningsdomstol afvist søgsmål mod euroen. Vejen til indførelse af vores fælles valuta ligger dermed åben!

Andersson og Hulthén
Vi vil takke ordføreren for en yderst vigtig betænkning om demokratisk kontrol i den tredje etape af ØMU. Vi er bevidste om, at Maastricht-traktaten bestemmer, at ECB skal være uafhængig i personalemæssig, organisatorisk, funktionel, økonomisk og politisk henseende. Vi mener derimod, at denne bestemmelse ikke i alle henseender udelukker en mere udviklet demokratisk ansvarsforpligtelse for ECB, hvilket også fremgår af traktatens artikel 109b.3 om Europa-Parlamentets rolle.
Med tanke på den fælles valutas betydning for en positiv udvikling i Den Europæiske Union til gavn for beskæftigelse, holdbar vækst og social velfærd er det af største betydning også at være opmærksom på behovet for demokratisk kontrol og åbenhed over for ECB. Derfor er betænkningen om styrkelsen af åbenheden og den demokratiske kontrol meget velkommen.
Vi mener, at Europa-Parlamentet, i egenskab af at være den eneste af Unionens institutioner med direkte folkelig forankring, bør kunne spille en aktiv rolle sammen med ECB for at medvirke til en demokratisk kontrol og åbenhed i ØMU. Vi mener endvidere, at en styrkelse af den demokratiske kontrol og åbenheden fremmer ØMU's legitimitet uden at påvirke ECB's uafhængighed og troværdighed. I denne sammenhæng bør Europa-Parlamentet altså spille en central rolle.
Vi mener tillige, at det ikke bør indskrænke ECB's selvstændighed, at alle beslutninger samt grundlaget for disse beslutninger offentliggøres kort efter, de er truffet. Tilsvarende regler gælder for den amerikanske centralbank uden negativ indvirkning på dens virksomhed.
Vi vil endelig fremhæve behovet for at Rådet, Kommissionen og Det Europæiske Monetære Institut seriøst tager betænkningen og dens forslag om demokratisk kontrol i den tredje etape af ØMU i betragtning.

Bébéar
Ved sin oprettelse havde Den Europæiske Centralbank behov for en grad af uafhængighed, der var uden fortilfælde, langt større end en hvilken som helst anden national centralbank, eftersom Den Økonomiske og Monetære Union var i færd med at blive gennemført.
I dag kan der ikke anvendes en så restriktiv tilgang. Vi er blevet mere modne i dette spørgsmål, og vi skal selv den kommende 2. maj under et ekstraordinært møde udtale os om de lande, der tilslutter sig euroen fra starten af den fælles mønt.
Den Europæiske Centralbank lider ikke længere under et underskud af finansiel troværdighed. Den monetære suverænitet er i færd med gradvist at blive overført til den, og ingen tvivler på, at den vil kunne bidrage til en bæredygtig vækst. Den Europæiske Centralbank har derfor brug for, at Europa-Parlamentet nu støtter den ved at fremme og styrke dens handlinger gennem den parlamentariske kontrol fra et organ, der er valgt på demokratisk vis.
Følgelig tilslutter jeg mig fru Randzio-Plaths betænkning.
De alt for minimalistiske krav, der blev fremsat under forhandlingerne på udvalgsplan, bør ikke tages til følge. Den Europæiske Centralbank bør ikke blive en bleg afskygning af den amerikanske centralbank. Derimod giver Maastricht-traktaten EuropaParlamentet en vigtig rolle på det lovgivningsmæssige område. Den giver os mulighed for på en positiv måde at deltage i Den Europæiske Unions monetære politiks udformning. Lad os derfor opbygge et grundlag i demokratisk dialog, der skal ske regelmæssigt og på baggrund af gensidige informationer, men lad os ikke udvikle det til et blokerende instrument.
Euroen bør styres i fælles ansvarlighed til gavn for alle Den Europæiske Unions borgere, for kun på denne måde kan den påvirke velfærd og beskæftigelse positivt.

Blokland
I diskussionen om denne betænkning står begrebet »uafhængighed« centralt. Sagen er, at ordføreren i sin betænkning forsøger at udstikke dette begrebs grænser. Det centrale spørgsmål er, hvorvidt den monetære politik kan påvirkes, kontrolleres og om muligt korrigeres fra politisk hold, uden at den Europæiske Centralbanks formelle uafhængighed kommer i fare.
Efter min mening er det et forkert udgangspunkt for denne betænkning, der bør dreje sig om den demokratiske kontrol. Implicit indeholder ovenstående den tankegang, at man med monetær politik kan realisere de målsætninger for økonomisk politik, som man anser for vigtige, f.eks. tilstrækkelige investeringer, beskæftigelse og øget velfærd. Under høringen med Underudvalget om Monetære Anliggender i foråret 1997 har hr. Duisenberg, den nuværende præsident EMI, klart angivet, at rækkevidden for den monetære politik er begrænset.
Det fremgår nu, at ordføreren (stadigvæk ikke) har forstået dette. Det giver meget lidt tiltro til fremtiden, når der slås til lyd for, at Underudvalget om Monetære Anliggender skal spille en vigtig rolle i den proces, der kaldes den demokratiske kontrol. Af førnævnte principielle grunde har jeg stemt imod denne betænkning.

Caudron
Det er ikke uden en vis fornøjelse, at jeg har læst betænkningen af vores kollega fru RandzioPlath, og det har glædet mig endelig at se politisk ansvarlige, der tør anmode om en øget demokratisk kontrol af de økonomiske magthavere, der ikke altid har den nødvendige legitimitet. Jeg vil gerne understrege dette mod i en så overdrevet liberalistisk tid som vores, hvor man kun roser fordelene og ikke giver sig tid til at betragte helheden lidt mere distanceret.
Ja, kære kolleger, det er nødvendigt højt og klart at sige, at uafhængighed ikke nødvendigvis rimer med uansvarlighed, og at det tværtimod er gennem en ægte demokratisk kontrol og dermed en større gennemskuelighed, at Den Europæiske Centralbank vil få anerkendt sin legitimitet i de europæiske borgeres øjne. Formålet med vores kollegas arbejde er naturligvis heller ikke at sætte spørgsmålstegn ved Centralbankens uafhængighed. Det skal kun minde om vores bekymringer med hensyn til gennemførelsesbestemmelserne for denne nødvendige demokratiske kontrol.
Forhandlingerne på udvalgsplan var vanskelige og interessante. Så selvom jeg beklager, at man måtte forlade idéen om et mistillidsvotum, idet det må erkendes, at en ændring i denne retning af traktaten ville have været vanskelig, må jeg indrømme, at vi er nået frem til et ærligt kompromis, der udgør et vigtigt fremskridt med hensyn til kontrollen med ECB.
Og jeg kan forsikre Dem for, at jeg skal være opmærksom på spørgsmålet om den juridiske forankring af disse tanker i forbindelse med udnævnelsen af kandidaterne, der nu skal godkendes af Europa-Parlamentet.
Til en så vigtig forhandling bør i forbindelse med manglerne også kort henvises til spørgsmålet om beskæftigelsen og bankudvalget i Parlamentet. Hvad sidstnævnte angår undrer jeg mig over den egentlige årsag til visse gruppers afvisning, der er så meget desto mere besynderlig, da dette udvalg ikke er et kontroludvalg, men kun skal være et informationsorgan og kunne tage initiativer.
18 millioner arbejdsløse og lige så mange med usikre ansættelsesvilkår, et topmøde om beskæftigelsen og regeringer, der kæmper for at bringe arbejdsløsheden ned i deres hjemlande, er åbenbart ikke nok til at forhindre, at der stadig er politikere, der mener, at kampen mod arbejdsløsheden ikke er en prioritet.
Det var så mine ord om betænkningen fra vores kollega, fru Randzio-Plath, som jeg støtter og lykønsker endnu en gang.

Darras (PSE) og Berès (PSE)
ECB vil føre en fælles monetær politik for alle de medlemsstater, der deltager i Den Europæiske Monetære Union, og derfor bør den demokratiske kontrol finde sted på europæisk niveau. Følgelig er EuropaParlamentet som den eneste direkte institution på dette niveau, som via traktaten er udstyret med en række beføjelser på området, særligt egnet til at fungere som ECB's primære politiske modpart.
De voldsomme ændringer, der følger med den fælles mønts indførelse, vil ske på et tidspunkt, hvor den politiske union endnu ikke har set dagens lys. Men i et demokrati er det sådan, at enhver legitimitet hidrører fra den almindelige valgret. Der er derfor en risiko for, at ECB - hvis den handler uden en politisk modpart - i sidste ende vil blive betragtet som ansvarlig for alle onder, hvilket vil føre til, at offentligheden tager afstand fra hele projektet. Centralbanken skal være uafhængig, men den må ikke samtidig være uansvarlig.
Dens uafhængighed indebærer, at det må defineres, i forhold til hvem den er uafhængig, og at dens politiske modpart gøres lige så stærk, ellers vil der ikke kunne opnås en ligevægt. Dens ansvarlighed indebærer, at der må tilrettelægges en dialog og sørges for åbenhed mellem banken og offentligheden gennem de valgte organer, som er Rådet og Europa-Parlamentet. Derfor tilslutter vi os i dag fuldt ud vores kollega Christa Randzio-Plaths forslag om at skabe faste rammer for denne ansvarlighed.
Det er i denne ånd, at ECB's årsberetning, når den behandler den monetære politiks støtte til Fællesskabets generelle økonomiske politikker, skal vise, at der er taget et tydeligt hensyn til væksten og beskæftigelsen.
På længere sigt er vi flere, der ønsker en ændring af traktaten for dels at give Europa-Parlamentet de samme beføjelser på dette område som det har i forbindelse med udnævnelse af Kommissionen og dels at kunne forelægge Rådet for Økonomi og Finans et mistillidsvotum til formanden for den kommende ECB, hvis denne ikke overholder traktaten. En sådan udvikling vil forøge ECB's legitimitet.
Med hensyn til samordningen af den økonomiske politik i Europa har Det Europæiske Råd i Luxembourg slået til lyd for idéen om en mere udviklet samordning af de nationale økonomiske politikker, navnlig beskæftigelsespolitikkerne. Vi mener, at EuropaParlamentet bør knyttes nærmere til denne proces. Det er det område, hvor de største udviklinger vil ske i de kommende år, og det er en nødvendig forudsætning for, at Den Økonomiske og Monetære Union fungerer afbalanceret. I ØMU'ens tredje fase vil den demokratiske ansvarlighed omfatte såvel ECB som samordningen af de økonomiske politikker. Men som situationen er i dag, så er Unionens monetære side mere struktureret end dens økonomiske side.
Hvis den dynamik, der er startet, skal blive til realitet, har den brug for et politisk skub: Det nytter ikke kun at tænke på den økonomiske side. Dette er et meget stort ansvar for socialisterne i Europa-Parlamentet, og der er et stort behov for nye forslag.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har under mødeperioden i Strasbourg fra den 30. marts til den 3. april stemt for betænkningen om demokratisk kontrol i ØMU'ens tredje fase. Betænkningen fremhæver blandt andet:
1) nødvendigheden af, at den fremtidige ECB skal oplyse, hvilke definitioner og operationelle mål den gør brug af for at nå det fastsatte mål for prisstabilitet.
2) at protokollerne fra møderne i ECB's styrelsesråd skal være offentligt tilgængelige.
3) nødvendigheden af at sikre en dialog mellem Europa-Parlamentet og ECB om monetære og økonomiske anliggender.
Socialdemokraterne i Europa-Parlamentet har stemt for betænkningen ud fra den helt principielle holdning, at man bør sikre størst mulig gennemsigtighed og åbenhed i EU's institutioner. Det skal i den forbindelse understreges, at socialdemokraterne i EuropaParlamentet fortsat mener, at de fire danske forbehold ikke er til diskussion, herunder forbeholdet for ØMU'ens tredje fase.
Lindqvist (ELDR), Eriksson og Sjöstedt (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Krarup og Lis Jensen (I-EDN), skriftlig. (SV) ØMU'en er et centralistisk højrisikoprojekt med svag folkelig forankring. ØMU prioriterer prisstabilitet og lav inflation. Der er stor risiko for, at den allerede store arbejdsløshed vil stige yderligere. De regionale forskelle mellem vækstregioner og affolkningsområder vil blive forstærket. ØMU fører til en stærk centralisering af penge- og valutapolitikken, som i sin forlængelse kan komme til også at omfatte skatte- og finanspolitikken. ØMU er et politisk projekt, som forøger de føderale indslag i EU og forstærker indretningen mod en statsdannelse.
ØMU og Den Europæiske Centralbank, ECB, får større uafhængighed og magt end nogen anden bank i verden, inklusive den amerikanske centralbank. ECB's ledelses medlemmer, som vælges for otte år, og som ikke kan afsættes, får en utrolig magt over valuta-, rente- og øvrig økonomisk politik, som direkte påvirker mennesker, regioner og nationer. ØMU centraliserer og overfører den økonomiske politik til en håndfuld bankdirektører, hvilket kraftigt udhuler demokratiet. De forslag til bedre indsigt og demokratisk kontrol, som præsenteres i denne betænkning, kan kun nødtørftigt formindske det demokratiske underskud i den tredje etape af ØMU.
Vi har på denne baggrund stemt nej til betænkningen.

Nicholson
Denne betænkning er fyldt med gode idéer om, hvordan Europa-Parlamentet kan føre demokratisk kontrol med den nye Europæiske Centralbank. Den afspejler de kriterier, der er fastsat i Maastricht-traktaten vedrørende høring af Parlamentet om gennemførelsesbestemmelserne.
Jeg frygter imidlertid, at der ikke vil blive tale om større gennemsigtighed og demokratisk kontrol i denne henseende, end der hidtil har været. Kommissionen har hidtil kørt derudad med sin egen strategi uden interesse for gennemsigtighed eller kontrol. Derfor kom der i sidste uge en underlig erklæring fra Kommissionen om, at 11 lande har den nødvendige økonomiske styrke til at tiltræde ØMU'en, heriblandt Belgien og Italien. Medtagelsen af disse to medlemsstater på listen over lande, der kan komme med i første bølge, viser tydeligt, at man ikke har overholdt kravene i Maastricht-traktaten, og at talmanipulation er gældende praksis. Italien og Belgien er ikke engang tæt på at kunne opfylde kravet om, at den samlede offentlige gæld ikke må udgøre mere end 60 % af BNP. Deres gæld er i virkeligheden mere end dobbelt så stor som tilladt. Jeg håber, at regeringscheferne vil tage mere hensyn til dette kriterium, end Kommissionen har gjort, når de mødes under Storbritanniens formandskab i næste måned.
På baggrund af Kommissionens ønske om at gå videre med dette projekt uden hensyntagen til den økonomiske situation i de enkelte medlemsstater er det vanskeligt ikke at konkludere, at den ser ordningen i et politisk lys. Resultatet heraf kan kun være manglende stabilitet i systemet og alvorlige økonomiske konsekvenser for de medlemsstater, der er uden for systemet. Projektets politiske natur vil også med sikkerhed underminere centralbankens rolle og gøre det vanskeligere at gennemføre en demokratisk kontrol.

Smith
Mens jeg generelt kan gå ind for de prisværdige mål om større gennemsigtighed i og kontrol med ECB's arbejde, så mener jeg, at man i denne betænkning med den konstante brug af udtrykket »demokratisk kontrol« faktisk har forvekslet kontrol med det at afgive en forklaring.
Ordbogsdefinitionen på kontrol er »ansvar over for andre eller ansvar for en handling«. Det er derfor forkert at antyde, at ECB på en eller anden måde er ansvarlig over for Parlamentet. Det er efter min opfattelse forkert at give indtryk af, at Parlamentets ret til at blive informeret kan tolkes som en form for kontrol i den gængse betydning af dette ord.
Jeg vil derfor ikke støtte denne betænkning, da den i høj grad afhænger af ophævelse af mistro.

Spiers
Jeg har stemt for Randzio-Plath-betænkningen, fordi den kontrol, der kræves her, er bedre end ingenting. I denne betænkning accepterer og bifalder man imidlertid det faktum, at Den Europæiske Centralbank vil forblive fuldstændig uafhængig. ECB vil kontrollere den monetære politik med et overordnet mål for øje: prisstabilitet. Hvis det kvæler væksten eller resulterer i arbejdsløshed, så må det være sådan. Intet, som Parlamentet eller ØKOFIN kan sige, vil forhindre dette.
Sand demokratisk kontrol med ECB ville være betinget af oprettelsen af dens sidestykke, en central europæisk regering. Uden en sådan skabes der et markedsdirigeret Europa, hvilket først og fremmest er i bankernes interesse. Det har været beskrevet som »proletariatets tilskuerrolle«, skønt det kun er en del af historien.
Dermed være ikke sagt, at vi skal søge at skabe en central europæisk regering. Det er der ikke enighed om, og på baggrund af EU's tidligere skabninger - den fælles landbrugspolitik osv. kan man kan ikke have tillid til, at en sådan central regering ville være nogen succes.
Hastværket med at skabe en fælles valuta har fået os godt op at køre, og vi må ty til hæfteplaster i et forgæves forsøg på at lappe tingene sammen.

Theonas
Overdragelsen af den monetære politik til en tredjepart udgør en betydelig overdragelse af en del af et lands nationale suverænitet. De dimensioner, som dette antager, når det er flere stater, der samtidig overdrager disse beføjelser, udgør noget hidtil uset i den moderne historie.
Et sådant skridt, selv i det tilfælde, hvor det ville være til gavn for befolkningerne, skal forberedes meget omhyggeligt og grundigt, og alle metoder og måder, hvorved kontrollen overføres til dem, der får ansvaret, skal udformes således, at disse handler på en måde, som er til gavn for de folkelige interesser og det sociale velfærdssamfund.
Vi står i dag over for en almindelig konstatering, som der ikke er stor uenighed om. Den Europæiske Centralbank vil blive oprettet og skal overtage styringen og forvaltningen af pengepolitiske spørgsmål, som berører hundreder af millioner borgere, uden at der er den mindste form for demokratisk kontrol, hverken fra de europæiske folks side, som dog skal deltage i euroen, eller fra medlemsstaternes regeringer. Heller ikke fra Europa-Parlamentet eller EU&#x02BC;s institutionelle organer, og hvorfor? Det er fordi Den Europæiske Centralbank blev skabt med det ene formål at tjene de store økonomiske og politiske interesser og sikre en forøgelse af deres profitter, og langt fra for at opfylde målsætningerne om social velfærd, forøgelsen af lønmodtagernes og de europæiske befolkningers levestandard, imødegåelse af arbejdsløshedens plage og den fortsatte marginalisering af stadigt bredere lag af befolkningen.
Den betænkning vi i dag forhandler er et højtråbende eksempel på en betænkning, som viser den manglende demokratiske kontrol, og viser, ganske vist indirekte, at oprettelsen af Den Europæiske Centralbank var et udtryk for storkapitalens forsøg på at undgå enhver form for national og folkelig kontrol, selv i form af den helt begrænsede kontrol, som de nationale centralbanker kunne udøve.
Tilhængerne af Maastricht vidste imidlertid udmærket, hvad den indebar, da de stemte for den, og hvad følgerne af den ville være. Selvom de måske ikke dengang havde forstået det, så skulle de i det mindste have krævet, at denne traktat ændredes i forbindelse med revisionen af Amsterdam-traktaten. Men heller ikke det gjorde de. Tværtimod udelukkede regeringskonferencen om en revision af traktaterne enhver forhandling om ØMU-spørgsmålene.
Det er derfor et forsøg på bevidst vildledning, når man erklærer, at der er demokratisk kontrol, eller at udvidelsen af Den Europæiske Centralbanks målsætninger til andre forhold end den monetære stabilitet er i orden, når noget sådant end ikke er medtaget i traktaterne, som tværtimod indeholder en række bestemmelser, der sikrer Den Europæiske Centralbanks uafhængighed af enhver form for folkelig indgriben gennem en Direktion med et begrænset antal medlemmer, der ikke sikrer repræsentation af alle medlemsstater, og et tidsmæssigt langt mandat til Direktionen, således at deres uafhængighed af de til enhver tid gældende politiske styrker bevares.
Vi støtter alle foranstaltninger, der kan skabe den mindste form for gennemskuelighed eller sikre, at demokratisk valgte organer modtager oplysninger om Den Europæiske Centralbanks politik og drift. Men vi mener også, at disse foranstaltninger ikke vil kunne ændre på den uacceptable situation, der skabes med oprettelsen af Den Europæiske Centralbank. Den eneste løsning vil være at ophæve Maastricht-traktaten og undlade at ratificere Amsterdam-traktaten. Af disse årsager er vi stærkt optaget af de nationale folkeafstemninger om traktaten, for de vil kunne give befolkningerne lejlighed til at udtrykke deres uenighed med denne politik og denne overdragelse af vigtige suveræne rettigheder til overnationale, lukkede og ukontrollerede organer.

Trizza
Alleanza Nazionale-gruppen vil stemme for betænkningen af fru Randzio-Plath. Men vi vil gerne gøre opmærksom på enkelte punkter: Især bør Europa-Parlamentet, der skal høres i forbindelse med udnævnelse af formanden og de øvrige medlemmer af Direktionen, årligt på plenarforsamlingen få forelagt en beretning om Den Europæiske Centralbanks aktiviteter, hvor den i form af en kort forklaring af årsagerne til den valgte igangværende monetære politik og den, der blev fulgt i det foregående år, viser upartiskheden af sine valg. Desuden vil det være vigtigt at afholde særlige møder med de kompetente parlamentsudvalg på initiativ af Europa-Parlamentet eller Centralbanken. Gennemskueligheden og åbenheden af drøftelser med Europa-Parlamentet kan udgøre et af de mest effektive midler til at sikre information af offentligheden gennem pressen.
Endelig mener jeg, at det er nødvendigt at lægge vægt på et sidste spørgsmål: Når den fælles mønt indføres, vil staterne totalt miste det instrument til forvaltning af de økonomiske kredsløb, som monetære indgreb kan udgøre. De direkte og umiddelbare valutapolitiske valg er indlysende og står klare for alle, især når de gennemføres på en ensartet måde.
Det er derfor nødvendigt, at Den Europæiske Centralbank træffer disse valg, idet dens ret til at udføre sin opgave som samlende koordinerende myndighed for den europæiske monetære politik anerkendes på en ensartet og ligelig måde, og at den især holder sig for øje, at dens handlinger kan føre til forskellige resultater i forhold til de forskellige økonomiske sammenhænge og konjunkturelle situationer, der præger de enkelte lande, som vil blive påvirket af disse valg.
Med andre ord er det nødvendigt, at man undgår situationer, hvor de fulgte monetærpolitiske løsninger rammer de forskellige nationaløkonomier i forskelligt omfang og tvinger dem, som lider skade herunder og har udtømt de nationale indgrebsmuligheder, til at iværksætte defensive politikker, der rammer den reelle økonomi og beskæftigelsen.

Wolf
Spørgsmålet om Den Europæiske Centralbanks demokratiske pligt til regnskabsaflæggelse og integration er vel det sidste store uafklarede spørgsmål i forberedelserne til euroens indførelse. Det skal præciseres, at det ikke gælder om at indskrænke ECB's eller ESCB's uafhængighed - den er en væsentlig monetær funktionsbetingelse. Det gælder tværtimod om at fortolke den rigtigt. Over for den monetære utopi om de »upolitiske penge«, som bliver til en farlig illusion, hvis dogmatikere omsætter den til praktisk økonomisk politik, sætter vi den realistiske forestilling om, at pengepolitikken vedbliver at være en specifik dimension i den samlede økonomiske politik, som den skal integreres i ved forpligtende, institutionaliserede udvekslinger af synspunkter. Den foreliggende betænkning tager et første tøvende skridt i den rigtige retning. Det må beklages, at den i Parlamentet herskende logik om »tværpolitisk koalition« har medført, at den oprindelige betænkning er blevet udvandet og er blevet langt mindre konsekvent. Vi har ikke haft nogen illusion om, at vores ændringsforslag ville ændre noget ved dette. I hvert fald kan det på den måde konstateres, hvor meget også De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har måtte give køb i forhold til ordførerens oprindelige udgangspunkt.
Betænkning af Daskalaki (A4-0106/98)
Eriksson og Sjöstedt
Vi har stemt for den pågældende betænkning. Vi mener, det er nødvendigt med en fortsat international tilstedeværelse, baseret på FN-mandater, i Bosnien. Vi mener også, at det er vigtigt, ikke at bidrage til spændingen i området i form af våbeneksport. Derimod tager vi afstand fra kravene om at bruge Amsterdam-traktatens artikler om militære handlinger eller den forældede militæralliance VEU. Unionens medlemslande kan bidrage til fredsbevarende aktiviteter med FN og OSSE som grundlag.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt imod betænkningen om en SFOR-opfølgningsstrategi, da Danmark har en undtagelse på området om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Betænkning af Marset Campos (A4-0120/98)
Hyland
Kommissionens meddelelse om en strategi for mindskelse af methanemissionerne kommer på det rette tidspunkt. Den indeholder nogle værdifulde forslag samt nogle forslag, der skal genovervejes.
Der er både positive og negative sider ved methan. Det negative ved methan er, at det er den drivhusgas, der næst efter kuldioxid (CO2 ) har størst indflydelse på strålingsbalancen på jorden. Det positive ved methangas er, at den er en renere og mindre forurenende energikilde, hvis den kontrolleres. Methan kan også bruges ved fremstilling af industrielle produkter som syntetisk gummi og kemiske fibre.
Blandt de naturlige kilder til methan kan nævnes dyr, marskområder og flora i havene, mens man blandt kilder, der hidrører fra menneskerelateret aktivitet, kan nævne forbrænding af fossil energi, emissioner fra deponeringspladser, kloakker og behandling af fast byaffald. 70 % af den eksisterende methan stammer fra menneskerelaterede aktiviteter.
Skønt stigningen i methanemissionerne synes at aftage, er det ikke nogen grund til ikke at gøre noget. Deponeringspladser for byaffald er en betydelig kilde til methanemission, som vi kan vende til vores fordel.
Der er primært behov for en passende handlingplan, der kan bremse eller mindske methanemissionerne. Landbruget bør imidlertid ikke gøres til syndebuk. Kommissionen overvejer en indskrænkning i kvægbestanden for at tage højde for tarmforgæringen hos drøvtyggerne, det vil sige kvæg og får. Det er ikke en løsning, der kan anvendes på langt sigt. For det første finder der allerede en indskrænkning sted som følge af mælkekvoter og BSE-krisen. For det andet ville en sådan løsning åbne døren for konkurrenttredjelande. Som Landbrugskomitéen har påpeget, bør der i stedet gennemføres dybtgående undersøgelser vedrørende en forbedring af dyrenes ernæring og bedre forvaltning af gødningen fra husdyravl i produktionsintensive regioner.
Hvis vi mener det alvorligt med bæredygtig udvikling, så bør vi undersøge muligheden for at bruge methan til energi og industrielle formål. Der kan fremstilles elektricitet ved at genanvende methan fra deponeringspladser. Det vil også give nye muligheder for små virksomheder. Der bør også indføres passende økonomiske incitamenter.
Der er brug for mere forskning og mere offentlig information. Det er en udfordring, der kan føre til en række nye muligheder, hvis den gribes rigtigt an.

Udvidelsen og samarbejdet inden for retlige og indre anliggender (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0107/98) af Posselt på vegne af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om virkningerne af Den Europæiske Unions udvidelse for samarbejdet inden for retlige og indre anliggender.

Posselt
Hr. formand, Den Europæiske Union befinder sig i den største omvæltning siden sin grundlæggelse i 50'erne. Vi står foran en stor udvidelse og samtidig foran en gennemgribende reform. Det er i første række tre processer, som optager os, ud over spørgsmålet om valutaunionen, som der netop blev stemt om. Det er for det første spørgsmålet om udvidelsen. I denne uge er de konkrete udvidelsesforhandlinger indledt. Det er et historisk øjeblik, for det drejer sig om den største udvidelse i EU's historie.
Det andet punkt er ratificeringen af Amsterdam-traktaten, som ligeledes finder sted i dette år, og hvormed vores institutioner reformeres i det mindste delvist, omend langt fra tilstrækkeligt, og hvormed der åbnes store muligheder for at videreudvikle og samarbejde inden for især områderne retsvæsen og indre anliggender.
Det tredje område er ratificeringen af Europol-konventionen, som finder sted for øjeblikket, og hvormed Europol, Den Europæiske Politienhed, endelig skal gøres handlekraftig. Nu gælder det om på en fornuftig måde at sammenkoble alle disse processer med hinanden, for i de fem år siden Amsterdam-traktatens ikrafttræden har det drejet sig om at gøre vigtige områder, nemlig asyl, indvandring og kontrol af de ydre grænser til fællesskabsanliggender. Men det gælder også om at skabe en operativ beføjelse for Europol, og det ville være en fejl, hvis vi ikke udnyttede den proces, der parallelt hermed finder sted ved østudvidelsen af Den Europæiske Union og forhandlingerne om denne østudvidelse til straks at organisere alle disse politikker på et fælleseuropæisk grundlag og inddrage ansøgerlandene så intensivt som muligt. Derfor mener vi, at vi skal sørge for, at Den Europæiske Union nu træffer alle nødvendige beslutninger med henblik på således at inddrage disse stater.
I tilfældet Østrig, som fra i går er fuldt medlem af Schengen-aftalen og anvender denne fuldt ud, hvilket vi er taknemmelige for, havde vi det problem, at Østrig først skulle tiltræde, og at man først derefter gik i gang med at skabe visse forudsætninger. Denne fejl bør vi ikke gentage ved østudvidelsen. Vi skal bruge årene indtil 2003, 2006, 2008, eller hvornår det første skridt af udvidelsen nu finder sted, til at opbygge retsstatsforhold i et område, som i årtier har lidt under diktatur og undertrykkelse, og dér udvikle retsstatskriterier, ved hvilke en præcis landing er lige så nødvendig som ved de ofte citerede valutakriterier.
Vi mener, at disse stater ved egen hjælp har ydet en formidabel præstation, idet de har befriet sig, og idet de under store ofre har opbygget disse retsstatsforhold. Men vi skal naturligvis hjælpe dem med det, derfor er et af de vigtigste punkter i min betænkning oplæring og uddannelse, videreuddannelse af unge lederkræfter inden for retsvæsen og administration, som derefter også i praksis virkelig kan anvende europæisk ret og den acquis communautaire , som jo desuden for tiden også udvides dramatisk.
Den tjekkiske justitsminister har ganske tydeligt sagt, at hun hidtil kun kunne implementere ganske lidt af den europæiske ret, og det lidt, som hun kunne implementere i sit land, kunne embedsmændene ikke anvende, fordi de ikke er uddannet til det. Det er her presserende nødvendigt at sætte fokus på dette, idet vi udvider vores programmer til at omfatte de central- og østeuropæiske stater og også udruster dem tilsvarende materielt.
Derfor foreslår jeg som det næste skridt, at der oprettes et europæisk akademi for indre sikkerhed, om muligt i det hidtidige grænseområde mellem Den Europæiske Union og ansøgerlandene, f.eks. i Niederbayern eller i Oberpfalz. Deggendorf, hvor der hidtil har være en stor grænsekontrolinstitution, ville f.eks. være en mulighed. Dette europæiske akademi for indre sikkerhed skulle arbejde hen imod et langsigtet mål, som vi har, nemlig en europæisk grænsekontrol, fordi vi mener, at enkeltstaterne i længden ikke kan påtage sig kontrollen med de ydre grænser, men af dette skal reguleres på fællesskabsplan.
Naturligivis er det sådan, at vi i dag stadig har nationale grænsekontrolorganer, som fungerer godt og har stået deres prøve. Naturligvis er det sådan, at vi også efter en østudvidelse har brug for overgangsperioder ved de nuværende ydre grænser og østgrænser. Eksemplet Østrig viser os imidlertid, at enhver overgangsperiode engang ender. Vi skal allerede i dag udvikle perspektiver for tiden efter overgangsperioden. Derfor blev tanken om en europæisk grænsekontrol udviklet, og den er blevet mødt med bred enighed i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, hvilket vi er taknemmelige for. I den forbindelse vil jeg gerne takke de andre grupper i Parlamentet for deres intensive medarbejde på min betænkning, herunder især også kollega Schmid fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Min tak gælder også andre kolleger, som har sørget for, at vi her i enighed har truffet vigtige beslutninger for fremtiden.
Jeg mener, at det netop på områderne bekæmpelse af kriminalitet, kamp mod narko- og menneskehandel og ved den helt store problematik hvidvaskning af sorte penge er absolut påkrævet, at der er bred enighed i Den Europæiske Union, og at der også i ansøgerlandene er en interesse heri, fordi det her ikke drejer sig om formynderi, men om samarbejde. Her er begge sider både givere og modtagere. Derfor mener jeg, at dette alt i alt også kan blive en drivkraft i Fællesskabets udvidelse.

Goerens
Hr. formand, jeg taler i stedet for fru Spaak, og det følgende er resultatet af hendes overvejelser.
Det Institutionelle Udvalg deler ordførerens bekymring for, at ansøgerlandene ikke får tilstrækkeligt stabile institutioner, der kan sikre demokratiet, garantere retsstatslige forhold og gøre landene i stand til at opfylde forpligtelserne i medfør af traktaten og overtage Unionens regler.
Det Institutionelle Udvalg lægger i sit første ændringsforslag vægten på tre problemer: for det første fristen på 5 år for vedtagelse af foranstaltninger med henblik på at sikre personers fri bevægelighed, dernæst anvendelsen i forbindelse med disse spørgsmål af proceduren i artikel 189 B, og endelig afgørelsen om at anvende det tættere samarbejde.
Det Institutionelle Udvalg insisterer således på, at bestemmelserne på området retlige og indre anliggender revideres i forbindelse med den institutionelle reform, der bør være færdiggjort inden den første udvidelse. Det Institutionelle Udvalg er bekymret for faren for en opsplitning af EU's retsområde, der forøges som følge af udvidelsen. Således er den mulighed, som overlades til medlemsstaterne inden for området under afsnit VI, at meddele gennem en erklæring, hvorvidt de accepterer Domstolens præjudicielle kompetence, farlig for alle, men især for ansøgerlandene i betragtning af deres vanskeligheder med at tilpasse de juridiske systemer.
Endelig vil jeg gerne gøre ordføreren opmærksom på ændringsforslag 4 til punkt 17, som Det Institutionelle Udvalg vedtog, men som Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender forkastede. Dette ændringsforslag vedrører de vanskelige problemer i overgangsperioden, som kræver en præcis og konkret vurdering af den eksisterende situation i de nye medlemsstater ved tiltrædelsen. Dette beskedne ændringsforslag har den fortjeneste, at det forkorter og forenkler punkt 17 og 18 og samtidig fastholder det væsentlige i disse punkter.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, hvis jeg nu skulle begynde på samme måde som hr. Schulz, så ville jeg sige, og det forbavser Dem sandsynligvis ikke, at PPE-Gruppen vil stemme for denne betænkning. Men sandsynligvis ikke, fordi Bernd Posselt er en benhård højrefløjspolitiker, men fordi han, som hr. Schulz prisværdigt meget nøjagtigt har beskrevet, har udarbejdet en betænkning, der fremstiller virkeligheden, som den faktisk er, og som peger på de ting, der nødvendigvis skal gøres på dette område. Når vi her taler om virkeligheden, så tillad, at jeg begynder med en lille begrebskorrektion eller en lille anmærkning. Der tales her i Parlamentet konstant om begrebet østudvidelse. Det er noget, som jeg som østriger altid undrer mig over, når jeg tænker på, at to at de medlemsstater, som vil være medlem af Den Europæiske Union, har deres hovedstæder liggende et godt stykke vest for Wien. Den udvidelse, vi behandler, er en udvidelse, der går ind i Centraleuropa. Når vi engang begynder at tale om at udvide med Hviderusland og Ukraine, så er jeg gerne parat til også at tale om en østudvidelse.
Et område, som jeg mener er fantastisk vigtigt i betænkningen, er det forhold, at vi med denne betænkning ser, at Det Europæiske Fællesskab, Den Europæiske Union mere og mere ændrer sig fra et økonomisk fællesskab til et politisk og dermed også et sikkerhedsmæssigt fællesskab. Betænkningen peger her på den sikkerhedsmæssige dimension, det vil sige dén sikkerhedsmæssige dimension, som vi skal bringe til de stater, der senere ønsker at tiltræde EU. Dette anser jeg for fantastisk vigtigt, fordi det billede, som Unionen altid udsender udadtil, og som også overføres til omverdenen, desværre er et rent økonomisk billede. Dette er uden tvivl ikke korrekt.
De stater, som ønsker at tiltræde EU, forventer visse tiltag til løsninger netop på disse sikkerhedmæssige områder. Disse stater har hver især deres problemer med nationale grupper, med mindretal, ligesom hver medlemsstat af Den Europæiske Union har det, og det uden undtagelse. Hvis vi netop her gør opmærksom på årsagerne til disse problemer og forsøger at foreslå mulige løsninger, således som det f.eks. sker i punkt 4 angående os selv, nemlig at områderne retsvæsen og indre anliggender ubetinget skal medtages i den næste institutionelle reform, som skal finde sted før udvidelsen, så mener jeg, at dette er ganske særligt vigtigt.
Et yderligere punkt, som jeg særligt vil fremhæve i denne betænkning, fordi jeg netop som østriger - Bernd Posselt har allerede berørt det - finder det særlig vigtigt, er nødvendigheden af en europæisk grænsekontrol. Vi har i Østrig i meget, meget høj grad oplevet, hvad det vil sige at være udsat for en så hurtig forandring. Vi har i løbet af de sidste år måttet flytte enormt meget rundt på vores grænsekontrolenheder i Østrig. Gud ske lov har vi nu i halvanden til to dage haft åbne grænser mod Tyskland og sydpå mod Italien. Det er forhåbentligt det sidste større skridt, som sker for os i de næste tre eller fire år. Så vil der igen ske visse ændringer, så snart udvidelsen af Den Europæiske Union rent faktisk har fundet sted. Jeg mener ikke, det er særlig fornuftigt, at vi i dag på forhånd på grænsekontrolområdet kræver enorme ydelser af de stater, som ønsker at tiltræde EU, og i hvis infrastruktur vi skal investere overdentligt mange penge, mens de rent faktisk har store vanskeligheder med at iværksætte dette. Jeg mener, at også dette er et af betænkningens centrale punkter.

Goerens
Hr. formand, ved et tilfælde skal forhandlingerne om de central- og østeuropæiske landes tiltrædelse af Den Europæiske Union indledes på det tidspunkt, hvor vi behandler betænkningen af hr. Posselt om virkningerne af udvidelsen af Den Europæiske Union for samarbejdet på området retlige og indre anliggender. Jeg vil først gerne takke vores kollega, hr. Posselt, for det glimrende arbejde han har udført.
I denne betænkning er udgangspunktet behovet for at oprette et europæisk område med frihed og retfærdighed. De aktioner, der indledes på dette område, skal behandles i en årsberetning, som Kommissionen skal fremsende til Rådet og Europa-Parlamentet. Dette er ikke uden interesse, for denne vurdering giver os lejlighed til at tage stilling til de central- og østeuropæiske landes mulighed for at opfylde to af de tre kriterier fra København, nemlig de politiske kriterier samt ansøgerlandenes evne til at overtage EU's regler.
Det er en stor udfordring for såvel Den Europæiske Union - og den utrættelige fru Spaak slår konstant til lyd for nødvendigheden af en uddybning af Den Europæiske Union som en forudsætning for enhver udvidelse - og for de central- og østeuropæiske lande, der er stillet over for en dobbelt udfordring. Således drejer det sig ikke blot om på rekordtid at omsætte til national lovgivning de bestemmelser, der er genstand for denne forhandling, men også om selv at tilslutte sig til de samarbejdsbestræbelser, som de 15 har indledt på området retlige og indre anliggender.
For landene i Central- og Østeuropa er der mindre tale om et budgetmæssigt problem end et spørgsmål om en mentalitetsændring. Selvom der stadig ligger en langvarig indsats foran os, og der stadig er mange initiativer og aktioner at iværksætte på området, så er der al mulig grund til at beundre det arbejde, som de central- og østeuropæiske lande allerede på dette tidspunkt har kunne gennemføre.
Den betydelige individuelle frihed, som nu genfindes i de fleste af disse lande, der for så kort tid siden vantrivedes under det kommunistiske diktatur, taler til ansøgerlandenes fordel og er en udvikling, der giver anledning til håb for fremtiden.
Fru formand, Lech Walesa, Polens tidligere præsident, skal engang have sagt: «Det er let at forvandle et akvarium til en fiskesuppe«, hvorefter han udvidede sammenligningen til den opgave, som vi nu skal til at påtage os: «Men forvandlingen af en totalitær stat til en retsstat, der kan være sit navn bekendt, er lige så svært som at forvandle en fiskesuppe til et akvarium«. Jeg tror, at han ikke har helt uret, og at vi må se de anstrengelser, som landene i Central- og Østeuropa hidtil har gjort sig, i lyset af disse vise ord.

Voggenhuber
Fru formand, mine damer og herrer, efter at de benhårde mænd fra venstre- og højrefløjen nu har udvekslet artigheder - man skal åbenbart besidde egenskaben benhård for at være medlem af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender - er jeg meget glad for som medlem af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål at kunne give afkald på denne for mig særdeles tvivlsomme egenskab. Jeg ville blot gerne minde medlemmerne af Udvalget om Indre Anliggender om, at de også er medlem af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder, noget, de konstant glemmer!
Der er mange bizarre sætninger i Amsterdam-traktaten, men en af de mest bizarre bestemmelser er formodentlig artikel 29, som naturligvis også anføres i denne betænkning. Deri hedder det, at det mål, EU stræber mod, består i et område med frihed, sikkerhed og ret at give borgerne en høj grad af sikkerhed. Ordet »frihed« gentages ikke. Ordet »ret« gentages ikke. Kun sikkerheden gentages. Denne asymmetri er også denne betænknings asymmetri.
Hvis man på baggrund af en asymmetri mellem disse værdier, ret, frihed og sikkerhed, fører en asymmetrisk politik og ødelægger denne balance, fører man politik på baggrund af menneskenes angst! Man fjerner ikke angsten, man forøger den. Asymmetrien mellem dels dette område med ret og frihed, dels sikkerhedspolitikken er det væsentligste kritikpunkt mod denne betænkning. Den stiller ganske vist krav om retsstatslige garantier, om de demokratiske institutioners stabilitet. Men ikke, som man kunne forvente, til os selv, hvor det står skidt til med disse ting, men til de central- og østeuropæiske stater. Som om der er garanteret retsstatsforhold på sikkerhedsområdet ved forankring i EU-Domstolen eller ved Parlamentets medbestemmelse, som om borgerrettighederne er sikret med et katalog over fundamentale rettigheder! Som om bebrejdelserne vedrørende institutionernes ustabilitet og manglende retsstatsforhold ikke i første række skal vendes mod os selv! Det indeholder denne betænkning ikke et eneste ord om.
Den kræver en fælles asylpolitik. Men den indeholder ikke et ord om Genève-konventionen, som netop stykke for stykke tilsidesættes af Den Europæiske Unions politik. Så påberåber man sig retsstatsforhold, men kun som forpligtelse for de andre. Denne asymmetri er en graverende asymmetri mellem vores værdibegreber.
Den anden asymmetri i denne betænkning er sjældent kommet så åbent til udtryk. Det er asymmetrien mellem de byrder, som vi pålægger os selv, og dem, vi pålægger de østeuropæiske stater. Vi gør med denne politik de østeuropæiske stater til et sikkerhedsmæssigt forterræn for Den Europæiske Union, til et migratorisk forterræn, til et flygtningeforterræn. Vi gør dem slet og ret til et glacis, hvori vi pålægger dem at løse vores vigtige problemer uden at hjælpe dem med det.
Schengen før tiltrædelse, visumpolitik før tiltrædelse, overtagelse af den fælles asylpolitik før tiltrædelse uden nogen form for modydelse! Det er ikke en politik, med hvilken der opstår et område med frihed og ret.

Buffetaut
Fru formand, kære kolleger, på Jaltakonferencen betalte de vesteuropæiske stater på en måde deres frihed med de central- og østeuropæiske landes slaveri og ruin. Desværre må vi også beklage, at EU-medlemsstaterne ikke selv har ydet et virkeligt bidrag til disse landes frigørelse, som i stedet har opnået deres frihed ved egen drift og takket være mennesker af en helt særlig støbning, som Lech Walesa, Václav Havel - og jeg kunne nævne mange flere - og naturligvis pave Johannes Paul II. Så hvis Europa kan trække vejret med begge sine lunger, som denne store pave har sagt det, er det først og fremmest takket været disse menneskers og disse folks modstandsstyrke og deres ønske om tankefrihed.
Vi har altså en gæld over for disse lande. Vi har en gæld, og vi må hjælpe dem til at finde vejen frem i den frihed, der er retsstaternes. Et stort antal dommere - det blev nævnt lige før - et stort antal politifolk og et stort antal embedsmænd i disse lande har kun kendt til statens totalitære og undertrykkende funktion. De skal derfor genoplæres og forstå, hvad et samfund med respekt for de personlige, civile, og politiske rettigheder indebærer.
På grund af denne moralske gæld, som vi alle bærer rundt på, er det helt rigtigt af hr. Posselt at anmode om et større samarbejde med ansøgerlandene ud fra ønsket om at sørge for, at de opnår jævnbyrdighed med retsstaterne. Det er ligeledes helt berettiget, at ordføreren har understreget, at bestemmelserne i Amsterdam-traktaten om passage af de ydre grænser, afskaffelse af grænsekontrol, asyl og indvandring vil være særligt vanskelige at gennemføre i disse lande, i hvert fald i første omgang, og jeg tilslutter mig også på dette punkt prinsen af Habsburg-Lothringen.
Vi har pligt til at hjælpe østlandene i deres udvikling og bidrage til, at de fornyer deres tilknytningsforhold til et samfund, der er præget af respekt for individuelle rettigheder, men det er også klart, at vi skal gøre det på en taktfuld måde, og ikke stille os an som bedrevidende lærere.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at hr. Posselt har mindet os om vores pligter over for landene i Østeuropa. Det gælder i internationale forbindelser som i forbindelserne mellem mennesker, at livet ikke kun består af rettigheder, men også af pligter.

Thors
Fru formand, ærede kommissær, jeg vil gerne tage fat på fire ting, men først vil jeg sige, at jeg er virkelig glad for, at det er netop kommissær Gradin, der er til stede på grund af hendes engagement i kampen mod børne- og kvindehandelen, hvilket også indgår som en del af denne betænkning.
Så til de fire ting, jeg vil tage fat på: For det første håber jeg, at den såkaldte acquis -formulering, som skal påbegyndes med ansøgerlandene, vil blive gennemført på samme måde for alle landene, uafhængig af, om man forhandler eller ej. Vi har hørt rygter om det modsatte, som ville være farligt.
Det andet drejer sig om det samarbejde, der skal ske mellem forvaltningerne, det vil sige, at de 1.500 personer, som skal komme fra medlemslandene til ansøgerlandene for at arbejde der, virkelig skal arbejde inden for den retlige og juridiske sektor. Det drejer sig om hjælp fra menneske til menneske inden for administrationen på dette felt, hvilket er det, vi mest af alt behøver.
For det tredje er det ikke nok blot med tilslutninger til konventioner, de skal også implementeres, f.eks. FN's børnekonvention. Det er det, vi tager hensyn til i ELDR's ændringsforslag.
For det fjerde og sidste er jeg urolig over, at vi ikke blot har menneskehandel, men også handel med organer, også i ansøgerlandene. Desværre har vi i Finland hørt, at sådan handel er forekommet i ansøgerlandene.

Gradin
Jeg glæder mig meget over Posselt-betænkningen om virkningerne af udvidelsen for samarbejdet inden for retlige og indre anliggender. De retlige og indre anliggender vil få langt større betydning i forbindelse med denne udvidelse sammenlignet med de tidligere udvidelser. Det er der mange grunde til: tilstedeværelsen af et langt bredere EUregelsæt, integrationen af Schengen-aftalen; stigningen i grænseoverskridende organiseret kriminalitet, herunder narkotikasmugling og menneskesmugling; og ikke mindst de europæiske borgeres alvorlige bekymringer vedrørende sikkerhed og retfærdighed. Der er tydeligvis en sammenhæng mellem den sikkerhed, vi kan tilbyde vores borgere mod kriminalitet og vold, og den frie bevægelighed, som vi også vil tilbyde borgerne i ansøgerlandene.
Jeg ser udvidelsesprocessens betydning for samarbejdet inden for de retlige og indre anliggender på følgende måde. Både justitsog indenrigsministrene og jeg selv har arbejdet hårdt for at sikre os, at disse spørgsmål prioriteres i tiltrædelsesforhandlingerne. Nu er der en god balance mellem behovet for at blive i de fælles rammer, man blev enige om i Luxembourg, og behovet for at reagere på offentlighedens ønske om at ofre særlig opmærksomhed på retlige og indre anliggender.
Jeg ønsker at skelne mellem forhandlinger og bistand. Forhandlinger med ansøgerlandene vil nødvendigvis blive udarbejdet i Rådets klassiske struktur. Denne struktur kendes fra tidligere udvidelser. Den er sammensat af Udvidelsesgruppen, COREPER og Rådet (almindelige anliggender). Forhandlingerne som sådan gennemføres i bilaterale regeringskonferencer med de enkelte ansøgerlande. Disse konferencer blev iværksat for to dage siden. Forhandlingerne fører til tiltrædelsestraktater; de drejer sig primært om overgangsperioder. Det vil sige: på hvilket tidspunkt skal den nye medlemsstat tilslutte sig det gældende regelsæt for at blive medlem?
Tiltrædelsestraktaterne drejer sig ikke om kvaliteten af omsætningen til national lovgivning og den praktiske gennemførelse. I tiltrædelsestraktaterne antages det, at regelsættet gennemføres korrekt fra den dag, det overtages. Spørgsmål vedrørende gennemførelse skal derfor besvares hurtigt i form af teknisk bistand og juridisk kontrol.
Vi er nu i færd med at identificere regelsættet. Det foregår via en fælles indsats fra Kommissionen og formandskabet med fuld deltagelse af K4-Udvalget. For det første består en stor del af det eksisterende regelsæt inden for de retlige og indre anliggender af bløde love som resolutioner eller erklæringer, der ikke er juridisk bindende, selv ikke for vores egne medlemsstater. Disse dele af regelsættet vil ikke kræve overgangsperioder. For det andet kan der ikke forhandles om selve retsstatsprincippet som defineret i det første København-kriterium. Det kan ikke gøres til genstand for en overgangsaftale.
Hvad angår toldunionen, der er en del af regelsættet i den første søjle, så er der også ringe mulighed for en overgangsperiode inden for dette område, medmindre man kan garantere et sikkert og pålideligt toldvæsen ved den ydre grænse. Der er brug for megen teknisk bistand.
Det fører os videre til Schengen-regelsættet og specielt beskyttelsesmekanismen. Disse regelsæt kræver også en effektiv grænsekontrol og en høj grad af pålidelighed. Rådet er stadig i færd med at afgøre, hvordan Schengen-regelsættet skal blive til EU-regelsæt ifølge Amsterdam-traktaten. Når det er gjort, forventer jeg, at dette regelsæt skal overtages i sin helhed. Man kan ikke blive halvt medlem af Schengen-regelsættet. Schengen-regelsættet og de tilhørende fordele såsom fjernelse af grænsekontroller vil i praksis kun gælde fra det øjeblik, alle betingelser er opfyldt. Konklusionen er, at regelsættet for retlige og indre anliggender skal gælde fra den første tiltrædelsesdag, hvis den nye medlemsstat skal have alle de friheder, som Traktaten garanterer. Det er en enorm udfordring, som vil kræve en forudgående massiv teknisk bistand. Kommissionen vil præsentere regelsættet for alle kandidaterne i forbindelse med den såkaldte screeningsprocedure, der starter i april.
Formandskabet vil hjælpe Kommissionen med denne opgave, når det drejer sig om retlige og indre anliggender. Der skal tilføjes nye regelsæt til denne procedure, efterhånden som forhandlingerne skrider frem. Forhandlingsprocedurerne blev fastlagt på det Europæiske Råd i Luxembourg. Rådet (almindelige anliggender) og COREPER må se på K4-Udvalget som et rådgivende og koordinerende organ for sager vedrørende retlige og indre anliggender under hele forhandlingsproceduren. Det vil give justitsog indenrigsministrene stor indflydelse under forhandlingerne. Jeg skal gerne med jævne mellemrum informere Parlamentet om udviklingen.
Jeg vil nu se på overvågning og bistand. Overvågning og bistand bliver mindst lige så vigtige som forhandling. Her har Kommissionen altid ment, at medlemsstaterne og deres eksperter spiller en meget konstruktiv rolle. Udfordringen består nu i at finde frem til, hvor, hvornår og hvordan den enorme tekniske bistand skal ydes. Jeg tror, at det kan gøres på mange måder. For det første har formandskabet nu afleveret sin åbningsredegørelse til de enkelte ansøgerlande, der indbydes til forhandlinger. Det vil sende nogle nøglemeddelelser til kandidaterne inklusive et ret åbenhjertigt sprog om retlige og indre anliggender.
For det andet er Rådet (almindelige anliggender) færdig med at udarbejde prioriteterne for det fremtidige tiltrædelsespartnerskab. Her har Rådet også brugt et åbenhjertigt sprog til at dække borgernes bekymringer vedrørende sikkerhed og retfærdighed. Jeg vil gerne minde om den beslutning, der blev truffet i Luxembourg om at udarbejde en særlig strategi for forberedelse på tiltrædelse for Cypern. Der blev lagt særlig vægt på retlige og indre anliggender.
For det tredje, i forbindelse med det nye tiltrædelsespartnerskab, så vil ansøgerlandene meget snart præsentere deres nationale programmer for vedtagelse af regelsættet. Udfordringen vil så bestå i at identificere den bistand, de har brug for, for at gennemføre regelsættet. Hvad angår de retlige og indre anliggender, så skal der primært ydes bistand fra medlemsstaternes eksperter inden for den offentlige forvaltning. Den vigtige opgave består så i at finde frem til de pågældende eksperter, at få dem stillet til rådighed og at finansiere hele projektet. Kommissionen har gentagne gange insisteret på, at indenrigsministeriets og justitsministeriets eksperter vil spille en afgørende rolle ved at støtte ansøgerlandene i deres forberedelser på et medlemskab. Kommissionen er villig til at afholde lønninger og udgifter i forbindelse med et sådant udlån af eksperter. Denne proces er allerede startet takket være det net af kontaktpunkter, der blev oprettet sidste sommer.
Blandt de bistandsprogrammer, der er undervejs, er mange af dem, som hr. Posselt nævnte, og i det nye PHARE-program er 30 % af midlerne sat til side til opbygning af institutioner. Det omfatter en styrkelse af demokratiske institutioner, retsstatsprincippet, domstolenes funktion, holdninger til asylpolitik og migration, grænsekontroller med videre. Vi agter også at åbne eksisterende fællesskabsprogrammer som Odysseus, OISIN, Grotius og Falcone for ansøgerlandene. De er allerede potentielle nydelsesberettigede, men deres deltagelse i selve programmerne kræver en tværgående beslutning, der ikke blot omfatter de retlige og indre anliggender. Hvad angår uddannelse af politiet, så vil jeg gerne nævne, at der allerede findes tre forskellige aktive politiskoler i de central- og østeuropæiske lande. Jeg tvivler på merværdien af endnu en politiskole.
For det fjerde vil der være betingelser for den bistand, der ydes gennem tiltrædelsespartnerskabet. Et bestemt projekt vil ikke automatisk blive fornyet, hvis ikke vi er overbeviste om dets kvalitet. Endvidere vil de forskellige programmer blive korrigeret i overensstemmelse med de problemer, der måtte vise sig under forhandlingerne eller i forbindelse med de regelmæssige ajourføringsprocedurer i Luxembourg. Den regelmæssige ajourføringsprocedure er beregnet på alle ti kandidater fra Central- og Østeuropa. Proceduren er baseret på en beretning fra Kommissionen, som første gang vil blive afgivet ved udgangen af dette år. De retlige og indre anliggender vil få meget stor betydning i denne oversigtsberetning. Jeg kunne også nævne aftalen om bekæmpelse af organiseret kriminalitet, der skal vedtages på det Europæiske Råd i Cardiff. Alle disse initiativer støtter hinanden og understreger de retlige og indre anliggenders absolutte prioritet i forbindelse med den kommende udvidelse, og listen er ikke udtømmende.
Udvidelsesprocessen vil vare i adskillige år. Alle er enige om, at det er vigtigt med en udvikling inden for retlige og indre anliggender, og at disse har afgørende betydning for udvidelsesprocessens overordnede succes.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
Jeg giver nu ordet til hr. Schulz, der har anmodet herom under henvisning til forretningsordenens artikel 108.

Schulz
Fru formand, jeg henviser til denne artikel i forretningsordenen, fordi jeg ikke kan lade hr. Voggenhubers tale være uimodsagt, for så vidt den angår mig.
Tre ting vil jeg kommentere, som angår mig personligt, og som har undret mig. For det første afviser jeg bestemt den bemærkning, at det var de benhårdes koalition, der skulle have diskuteret her - det var indholdet i hr. Voggenhubers bemærkning. Jeg beskrev det, man har sagt til mig om kollega Posselt, og sammenfattede det til, at han var en benhård højrefløjspolitiker. Det var altså et citat, ikke mit eget ordvalg. Det slår jeg fast.
For det andet tilkendegav jeg, at De Europæiske Socialdemokraters Gruppe ville stemme for med den begrundelse, at hr. Posselt var kommet os et langt stykke imøde. Jeg siger nu hvorfor. Han har gjort områderne fundamentale rettigheder, menneske- og mindretalsrettigheder, styrkelse af retsstatsforhold, afskaffelse af diskriminerende bestemmelser og overtagelse af det voksende EU-regelsæt til det centrale budskab i sin betænkning. Det slår jeg fast. Derfor slår jeg for det tredje fast, at fordi det er sådan, og fordi man, når man går ind i denne debat, kan vide eller rettere sagt skal vide - dette er møntet på hr. Voggenhuber - at forretningsordenen ikke forbyder parlamentsmedlemmerne at læse betænkninger, før de udtaler sig om dem!

Formanden
Hr. Voggenhuber, vi kan ikke begynde en debat herom nu. Ikke desto mindre giver jeg ordet for et indlæg til forretningsordenen, idet jeg formoder, at det er derfor, at De anmoder om det. Forretningsordenen giver ikke mulighed for, at man besvarer en kollega, der har taget ordet under henvisning til artikel 108. Men jeg giver Dem ordet for en bemærkning til forretningsordenen.

Voggenhuber
Fru formand, jeg vil netop gøre brug af denne artikel, og med mere ret, mener jeg, eftersom jeg faktisk er blevet nævnt ved navn og tiltalt personligt, hvilket jeg jo ikke gjorde i min tale, hvor jeg overhovedet ikke nævnte den ærede kollega ved navn. Men jeg vil da også gerne indrømme ham den ret. Jeg tror, at hvis hr. Schulz har hørt efter, så ville han have lagt mærke til, at det, han anfører, netop var et af hovedpunkterne i min kritik, nemlig at retsgarantierne, opfordringen til retsstatsforhold, opfordringen til institutionernes stabilitet netop ikke er rettet mod os selv, således som tingenes tilstand ville kræve det, men i en utrolig moralsk arrogance er rettet mod de central- og østeuropæiske stater. Jeg mener, jeg ganske klart sagde, at indholdet i kritikken netop er, at hvad angår den tredje søjle, det vil sige dette samarbejde om retlige og indre anliggender, er EU-Domstolens stilling ikke afklaret, vi har ikke et katalog over fundamentale rettigheder, vi har ikke en parlamentarisk og retslig kontrol med dette område, og den moralske pegefinger bør her rettes mod os selv, før vi retter den mod andre. Dette er da en ganske åbenlys mangel ved denne betænkning, og det er formodentligt betegnende, at den ikke indeholder et eneste ord om dette!

Posselt
Fru formand, jeg er blevet nævnt to gange, altså skulle jeg egentlig have lov til at tale to gange i henhold til artikel 108. Jeg vil gerne takke kollegerne hjerteligt for deres støtte og det gode samarbejde og ganske særligt hr. Schulz og andre. Men jeg vil også gerne sige, at hr. Voggenhuber i fremtiden enten skal læse betænkningerne, eller - hvis han ikke har tid til det - bør udskifte sin taleforfatter, for min betænkning har ganske klart tilvejebragt en fin balance mellem retsstatsforhold og indre sikkerhed. Jeg har i øvrigt, og jeg skammer mig overhovedet ikke over at nævne det her, overtaget ideer og forslag fra kollega Roth, ikke alle dem, hun ønskede, men dog nogle. Men det var vigtige ændringer - også af den grund har vi opnået bred enighed. Kollega Roth undlod for øvrigt at stemme ved den afsluttende afstemning. Alle andre stemte for i udvalget. Hun har ikke fremsat ændringsforslag til plenarmødet. Heller ikke De har fremsat ændringsforslag. Jeg spørger mig selv, hvorfor egentlig ikke? Derfor antager jeg, at det er sådan en slags standby-aktion, som vi ikke skal tillægge alt for stor vægt!
(Bifald fra PPE-Gruppen)

Formanden
Hr. Posselt, under alle omstændigheder er det uanset forretningsordenens artikel 108 klart, at man ikke kan afvise at tildele ordet til en ordfører, der anmoder om det.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
Hr. Voggenhuber, nu synes jeg, at De overdriver. Jeg vil da godt give Dem ordet, men det har ikke rigtig nogen mening, for jeg tror, at forklaringen har været helt tydelig på dette punkt.

Voggenhuber
Fru formand, det ligger mig fjernt at misbruge Deres tålmodighed. Men når jeg i en debat ikke blot nævnes personligt to gange, men oven i købet angribes, så har jeg også ret til at tage til genmæle mod de to talere. Jeg skal ikke brede mig unødigt, og jeg takker for Deres generøsitet.
Jeg vil kun sige en ting om spørgsmålet om ikke at læse betænkninger. Jeg ved ikke, om man kan skrive betænkninger uden at læse dem, men hvis det alligevel er muligt for nogle kolleger, må jeg måske omtale blot én passage, som også hr. Posselt igen har omtalt, som om den var møntet på EU selv. Men den skal, som jeg har redegjort for, udtrykkeligt forstås som en tiltrædelsesforudsætning for de central- og østeuropæiske stater. Man kan måske være en benhård højrefløjspolitiker i Parlamentet, men man bør dog, mener jeg, i det mindste kende sine egne betænkninger for at kunne forsvare dem en smule bedre.

Gensidig retshjælp i straffesager
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0122/98) af Buffetaut for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om udkast til Rådets retsakt om udarbejdelse af konventionen om gensidig retshjælp i straffesager mellem medlemsstaterne (5202/98 - C4-0062/98-98/0902(CNS)) og om udkast til fælles aktion vedrørende god praksis i forbindelse med gensidig retshjælp i straffesager (13300/97 - C4-0069/98-98/0903(CNS)).

Buffetaut
Fru formand, kære kolleger, det styrkede samarbejde mellem medlemsstaterne af Den Europæiske Union er fuldt ud legitimeret i respekten for subsidiaritetsprincippet, når det står klart, at dette arbejde i fællesskab er mere effektivt end hver enkelt medlemsstats egne handlinger. Et af de mest legitime områder for dette samarbejde er netop bekæmpelsen af den organiserede internationale kriminalitet. Det ville således være paradoksalt, hvis det var forbryderne, de internationale kriminelle og de internationale forbryderbander, der var de første til at nyde gavn af den frie bevægelighed for varer og personer. Afskaffelsen af enhver kontrol ved grænserne kan kun fremme denne udvikling. Derfor er det nu mere end nogensinde før nødvendigt på en konkret, praktisk, realistisk og effektiv måde at fremme det retslige samarbejde mellem EU&#x02BC;s medlemsstater.
I deres nu berømte appel understregede syv europæiske dommere, at der parallelt med det Europa, der er under opbygning på en tydelig, officiel og respektabel måde - jeg anvender her deres egne termer - skjulte sig et mindre åbenlyst Europa, de kriminelle og mafialignende aktiviteters Europa. For at bekæmpe dette ønskede de især en revision af den europæiske retshjælpskonvention og foreslog en række praktiske foranstaltninger, som f.eks. muligheden for, at en europæisk dommer kan rette direkte henvendelse til enhver anden europæisk dommer.
Dette er en del af formålet med udkastet til konvention om gensidig retshjælp og udkastet til fælles aktion om god praksis i forbindelse med gensidig retshjælp i straffesager. Disse to tekster indgår endvidere i den handlingsplan mod kriminaliteten, som Det Europæiske Råd i Amsterdam har vedtaget.
Det er tydeligt, at medlemsstaterne er stødt på en del vanskeligheder, eftersom det er en noget afkortet og ikke endelig tekst, som vi har fået forelagt. Der er således allerede nu ændrede versioner i omløb, der endnu ikke er blevet forelagt os. Det er særdeles utilfredsstillende, at vi skal udtale os om tekster, som vi allerede nu ved er blevet ændret. Det må understreges, at Rådet om Retlige og Indre Anliggender i december sidste år oven i købet besluttede at undlade at behandle en række særligt vanskelige spørgsmål og anvende en tillægsprotokol, som vi ikke har kendskab til. Denne fremgangsmåde er ikke tilfredsstillende hverken for os eller for fagfolk, der skal anvende de tekster, der nu findes spredt i forskellige juridiske instrumenter. Dette er i øvrigt et udslag af en af de største vanskeligheder, som forhandlerne støder på inden for det vanskelige retslige område: manglen på indbyrdes tillid mellem medlemsstaterne i deres respektive retslige systemer.
Ikke desto mindre er der tale om nationer, der alle anerkender retsstaten, men de juridiske og filosofiske traditioner er forskellige i hver enkelt medlemsstat. Der er den romerske lovgivning, og der er Napoleons lovbog. Dertil kommer, at det retslige og strafferetslige system berører væsentlig elementer i de personlige friheder og den nationale suverænitet.
På sådanne områder er en pragmatisk holdning den eneste anvendelige, hvis vi ønsker at nå frem til resultater. Anvendelse af det mellemstatslige samarbejde er utvivlsomt den vigtigste fremgangsmåde, fordi dette beroliger staterne og forhindrer principielle indsigelser.
Når dette er sagt, hvad er så ånden i de ændringsforslag, som Udvalget om Borgerligere Frihedsrettigheder og Indre Anliggender har vedtaget? At tilføje mere effektivitet og måske også mere dristighed til Rådets tekst. Vi har fundet det vigtigt at understrege den strategiske betydning af det retslige samarbejde i kampen mod den organiserede kriminalitet, at understrege nødvendigheden af at stille sammenhængende og simpelt anvendelige instrumenter til rådighed for dem, der arbejder inden for retssektoren, at bekræfte, at det er vigtigt at udvikle en gensidig tillid mellem de retslige systemer og tage hensyn til de krav om hurtig gennemførelse af undersøgelser og processer, idet lighed og retfærdighed må respekteres, at forsøge at eliminere hindringerne for det retslige samarbejde, at tage de forsvarsmæssige krav til følge og endelig at fremme den direkte kommunikation mellem de retslige myndigheder.
Jeg vil gerne understrege dette sidste punkt. Det er således en af de tilbagevendende anmodninger fra de ansatte i retssektoren, og er en nødvendig forudsætning for en effektiv administration. Konventionsudkastet giver mulighed for dette, men overdrager straks muligheden for ikke at tage del i denne forenklede mekanisme til medlemsstaterne. Direkte kommunikation er imidlertid et særdeles vigtigt middel til at opnå større effektivitet. Derfor forekommer det os, at det at lade en mulighed stå åben for at træde ud af dette samarbejde er det samme som at tømme konventionen for et af dens mest interessante aspekter. Derfor foreslår vi, at denne mulighed fjernes.
Afslutningsvis vil jeg gerne takke alle kollegerne i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, der med kompetence og høflighed har givet mig deres støtte, og jeg vil gerne også beklage, at Rådet anmoder os om en udtalelse om tekster, der allerede nu er blevet ændret.

Ullmann
Fru formand, endnu en gang konfronteres vi med en lovgivning, som på smertelig måde gør os bevidste om modsætningen mellem virkelig unionsret og kun mellemstatslige reguleringer. Konventionen og den fælles aktion er kun en opdatering af den europæiske retshjælpskonvention af 1959 og en tilsvarende Benelux-konvention af 1962, som ved forbindelse med Schengen og tilpasninger til moderne teknikker skal ajouføres til vores tids niveau.
Er dette forehavende lykkedes? Ændringsforslagene fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender viser, hvor meget der her mangler at blive gjort. De ændringer, der er foreslået af hr. Buffetaut, bør derfor, inklusive den af ham foreslåede forkortelse af fristen, i hvert fald vedtages af Parlamentet, da det drejer sig om uomgængeligt nødvendige præciseringer. Dog med en enkelt undtagelse - tillad mig, hr. kollega, at jeg nævner dette -, nemlig i ændringsforslag 23, hvor Rådets tekst bør foretrækkes, for så vidt angår litra b). Den foreslåede ændring bevirker i mine øjne en svækkelse, hvilket ikke svarer til den øvrige tendens i Deres ændringer.
Har vi nu dermed fået retlige instrumenter, som lever op til de nutidige krav til kriminalitetsbekæmpelse og retssikkerhed. Det mener jeg ikke. Lige så lidt som det i Amsterdam-traktaten blev opnået at gøre Schengen-ordningen til såkaldt fællesskabsanliggende. Det, vi har behov for, er ikke opdateringer af antikverede konventioner med stadigt nye bureaukratier, men en virkelig europæisering af de retlige dimensioner i grænsetrafikken, i indvandrings-, flygtninge- og asylpolitikken, som nu trænger til en regulering, og i sikringen af de fundamentale rettigheder for unionsborgere. Men hvor er den politiske vilje til en sådan europæisering? Det er et spørgsmål, som i allerførste række er stilet til Europa-Parlamentet, altså til os selv!

Schulz
Fru formand, mine damer og herrer, den konvention, vi sigter på, og den fælles aktion går tilbage til Rådets handlingsplan til bekæmpelse af organiseret kriminalitet. Jeg håber, jeg nu ikke igen rager uklar med tilhørere eller parlamentsmedlemmer, når jeg siger, at bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet er uomgængelig nødvendig. Den skal vi have.
Derfor skal vores diskussion også dreje sig om, at den konvention, der er tilstillet os den 14. januar og den 20. januar, i første omgang udgør et væsentligt bidrag fra Rådet til også at føre det ud i livet, der var tilstræbt i handlingsplanerne. Nu har kollega Ullmann allerede gjort opmærksom på, at eksisterende aftaler skal videreudvikles. Målet er at videreudvikle og supplere konventionen af 20. april 1959 om gensidig retshjælp i straffesager, dens tillægsprotokol af 17. marts 1978, konventionen af 14. juni 1990 om gennemførelse af Schengen-aftalen og Benelux-konventionen af 27. juni 1962 om udlevering og gensidig retshjælp i straffesager samt at lette anvendelsen af disse konventioner.
De ser alene af opremsningen af de konventioner og datoer, jeg har nævnt, hvilket vanskeligt problem vi står foran, og hvilken vanskelig opgave kollega Buffetaut har måttet påtage sig. Han måtte nemlig forsøge på grundlag af gamle konventioner, som blev indgået på tidspunkter, hvor der end ikke i de dristigste drømme blev tænkt på de strukturer, vi har nu, at leve op til de krav, som følger af Europas integration og især af Europas økonomiske integration. For et punkt står desværre ikke til at ændre, nemlig at den ubegrænsede økonomiske aktivitet, som er mulig i Den Europæiske Union, netop også medfører en ubegrænset undergrundsøkonomisk aktivitet, som man i Den Europæiske Union i første omgang forsøger at imødegå med et uddybet politisamarbejde. Jeg bruger endnu en gang ordet forsøger, for Europol kommer jo stadigvæk ikke i gang i det nødvendige omfang, for slet ikke at tale om den klods om benet, som Europol slæber rundt på - i det mindste opfatter De Europæiske Socialdemokraters Gruppe det som en klods om benet - nemlig at det ligger langt ud i fremtiden, at denne politienhed omsider får overdraget den forlængst nødvendige mulighed for at operere på unionsplan.
Lad os antage, at der fandtes dette politi, som handler på europæisk plan, og som er udstyret med rettigheder og naturligvis også med kontrolbeføjelser, retsstatslige naturligvis - for at kollegaen fra før ikke skal hidse sig op igen -, så ville vi stadigvæk ikke have opnået, at de resultater, som en sådan politimæssig aktivitet ville medføre, også kunne udnyttes i retsvæsenet i tilsvarende nødvendigt omfang. Netop her må diskussionen om kollega Buffetauts betænkning tage sit udgangspunkt.
Det foreliggende udkast præciserer de procedurer, hvorved der kan ydes retshjælp, og også overholdelsen af de former og procedurer, hvorunder retshjælpen ydes, og som angives af den begærende medlemsstat. Det beskriver tilbageleveringen af ejendele, som er erhvervet ved lovovertrædelse, de dertil nødvendige procedurer, samarbejdet inden for telekommunikation mellem medlemsstaterne - et temmeligt vanskeligt kapitel. Det fastlægges, hvordan fremsendelse og udlevering af retsdokumenter skal finde sted, inklusive de nødvendige oversættelser af de retsdokumenter, der skal udleveres. Desuden fastlægges det, hvilke muligheder man har ved afhøringer, hvordan afhøringer kan foregå pr. videokonference, og hvordan de tilsvarende oversættelser skal foregå ved videokonferencer.
Der beskrives en mængde andre ting, som jeg ikke vil omtale yderligere nu, og som ville være nødvendige for at muliggøre det retlige samarbejde mellem en stat og en anden stat under overholdelse af den respektive anden stats strukturer. Hvis De nu ganger det med 15 stater, som under streng overholdelse af deres nuværende systemer skal nå frem til at samarbejde om procedurer lige fra konfiskering af ulovligt erhvervede ejendele til videokonferencer - før vi har fået oversat, hvad der foreligger af forslag, vokser der igen hår ud på min skaldede isse, er jeg overbevist om! På den måde kommer vi ikke videre. Det, vi har brug for - og det var det, kollega Buffetaut overraskende for os antydede - er en uddybning af viljen til harmonisering.
Vi skal begynde med at nå frem til en harmonisering på helt bestemte overskuelige områder inden for det retlige samarbejde. Jeg ved, at jeg ikke altid kan sige dette ustraffet, heller ikke i mine egne rækker. Harmonisering betyder for mig, at hvis Den Europæiske Union vedvarende vil være handlekraftig - også inden for det retlige samarbejde -, så skal der overdrages rettigheder fra nationalstaterne til den. Vi har gang på gang, også i de sidste måneder, delegeret rettigheder fra den nationale suverænitet til Den Europæiske Union. Vi glæder os alle over, at vi nu snart har en fælles valuta i Den Europæiske Union. Vi håber, at alle Den Europæiske Unions medlemsstater snart vil benytte euroen som betalingsmiddel. Vi ved, at alle grupper, som her i Parlamentet stemmer for euroens indførelse, gør dette, fordi de deraf forventer en uddybning af integrationen. På den anden side har vi - det viser netop debatten om hr. Buffetauts betænkning - den store vanskelighed, at vi ikke er rede til at overdrage kompetence på de områder, hvor nationalstaten stadigvæk viser sig mægtigst, nemlig politi og retsvæsen.
Når vi skaber et økonomisk område af den slags, som det sker her, udstyret med en fælles valuta, men samtidig som børn i en sandkasse holder fast ved, at det i Forbundsrepublikken Tyskland kun er tyske stadsadvokater, som er i stand til at bekæmpe kriminaliteten i henhold til tysk ret, og naturligvis kun de franske procureurs eller kun procureurs du Roi i Belgien i henhold til deres respektive nationale lovgivning, så vil jeg på et eller andet tidspunkt være forbryder! Det er i Europa enklere end at passe et anstændigt arbejde!
Det, vi her diskuterer, er en del af Den Europæiske Unions evne til at fungere i fremtiden. Jeg ser alle de søde og flinke jurister, også i mit udvalg, jeg ser dem jo sidde derovre igen, de siger, nu står han igen og vrøvler og har ingen anelse om, hvordan retssystemet fungerer. Tænk, hvis han vidste, hvor mange forhindringer der er, så ville han ikke tale sådan! Men netop fordi vi har brug for ikke-juristers mod for at komme videre og fremad i det retlige samarbejde, siger jeg det så endnu en gang: Det bedste ved betænkningen af hr. Buffetaut er efter min gruppes opfattelse, at han i denne betænkning forsøger at præcisere, hvilket i øvrigt er overraskende for en mand fra hans gruppe, at vi kun kommer videre inden for det retlige samarbejde og den gensidige retshjælp i straffesager ved at uddybe harmoniseringen af samarbejdet omkring anvendelsen af de fælles aktioner og ved i stadig stærkere grad at anvende metoder, som har stået deres prøve på grundlag af fælles erfaringer.
En sidste bemærkning om de procedurer, som Parlamentet udsættes for. Når vi skal høres, så må Rådet være klar over, at høringsproceduren er en integreret del af lovgivningsproceduren. Det er ikke en nådesbevisning, som vises Parlamentet, men det er en integreret del af lovgivningsproceduren. Når Parlamentet så, som hr. Buffetaut har gjort opmærksom på, under denne lovgivningsprocedure drøfter Rådets tekst, som er blevet tilstillet os, i øvrigt under stærkt tidspres ved denne betænkning, fordi vi ville overholde Rådets tidsrammer, og Rådet så midt i denne drøftelse går hen og ændrer sin tekst, således at det, vi foretager os her, til dels igen er makulatur, så må man sige til Rådets repræsentanter - den repræsentant, der er til stede her, er jo sandsynligvis uden skyld, men han må viderebringe det til sine foresatte - at Parlamentet forhåbentligt på et eller andet tidspunkt ikke mere vil finde sig i, at Rådet permanent lader hånt om dets rettigheder, netop hvad angår den tredje søjle! Det er nemlig det samme som at lade hånt om demokratiet, og det bør demokratisk valgte regeringer dog så vidt muligt undgå!
(Bifald)
Palacio Vallelersundi
Hr. formand, på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil jeg indlede med at sige, at denne gruppe vil støtte hr. Buffetauts betænkning, som er et fortræffeligt stykke arbejde fra ordførerens side og afspejler det gode samarbejde i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender.
Når dette er sagt, hr. formand, tillader De måske, at jeg symbolsk henvender mig til dem, som hører på fra tilhørerlogerne, og at jeg fortolker, hvad de må føle, når de her i dag ser os drøfte det, vi drøfter, og den måde, vi gør det på. Jeg antager, at de må føle en blanding af forvirring og magtesløshed over for det, vi i virkeligheden må erkende. For, hr. formand, problemet er meget klart.
Vi har i forskellige medlemsstater set kæmpemæssige demonstrationer imod den organiserede kriminalitet, lige fra demonstrationerne mod terrorismen i Spanien til »den hvide march« i Bruxelles, spændende over alle former for protester. I alle medlemsstater er der en fælles bevidsthed om, at dette er et fælles problem, som vi kun kan løse i fællesskab.
Og over for dette sakker det politiske initiativ, medlemsstaternes politiske incitament meget langt bagud. Når der skal gives erklæringer, tales der om nødvendigheden af at oprette et retligt, politimæssigt og strafferetsligt enhedsområde. Men når disse erklæringer skal omsættes til praksis, fortsætter vi med at fortabe os i et hav af bestemmelser, bestemmelser, som selv de mest drevne juridiske eksperter til tider har vanskeligt ved at finde rundt i.
Og med en makaber form for ironi kommer det indre marked, som det er blevet sagt fra alle pladser - for jeg tror, at dette er en enstemmig følelse - i mellemtiden primært forbryderne til gode.
Nå men, hr. formand, denne betænkning, der uden tvivl fremfører nogle idéer, må hilses velkommen, men den betyder et fremskridt med bittesmå skridt. Og det er næsten, hvis De tillader mig en vis ironi, selvom emnets alvor ikke indbyder til det, et skridt »med et halt ben«. Og hvorfor siger jeg »med et halt ben«? Fordi, hr. formand, der i dette tilfælde, og jeg forbinder det her med alt det, der tidligere er blevet sagt fra de forskellige pladser i Parlamentet, fra begyndelsen har manglet respekt for institutionerne og i endnu højere grad respekt for borgerne.
Hr. formand, det er ikke blot det, at vi modtager et forslag til retsakt, der ikke stemmer overens med det, der for øjeblikket forhandles. Det er det, at dette udkast til retsakt i virkeligheden slet ikke er, hvad det giver sig ud for. En retsakt, som fra begyndelsen er ufuldstændig, kan vi ikke betragte som et forslag til retsakt. Der er artikler som f.eks. artikel 4, hvis eneste indhold er »(slettet) «. Og det samme i artikel 8 og 9. Hvad er det for en måde at udarbejde regler på? Hvilket bindende juridisk indhold har sådan noget? Og så er der metoden med udeladelsesprikker: i artikel 12, stk. 2 tre udeladelsesprikker, i artikel 12, stk. 6, litra e) og g) tre plus tre udeladelsesprikker, seks udeladelsesprikker, i artikel 15, stk. 6 flere prikker og også i artikel 16. Og så er der en for os ukendt metode - Rådet burde forklare os, hvad det betyder - og det er de klammer, der ifølge Rådets sprogbrug angiver spørgsmål, der er under drøftelse i medlemsstaterne. Men vi ved ikke, hvad det vil sige at bede om Parlamentets mening om disse sætninger, der er indført i klammer.
Hr. formand, dette er ikke en tilfredsstillende fremgangsmåde. Det har vi sagt mange gange her i Parlamentet. Vi kan ikke acceptere denne procedureleg. Og ikke kun, fordi vi bør forsvare vores institutionelle kompetenceområder - og her vil jeg takke Kommissionen, fordi den netop udviser en rosværdig respekt over for disse emner under tredje søjle. Ikke kun, fordi vi bør forsvare vores kompetenceområder som institution, men især fordi vi er her for at repræsentere Europas borgere. Borgere, som i dag er til stede her, og som formodentlig vil gå herfra med et meget forvirret indtryk af de fremskridt, som vi for øjeblikket gør under tredje søjle.

Hager
Hr. formand, under hensyn til de kritikpunkter og ændringsforslag, som med rette er fremsat af ordføreren, mener jeg, at konventionen mellem Den Europæiske Unions medlemsstater om gensidig retshjælp i straffesager, som ligger til grund for betænkningen, er et helt igennem egnet instrument til om ikke at fjerne så dog reducere de eksisterende mangler i bekæmpelsen af grænseoverskridende kriminalitet.
International telefonovervågning under overholdelse af de respektive nationale retssystemer skal i lige så høj grad være mulig som kontrollerede leverancer, den så vidt muligt ukomplicerede fremsendelse af retsdokumenter og audiovisuelle afhøringer af vidner og eksperter på tværs af grænserne samt spontan udveksling af informationer mellem påtalemyndighederne.
Det er instrumenter, som for længst står til rådighed for den organiserede kriminalitet, og udbygning af disse mellem påtalemyndighederne bør reducere det tekniske forspring, som den organiserede kriminalitet har. Vi stemmer derfor fuldt og helt for betænkningen.

Gradin
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske det ærede parlamentsmedlem Buffetaut med en værdifuld betænkning om udkastene til konvention og fælles aktiviteter om gensidig retshjælp i kriminalsager. Begge disse instrumenter er nødvendige i kampen mod den organiserede kriminalitet. Det indebærer også, at vi værner om den enkeltes retssikkerhed i et grænseløst Europa.
Jeg har længe argumenteret for at lette samarbejdet mellem domstole og andre retsinstanser i medlemslandene. I arbejdet med at bekæmpe bedragerier med Unionens midler har jeg selv måttet bevidne, hvordan forsinkelser i informationsudvekslingen mellem de forskellige retssystemer direkte gavner de kriminelle. Genève-appellen fra en række anklagere giver os andre eksempler på, hvorfor der må gøres noget. Vi kan ikke møde de udfordringer, som dagens organiserede kriminalitet stiller, hvis vi ikke har et effektivt retsligt samarbejde.
Konventionen om gensidig retshjælp i kriminalsager sigter mod at forbedre og komplettere den måde, vi i dag samarbejder på. Et udgangspunkt er, at domstole i forskellige medlemslande i fremtiden skal kunne udveksle information og anmode om bistand direkte fra hinanden. Det er et vigtigt princip. Jeg mener, at undtagelser fra dette princip skal begrænses til et absolut minimum. Konventionen vil også lette bl.a. afhøring af vidner og bevisfremskaffelse mellem medlemslandene. Samtidig giver konventionen plads til yderligere forbedringer af samarbejdet.
Det ærede parlamentsmedlem Buffetaut beklager, at man ikke har kunnet regulere flere spørgsmål i konventionen. I betænkningen peges på, at f.eks. husransagning og beslaglæggelse er taget ud og i stedet skal reguleres senere i en tillægsprotokol til konventionen. Det samme gælder spørgsmålet om databeskyttelse og EF-domstolens rolle. Jeg kan forstå ordførerens bekymring, men nu er det sådan, at et uddybet samarbejde på det strafferetlige område ikke sker fra den ene dag til den anden. Det er et langsigtet arbejde, som drejer sig om en proces, i hvilken vi, samtidig med at vi forstærker det konkrete samarbejde, også arbejder på at harmonisere vores fælles regler.
Ordføreren foreslår endvidere, at Europol skal have en rolle som kanal for formidling af anmodninger om gensidig retshjælp mellem medlemslandene. Europol har gode forudsætninger for hurtigt at få en anmodning til den rigtige adresse. Jeg synes derfor, at forslaget er interessant. Det ligger også på linje med den diskussion, som allerede føres, om at give Europols liaisons officers en samordnende rolle for anmodninger om retshjælp.
De fælles aktiviteter er et vigtigt supplement til konventionen. De fastlægger en række principper for, hvordan medlemslandene skal behandle en anmodning om gensidig retshjælp. Jeg hilser særligt bestemmelserne om faste behandlingstider velkommen. Naturligvis kan man, som ordføreren gør, diskutere om fælles aktiviteter og ikke en konvention er det bedste instrument til fastlæggelse af behandlingsprincipper. Jeg tror dog, at det vigtige både for ordføreren og for mig alligevel må være, at vi får en hurtig og effektiv implementering af principperne i medlemslandene.
De årlige rapporter bliver i denne sammenhæng et vigtigt instrument. De skal både kunne bruges til evaluering af situationen i hvert medlemsland og til at foretage en sammenligning mellem dem. Ligesom parlamentsmedlem Buffetaut mener jeg, at det europæiske retslige netværk skal være med i arbejdet med rapporter. Netværket vil bidrage med viden og erfaringer med hensyn til, hvordan den gensidige retshjælp mellem medlemslandene vil kunne udvikles og uddybes.

Formanden
Forhandlingen er afslutet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Frakendelse af førerretten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0121/98) af Reding for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anligender om udkast til Rådets retsakt om udarbejdelse af konventionen om afgørelser om frakendelse af førerretten (5217/98 - C4-0061/98-98/0901(CNS)).

Reding
Hr. formand, tallene taler for sig selv: 45.000 dødsfald og 1, 6 millioner kvæstede på vores veje, med den sorg og fortvivlelse, som dette forvolder, en omkostning på ECU 1 million for Den Europæiske Union for hver dræbt borger. Disse tal chokerer, kære kolleger, og i denne ubehagelige situation, er der to måder at gribe løsningerne an på, dels forebyggelse, dels sanktioner.
Forebyggelsen sker gennem sensibiliseringskampagner vedrørende problemerne i forbindelse med spirituskørsel, bekæmpelse af ulovlige stoffer, obligatoriske tekniske kontroller af køretøjerne, forbedring af skiltning og så videre. Disse forebyggende foranstaltninger skal forbedre færdselssikkerheden i almindelighed og desuden undgå et vist antal ulykkesårsager. Ved siden af forebyggelsen skal også sanktionerne tilrettelægges, for selv ikke de bedste forebyggende kampagner kan forhindre, at et vist antal af vores medborgere ikke respekterer skiltningen og reglerne i færdselsloven. Der er sanktioner i alle medlemsstaterne, der kan gå lige fra en bøde for en mindre overtrædelse til fratagelse af kørekortet for større overtrædelser.
De europæiske institutioner har før været særdeles aktive på det forebyggende område. Som led i denne konvention skal det forebyggende aspekt af den europæiske indsats styrkes. Konventionen foreslår, at man på europæisk plan i bopælsstaten anerkender en afgørelse om frakendelse af kørekort, der er afsagt i en anden medlemsstat. Der er med andre ord tale om at gøre således, at den frist, der er idømt i en anden medlemsstat, også finder anvendelse i bopælsstaten, overalt, hvor en tilladelse er nødvendig for at føre et køretøj. Fremover vil fartbøllerne ikke længere være i ly for retsforfølgning i deres bopælsstat for forhold, de har begået i en anden medlemsstat.
Når dette er sagt, skal det også tilføjes, at en række organisationer og flere kolleger har fortalt mig om deres bekymring for beskyttelsen af borgerne som følge af anvendelsen af denne nye konvention. Men jeg kan berolige dem. Konventionen, hvis udarbejdelse har været langvarig og besværlig, indfører modtræk mod enhver form for misbrug eller komplikationer, der er ubegrundede over for de berørte personer, og Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder har endvidere vedtaget en række ændringsforslag, der yderligere styrker beskyttelsen af borgerne. Jeg vil ikke opregne dem alle, men kun nævne de vigtigste.
For det første vedrører konventionen ikke mindre forseelser. Listen over berørte forseelser berører kun alvorlige overtrædelser, der har bragt færdselssikkerheden i fare. Der er derfor ikke tale om at chikanere nogen med mindre overtrædelser af færdselsloven, men tværtimod om at bremse de farlige bilister.
Endvidere afhænger frakendelse af kørekort ikke af en såkaldt centraliseret bureaukratisk kontrol i Bruxelles, men udføres af de kompetente myndigheder i bopælsstaten, der alene afgøre om konventionen skal anvendes eller ej. Der er altså ikke tale om en fjern og ukendt enhed, der træffer afgørelse, det er tværtimod en myndighed, der er tæt på borgerne.
Endelig omfatter konventionen en række tilfælde, hvor den ikke finder anvendelse, og jeg skal nævne nogle stykker, navnlig de tilfælde, hvor de idømte forhold ikke fører til frakendelse af kørekortet i bopælsstaten. Hvis f.eks. en luxembourgsk statsborger frakendes retten til at køre i en anden medlemsstat på grund af en alkoholpromille i blodet på 0, 5, så vil denne afgørelse ikke finde anvendelse i Luxembourg, hvor grænsen er 0, 8 promille.
Konventionen finder ikke anvendelse, hvis det konstateres, at den pågældende ikke har haft lejlighed til at forsvare sig korrekt, især hvis der har været formelle fejl eller sproglige problemer, for retten til et forsvar er en grundlæggende rettighed, der skal respekteres.
Det skal desuden bemærkes, at konventionen indeholder flere forskellige anvendelsesprocedurer for at tage højde for forskellene i administrative eller retslige metoder mellem de forskellige medlemsstater.
Følgelig er jeg af den opfattelse, at Parlamentets ændringsforslag gør konventionen logisk, selvom den stadig indeholder en del mangler, og under alle omstændigheder mere korrekt og gennemskuelig, og de medvirker også til at beskytte borgernes rettigheder. Den således ændrede konvention medvirker - i fuld respekt for retfærdigheden og gennemskueligheden - til at bekæmpe en uholdbar situation og udgør, hr. formand, endnu et lille skridt i den rigtige retning. Jeg opfordrer derfor Parlamentet til at støtte Rådet i dette initiativ.

Zimmermann
Hr. formand, kære kolleger, fru Reding har netop særdeles udførligt talt om sin betænkning, og jeg kan også lykønske hende hjerteligt med den. Jeg mener, at det, hun har forelagt her, og også indholdet af ændringsforslagene, som blev vedtaget enstemmigt, viser, at denne betænkning ikke kun er godt forberedt, men også indholdsmæssigt berører de punkter, der er væsentlige. Jeg vil alligevel gøre opmærksom på, at denne betænkning angår os alle, selvom der kun er få kolleger til stede, fordi det kan ske for enhver af os, at han eller hun i et andet land begår en overtrædelse af færdselsloven, som i det pågældende land medfører frakendelse af førerretten, og i et andet land ikke. Selvom der i denne konvention er taget højde for, at den respektive bopælsstat kan træffe afgørelse om, hvorvidt førerretten skal frakendes, er der dog nogle punkter, hvor vi må passe på, at førerretten ikke frakendes borgere i tilfælde, hvor den ikke ville blive frakendt i den pågældende borgers eget land.
Som hovedregel er det i første række nødvendigt, at vi netop inden for færdselslovgivningen på europæisk plan når frem til at fastsætte ensartede ordninger, som kan anvendes ensartet. Der er - som fru Reding siger - taget et skridt i den rigtige retning, og jeg håber også, at dette skridt bliver fulgt op af andre. Selvom der findes lande, hvor alkoholgrænsen i trafikken ligger på 0, 0 promille, og lande, hvor promillegrænsen ligger på 0, 8, burde denne forskel egentlig fjernes, hvis vi vil have et fælles Europa. Jeg ville hilse det velkomment, hvis vi på mange områder, hvad enten det drejer sig om overskridelse af hastighedsgrænser eller om promillegrænsen eller om andre områder af færdselsloven, rent faktisk fik ensartede ordninger i Europa, for at der ikke via bilaterale aftaler skal eksistere yderligere bestemmelser, men at vi i Europa har ensartede bestemmelser for frakendelse af førerretten.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, den retsakt, vi drøfter her, kan potentielt ramme alle europæiske bilister og dermed et betragteligt antal personer, og det síkrer den opmærksomhed, men begrunder også nødvendigheden af omhyggeligt at diskutere det, der ønskes her. Først skal misforståelser ryddes af vejen. Det drejer sig her ikke om at harmonisere de europæiske færdselslovgivninger. Det drejer sig ikke engang om, at følger af overtrædelser af færdselsloven skal være et fællesskabsanliggende. Denne konvention tager kun sigte på frakendelse af førerretten, hvilket ganske vist for en bilist er et forholdsvist vidtrækkende skridt. Kun frakendelse af førerretten er omfattet af denne konvention.
Nu spørges der, kan der i betragtning af de forskelligartede bestemmelser i Europa overhovedet fastsættes en sådan fælles ordning for bilkørsel, for motorkørsel? Når vi europæere som bilister benytter hele Den Europæiske Unions område, så må vi også acceptere, at der som hovedregel i hvert fald gælder ensartede regler. Hvis altså en bilist begår en så graverende overtrædelse i en europæisk stat, at han dér frakendes førerretten, så må det accepteres, at det også får konsekvenser i hjemlandet.
Eller sagt på en anden måde, trafikbøller må ikke slippe, bare ved at de ryster en medlemsstats støv af skoene og derefter kører videre i hjemlandet, som om intet var sket. Derfor er denne regel i princippet rigtig. Der har været indvendinger fra bilejernes organisationer. De er i deres gode ret til at se kritisk på en sådan ordning, og vi vil tage det med i diskussionen.
Det drejer sig om spørgsmålet om, hvorvidt det i betragtning af reglernes forskellighed, men også retssystemernes forskellighed er forsvarligt også at gennemføre en sådan frakendelse af førerretten i hjemlandet. Det er det gamle spørgsmål om, hvor meget Europa vi har behov for, eller som en stor tysk avis for nylig skrev i en overskrift: Hvor meget Europa kan vi tåle? Denne regel gælder ikke ubegrænset. Den er omgivet af retsstatslige sikringer. I første omgang gælder denne konvention kun for overtrædelser, som opregnes enkeltvis i et katalog, altså ikke f.eks. vilkårligt for alle, men kun for graverende overtrædelser.
Det er f.eks. for det andet fastlagt, at frakendelse af førerretten naturligvis kun ligeledes kan gennemføres i hjemlandet, hvis den angår en overtrædelse, som også er strafbar i hjemlandet. Der er det berømte eksempel, at hvis en person frakendes førerretten i Sverige på grund af spirituskørsel med en promille på 0, 3, så vil det samme naturligvis ikke ske Tyskland, fordi denne adfærd, i det mindste normalt, ikke er strafbar.
Således er der en mængde bestemmelser, som præciserer, at de retsstatslige principper gælder. Men der er en yderligere indvending, nemlig retssystemernes forskellighed, og her findes der et lidt pudsigt eksempel. I en af de mest elskværdige medlemsstater i Den Europæiske Union kan en hastighedsoverskridelse f.eks. konstateres af en politibetjent med, som det dér hedder, myndighedens blotte øje. Det ville naturligvis ikke blive anerkendt overalt. Derfor kan man skændes om, hvorvidt det giver mening. Men hvis vi accepterer, at hver medlemsstat i Europa er en retsstat, så kan man også have tillid til justitsmyndighederne og til, at de som hovedregel handler retsstatsligt, og hvis man begiver sig ind i en sådan stats myndighedsområde, så må man acceptere, at der dér muligvis gælder regelsæt, der er en smule anderledes. Men som helhed er Europa et retsstatsligt område, og vi kan også på dette område have tillid til Europa!

Amadeo
Hr. formand, gennemførelsen af den frie bevægelighed for personer i Unionen gør det presserende nødvendigt at gennemføre de bestemmelser, der nu behandles. Vi takker fru Reding for det glimrende arbejde, som hun har udført, og håber - mens vi venter på en tilnærmelse mellem de nationale lovgivninger - at Rådets forslag i det mindste vil betyde, at man på europæisk plan iværksætter en anerkendelse fra bopælsstatens side af en afgørelse om frakendelse, som en anden medlemsstat har truffet.
Spørgsmålet vedrører identitetsdokumenter i almindelighed. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at protestere imod en paradoksal situation, som består i de pasbestemmelser, der gælder for de forskellige borgere i EU&#x02BC;s medlemsstater: f.eks., og dette medfører vanskeligheder, har unge italienere, der er født i Belgien, men ikke har belgisk statsborgerskab, ikke et identitetskort, men kun en simpel opholdstilladelse, der ikke giver dem mulighed for at rejse i Europa.
Vi ønsker derfor indførelse af et virkeligt europæisk identitetskort, og at det nuværende gammeldags fællesskabsopholdskort ændres til et kort, der giver ret til ophold og til fri bevægelighed.

Rübig
Hr. formand, vi har i princippet to metoder til at sikre de mål, vi sætter for færdselssikkerheden. Den ene er det, vi diskuterer i dag, nemlig sanktioner. Jeg vil også gerne pege på, at frakendelse af førerretten for mange mennesker er et problem, der rammer deres eksistens. Vi har mange selvmord efter frakendelsen af et førerbevis. Det er virkeligt et ekstremt skridt, og man skal håndtere det med tilsvarende forsigtighed.
Vi har en anden metode, nemlig motivering. Vi bør også netop på trafikområdet satse meget intensivt på uddannelsesmæssige tiltag, på at lære livet igennem. Vi bør satse på forskningsmæssige tiltag for at forbedre køretøjernes, førernes og vejenes sikkerhed, og vi bør satse på infrastruktur, det vil sige elektroniske systemer, for simpelthen at gøre trafikken mere sikker. Jeg mener, at en kombination af begge metoder i sidste ende vil føre os til et godt resultat i Europa.

Hager
Hr. formand, ingen ønsker, at trafikbøller skal bringe vores borgeres sikkerhed i fare. For så vidt skal tendensen i den foreliggende betænkning derfor hilses velkommen. Gennemførelsen af dens forehavende mener vi dog ikke er vellykket. Bortset fra den juridisk særprægede konstruktion i artikel 3 sammenholdt med artikel 5 ligger hovedproblemet efter min mening i, at der ved proceduren i udlandet netop ved efterforskningen af sagen af yderst forskellige grunde begås fejl, som igen af yderst forskellige grunde ikke bliver rettet. Bopælslandets bundethed af de ting, der er konstateret under denne stats påkendelse af overtrædelsen, bevirker, at der ikke synes at foreligge nogen garanti for, at den pågældende person fuldt ud kan udnytte de forsvarsmuligheder, som tilkommer ham i henhold til den hjemlige lovgivning.
Muligheden for, at medlemsstaten kan afvise gennemførelse i tilfælde af, at retten til forsvar er krænket, er efter vores opfattelse ud fra praktiske overvejelser ikke en tilstrækkelig korrektion hertil. Vi vil foretrække, at proceduren gennemføres i den respektive bopælsstat.

Gradin
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at ønske fru Reding tillykke med hendes værdifulde betænkning om den konvention, der skal sikre gensidig anerkendelse af afgørelser om frakendelse af førerretten.
Som alle ved, så er antallet af ulykker på de europæiske veje alt for højt. Mange af ulykkerne skyldes hensynsløs eller ulovlig kørsel. En frakendelse af førerretten har vist sig at være et effektivt værktøj i bestræbelserne på at forbedre trafiksikkerheden. I øjeblikket kan en person, der får frakendt førerretten i et andet land end sit hjemland, lovligt få den tilbage, når han kommer hjem. Det er absurd. Konventionen om afgørelser om frakendelse af førerretten vil lukke nogle af de eksisterende smuthuller.
Kommissionen er enig med fru Reding i, at der er et presserende behov for en afgørelse fra Rådet. Jeg kan fortælle, at man opnåede politisk enighed på Rådsmødet for retlige og indre anliggender den 19. marts, hvilket er et skridt i den rigtige retning, og at det britiske formandskab er meget optimistisk vedrørende mulighederne for at vedtage konventionen på det næste rådsmøde i slutningen af maj.
Konventionen fastlægger en notifikationsmekanisme mellem den stat, hvor overtrædelsen har fundet sted, og lovovertræderens bopælsstat. Bopælsstaten vil sikre, at straffen fra udlandet håndhæves, eller at der iværksættes passende sanktioner over for lovovertræderen i bopælsstaten, samt at andre medlemsstater om nødvendigt vil blive informeret om, at det pågældende kørekort er inddraget. Betænkningen anbefaler skrappe frister for indberetnings-, anerkendelses- og gennemførelsesprocedurer. Det er et interessant forslag. Det vil resultere i større forudsigelighed og større sikkerhed med hensyn til en rettidig vedtagelse af de nødvendige foranstaltninger.
I betænkningen understreger fru Reding også betydningen af et samarbejde under konventionen i det omfang, det er muligt. Vi skal søge at etablere en procedure, der er så hurtig og enkel som mulig. Det er en prisværdig ambition.
Jeg glæder mig også over fru Redings forslag om, at en medlemsstat fremover kun skal kunne anmelde proceduremæssige ændringer, der resulterer i en forenkling. Samtidig må vi imidlertid huske på, at konventionen er et resultat af en forhandlingsproces. Der vil bestemt være plads til forbedringer, så vi må foretage en vurdering af konventionen et par år efter dens ikrafttræden.
Med mere end 45.000 dødsfald på de europæiske veje hvert år må vi tage trafiksikkerheden meget alvorligt. Når først den er trådt i kraft, vil konventionen om afgørelser om frakendelse af førerretten blive et effektivt instrument til bekæmpelse af denne form for lovovertrædelser.

Formanden
Jeg takker kommissæren og ordføreren, fru Reding.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Afskaffelse af afgiftsfrit salg
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er en forhandling under ét, om:
mundtlig forespørgsel med forhandling af Cornelissen m. fl. for PPE-Gruppen til Kommissionen (B4-0279/98-0-0073/98) om de sociale og regionale konsekvenser af afgiftsfrit salg i regioner, der berøres af foranstaltninger, og-mundtlig forespørgsel med forhandling af Ewing og Castagnède for ARE-Gruppen til Kommissionen (B4-0283/98-0-0087/98) om toldfrit salg.
Cornelissen
Hr. formand, den i 1991 af ØKOFIN-Rådet trufne beslutning om fra juli 1999 at afskaffe det afgiftsfrie salg for rejsende inden for EU har den sidste tid bragt sindene i bevægelse. Det er ikke underligt og i sig selv ikke foruroligende. Det, der imidlertid giver anledning til bekymring, er beretningerne om, at afskaffelsen vil føre til tab af mange arbejdspladser i nogle regioner og i bestemte sektorer. Jeg nævner f.eks. færgeruterne, de regionale lufthavne og bestemte turistområder. Den irske transportminister forventer, at 30 til 50.000 arbejdspladser går tabt. Sektoren går ud fra mere end det dobbelte. Bekæmpelse af arbejdsløsheden og udvikling af tilbagestående regioner er prioriteter i EU. Bl.a. på grund af usikkerheden hos mange arbejdstagere i de pågældende sektorer, mener vi, at der skal skabes klarhed på dette punkt. Jeg spørger derfor Kommissionen, om den er villig til at foretage en undersøgelse af de forventede følger, særligt for de mest involverede sektorer og regioner. Hr. formand, jeg forventer et positivt svar i betragtning af den ansvarlige kommissærs, fru Scrivener, løfter under de parlamentariske debatter i 1990 og 1991.

Ewing
Hr. formand, her i Parlamentet ved man sandsynligvis, at jeg som repræsentant for valgkredsen Highlands and Islands har megen kontakt med den skotske whiskyindustri med dens hundredvis af whiskyfabrikker og hundredvis af whiskytyper. Whiskyindustrien er en meget vigtig arbejdsgiver i områder, hvor der ofte ikke findes andre former for beskæftigelse. Jeg vil gerne følge op på hr. Cornelissens indlæg: Jeg gentager ikke, hvad han sagde, men jeg støtter fuldt ud hans krav om en dybtgående undersøgelse. Det irriterer mig, at kommissionsmedlemmet med ansvar for skatter lovede dette i november 1990 og maj 1991. Hr. Monti mødte op i EMAC-udvalget, og jeg var til stede ved den lejlighed, hvor vi præsenterede ham for disse spørgsmål, og han forholdt sig ikke-angrende og muntert til det faktum, at man havde afgivet et sådant løfte uden at kunne holde det. Jeg kunne stadig godt tænke mig en forklaring fra Kommissionen på, hvorfor man ikke holdt dette løfte.
Vi har selvfølgelig gennemført andre undersøgelser. En undersøgelse fra en af Parlamentets undersøgelsesafdelinger var årsag til nogen ængstelse hos borgerne, fordi vi, som hr. Cornelissen nævnte, ikke ved, hvor mange job der står på spil. Men man skønner, at langt mere end 40.000 job kan gå tabt, og det på et tidspunkt med en enormt stor arbejdsløshed. Det vil have en meget alvorlig effekt i de perifert beliggende områder, fordi der som tidligere nævnt er meget få beskæftigelsesmæssige alternativer i disse områder.
Vi har modtaget Rådets begrundelser for at nægte at genoverveje denne sag. En af grundene er, at det er nødvendigt af hensyn til det indre marked; men er det ikke ironisk, at der ikke findes et indre marked for så vidt angår alkohol? Det er f.eks. endnu ikke lykkedes os at beskatte alkoholstyrken på en fornuftig måde. Der findes endnu ikke nogen sportsplads for alkohol. Så den første grund holder ikke.
Den anden grund - der er sikkert mange andre, som kommissæren kan fremføre - er den, at man går glip af 2 milliarder ecu i afgifter. Men ifølge nogle af undersøgelserne er der ingen beviser for, at man vil få sådanne indtægter, selvom man ophæver det afgiftsfrie salg. Der er selvfølgelig ingen tvivl om, at det afgiftsfrie salg i mange tilfælde påvirker lufthavns- og færgeafgifterne. Det ved vi også, men vi skjuler det ikke. Men jeg vil vende tilbage til virkningen af disse omkostninger, selvom de vil finde sted i de perifert beliggende områder. Der er stor bekymring blandt borgerne. Jeg ved, at der skal være tale om en enstemmig afgørelse, men kunne vi ikke bede Rådet om at genoverveje sagen set i lyset af borgernes bekymring?

Monti
Hr. formand, Kommissionen er opmærksom på de spørgsmål, der er rejst i nogle medlemsstater om situationen efter juni 1999, hvor det afgiftsfrie salg inden for Fællesskabet vil blive ophævet i overensstemmelse med Ministerrådets beslutning fra 1991.
Jeg er sikker på, at De også vil forstå, at Kommissionen er klar over, at et stort flertal af finansministre to gange - i november 1996 og for nylig i marts 1998 - har understreget, at beslutningen fra 1991 om at ophæve det afgiftsfrie salg inden for Fællesskabet ikke vil blive taget op til fornyet overvejelse. Kommissionen er derfor overbevist om, at den overgangsperiode på mere end syv år, som blev bevilget til den afgiftsfrie sektor, er tilstrækkelig til at imødekomme de personer, der beskæftiger sig med afgiftsfri handel, og som forståeligt nok er bekymrede over den gradvise afvikling af sådanne salg.
Kommissionen er flere gange, også under den aktuelle mødeperiode, blevet spurgt, om den agter at undersøge konsekvenserne af en ophævelse af det afgiftsfrie salg. Svaret er kort. Svaret er nej. Der er ingen grund til at gennemføre sådanne undersøgelser. Lad mig endnu en gang forklare hvorfor. Da Kommissionen mellem 1989 og 1991 diskuterede beskatningsreglerne med Parlamentet i forbindelse med oprettelsen af det indre marked, erklærede det daværende kommissionsmedlem med ansvar for beskatning sig villig til selv at gennemføre en undersøgelse af de sociale og økonomiske konsekvenser for alle de erhverv, der blev påvirket ved ikrafttrædelsen af arrangementerne i forbindelse med gennemførelsen af det indre marked den 1. januar 1993, samt til at søge efter passende løsninger, hvor det måtte være nødvendigt.
Denne erklæring blev fremsat bl.a. som svar på Parlamentets bekymring over følgerne af en øjeblikkelig ophævelse af det afgiftsfrie salg den 1. januar 1993 samt for at se, om det var berettiget og muligt at gennemføre ordninger vedrørende en gradvis indstilling af denne aktivitet. På den baggrund accepterede Kommissionen, der ikke i sit eget forslag havde foreslået særlige foranstaltninger i forbindelse med denne aktivitet, endelig i de efterfølgende forhandlinger med Rådet en indførelse af en undtagelsesordning af mere end syv års varighed. Kommissionen holdt også det kompetente parlamentsudvalg velinformeret om de løsninger, man blev enige om. Jeg må understrege, at Parlamentet efter at have modtaget disse oplysninger aldrig omtalte de planlagte undersøgelser igen, indtil for ganske nylig.
Ved at vedtage en sådan særlig ordning, der i det store og hele eliminerer behovet for en undersøgelse - syv et halvt år er mere end en undersøgelse - tog Rådet hensyn til de samfundsøkonomiske dimensioner af afgiftsfrie aktiviteter, hvilket klart afspejles i de afsnit, der starter med »under henvisning til« i de pågældende direktiver. Derfor er Kommissionen overbevist om, at denne særlige ordning var et passende og praktisk svar på den bekymring, som Europa-Parlamentets gav udtryk for på daværende tidspunkt.
Hvis man sammenligner denne lange undtagelsesbestemmelse med de løsninger, der er præsenteret for andre professioner, der er påvirket af lovgivningen vedrørende det indre marked, f.eks. speditører, der modtager en omstillingsstøtte med videre på ca. ECU 30 millioner, så kan man ikke sige, at en syvårig periode med en årlig omsætning på omkring ECU 7, 5 milliarder er nogen dårlig behandling.
Endvidere ville det ikke blot være uberettiget men også en smule uansvarligt af os at iværksætte en undersøgelse på nuværende tidspunkt. En iværksættelse af en undersøgelse her godt et år inden afslutningen på den aktuelle undtagelsesordning ville virke mod hensigten, da det af den afgiftsfrie industri kunne opfattes som en genoptagelse af spørgsmålet med mulighed for en yderligere forsinkelse af det uundgåelige. Det ville modarbejde den nødvendige og stærkt forsinkede justering af industrien, som var den primære årsag til, at der blev givet en syvårig undtagelsesperiode. Kommissionen ønsker ikke at sende de forkerte signaler.
Jeg vil gerne komme lidt mere ind på de regionale virkninger, der omtales i spørgsmålet. Jeg glæder mig over denne regionale dimension, der koncentreres om nogle reelle, specifikke og begrænsede problemer, der kan opstå som følge af en ophævelse. Kommissionen understreger imidlertid det faktum, at det vil være op til de enkelte berørte medlemsstater at overveje om, og i hvilket omfang der kan forekomme specifikke regionale problemer, og træffe passende foranstaltninger, herunder forskning i samt vurdering og evaluering af lokale eller regionale virkninger på baggrund af hvilke, medlemsstaterne kan basere deres egne krav.
Det kan meget vel være tilfældet, at Fællesskabet kan stille midler til rådighed for at afhjælpe specifikke problemer, der skyldes ophævelsen af afgiftsfrit salg. Det vil imidlertid være op til medlemsstaterne at identificere sådanne problemer og vurdere, hvilken indsats der eventuelt vil være passende. Hvis medlemsstaterne derefter ønsker at søge støtte fra Fællesskabet, må de følge de gældende procedurer: f.eks. de procedurer, der gælder for strukturfinansiering. Sagerne ville så blive undersøgt sammen med Kommission, og der ville blive truffet afgørelser på baggrund af kendsgerningerne for den enkelte sag.
I tilfældet med strukturfondene skal interventionerne mindske regionale og sociale forskelle. Kommissionen har sammen med medlemsstaterne og de berørte regioner udarbejdet rammer for disse interventioner, der dækker sager som prioriteter, finansielle midler og bistandsformer, der normalt gennemføres ved hjælp af et operationelt program. Det aktuelle program løber til udgangen af 1999. Den næste programperiode for strukturfondene vil løbe fra 2000 til 2006.
Den 18. marts i år vedtog Kommissionen som en del af Agenda 2000-pakken sine nye forslag til forordninger om driften af strukturfondene. Ifølge den nye artikel 4 får medlemsstaterne ret til at fremsætte forslag om støtte under den nationale mål nr. 2kvote til områder, der er ramt af eller trues af høj arbejdsløshed som følge af en igangværende eller planlagt omstrukturering af en aktivitet af væsentlig betydning for landbrugs-, industri-, eller servicesektoren. Sø- og lufttransport er en del af servicesektoren.
Fællesskabsreglerne giver også medlemsstaterne mulighed for at forfølge rimelige mål for offentlige serviceydelser vedrørende transportforbindelser, når de kommercielle erhvervsdrivende ikke kan opfylde disse mål uden offentlig bistand. Fællesskabet har allerede retningslinjer på dette område - f.eks. om bistand til søtransportforbindelser.
De ærede medlemmer vil derfor se, at der allerede findes velkendte og afprøvede procedurer, gennem hvilke medlemsstaterne og Kommissionen kan samarbejde om at yde bistand i tilfælde, hvor der kan opstå specifikke problemer i forbindelse med ophævelse af afgiftsfrit salg inden for Fællesskabet, hvilket finder sted den 30 juni 1999.

Miller
Hr. formand, tak til hr. Monti for forklaringen. Jeg tror faktisk, at hvis De ser tilbage i Parlamentets protokoller, så vil De opdage, at undersøgelsen har været efterspurgt i et stykke tid. Det er ikke et nyt fænomen. Vi har bedt om den i nogle år nu.
I dette forslag opfordres der til at gennemføre en undersøgelse af de økonomiske og sociale konsekvenser af en ophævelse af afgiftsfrit salg. Der er ikke tale om en fortsættelse af det afgiftsfrie salg. Det synes jeg, man skal slå fast fra starten. Jeg lyttede meget opmærksomt til Deres tale, hr. Monti, og jeg ved, at De ved flere lejligheder har sagt nej til at gennemføre en sådan undersøgelse, selvom det tidligere er blevet lovet. Jeg forstår de grunde, De nævnte. Da De oprindeligt sagde, at det afgiftsfrie salg skulle ophæves den 1. januar 1993, var det hensigtsmæssigt med en undersøgelse i tiden op til dette tidspunkt, men da man vedtog en undtagelsesbestemmelse frem til 1999, var undersøgelsen, som De siger, ikke længere relevant.
De har også tidligere gjort opmærksom på, at lobbyen for det afgiftsfrie salg i den mellemliggende periode på syv et halvt år gradvist burde indstille deres virksomhed, og i virkeligheden har den gjort det stik modsatte og har udvidet aktiviteterne. Det tager jeg til efterretning. Vi har bemærket, at der er gennemført adskillige undersøgelser, og at mange af disse har konkluderet, at der vil gå arbejdspladser tabt, mens andre har konkluderet det stik modsatte. Kan jeg sige, at jeg ikke tror på nogen af undersøgelserne? Jeg tror ikke på undersøgelserne fra nogen af siderne, fordi ingen af dem er foretaget af en uafhængig part. De er alle foretaget med visse interesser på spil, og jeg finder det derfor passende på nuværende tidspunkt at få et sandt og tydeligt billede af, hvad der vil ske i tiden efter ophævelsen af det afgiftsfrie salg. Det er derfor, der er behov for en uafhængig vurdering. Men som De sagde før, hr. Monti, så er svaret stadig nej.
Jeg vil gerne erindre dem om et møde, en fælles høring af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål og Udvalget om Transport og Turisme, der blev afholdt i fjor om spørgsmålet om afgiftsfrit salg, hvor De sagde, at De var villig til at se på, hvordan man kunne mildne virkningerne af arbejdsløshed. Jeg vil gerne spørge, hvordan De kan se på, hvordan man kan mildne virkningerne uden at lave en undersøgelse? De forsøgte at få det med i Deres svar tidligere ved at sige, at det er op til de enkelte medlemsstater at se på det og forsøge at anvende strukturfondene ved at omdirigere disse midler til områder, der rammes af arbejdsløshed som følge af ophævelsen af afgiftsfrit salg. Jeg vil sige, at det ikke er medlemsstaternes opgave, for hvis vi gør det, så vil vi pludselig stå med en sammenstykket politik vedrørende strukturfondene, og det er det sidste, vi ønsker her i Parlamentet, specielt i forbindelse med den forestående revision af strukturfondene.
Vi er også nødt til at se på de økonomiske konsekvenser, og her er der også en række ubesvarede spørgsmål. Et eksempel, der er blevet brugt ved mange lejligheder, er færgen, der sejler mellem to EU-lande, og som undervejs passerer gennem internationalt farvand. Hvordan er passagererne stillet? Har de ret til at købe afgiftsfrie varer, eller skal de betale told i afgangshavnen eller måske i ankomsthavnen? Det er økonomiske spørgsmål, som skal besvares, og jeg mener, at en undersøgelse ville kunne afklare disse punkter, og derfor vil jeg opfordre Dem til at tage sagen op.

Cornelissen
Hr. formand, jeg er forbavset og skuffet over kommissærens negative svar. Man kan næsten ikke forstille sig, at regeringerne anno 1999 indfører foranstaltninger, uden at kende følgerne for beskæftigelsen og den regionale udvikling. Må jeg endvidere henvise til formanden for Kommissionen Santers gentagne udtalelser i Parlamentet om, at han lægger stor vægt på et godt samarbejde med Parlamentet. Dette svar fra Kommissionen er ikke i overensstemmelse hermed. Det vidner også om megen lidt respekt for de titusinder af arbejdstagere i denne sektor, der gør sig store bekymringer. Jeg henviser til marchen i Bruxelles sidste efterår, hvor 5.000 mennesker deltog. Svaret går også på tværs af borgernes Europa, som Kommissionen så gerne taler om. Må jeg derfor indtrængende spørge kommissæren, om han er villig til at drøfte vores skuffelse med formanden for Kommissionen, Santer, og, bl.a. under henvisning til den nylige anmodning fra Transportrådet og af hensyn til titusinder af bekymrede borgere, hurtigt at gennemføre den foreslåede undersøgelse, så alle ved, hvad der tales om. Ikke mere eller mindre, hr. formand. Det kan man dårligt vifte til side med, at undersøgelsen er et forkert signal. Vi er da voksne nok, hr. formand, til at vurdere dette korrekt. Vær nu så venlig, kommissær, af hensyn til vores Europa, lyt til de folkevalgte.

Fitzsimons
Hr. formand, jeg tager ordet for at støtte hr. Cornelissen, fru Ewing og hr. Miller. Min gruppe støtter resolutionen. Der er allerede blevet sagt, at Kommissionen her i Parlamentet har lovet at lave en undersøgelse af de sociale og økonomiske konsekvenser af ophævelsen af afgiftsfrit salg. Hr. Cornelissen har sat fingeren på pulsen.
Faktum er, at Kommissionens repræsentanter fortsat nægter at foretage undersøgelser, selv når de konfronteres med den beslutning, som Rådet (transportministrene) traf i marts 1997 om at kræve en undersøgelse af situationen. Uanset hvordan de enkelte parlamentsmedlemmers holdning er til værdien af et fortsat afgiftsfrit salg, så støtter min gruppe fuldt ud dette forslag, da det tager fat på manglerne i den demokratiske proces, hvor Kommissionen fortsat ignorerer ønskerne fra dem, der er valgt af borgerne i EU. Det er dem, der har ret til at forvente, at deres interesser repræsenteres med liv og lyst. Så lad os få den undersøgelse, så vi kan træffe de nødvendige beslutninger i dette spørgsmål.

Cox
Hr. formand, når vi vedtager love, der påvirker folk, handel og steder, så har vi alle en pligt til at vise omhu og en pligt til at engagere os. Med dette in mente fremsatte jeg for mere end syv år siden - inden beslutningen om at ophæve det afgiftsfrie salg - et ændringsforslag om, at der skulle laves en undersøgelse. Som det tidligere er blevet sagt, lovede fru Scrivener på vegne af Kommissionen at gennemføre en sådan undersøgelse. Dette løfte blev aldrig ført ud i livet. Jeg beklager dybt Kommissionens løftebrud.
For to år siden skrev jeg til Mario Monti for at genfremsætte mit ønske om en undersøgelse. Jeg afviser derfor de personer, der i dag har hævdet, at denne forhandling er et forsøg på i sidste time at afspore ophævelsen af det afgiftsfrie salg. Hvis Kommissionen havde holdt sit ord, havde man for længe siden kunnet gennemføre en sådan undersøgelse og drage de nødvendige konsekvenser. Uden præjudice for det virkelige spørgsmål - ophævelsen af afgiftsfrit salg - er kravet om en undersøgelse stadig gyldigt, og jeg genfremsætter det hermed.
For mange har spørgsmålet om afgiftsfrit salg fået en vis symbolsk betydning i forbindelse med harmoniseringen af skattesystemerne og det indre marked, en symbolik, der ikke står mål med markedsandelen og realiteterne. Det har betydet, at hverken fortalere eller modstandere ofrer tilstrækkelig opmærksomhed på de praktiske konsekvenser af en ophævelse. Kommissionen peger med nogen berettigelse på branchens manglende evne til at foretage justeringer. Derfor har Kommissionen også en sag. Ikke alle spørgsmål om ophævelsen drejer sig om denne branche; de drejer sig om vigtige områder af den offentlige politik som regional-, turisme- og beskæftigelsespolitik, og det er ikke spørgsmål udelukkende til denne branche.
Et spørgsmål vedrørende udhuling af indtægter og skatter: Kan kommissæren sige med retssikkerhed, hvordan situationen bliver med hensyn til punktafgifter for sælgere, medlemsstater og forbrugere efter ophævelsen af det afgiftsfrie salg i 1999? Vil punktafgifterne ændre sig, når færger og fly krydser territorialfarvande? Vil der ikke være nogen punktafgifter i internationalt farvand? Planlægger Kommissionen politiske tiltag til løsning af et sådant kaos? Jeg beklager, at vi i aften ikke har fået et tilsagn om en undersøgelse. Den er forsinket, den er nødvendig. Politisk set så tror jeg på politiske opgaver. Jeg er ked af, at vi fik et bureaukratisk svar her i aften.

Aelvoet
Hr. formand, kolleger, vi ville aldrig have fået denne debat, hvis der ikke var en stor lobby, der har sat alt ind på at vække den offentlige mening, og som endog har haft held til at spænde de fleste grupper for deres vogn. Man har allerede længe vist, at Rådet og Kommissionen sammen har foreslået, at dette på sigt blev afskaffet; der er afsat mere end syv år hertil, og det er helt ulogisk at opretholde sådan noget i et fælles marked.
Endvidere er det klart, at de fleste afgiftsfrie butikker overhovedet ikke kommer til at lide under afskaffelsen, fordi de fleste mennesker køber ind, ikke fordi det er billigere, for det er ofte dyrere, det kan jeg tale med om, men fordi de har tid tilovers på det tidspunkt, og fordi de ønsker at glæde andre og så videre. Vi bakker Rådet og Kommissionen op. Vi mener dog ikke, at en undersøgelse er overflødig, også selvom det kun skulle være for at udarbejde et konkret aktionsprogram, så man kan bevise, at der kun er tale om en forskydning af arbejdspladser, og det først og fremmest i perifere regioner, hvor der selvfølgelig kan være sociale problemer og trafikforbindelsesproblemer, som skal løses på en seriøs måde. Det støtter vi, ikke mere eller mindre.

Nicholson
Hr. formand, jeg finder mildest talt den aktuelle debat om fremtiden for afgiftsfrit salg latterlig. Hvis vi nogensinde har forsøgt at fjerne noget, som offentligheden ønsker, så er det dette. Langt størstedelen af dem, der rejser udenlands, gør det på grund af ferie eller forretninger, og de er glade for muligheden for at købe afgiftsfrit. Det er deres lille frynsegode.
Hvad er det, vi foreslår? Vi foreslår at fjerne deres lille fordel. Og hvad opnår vi? Det eneste, vi opnår, er at gøre de rejsende EUborgere vrede, og det altsammen i Den Europæiske Unions og det indre markeds navn. Oven i det gør vi en masse mennesker arbejdsløse. Jeg troede, det var vores opgave at bevare og skabe job, ikke at gøre folk arbejdsløse.
Jeg vil benytte lejligheden til at opfordre Kommissionen og Rådet til i stedet for at svare på en meget bureaukratisk måde, sådan som de gjorde i eftermiddags, i stedet skulle erkende EU-borgernes mange følelser og bekymringer i forbindelse med dette spørgsmål. De vil kun vokse, da mange mennesker endnu ikke er klar over, hvad der meget snart kommer til at overgå dem. Jeg vil opfordre til, at vi i stedet for at lade uviljen mod Den Europæiske Union vokse, tager positive skridt i retning af at sikre, at det ikke sker.

Formanden
Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget 6 forslag til beslutning .
Afstemningen om disse forslag finder sted i morgen kl. 9.00.

Piecyk
Hr. formand, jeg må leve med, at jeg hedder Piecyk, og at det konstant udtales forkert. Det er overhovedet ikke noget problem! Hr. formand, jeg er i modsætning til kollega Cornelissen ikke så overrasket over kommissærens udtalelse. Jeg havde næsten ventet den. Men, hr. kommissær, jeg mener, at politikere skal være i stand til at efterprøve deres beslutninger og lade dem efterprøve med hensyn til, om de nu også svarer til den virkelighed, mennesker lever i. Så kan det ske, at man må sige, at beslutningerne blev truffet under visse forudsætninger, og at ikke alt er gået sådan, som det måske var planlagt eller ønsket.
Det er mit indtryk, at det meget vel kan være sådan, at De undlader at fremskaffe data efter mottoet: Hvis jeg ingen data har, så har jeg heller ikke noget problem, og så behøver jeg ikke at gøre noget. Jeg finder det ganske ejendommeligt - det er nævnt her flere gange -, at vi i dag må kræve en del af et løfte fra 1991 fra den daværende kommissær opfyldt. Vi har fået dette løfte fra Kommissionen for adskillige år siden. Det er også et spørgsmål om, at Parlamentet og Kommissionen behandler hinanden på en tillidsvækkende måde.
Et andet spørgsmål, som hænger i luften, er, at det bebrejdes de mennesker, hvortil også jeg hører, som af bekymring for det truende tab af arbejdspladser går ind for at bevare afgiftsfrit salg, at det altså bebrejdes disse mennesker, at de skulle arbejde med rene katastrofetal fra duty free-industrien og duty free-organisationerne. Det jo netop den egentlige grund til at sige, at vi helt klart har behov for en korrekt, kontrollerbar og også differentieret undersøgelse, for at vi kan nå frem til en fornuftig og rationel konklusion.
Jeg ved ikke, om det rent faktisk er 140.000 arbejdspladser, der står på spil i Unionen. Men jeg ved, at der alene i min region, Schleswig-Holstein ved Østersøen, ville forsvinde adskillige tusinde arbejdspladser inden for endagsturisme og færgefart. Jeg ved ikke, hvilke lufthavne eller hvilke luftfartsselskaber der ville blive ramt. Men jeg ved, at mindre, regionale lufthavne, trafikforbindelser til afsides beliggende områder og færgefarten på Østersøen, især til Finland, ville blive ramt særlig hårdt.
Jeg ved heller ikke præcist, hvilke skattemæssige virkninger afskaffelsen af det afgiftsfrie salg ville få, men jeg ved ganske bestemt, at i så fald - De har jo forsigtigt antydet det - vil støtte til transportsektoren i de berørte regioner og til sociale ydelser til arbejdsløse igen stå på dagsordenen. Af alle disse grunde siger jeg, at inden vi fortsætter den principielle diskussion om hvorvidt og hvordan, behøver vi en ordentlig, korrekt undersøgelse. Jeg kan forestille mig, at De ønsker dette. Men transportministerrådet har nu krævet den, Parlamentet vil kræve den, og hvis jeg har opfattet det rigtigt, har vi nu i mellemtiden også et fælles beslutningsforslag liggende på bordet i morgen tidlig, som er fremsat af mange grupper. Derfor bør Kommissionen her ikke længere modsætte sig, men udarbejde denne undersøgelse, så vi derefter kan føre en fornuftig diskussion om den.

Langen
Hr. formand, mine damer og herrer, vi har i vores udvalg gennemført en høring, og der foreligger en betænkning af kollega Garosci. Man må skelne mellem forslaget om at lade udarbejde en undersøgelse og afskaffelsen af afgiftsfrit salg. Jeg er fuldstændig enig med kollega Piecyk om, at en undersøgelse ville kunne skabe klarhed om de urigtige meldinger fra lobbyen, for her sættes det parlamentariske demokrati under et massivt pres med absolut urene midler. Der må ikke herske tvivl om, at de særligt berørte maritime regioner i givet fald også får konkret hjælp. På den anden side er det en diskussion, hvor det egentlig drejer sig om igen at ophæve den afskaffelse af afgiftsfrit salg, som blev besluttet i 1991. Diskussionen føres af de kolleger, som stammer fra stater, hvor der er en høj afgift på forbrugsvarer, eller som grænser op mod stater med høj forbrugsafgift. Det drejer sig altså om stater, hvor der praktiseres en opsugning af skattefordele, som ikke er berettiget i forhold til den samlede befolkning i Den Europæiske Union. I højtidelige stunder fremhæves det gang på gang, hvor vigtigt det er at harmonisere skatterne. Men så snart virkeligheden melder sig, kræver alle deres egne specielle fordele.
Derfor, hr. kommissær, er jeg enig med Dem i, at afgiftsfrit salg skal afskaffes, for under betegnelsen afgiftsfri gemmer sig forestillingen om billigt indkøb, hvilket hyppigt helt klart er et bedrag over for forbrugerne. Til dem, der siger, at lufthavne er truede, må man stille det spørgsmål, om den store mængde almindelige borgere skal betale tilskud til forretningsrejsende, idet disse fortsat får mulighed for at købe ind afgiftsfrit? Det synes jeg ikke er indlysende, og der er overhovedet ingen grund til at holde specielle fordele udenfor, når vi som led i euroen vil harmonisere visse skattemæssige bestemmelser. Hr. kommissær, alt dette kan vi meget bedre diskutere, og De vil stå langt stærkere, hvis De lader udarbejde en sådan undersøgelse om de regionale virkninger og dermed tager vinden ud af sejlene for den samlede lobby!

Boogerd-Quaak
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, det her er en noget mærkelig debat. På spørgsmål fra en partifælde i det nederlandske parlament svarede finansministeren, at Kommissionen ikke ønskede en sådan undersøgelse. Her siger kommissæren, at det var finansministrene i Rådet, der ikke ønskede en sådan undersøgelse. På den måde danser vi omkring den varme grød. Jeg siger ikke, at vi i al evighed skal opretholde disse afgiftsfrie faciliteter, men jeg finder det meget alvorligt, at vi på den ene side siger til befolkningen: Dette afskaffer vi og på den anden side, at den del, som regeringerne havde planlagt at skulle gennemføre, nemlig harmonisering af skatterne, og her skulle man have været meget længere fremme på nuværende tidspunkt, og virkeliggørelsen af det indre marked, endnu ikke er en realitet. Jeg finder det meget alvorligt, hr. kommissær, at samfundet stilles over for et fait accompli, men ikke medlemsstaterne og Kommissionen. Alene af den grund bør vi gennemføre en undersøgelse!

Ephremidis
Hr. formand, med kommissærens indlæg har jeg på fornemmelsen, at spørgsmålet skal ses i et nyt lys, fordi vi nu står over for en dobbelt provokation.
Hr. kommissær, den første provokation: Efter en overgangsperiode på 7 år er der ikke behov for nogen rapport, sagde De; vi vil ikke udarbejde en rapport. På den anden side indrømmer De, at der vil være konsekvenser også for beskæftigelsen, i havnene, for de rejsende og for markedet.
Den anden provokation: Der vil være konsekvenser. Det er op til hver enkelt medlemsstat at rette op på og imødegå disse konsekvenser. Men det er netop en separat politik fra hver enkelt medlemsstat, der har medført disse konsekvenser eller denne fællesskabspolitik, og dermed denne situation, der bider sig selv i halen! Nu må denne fælleskabspolitik have så meget ansvarsfølelse, at den hjælper til med at udrede konsekvenserne. Og i mellemtiden, hr. kommissær, siger lønmodtagerne i sektoren, at 145.000 arbejdspladser vil gå tabt - og der er især tale om unge kvinder og unge i det hele taget. Det er nemlig dem, der arbejder i den toldfrie sektor.
Jeg vil gerne spørge Dem: Hvad skal de gøre? Ved De, hvorfor De har udsat undersøgelsen? Kan De forestille Dem, at De aldrig får gjort den færdig? Hvorfor vil De ikke beskæftige Dem med disse menneskers skæbne? Det er jo derfor, at De ikke nævner dem. Ellers vil det jo være meget nemt at fremlægge nogle oplysninger om, at der er de og de konsekvenser og de og de afgiftsmæssige gevinster. De ønsker ikke at komme i berøring med spørgsmålet om, hvad der skal ske med de 150.000 mennesker, som vil blive smidt på gaden og skal stille sig op i køen af de 20 millioner arbejdsløse på grund af Deres meget berømte og roste indre marked og den politik, som De har gennemført for at fremme det.

McKenna
Hr. formand, for det første så finder jeg det oprørende og meget uansvarligt af Kommissionen at gennemføre noget uden først at få en uafhængig vurdering af konsekvenserne. Specielt for østaterne i EU, herunder Irland, står der meget på spil, og jeg spekulerer på, hvad det er, kommissæren i virkeligheden er bange for, når han nægter at gennemføre den undersøgelse, som så mange mennesker ønsker. Med harmoniseringen af skattesystemet er EU efterhånden ved at antage alle karakteristika for en enkelt stat.
Irske politikere fra de største politiske partier står nu i kø for at score point på dette spørgsmål, men de bør kritiseres for deres tidligere ubøjelige begejstring for det indre marked. F.eks. gik lederen af vores egen regering i Irland, hr. Ahern, først for nylig over til at støtte den afgiftsfrie sag. Da han var Irlands finansminister i 1991, var han enig med EU's øvrige finansministre i, at det afgiftsfrie salg skulle ophøre ved udgangen af dette århundrede. Jeg finder det virkeligt uansvarligt af EU at presse noget igennem uden først at lave en ordentlig undersøgelse, og som hr. Miller sagde, så har de hidtidige undersøgelser været foretaget med visse interesser på spil på begge sider. Vi har brug for ordentlige og uafhængige undersøgelser, der giver os hele historien, og det er Kommissionens ansvar at sørge for det.

Hendrick
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at sige, at hvis nogen påtænkte at indføre afgiftsfrit salg i morgen og fremsatte sådanne idéer, så er jeg overbevist om, at de aldrig ville blive vedtaget. Nu befinder vi os imidlertid ikke i denne situation. Den oprindelige logiske begrundelse for det afgiftsfrie salg er tydeligt anløben, og de folk, der fik idéen, havde aldrig forestillet sig det indre marked, som vi i øjeblikket arbejder hen imod. Det samme kunne være tilfældet med eksempelvis rygning. Hvis vi kunne have forbudt rygning, inden det startede, er jeg sikker på, at vi ville have gjort det, men i øjeblikket kan vi selvfølgelig kun søge at begrænse det. Nu er det der, og vi skal forholde os til det. Spørgsmålet er, hvordan vi forholder os til det? Vi ved alle, fordi mange af os her i Parlamentet rejser så ofte, som vi gør, at man i havne og lufthavne bruger fordelene ved afgiftsfrit salg til at sænke billetpriserne og rejseomkostningerne til fordel for passagererne. I mit eget område findes der specielt to lufthavne, Manchester Airport og Blackpool Airport, der drager stor fordel af det afgiftsfrie salg, og der er mange job knyttet hertil.
Der er et emne, som mange andre talere allerede har været inde på: der har ikke været en uafhængig undersøgelse, og det er der brug for. Der er job knyttet hertil. Vi ved ikke, om der går 140.000 job tabt, sådan som hr. Ephremides skønner. Nogle af dem, der arbejder i disse butikker, vil selvfølgelig beholde deres job, mens andre ikke kan fortsætte, fordi indtjeningen ikke længere vil være den samme. Vi har brug for at vide noget om konsekvenserne, hvor mange job der går tabt, og derefter kan der træffes en beslutning om, hvad der så skal gøres. Den beslutning kan omfatte nogle justeringer af den regionale finansiering for at tage højde for dette faktum. Ligesom hr. Miller mener jeg ikke, at man bør anvende en sammenstykket fremgangsmåde, men ikke desto mindre så er jeg overbevist om, at hvis der kom ekstra penge fra Kommissionen eller et andet sted, så ville de berørte regioner ikke sige nej tak til dem.
Vi har brug for at kunne se fremad, vi skal være objektive, og vi må ikke blot give efter for kapitalinteresser. Vi har brug for en objektiv analyse, og jeg beder Kommissionen og Rådet om at fremsætte forslag i den henseende.

Langenhagen
Hr. formand, skal vi da for enhver pris være trofaste over for vores princip om det indre marked, eller interesserer vi os også for menneskene? Besøg engang Nordsee-Heilbad Cuxhaven, hvor jeg kommer fra, og som bl.a. er attraktivt for mange netop på grund af det afgiftsfrie salg. Tal også med de berørte, som efter rederens udsagn skal afskediges. Der er hos os ingen alternative arbejdspladser. Vi kæmper for at bevare fiskeriet og har nu kun et lille værft. Baglandet er et landdistrikt samt ager- og græsningsland med få små og mellemstore virksomheder. Kort sagt et økonomisk svagt randområde, snart vel også uden 5 b-støtte, og det nye mål II, hr. Monti, i agenda 2000 giver ingen sikkerhed.
Hos mig derhjemme ved Nordsøkysten ligger arbejdsløshedsprocenten på 11 %, og den er stigende. På tilsvarende måde ser det ud i de andre områder ved de 80.000 km lange europæiske kyster. De ser, at problemet ikke er lokalt begrænset. Vi står i vand til halsen, men vi arbejder på fornuftige løsninger. Levende netværk af små og mellemstore havne, kystmanagement, beskyttelse af vadehavet, bæredygtig opbygning af maritime informations- og teknologisystemer og attraktive turistcentre er de langsigtede mål. Disse ville kunne gennemføres med succes af kystlandene, hvis Europa hjælper dem. Det gør vi regning på. Det er vores fremtid.
Netop nu udbygger vi i Cuxhaven vores havn med EU-midler, men De, nemlig modstanderne af afgiftsfrit salg, spærrer vores havneindløb. En havn uden skibe er som et hav uden fisk. Symbiosen mellem kysten og det indre af landet, altså mellem økonomisk svage og økonomisk stærke regioner, er ved det afgiftsfrie salg lykkedes på en sjælden måde. Forretningsvolumenet har siden 1991 været i hastig vækst, og dermed også antallet af arbejdspladser. Ikke engang et moderne økonomisk program som de transeuropæiske net har hidtil iværksat et sådant økonomisk og socialt samarbejde.
Jeg ved, at der skal utroligt meget til for at omgøre Rådets beslutning, men jeg er ikke Rådet. Jeg er folkevalgt repræsentant. Hvad skal jeg svare de familier, som er ramt af afskedigelserne? Jeg tror ikke, at nogen i Europa kan være så ufølsom, at han eller hun egenhændigt vil ødelægge det, der er bygget op. Omfanget af arbejdsløshedsunderstøttelse og omstruktureringsforanstaltninger er langt højere end afgiftstabet på grund af det afgiftsfrie salg, og en skatteharmonisering er jo alligevel endnu ikke i sigte.
Jeg kræver derfor ligeledes yderligere undersøgelser af de regionale virkninger. Måske findes der også en retsfortolkning, som tillader en undtagelsesordning således som i sin tid ved skibstrafikken til øen Helgoland, en perle i Nordsøen. Transportministerrådet har i mellemtiden truffet en afgørelse, der går i den retning. Dem, hr. Monti, og mine modstander-kolleger vil jeg opfordre til at følge den samme vej.

Thors
Hr. formand, når kommissæren henviser til, at man kan få støtte i stedet for den trafik, som måske ophører, vil jeg sige følgende til ham. For det første: Færgetrafik kan ikke få TEN-støtte, ikke engang hvis begge havne indgår i det transeuropæiske netværk.
For det andet: Strukturstøtte er ikke en driftsstøtte. Dette siger jeg som svar på Deres henvisninger til, at man må se på støttesiden.
For det tredje vil jeg sige, at De taler overordentlig meget om, at taxfree-salg er en indirekte støtte. Men den indirekte støtte, som i dag er mulig via udflagningsreglerne, er meget større og kan have meget værre konsekvenser, nemlig den udflagning, som bliver en konsekvens for færgetrafikken, hvis det afgiftsfrie salg ophører.
Endvidere vil jeg gerne vide, hvorfor Kommissionen er så meget imod at foretage denne undersøgelse, når det samtidig påstås, at der findes oplysninger hos Kommissionen om de færgeforbindelser, som er mest truet. Jeg tænker på den, der ligger mit hjerte nærmest, nemlig Europas nordligste færgeforbindelse i Den Botniske Bugt, der benyttes året rundt. Til støtte for denne forbindelse blev der indsamlet tusindvis af underskrifter, længe før der blev startet noget lobbyarbejde, fru Aelvoet. Kommissær Monti tog desværre ikke imod disse underskrifter. Man vil sikre arbejdspladserne i området, men der er desuden en miljømæssig årsag til at sikre færgeforbindelser. I henhold til en undersøgelse sparer man f.eks. millioner af mark på miljøområdet, hvis denne færgeforbindelse benyttes.

Ford
Hr. formand. Først vil jeg gerne sige, at jeg godt kan se logikken i at afskaffe det afgiftsfrie salg. I Europa må vi arbejde på gradvist at afvikle skævhederne under opbygningen af det indre marked, og en af disse skævheder er det toldfrie salg inden for Fællesskabet. Men i Europa er det også nødvendigt at harmonisere andre ting eller i det mindste at foretage en tilnærmelse af dem - punktafgifter, moms og andre skatter. Ikke desto mindre er problemet med smugling af fortoldet alkohol og tobak inden for Fællesskabet sandsynligvis mere omfattende end de tabte indtægter ved en fortsættelse af afgiftsfrit salg inden for Fællesskabet.
Spørgsmålet er, hvorfor ophævelsen finder sted nu, hvorfor det haster så meget, og hvorfor vi gennemfører det i det skjulte. Der har været foretaget en række undersøgelser af forskellige mennesker. Mange på begge sider af argumentet har sandsynligvis fejl, men de har på forskellige tidspunkter anført et potentielt tab på mellem 112.000 og 147.000 job i EU, med 90 % af disse jobtab inden for en periode på to år fra ophævelsen af det afgiftsfrie salg inden for Fællesskabet og med stor betydning for beskæftigelsen i Spanien, Frankrig og Det Forenede Kongerige. Europa-Kommissionen har hævdet, at det afgiftsfrie salg betyder, at medlemsstaternes statskasser gå glip af 2 milliarder ecu i tabte indtægter, og ifølge nogle undersøgelser vil resultatet af ophævelsen af det afgiftsfrie salg være det, at medlemsstaterne vil være dårligere stillet på grund af øgede transportudgifter og andre skattemæssige underskud.
Det har været påstået, at det i gennemsnit vil koste en person, der tager et charterfly, GBP 14 i implicitte udgifter, hver gang vedkommende rejser til og fra sin medlemsstat. Der har været påstande fremme om, at EU-destinationer vil blive mindre konkurrencedygtige end nærliggende ikke-fællesskabsdestinationer, at Tyrkiet vil tjene på bekostning af Grækenland, at Det Forenede Kongerige vil gå glip af 635.000 besøg årligt i EU, hvilket delvist udlignes af en stigning på 124.000 ekstra besøg til destinationer uden for EU.
Det er det problem, vi står over for. På trods af det, som finansministrene hævder at have sagt, er det et faktum, at der den 17. marts i år - for mindre end tre uger siden - på initiativ fra den irske delegation i Rådet (transportministrene) og med støtte fra otte andre medlemsstater, nemlig Sverige, Belgien, Frankrig, Tyskland, Finland, Portugal, Spanien og Det Forenede Kongerige blev fremsat et krav om en undersøgelse af de mulige beskæftigelsesmæssige og finansielle virkninger af ophævelsen af afgiftsfrit salg i juni 1999. Hr. Monti siger, at man ikke gør en uret god igen ved at begå en ny; fordi den lovede undersøgelse ikke blev foretaget i rette tid, er det nu for sent at få den foretaget i det hele taget. Der er ingen udvej. Han sagde, at Fællesskabet eventuelt kan stille midler til rådighed for at afhjælpe virkningen, men virkningen bliver kort og skarp efter ophævelsen. Alligevel nægter han en forudgående vurdering af konsekvenserne for den regionale beskæftigelse.
I morgen vil Palamentet stemme for den resolution, der kræver en sådan undersøgelse. Ministerrådet stemmer allerede for en sådan undersøgelse med ni stemmer mod seks i værste fald. Hvordan kan det være, at kun Kommissionen sætter sig kraftigt imod en sådan undersøgelse, som den lovede i første omgang? Hvis sagen står så stærkt for en ophævelse, hr. Monti, hvorfor viser De det så ikke ved at gennemføre undersøgelsen?

Bourlanges
Hr. formand, hr. kommissær, jeg må sige, at De har skuffet mig dybt. Det er nu i flere år, at jeg sammen med mange andre kolleger har kæmpet for at gøre det klart over for forskellige lobbyer, at det toldfrie salg bør forsvinde som led i det indre marked. Og jeg må sige, at den arrogance, hvormed Kommissionen har besvaret vores helt legitime forespørgsler forekommer bogstaveligt talt som et dolkestød i ryggen. Jeg tror, at De må være opmærksom på dette. Den anvendte argumentation på hr. Cornelissens forespørgsel var, hvis jeg må have lov til at sige det, temmelig sølle.
De har sagt to ting: for det første, at De ikke vil gennemføre denne undersøgelse, fordi denne undersøgelse var blevet lovet som led i en øjeblikkelig afgørelse. Afgørelsen blev udsat, og nu skal vi altså ikke have den undersøgelse, som om den er blevet overflødig, som en konsekvensanalyse af en afgørelse er blevet overflødig, når man ændrer tidspunktet for anvendelse af denne afgørelse. Med en sådan argumentation kan De jo lige så godt sige, at en blind kan køre en bil, hvis han blot kører langsomt. Det er jo slet ikke rigtigt.
Det andet argument, som De anvender, går på det sene tidspunkt. Mellem fru Scriveners løfte og Deres tilstedeværelse i dag, hvor De endnu ikke har opfyldt dette løfte, er der gået mange år. Og hvis skyld er det? De kan i hvert fald ikke anklage os for at komme sent ind i debatten, hvor De selv har ladet spørgsmålet stå ubesvaret hen i årevis, og det er lige blevet sagt, at Parlamentet nu stiller Dem nogle direkte spørgsmål. Der er et latinsk ord, et motto under romersk ret, som De utvivlsomt kender: «Nemo auditur propriam turpitudinem allegans «, man kan ikke i retten henvise til sin egen skændighed.
Under alle omstændigheder, hr. kommissær, så har De ikke ret til at nægte Parlamentet, der består af europæiske borgere, en analyse af konsekvenserne af de afgørelser, som De træffer, blot fordi denne afgørelse allerede er truffet.

Malone
Hr. formand, jeg er også overrasket over, at hr. Monti, efter at have haft tid til at tænke over de diskussioner, vi havde tidligere på ugen under spørgetiden, og efter at have hørt, hvor stærke følelser flertallet af Parlamentet, vi folkets budbringere, har i denne sag, ikke kan formildes, selv ikke på dette sene tidspunkt, og give os et mere positivt svar. Ved kun at sige nej, gemmer han blot hovedet i sandet.
Den irske ministers succes i Rådet (transportministrene) er blevet dokumenteret her. Der er nu ni medlemmer af Rådet (transportministrene), der er villige til at bede om en undersøgelse. Der er ingen grund til at tro, at der ikke ville blive det samme flertal, eller flere, hvis kommissæren iværksatte en undersøgelse og gav ØKOFIN-ministrene lov til at se på spørgsmålet igen på en tydelig og faktuel måde. De mange tusinde arbejdstagere, der marcherede i Bruxelles' gader for nylig - lufthavnsarbejdere, industriarbejdere, primært fra den afgiftsfrie branche - bør ikke være nødt til at tigge om deres job. De har ret til at bede institutionerne om at beskytte deres job. For enhver foranstaltning, vi træffer, forventes vi at lave en beskæftigelsesanalyse. Så hvordan forener kommissæren det med blot at afskaffe alle disse job med et enkelt slag? Den beskyldning, som kommissæren fremsatte her om, at det er for personer, der er for en ophævelse, og at vi, der er imod den, ønsker at støtte de skjulte subsidier til alkohol-, tobaks- og rejseindustrien, er ikke sand. Det er en overforenkling. Det, der sker her, er det, at vi har overvejet alle sider af sagen, at vi har vejet fordele og ulemper, og at vi har besluttet at støtte beskæftigelsen.
Jeg beder kommissæren om at give os et mere positivt svar i aften, fordi afstemningen i morgen vil falde ud til fordel for undersøgelsen, og det er på tide, at Kommissionen ser det i øjnene.

Monti
Jeg vil gerne starte med at takke Dem alle for Deres kommentarer. Kommissæren fremsætter ikke et særligt forslag. I nogle af bemærkningerne antager man, at Kommissionen fremsatte forslag. Der var tale om en enstemmig beslutning, der blev truffet af ØKOFIN-Rådet i 1991. Kommissionen reklamerer ikke for noget. Som det blev præciseret tidligere, drejede min forgænger fru Scriveners omtale af en undersøgelse sig om, hvorvidt beslutningen om at ophæve det afgiftsfrie salg skulle træde i kraft den 1. januar 1993 lige som alle de øvrige foranstaltninger vedrørende det indre marked. De kender resultatet: ingen undersøgelse men en udsættelse på syv et halvt år.
Hvad angår den såkaldte anmodning fra Rådet (transportministrene) om en undersøgelse, så var resultatet af mødet i Rådet (transportministrene) den 17. marts det, at formandskabet for Rådet noterede den store støtte fra et flertal af delegationer til den irske intervention og besluttede at rapportere til ØKOFIN-Rådet om, at finansministrene kunne træffe yderligere foranstaltninger om nødvendigt. ØKOFIN-Rådet har ved flere lejligheder understreget sin uvilje til at bede Kommissionen om at foretage denne undersøgelse.
Der blev talt om det vigtige spørgsmål om, hvorvidt der er klare regler for tiden efter juni 1999. Ja, jeg kan være meget positiv og beroligende i den henseende. Der findes regler vedrørende moms og punktafgifter, som gælder nu, og som også vil finde anvendelse efter juni 1999. Jeg kan henvise til artikel 23, stk. 1 i Direktiv 92/12 samt artikel 8 og de følgende artikler i det sjette momsdirektiv.
Hvad angår det konkrete spørgsmål fra hr. Miller, så ændrer en passage gennem internationalt farvand ikke ved reglerne i det indre marked. De ville kun blive ændret, hvis fartøjet lagde til ved et tredjeland.
Som De kan forestille Dem, er jeg lige så følsom som Dem i beskæftigelsesspørgsmålet. Man kan angribe beskæftigelsesspørgsmål på seriøse måder. Nogle af dem har med beskatning at gøre. Som Parlamentet ved, arbejder Kommissionen - og jeg personligt - med støtte fra Parlamentet og i særdeleshed fra det kompetente Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik meget hårdt på at nå frem til en eller anden form for koordinering af skatter, der er skatteinstrumenternes seriøse svar på den beskæftigelsesmæssige udfordring. Som De ved, er Kommissionen med Parlamentets støtte villig til at overveje mindre momssatser på arbejdskraftintensive ydelser. Mere vigtigt er det, at vi er engageret i energiske bestræbelser på at bekæmpe skadelig konkurrence på det skattemæssige område. De ved ligesom jeg, at beskatningen af kapital på dette kontinent er faldet med 10 % i løbet af de seneste 15 år. Skatten på arbejdskraft er steget med 7 %. Hvad er årsagen til dette? Manglende koordinering af skatter.
I december 1997 overtalte vi for første gang de 15 finansministre til at blive enige om en pakke foranstaltninger mod skadelig konkurrence på det skattemæssige område. Det er det første skridt mod en eliminering af skattely i Europa, så skatten på arbejdskraften kan sænkes en smule. Hvordan kan jeg henvende mig til finansministrene og presse dem til at fortsætte denne seriøse skattepolitik til fordel for beskæftigelsen, som støttes af Parlamentet, hvis jeg samtidig skulle bede dem overveje at bevare et stedfæstet skattely som afgiftsfrit salg?
(Taleren blev afbrudt af hr. Cox) Ingen kan undslippe logik. Tro mig, jeg er meget engageret i at gøre den europæiske skattepolitik gunstig for beskæftigelsen.
(Formanden afbrød taleren)
Formanden
Kære kolleger, undlad venligst at afbryde kommissæren.

Monti
Jeg er taknemmelig over for de tilstedeværende - og der har været nogle - der har bemærket min konstruktive fremgangsmåde her i aften. En undersøgelse kan have to formål. Det ene består i at identificere, hvilke konkrete problemer en bestemt regional lufthavn eller et bestemt regionalt færgeselskab kan have. Ingen er bedre til at identificere dette end den pågældende medlemsstat. Kommissionen kan være behjælpelig på én måde, og det er med at finde frem til passende regionalpolitiske instrumenter eller transportpolitiske instrumenter, der kan være nyttige i tilfælde af alvorlige problemer. Jeg har forpligtet Kommissionen til at gøre dette, ikke til at gennemføre den fantomundersøgelse, som nu i den offentlige opfattelse kan knyttes sammen med en genovervejelse af fristen for ophævelse af afgiftsfrit salg.
Sluttelig er det ikke op til mig at afgøre, om Kommissionen er et passende politisk organ, eller om den har givet bureaukratiske svar her i aften. Jeg kan imidlertid forsikre jer om, at Kommissionen med sit politiske ansvar ikke er villig til at bedrage de europæiske borgere ved at gøre noget, som i realiteten er i modstrid med en seriøs beskæftigelsespolitik baseret på en koordinering af skatter. Kommissionen er ikke villig til at gøre noget, der vil medvirke til at bevare en skjult støtte i den forstand, at den ikke er transparent, at den er regressiv, fordi den betales af den almindelige skatteborger, der normalt er mindre velhavende end rejsende med adgang til afgiftsfrie varer, som i et stort omfang bruges til at støtte forbruget af alkohol og tobak.

Ford
Hr. formand, i sit svar på forhandlingen henviste kommissæren til det såkaldte ønske fra Rådet (transportministrene) om en undersøgelse. Jeg vil gerne læse et brev op fra Gavin Strang, der er formand for Rådet (transportministrene), til Gordon Brown, der er formand for ØKOFIN. Der står: «Kære Gordon, du vil vide, at den irske minister på Rådets (transportministrene) møde den 17. marts 1998 rejste spørgsmålet om ophævelse af afgiftsfrit salg inden for Fællesskabet under Eventuelt og krævede en undersøgelse af de mulige beskæftigelsesmæssige og finansielle konsekvenser af ophævelsen af det afgiftsfrie salg i 1999. Otte medlemsstater støttede den irske ministers anmodning, nemlig Sverige, Belgien, Frankrig, Tyskland, Finland, Portugal, Spanien og Det Forenede Kongerige. I mit resumé af vores diskussion gik jeg med til at fremsende disse synspunkter til Dem som formand for ØKOFIN. ØKOFIN vil utvivlsomt ønske at tage hensyn til transportministrenes støtte til den irske anmodning om, at Kommissionen foretager en undersøgelse af de mulige beskæftigelsesmæssige og finansielle konsekvenser af ophævelsen af det afgiftsfrie salg inden for Fællesskabet«.
Det forekommer mig ikke at være en simuleret beslutning i Rådet (transportministrene), det er en beslutning. Det er muligt, at hr. Monti ikke bryder sig om den, men den findes.

Formanden
Hr. Ford, jeg takker Dem, men vi genåbner ikke forhandlingen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 20.05)

