Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt torsdag den 2. juli 1998, for genoptaget.

Mindeord
Formanden
Jeg vil gerne bede Parlamentet om at iagttage et minuts stilhed til minde om de tre børn, Richard, Mark og Jason Quinn, som omkom i det forfærdelige attentat mod deres hjem i Nordirland lørdag aften. Der findes ingen ord, der kan beskrive vores sorg og fordømmelse. Vi står skulder ved skulder med Nordirlands befolkning i kampen mod terrorismen og viser herved vores solidaritet med den gryende forsoning og søgen efter fred.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra det foregående møde er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Formanden
Efter godkendelse af protokollen vil jeg gerne meddele noget, som ikke i så høj grad vedrører protokollen, men som, jeg går ud fra, er i alles tanker: Jeg har sendt et lykønskningstelegram til både hr. Moscovici og hr. Platini i anledning af det franske fodboldlandsholds succes i går, for det er jo et europæisk hold.

Arbejdsplan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen.
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 95, er omdelt. Der er foreslået eller foretaget følgende ændringer:
Mandag og tirsdag

Formanden
Jeg giver ordet til hr. Schulz.

Schulz
Hr. formand, mange tak, fordi De så venligt og afvigende fra reglerne alligevel har givet mig mulighed for at fremsætte en anmodning på grundlag af forretningsordenens artikel 129 i forbindelse med betænkningen af fru Berger, som har udarbejdet en yderst følsom og meget vanskelig betænkning i en ganske fremragende form, også med stor understøttelse fra vores gruppe, og forelagt den for dagens møde.
Men efter alle de samtaler, som fru Berger og jeg selv som koordinator for vores gruppe her i Parlamentet har ført om betænkningen, kan vi ikke se, hvordan der på nuværende tidspunkt skulle kunne findes et flertal for denne betænkning uden for Parlamentets socialdemokratiske gruppe. Jeg anmoder derfor på grundlag af artikel 129 om, at De lader foretage en afstemning om, hvorvidt denne betænkning skal henvises til fornyet behandling i udvalget, så man der kan diskutere, hvordan den videre fremgangsmåde skal være. Jeg vil begrunde dette med en enkelt sætning: Når det drejer sig om et så følsomt emne, bør man lige til det sidste forsøge at lodde chancerne for dog alligevel at opnå konsensus. Dette er ikke muligt i dag. Måske får vi mulighed for det en gang til. Jeg beder Dem sørge for, at fru Berger får denne chance for sit fremragende arbejde.

Formanden
Mange tak, hr. Schulz.
Vil nogen tale for?

Nassauer
Hr formand, jeg støtter hr. Schulz' forslag. Jeg vil undlade at komme med yderligere begrundelser, men det vil ikke kunne skade betænkningen, om man diskuterede den en gang mere, og derfor er det en passende foranstaltning at sende den tilbage i udvalget.

Formanden
Det er i orden. Eftersom ingen ønsker at tale imod, sætter jeg hr. Schulz' forslag til afstemning.
(Fornyet udvalgsbehandling af betænkning af Berger vedtoges)

Formanden
Jeg giver ordet til fru Aelvoet.

Aelvoet
Hr. formand, De husker sikkert, at der sidste torsdag under drøftelserne var et problem i forbindelse med afstemningen om betænkningen af fru van Dijk. Der skulle stemmes om hendes betænkning fredag morgen, men et flertal af gruppeformændene mente, at der vanskeligt kunne stemmes om denne følsomme betænkning om fredagen. Alle ved, at fru van Dijk forlader Parlamentet ved månedens udgang, og derfor anmoder vi om, at betænkningen behandles i dag. Hendes betænkning står på dagsordenen, det er altså ikke en overraskelse, og derfor må vi kunne stemme på tirsdag. Endvidere kan betænkningen af kollega Gahrton ikke behandles, fordi han er syg. Vi har til morgen erfaret, at han har en alvorlig hjertelidelse, og at han under ingen omstændigheder kan være til stede i denne uge. Det er eventuelt en anden mulighed for at sætte betænkningen af fru van Dijk på dagsordenen. Jeg overlader dette til Deres visdom, hr. formand.

Formanden
Jeg giver ordet til fru Lulling. Ønsker De at tale for eller imod?

Lulling
Jeg er imod. Hr. formand, det er umuligt at behandle fru van Dijks betænkning i dag. Det vil endda blive meget vanskeligt at behandle den på fredag på grund af de mange ændringsforslag, som vi i øvrigt ikke har modtaget, fordi de endnu ikke er oversat. Det er altså umuligt at studere den nærmere, og jeg anmoder om, at De ikke ændrer dagsordenen.

Formanden
Jeg giver ordet til fru Hautala, som vil tale for.

Hautala
Hr. formand, jeg vil gerne foreslå, at fru van Dijks betænkning flyttes til f.eks. tirsdag, for det er meget kedeligt, hvis den først behandles om fredagen, og afstemningerne eventuelt vil blive flyttet helt til september, hvor fru Dijk ikke mere er medlem af dette Parlament.

Formanden
Fru Aelvoet har fremsat et officielt forslag om, at betænkning af Van Dijk behandles i morgen, tirsdag, i stedet for betænkning af Gahrton, som var opført til i morgen, tirsdag.
Derfor sætter jeg det officielle forslag fra Gruppen De Grønne om, at betænkning af Van Dijk behandles i morgen, til afstemning.
(Forslaget vedtoges)

Formanden
Det Europæiske Folkepartis Gruppe anmoder om, at betænkning af Anastassopoulos for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om valg af medlemmer til Europa-Parlamentet fremrykkes og opføres umiddelbart efter betænkningen af Tappin om offentlige licitationer, og at de øvrige betænkninger følger den fastsatte rækkefølge.
Jeg giver ordet til fru Oomen-Ruijten, som vil begrunde anmodningen.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, som vi allerede meddelte Dem sidste torsdag, mener vi ikke, at det er klogt, at en vigtig betænkning om fælles principper for valg af Parlamentets medlemmer, som der er diskuteret meget om i alle grupper, særligt med hensyn til, hvordan og hvorfor vi skal fremsætte forslag, en betænkning, der har så stor interesse ikke kun i grupperne, men også uden for Parlamentet, opføres som sidste punkt på dagsordenen. Hr. formand, jeg nævner dette, ikke mindst fordi der er indgivet en række ændringsforslag til betænkningen, og jeg mener, at det vil være godt i betragtning af interessen for betænkningen, men også fordi ordføreren skal have tilstrækkelig mulighed for at drøfte eventuelle kompromiser, hvis vi også skaber mulighed herfor. Betænkningen kan nemt behandles efter betænkningen af hr.Tappin. Det vil så være lige over middag eller sidst på formiddagen. Jeg vil være Dem og kollegerne meget taknemmelig, hvis De vil godkende dette.

Formanden
Jeg giver ordet til fru Green, som vil tale imod.

Green
Hr. formand, det har vi drøftet to eller tre gange på Formandskonferencen, og det blev klart besluttet, at denne betænkning skulle behandles tirsdag som opført på den foreløbige dagsorden. Det er vigtigt, og mange af os stiller os positivt over for visse argumenter i betænkningen.
Det var dog en udbredt opfattelse på Formandskonferencen, de mindst to gange de sidste 14 dage, hvor vi drøftede det, at det er et meget følsomt emne. Mange medlemsstater er jo i øjeblikket ved at udvikle valgreformer eller -systemer, så det var ikke det rette tidpunkt til at behandle denne betænkning. Faktisk ville vi ønske, til trods for det fremragende arbejde - og her må jeg rose hr. Anastassopoulos - at vi kunne behandle betænkningen på et senere tidspunkt.
Jeg må sige, at ikke alene min gruppe, men også mange andre, gav udtryk for dette synspunkt. Derfor var der flertal for at få den opført på det tidspunkt. Jeg anmoder derfor om, at betænkningen bliver stående som nu på dagsordenen, da denne placering to gange er bekræftet af Formandskonferencen.

De Vries
Fru Green har delvis ret. Hun har ret i, at der på Formandskonferencen var flertal for at få betænkningen opført på dagsordenen for aftenmødet. Hun har ikke ret i, at de fleste grupper delte hendes synspunkt om, at det ikke var det rette tidspunkt at drøfte emnet på, i lyset af ændringerne i visse medlemsstater. Vi har jo en traktat, som siden 1957 har pålagt os at indføre fælles principper for valg af parlamentsmedlemmer, efter forslag fra Europa-Parlamentet. Det er vores opgave. Lad os nu gøre noget ved det i denne mødeperiode. Det var også en udbredt opfattelse blandt de fleste grupper.

Formanden
Fru Green, vi nærmer os debattens afslutning, så De må gerne fremsætte en personlig bemærkning.

Green
Hr. de Vries svarede skarpt på mit indlæg, men han bør også huske på, at vi på Formandskonferencen på et tidspunkt ved afstemning vedtog at tage denne betænkning af dagsordenen for denne mødeperiode. Af respekt for hr. Anastassopoulos' arbejde besluttede vi så at sætte den tilbage på dagsordenen, men for et aftenmøde. Det kan godt være, at andre har en anden mening om, hvorfor den blev taget af dagsordenen, men der forelå en klar beslutning, nemlig først at tage den af dagsordenen og derefter at lade den blive på dagsordenen, men for et aftenmøde. At sætte den tilbage nu er ikke i tråd med den beslutning, der blev truffet og drøftet tre gange på Formandskonferencen.

Formanden
Den ånd, der hersker på Formandskonferencen, kan være forskellig fra plenarmødets. Nu sætter jeg spørgsmålet under afstemning.
(Forslaget vedtoges)

Formanden
Jeg giver ordet til fru Oomen-Ruijten, som har en bemærkning til forretningsordenen

Oomen-Ruijten
Hr. formand, andre mennesker får ordet to gange i Parlamentet, så det har jeg også krav på, men for historieskrivningen vil jeg have fastlagt, at det, fru Green har sagt, ikke er sandt. Betænkningen var opført på den foreløbige dagsorden i maj, hr. formand, den blev senere flyttet. Af hensyn til historieskrivningen skal det nu slås fast.

Formanden
Fru Oomen-Ruijten, sådan var det ikke helt. Denne betænkning har gennemgået en omskiftelig tilværelse i Formandskonferencen. Det har ingen betydning nu. Plenarforsamlingen har truffet sin beslutning, beslutningen er truffet, og det, vi må gøre, er at opfylde den. Jeg tror ikke, vi vinder noget ved at gentage alle Formandskonferencens diskussioner. Hr. De Vries nævnte fru Green ved navn, og derfor kunne jeg give hende ordet. En anden ville også have fået ordet, hvis vedkommende var blevet nævnt ved navn, men dette var ikke tilfældet.
Onsdag, torsdag og fredag: Ingen ændringer.

Müller
Hr. formand, jeg vil gerne bede Dem om i morgen at give Kommissionen lejlighed til at udtale sig om et punkt, som ikke står på dagsordenen, og altså i givet fald sætte det på dagsordenen. I næste uge rejser vi med en delegation fra Parlamentet til Bosnien. I weekenden er det kommet frem, at støtte til det tidligere Jugoslavien er blevet misbrugt i ECHO, og at de pågældende medarbejdere i Kommissionen i øvrigt åbenbart har haft lejlighed til - efter hvad jeg forstår på pressen, eftersom UCLAF ikke har været i stand til at informere Budgetkontroludvalget fyldestgørende om dette emne - at lade dokumenter forsvinde, hvilket gør det yderst vanskeligt at undersøge denne sag nøje.
Jeg synes, det er vigtigt - fru Gradin sidder jo her blandt os - at vi i morgen direkte fra Kommissionen får i det mindste en kort redegørelse om denne sag, så delegationen er orienteret om kendsgerningerne, når den tager afsted i næste uge.

Formanden
Fru Müller, som De ved, skal denne form for anmodninger fremsættes enten med en uges varsel for Kommissionen, og de skal fremsættes for Formandskonferencen, eller mindst en time, før mødet begynder. Ingen af disse krav er opfyldt. De fremsætter anmodningen for første gang nu, og det er derfor umuligt at imødekomme den. Deres gruppe fremsatte den ikke sidste uge for Formandskonferencen. Jeg beklager. Derfor sættes den ikke til afstemning.

Sandbæk
Hr. formand, jeg har fra min kollega Nuala Ahern fået et brev, hvori hun siger, at hun har sendt en artikel til Parliament Magazine . Denne artikel, der handler om Sellafield, er ikke blevet trykt i bladet. Jeg vil gerne høre formandens kommentar til, hvorfor den ikke er blevet trykt, og om den i givet fald vil blive trykt i det næste nummer af bladet. Jeg har læst artiklen. Den er strengt saglig og giver i hvert fald mig en information, som er meget nyttig, så jeg vil gerne høre, hvorfor den pågældende artikel ikke blev trykt i bladet.

Formanden
Fru Sandbæk, dette emne blev behandlet ved sidste møde i Strasbourg, og jeg havde da lejlighed til at forklare Deres kollega, at der ikke er tale om en officiel publikation fra Parlamentet, og at denne publikation, som ikke er officiel, men privat, derfor offentliggør det, som den finder hensigtsmæssigt, og at vi ikke kan bede den offentliggøre det ene eller det andet. Eftersom Deres kollega har fremsendt sin anmodning til Dem, så bed hende om også at fremsende Dem det skriftlige svar, som jeg har sendt til hende, bed hende give Dem hele sagsmappen.

Caccavale
Hr. formand, sideløbende med dette Parlaments arbejde finder der, som De ved, en meget vigtig international konference sted i Rom med henblik på oprettelsen af en permanent international straffedomstol. Eftersom Parlamentet flere gange næsten enstemmigt har givet udtryk for at gå ind for oprettelsen af denne domstol, og eftersom denne konference afsluttes netop i disse dage, vil jeg gerne anmode Dem om, hr. formand, at de kompetente kontorer holder parlamentsmedlemmerne underettet om begivenhederne, og at de eventuelt lader Parlamentets holdning komme til udtryk i forbindelse med konklusionerne på konferencen, så vi når dette meget vigtige resultat.

Formanden
Enhver oplysning, som vi modtager - og som vi finder frem til - vil også blive fremsendt til parlamentsmedlemmerne.

Ahern
Hr. formand, jeg har to ting på hjerte. Først vil jeg gerne takke min kollega for hendes reaktion på mit brev om Parliament Magazine og sige, at hele artiklen blev trykt i en senere udgave. Det er jeg tilfreds med. Jeg er ikke tilfreds med begivenhedernes gang, men jeg vil også gerne takke Dem, hr. formand, for Deres brev. Ret skal være ret: Bladet trykte faktisk min artikel, men ikke i særudgaven om kernekraft.
Jeg vil også gerne gøre Parlamentet opmærksom på, at jeg havde anmodet direktøren for neurofibromatosisforeningen i Det Forenede Kongerige om at give parlamentsmedlemmerne information under debatten om patenteringsdirektivet, og at hun efterfølgende blev censureret af Charities Commission (tilsynet med velgørenhedsorganisationer) for dette. Det er helt bizart, og det bedes De, hr. formand, undersøge nærmere. Jeg skal nok give Dem flere oplysninger.

Formanden
Jeg beder Dem venligst fremsende mig et skriftligt notat, og så vil vi fremskaffe alle nødvendige oplysninger.

Schwaiger
Hr. formand, jeg vil bede Dem om at sætte fru Müllers forslag til afstemning. Begivenhederne i Bosnien-Hercegovina har kun været kendt siden slutningen af ugen, og det er meget vigtigt, at vores delegation, når den rejser derned, er i besiddelse af officielle informationer fra Kommissionen om, hvad der er foregået. Det bør ske allerede i denne uge.

Formanden
Hr. Schwaiger, De har mulighed for at anmode om, at sagen opføres under aktuel og uopsættelig debat. Den uopsættelige debat er netop beregnet til hastespørgsmål og til modtagelse af oplysninger i forbindelse hermed. Hvis grupperne virkelig mener, at det er uopsætteligt, så er dette vejen, altså den uopsættelige debat, som endvidere giver mulighed for beslutninger. Den uopsættelige debat bør ikke bruges til emner, der ikke haster så meget. Hvad jeg ikke kan gøre i dette øjeblik, er at sætte noget til afstemning, som er i modstrid med forretningsordenen.

Theato
Hr. formand, det drejer sig her om det spørgsmål, at delegationen rejser til Bosnien for at foretage undersøgelser som forberedelse til den udskudte godkendelse. Til september får vi jo at se, om godkendelsen kan foreslås for Parlamentet. Denne delegationsrejse er vedtaget af det samlede Parlament, delegationen er sammensat og godkendt. Og i weekenden stod der så alt muligt om ECHO i avisen. Jeg mener, at vi bør undersøge dette grundigt, og jeg tror ikke, at det er tilstrækkeligt med en erklæring til Parlamentet. Det vil ikke gøre undersøgelserne pålidelige.
Derfor mener jeg, at vi bør drøfte denne sag sammen med fru Gradin, deltagerne i delegationen og medlemmerne af Budgetkontroludvalget. Jeg foreslår, at vi finder et mødetidspunkt, om muligt allerede i denne uge, og at De på grund af sagens uopsættelige karakter giver os lov til at holde et møde i denne uge. Jeg vil imidlertid anmode Dem om endnu et møde, hvis Parlamentet er indforstået med det, for vi har brug for nøjagtig dokumentation og oplysninger, som vi kan stole på. Det kan nok ikke gøres på en eller to dage på baggrund af artikler i pressen.

Andrews
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Det er meget vigtigt, at fru Müllers anmodning bliver sat under afstemning. Jeg ved, at der er regler om sådan noget, men i lyset af de skandaløse rapporter fra Bosnien, besøget samt, at Parlamentet holder sommerferie i hele august, er det afgørende, at Kommissionen på en eller anden måde redegør for, hvad der tilsyneladende er sket i Bosnien. Hele spørgsmålet om ECHO bør overvejes nøje.
Parlamentet må før eller senere for alvor få øjnene op for, hvad der er ved at ske med ECHO - ærligt talt, så er det nu løbet løbsk, som eksemplet i Bosnien viser. Jeg opfordrer indtrængende Dem, hr. formand, til at vise storsind og lade Parlamentet stemme om fru Müllers anmodning.

Formanden
Hr. Andrews, jeg har allerede forklaret, hvorfor det ikke er et spørgsmål om fleksibilitet, nemlig fordi dette har kunnet fremsættes indtil for en time siden, og ingen gruppe, hverken Deres egen eller fru Müllers, har fremsat det. Fru Theato har vist Dem en vej, og jeg har vist hr. Schwaiger en anden vej, men jeg kan ikke gøre andet, for jeg kan ikke gå imod forretningsordenen i disse spørgsmål. Disse spørgsmål må ikke fremsættes ved mødets begyndelse, når de kan fremsættes indtil senest en time før, og man vidste udmærket, hvad der er sket i den forløbne weekend.

De Vries
Hr. formand, jeg vil gerne gøre Kommissionen opmærksom på forretningsordenens artikel 37, stk. 1. I henhold til artikel 37, stk. 1, har Kommissionens medlemmer til enhver tid ret til at anmode formanden om ordet for at afgive en erklæring. Det forekommer mig, at det af hensyn til Parlamentets kontrolfunktion er vigtigt, således som fru Müller lige har understreget, at Kommissionen tilstræber transparens og skaber klarhed om, hvorvidt Kommissionens embedsmænd har været involveret i en eventuel forsvinden af indsamlede beløb til Bosnien. Kommissæren er til stede. Det er hendes sagsområde. Hun kan anmode om at måtte afgive en forklaring om dette emne på dette møde, hr. formand.
Det er ikke i strid med fru Theatos standpunkt. Naturligvis kan der senere finde en nærmere undersøgelse sted i Budgetkontroludvalget, men Parlamentet og også offentligheden har krav på, at Kommissionen på dette møde afgiver en erklæring, og artikel 37 giver Kommissionen ret til at anmode herom.
(Bifald)
Formanden
Som De ved, hr. De Vries, er dette Kommissionens rettighed, som den kan gøre brug af eller lade være. I det øjeblik, hvor spørgsmålet opstår, vil debatten til enhver tid blive afholdt. Det er derfor op til Kommissionen.
Jeg giver ordet til hr. Hallam, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Hallam
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne tilslutte mig fru Aherns bemærkninger om en gensplejsningslobbys tilsyneladende chikane af en britisk velgørenhedsorganisation, der beskæftiger sig med medicinsk forskning. Det drejer sig åbenbart om, at en organisation, hvis den har status som velgørenhedsorganisation, ikke må afgive oplysninger til Parlamentet eller dets medlemmer. Det betyder jo, at britiske velgørenhedsorganisationer, der beskæftiger sig med dyr eller børn, kirkelige velgørenhedsorganisationer, uddannelsesfonde, forskningsfonde og universiteter ikke kan informere os som medlemmer af Europa-Parlamentet. Det betragter jeg som et groft brud på Parlamentets privilegier. Jeg mener desuden, at det er at undertrykke demokratiet.
Jeg håber stærkt, at vi tager fru Aherns bemærkninger meget alvorligt og gør det klart over for British Charities Commission (tilsynet med velgørenhedsorganisationer) og gensplejsningslobbyen, at vi her i Parlamentet ikke vil finde os i at blive chikaneret på den måde.

Formanden
Mange tak, hr. Hallam. Jeg har allerede sagt, hvad vi vil gøre, når jeg har fået oplyst kendsgerningerne.

Giansily
Hr. formand, vi må skære igennem med hensyn til spørgsmålet om Bosnien, og det er der tre grunde til. For det første havde vi sat bevillinger til side, og vi har frigjort dem. For det andet udelukker ingen af de tre forslag, der er blevet fremsat, hinanden. Enten foreslår fru Gradin os at stille hende et spørgsmål, eller også gør hun det ikke. Hvis hun ikke gør det, har vi mulighed for at stille spørgsmålet i henhold til uopsættelighedsproceduren. For det tredie skal Budgetkontroludvalget under alle omstændigheder samles for at diskutere sagen. Derfor mener jeg, hr. formand, at De bør anmode Parlamentet, der har kompetence hertil, om at vedtage disse tre muligheder afhængigt af Kommissionens holdning.

Formanden
Undskyld hr. Giansily, men Parlamentet har ikke kompetence til at vedtage noget, der allerede findes i forretningsordenen.
Fru Gradin vil oplyse os om, hvorvidt hun ønsker at svare i dag. Jeg tager kontakt til hende for at spørge, om hun har i sinde at gøre brug af denne ret eller ej. Hvis Kommissionen ikke vil svare i dag, kan den vente til i morgen.
For det andet kan Budgetkontroludvalget til enhver tid, netop fordi det ikke er modstridigt, anmode mig om tilladelse til at samles, og jeg vil så give denne tilladelse.
For det tredie er det op til Dem i grupperne, eller i mangel heraf Parlamentet, at beslutte, ikke i dag men i morgen, om De vil fremsætte et ændringsforslag eller ej.
(Formanden opfordrede fru Gradin til at præcisere Kommissionens hensigter) Kommissionen ønsker ikke at svare i dag. Dette er dens ret. Den vil svare, når den er parat, og De kan så træffe Deres afgørelser.
(Arbejdsplanen fastsattes)
Tredjelandsstatsborgeres tilladelse til indrejse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0266/98) af Lehne for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om
I.forslag til Rådets retsakt om udarbejdelse af konventionen om reglerne for tredjelandsstatsborgeres tilladelse til indrejse i medlemsstaterneog
II.udkast til en konvention om reglerne for tredjelandsstatsborgeres tilladelse til indrejse i medlemsstaterne(KOM(97)0387 - C4-0681/97-97/0227(CNS)).
Lehne
Hr. formand, ærede kolleger. Den betænkning, som det drejer sig om i dag, vedrører et område, som fremover vil få langt større betydning for dette Parlament. Som De ved, vil spørgsmålet om politikken i forhold til statsborgere fra tredjelande i henhold til Amsterdam-traktaten fremover være underlagt fællesskabsretten, og den er blevet overført fra tredje søjle til første søjle. Det er derfor af central betydning, at vi som Europa-Parlament, når vi skal afgive udtalelser om konventionsforslag eller i fremtiden om rigtige forslag, beskæftiger os med disse forslag med den nødvendige seriøsitet og i grunden allerede nu træffer afgørelser på samme måde, som hvis vi havde været det ansvarlige lovgivningsorgan. Kun hvis vi gør dette, kan vi retfærdiggøre vores krav om at være med til at træffe afgørelser inden for tredje søjle på basis af Amsterdam-traktaten, når overgangsfristen på 5 år er udløbet.
Europa-Parlamentets Udvalg om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender har nu vedtaget en række ændringer på basis af det foreslåede kommissionsudkast. Kommissionen foreslår, at den europæiske udlændingelovgivning, den europæiske lovgivning om tredjelandsstatsborgere, skal harmoniseres i henhold til visse minimumsstandarder, visse fælles retningslinjer.
I denne forbindelse har Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender truffet en række afgørelser, som - og det vil jeg gerne gøre helt klart - ikke svarer til min personlige mening som ordfører, selvom jeg nu fremlægger dem her. Således har udvalget f.eks. besluttet at udvide familiesammenføringsretten til også at omfatte partnerskaber mellem to personer af samme køn, det vil sige også homoseksuelle forhold, og det har ydermere foreslået, at man inden for rammerne af familiesammenføringen kan lade ikke kun børn, men også slægtninge i opstigende linje rejse ind.
Dette vil, efter hvad man hører, medføre store forandringer på familiesammenføringsområdet, det vil sige medføre en drastisk stigning i antallet af familiesammenføringer til medlemsstaterne i Den Europæiske Union. Udvalget har endvidere besluttet, at alle tredjelandsstatsborgere, som har været bosat i Den Europæiske Union i længere tid, skal have valgret ved kommunalvalg. Jeg vil gerne minde om, at vi med Maastricht-traktaten har indført kommunal valgret for EU-borgere. Selve gennemførelsen af dette er efter min bedømmelse utilfredsstillende. Der er nogle lande, som ikke har gennemført dette i tilstrækkeligt omfang. Et forslag fra udvalget, som sigter mod at give tredjelandsstatsborgere flere rettigheder end EUborgerne, finder jeg ikke acceptabelt.
Udvalget har afvist et forslag fra mig om at give medlemsstaterne mulighed for at beslutte, at der skal ske udvisning efter hård kriminalitet, det vil sige en dom på tre år eller mere. Denne opfattelse deltes ikke af flertallet i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender. Hertil kommer, at der fra Den Socialdemokratiske Gruppes side blev stillet yderligere en række forslag, som jeg også anser for problematiske, men som - Gud ske lov - ikke fandt flertal i Udvalget for Indre Anliggender.
Således foreslås det i ændringsforslag nr. 49, at allerede et tilbud om en ledig stilling skal være tilstrækkeligt til at begrunde et retskrav på indvandring. Hvad det ville betyde for vores medlemsstaters sociale sikringssystemer, behøver jeg ikke at udpensle i detaljer her. Det ville åbne mulighed for at importere billig arbejdskraft til billige arbejdspladser og dermed undergrave vores samlede sociale sikringssystemer.
Den samme risiko foreligger ved ændringsforslag nr. 48. Her er der ifølge teksten mulighed for, at sæsonarbejdere efter udløbet af deres beskæftigelsestid kan få fortsat beskæftigelse i en længere periode inden for et andet erhvervsområde. Jeg spørger mig selv, hvad vi så overhovedet skal med begrebet sæsonarbejder, hvis alle sæsonarbejdere skal have mulighed for at få varig beskæftigelse.
Jeg vil derfor gerne rette en helt konkret appel til kollegerne fra Den Socialdemokratiske Gruppe om endnu en gang at overveje, om disse ændringsforslag virkelig er fornuftige og tjener dette Parlaments og Den Europæiske Unions interesser.
I morgen kommer præsidenten for det tyske Forbundsråd, parlamentets andetkammer, som gæst her i Parlamentet. Jeg står her med Forbundsrådets stillingtagen til dette lovforslag. I Forbundsrådet har SPD i Tyskland flertallet, og rådet udtaler sig helt entydigt og klart - jeg kunne citere det, men det vil jeg afstå fra af tidsmæssige årsager - imod en yderligere liberalisering af indrejseretten for tredjelandsstatsborgere - helt enkelt på baggrund af det uhyre store indvandringspres, som medlemsstaterne i Den Europæiske Union, især Tyskland, allerede i dag er udsat for.
Hvad angår forslagene om familiesammenføringsretten siger Forbundsrådet helt enkelt, at det nuværende tal på 200.000 indvandrere pr. år med de foreliggende forslag simpelt hen ville fordobles. Alene dette viser, hvor problematiske de forslag er, der her er fremlagt. Jeg appellerer derfor til dette Parlament om i morgen at træffe meget kloge beslutninger om dette spørgsmål, om at støtte seriøse forslag og i sidste ende anbefale en konvention om tredjelandsstatsborgere til Ministerrådet, som ikke vil betyde en ubegrænset vækst i den belastning, vores lande er udsat for, og som dermed efter min mening også i langt højere grad er i tredjelandsstatsborgernes interesse end de forslag, som er blevet fremlagt af den venstre side af Parlamentet i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender og nu igen her i salen.

Terrón i Cusí
Hr. formand, for det første vil jeg sige, at jeg går ind for en harmonisering eller en vis harmonisering af indvandrings- og asylpolitikkerne. Endvidere mener jeg - og jeg vil gerne insistere på dette, for jeg så gerne, at Parlamentet og vi som medlemmer var ansvarlige lovgivere (som hr. Lehne sagde) - at denne harmonisering burde have været og bør være ledsaget af en virkelig debat på europæisk plan, som parterne kan deltage i, således som det er sket i nogle af vores medlemsstater, for det er i sandhed et vigtigt emne.
I nogle stater er der som resultat af disse debatter fremsat idérige forslag, som har fået en meget fin modtagelse. I Italien er man f.eks. nået til en aftale, der giver mulighed for at sikre en indvandrers indrejse med henblik på arbejdssøgning, hvilket overhovedet ikke er medtaget i dette udkast til konvention.
Vi ønsker ikke at fremme en glad åben dør-politik, men vi ønsker derimod at bidrage til en sammenhængende lovgivning, der ikke går længere end det, der allerede er fastsat i de beslutninger, som tidligere er vedtaget af Parlamentet.
Hvad er det, vi ønsker med denne konvention? Vi burde ønske en europæisk indvandringslov, der effektivt kunne regulere strømmen af indvandrere, men som samtidig gav mulighed for at kombinere den nødvendige styring med en optimal regulering af grænsen for antallet af indvandrere i Den Europæiske Union, eller sagt på en anden måde at bekæmpe den illegale indvandring, men ikke kun med politimetoder.
Jeg vil nu kommentere nogle af de foranstaltninger, som foreslås i konventionen, fordi jeg mener, at de vanskeliggør dette mål. Nogle af foranstaltningerne kan i praksis ikke gennemføres og bidrager ikke til at opnå dette mål.
Hvad angår f.eks. indrejsetilladelser og fornyelse heraf, mener jeg, at konventionen har den modsatte virkning. Jeg mener ikke, man gør tingene lettere ved at bede folk om at vende tilbage til deres oprindelsesland, uanset hvilken ændring der er sket i begrundelsen for den oprindelige indrejse, snarere tværtimod.
Med hensyn til loven om indrejse med henblik på lønnet beskæftigelse - som nævnt af hr. Lehne - ser jeg i denne konvention en form for EU-fortrin eller, hvis De tillader, et krav om det indre markeds perfekte funktion, som for det første og især vil gælde for tredjelandsstatsborgere. Disse - eller arbejdsgiveren - skal bevise, at ingen EU-borger eller lovligt fastboende tredjelandsstatsborger kan bestride det arbejde, som ønskes af en tredjelandsstatsborger, der søger om indrejse. Jeg ved ærligt talt ikke, hvordan dette kan gennemføres. Jeg kan ikke forestille mig, hvordan en købmand fra min hjemby kan bevise, at ingen finne har lyst til at arbejde i hans butik, og at han derfor vil ansætte en marokkansk statsborger.
Som ordfører for Udenrigsudvalget finder jeg det fundamentalt at forhindre den illegale indvandring, som kun er illegal, fordi vi definerer den som illegal. Jeg synes, vi bør øge samarbejdet og dialogen med tredjelandene, men vi bør samtidig sende dem et klart signal om, at lovlig indrejse er mulig og fuldt etableret hos os. Hvis vi ikke handler på en sådan måde, at den nødvendige styring af strømmen ledsages af denne indrejsemulighed, uden drømmerier eller forskelsbehandling af indrejsende tredjelandsstatsborgere i Den Europæiske Union, vil vi opnå, at situationen forværres, at racismen styrkes, at fremmedhadet øges, og det er netop det, vi ønsker at undgå.

van Lancker
Hr. formand, Kommissionens forslag om at opstille fælles regler om tilladelse til indrejse for statsborgere fra tredjelande i Unionens medlemsstater er et initiativ, som jeg tror, at vi alle kun kan bifalde, hvis to betingelser opfyldes. For det første, at tilflytningen langt om længe behandles på en åben og positiv måde med alle nuancer og ikke ud fra en refleks fra den bange, hvide europæer, og at der naturligvis på ny skabes lovlige muligheder for, at disse mennesker ikke marginaliseres. For det andet, skal der, ud over fælles betingelser for tilladelse til indrejse, formuleres europæiske minimumsstandarder om grundlæggende rettigheder for statsborgere fra tredjelande.
På trods af Kommissionens gode hensigter har jeg et generelt problem med dette forslag, og det er også min gruppes syn på sagen. Det kan da ikke være meningen med europæisk lovgivning at formulere en politik på det mest repressive niveau. Forslaget giver ikke ret til ophold, arbejde eller ret til at studere. Det harmoniserer ganske vist betingelserne, men uden at give medlemsstaterne mulighed for at formulere bedre regler. I den henseende er vi meget glade for ændringsforslag 80, som er indgivet af kollegerne Nassauer og Pirker.
I forslaget stilles der meget strenge krav til statsborgere fra tredjelande, der ønsker at arbejde eller studere i EU. Jeg gør mig sammen med min gruppe store bekymringer om indskrænkningen af retten til familiesammenføring. Familiesammenføring, retten til et familieliv, er en grundlæggende menneskeret, der også skal respekteres med hensyn til statsborgere fra tredjelande, og som der ikke må stilles tårnhøje krav til.
Til sidst vil jeg også fastslå, at overenskomsten, med rette finder jeg, indeholder et kapitel om rettighederne for permanent bosatte statsborgere fra tredjelande. Også her har jeg mine betænkeligheder. Det bliver mere og mere uforsvarligt at skelne mellem unionsborgere og statsborgere fra tredjelande, der har haft lovligt ophold i mange år. De må kunne få de samme rettigheder, kollega Lehne, ikke bedre, men i det mindste de samme rettigheder, inklusive retten til personers frie bevægelighed, retten til arbejde og retten til et familieliv.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, vi diskuterer her et forslag til en konvention, som foregriber bestemmelser, som på grundlag af Amsterdam-traktaten vil have gyldighed i Unionen i andre retsformer, nemlig som fællesskabsret. Derfor har denne debat også noget større vægt, end den nok ville have haft tidligere. Europa-Parlamentet er i færd med at formulere et af de vigtigste indenrigspolitiske områder, nemlig indvandringen til Europa, i retsregler. Det er hævet over enhver tvivl, at man i alle medlemsstater holder kritisk øje med, hvordan Parlamentet forholder sig til denne proces.
Jeg er personligt overbevist om, fru kommissær Gradin, med forlov og al respekt, at Deres forslag vil have meget svært ved at finde flertal i Rådet. Efter min opfattelse må det være også Kommissionens opgave at tage højde for, om forslag har mulighed for at opnå flertal. Det kan ikke kun være et spørgsmål om, at kommissærer eksponerer deres egne politiske overbevisninger. Det drejer sig om muligheden for at opnå et flertal! Det betyder, at vi klart og tydeligt må sige, i hvilket omfang vi vil have indvandring i Europa, og i hvilket omfang vi ikke vil have det.
Europa er ikke nogen indvandringsregion i klassisk forstand, som USA var det i forrige århundrede, eller New Zeeland og Australien er det den dag i dag. Vi må regulere tilgangen! Her giver de foreliggende forslag ikke anledning til stor tilfredshed eller endsige tilslutning. Jeg vil illustrere det med et eksempel: Familiesammenføring er et omstridt punkt, og det siger jeg, fordi det f.eks. i Tyskland er sådan, at indvandringen først og fremmest sker via familiesammenføring, foruden ved asyl og modtagelse af eksempelvis flygtninge fra borgerkrigshærgede områder.
Det går ikke an, at en person, som befinder sig i Den Europæiske Union, har ret til at hente hele sin familie hertil, men det ville derimod være passende, hvis en person, som bor uden for Den Europæiske Union i et tredjeland, ansøger om at måtte rejse ind i Den Europæiske Union med henblik på familiesammenføring. Ellers kan en person, som allerede er her, hente hele sin familie i en hvilken som helst størrelsesorden, mens det i det andet tilfælde ville skulle afgøres i hvert enkelt tilfælde, hvem der kan indvandre til Den Europæiske Union på dette grundlag. Dette er et væsentligt princip, som efter min mening desværre ikke er behandlet på passende vis i Kommissionens forslag.
Derfor må vi bede om, at det her ikke kun er hensynet til den størst mulige storsindethed, men også hensynet til realiteterne, der tæller. Vi må kunne forsvare og retfærdigøre den indvandring, der finder sted. Det må Europa bede om forståelse for.

Wiebenga
Hr. formand, mit spørgsmål er: Hvor bliver Rådet af, når det drejer sig om tilflytterpolitik? Ind imellem sker der noget i Rådet, f.eks. når der ankommer et stort antal kurder til Italien. Så bliver der lavet en aktionsplan om »Kurdisk tilflytning«, en form for panikforanstaltning kan man sige. Men det er ikke tilstrækkeligt.
For det første er det nødvendigt med en fælles strategi for den europæiske tilflytterpolitik. Siden Notatet om asyl- og tilflytterpolitik fremkom i 1994 har Kommissionen en holdning i denne sag. Parlamentet vedtog i 1995 med stort flertal en beslutning herom. Men spørgsmålet er: Hvor er Rådet henne?
Det er endvidere nødvendigt med en politik om modtagelse af hjemløse og i den forbindelse frem for alt en politik om en rimelig fordeling af byrderne. Kommissionens lovforslag herom er for nylig blevet behandlet og godkendt i Parlamentet, men Rådet udsætter det. Derfor spørger jeg: Hvad gør Rådet, når der på ny ankommer en stor gruppe hjemløse fra Kosovo, fra Albanien, fra Algier og fra de tidligere kolonier?
Nu foreligger dette forslag til retsakt om tilladelsespolitikken. Kommissionen har efter Den Liberale Gruppes mening fremlagt et afbalanceret forslag. Vi håber, at Parlamentet kan beslutte sig for en afbalanceret behandling, hvor kontrollen med tilflytningen knyttes sammen med en god assimileringspolitik med hensyn til allerede bosatte tilflyttere.
Vi vil stemme imod de fleste kristlige demokraters, men også imod de fleste af socialdemokraternes ændringsforslag for så vidt muligt at opretholde Kommissionens afbalancerede forslag. Til sidst henstiller jeg til de store grupper om at indtage en ansvarlig holding på dette punkt.

Kaklamanis
Hr. formand, jeg vil gerne tale om selve kernen i dette spørgsmål, og kernen er hverken de politiske flygtninge eller familiesammenføringen. Så lad os nu se kendsgerningerne i øjnene. I virkeligheden er problemet de økonomiske indvandrere.
Betænkningen forsøger at opstille nogle regler, men det er ikke tilstrækkeligt til at imødegå problemet med de økonomiske indvandrere, som uhindret kommer ind i Den Europæiske Union og har bragt hele vores sociale system i fare. Det er ikke deres egen skyld, for de ser i Den Europæiske Union det tabte paradis, som de ikke finder i deres eget land. De skyldige er os selv, og især de af os, der har gjort demokratiet til vores erhverv, og som endnu ikke har indført fælles, forpligtende regler for alle medlemsstater. Og på denne baggrund vil jeg gerne rose kommissæren, fordi han har mod til at tage problemet op. Vi er nødt til at lave regler, der giver os mulighed for at modtage de økonomiske indvandrere, som vores økonomi kan bære, og som vi er i stand til at integrere.
Lad os dog se kendsgerningerne i øjnene. Den arbejdsløshed, der i dag rammer de europæiske borgere, og især unge mænd og kvinder i vores lande, gør, at vi er nødt til at forholde os til strømmen af illegale indvandrere og træffe foranstaltninger. Hvis der findes racisme i Den Europæiske Union i dag, skyldes det mangelen på en europæisk indvandrerpolitik. Vi er derfor nødt til at have nogle regler, der først tager hensyn til de europæiske borgere og dernæst til de personer, der kommer hertil fra tredjelande.

Pailler
Hr. formand, konventionens eneste fordel er, at den på forhånd viser os indholdet af en fælles immigrations- og asylpolitik. Desværre er der ingen grund til at glæde sig, men måske til at være på vagt! Og det er netop, hvad jeg er over for denne tekst, der er mere restriktiv end mange nationale lovgivninger, der i forvejen ikke udmærker sig på dette område.
Teksten er et symbol på et Fort Europa, der er indadvendt og døv over for nødsråb fra ofrene for krig, undertrykkelse og elendighed. Hvis denne konvention var blevet vedtaget for nogle år siden, ville Zidane og Djorkaeff, som De hyldede i dag ved mødets åbning, ikke have været med på det franske fodboldlandshold. Jeg håber derfor, at De vil lægge lige så meget entusiasme og begejstring i opbygningen af et Europa, der fremmer solidaritet og broderskab.
I konventionen sættes immigration endnu en gang fejlagtigt i forbindelse med arbejdsløsheden. Den er således en fortsættelse af Rådets skandaløse henstilling fra 1994, som lovpriste fællesskabspræferencen - jeg tror, at dette vækker minder hos nogen, navnlig hos franskmænd - fællesskabspræferencen på beskæftigelsesområdet.
Det skal siges igen og igen, for de døveste er dem, der ikke vil høre, at OECD har anerkendt, at der ikke er en tæt sammenhæng mellem strømmen af indvandrere i et land og stigningen i arbejdsløshedsprocenten. Denne syndebukstrategi skal stoppes, for det er farligt at manipulere med immigration.
Det styrker troværdigheden hos alle dem - og de er mange - der tilskynder til en demagogisk politik baseret på udelukkelse og fremmedhad. Eftersom der allerede er givet eksempler fra Europa, ja, så vil jeg gerne sige, at det desværre er i den retning, den franske indenrigsminister, hr. Chevènement, går i øjeblikket, når han hårdnakket afviser en regulering af de titusinde illegale indvandrere, som han har overtalt til at komme frem i lyset. Han gør nar af eller truer de, der støtter dem i deres kamp. Jeg er stolt af at være én af dem, jeg er ikke trotskist - hvis jeg var, ville jeg også være stolt, og det ville være min ret - og jeg bliver ikke udnyttet af Storbritannien, så vidt jeg ved, selvom jeg sidder her tæt på dets repræsentanter.
I morgen den 14. juli vil jeg være i Paris for at deltage i en ny støtteaktion til fordel for de papirløse og for at hjælpe de sultestrejkende. Der vil være forpremiere på en film på trods af manglende tilladelse fra indenrigsministeren, der forsøger at censurere Jacques Kébadians film om en malisk familie fra St. Bernard.
Når jeg tillader mig at komme med denne henvisning til franske forhold, er det, fordi spørgsmålet om menneskerettigheder er universelt, og fordi Kommissionen gennem sit projekt og ved at foregribe Amsterdam-traktaten allerede anser det som et europæisk ansvar.
Vi er mange, der har siddet sammen med medlemmer af den franske regering, som på det tidspunkt var medlemmer af EuropaParlamentet. Jeg beder Dem udvise solidaritet. I dag vil mennesker måske dø i Frankrig. Jeg appelerer ikke til følelse, men til ansvarlighed i forbindelse med denne lovgivning, der skaber illegale indvandrere.
Derfor beder jeg Dem nu og i morgen om at forkaste denne tekst, om at stemme for alle artikler, der trods alt vil kunne forbedre den, og om at vise Deres solidaritet, det vil sige Deres ansvarsbevidsthed. Europas og de europæiske befolkningers fremtid afhænger heraf.

Roth
Hr. formand, kære kolleger, i forbindelse med denne debat drejer det sig især og først og fremmest om en vigtigt konstatering: Medlemslandene i Den Europæiske Union er ikke lukkede samfund med vandtætte skodder mod omverdenen. Tværtimod, der finder indvandring sted. Denne indvandring er et helt normalt og meget ønskværdigt fænomen, som nu en gang udmærker indvandringslande. Der tages altså udgangspunkt i en meget vigtig rettighed, nemlig retten til at indvandre til medlemslandene i Den Europæiske Union, hvilket skal reguleres under bestemte betingelser.
Det første er princippet, det næste er gennemførelsesbestemmelserne. Jeg beklager dybt det meget restriktive initiativ fra ordførerens side, som næsten hele vejen igennem har overhalet Kommissionen med begrænsninger, forhindringer og pålæg, som åbenbart sigter mod at gøre indvandringsprocessen så vanskelig som mulig. Jeg kunne have ønsket mig en tilgang, hr. Lehne, hvor det i første omgang drejer sig om at udforme indvandringen efter demokratiske kriterier og garantere de indvandrede menneskers rettigheder, som det må være uomgængeligt for ethvert demokrati, eksempelvis den ubegrænsede ret til at have en familie, som må finde tilsvarende nedslag i bestemmelserne om familiesammenføring.
På dette område - og det er jeg meget glad for, i modsætning til Dem - har udvalget forbedret betænkningen væsentligt. Der tages et skridt hen mod praktisk anvendelighed og demokratisering, for nu er der fundet et udvidet familiebegreb for familiesammenføringen, som også omfatter partnerskaber uanset køn. Det bør vi alle være stolte af, fordi vi lever op til vores forpligtelse som parlament og drager omsorg for, at der ikke sker diskriminering af varige partnerskaber hhv. af bøsser og lesbiske.
Indvandring er ingen trussel, som vi må ruste os mod eller afskærme os mod. Indvandring har gjort vores samfund rigere, også i ordets bogstaveligste forstand. De, som stadig hævder det modsatte, og som et mantra taler om, at f.eks. Tyskland - især Bayern - ikke er noget indvandringsland, og som bebrejder vores udlændinge, at de ikke vil integreres, gør netop alt for, at det ikke er muligt. Faktisk er det netop disse politikere, som ikke er integrerede i halvfemsernes samfund, i halvfemsernes tyske europæiske samfund, fordi de ikke fatter, at vi ikke længere lever i år 1955. De lever i fortiden. Og den, som lever i fortiden, kan ikke gøre sig nogen forestillinger om fremtiden.
Nu er hr. Nassauer desværre ikke til stede. Men jeg vil alligevel sige til ham i mikrofonen: Kære hr. Nassauer, uden de nye indlændinge er demokratiet eksempelvis i vores land, Tyskland, ikke noget demokrati, men et germanokrati. Jeg vil gerne leve i et demokrati. Derfor er det vigtigt, hr. Lehne, at der i denne betænkning nu stilles helt væsentlige demokratiske krav til indvandring og at det kræves, at tredjelandsstatsborgeres status tilnærmes unionsborgernes status, hvad angår den frie bevægelighed, etableringsretten og især valgretten.
Hvis Tyskland havde haft en anden lovgivning, så havde det tyske landshold også klaret sig bedre ved verdensmesterskaberne!

Pradier
Hr. formand, alle er naturligvis klar over dette emnes store betydning, et yderst følsomt emne i mange af Unionens lande.
Teksten omhandler således beskæftigelse, uafhængige økonomiske aktiviteter, studier, erhvervsuddannelse og familiesammenføring. Derimod nævner man ikke - og dette er helt forkert - naturalisationen af fodboldspillere med indvandrerbaggrund, et emne, der dog er vigtigt, i hvert fald for mit land. Ikke desto mindre har Kommissionen ret, når den opfordrer Unionens medlemsstater til at ratificere denne konvention inden den 1. januar 1999. Det skal i forbifarten bemærkes, at det på ingen måde drejer sig om at skabe forhindringer for staterne og regeringerne, men om oprettelsen af minimumsregler. Med hensyn til adgangsbetingelser til studier og erhvervsuddannelser er dette område blevet undersøgt nøje, og i alle tilfælde vil konventionen gøre det muligt at fastsætte en fælles reference, der vil være en kæmpe fordel for ansøgerne og for de ansvarlige i de enkelte lande.
Kritikken af den tekst, som Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder har vedtaget, idet den anklages for forsømmelighed, er ikke velbegrundet. At slå sig ned i et af Unionens lande er altid et sandt forhindringsløb. Nogen ønsker en meget strengere kurs. Lad os slå dette fast: Alt for restriktive forholdsregler har forkert effekt og virker ofte modsat hensigten, idet de fremmer illegaliteten, der er kilden til alle slags personlige dramaer og politiske vanskeligheder.
På betingelse af, at der sker ændringer på meget vigtige områder, kan Gruppen Europæisk Radikal Alliance eventuelt stemme for teksten, fordi den tager spørgsmålet om familiesammenføring op og især spørgsmålet om børn som forsørgere, hvilket fremmer en anbefalelsesværdig adfærd.
Jeg hentyder ikke til nogen her, men at ære sin far og mor burde gå lige i hjertet på de kristelige, også selvom de er demokrater.

Buffetaut
Hr. formand, kære kolleger, hr. Lehnes betænkning berører et meget følsomt spørgsmål, som min kollega Pradier mindede om, vedrørende tredjelandsstatsborgeres tilladelse til indrejse i medlemsstaterne.
Den demografiske situation, arbejdsløshedsniveauet, problemerne i visse kvarterer i Europas storbyer samt ikke-europæernes vanskeligheder med at tilpasse sig gør således de nationale regeringers aktioner til meget følsomme emner, der kan have konsekvenser for den sociale ligevægt i de pågældende nationer.
De kriterier, Kommissionen foreslår, er i virkeligheden relativt milde. Det er vigtigt, at medlemsstaterne kan tilpasse deres politikker til de konkrete forhold i den enkelte stat. Artikel 39 giver tilsyneladende mulighed herfor, hvilket er godt.
Når det er sagt, forekommer nogle af ændringsforslagene fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder at være præget af lidt urealistiske, ligefrem demagogiske synspunkter, der langt fra fremmer indvandrernes situation, og som vil kunne medføre en afvisning fra modtagerbefolkningen. Hr. Lehnes ændringsforslag forekommer os derfor fuldstændig uacceptable.
Således må formålet med familiesammenføring ikke fordrejes til fordel for andre former for samliv, som intet har at gøre med familieliv. Ligeledes er ændringsforslag 29, som afskaffer de foranstaltninger, der gør det muligt at undgå svindel og underslæb i forbindelse med familiesammenføringerne, uansvarligt. Ud fra denne betragtning vil et simpelt jobtilbud ikke være tilstrækkeligt til automatisk at tillade indrejse for statsborgere fra andre lande.
Både på immigrationsområdet og på andre områder er vejen til helvede brolagt med gode hensigter. Forsømmelighed og uansvarlighed på dette område vil blot blive skæbnesvangert for de indvandrere, der på lovlig vis er kommet ind, samt for dem, der gerne vil arbejde i et EU-land.
En ægte og oprigtig generøs indvandrerpolitik bør baseres på fire søjler: En politik for udviklingsbistand, der skal gøre det muligt for folk fra udviklingslandene at leve og udfolde sig i deres eget land samt bidrage til landets økonomiske og sociale udvikling; en voluntaristisk familiepolitik, der skal hjælpe Europa på ret kurs med hensyn til demografi; retten til nationalitet, som ikke baseres på tilfælde, men på de berørte personers viljekraft samt offentlige foranstaltninger, der overholder menneskerettighederne, men som gennemføres med fasthed.

Hager
Hr. formand, det spørgsmål, der melder sig, er, om der i dag er behov for en fælles europæisk lovgivning om indvandring, om tiden er moden til dette. Den modsætningsfyldte diskussion i udvalget om netop dette spørgsmål understreger, hvor vigtigt det er. Vi mener, at det ikke først og fremmest er de forskellige nationale bestemmelser, der er årsagen til det forskellige indvandringstryk på de enkelte medlemsstater, men at det derimod er medlemsstaternes økonomiske, men også topografiske situation, som gør, at enkelte medlemsstater er særligt attraktive for potentielle indvandrere. Derfor skal de enkelte medlemsstater efter vores mening stadig have kompetence til at tilpasse deres indvandringslovgivning til den aktuelle situation, altså til at reagere på den med forskellige indvandringsreguleringer.
Set fra dette synspunkt ville harmonisering efter vores mening være den forkerte vej. F.eks. ville fælles regler for grænsearbejdere have helt andre konsekvenser i medlemsstater med lange ydre EU-grænser, som Østrig, end i de øvrige medlemsstater. Set i lyset af den voksende kriminalitet blandt udlændinge og i lyset af, at en styrket bekæmpelse af kriminaliteten er et centralt programpunkt for Unionen, er kravet om, at straffede udlændinge ikke længere skal udvises, ligefrem uforståeligt. Det samme gælder forslaget om at udvide forudsætningerne for familiesammenføring, som ordføreren har fremlagt det.
Ud fra den overvejelse, at man i stedet for den planlagte konvention umiddelbart efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden ville kunne indføre en forordning med umiddelbar gyldighed i medlemsstaterne eller i det mindste et direktiv, afviser vi betænkningen. Vi afviser den også af den grund, at den planlagte regulering gør det umuligt at reagere på indvandringsstrømme ud fra regionale forhold, og at den i forhold til de gældende bestemmelser i Østrig ville medføre en mærkbar, men sagligt ubegrundet lettelse i udlændinges indrejse og dermed også et tab i sikkerhedsstandarder.

Zimmermann
Hr. formand, kære kolleger, kære fru Gradin. Kommissionen har erkendt, at der med realiseringen af det indre marked, bortfaldet af grænsekontrollen og fortsat liberalisering er behov for at udarbejde fælles regler for indvandring og for tredjelandsstatsborgeres rettigheder i Unionen. Vi ved alle, hvor vanskeligt dette tema er, da medlemsstaterne i Unionen har svært ved at udarbejde en fælles politik inden for udlændingespørgsmålet. Vi må tage højde for medlemsstaternes forbehold, hvis vi ønsker, at det Europæiske Parlaments stemme skal blive hørt.
Vi må imidlertid også klart markere, hvor der er svage punkter i den foreslåede konvention for at undgå uretfærdigheder. Derfor vil jeg gå ind på tre punkter. For det første opholdsret for studerende. Hvis vi vil hjælpe tredjelandenes statsborgere med at forbedre deres uddannelsesniveau, bør vi støtte denne vilje til at yde noget og fjerne forhindringer. Det er også en form for udviklingshjælp. Derfor må vi give dem samme frihed som alle andre studerende og ikke forfordele dem og behandle dem som tredjeklassesstuderende.
Heller ikke hvad angår familiesammenføringen, må vi slække på vores bestræbelser og sætte et for lavt niveau for retsbeskyttelsen. Mange stater sætter familien under deres særlige beskyttelse. Den tyske grundlov beskytter sågar i sin artikel 6 udtrykkeligt familien og dens sammenhold. Som Europa-Parlament må vi styrke denne beskyttelse. I denne forbindelse må begrebet familie forstås i en bred forstand. Det, der tæller, er det faktisk eksisterende partnerskab og ikke vielsesattesten. Også barnets tarv er vigtigt, og ikke partnerens køn eller ægteskabelige forhold.
Det er rigtigt at tillade familiesammenføring af underholdsberettigede slægtninge med henblik på deres beskyttelse og for at bevare familieenheden, og ikke at udelukke dem eller henvise dem til en vilkårlig tilladelse fra den pågældende stat. En statsborger fra et tredjeland vil investere i sine børns uddannelse, vil lære værtslandets sprog og også skabe sig en sikker levevej, hvis landene er parate til virkelig at gribe disse menneskers integration positivt og bevidst an. Derfor må vi sørge for, at de, der kommer til os som tredjelandsstatsborgere, imødekommes, hvad angår opholds-, valg- og socialret.

Pirker
Hr. formand, nu ved vi, hvorfor store dele af befolkningen er bange, bange for indvandringen, bange for manglende regulering. Det, vi har brug for, er regler i forbindelse med beskæftigelsen og også i forbindelse med indvandring af udenlandsk arbejdskraft til Unionen. Hr. Lehne omtaler begge dele i sin betænkning, og vi må se de to ting i sammenhæng.
Befolkningen har en forventning til politikerne om, at sådanne problemer tages op, og at vi præsenterer løsninger, det vil sige skaber et system eller nogle ordninger og går i gang med en harmonisering. Jeg er glad for, at Amsterdam-traktaten støtter os i disse bestræbelser. Vi har brug for fælles regler om indrejse af arbejdstagere, som må kontrolleres og begrænses. Kun hvis dette sker i Unionens interesse, er det fornuftigt og også virkelig muligt at integrere de mennesker, der modtages. I Østrig har vi haft disse problemer. Vi har skabt nogle ordninger, så der i dag findes en kvoteordning, som betyder, at der ikke må modtages nye indvandrere, før de allerede modtagne er integreret. Jeg mener, at dette er en absolut nødvendig vej.
Målet må altså være at finde frem til fælles regler for indvandring og etablering. I Unionen findes der ikke en ret til indvandring og etablering, og det må også være muligt at finde frem til fælles regler for asylproceduren. Heller ikke det har vi i dag, og det fører til misbrug.
Socialdemokraterne, De Grønne og De Liberale har til dels forladt fornuftens vej med deres ændringsforslag, som har gjort Lehne-betænkningen til en ufornuftens betænkning, som nu foreligger for parlamentet med de bestemmelser, som De kender, og som tilstræber en absolut liberalisering. Indrejsebestemmelser, som signalerer åbne grænser, er i hvert fald ikke det, vi ønsker, eller hvad befolkningen forventer af os, af Europa-Parlamentet.
Jeg håber, at vi i morgen endnu en gang vil gå fornuftens vej, det vil sige, at de ændringsforslag, som vi og hr. Lehne indgiver, vil finde flertal i parlamentet. Så vil vi finde en linje, som faktisk tillader modtagelse og integration i begrænset og kontrolleret omfang, som vi ønsker det, og som fremmer et samlet system, som offentligheden og befolkningen ikke er bange for, men som vil være en løsning for de mennesker, der kommer til Europa, og for os og den samlede Union selv.

White
Hr. formand, jeg vil gerne tage tråden op fra hr. Hager med hensyn til de nationale regler, som han sagde. Når en person har fast og lovlig bopæl i Den Europæiske Union, hvordan kan man så - kort sagt - sikre den frie bevægelighed for Unionens borgere uden at krænke andre EU-borgeres rettigheder?
Lad mig illustrere dette med et eksempel, selvom hr. Hager ikke hører efter. Et busselskab besøgte Parlamentet i Strasbourg, og nogle af passagererne havde britisk pas. Der var dog også to søstre, hvoraf den ene havde et indisk pas, og den yngste af en eller anden grund havde et britisk pas. Gruppens lærer måtte beslutte, om de skulle rejse videre til Schwarzwald eller ej. Hun henvendte sig til mig og sagde: «Jeg har ikke visum til at tage til Schwarzwald, hvad skal jeg gøre? Skal vi holde hele lejrskolen tilbage, fordi et af børnene ikke har det nødvendige visum, eller skal vi løbe risikoen og tage afsted alligevel?« Jeg syntes, det var meget svært at rådgive læreren. Jeg ville nok have løbet risikoen, men jeg har jo også diplomatisk immunitet. Det havde læreren ikke. Derfor måtte hun bide i det sure æble og sige: «Nej, jeg må jo overholde det, der åbenbart er lov, så vi skal ikke til Schwarzwald«. Er det ikke forkert?
Når man illustrerer tredjelandsstatsborgeres rettigheder på denne måde, kan man se, hvor uretfærdigt PPE-gruppens forslag er. Vores forslag fra PSE-gruppen, De Liberale og De Grønne er yderst fornuftigt og giver ikke anledning til stor skuffelse som hos børnene i bussen den dag.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, der er allerede sagt mange ting i løbet af denne forhandling, men jeg vil gerne vende tilbage til en generel kommentar og nogle specifikke bemærkninger vedrørende nogle af ændringsforslagene.
Den Europæiske Unions ansvar over for fænomenet indvandring er uden tvivl vigtigt. Forskellige indgangsvinkler til emnet er blevet nævnt, lige fra udviklingssamarbejde til fødselspolitik. Jeg vil kun kommentere to forhold i forbindelse hermed, som jeg finder grundlæggende: indvandrernes retlige sikkerhed og integration.
Med hensyn til den retlige sikkerhed må vi tage højde for, at denne retlige sikkerhed ikke kun bør gælde for indvandrerne, men for alle borgere i medlemsstaterne, og for øjeblikket anvendes Schengen-aftalen. Kommissionens initiativ er derfor velkomment og generelt set fornuftigt. Jeg håber i hvert fald, at det bliver støttet.
Hvad angår integrationen af tredjelandsstatsborgere, mangler vi at overveje, hvordan man opnår statsborgerskab, men dette falder ikke inden for bemyndigelserne i artikel K.3 og vil heller ikke være blandt de emner, som vil blive gjort til fællesskabsanliggender efter Amsterdam-traktaten. Dette er et af de emner, som stadig hører ind under medlemsstaternes suverænitet.
Det er dog nødvendigt at overveje dette, for en af hjørnestenene i integrationen af disse indvandrere i modtagersamfundet kommer til at vakle, hvis der ikke i det mindste finder en samlet overvejelse sted om, hvordan man opnår statsborgerskab i en af medlemsstaterne.
Når denne overvejelse er gjort, vil jeg hæfte mig ved fire ændringsforslag. Det første er ændringsforslag 66 fra PPE-gruppen, hvis eneste formål er at understrege, at den procedure, der fastlægges i henhold til artikel 36, skal overholde artikel 10 i direktiv 68/390. Medlemsstaterne har altså under hensyn til den offentlige orden, sundhed og sikkerhed osv. mulighed for at afvise eller fastsætte en undtagelse fra denne procedure. Dette er allerede omhandlet af henvisning 9, men en henvisning, som ikke er baseret på en overvejelse i konklusionerne, giver ingen mening.
Det andet ændringsforslag, ændringsforslag 67, vedrører artikel 12, altså de indvandrere, som ønsker at etablere sig for at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed. Der findes også et andet direktiv om dette - direktiv 90/365 - og det er naturligt, at indvandrerne skal opfylde samme betingelser som borgere fra en anden medlemsstat.
Dernæst kommer sagen om familiesammenføring, og under hensyntagen til den retlige sikkerhed forstår jeg Kommissionens holdning. Derimod forstår jeg ikke holdningen i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, for den er i modstrid med den retlige sikkerhed. For hvis en medlemsstats retsorden tillader familiesammenføring på baggrund af partnerskab, af hvem og hvordan verificeres så eksistensen af et sådant partnerskab? Jeg tror ikke, at denne løsning er fornuftig.
Hvad angår artikel 34 - stemmeret ved kommunevalg - må vi ikke, mine damer og herrer, glemme, at Den Europæiske Union er et politisk projekt. Derfor er jeg enig i, at integration med hensyn til sociale rettigheder og statsborgerskab er nødvendig. Derimod er de politiske rettigheder forbeholdt medlemsstaternes borgere.

Elliott
Hr. formand, det er helt afgørende at opnå en retfærdig og samordnet tilgang til indvandring til Den Europæiske Union, og Kommissionens forslag er et udmærket forsøg herpå. Det gælder også Lehne-betænkningen med de ændringsforslag, der er vedtaget i udvalget. Den kan forbedres ved yderligere ændringsforslag.
Vi skal undgå den urimelige frygt, der åbenbart lurer i baghovedet på nogle. Naturligvis ønsker vi ikke en vidt åben dør. Der skal være et vist mål af strukturering, planlægning og kontrol med indvandring i et omfang, vi kan bære. Jeg er dog lige så meget imod idéen om et Fort Europa. Vi vil ikke bo i et Fællesskab, som sætter urimelige begrænsninger for tredjelandsstatsborgeres indrejse.
De europæiske lande har gennem flere hundrede år høstet fordele af og fået ny inspiration fra de bølger af indvandrere, der har bidraget til udviklingen af vores samfund. Mange af dem har ydet et væsentligt bidrag til samfundsudviklingen i vores lande og til øget rigdom og velstand. For nogle år siden var der i Storbritannien en vis bekymring over de mange indvandrere fra Indien. De problemer er nu stort set overstået, og sidste år bidrog indiskejede virksomheder med GBP 5 milliarder til den britiske økonomi. Det er bare en måde at se tingene på, selvom det ikke er den vigtigste.
Et væsentligt område er familiesammenføringer. Her skal vi være humane, retfærdige og rimelige. Naturligvis skal der ikke gives tilladelse til at få hvem som helst ind, men sammenføring af nær familie er vigtigt.
Jeg repræsenterer et område, hvor en tredjedel af befolkningen ikke er af engelsk oprindelse og mange ikke er statsborgere i Det Forenede Kongerige. Som eksempel kan jeg nævne en indisk dame, der gerne ville have sin søn til landet fra Indien, fordi han var blevet alvorligt syg og ikke havde nogen til at passe sig. Et andet eksempel er en familie, hvor en ældre fader fra Indien først blev nægtet indrejse af immigrationsmyndigheden med den begrundelse, at han angav modstridende grunde til at ville ind i landet. Der var ingen, der tænkte på at undersøge sagen nærmere. Så ville de nemlig have fundet ud af, at han var delvis døv, hvilket var årsagen til de modstridende svar. I sådanne tilfælde skal vi gå retfærdigt og humant til værks.

Bontempi
Hr. formand, jeg tror, at vi alle er klar over, at det på dette område er nødvendigt at holde hovedet koldt og bruge sin fornuft. Vi skal forene kravet om kontrol med kravet om demokrati. De handlinger, som vi belaver os på at udføre med henblik på den kommende Amsterdam-traktat, skal derfor have visse kendetegn, som jeg kort vil nævne.
Disse handlinger skal for det første være langsigtede, da vi skal se frem i tiden. Det hele bevæger sig i denne globale verden, men vi ønsker udelukkende at sætte nogle undertiden absurde grænser for de personer, der er blevet tvunget ud i denne bevægelighed. Dette er ikke muligt, og vi må derfor hurtigt sørge for nogle integrationsredskaber. I den forbindelse er stemmeretten væsentlig.
For det andet skal vi være konsekvente, men for at være konsekvente og for at bekæmpe den ulovlige indvandring er det nødvendigt at give plads til, at der kan finde en immigration sted under kontrollable forhold. Denne kontrol med tilstrømningen er kun mulig, såfremt vi, for det tredje, er effektive og ikke alt for bureaukratiske. Med hensyn til spørgsmålene om indrejse med henblik på arbejde må jeg sige, at jeg ikke forstår et så bureaukratisk og ineffektivt system som det, der foreslås i visse af PPE-gruppens ændringsforslag.
Endelig skal vi være i stand til at handle uden at diskriminere. I vores nye traktat tages der meget klart afstand fra diskrimination. Hvad familiesammenføringen angår, bør vi også i denne konvention være yderst klarsynede, hvis vi skal undgå, at vores politikker bliver ensbetydende med, at vi udbreder den nationale egoisme og frygt til hele Fællesskabet i stedet for at vende blikket mod fremtiden.

Ford
Hr. formand, jeg tror, jeg kommer til at gentage noget af det, andre kolleger har sagt under denne forhandling, der egentlig drejer sig om to separate emner: For det første reglerne om tredjelandsstatsborgeres tilladelse til indrejse i Den Europæiske Union og for det andet reglerne om tredjelandsstatsborgeres tilladelse til indrejse i medlemsstaterne.
Med hensyn til det første, så prøver Kommissionen her at håndtere lønnet beskæftigelse, sæsonarbejdere, personer, der ønsker indrejse med henblik på at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed, studier eller erhvervsuddannelse, ulønnede aktiviteter eller familiesammenføring. Vi kan naturligvis hurtigt blive enige om, at indrejse i Den Europæiske Union kræver en vis styring, og - i det mindste i PSE-gruppen og det britiske Labour-parti - går vi ikke ind for fri indrejse. For at komme den ubegrundede og begrundede frygt til livs i vores samfund har vi brug for rimelige kontrolforanstaltninger. Vi har brug for fornuftige kontrolforanstaltninger, så vi bedre kan forvalte indrejsetilladelser.
I de nuværende regler er kravene til indrejsetilladelse desværre næsten umulige at opfylde, med betingelser, der helt klart ikke vil blive opfyldt. Ifølge de oprindelige forslag skal man f.eks., hvis man ønsker at ansøge igen i en anden indrejsekategori, tage tilbage til sit oprindelsesland og vente der, indtil man får svar. Det er tilsyneladende ikke angivet, hvor længe man eventuelt skal vente, før man modtager svar på sin forespørgsel.
På nuværende tidspunkt angives det også, at bilaterale ordninger kan være mere præferenceorienterede end lovens bestemmelser. Men det angives også, at præferenceordninger i fremtiden, når dette forslag er vedtaget, skal forhåndsgodkendes af Ministerrådet, og at et land, hvis det ønsker at indgå forhandlinger om bilaterale ordninger, på forhånd skal informere de andre medlemsstater og Kommissionen om, at det vil indgå forhandlinger om bilaterale præferenceordninger. Mange lande i Den Europæiske Union har særlige forbindelser til forskellige lande i den tredje verden, og jeg synes, at den del af forslaget skal granskes igen.
For det andet, så talte hr. White godt om borgernes frie bevægelighed inden for Den Europæiske Union. Jeg kan give flere andre eksempler, der ligner hans, som jeg ikke vil gentage. Men det forekommer helt absurd at forlange visum for tiårige tredjelandsstatsborgere med fast og lovlig bopæl, som er med i en lejrskolegruppe, der rejser rundt i Den Europæiske Union. Europa-Parlamentet har mange gange tidligere argumenteret for, at tredjelandsstatsborgere med fast og lovlig bopæl i Den Europæiske Union skal have de samme rettigheder og forpligtelser som alle andre. Det er meget vigtigt, at vi holder fast i den holdning, fordi, som Schengen-aftalen og reglerne om fri bevægelighed står i øjeblikket, er det klart, at det under alle omstændigheder vil ske. Vi må sikre, at det kan ske lovligt.
Jeg er forstående over for hr. Lehnes arbejde med denne betænkning, som er meget vanskelig og kontroversiel. Jeg må sige til ham, at jeg jo anerkender, at det er et vanskeligt emne, men i øjebliket er vi langt fra noget forslag, som de britiske Labourmedlemmer og PSE-gruppen kan støtte.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, vi har her i dag hørt nogle udtalelser fra hr. Pirker og hr. Nassauer, som jeg gerne ville have besvaret personligt, men de herrer har efter deres markante udtalelser foretrukket at forfølge andre aktiviteter. Det er i øvrigt ofte tilfældet.
Hr. Lehne har, som den forrige taler gjorde opmærksom på, lagt et stort arbejde i denne betænkning, og jeg vil komme med to bemærkninger til det, som han har sagt her i sin egenskab af ordfører. Hr. Lehne, i afstemningslisten vil vi helt sikker endnu en gang tage højde for Deres opfordringer. I de ændringsforslag, som udvalget har indgivet, findes der den ene eller anden version, som vi virkelig må overveje en gang til. Her vil jeg gerne takke Dem for, at De som ordfører har gjort opmærksom på dette.
Jeg vil imidlertid gerne stille følgende spørgsmål: Hvad handler det her egentlig om? Vi må forsøge at skelne mellem krav og virkelighed. Hr. Nassauer siger med velformulerede ord: «Den Europæiske Union er ikke noget indvandringsland eller nogen indvandringsregion«. Et par uger tidligere beklagede vi os alle sammen: «Ak, hvor har vi megen illegal indvandring til Europa!«. Hvad er det nu for noget? Selvfølgelig har vi illegal indvandring til Den Europæiske Union. Hvorfor har vi det? Fordi vi er en indvandringszone! Man kan jo ikke selv strikke verden sådan sammen, som man gerne vil have den. Her må hr. Nassauer være ærlig og sige: Vi vil ikke være noget indvandringsområde! Det er noget andet, men at vi er et indvandringsområde, det kan der ikke være tvivl om.
At vi ikke vil tillade dette uden regulering, på det punkt - men det er også det eneste - vil jeg gerne give hr. Pirker ret. Hvis vi altså vil regulere det, så må vi gå relativt sagligt og ikke polemisk frem, også selvom der er valgkamp i Tyskland, og det naturligvis er sjovt at skabe lidt røre.
Men, hr. Lehne, hvad er det egentlig, vi taler om? I ændringsforslag nr. 48 står der: «...kan ansøge om forlængelse«. Den, som kan ansøge om forlængelse - ja, det har han dog i det mindste lov til - kan nemlig også få et afslag. Det er altså overhovedet ikke nogen fastlæggelse, men en anbefaling. I ændringsforslag nr. 49: «Der kan gives tilladelse til at udøve erhvervsaktivitet på baggrund af en ledig stilling«. At give tilladelse er ikke det samme som at garantere, det er et spørgsmål om den pågældende medlemsstats skøn. I ændringsforslag 51: «Familiesammenføring kan ske efter ansøgning«, det vil i Tyskland sige efter en omfattende efterprøvning. Det ved De lige så godt som jeg fra Deres kommunale praksis. I ændringsforslag nr. 52 er forskellen den, at De ikke vil give myndige børn tilladelse til familiesammenføring, og at vi vil give tilladelse til børn, som hører til den snævrere familiekreds. Nuvel, det kan vi strides om, hvad det er, om det nu kun er umyndige børn, eller om det også er bedstemoderen. Det går Den Europæiske Union ikke under af.
Fordi De ved det, hr. Lehne, har De i Deres eget ændringsforslag nr. 80 om de studerende og de øvrige ansøgninger om arbejdstilladelse jo skrevet så smukt, at dette kapitel, så strengt De end gerne ville have det i anbefalingen, ikke hindrer medlemsstaterne i at give ansøgerne gunstigere ordninger. Så mødes vi igen, efter at De havde gjort en ganske voldsom afstikker. Jeg foreslår altså: Hvis vi i morgen ved afstemningen kan være enige om, at vi forsøger at afstemme med hinanden, hvad vi bør tillade, og undlader polemikken, så tjener vi Den Europæiske Union, dens borgere og dem, som gerne vil hertil.

Gradin
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg sætter stor pris på den tid og energi, som ordføreren og andre medlemmer har brugt på at sætte sig ind i dette forslag. Dagens debat har været meget givende og viser i hvert fald to ting. For det første viser den, at migrationspørgsmålene er og forbliver højt prioriterede politiske spørgsmål. I visse medlemslande har indvandringen i mange år bidraget til den politiske, økonomiske og sociale udvikling. I andre medlemslande er dette relativt nyt. Nu gælder det om i fællesskab at klarlægge, hvordan udfordringerne på indvandringspolitikkens område skal håndteres i fremtiden.
For det andet viser dagens debat, at sagerne er komplicerede og spænder over brede politiske felter. Spørgsmålene er mange: Hvad kan vi gøre for at skabe forudsætninger for mennesker, så de forbliver i deres hjemlande? Hvordan kontrollerer vi de indvandringsstrømme, der opstår? Hvordan motiverer vi over for omverdenen, at vi ikke kan give plads til alle? Hvad gør vi ved den menneskehandel, der foregår? Hvordan sørger vi for, at indvandrerne integreres i samfundet? Hvordan motiverer vi, at folk sættes udenfor og socialt slås ud? Disse er kontroversielle spørgsmål. De løsninger, vi foreslår, må derfor være gennemtænkte, tydelige og konsekvente.
Migranter vil fortsætte med at søge til Europa i en overskuelig fremtid. Grundårsagerne er stort set de samme som under tidligere folkevandringer. Mennesker søger et bedre liv for sig selv eller for deres børn. I dag er der ingen ubefolkede kontinenter. Derfor søger disse mennesker til steder, som fysisk kan nås. Vi må acceptere dette som en permanent og normal tilstand og ikke se det som noget midlertidigt og dramatisk. De løsninger, vi foreslår, må derfor også være langsigtede og frem for alt varige. Desuden er vi kommet til et punkt, hvor svarene må søges i samarbejde med andre lande. Borgerne forventer, at Den Europæiske Union og dens institutioner også hjælper til.
Hr. formand, dette er hovedårsagen til, at jeg har fremlagt det forslag, som vi i dag diskuterer. I store træk ligner forudsætningerne i alle Unionens medlemslande hinanden. Men der er alligevel forskellige regler. Dette skaber usikkerhed og forvirring blandt borgerne i tredjelande. Det undergraver også den tillid, der kræves mellem EU's medlemsstater for, at man skal kunne opbygge et praktisk fungerende samarbejde om disse spørgsmål.
Dette initiativ har allerede foranlediget en debat om, hvordan fremtidens indvandrerpolitik i Europa bør udformes, hvilket jeg også håbede på. Ikke mindst dagens livlige debat her i Parlamentet viser, hvilke kraftige meningsforskelle, der findes. Jeg har også nøje fulgt de forskellige omgange i udvalgets behandling af forslaget. Jeg genkender flere af argumenterne, både fra diskussionerne internt i Kommissionen og fra reaktionerne i vores medlemsstater. Der er fremsat et meget stort antal udtalelser; nogle af dem berører forslagets mere centrale punkter.
En meget vigtig del af dette forslag vedrører reglerne for familiesammenføring. Dette er en fundamental rettighed, og alle EU's medlemsstater har både et fælles ansvar og fælles forpligtelser i kraft af en række folkeretlige aftaler. Forudsætningerne for at blive enige om en fælles linje burde derfor være gode. Spørgsmålet er imidlertid, hvor langt vi skal gå. Familiebegrebet varierer fra ét medlemsland til et andet, det samme gælder aldersgrænser. På begge disse punkter indebærer mit forslag et væsentligt skridt fremad i forhold til den aktuelle splittede situation. Nu må diskussionerne i Ministerrådet vise, om der er mulighed for at komme endnu længere fremad.
Et andet spørgsmål drejer sig om borgere fra tredjelande, som allerede i lang tid har boet legalt i vores medlemsstater. Erfaringerne viser, at stabilitet og langsigtet arbejde er en forudsætning for integrering. Min opfattelse er, at en borger fra et tredjeland, som i lang tid lovligt har boet og opholdt sig i Europa, skal kunne leve på stort set samme vilkår som EU's borgere. Det er f.eks. rimeligt, at også en indvandrer under visse forudsætninger skal kunne søge et ledigt job i en anden medlemsstat. Alternativet er et segregeret Europa med alt, hvad det indebærer af diskriminering, social uro og ustabilitet.
Jeg bliver af og til stillet spørgsmålet, om det virkelig var det rigtige tidspunkt at fremlægge dette forslag på. Jeg må af og til høre, at det havde været bedre at vente, til den nye Amsterdam-traktat er trådt i kraft. Jeg er ikke enig i dette. Jeg har fremlagt forslaget for at få en diskussion i gang både her i Parlamentet og i Ministerrådet om indvandringspolitikkens saglige spørgsmål. Da forslaget blev præsenteret, var der ikke et eneste konkret initiativ i Ministerrådet på dette område. Jeg ser det som en selvfølgelig opgave for Kommissionen at udnytte initiativretten i en sådan situation. Vel er det da sandt, at jeg med den nye traktat får mulighed for at bruge andre og mere effektive værktøjer, men de saglige spørgsmål forbliver stadig de samme. Jeg ser ingen som helst grund til at vente med en diskussion om indvandringens indhold, indtil vi kan give den en anden form. Selvfølgelig vil Kommissionen fremlægge et nyt initiativ, når vi må bruge de nye instrumenter.
Forhandlingerne om dette forslag vil blive intensiveret under det østrigske formandskab. Jeg regner med, at den første behandling bliver klar engang i løbet af efteråret. Derefter overgår arbejdet til at finde kompromisløsninger der, hvor opfattelserne afviger.
Der er allerede nu en lang række synspunkter på forslaget. Jeg går ud fra, at også de tanker og idéer, som fremføres i Lehnebetænkningen, samt de ændringsforslag, som præsenteres, bliver taget i betragtning, når forhandlingsarbejdet skrider frem. Der bliver sikkert behov for et intensivt arbejde, god vilje og frem for alt stor tålmodighed, før anstrengelserne bærer frugt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Fundamentalisme og den europæiske retsorden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0328/98) af Oostlander for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om Europa-Parlamentets henstilling til Rådet om fundamentalisme og truslen mod den europæiske retsorden.

Oostlander
Hr. formand, initiativet om at udarbejde en betænkning om fundamentalisme kommer fra Udenrigsudvalget. I den oprindelige titel havde man forestillet sig at skulle behandle farerne ved fundamentalismen. Der er med rette talt i en international atmosfære om den fundamentalisme, der findes i forskellige religioner. Hr. Colajanni siger ganske rigtigt: Som en slags misforståelse. Den findes i den kristne religion, hinduismen, den jødiske religion og islam. Normalt skal staten ikke blande sig heri, fordi staten med hensyn til religionerne skal indtage en upartisk og positiv holdning, i hvert fald upartisk. Kun hvis den offentlige orden forstyrres, eller lovene overtrædes, særligt hvis det foregår systematisk, først da opstår der et problem. Det er ikke et problem med religionen, men et problem med en exces eller, for at sige det med hr. Colajannis ord, med en misforståelse af religionen.
Parlamentets formandskab har ment, at dette emne ligger inden for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheders kompetence. Under arbejdet kom jeg til den konklusion, at titlen »Farer« i hvert fald ikke var korrekt, og at det var bedre at tale om en »udfordring«. Der er således mange farlige terror- og voldsorganisationer i Europa, og blandt disse er den politisk engagerede »islamiske« fundamentalistiske retning en af de mindste og mindst betydningsfulde. Jeg tror, at det er vigtigt at gøre opmærksom på, at når man taler om religiøs fundamentalisme og excesserne heri, at man så taler om forholdsvist ubetydelige fænomener. Det er vigtigt at fastslå dette. Det er derfor, jeg taler om en »udfordring«.
Det er min hensigt, at min betænkning skal være en form for modbevis på de alarmerende beretninger om dette emne. Det er således mere interessant i de europæiske medier at vise en person med et afvigende ydre, med særligt tøj eller en speciel udtale. Det er interessant for seeren. Men det er langt fra repræsentativt for den europæiske muslimske medborger. Det er endog sådan, at der er en risiko ved disse ekstremistiske præsentationer af alt, hvad der vedrører islam.
For nylig er en rapport fra den nederlandske regerings indenrigske efterretningstjeneste, der faktisk har slående paralleller med det notat, jeg fremlægger, blevet præsenteret i et skandaleprogram på det nederlandske fjernsyn som en indikation på, hvor farlig islam er i Nederlandene. Det på trods af, at rapporten med titlen »Det politiske islam i Nederlandene« overhovedet ikke giver anledning hertil. Det er derfor vigtigt umiddelbart at nævne, hvad det drejer sig om og at modbevise de eksisterende fordomme. Endvidere er det vigtigt at foreslå en politik, der kan forhindre, at der opstår eventuelle problemer eller større udfordringer. Det gør min betænkning og beslutning.
For at undgå ubehageligheder slår jeg særligt til lyd for, at der i hele Europa føres en positiv politik, så muslimerne i Europa kan føle sig fuldt integrerede og accepterede. Der er stadig arbejde nok, fordi der på det religiøse område er en form for efterslæb ved opfyldelsen af muslimske forpligtelser og særligt med hensyn til uddannelsen af deres egne præster.
Derfor er jeg meget stærkt tilhænger af, og derfor slår jeg i betænkningen til lyd for, at der i Europa skabes uddannelsesmuligheder af og for muslimer, særligt på det teologiske område. At der stilles videnskabelige uddannelsescentre til deres disposition, så der kan uddannes ledere, der har et grundigt kendskab til den europæiske kultur og ikke er fremmede over for denne. Ledere, der er i stand til at give anden- og tredjegenerationsmuslimer i Europa religiøs vejledning på den rigtige måde.
Jeg mener således, at det er meget vigtigt, at vi gør det klart over for alle Europas borgere og også over for den nederlandske regering, at det er godt ind imellem at sammenligne - hvordan behandler vi muslimerne i vores samfund? - og lave en oversigt herom. Jeg går ind for, at der laves en undersøgelse af de forskellige former for politikker, der føres, så det på grundlag af denne sammenligning undersøges, hvor der er mangler i bestemte lande. Regeringerne har så selv kompetence til at tilpasse deres politik på grundlag af de erfaringer, som kollegerne i andre lande har gjort.
Det er også vigtigt, at muslimerne har et godt kendskab til den europæiske kultur. Det er i øvrigt også meget vigtigt for mange europæere. Det er vigtigt at vide, hvordan forfatningerne og retssystemerne i Europa fungerer. Det er vigtigt at vide, at vi i Europa generelt mener, at forskellige instansers kompetence, f.eks. trossamfunds og offentlige myndigheders, ikke må forveksles. Et trossamfund, der skaffer sig den kompetence og de midler, der tilkommer staten, er på afveje og omvendt. Jeg mener, at det er det, det drejer sig om med hensyn til den såkaldte fundamentalisme.
Jeg mener, at også de, der faktisk har et andet standpunkt i det muslimske samfund eller i den fundamentalistiske verden, egentlig ikke udgør noget problem i Den Europæiske Union. Endnu en gang, der opstår først et problem, når lovgivningen overtrædes groft, og den offentlig orden forstyrres. Jeg lægger vægt på, at Parlamentet klart giver udtryk for, hvad det drejer sig om, også over for medierne og vores egne borgere, at vi fører en positiv politik, og at vi afgiver et signal, der gør det klart, at vi tager muslimske borgerne i Europa, der yder et væsentligt bidrag til vores kultur og økonomi, alvorligt og acceptere dem som medborgere.

Lindeperg
Hr. formand, hr. Oostlanders betænkning indeholder visse positive overvejelser og forslag, navnlig når han opfordrer til tolerance over for fremmede religioner og kulturer, når han advarer mod at blande religioner og de fundamentalistiske trosretninger, der bygger på disse religioner, og når han anbefaler foranstaltninger, der skal forhindre religiøse ekstremister i at indtage et gunstigt område i Europa.
Derimod beklager jeg dybt, at hr. Oostlander udelukkende har valgt at beskæftige sig med den islamiske fundamentalisme, og det indlæg, han netop er kommet med, ændrede ikke min holdning. Det er sandt, at denne på tragisk vis viste sig under bølgen af attentater i Frankrig. Men kan man sige, at det er den eneste form for religiøs ekstremisme, der udgør en trussel? Tragedien, som vi i dag har udtrykt vores dybe beklagelse over, viser, at i Nordirland, hvor medlemmerne af Orangeordenen nægter at stoppe deres årlige provokation, er fundamentalisterne ikke parat til at holde inde. Det er tydeligt, at ordføreren bevidst har udeladt dette problem, der går ud over, og heri er jeg enig, den almindelige religionsproblematik, men der findes kristne fundamentalister, der opererer i Europa.
Den europæiske befolkning ønsker at bevare deres sikkerhed, men også deres frihed, navnlig friheden til at føre det personlige og private liv, de ønsker. Kommandostyrkerne, der kæmper mod fri abort, og som ledes af fundamentalistiske katolikker, har endnu ikke dræbt nogen i Europa som deres amerikanske ligesindede, men de erklærer klart, at de er fast besluttet på om nødvendigt med magt at gennemtrumfe deres mål og værdier: Tilbagevenden til en påtvunget moral og religionens indtog i den offentlige sfære, trusler mod kvinders og homoseksuelles rettigheder og verdsligheden, altsammen blandet med voldelige, fremmedhadske og antisemitiske erklæringer. De katolske fundamentalisters kamp for at sætte samfundet tilbage og for at kontrollere privatlivet er fyldt med trusler og vold mod den demokratiske retsstat og friheden. Fremover må vi være opmærksomme på dette. Jeg ved godt, at det er bevidst, at ordføreren har undgået dette aspekt, men det er beklageligt.
Hvad angår den islamiske fundamentalisme, forekommer det mig, at man ikke har benyttet sig af lejligheden til at minde visse stater om deres ansvar. Stater, som af ædel tolerance, men også af andre grunde, der måske er knapt så hæderlige, modtager islamiske terrorister og tolererer deres aktiviteter fra baglandsbaser. Kampen skal føres kollektivt, loyalt og uden bagtanker. Jeg synes, at det ville have været hensigtsmæssigt at minde medlemsstaterne om dette i forbindelse med betænkningen.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, det er mig en stor fornøjelse at tage ordet på PPE-gruppens vegne i forbindelse med denne betænkning af Oostlander. Jeg synes, det er en fortræffelig betænkning. Fortræffelig, både hvad angår den oprindelige tekst og den, som nu er foreligger færdig med de ændringsforslag, som vi alle har underskrevet.
Betænkningen har de begrænsninger, som den nu engang har - og det er blevet fremført af fru Lindeperg - men der er ingen tvivl om, at dens konklusioner kan overføres til enhver form for fundamentalisme.
Og hvad er så betænkningens begrænsninger? Jo, den begrænser sig til endnu en gang højt og tydeligt at fastslå, at vi lever i et åbent samfund, et samfund, der uigenkaldeligt er baseret på demokratiet, på retsstaten, på beskyttelse af menneskerettighederne og på adskillelse af statsmagten og især på, at religionen, således som hr. Oostlander meget fint har fremhævet det, hører hjemme i den enkeltes privatliv og ikke bør have offentlig betydning. På denne baggrund kan enhver idé forsvares, men i henhold til loven, inden for lovens rammer, inden for retsordenen. Det, der altså fremhæves med denne betænkning, er disse komplicerede og farlige forgreninger, der opstår, når idéer, som hører hjemme i privatlivet, omsættes til voldsopmuntrende slagord og skaber virkelige problemer for samfundet.
Fru Lindeperg, der var ingen tvivl om, at De talte om mangler i denne betænkning - som efter min opfattelse ikke er mangler. Vi har sagt, at denne betænkning frivilligt har begrænset sig til disse forhold. Der findes andre meget alvorlige fundamentalistiske bevægelser, og jeg kommer fra et land, som lider herunder. Fundamentalisme hos personer, der stormer frem med deres politiske idéer eller andre former for idéer og konstant dræber, udøver vold og kuer andres frihed. Alle disse er ganske vist ikke omfattet af denne betænkning, men de konklusioner, som hr. Oostlander når frem til - og som, jeg håber, vil blive godkendt i morgen af et stort flertal i Parlamentet - kan absolut tjene som udgangspunkt til endnu en gang at proklamere, at vi er et åbent samfund, at vi ønsker at være et åbent samfund, og at et åbent samfund er et retssamfund, der styres af retsreglerne og ikke i ly af et eller andet fundament, i dette tilfælde religiøst, i hr. Oostlanders betænkning.

Goerens
Hr. formand, kære kolleger, min gruppe har følgende bemærkninger til Oostlander-betænkningen: Betænkningen med titlen »Fundamentalismen og truslen mod europæisk retsorden« forudsætter logisk set en almindelig anerkendt definition. Men dette er ikke tilfældet, hvilket ordføreren i øvrigt selv indrømmer. Det betyder ikke, at krænkelserne på menneskerettighederne og problemerne med opretholdelse af lov og orden, eller endog terrorisme, der blev rejst af hr. Oostlander, ikke hører hjemme i vores debat. Tværtimod skal denne debat finde sted inden for hensigtsmæssige rammer. I øvrigt ødelægger fokuseringen på islam i forbindelse med en debat om religiøs fundamentalisme, hvilket kan irritere det islamiske samfund, betænkningens generelle ligevægt.
Lad os gøre det klart: Min gruppe mener, at alt, der kan rubriceres under krænkelse af menneskerettigheder, terrorisme eller andre stærkt forkastelige handlinger, skal bekæmpes nådesløst. En del initiativer inden for tredie søjle om politisamarbejde og retlig samarbejde har allerede gjort det muligt for Parlamentet at udtale sig. Det vil være det samme fremover af den enkle grund, at det største stykke arbejde stadig ligger foran os. Det er en selvfølge, at vi skal forene vores kræfter for at gennemtvinge retsstaten overalt og under alle omstændigheder.
Fundamentalismen, som vores kollega Oostlander beskriver den, rejser spørgsmålet om, hvorvidt medlemsstaterne råder over hensigtsmæssige midler til at gennemtrumfe vores tolerance- og frihedsværdier. I bekræftende fald vil man kunne spare en parlamentarisk beslutning. Hvis ikke, er det ikke inden for rammerne af en betænkning om fundamentalisme, der i øvrigt er et vagt begreb, at man skal finde løsningen. Vi har andre muligheder, f.eks. udtalelser om Kommissionens eller Rådets initiativer eller initiativbetænkninger. Hvorfor ikke?
Disse betragtninger fører mig til den konklusion, at min gruppe ikke kan stemme for Oostlander-betænkningen. Det drejer sig ikke, hr. formand, om mistillid til ordføreren, men snarere om et ønske om at behandle den trussel, som hænger over vores retsstater, inden for hensigsmæssige rammer.

Andrews
Hr. formand, som alle de andre talere har jeg kun den største respekt for hr. Oostlander og hans arbejde her i Parlamentet, men jeg må sige, at jeg har mange problemer med denne betænkning om fundamentalisme. Efter min mening hjælper den ikke, den vil faktisk helt unødvendigt give anledning til uvenskab, vrede og en masse problemer.
Der findes ikke nogen tilfredsstillende definition af fundamentalisme, ikke noget tilstrækkeligt grundlag, ingen fælles træk. I udvalget blev et skammeligt ændringsforslag foreslået i et forsøg på at skabe en forbindelse mellem det, der blev kaldt kristen fundamentalisme, og nynazistiske grupper. Kritikken rettes især mod islamisk fundamentalisme, og det koncentrerer betænkningen sig alt for meget om. Uanset om disse to yderliggående holdninger er rigtige eller forkerte, så har vi ikke brug for en betænkning, der opfordrer Den Europæiske Union til at føre en politik, der forebygger enhver form for voldelig religiøs fundamentalisme. Det er op til medlemsstaterne at gøre noget ved volden, uanset dens årsag eller sigte. Det er op til medlemsstaterne at udarbejde den mest hensigtsmæssige og ansvarlige politik for at integrere religiøse minoriteter i samfundet. Hvorfor skal vi isolere og pege fingre ad islamisk fundamentalisme, når vi alligevel ikke forstår meningen med og filosofien bag islam? Hvad med den politiske eller kulturelle fundamentalisme eller miljøfundamentalisme? Hvorfor behandler vi ikke emnet som helhed?
Ifølge betænkningen må vi ikke skabe næring til den religiøse fundamentalisme eller fremprovokere unødvendige antivestlige reaktioner. Igen må jeg sige, at denne betænkning ikke hjælper. Den gør sig faktisk selv skyldig i netop det, den advarer imod, nemlig fundamentalisme. Fundamentalister prøver ofte at gennemtrumfe deres synspunkter gennem lovgivning.
Endelig, hr. formand, så føler jeg, at jeg må nævne spørgsmålene til Kommissionen, især spørgsmål 53 af Alf Lomas om racisme og fundamentalisme i Bruxelles. Det er meget vigtigt, at vi tager os af dette spørgsmål, når det kommer op her i Parlamentet.

Mohamed Alí
Hr. formand, vi står i dag over for en betænkning, der vedrører noget så vigtigt og kompliceret som fundamentalisme. I betragtning af den tid, jeg har til rådighed, vil jeg gerne præcisere nogle punkter, som efter min mening ikke fremstår helt klart i betænkningen.
For det første beklager jeg, at der, når der i betænkningen tales om voldelig religiøs fundamentalisme, især henvises til den muslimske fundamentalisme, idet jeg mener, at en enkelt religion ikke har eneret til denne tendens, men at de alle i større eller mindre grad kan lide af den, hvilket hr. Oostlander netop har erkendt. Betænkningen vidner dog om klar uligevægt på dette punkt.
Som det er tilfældet med alle religioner, kan man inden for islam ikke skære alle religionens eksponenter over én kam, for det ville være ekstremt uansvarligt. På baggrund af de forskelligartede islamiske tendenser bør man klart adskille de radikale strømninger fra dem, der på ingen måde stiller spørgsmålstegn ved værdier som frihed og demokrati. Ud fra denne distinktion mener jeg, at dialogen med de europæiske muslimer bør være hævet over eventuel uforsonlighed og intolerance fra den ene eller den anden parts side. I denne forbindelse mener jeg, at Den Europæiske Union bør være opmærksom på, at de politiske bevægelser i de muslimske lande altid til en vis grad er inspireret af islam, og dette bør vi acceptere, så længe respekten for menneskerettighederne og de demokratiske frihedsrettigheder anses for en ufravigelig betingelse.
Endvidere vil jeg dog gerne sige, at stereotyperne inden for visse religioner - hvoraf vi ikke må glemme islam - generelt har rod i manglende oplysninger og kendskab til emnet, hvilket bør afhjælpes med en uddannelsespolitik, som giver mulighed for at lære alle religioner og kulturer at kende, især hvad angår historie og samfundsforhold, og som virkelig fremmer en tværkulturel uddannelse i samhørighed med Europas mangfoldige kultur. I denne forbindelse bør medierne spille en væsentlig rolle ved at korrigere den ofte nemme og hyppige tendens til forudfattede meninger, fordomme og fejlagtige opfattelser, som folk har over for andre kulturer end deres egen.
Som følge heraf må den tværkulturelle indstilling opfattes som en øvelse i to retninger og ikke underkastes et forbehold som »hvis det er muligt«, «hvis det er nødvendigt«. Vi må og skal gå ind for, at der dæmmes op for tvetydige politikker. Med dette som udgangspunkt er det sandsynligt, at vi med større troværdighed og objektivitet kan bidrage til at bremse bestemte fundamentalistiske strømninger.
Hr. formand, kimen til demokratiet - de grundlæggende frihedsrettigheder - må ikke på manikæisk vis opfattes som tilhørende en bestemt kultur eller tradition. Alle kulturer bør have og har mulighed for at tilpasse sig til demokratiet og individets frihedsrettigheder.

Pradier
Hr. formand, hvad angår den udfordring, som fundamentalisterne udgør, må man lykønske ordføreren for den tænkemåde, der ligger til grund for betænkningen, som især lægger vægt på betydningen af forebyggelse af den voldelige fundamentalisme ved at forsøge at forhindre problematiske elementer i at så uorden og splid i Den Europæiske Union, og som kræver vedtagelse af en integrationspolitik, hvilket især hilses velkommen af borgerne i mit land.
Ikke desto mindre har teksten en yderst bekymrende fejlfortolkning. Man går fra fundamentalisme til religiøs fundamentalisme og herfra til islam og til islamisk fundamentalisme, idet islam nævnes ved navn i 19 stykker i teksten. Som om Opus Dei katolske fundamentalisme ikke havde indflydelse på visse regeringer i vores egen Union, eller som om den jødiske fundamentalisme ikke havde betydning for den europæiske politik i det østlige Middelhavsområde.
Betænkningen begrænser sig altså til en beskrivelse eller rettere et anklageskrift mod islam, mod de lande, hvor islam udøves, og dem, der støtter den, og dette betyder, at teksten ikke kan anvendes som grundlag for indgående overvejelser.
Fordi alle de aspekter vedrørende ideologisk eller religiøs fundamentalisme, som er udeladt, bør behandles en dag, stemmer vi ikke for hr. Oostlanders betænkning.

Blokland
Hr. formand, filosoffen Wittgenstein udtalte: «Hvad man ikke kan tale om, derom skal man tie«. Hvad man ikke klart kan definere, må man ikke udtale sig kategorisk om. Fundamentalisme er et fænomen, der vanskeligt kan udtrykkes med ord, særligt hvis man forsøger at give det politiske undertoner. Den foreliggende anbefaling skaber derfor også mere forvirring end klarhed.
Fundamentalisme kan klart skelnes fra religion. Man tror på grundlag af en personlig overbevisning, hvor erfaring, forstand og hjerte spiller en rolle. Menneskelig magt og tvang er her udelukket. Ved fundamentalisme er angst og tvang netop centrale motiver. Der er tale om afsporet religion. Det forekommer også hos ideologiske strømninger. Tænk på kommunismen under Stalin og Mao.
Et andet eksempel er relativismen. En form herfor er den uheldige udtalelse om, at ingen religion bærer kimen til had i sig. Dette skulle gøre tolerance muligt med hensyn til og for alle religioner. Men hermed negligerer man trosretningernes sandhedsprætention.
Jeg er selv overbevist kristen. Biblen er for mig Guds ord, der angiver normerne for mit liv. I Kristus, der sagde: «Jeg er vejen, sandheden og livet«, ved jeg, at jeg er frelst. Andre trosretninger er ifølge denne tro vantro. De bærer, kan man sige, kimen til had i sig, fordi de ikke anerkender Biblens Gud som den eneste.
Men denne overbevisning kan man ikke kalde for fundamentalisme. Den opstår, når vi vil tvinge de andre til at tro det samme. Europas fortid viser øjeblikke, hvor det gik forkert. Hver gang skyldtes det, at staten tiltog sig magt i religiøse anliggender, eller kirken fik magt på det verdslige område. Kirke og stat skal være adskilte. Dermed bliver staten dog ikke neutral, som det påstås i betænkningen. Ingen stat er neutral, se blot på Europa. Vores retsordener og demokratier er grundfæstet på vestlige, kristelige værdier. Dermed har vi taget parti. Mennesker, der ønsker at bo her, kan blive bedt om at indordne sig under denne retsorden, men dette krav vil de ikke opfatte som neutralt.

Ford
Hr. formand, først vil jeg gerne stille Dem et spørgsmål. Betænkningen er baseret på en beslutning om farerne ved fundamentalisme, men fremstår i vores arbejdsdokument som »Fundamentalisme: udfordring af den europæiske retsorden«. Jeg har gennemgået hele betænkningen og kan ikke se, at det noget sted er aftalt at ændre titlen. Jeg håber, at De i morgen tidlig vil anmode formanden om at udtale sig om, hvorvidt denne titelændring er acceptabel.
Den beslutning, som denne betænkning er baseret på, beskriver rædslerne i det tidligere Jugoslavien, hvor de kristne undertrykte muslimerne - som en del af konflikten - samt massakrerne i Rwanda og Burundi, Rabins morderes blinde fanatisme - hvor hensigten helt klart er at medtage den jødiske fundamentalisme - og selvmordsbombemændene i Israel - islamisk fundamentalisme. Alt dette er sket unden for Den Europæiske Union, men betænkningen drejer sig tilsyneladende om islamisk fundamentalisme i Den Europæiske Union.
Der er begået to fejl: For det første burde denne betænkning ikke være udarbejdet af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, for det andet har hr. Oostlander behandlet emnet på en bestemt måde, der ikke er i overensstemmelse med de oprindelige forslagsstilleres ønsker eller for den sags skyld beslutningens karakter.
Der er 19 henvisninger til islam, men ingen til andre religioner. Betænkningen fremstiller stereotypt islam som terrorisme. Fem ud af begrundelsens syv sider handler om islam. Jeg ved ikke, hvordan Europas to-tre millioner muslimer har det med det. Betænkningen nævner slet ikke de kirker, der kalder sig »kristne«, eller det racehad, de prædiker.
Betænkningen nævner heller ikke, at der er forsøg på at importere denne religiøse fundamentalisme til Den Europæiske Union fra USA. Den nævner heller ikke de abortmodstandsterrorister, der i kristendommens navn har dræbt både udøvere og modtagere af fri abort - også en form for terrorisme, som forsøges importeret hertil. Den siger intet om de ekstremistiske elementer i Orangeordenen, der brændte tre protestantiske børn ihjel, fordi deres moder var katolik.
Jeg er enig i, at vi må stå sammen om at bekæmpe terrorismen. Jeg er lidt bekymret over situationen med Europol. Vi har pligt til at finde ud af, hvor den egentlige trussel kommer fra. Tilhængerne af Taleban udgør en mindre fare for Europa end tilhængerne af Ku Klux Klan, som befinder sig i det fjerneste hjørne af Parlamentet.

Nordmann
Hr. formand, i modsætning til den forrige taler, anklager jeg ikke hr. Oostlander for den titel, han har valgt til sin betænkning, for det er svært at finde ud af, om visse religioner med deres indflydelse i det civile og private liv er forenelige eller ej med vores forfatningsmæssige principper, vores europæiske værdier, det vil sige individets frie valg og den måde, hvorpå han inden for lovens rammer agter at leve sit liv.
Og jeg mener, at det, man netop kan bebrejde hr. Oostlander, er, at han ikke beskæftiger sig tilstrækkeligt med dette grundliggende spørgsmål, som bringer os tilbage til det, der kunne være en samling af fælles principper for de forskellige stater og begyndelsen på en europæisk forfatning.
Denne samling af principper, hr. formand, har i visse lande et smukt navn: verdsligheden. Dette er den bedste beskyttelse mod alle fundamentalister og mod ethvert overgreb fra religionen på offentligheden og individets privatliv.

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg forsvarer også den verdslige indstilling som fælles udgangspunkt for at leve i et samfund. Men jeg vil gerne understrege, at jeg var medunderskriver på forslaget til den henstilling til Rådet, der har givet anledning til denne betænkning. Og da vi underskrev dette forslag, var vi nogle stykker, som gerne ville understrege, hvorfor vi syntes, det var så vigtigt på dette tidspunkt at hæve stemmen mod intolerancen, mod de ekstremistiske og fundamentalistiske strømninger i alle religioner, men også mod de ekstremistiske ateistiske strømninger - dem, som forsøger at forhindre, at folk gennemfører deres livsprojekt, hvis dette indbefatter deres religion - og erindre de grusomheder, vi har set som følge af kampen mellem religioner i det tidligere Jugoslavien, og - som den forrige taler fra min gruppe, hr. Ford, ligeledes mindede om - også i Irland.
Det drejede sig om at finde ud af, hvordan vi kunne etablere en dialog, hvordan vi kunne få de religiøse ledere i tale og fremme alle de gode handlinger, som kunne bidrage til at løse konflikten. Og det gjorde vi i dagene efter den islamiske konference i Iran, for vi mente, det var vigtigt at tilbageerobre nogle af de kvindelige stemmer - og her henviser jeg meget specifikt til kvinderne - inden for islam og andre religioner, som forsøger at skabe udvikling, at få et bedre liv og opnå fredelig sameksistens. Det er efter min mening et interessant initiativ. Men det er også et initiativ, som nemt kan blive misforstået som et negativt signal af alle de millioner af muslimer, der bor i Europa, og dette finder jeg faktisk farligt. Jeg har ikke tid til at gå mere i dybden, men jeg vil stemme imod denne betænkning.

Gradin
Hr. formand, jeg har med stor interesse læst parlamentsmedlem Oostlanders betænkning. Den drejer sig om et både følsomt og besværligt emne. Grundspørgsmålet er, hvordan vi skal forholde os til forskellige former for religiøs ekstremisme. Det svar, vi giver, er tæt forbundet med respekten for menneskers grundlæggende friheder og rettigheder. Det gælder imidlertid også om at drage en tydelig grænse for, hvilken form for adfærd, vi aldrig kan acceptere, uanset hvordan den motiveres.
Tolerance er et selvfølgeligt udgangspunkt. Inden for religionsfrihedens rammer er der plads til adskillige trosretninger, også en del ekstreme sådanne. Grænsen er dog definitivt overskredet i samme øjeblik, at vold eller nogen form for tvang er med i billedet. Så er det ikke længere et spørgsmål om ytrings- og religionsfrihed. Vores opgave bliver da at beskytte de svage og udsatte mennesker samt at værne om det åbne samfunds grundværdier.
I Unionen har vi i flere år deltaget aktivt i arbejdet med at skabe et tryggere og sikrere Europa. Der er også taget en lang række initiativer. Lad mig begynde med politisamarbejdet: Europol-konventionen er nu endelig ratificeret. Ordføreren beklager, at Europol først om to år vil kunne behandle terrorisme. Både medlemsstaterne og Kommissionen er imidlertid nu enige om, at samarbejdet skal begynde allerede den 1. januar 1999. Den første fase i forberedelsearbejdet blev for øvrigt indledt allerede i sidste måned, da en projektgruppe blev oprettet. Ordføreren opfordrer i sin betænkning også Unionen til at føre en konsekvent og enig politik over for regeringer, som på forskellig måde opmuntrer, støtter eller tolererer terrorisme. Jeg mener, at dette allerede sker. En lang række både politiske og praktiske aktiviteter viser, at EU's medlemsstater aktivt og kontinuerligt arbejder for at forbedre terroristbekæmpelsen i Europa. Dette sker både ved intern samordning, f.eks. via de kontaktpersoner, der er udsendt, og ved en konstant dialog med lande uden for Unionen.
Der sker også en værdifuld samordning ved hjælp af de forskellige arbejdsgrupper, der er oprettet inden for både den anden og den tredje søjle. Også dette har forbedret medlemsstaternes muligheder for at føre en dialog om, hvordan vi med fælles kræfter kan bekæmpe terrorisme. Når det gælder sanktioner mod lande, som mistænkes for at støtte eller tillade terrorisme, foretrækker medlemsstaterne tydeligvis at agere via internationale fora som De Forenede Nationer.
Hr. formand, vi lægger også stor vægt på det arbejde, der udføres for at forebygge, at forskellige former for voldshandlinger opstår. Der er taget en række initiativer for at fremme tolerance og øget forståelse både inden for og uden for Unionens grænser. Dette er bl.a. sket i form af forskellige samarbejdsaftaler. Et sådant eksempel er Europa-Middelhavsaftalen og Barcelona-deklarationen, som ligger til grund for denne aftale. Der stipuleres f.eks. regelmæssige møder mellem repræsentanter for forskellige trosretninger, for religiøse institutioner, teologer, akademikere og andre berørte. Desuden er disse forpligtelser blevet fulgt op med en række indsatser, som nåede et højdepunkt ved et seminar om dialog mellem kulturer og civilisationer i Stockholm i april 1988.
Kommissionen har også opmuntret flere andre initiativer for at forøge dialogen mellem forskellige kulturer. Et eksempel på dette er det uformelle møde i Toledo i 1995 mellem repræsentanter for forskellige religiøse og filosofiske traditioner. I diskussionerne blev der lagt vægt på betydningen af, at dialogen mellem religionerne uddybes. Kommissionen støttede for øvrigt også et lignende initiativ i København i 1996.
Vi bør heller ikke glemme mediernes rolle for at forbedre forståelsen mellem kulturer og religioner. Derfor støtter Kommissionen uddannelsen af journalister fra Unionen og andre lande ved det europæiske journalistcenter i Maastricht. Her indgår for øvrigt kurser, som behandler bl.a. ikke-diskriminering, tolerance og minoritetsspørgsmål. Der er også et specielt medieprogram, som Kommissionen har oprettet for at udvide samarbejdet mellem medierne i Middelhavsområdet.
Hr. formand, en forebyggende politik må også indbefatte aktiviteter for at bedre integrere religiøse minoriteter i samfundet. Jeg støtter helt parlamentsmedlem Oostlanders opfattelse, at der må aktive foranstaltninger til for at styrke deres stilling på arbejdsmarkedet. Endvidere må deres aktive deltagelse i det politiske liv både lettes og opmuntres. Det er vigtigt at undgå segregation og diskriminering samt de voldshandlinger, som næsten altid bliver resultatet af dette.
Med hensyn til information og forskning efterlyser ordføreren en sammenlignende undersøgelse af islams og muslimske organisationers stilling i medlemsstaterne. Et forslag til udformning af en sådan undersøgelse er allerede ved at blive udarbejdet af Kommissionen. Der skal holdes et møde til efteråret, hvor man sammen med medlemsstaterne skal beslutte om denne undersøgelses omfang og indhold.
Der er altså allerede en lang række aktiviteter i gang, både i medlemsstaterne og på europæisk niveau, for at øge forståelsen mellem kulturer samt forebygge og bekæmpe terrorisme, som bygger på religiøse argumenter.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Grænseoverskridende samarbejde (TACIS)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (Á4-0179/98) af Karamanou for Udvalget om Regionalpolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet og Regionsudvalget om grænseoverskridende samarbejde inden for rammerne af TACIS-programmet (KOM(97)0239 - C4-0280/97).

Karamanou
Hr. formand, mine damer og herrer, det er mig en stor ære på vegne af Udvalget om Regionalpolitik at fremlægge betænkningen om grænseoverskridende samarbejde inden for rammerne af TACIS-programmet, så Parlamentet kan tage stilling hertil. Samtidig vil jeg benytte lejligheden til at udtrykke min store tilfredshed med de initiativer, Kommissionen og Europa-Parlamentet har taget for at fremme det grænseoverskridende samarbejde, som omfatter grænserne mellem Rusland, Belarus, Ukraine og Moldavien og Finland, grænserne til de baltiske stater samt grænserne til de central- og østeuropæiske lande, der søger om optagelse i EU.
Det er ganske overflødigt at understrege, hvor vigtigt det grænseoverskridende samarbejde er, og hvor meget det kan bidrage til processen i retning af større integration på det europæiske kontinent, økonomisk og social samhørighed, forbedring af de grænseoverskridende relationer, udbredelse af de demokratiske principper, konsolidering af freden, skabelse af godt naboskab og gensidig forståelse. Det er vigtigt, at Unionen efter udvidelsen uddyber sine forbindelser med Rusland, Ukraine og de øvrige nye uafhængige stater på grundlag af partnerskabsaftaler og i overensstemmelse med forslagene i Agenda 2000.
Under planlægningen og gennemførelsen af programmerne bør vi have opmærksomheden rettet mod den kommende udvidelse af Den Europæiske Union, således at der tages hensyn til prioriteringer som styrkelse af Europas ydre grænser, idet regionalpolitikken i voksende grad bør lægge vægt på det grænseoverskridende samarbejde, samtidig med at de nødvendige midler sikres.
TACIS-CBC-programmet er koncentreret dels om overførsel af knowhow, dels om infrastrukturarbejder i mindre målestok. For første gang vil der blive anvendt bevillinger til direkte investeringer inden for rammerne af de grænseoverskridende samarbejdsprogrammer. Formålet er at støtte levedygtige programmer, der støttes af instanser på begge sider af grænserne. Programmer, hvor planlægningen foregår decentralt, og hvor formålet er at lette den lokale handel langs grænserne, skabe mangesidede korridorer til forbindelse af Den Europæiske Union med vores østlige naboer samt at støtte grænseområderne, så de bliver i stand til at overvinde de særlige udviklingsproblemer, som de møder på grund af deres perifere karakter, samt lokalisere de lokale grænseoverskridende miljøproblemer.
Samarbejdet langs de ydre grænser er forståeligt nok præget af betydelige økonomiske, sociale og kulturelle forskelle. Grænseregionerne er som regel præget af lav befolkningstæthed på grund af frygten for militær invasion fra nabolandene, og den økonomiske vækst er begrænset, idet kernen i de menneskelige aktiviteter fortrinsvis koncentreres i det indre af landet. Disse områder bliver mere og mere periferiske, med svage strukturer og uden service i form af transport, eftersom vejene ofte løber langs grænserne. Gennemførelsen af forskellige regionalpolitikker på de to sider af grænserne forværrer selvsagt situationen.
På baggrund af udviklingsbehovene og kravene om et fælles grænseområde bør Den Europæiske Union afsætte en langt større andel af TACIS-midlerne til de nordvestlige områder i Rusland. De økonomiske og politiske forhold i Rusland har konsekvenser for hele det europæiske kontinent, mens fremtiden for det grænseoverskridende samarbejde under TACISprogrammet hænger nøje sammen med fremskridt hen imod mere demokrati. Demokratiet bør udvikles og styrkes, bl.a. ved en styrkelse af borgernes samfund og dets strukturer.
Den Europæiske Union kan og bør hjælpe de russiske myndigheder med at løse deres problemer, forbedre borgernes levevilkår og fremme demokratiet og stabiliteten i området. Miljøsamarbejdet bør fortsat være en af prioriteterne for TACISCBC-programmet. De grænseoverskridende kontakter har afsløret omfattende og alvorlige miljøproblemer i områderne omkring grænsen til Finland. Industriforureningen udgør en alvorlig trussel mod miljøet i det nordlige område og i Østersøen. Desuden udgør problemer med den nukleare sikkerhed i Rusland og områderne nær grænserne til Den Europæiske Union i sig selv en særlig kategori af alvorlige problemer.
Det er endvidere vigtigt at sikre, at de regionale og de lokale myndigheder samt arbejdsmarkedets parter deltager i planlægningen og gennemførelsen af disse foranstaltninger. Derfor vil jeg understrege vigtigheden af en »Small Project Fund« i lighed med den ordning, der gælder for PHARE- og INTERREG-programmerne, hvorigennem man støtter mindre projekter på lokalt plan. For at sikre en rationel og effektiv udnyttelse af midlerne er det desuden nødvendigt at koordinere programmerne INTERREG, TACIS og PHARE. Derfor foreslår vi, at Kommissionen opretter en fælles fond for grænseoverskridende projekter mellem EU og tredjelande. Endvidere er en forbedring og forenkling af de langsomme, komplekse og bureaukratiske procedurer nødvendig, ligesom Kommissionen bør rationalisere sin administrative praksis for bedre at kunne imødekomme de regionale behov. For fremtiden bør det grænseoverskridende samarbejde bygge på en fælles og integreret, langsigtet grænseoverskridende strategi.

Seppänen
Hr. formand, fru Karamanou, som hører hjemme langt uden for Østersøbækkenet, har udfærdiget en sagkyndig betænkning også med hensyn til problemerne i Østersøen. Det skal hun have mange tak for.
Det største problem ved udviklingen af TACIS-programmet er bureaukrati, og der er to af slagsen. Der er EU-bureaukrati ved bevilgningen af bistand og et helt eget bureaukrati i bistandens modtagerlande. EU's bistandsprogrammer er for det første ofte sporadiske og for det andet overlappende, og bistanden koordineres ikke indbyrdes mellem Fællesskabets forskellige programmer.
I TACIS er der tale om ganske små pengebeløb. De er på en måde øremærket til sådanne formål, at det ikke altid er de bedste projekter, som bliver valgt. TACIS-midlerne er EU's politiske buffer mod bistandslandene. EU er gennem G7-gruppen forpligtet til f.eks. opbygningen af beskyttelsen om Tjernobyl-reaktoren, uden at de, som var forpligtede, havde budgetmidler med et tilhørende retsgrundlag dertil. De fornødne midler tages fra TACIS-programmet. Således er det en politisk reservefond.
Denne kritik er ikke nødvendigvis rettet mod grænseoverskridende samarbejde. Der er ofte to parter, som kender hinanden. Derfor er det muligt at anvende midlerne mere fornuftigt end at sprede dem i f.eks. Siberien, hvor der ikke findes tilsvarende parter. Der er plads nok til penge i Siberien. Det er vigtigt at fremme de projekter, som kan kontrolleres. Det ser ud til, at TACIS-bistanden stort set er monopoliseret, og midlerne ofte går til dem, som har en god bistandansøgningsteknik. Vi bør blive fri for denne favorisering af konsulenter.

Myller
Hr. formand, jeg vil også takke parlamentsmedlem Karamanou for, at hendes betænkning har et udmærket og tilstrækkelig konkret indhold. Da jeg selv er det østligste medlem af Europa-Parlamentet og kommer fra et sted i nærheden af den russiske grænse, har det for mig ikke været muligt at undgå ofte at blive kontaktet vedrørende problemer, som har forbindelse med det grænseoverskridende samarbejde mellem Finland og Rusland. Således synes jeg godt om de idéer, som er indeholdt i denne betænkning, og det er, at også i rammerne af TACIS-programmerne skal opnås langsigtethed, og at TACIS-CBC-programmerne skal være flerårige, og deres administration skal være forenelig med INTERREG-programmet for at sikre en effektiv anvendelse af midlerne.
I betænkningen foreslås en fælles fond til grænseoverskridende samarbejde. Det er en udmærket måde at løse problemet på. Forslaget fra Udvalget om Regionalpolitik om, at koordineringen af TACIS-CBC og INTERREG skal tages med i reformen af strukturfonden, synes jeg, er meget godt og velkomment.
En vigtig stillingtagen er også, at samarbejdet mellem regionale myndigheder forsøges prioriteret, og at i fremtiden, når man er blevet fri for de administrative problemer, skal midlerne, som anvendes til TACIS-programmet, klart øges, og miljøspørgsmålene, reduceringen af de sociale forskelle samt de konkrete problemer, som er knyttet til grænseovergange, prioriteres. Grænsen mellem Finland og Rusland er også en grænse mellem EU og Rusland, og Den Europæiske Union skal tage ansvaret for, at tingene kører tilfredsstillende ved grænseovergangsstederne.

Schröder
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren, som i Udvalget om Regionalpolitik har vist, at hun med stor charme og gennemslagskraft har gjort denne betænkning til en succes. Nogle få afvigende punkter: Ordføreren kræver en fælles fond til grænseoverskridende projekter mellem EU og tredjelande. Efter min mening er der her risiko for at få sammenblandet midler fra programmer, som i dag er adskilt. I dag ved vi, hvor meget EU's medlemsstater får, og hvor meget ikke-medlemsstaterne får. Det bør også være sådan fremover.
Desuden vil ordføreren gerne give afkald på offentlig licitation ved mindre projekter og gøre denne overflødig. Selvom vi alle sammen er imod overdrevet bureaukrati, så er jeg dog af den opfattelse, at de gældende regler for offentlige kontrakter også skal følges i forbindelse med småprojekter.
Til slut: Selvom nogle af de tilgrænsende stater finder, at et specfikt Østersø-program ville være fornuftigt, så er jeg dog af den opfattelse, at vi - hvis vi indførte dette - ville få brug for flere særskilte budgetmål i fremtiden. Vi bør altså afstå fra et sådant specifikt program.

Vallvé
Hr. formand, for det første vil jeg gerne lykønske fru Karamanou, for jeg mener, at hun har udarbejdet en fremragende betænkning om grænseoverskridende samarbejde inden for rammerne af TACIS-programmet. Der er som bekendt tale om en af de længste grænser i Den Europæiske Union - de 1.300 km, der adskiller Rusland og Finland - en grænse, hvor der længe har været konfrontation, og som i lang tid har været totalt lukket.
Omkring disse grænser til østlandene er det grænseoverskridende samarbejde mere kompliceret end inden for Den Europæiske Union. Disse områder er præget af økonomiske, sociale, kulturelle og organisatoriske forskelle, og det gør samarbejdet meget vanskeligere. Det kræver de regionale og lokale myndigheders deltagelse. Det grænseoverskridende samarbejde finder ofte sted på kommunalt plan, men for at det skal blive effektivt, er der behov for større koordination og gennemsigtighed samt oplysning og uddannelse af de lokale myndigheder i, hvad de kan gøre for det grænseoverskridende samarbejde. Ellers bliver programmerne bureaukratiske og dermed virkningsløse.
Det er sandt, at disse projekter kræver opbygning af infrastruktur, og der skal også tages højde for, at de grænseoverskridende projekter ikke er projekter i grænseområderne. Det er projekter, der strækker sig fra den ene til den anden side over grænsen, og som fremmer den indbyrdes tilnærmelse mellem byerne på begge sider.

Hautala
Hr. formand, også Gruppen De Grønne er meget tilfreds med fru Karamanous betænkning om TACIS-programmet. Vi kan varmt gå ind for de grundlæggende forslag i hendes betænkning, som en idé om etableringen af en fælles fond og tanken om, at al aktivitet meget klart skal koordineres med andre finansieringsinstrumenter, bl.a. med INTERREG.
Det er meget vigtigt, at TACIS bliver til et sådant fleksibelt instrument, fordi problemerne på østsiden af den europæiske grænse er enorme, og det er sikkert ikke forgæves en gang til at minde om den velfærdskløft, som befinder sig ved denne grænse mellem Rusland og Finland. Den anses for at være større end velfærdskløften mellem Mexico og USA.
Jeg synes, at i fremtiden skal miljøproblemerne fremhæves, og vi anser det for rigtig, at kernesikkerhedsproblemerne nævnes selvstændigt i betænkningen. Tæt på den anden side af Den Europæiske Unions og Finlands grænse findes der en snes yderst farlige kernereaktorer: I Kola, Skt. Petersburg og i det nordligste hjørne af Kola-halvøen, i Murmansk, er der militære reaktorer, som der også skal tages hensyn til. Heldigvis har Den Europæiske Union støttet arbejdet lidt, hvorved der er gjort et forsøg på at finde indledende løsninger til disse enorme problemer. Men målet bør være, at disse kernereaktorer virkelig tages ud af brug, og at affaldsproblemerne kan løses på en tilfredsstillende måde.
Jeg vil også gerne nævne, at på grund af denne enorme velfærdskløft er det vigtigt, at der i Rusland udvikles en hensigtsmæssig socialpolitik. Hvis det ikke sker, er jeg sikker på, at problemerne eksploderer når som helst.

Bösch
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer. Jeg vil gerne gratulere ordføreren hjerteligt med denne betænkning. Denne betænkning understreger nødvendigheden af, at vi som Europa-Parlament til stadighed beskæftiger os med udviklingen i udkanten af vores unionsområde og især lejlighedsvis kontrollerer, hvordan Kommissionen gennemfører politikkerne, især i de store udenrigspolitiske programmer MEDA, TACIS og PHARE.
Vi ved - og talrige talere har allerede været inde på det - at vi på TACIS-området har at gøre med lande, som har en helt anden tradition som grundlag for deres politik end den, vi er vant til. Derfor fortjener Kommissionen at blive mødt med forståelse, hvis det ind imellem ikke lykkes med det samme at opnå de ønskede resultater. På den anden side kan og må vi forvente af Kommissionen, at den ganske klart siger, hvilke forudsætninger den mener at måtte have for at kunne gennemføre disse politikker ordentligt, f.eks. på TACIS-området. Kun på den måde er det i sidste ende muligt at gennemføre politikkerne. Når alt kommer til alt, er det også parlamentets opgave at undersøge dette.
Noget, som hidtil ikke er blevet nævnt i denne diskussion, er eksempelvis den kendsgerning, at Budgetkontroludvalget i forbindelse med anvendelse af midlerne til det grænseoverskridende samarbejde (TACIS) har fastholdt, at man hidtil, altså i årene 1996 og 1997, har anvendt hele ECU 58.000 af de i alt estimerede ECU 60 millioner. Jeg håber, at vi i en senere betænkning kan berette om bedre udførelser, og at gennemførelsen af det tema, De har berørt, så også vil have slået noget stærkere igennem.

Otila
Hr. formand, det er jo hensigten med TACIS-programmet at lette modtagerlandenes, det vil sige Ruslands, de andre SNG-landes og Mongoliets, overgang til demokrati og markedsøkonomi og at fremme integrationen af modtagerlandene med den internationale økonomi.
Det er lykkedes finnerne at få gode projekter gennem programmet specielt til grænseregionsforanstaltninger i Rusland og også andre steder. Erfaringerne med TACIS-programmerne er ikke udelukkende positive. Det er typisk for projektet, at et udenlandsk firma bringer sine konsulenter med sig til modtagerlandet og ikke bruger den lokale ekspertise og kapacitet, selvom de findes og endda er af højt niveau. Dette har med føje forårsaget irritation ikke mindst i Rusland. Desuden mangler programmet en egentlig investeringskomponent. Selvom der er snakket om øgelse af investeringsmulighederne, er den konkrete ændring ikke kommet endnu. Til hvilken nytte skal man foretage tekniske og økonomiske analyser, hvis ændringerne ikke kan gennemføres, skønt dokumenterne viser, at de vil være nyttige? Finansieringsmulighederne skal absolut forbedres.
Til sidst vil jeg specielt pointere en hurtig løsning af miljøproblemerne og kernesikkerhedsspørgsmålene i Unionen og Ruslands grænseområder ved også at benytte TACIS-programmet.

Gradin
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske det ærede medlem, fru Karamanou, med betænkningen og beslutningen om grænseoverskridende samarbejde inden for rammerne af TACIS-programmet. Dette samarbejde får større og større betydning efterhånden. Et udvidet EU får en lang fælles grænse med Rusland, Belarus og Moldavien, såvel som direkte adgang til Sortehavet. Grænseoverskridende samarbejde inden for TACIS-programmet vil bidrage til økonomisk udvikling og stabilitet i hele regionen.
I betænkningen har aktioner på miljø- og energiområdet høj prioritet. Det synspunkt deles af Kommissionen, hvilket illustreres ved, at over 30 % af programmets budget i 1996 og 1997 gik til projekter inden for disse områder. Desuden fremhæves det i betænkningen, at der er behov for at støtte fjernelsen af praktiske hindringer for grænseovergang og toldklarering. En stor del af projekterne under TACIS-programmet for grænseoverskridende samarbejde vedrører forbedringer på disse områder. I fremtiden vil sådanne aktiviteter ikke alene koncentrere sig om lokal transit, men projekterne kommer også til at vedrøre grænseovergange i de vigtigste trafikkorridorer, der forbinder de nye uafhængige stater med Central- og Vesteuropa.
Gennemførelsen af programmet er blevet forsinket, men som ordføreren understreger, skyldes det hovedsagelig samarbejdets grænseoverskridende karakter. Det har vist sig at være særligt vanskeligt at gennemføre infrastrukturprojekter, som ofte involverer både ministerier og forskellige myndigheder. Der er dog behov for forbedringer. Et eksempel er stærkere bånd til de eksisterende administrative strukturer i andre EU-programmer for grænseoverskridende samarbejde.
Kommissionen er enig med ordføreren i, at uddannelse og udvikling af den lokale administration også bør have høj prioritet i det grænseoverskridende samarbejde. Kommissionen har for 1997 bevilget ECU 1 million til regionale initiativer til forøgelse af kapaciteten. Disse projekter står nu foran gennemførelse.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at det grænseoverskridende samarbejde i Øst- og Centraleuropa får større og større betydning. Parlamentets betænkning og dagens forhandling har været et nyttigt bidrag til udviklingen af Unionens politik på dette område.

Formanden
Præsidiet vil gerne ønske ordføreren, fru Karamanou, tillykke med Parlamentets generelle modtagelse af denne vigtige betænkning.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 19.50)

