Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Andrews
Hr. formand, tak fordi De har givet mig denne mulighed for at rejse spørgsmålet over for Dem. I dag er det 25-års-dagen for, hvad der er kendt som Den Blodige Søndag i Londonderry i Irland. Den kaldes sådan, fordi 30 uskyldige civile blev dræbt af sikkerhedsstyrkerne. Jeg har i hånden et beslutningsforslag om Den Blodige Søndag, som bliver forelagt i det britiske Underhus i dag.

Formanden
Hr. Andrews, det gør mig ondt, men det spørgsmål, De rejser har, dets vigtighed til trods, intet at gøre med protokollen.

Andrews
Hr. formand, jeg ville blot anmode Parlamentet om at støtte hr. Humes beslutningsforslag.

Formanden
Godt, hr. Andrews. De tilstedeværende har hørt Deres råd, og jeg regner med, at de vil følge det. I alle tilfælde - gentager jeg - har emnet, hvor vigtigt det end er, ikke meget at gøre med protokollen.
(Protokollen godkendtes)

Artikel K.9 i EU-traktaten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0349/96) af Lambraki for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet om eventuel anvendelse af artikel K.9 i traktaten om Den Europæiske Union (KOM(95)0566 - C4-0560/95).

Lambraki
Hr. formand, Europa-Parlamentets strategi med hensyn til at gøre Den Europæiske Unions indsats på de områder, der henhører under tredje søjle, mere effektiv har hidtil bestået i at opfordre til anvendelse af overgangsbestemmelsen i artikel K.9. Det har også krævet en genforhandling af den tredje søjle.
Artikel K.9 i traktaten om Den Europæiske Union åbner med sin overgangsbestemmelse mulighed for at anvende EF-traktatens artikel 100 C på seks af de ni områder, der er omhandlet i artikel K.1. Disse seks områder er:
1.asylpolitik; 2.regler for personers passage af medlemsstaternes ydre grænser og udøvelse af kontrol heraf; 3.indvandringspolitik og politik over for tredjelandsstatsborgere; 4.bekæmpelse af narkotikamisbrug; 5.bekæmpelse af svig på internationalt plan; 6.civilretligt samarbejde.På disse seks områder kan EF-traktatens artikel 100 C altså anvendes. Denne mulighed har kun været behandlet én gang før. I erklæring nr. 31 om asyl, der findes som bilag til slutakten i traktaten om Den Europæiske Union, opfordres Rådet til at behandle spørgsmål i forbindelse med medlemsstaternes asylpolitik med henblik på, at der inden begyndelsen af 1993 kan vedtages en fælles aktion til harmonisering af forskellige aspekter af denne politik.
Efter dette første initiativ har Kommissionen ikke foretaget en fornyet behandling af spørgsmålet og har heller ikke på trods af et stadigt pres fra Europa-Parlamentet taget andre initiativer. Den har således spildt kostbar tid, og der er ikke sket fremskridt med den tredje søjle. Hvis Europa-Parlamentet i dag insisterer på øjeblikkelig anvendelse af artikel K.9, er det højst sandsynligt - som Kommissionen også nævner - at vi forårsager komplikationer, når visse spørgsmål skal gøres til fællesskabsanliggende, og kan komme til at give indtryk af, at vi finder den nuværende mekanisme tilfredsstillende, selv om vi i virkeligheden alle er klar over de ulemper, der er ved anvendelsen af artikel K.9.
Disse ulemper er:
a)Omdannelsen til et fællesskabsanliggende på grundlag af proceduren i artikel 100 C har begrænsninger.b)Overførslen omfatter ikke alle områder, der er nævnt i artikel K.1, men kun seks af dem. Det strafferetlige samarbejde og toldsamarbejdet er udelukket.c)Europa-Parlamentet har kun ret til en almindelig høring i medfør af artikel 100 C og kan således ikke behandle områder, som vedrører de borgere, det repræsenterer.d)Den i artikel K.9 omhandlede procedure er umådelig tung. Der kræves enstemmighed i Rådet, for at der kan træffes afgørelser, og medlemsstaterne skal vedtage en sådan beslutning i overensstemmelse med deres forfatningsmæssige procedurer. Det indebærer f.eks. i Danmarks tilfælde, at vedtagelsen skal ske enten med fem sjettedeles flertal i Folketinget eller med et flertal af Folketingets medlemmer og en efterfølgende folkeafstemninge)Der sikres ikke tilstrækkelig demokratisk kontrol.I dag er vi nødt til at koncentrere vore bestræbelser om at få den tredje søjle sat på regeringskonferencens dagsorden som et af hovedpunkterne. Jeg tror, at samarbejdet på det retlige og udenrigspolitiske område kan bidrage væsentligt til den indsats, vi alle gør for at bringe den europæiske borger og Den Europæiske Union tættere sammen.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, udarbejdelsen af fru Lambrakis betænkning om anvendelsen af artikel K.9 faldt i en interessant fase. Behandlingen i udvalget forløb parallelt med regeringskonferencens drøftelse af spørgsmålene: Hvad sker der med den tredje søjle? Hvad sker der med de spørgsmål, der henhører under den tredje søjle? Hvordan skal de fremover behandles i den reviderede traktat? Hvad skal overføres til den første søjle, hvad under ingen omstændigheder? Hvis der foretages en overførsel til den første søjle, hvad skal struktureres demokratisk og hvordan?
Derfor vil jeg ikke umiddelbart begynde med et emne i betænkningen, men derimod med et spørgsmål. Vi har i de seneste uger flere gange fået at vide - det ville være meget interessant, hvis Parlamentets observatører på regeringskonferencen ved lejlighed kunne tage stilling hertil - at det er planlagt at lade visse elementære områder af fællesskabspolitikken, som fru Lambraki også har taget op, som f.eks. narkotikabekæmpelse eller indvandringsog asylspørgsmål, henhøre under en ny søjle - 1 A så at sige - dvs. at foretage en overførsel fra tredje søjle til den første, men i en slags særlig struktur, dvs. den særlige struktur skal tjene til, at der ganske vist opstår fællesskabsret, men uden for Europa-Parlamentets kompetence.
Jeg gentager dette: Med en sådan struktur overfører søjle 1 A, hvilket vi glæder os over her, elementære, absolut nødvendige politikker til fællesskabsrettens område, til fællesskabspolitikken med udelukkelse af demokratisk kontrol. Det forekommer mig i forbindelse med hele debatten også om artikel K.9 gang på gang at være den ideologiske kontekst. Det drejer sig om, at der afgives forslidte erklæringer om, at vi naturligvis har brug for en fælles asylstrategi. Der er her nævnt kapløbet om at være mest nærig; det vil jeg ikke tage op, da det forekommer mig at være lidt for hårdt. Den vedvarende sænkning af standarden for asyl til den mindste fællesnævner, som i sidste ende betyder, at vi lukker af for andre, er imidlertid en strategi, som er stærkere udpræget i nogle regeringer end i andre, men den findes immervæk.
Hvad angår Europa-Parlamentets indflydelse - det kan vi i hvert fald sige i udvalget både vedrørende fru d'Anconas betænkning om asylpolitik og vedrørende forhandlingen om fru Lambrakis betænkning - er Kommissionens og Rådets reaktion med hensyn til Parlamentets deltagelse lig nul.
Nu vil jeg for Kommissionens vedkommende dog undtage fru kommissær Gradin, som personligt har en helt anden opfattelse, og som behandler Parlamentet meget offensivt. Fru kommissær, jeg understreger dette udtrykkeligt. Hvis man dadler hele Kommissionen, må man udtrykkeligt undtage de demokratisk indstillede kommissærer!
For så vidt angår spørgsmålet om indvandring, for så vidt angår spørgsmålet om en politik til narkotikabekæmpelse, har vi næsten den samme situation: Vi oplever en debat, der altid har samme tilsnit. Vi har brug for fælles aktioner, det er uomstridt. Der findes fænomener, som nationalstaterne i Den Europæiske Union ikke længere kan tackle, det er uomstridt. Den Europæiske Union er det plan, den organisationsform, hvor man mest effektivt kan samarbejde og bedst kan få hold på problemerne. Det er uomstridt. Det fænomen, hvor de nationale parlamenter ved omdannelsen af disse politikker til et fællesskabsanliggende i stadig større omfang udelukkes fra lovgivningsproceduren eller kontrolproceduren til de nye organisationer, som opstår på dette område, er den ene side, og den manglende overførsel af demokratisk kontrol og lovgivningskompetencer til Europa-Parlamentet er den anden side. Dermed opstår der et demokratisk hul i Den Europæiske Union, som antager farlige dimensioner, hvis der ikke snart energisk sættes en stopper for det. Nu må man beklageligvis sige, at vi er dem, der gerne ville gøre det, blot har vi ikke magten til det.
Fru Lambrakis betænkning kommer således på et særdeles interessant tidspunkt. Vi har nu at gøre med en betænkning, som vi ved beskriver et instrument, artikel K.9, som sammen med fællesskabstraktatens artikel 110 kunne føre til, at de nævnte politikker - asyl og indvandring, tredjelandsstatsborgere, bekæmpelse af narkotika, bekæmpelse af svig på internationalt plan - kunne overføres til den første søjle. Blot er det, som vi vedtager her i dag, muligvis på det tidspunkt, hvor vi gør det, allerede overhalet af andre overvejelser på regeringskonferencen og i Rådet. Vi har måske svage anelser om det, men officielt ved vi overhovedet ikke noget, da denne omstændighed er det bedste bevis for, at spørgsmålet om den politiske organisation i forbindelse med disse emner egentlig kun kan betegnes som en stadig større og mere farlig afdemokratisering af politikken i Den Europæiske Union. Fru Lambrakis betænkning gør opmærksom på disse fænomener, påviser, hvordan man eventuelt kunne ændre dette, men den kommer på et tidspunkt, hvor tingene muligvis allerede er lidt længere fremme og løber en smule forbi Europa-Parlamentet. Det er det egentlig beklagelige, man må konstatere i forbindelse med forhandlingen i dag.

Cederschiöld
Hr. formand, artikel K.9, den såkaldte »gangbro« til artikel 100 C, tildeler kun Parlamentet en rådgivende rolle i lovgivningsspørgsmål. Det er en utilfredsstillende situation set fra et demokratisk synspunkt, da hverken Europa-Parlamentet eller de nationale parlamenter har mulighed for at udøve kontrol. Udformningen af artikel K.9 er et eksempel på det såkaldte »demokratiske underskud«. Dertil kommer, sådan som fru Lambraki allerede har beskrevet det så klart, de danske problemer, som var i fokus på topmødet i Edinburgh.
Artikel K.9 er kun blevet anvendt en eneste gang, nemlig i forbindelse med skolebørns rejse med deres skole; det var ikke noget væsentligt spørgsmål i betragtning af de store problemer, der gør sig gældende i Europa. Anvendelse af artikel K.9 kræver enstemmighed i Rådet, og en sådan er så godt som umulig at opnå. Hele konstruktionen falder således på grund af sin egen meningsløshed. Denne opfattelse er Kommissionen enig i. Der er tale om en retstilstand, eller rettere om en manglende sådan, som er alvorlig henset til borgernes sikkerhed; det er et forhold, som dag for dag får stadig større betydning, og som man bør erindre spiller en stor rolle for, hvordan borgerne grundlæggende stiller sig til »Europatanken«.
Artikel K.9 er simpelthen et af de mest tungtvejende vidnesbyrd om nødvendigheden af ikke alene at forenkle traktaten, men også af at lade afgørelser blive truffet med kvalificeret flertal. Jo flere områder, der underlægges EF-søjlen, desto færre problemer bliver der med tredje søjle. Alle europæiske kræfter må derfor søge at fremme en sådan udvikling.
Betænkningen om artikel K.9 er desværre blevet forelagt så sent, at den ikke giver anledning til nye, yderligere manøvremuligheder, inden traktaten skal revideres på regeringskonferencen. Det er imidlertid positivt, at kommissær Gradin nu - på trods af de nuværende problemer med den - tager initiativ til flere gode forslag om asyl, den såkaldte burden sharing , indvandring, korruption og syntetisk narkotika. Måske kan vi også håbe på, at der kommer en meddelelse om organiseret kriminalitet. Udviklingen vil efter al sandsynlighed klarlægge artikel K.9's mangelfuldhed.
De problemstillinger, som en betænkning rejser, bør der tages hensyn til under udvalgsbehandlingen. Ændringsforslag bør først gøres til genstand for et kompromis og dernæst for en afstemning i udvalget. Først derefter, dvs. hvis man ikke når til enighed, kan der være grund til at forelægge ændringsforslagene for plenarforsamlingen. At benytte denne fremgangsmåde for at tilføje punkter, som ikke indeholder noget nyt, mener jeg er forkasteligt. Parlamentets arbejdsformer bør gøres mere seriøse ved at undlade opmuntre til en sådan adfærd. Bl.a. derfor afviser vi alle ændringsforslag bortset fra nr. 5, som vi i særlig grad opfordrer til at vedtage, da det peger på noget, som ikke omtales i betænkningen, og som der er grund til at støtte og understrege.
Regeringskonferencen burde betragte det som en af sine vigtigste opgaver at løse problemerne med hensyn til den indre sikkerhed i Europa og vedtage de fornødne ændringer af artikel K.9. Ansvaret påhviler nu medlemsstaternes regeringer, og Europa-Parlamentet bør, notabene, overveje efter regeringskonferencen at foretage en meget grundig vurdering af K.9 og undlade at fremme et forslag, som er mangelfuldt i henseende til at give de europæiske borgere tryghed, frihed og sikkerhed.

Schaffner
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, op til topmødet i Dublin den 13. og 14. december 1996 sendte præsident Jacques Chirac og forbundskansler Kohl sammen et brev til det irske formandskab, hvori de anførte, at de gældende bestemmelser og procedurer, som er fastlagt i tratkaten om Den Europæiske Union vedrørende samarbejdet om retlige og indre anliggender, var mangelfulde.
Det lader til at Europa-Parlamentet og specielt ordføreren deler dette synspunkt. Som det påpeges af fru Lambraki, underbygges dette synspunkt af de tekniske og juridiske problemer, som er forbundet med anvendelsen af traktatens artikel K.9, der i øjeblikket udgør det egentlige bindeled mellem to mulige fremgangsmåder for spørgsmål, der henhører under den tredje søjle: omdannelse til fællesskabsanliggende eller behandling inden for rammerne af det mellemstatslige samarbejde.
Denne situation, som er præget af de store mangler ved artikel K.9 bekymrer alle de beslutningstagende institutioner i EU lige fra Europa-Parlamentet over Rådet til Kommissionen. Men selv om vi er enige i den stillede diagnose for den organisatoriske sygdom, som plager den tredje søjle, er min gruppe ikke helt enig med hensyn til de midler, der bør tages i brug for at kurere sygdommen. Jeg vil forklare mig nærmere.
Den foreliggende betænkning lægger ikke skjul på, at det drejer sig om så hurtigt som muligt at gøre den tredje søjle til et fællesskabsanliggende. Min gruppe afviser en sådan rabiat løsning. Vi foretrækker at anvende en pragmatisk metode, hvor medlemsstaterne ansvarliggøres i medfør af subsidiaritetsprincippet. Lad os overføre kompetence inden for visse områder fra den tredje søjle til fællesskabssøjlen, i det omfang det tjener til at forbedre sikkerheden for EU's befolkning. På de områder, hvor det mellemstatslige samarbejde har været tilstrækkeligt, er der ingen grund til at gøre proceduren tungere.
Det ud fra sådanne betragtninger, Det Europæiske Råd i Dublin tog det konkrete skridt at nedsætte en arbejdsgruppe for det retlige samarbejde med det formål at anlægge en praktisk synsvinkel på spørgsmålet og udarbejde et katalog over ad hoc-bestemmelser til bekæmpelse af den grænseoverskridende kriminalitet, handelen med narkotika osv. Arbejdsgruppen vil fremlægge konklusionerne af dette arbejde i marts i år, og regeringskonferencen vil dermed kunne bruge materialet med henblik på at skabe en ny og mere effektiv tredje søjle. Dette er af helt afgørende betydning, hvis man vil tilnærme Unionen til borgerne.

Goerens
Hr. formand, jeg vil starte med at meddele, at vi støtter Lambraki-betænkningen. Proceduren i henhold til Maastricht-traktaten - jeg tænker specielt på artikel K.9 - rejser en række problemer, som i allerhøjeste grad bør vække bekymring hos os i vores egenskab af parlamentarikere. Man har nemlig ladet det sikkerhedsmæssige underskud for unionsborgerne, som EU har forpligtet sig til at fjerne inden for rammerne af unionstraktaten, afløse af et demokratisk underskud som følge af gennemførelsen af de nugældende regler. Der er allerede tidligere gjort opmærksom på den besværlige procedure, unionstraktaten foreskriver, når det drejer om at integrere blot et minimum af bestemmelser under tredje søjle i første søjle.
Vi er enige med dem, der går ind for at gøre den tredje søjle til et fællesskabsanliggende og for at indføre en mere effektiv parlamentarisk kontrol og under alle omstændigheder en kontrol, der er betegnelsen værdig. Jeg har selv haft den glæde at udfærdige en rapport om regeringskonferencen, som fokuserer på dette spørgsmål, og haft den ære at overrække rapporten til Luxembourgs premierminister, som i øvrigt lovede at videregive den til regeringskonferencen. Rapporten beskæftiger sig navnlig med de måder, hvorpå de nationale parlamenter kan inddrages i den parlamentariske kontrol med EU-bestemmelserne, specielt med hensyn til indgåelsen af konventioner inden for rammerne af den tredje søjle.
Problemet består i, at de nationale parlamenter gennem ratificeringen af EU-bestemmelserne bliver medlovgivere uden samtidig at udøve nogen form for parlamentarisk kontrol. For hvis denne parlamentariske kontrol, som tidligere blev udøvet af de nationale parlamenter, ikke erstattes af en bestemmelse, der giver Europa-Parlamentet beføjelser til at udøve en sådan og til at påtage sig dobbeltrollen som politisk kontrollant og impulsgiver, vil det sikkerhedsmæssige underskud, vi alle ønsker at fjerne, blive afløst af et demokratisk underskud.
Hr. formand, jeg behøver vist ikke nævne, at vi er modstandere af oprettelsen af en søjle 1A, som ville fratage Europa-Parlamentet dets rettigheder og prærogativer på kontrolområdet. Bestræbelserne bør først og fremmest sigte mod at overføre kompetence over områderne under den tredje søjle til Den Europæiske Union. Den eneste måde, hvorpå man kan efterkomme det ønske, som i høj grad deles af Europa-Parlamentet, er endnu en gang at opfordre regeringskonferencen til at gøre reelle fremskridt på dette område. Hvis regeringskonferencen efterkommer dette ønske, som et meget stort flertal i Europa-Parlamentet står bag, kunne vi meddele EU's befolkning, at det er lykkedes os både at fjerne det demokratiske underskud og at sikre den parlamentariske kontrol, en kontrol, der bør være reglen i et parlamentarisk system.
Hr. formand, jeg har ikke tid her og nu til at redegøre for alle detaljer, men det punkt, jeg har haft lejlighed til at fremlægge, er i vores øjne af stor vigtighed. Specielt for ELDR-Gruppen er det meget vigtigt, at der sker fremskridt på dette felt.

Cohn-Bendit
Mine damer og herrer, hr. Schulz, jeg har med glæde hørt de forskellige indlæg i dag. Jeg mener, at vi her fører en operettedebat, og nærmere bestemt en operettedebat om noget, som overhovedet ikke længere står på dagsordenen. For enhver ved - hr. Schulz sagde det jo også - at spørgsmålet om K.9's overførsel til K.1 overhovedet ikke rejser sig, derimod rejser der sig det spørgsmål, hvorvidt den tredje søjle i praksis overtages i den første søjle eller ej. Alle kolleger har sagt det, det vil, som det behandles og forhandles i øjeblikket, kun blive gjort på den måde, at vi får flere regeringsaftaler, interkontinentale aftaler og færre fællesskabsanliggender, dvs. færre europæiske debatter, som kan kontrolleres af både Europa-Parlamentet og Domstolen. Dette er fatalt! Dermed tages der afsked med ideen om en europæisk institution, som også skal kontrollere suveræne institutioner. Derfor mener jeg, at vi skal gøre mere, skal angribe regeringerne mere heftigt, når det drejer sig om at udvikle Parlamentets rolle. Men vi skal også resolut angribe filosofien bag denne debat.
Vi siger altid, at Europa betyder mere frihed for borgerne. Men vi sørger for en sikkerhedsfobi med en samtidig fjernelse af friheden. Vi siger nemlig, mere sikkerhed og mindre og mindre frihed. Det bedste eksempel er Schengen, diskussionen om den frie bevægelighed og gennemførelsen af artikel 7 A. Den frie bevægelighed har vi vedtaget. Vi kan ikke gennemføre den, men indgår kun regeringsaftaler til sikring af sikkerheden. Derfor mener jeg, at denne betænkning ganske enkelt kommer for sent. Derfor kalder jeg det en operettedebat. Det står ikke længere på dagsordenen. På dagsordenen står diskussionen om borgernes frihed, og jeg beder alle, som med rette ser sikkerhedsproblemer i Europa, om ikke at forveksle sikringen af borgerne med en afskaffelse af de nødvendige frihedsrettigheder. Borgerne ønsker at leve i sikkerhed. Men de ønsker en øget frihed, og det tilvejebringer vi for øjeblikket kun i en begrænset målestok og i et begrænset omfang. Derfor vil vor gruppe hverken stemme for eller imod under afstemningen om denne betænkning, da denne betænkning intet formål har. Den har ganske simpelt i dag ikke længere noget formål! Vi skal i stedet strides om den tredje søjle, hvis den bliver en søjle 1 A, hvordan den virkelig bliver gjort til et fællesskabsanliggende, for at der finder en europæisk kontrol sted fra Parlamentets og Domstolens side. I denne henseende er jeg enig i udtalelserne fra den tidligere taler, hr. Schulz.

Berthu
Hr. formand, i forbindelse med en teknisk diskussion om anvendelsen af artikel K.9 rettes der med Lambraki-betænkningen en indtrængende opfordring til regeringskonferencen om at gøre en lang række spørgsmål i forbindelse med befolkningens sikkerhed - bl.a. asylpolitikken, reglerne for passage af medlemsstaternes ydre grænser, indvandringsspørgsmål og mange andre områder - til et fællesskabsanliggende.
Men i samme grad det forekommer os rigtigt at behandle disse områder som spørgsmål af fælles interesse, dvs. sikre en bedre koordinering af vores indsats på europæisk plan, i samme grad forekommer det os forkert at fratage de enkelte stater og de nationale parlamenter deres kompetence på disse områder, for det er i realiteten det, kravet om, at de gøres til et fællesskabsanliggende, indebærer.
Hvad Lambraki-betænkningen - og alle de øvrige europa-parlamentsbetænkninger, som tidligere har beskæftiget sig med emnet - kræver, er at de enkelte stater ikke længere har det sidste ord vedrørende disse spørgsmål, som vil blive genstand for flertalsafgørelser i Rådet kombineret med den fælles beslutningsprocedure og undergivet Kommissionens monopolistiske initiativret og EF-Domstolens myndighed.
Denne overførsel af kompetence fra de nationale parlamenter er helt uacceptabel, for selv kombineret med den fælles beslutningsprocedure betyder det en svækkelse af demokratiet, at beslutningscentret rykkes længere væk fra befolkningen, og at alle disse følsomme spørgsmål behandles for lempfældigt på EU-plan, hvilket ikke er et særligt opmuntrende perspektiv.
Samarbejde, ja; svækkelse af de nationale demokratier, nej. Det bør være opskriften.

Le Gallou
Hr. formand, problemerne i forbindelse med asylspørgsmål, indvandring, passage af de ydre grænser og narkotikasmugling er emner, der i højeste grad optager befolkningen i de europæiske lande. Der er da også to grunde til ikke at omdanne disse spørgsmål til et fællesskabsanliggende.
For det første er situationen og traditionerne meget forskellige landene imellem. For det andet bør befolkningen - vælgerne - have lejlighed til at give deres mening til kende. Men ved at gøre disse spørgsmål til et fællesskabsanliggende gør man det endnu vanskeligere for befolkningen at bevare indflydelsen på disse spørgsmål. Det er vel sagtens også det tilhængerne af en kompetenceoverførsel sigter mod.
Efter vores opfattelse bør man tværimod gøre det lettere for befolkningen - for vælgerne - i de enkelte lande at bevare indflydelsen på disse spørgsmål ved på nationalt plan - som et supplement til de nationale parlamenter - at lade afholde folkeafstemninger - også på folkeligt initiativ - således som det er tilfældet i det eksemplariske schweiziske demokrati.
Det er ene og alene på disse betingelser, at man kan opretholde et levende demokrati og undgå, at demokratiet monopoliseres af en teknokratisk, dekadent elite, således som det alt for ofte er tilfældet i dag.

Lindeperg
Hr. formand, jeg vil først sige, at jeg fuldt ud tilslutter mig indholdet af Lambrakibetænkningen. Fru Lambrakis pragmatiske og kloge holdning er helt naturlig, eftersom også selve meddelelsen fra Kommissionen helt igennem er præget af sund fornuft.
Man bør ikke på nuværende tidspunkt indlede en tung og usikker procedure - og for at sige det lige ud - højst sandsynlig dømt til at mislykkes, på et tidspunkt hvor man under forhandlingerne på regeringskonferencen drøfter mulighederne for et forbedret EU-samarbejde, hvad angår de retlige og indre anliggender. Hertil kommer, at anvendelsen af artikel K.9 langt fra ville kunne løse alle de problemer, som dette område rummer; jeg tænker bl.a. på spørgsmålet om Europa-Parlamentets beføjelser.
Vi bør til gengæld rette opmærksomheden mod arbejdet på regeringskonferencen, og hvordan det skrider frem. Det irske formandskab har forsøgt at sætte skub i forhandlingerne ved at sætte medlemsstaterne i gang med at arbejde på et konkret forslag, der forsøger at imødekomme den megen kritik, funktionen af den tredje søjle hidtil har høstet.
Men hvad er da målsætningen, hvad enten det drejer sig om at anvende K.9, gøre den tredje søjle til et fællesskabsanliggende eller indføre passende bestemmelser under en søjle 1A? Det irske formandskab har givet svaret: det drejer sig om at sikre etableringen af en effektiv beslutningsproces, der i det mindste på sigt er baseret på anvendelsen af kvalificeret flertal samt en demokratisk og retslig kontrol.
Denne målsætning har i lang tid haft stor opbakning i Europa-Parlamentet, men møder desværre stærk modstand i visse medlemsstater eller nationale parlamenter; jeg tænker her specielt på det franske parlament.
Og dog erkender alle på baggrund af udviklingen af det indre marked, at det, hvad angår den frie bevægelighed for personer - selv om denne kun er delvis og ikke henhører under fællesskabsprocedurerne - er nødvendigt at harmonisere visse lovgivninger eller fremgangsmåder, og at en sådan harmonisering i øvrigt er undervejs. Jeg tænker f.eks. på asyl- og indvandringspolitikken.
Denne faktiske europæisering har ganske vist den ulempe, at den fratager de nationale parlamenter en del af deres prærogativer. Det er beklageligt, og man kan forsøge at råde bod på dette, men det er en kendsgerning. Der er altså et demokratisk underskud på nationalt plan, som bør opvejes gennem en større demokratisk kontrol på europæisk plan. Og det burde være Europa-Parlamentets rolle at sørge for det.
Men man ved, hvordan situationen er i øjeblikket. Artikel K.6 er en narresut, idet den er et instrument i hænderne på formandskabet, som anvender det efter eget forgodtbefindende. Endvidere er EF-Domstolen udtrykkeligt udelukket fra samarbejdet under den tredje søjle; dette skaber et retsligt tomrum, hvilket er højst paradoksalt på et så følsomt område, hvor unionsborgernes rettigheder, herunder frihedsrettigheder, står på spil.
Kan man på denne baggrund nægte Europa-Parlamentet og EF-Domstolen enhver beføjelse - således som det sker i en nylig rapport, som blev fremlagt i det franske parlament - idet man udelukkende kræver overførsel af mere kompetence til de nationale parlamenter? Dette er afgjort et punkt, der bør belyses nærmere, og jeg gør opmærksom på, at de fleste europa-parlamentsbeslutninger vedrørende den tredje søjle er positive over for idéen om at give de nationale parlamenter øgede beføjelser. Men det kan ikke være tilstrækkeligt. Hvorledes kan man erkende nødvendigheden af en europæisk harmonisering og samtidig være fortaler for en renationalisering af den demokratiske og retslige kontrol?
Disse meningsforskelle hos dem, der skal tage stilling til regeringskonferencen, er ikke lovende. Derfor gør fru Lambraki da også rigtigt i at opfordre Kommissionen til at vurdere resultaterne og eventuelle fremskridt på regeringskonferencen og til at tage et initiativ i henhold til artikel K.9, såfremt disse resultater ikke lever op til forventningerne.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Cohn-Bendit betegnede denne forhandling som operetteagtig. Men operetter er som regel en smule overfladiske, men underholdende. I sammenligning hermed var hr. Cohn-Bendits udtalelser i hvert fald ikke underholdende. Jeg mener, at vi her fører en spøgelsesdebat, ikke kun på grund af de få tilstedeværende i Parlamentet, men frem for alt, fordi artikel K.9 for længst er overhalet. Den er i en vis forstand Maastricht-traktatens blindtarm. Måske har den i tidligere tider haft en betydning. Men i mellemtiden er den for længst blevet overhalet af udviklingen. Derfor er det en spøgelsesdebat.
Artikel K.9 er gået til grunde som følge af sin egen utilstrækkelighed. Undertiden er den blevet betegnet som en gangbro til den første søjle. Men denne gangbro har fra begyndelsen været et område, hvor der er udlagt miner. Den krævede nemlig en enstemmig rådsafgørelse - De ved, hvor vanskelig det er at opnå en sådan om omstridte anliggender - og for det andet også en ratificering af de pågældende aftaler efter de enkelte nationalstatslige forfatningsbestemmelser, en procedure, som kan vare i det uendelige. K.9 har bevist, at den er fuldstændig utilstrækkelig, og er for øjeblikket genstand for forhandlinger som led i drøftelserne på regeringskonferencen. Men selv hvis der på regeringskonferencen ikke fremkommer noget afgørende nyt for overførslen af kompetencer fra den tredje søjle til den første, selv da kan vi ikke bringe artikel K.9 i anvendelse, da den har bevist, at den er uhåndterlig.
Der er noget andet, der er blevet klart, nemlig at der her findes en endnu ikke bearbejdet konflikt mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen. I tredje søjle findes nemlig artikel K.6, som giver Parlamentet ret til såvel at blive underrettet, og det regelmæssigt, som at blive hørt om de vigtigste aspekter af arbejdet - sådan lyder nu engang den noget omstændelige formulering i traktaten. Disse bestemmelser er som regel systematisk ikke blevet anvendt og er blevet omgået af Rådet. Hvis denne traktatudformning også efter regeringskonferencen opretholdes i det væsentlige, er der ingen vej uden om enten en alvorlig konflikt med Rådet eller en interinstitutionel aftale, som klart fastsætter, hvornår Parlamentet skal informeres om anliggender under den tredje søjle, og hvornår vi frem for alt skal høres.
Parlamentet er nemlig endnu aldrig blevet hørt på behørig vis. Høring vil sige, at Rådet forelægger os en afgørelse, som den gerne vil vedtage, inden det har vedtaget den, at det, hvis det har et forslag, der er klar til at blive vedtaget, giver Parlamentet mulighed for at tage stilling til det, og at Rådet tager højde for det, som Parlamentet siger, meddeler sine grunde. Naturligvis er Rådet ikke bundet af det, Parlamentet ønsker, men det skal tage Parlamentets holdning til efterretning. Det er endnu aldrig sket og er i forbindelse med alle vigtige aftaler i den seneste tid systematisk og uansvarligt blevet tilsidesat. Her ligger den konflikt, som vi som Parlament skal gøre noget ved, og som vi vil skulle tage fat på, så snart regeringskonferencen er afsluttet.
Det andet stridspunkt vedrører proceduren. Der er i Parlamentet en forbløffende enighed om, at i det mindste dele af den tredje søjle skal gøres til et fællesskabsanliggende, og som emner nævnes enstemmigt asyl, indvandring, visa, sikring af de ydre grænser. Jeg hører det med forbløffelse. Fælles asyllovgivning ville betyde, at der i Europa findes en fælles asyllovgivning fra Finland over Tyskland og Frankrig til Portugal og Spanien. Her spørger jeg så mig selv, hvordan skal en sådan asyllovgivning så se ud? Jeg hører med stor forbløffelse, at hr. Cohn-Bendit går ind for en fælles asyllovgivning. Jeg har endnu aldrig fra De Grønne hørt noget asylretligt krav, som også kun havde den ringeste chance for at danne grundlag for en fælles asyllovgivning, som gælder på samme måde i Storbritannien som i Sverige og Grækenland. Jeg er nemlig af den faste overbevisning, at f.eks. de europæiske partnere ikke ubetinget vil tage den tyske målestok som forbillede. Det ville bl.a. også kræve af os tyskere, at vi ser nærmere på vore positioner som led i asyllovgivningen med henblik på lighedspunkter med andre og ikke kun holder fast ved vore egne målestokke. Dette hører alt sammen til kravet om f.eks. en fælles asyllovgivning, og det er sikkert heller ikke let at opnå lighedspunkter på andre områder.
Derfor afhænger det efter min opfattelse af to ting, for det første, at vi opnår enighed om procedurer, som accepteres i fællesskab, og hvor Parlamentets rolle i det mindste beskrives på den måde, som den allerede nu er udviklet i Maastricht-traktaten, og for det andet, at vi så også gør en indsats for den materielle ret, finder frem til lighedspunkter, og det vil ikke kunne ske på anden måde, end at alle giver og tager. Det gælder for tyskerne på samme måde som for briterne, franskmændene og alle andre.

Lindqvist
Hr. formand, det punkt, som vi nu drøfter, omfatter en lang række vigtige spørgsmål, bl.a. indvandring, asyl og visum og bekæmpelse af narkotikahandel, menneskehandel og international kriminalitet. Disse spørgsmål mener jeg, at vi må løse i fællesskab i Europa - det er det, det er det væsentlige. Herefter drejer det sig om, hvordan de bedst løses. Der er behov for et styrket internationalt og europæisk samarbejde og for effektive foranstaltninger. Det er dog efter min mening ikke ensbetydende med, at alt skal overføres fra tredje til første søjle, og at der skal træffes afgørelse med kvalificeret flertal. Det gælder f.eks. narkotikapolitikken: I Sverige og i Norden føres der en restriktiv narkotikapolitik. Det er på ingen måde sikkert, at resultatet bliver en ud fra vort synspunkt bedre og mere effektiv narkotikapolitik, hvis den overføres til et niveau, hvor der træffes afgørelse med kvalificeret flertal. Det kan tværtimod føre til en ringere politik med mere liberalisering og legalisering, hvilket er det stik modsatte af, hvad vi betragter som helt afgørende nødvendigt for at få bugt med narkotikaproblemet.
Endvidere er det velkendt, at mange europæiske borgere i og uden for EU mener, at kriminalitetsbekæmpelse og narkotikapolitik skal prioriteres højt, hvilket de har ret i. Vi må finde frem til foranstaltninger. Men samtidig er mange skeptiske over for at overføre flere afgørelser fra det nationale til det overstatslige EU-plan. Det gælder derfor om at finde en model, som løser denne konflikt. At overføre alle de områder, som betænkningen nævner, fra tredje til første søjle ville være ensbetydende med en meget kraftig magtforskydning fra de nationale parlamenter til EU på områder, som af mange borgere opfattes som typiske interne, nationale anliggender, f.eks. spørgsmål vedrørende politi, toldvæsen, civilret og strafferet. De nationale parlamenter mister naturligvis også indflydelse, hvis afgørelserne vedrørende disse spørgsmål bliver overført til EU.
Hr. formand, problemerne i forbindelse med indvandring, asyl, narkotika og kriminalitet skal løses. Efter min mening løses de bedre gennem samlede aktioner, programmer og planer end gennem forfatningsændringer og overførsel af beslutningskompetence fra det nationale til det overstatslige plan.

Lindholm
Hr. formand, det er med skuffelse, jeg læser denne betænkning og de forskellige udtalelser. Alle påstår, at det mellemstatslige samarbejde, dvs. søjle 3, ikke fungerer, at det ikke er tilstrækkelig effektivt, og at det derfor må afskaffes. Hverken ordføreren eller udvalget analyserer, hvad det er, der ikke fungerer, eller definerer, hvad der skal forstås ved effektivitet. Der spørges heller ikke, hvorfor det ikke fungerer, hvilket er det centrale. Den nemmeste og mest overfladiske måde at reagere på er at skyde skylden på vetoretten og reglen om enstemmige afgørelser. Ingen synes at spørge, hvorfor det er så svært at opnå enstemmige afgørelser. Det naturlige svar er, at folk og ministre i medlemsstaterne ikke er parate, eller ikke har lov til, at overlade retsanliggenderne til EU og »Bruxelles«.
For de fleste borgere er det nationale, parlamentet underlagte, retssystem desuden et spørgsmål om identitet og demokrati. Måske er det endog et spørgsmål af større og mere central betydning end spørgsmålet om den nationale valuta. Det, som man nu anbefaler, er i den hellige effektivitets navn at gøre hele eller dele af søjle 3 til fællesskabsanliggender. I klart sprog ønsker man at give EU mandat, dvs. ret, til at tilsidesætte enkelte medlemslande og folk blot for at øge effektiviteten. Man påstår endog, at det vil føre til mere demokrati og bringe Europa og dets borgere nærmere til hinanden, hvilket er absurd. Jeg vil hævde, at resultatet bliver det stik modsatte: afstanden mellem beslutningstagerne og Unionens borgere vil blive større, i såvel billedlig som geografisk forstand. Kritikken af Unionen og »Bruxelles-styret« vil vokse. Den kunne til og med give næring til ekstremistiske nationalistpartier og organisationer og dermed bidrage til spændinger og uroligheder i Unionen.
Er det det, vi ønsker? Nej, vi må bevare og udvikle det mellemstatslige samarbejde inden for søjle 3. Vi må lytte til borgerne. Lad os ikke bidrage til større politikerlede, og lad os respektere medlemsstaternes forfatninger!

Krarup
Jeg kan på væsentlige punkter tilslutte mig det, som mine to svenske kolleger lige har sagt. Der er jo her tale om et tema, søjle 3, som udløser helt forudsigelige betingede reflekser, og det er der jo to hovedgrunde til. For det første er det centralt i den aldrig ophørte magtkamp mellem Parlamentet og Rådet, og for det andet er der jo tale om et integrationsanliggende, måske det mest centrale af alle integrationsanliggender. Konklusionen af denne spøgelsesdebat eller blindtarmsoperation, eller hvad man skal kalde det, er jo meget enkel, nemlig at denne artikel K.9, som skulle bruges som en »passerelle« til at overføre sager fra søjle 3 til fællesskabsanliggenderne, aldrig er blevet brugt. Den er uanvendelig. Det er den bl.a. på grund af disse besværlige danskere, som har modsat sig en vedtagelse om artikel K.9. Så derfor er konklusionen, at den skal væk, og det skal være et ubetinget fællesskabsanliggende. Det er en appel til regeringskonferencen, der er tale om.
Jeg er enig med Georges Berthu, som tidligere har talt om dette anliggende. Det drejer sig om spørgsmål, der ligger i hjerteregionerne af den nationale selvbestemmelsesret. Der kan ikke være tale om, at de overføres til fællesskabsanliggenderne. Det er måske den kraftigste underminering af en demokratisk bestemmelsesret, der hører hjemme i de enkelte nationer. Denne appel til regeringskonferencen om at gøre det til fællesskabsanliggende kan vi ikke støtte på nogen måde. Vi vil tværtimod modarbejde den.

Alavanos
Hr. formand, jeg synes, at fr. Lambraki behandler et meget vanskeligt spørgsmål om overførsel af kompetence fra mellemstatslige anliggender til fællesskabsanliggender med seriøsitet og ansvarsfølelse.
Jeg tror, vi kan være enige i hendes konklusion, at disse aktioner inden for den tredje søjle befinder sig i en blindgyde. Det måske mest typiske, seneste eksempel er Den Europæiske Unions totale handlingslammelse med hensyn til de alvorlige afsløringer af den rolle, højtstående personer i Tyrkiet har spillet inden for narkotikahandel, hvor Den Europæiske Union ikke er til stede - er helt usynlig. Tyske domstole udtaler sig, det europæiske observationsorgan vedrørende narkotikahandel udtaler sig, forskellige ansvarlige udtaler sig, men Den Europæiske Union er usynlig. På denne baggrund er vi nødt til at undersøge de muligheder, vi ville få ved overførslen af kompetence til fællesskabsrammen, naturligvis med stor varsomhed og opmærksomhed over for de ting, som de tidligere talere har været inde på, ligesom vi skal passe på ikke at skabe et nyt demokratisk underskud ved at give Europa-Parlamentet og andre organer mulighed for at gribe ind og udøve kontrol.

David Martin
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere ordføreren for hendes betænkning, for hendes konklusioner ligger meget tæt på dem, der er blevet draget i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder.
Artikel K.9 eksisterer i Maastricht-traktaten som en gestus over for de medlemsstater, der modsætter sig, at retsvæsenet gøres til et fællesskabsanliggende. Det var en gestus over for dem, der tabte slaget om at overdrage retsvæsen og indre anliggender til Fællesskabet.
I teorien tillader K.9, som vi har hørt, at visse politiske områder overføres fra søjle 3 til fællesskabssøjlen. I praksis er dette ingenlunde tilfældet, for der er dobbeltlås på artikel K.9.
For det første må Rådet, som vi har hørt, handle enstemmigt for at overføre de beføjelser, der opregnes i K1, stk. 1, til K1, stk. 6, og når Rådet har accepteret denne overførsel, må det så videresende sagen til alle 15 nationale parlamenter, så de kan ratificere beslutningen. Teoretisk kunne vi have andre afstemningssystemer, men i praksis har vi så enstemmighed for enhver sag, der er overført fra tredje søjle til fællesskabssøjlen. Så det er usandsynligt, at det bliver brugt, og den kendsgerning, at det aldrig er blevet brugt, viser, hvor usandsynligt det er.
Hertil kommer, at selv om vi foretager overførslen, vil retsgrundlaget være 100 C, så Parlamentet vil kun blive spurgt til råds om sagen og vil ikke have nogen andre rettigheder end retten til at blive spurgt til råds. Hertil kommer naturligvis, at det ikke dækker alle sager under tredje søjle. Spørgsmål som toldsamarbejde, Europol, juridisk samarbejde og kriminelle anliggender vil ikke være dækket af en mulig overførsel. K.9 er helt klart ikke en patentløsning på de problemer, man møder ved gennemførelsen af den tredje søjle.
Hvis vi her i Parlamentet fik et eksempel fra et tredjeverdensland, der tillod, at asylpolitik, grænsekontrol, rettigheder for borgere fra tredjelande, bekæmpelse af terrorisme og af svig og bekæmpelse af narkotikaafhængighed var uden for parlamentarisk eller juridisk kontrol, så ville vi være skrækslagne. Vi ville være så skrækslagne, at vi måned efter måned ville vedtage hastedagsordener her i Parlamentet, som fordømte disse forhold. Og alligevel lever vi dag til dag med det i denne institution. Hvorfor?
Det forekommer mig, at det, at en tredje søjle virker og eksisterer, utvetydigt viser, at af de fire grundlæggende friheder, som Fællesskabet formodes at være baseret på, er den frie bevægelighed for personer den mindst betydningsfulde, selv i en Union, der aldrig bliver træt af at fortælle os, at vi nu lever i et borgernes Europa.
Indtil vi flytter den tredje søjle ind i Fællesskabets struktur, vil det være klart, at Europa fortsat i overvejende grad er et økonomisk foretagende. Hvis vi skal tale til Europas befolkning, så må befolkningens rettigheder dækkes af befolkningens Domstol og befolkningens Parlament.
K.9 kunne måske vise sig på Europa-kortet som en »passerelle«, en lille gangsti, men hvis det er en sådan, så er det en sti, der er overstrøet med klippeblokke og vanskeligheder, og vi vil gerne nedlægge den og flytte den inden for Fællesskabets struktur.

Gradin
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske fru Lambraki med den udmærkede betænkning om artikel K.9. Spørgsmålet om anvendelse af den såkaldte »gangbro-bestemmelse« er kontroversielt. Ordføreren har på en rosværdig og afbalanceret måde analyseret denne komplicerede politiske problematik.
Kommissionen og Rådet har ved to forskellige lejligheder undersøgt, om det ville være hensigtsmæssigt at anvende artikel K.9. Første gang var kun et par måneder efter, at traktaten var trådt i kraft. Både Kommissionen og Rådet konkluderede dengang, at tiden næppe var moden til, at man kunne danne sig en velbegrundet opfattelse af spørgsmålet. Anden gang var i november 1995, hvor Kommissionen sendte Rådet og EuropaParlamentet en meddelelse, hvori vi henstillede, at man undlod at anvende artikel K.9. Årsagen var, at det forberedende arbejde forud for regeringskonferencen allerede var blevet indledt, og at stadig flere havde erkendt nødvendigheden af en gennemgribende revision af hele samarbejdet om retlige og indre anliggender, dvs. hele søjle 3-samarbejdet. Vi konkluderede derfor, at det i bedste fald ville være meningsløst og i værste fald virke mod hensigten, hvis vi i den situation stillede forslag om anvendelse af artikel K.9. Der var ingen tvivl om, at ethvert forsøg på at overføre spørgsmål til søjle 1 ved at anvende denne artikel var dømt til at mislykkes. Det er, som jeg tidligere har peget på, tilstrækkeligt at konstatere, at et sådant forslag i Danmark ville kræve enten en afstemning i Folketinget eller en folkeafstemning. Reelt er den eneste måde, hvorpå der kan opnås et mere effektivt samarbejde, én gang for alle at flytte en så stor del af søjle 3-samarbejdet som muligt til søjle 1.
Da vi drøftede spørgsmålet i Kommissionen, var det os magtpåliggende, at vor beslutning ikke måtte give anledning til misforståelse i Europa-Parlamentet. Jeg har derfor ved flere lejligheder redegjort for Kommissionens standpunkt i dette spørgsmål. Derfor er det også med stor tilfredshed, at jeg nu kan konstatere, at ordføreren i sin betænkning er nået til den samme konklusion.
Regeringskonferencen går nu ind i en afgørende fase. Det gælder navnlig drøftelserne om retlige og indre anliggender. Det udkast til traktattekst, som det irske formandskab forelagde på konferencen i Dublin i december, følger i en vis udstrækning de retningslinjer, som Kommissionen har foreslået. På andre områder er det langt fra ambitiøst nok. Hvad dette angår betyder inddragelsen af kommissær Oreja i øvrigt, at Kommissionen under de videre drøftelser nu har yderligere muligheder for at fremme sit standpunkt. Vi mener, at Europa-Parlamentet skal kunne gøre sin holdning gældende vedrørende samtlige spørgsmål under søjle 3; det gælder ikke mindst med hensyn til de budgetmæssige aspekter, hvor Parlamentet selv må medvirke fuldt ud.
De resterende måneder inden konferencens afslutning vil naturligvis blive præget af intensive forhandlinger. I den forbindelse bør vi koncentrere vore bestræbelser om at opnå så godt et forhandlingsresultat som muligt. Kun det vil gøre det muligt for os at tage de udfordringer op, som samarbejdet om retlige og indre anliggender frembyder. Dette gælder selvfølgelig ikke kun Kommissionen; det er også meget værdifuldt, at samtlige medlemmer af Parlamentet prøver at påvirke regeringen i deres hjemland. Det er jo trods alt dér, det nu gælder om at udfolde store bestræbelser for overbevise den om, at der må ske en ændring af søjle 3-samarbejdet, således at det bliver effektivt og demokratisk, og således at det bliver muligt for os at påtage os alle de vigtige opgaver, som vore vælgere mener, at vi bør beskæftige os med.

Lambraki
Hr. formand, jeg vil gerne takke alle de medlemmer, der har givet udtryk for deres overvejelser under denne forhandling. Med denne betænkning om et vanskeligt juridisk og politisk spørgsmål har jeg ikke så meget forsøgt at udtænke løsninger som at nedbryde de illusioner, der eksisterer. For artikel K.9 er en illusion, hvis vi tror, den kan løse problemet med den tredje søjle. Og jeg synes, mit mål er lykkedes. Nu har vi sluppet illusionerne.
Det, der nu skal gøres - og her er jeg enig med fr. Gradin - er, at alle, på alle niveauer, dvs. både Kommissionen og parlamentsmedlemmer, også på nationalt plan, skal lægge pres på regeringerne. For jeg tror også, det er for sent at gøre andet, og her vil jeg tillade mig at sige til fr. Gradin, at hvis Kommissionen havde hørt vort krav og givet udtryk for sine overvejelser på et tidligere tidspunkt, havde vi måske haft mere tid til at påvirke drøftelserne i forbindelse med regeringskonferencen. Jeg er nemlig delvist enig med hr. Cohn-Bendit i, at det i dag ser ud, som om begivenhederne er løbet fra os.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.00.
(Mødet udsat kl. 10.00 og genoptaget kl. 11.00)

Crowley
Fru formand, i dag mindes vi 25-året for en skrækkelig begivenhed, hvor 13 mennesker blev dræbt ved en march for borgerrettigheder i Londonderry i Nordirland. I går i det britiske Underhus stillede John Hume, vor kollega, et beslutningsforslag støttet af mange medlemmer fra de forskellige partier, som opfordrede til en undersøgelse af disse tildragelser ved et nyt internationalt tribunal.
Jeg vil gerne anmode Parlamentet om at støtte min kollega, John Hume, når han forsøger at finde sandheden, sådan at retfærdigheden kan ske fyldest. I betragtning af, at vi stemmer om Reding-betænkningen om terrorisme i dag, ville det være passende, hvis Parlamentet mindedes ofrene for statsterrorismen såvel som alle former for paramilitær terrorisme i vor kamp for at sikre, at folks liv og retten til liv bliver sikret for bestandig.

Formanden
Selv om det ikke er tale om et indlæg til forretningsordenen i egentlig forstand, tager jeg gerne Deres erklæring til efterretning, hr. Crowley, en erklæring, som i øvrigt falder i tråd med hr. Andrews indlæg her i formiddag .

Afstemning
Fraga Estévez
Fru formand, blot for at meddele, at jeg i det fælles beslutningsforslag, der er forelagt af syv politiske grupper, har fundet nogle væsentlige oversættelsesfejl i nogle af versionerne. Det gælder således den spanske og den engelske version. Fejlene vedrører alene »betragtningerne«, ikke de enkelte punkter. Jeg anmoder Dem om at indskærpe over for den ansvarlige tjenestegren, at alle versioner skal være korrekt oversat på grundlag af den oprindelige version, som de syv politiske grupper har indgivet til administrationen.

Formanden
Fru Fraga Estévez, jeg lover, at denne gennemgang, bliver så grundig som mulig.
Vedrørende ændringsforslag nr. 3:

Formanden
Der lader til at være et problem vedrørende ændringsforslag nr. 3. Det er formuleret som følger: «der henviser til sin beslutning af 25. oktober 1996 om Kommissionens meddelelse om indførelsen af tekniske foranstaltninger i den fælles fiskeripolitik«.
Man meddeler mig, at hr. Gallagher ønsker denne formulering ændret til: «der henviser til betænkning af Gallagher vedtaget af Europa-Parlamentet om Kommissionens meddelelse«.
Jeg må ærligt indrømme, at dette forekommer mig særdeles kompliceret, hvortil kommer, at hr. Gallagher ikke er til stede. Jeg vil derfor sætte ændringsforslag nr. 3 fra Gruppen Union for Europa under afstemning i dets oprindelige udgave.

Crowley
Fru formand, jeg bør undskylde for hr. Gallagher, der ikke er på sin plads i øjeblikket. Jeg har lige fået at vide, at hr. Gallaghers navn blev nævnt i den oprindelige tekst. Det blev taget ud, og jeg siger kun dette for at få det sat tilbage i den oprindelige tekst. Der synes at foreligge en misforståelse.

Formanden
Hr. Crowley, jeg takker Dem for undskyldningen over hr. Gallaghers fravær, men ordførernes navne nævnes normalt ikke. Man nævner beslutningen, og enhver ved naturligvis, at den bygger på en betænkning, som en af vores kolleger har stået for, men normalt nævner man ikke ordførernes navne.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Palacio Vallelersundi
Fru formand, der foreligger to ændringsforslag, der skal sættes under afstemning - ændringsforslag nr. 1 og nr. 11 - det ene er stillet af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, og det andet er undertegnet af Det Europæiske Folkepartis Gruppe, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe og Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe. Jeg vil foreslå, at jeg nu overlader ordet til hr. Schulz for at se, om vi kan nå til enighed om kun at stemme om det ene af de to ændringsforslag, som praktisk talt er identiske.

Schulz
Fru formand, ændringsforslag nr. 1 og ændringsforslag nr. 11 behandler samme problem, som jeg meget kort gerne vil knytte en bemærkning til. Der var under forhandlingen om denne betænkning en vis sindsbevægelse i forbindelse med spørgsmålet: Kan man nøjagtigt definere en terroristisk organisation? Kan man nøjagtigt definere, hvad det er. Fru Reding har på særdeles strålende vis indladt sig på dette forehavende og indbygget en definition i sin betænkning, som gør én ting klart: I Den Europæiske Unions retsstatsorienterede medlemsstater kan der ikke være nogen form for juridisk beskyttelse for terrorhandlinger eller terroristiske organisationer, uanset art. Jeg vil gerne gøre dette helt klart her. Organisationer som IRA eller ETA kan ikke på grundlag af nogen som helst ret forvente nogen beskyttelse i Den Europæiske Union. Disse to ændringsforslag er stillet med henblik på at præcisere dette. Derfor kunne jeg tage mit ændringsforslag nr. 1 tilbage, da det næsten har samme indhold som ændringsforslag nr. 11, hvis vi kunne blive enige om, at vi i ændringsforslag nr. 11 efter ordene »... samarbejdet med væbnede bander...« tilføjer »i den i denne beslutning anvendte betydning«.
Dermed er det helt klart, at det, jeg netop har givet udtryk for, omfattes af denne betænkning. Så kan jeg tage nr. 1 tilbage, og vi kunne så i fællesskab stemme om nr. 11.

Formanden
Kære kolleger, jeg vil gerne slå fast, at vi ikke starter forhandlingen på ny. Fru Reding, jeg vil gerne vide, om De accepterer forslaget fra hr. Schulz.

Reding
Ja, fru formand, det er et godt forslag, og jeg vil opfordre kollegerne til at stemme massivt for ændringsforlag nr. 11.

Formanden
Jeg vil foregribe begivenhederne lidt og spørge kollegerne, om der er nogen indsigelser. For at hr. Schulz trækker sit ændringsforslag nr. 1 tilbage, forudsætter det som nævnt, at han opnår forsamlingens tilsagn om, at det godtager det mundlige ændringsforslag til nr. 1. Idet jeg således foregriber begivenhederne en smule, spørger jeg forsamlingen, om den har noget at indvende imod det mundtlige ændringsforslag til nr. 11.
(Der var ingen indvendinger imod forslaget)

Formanden
Altså, hr. Schulz, De trækker så Deres ændringsforslag tilbage.

Cohn-Bendit
Fru formand, hr. Schulz, der er kun én ting, jeg gerne vil forstå. De sagde: Hverken ETA eller IRA eller alle mulige andre vil være beskyttet. Men der findes på retsområdet det princip, at enhver anklaget har retsbeskyttelse, indtil han er dømt. La présomption d'innocence kalder man det på fransk, for lige at udtrykke det europæisk. Derfor er det jo...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Jeg kan ikke åbne en debat. Ændringsforslag nr. 1 er altså trukket tilbage.

Crowley
Fru formand, med hensyn til det mundtlige ændringsforslag stillet af hr. Schulz. Har jeg forstået det rigtigt, at det er hr. Schulz' hensigt, at man skal nægte juridisk beskyttelse til personer, der anklages for terrorisme? Det var sådan, det lød i tolkningen.

Formanden
Kære kolleger, vi stemmer ikke om hr. Schulz' intentioner. Hr. Schulz har foreslået at trække sit ændringsforslag tilbage på to betingelser: at PPE-Gruppen godtager et mundligt ændringsforslag til nr. 11, og hr. Schulz har redegjort for det mundtlige ændringsforslag. Ordføreren, fru Reding, har givet sit samtykke, naturligvis under forudsætning af at der ikke gøres indsigelse imod, at det mundlige ændringsforslag sættes under afstemning. Det vil derfor blive sat under afstemning samtidig med ændringsforslag nr. 11. Det ligger nu fast. Forhandlingen vedrørende substansen er nu afsluttet.

Schulz
Fru formand, jeg har forståelse for, at kollegerne ønsker at komme videre. Men fordi netop den debat, som vi nu fører her, har givet anledning til megen røre i visse EU-medlemslande, vil jeg gentage én sætning: Man behøver ikke her at præcisere det specielt, at en retsstat også skal overholde sine retsstatslige grundlag i retsplejen, uanset hvem det er over for. Det ved hr. Cohn-Bendit også, i denne henseende var hans indlæg på skrømt. Men det er vigtigt, at vi slår fast her: Ingen terrorist og ingen terroristisk organisation kan opnå politisk legitimation på grundlag af...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Kære kolleger, jeg skal minde om, at der er noget, der hedder stemmeforklaring, som man kan gøre brug af efter behov.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Le Gallou
Fru formand, vi har naturligvis stemt imod denne betænkning, som sigter mod at indføre et meningstyranni og hjernevask, bl.a. gennem medierne.
Men vi er lidt overrasket, både over dette og over et ændringsforslag, som er blevet vedtaget, især fordi der var så mange »ja«-stemmer og så få »nej«-stemmer og »stemmer ikke«. Det kræves nemlig i det vedtagne ændringsforslag nr. 5, som dermed indgår i beslutningen i dens endelige form - « at indvandrere fra tredjelande ligebehandles med hensyn til økonomiske og sociale rettigheder, anerkendelse af de borgerlige, kulturelle og politiske rettigheder, især stemmeret ved lokalvalg for dem, der har boet mere end fem år i en medlemsstat«.
Det ville være interessant at vide, hvordan kollegerne fra Den Kristelig-Demokratiske Gruppe og Gruppen Union for Europa, der har undladt at stemme eller har stemt »ja« til betænkningen, vil forklare deres vælgere, at de dermed har stemt for at give borgere fra tredjelande stemmeret ved lokalvalg. Jeg tror, deres vælgere vil blive noget overrasket, når de erfarer dette.

Berthu
Det årlige beslutningsforslag om racisme, således som det blev indgivet af EuropaParlamentets Udvalg om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, og i den form det blev forelagt i formiddag, syntes at have undergået visse forbedringer i forhold til de tekster, der er blevet vedtaget tidligere år. Man havde nemlig for en gangs skyld omhyggeligt undgået at sammenblande »racisme« og »indvandringskontrol«. Desværre holdt de gode intentioner ikke stand synderligt længe over for de ændringsforslag, der blev vedtaget i plenum.
Det fremgår heraf, at Europa-Parlamentet ønsker at »vise det positive bidrag, som indvandrerne yder til det europæiske samfund« (ændringsforslag nr. 8), at det »opfordrer medlemsstaterne til at udvikle deres indvandringspolitik i nær tilknytning til en fyldestgørende integrationspolitik« (ændringsforslag nr. 2), en integrationspolitik, der er nærmere defineret i ændringsforslag nr. 5, hvor Europa-Parlamentet »kræver, at indvandrere fra tredjelande ligebehandles med hensyn til økonomiske og sociale rettigheder, anerkendelse af de borgerlige, kulturelle og politiske rettigheder, især stemmeret ved lokalvalg for dem, der har boet mere end fem år i en medlemsstat...«.
Denne holdning forekommer os helt uacceptabel. For det første er den blind for selve karakteren af den form for indvandring, der foregår i dag, som hovedsagelig skyldes den økonomiske selvdestruktion, visse tredjelande udøver, og som snarere er en tung byrde end en chance for EU-landene. For det andet bør de indvandrere, der grundet disse særlige omstændigheder søger til EU-landene, ikke automatisk betragtes som kandidater til en permanent opholdstilladelse. Endelig kan det ikke accepteres, at man fjerner forskellene mellem EU-landenes statsborgere og udlændinge med ophold i disse lande ved gradvis at lade sidstnævnte få del i førstnævntes rettigheder. En nations borgere har et skæbnefællesskab. Man kan ikke kræve at nyde visse rettigheder uden samtidig at påtage sig visse forpligtelser. Og forudsætningen herfor bør være, at man har opnået naturalisation, som det står enhver frit for at ansøge om.
Det kan endvidere konstateres, at der i den vedtagne beslutning anmodes om, at bekæmpelsen af racisme gøres til et fællesskabsanliggende, og at der tilkendegives en støtte til oprettelsen af et »europæisk overvågningscenter for racisme og fremmedhad«, hvad der efter vores opfattelse ikke kommer noget som helt konkret ud af ud over en øget administration og øgede udgifter.
Dette er baggrunden for, at vi har stemt imod beslutningsforslaget.

Caudron
Med regelmæssige mellemrum i forbindelse med en lang række betænkninger og aktuelle debatter udtaler Europa-Parlamentet sig imod enhver form for racisme eller fremmedhad, og det utvetydigt og ofte med et stort flertal.
I år sker dette på en helt speciel baggrund, idet 1997 den 31. januar i Haag officielt blev udpeget som Det Europæiske År mod Racisme.
Jeg vil her bekræfte mit stærke engagement i kampen mod den racistiske og fascistiske virus, der spreder sig over hele Europa under mange forkellige og altid farlige former. Vi bør da også støtte det symbolske initiativ, Den Europæiske Union har taget ved at udpege 1997 som Europæisk År mod Racisme. Det er demokratiets overlevelse, der står på spil.
I den forbindelse beklager jeg og tager afstand fra holdningen hos den britiske regering, som har modsat sig oprettelsen af et europæisk overvågningscenter for racisme og fremmedhad, et element, som kunne have medvirket afgørende til et positivt udfald af indsatsen i år. Vi har ikke desto mindre pligt til - ud over en symbolsk indsats og en indgriben, hver gang der udøves uværdige racistiske overgreb - også at øve en daglig indsats for at bekæmpe dette uretfærdige, ja uanstændige fænomen.
Racisme er en snigende sygdom, der trives, overalt hvor der hersker utilfredshed, og den giver sig udslag i jagten på syndebukke. Det er derfor med rette, at Europa-Parlamentet regelmæssigt tager afstand fra racisme; det bør imidlertid gøre alt, hvad det kan for at øve en indsats, der kan mærkes i unionsborgernes hverdag, i kampen for menneskeliv værdighed, frihed og demokrati.
Europa-Parlamentet - vi selv - bør derfor tage afstand fra fascistiske udtalelser og handlinger - hvad enten de kan betegnes som neofascistiske eller ej - men også og især fra fascisternes kumpaner, som man meget ofte finder inden for »langt pænere« politiske grupperinger, ja selv inden for regeringskredse. Den daglige racisme, racismen i hverdagen er indbegrebet af den racisme, vi tager afstand fra i vores beslutninger. Den bør jages ud af alle sine skjulesteder, herunder de talrige sæder i denne forsamling.

Díez de Rivera Icaza
Det er af største vigtighed, at Unionen udnævner 1997 til »Det Europæiske År mod Racisme«. Det vil tilskynde til iværksættelse af aktioner inden for en europæisk ramme og således bidrage til en bedre koordineret og mere effektiv bekæmpelse af racismen, fremmedhadet og antisemitismen.
Det vil ligeledes forpligte regeringskonferencen til i forbindelse med traktatændringen at indføje en klar, koncis og utvetydig bestemmelse om bekæmpelse af racisme, fremmedhad og antisemitisme, hvilket er absolut påkrævet på baggrund af den stadig større udbredelse af fanatiske og fascistoide ideologier. Fundamentalistiske ideologier, som giver sig udslag i skræmmende voldshandlinger, som leder tanken hen på holocausts rædsler.
Medskyldig tavshed, den »vi vidste ikke-holdning«, som så mange borgere nu som før retfærdiggør sig med, forpligter os til at gøre noget og igen og igen at fastslå, at det 20. århundredes europæiske kultur i vid udstrækning er en raceblandingens kultur, og at det netop er dette, der gør den så righoldig.

Holm, Lindholm og Schörling
Racisme må bekæmpes på alle planer og i alle sammenhænge. Vi har derfor stemt for beslutningsforslaget, på trods af at det indeholder en række punkter, som vi har en helt anden opfattelse af. Det drejer sig bl.a. om harmonisering af asyl- og indvandringspolitikken, overførsel til søjle 1 af foranstaltninger mod racisme og styrkelse af de retlige instrumenter.
Viljen til og ønsket om at bidrage aktivt til kampen mod racismen er vi dog enige om, og beslutningsforslaget indeholder mange gode og væsentlige punkter.

Linser
Østrigs FPÖ-medlemmer støtter indholdsmæssigt fuldt ud - med den begrænsning, der var indeholdt i hr. Lukas' indlæg - hr. Fords og hr. Oostlanders beslutningsforslag, hvorefter den opremsning, der er indeholdt i sjette led, kan forstås som en enumerativ gengivelse af de hidtidige beslutninger vedrørende det konkrete emne, men ikke som en indholdsmæssig bekræftelse af beslutningen af 9. maj 1996 med hensyn til fordømmelsen af FPÖ og dets formand, dr. Jörg Haider.
Rådets møde (fiskeri)
Medina Ortega
Med hensyn til den netop gennemførte afstemning om resultatet af samlingen i Rådet (fiskeri) glæder min gruppe sig over vedtagelsen af ændringsforslag nr. 5 fra Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre, og personligt beklager jeg, at samme gruppes ændringsforslag nr. 7 ikke er blevet vedtaget. Begge ændringsforslag omhandler fiskeriaftalen med Marokko, som er den vigtigste af Fællesskabets fiskeriaftaler, og hvor jeg mener, at Kommissionen har undladt at leve op til sit ansvar med accepten af en udvidelse af den biologiske hvileperiode fra to til fire måneder uden tilstrækkelige garantier og navnlig uden garanti for, at også Marokko vil efterleve forbuddet mod at fiske i den pågældende periode.
Jeg håber, at Kommissionen vil ofre dette spørgsmål mere opmærksomhed, og at den fremover med større omhu vil analysere påtænkte indrømmelser under hensyntagen til, at Marokko i øjeblikket modtager store støttemidler fra Det Europæiske Fællesskab. Den europæiske fiskerisektor fortjener beskyttelse, og man kan ikke lægge vore fiskeres skæbne i hænderne på den marokkanske regering, hvis beslutninger kan være påvirket af motiver, der intet har med sagen at gøre.
Betænkning af Thomas (A4-0414/96)
Ahlqvist, Andersson, Theorin og Wibe
Vi mener ikke, det på nuværende tidspunkt er nødvendigt at fastlægge en fælles skovbrugsstrategi. Tilpasningen af landbrugs- og regionalpolitikken i forbindelse med østudvidelsen stiller i dag Unionen over for store problemer. Under de omstændigheder er det uhensigtsmæssigt at indføre en fælles strategi for yderligere et område, navnlig i betragtning af at de enkelte lande allerede har en effektiv skovbrugspolitik. Hvert enkelt land har en skovbeskyttelseslovgivning og en myndighed for skovsektoren.
Desuden foregår der et omfattende internationalt samarbejde på det skovpolitiske område, bl.a. inden for rammerne af FAO og ECE. Der finder også et velfungerende internationalt samarbejde sted om kortlægning af skaderne på de europæiske skove.
En fælles skovpolitik vil være af tvivlsom værdi, da problemerne er så forskellige i unionslandene. Afgræsning er f.eks. et stort problem i Middelhavsområdet, mens man i de nordiske lande bevilger penge til at forhindre, at åbne vænger og græsmarker vokser til igen. Skovbrande er heller ikke noget stort problem i de nordiske lande. Desuden findes der i Norden en velfungerende miljøcertificering, og de konkurrerende lande, bl.a. Canada og USA, vides at have øvet pres for at få gennemført en fælles certificering på et lavere niveau end det nordiske. Der er således stor fare for, at en fælles certificering vil sænke de miljøkrav, som eksempelvis det svenske skovbrug skal opfylde.
Endelig finder vi det unødvendigt, at Unionen i og med dette dokument påtager sig nye udgifter. Hvis alle forslagene går igennem, vil det medføre en årlig forøgelse af Unionens udgifter på ca. 350 millioner ecu. Hovedparten af dette beløb vedrører to bevillinger, hvoraf den ene skal gå til bekæmpelse af skovbrande (hvilket indebærer, at støtten for størstepartens vedkommende tilfalder Middelhavslandene) og den anden til AVS-landene, dvs. i alt væsentligt de tidligere kolonier. Det mener vi er forkert. Hvis Parlamentet ønsker at øge støtten til bekæmpelse af skovbrande, findes der allerede en budgetpost til dette formål, og hvis det ønsker at støtte skovbruget i udviklingslandene, kan dette bedst ske over den ordinære bevilling til udviklingshjælp.

Lindqvist
Der er ikke behov for en fælles skovpolitik i EU. Der er heller ikke behov for en fælles »skovbrugsstrategi«, som det hedder i betænkningen; dette er en omskrivning for en fremtidig skovpolitik. De bevillinger, som den fælles »skovstrategi« ville kræve, ville ikke komme Norden til gavn, men først og fremmest Middelhavslandene og deres tidligere kolonier.
Den betænkning, som Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har udarbejdet, er langt bedre end Kommissionens forslag. Det bedste, man kan gøre for at sætte en stopper for nye fremstød fra Kommissionen vedrørende dette og lignende spørgsmål, hvorved EU underlægger sig flere og flere nye områder, er at sige nej. Derfor har jeg også stemt imod denne betænkning.

Titley
Jeg er glad for at stemme for denne udmærkede betænkning af min kollega fra det britiske Labour, David Thomas.
Selv om jeg ville blive kaldt en bybo i Storbritannien, og selv om jeg repræsenterer en valgkreds, der mest består af byområder, har jeg god grund til at støtte en fremtid for skovbruget. Redrose Forest i min valgkreds er et pragtfuldt eksempel på, hvordan skovbrug kan hjælpe med at imødekomme mange forskellige vigtige behov. Det skaber arbejdspladser i et område, der har lidt under industriel tilbagegang. Det skaber miljø for lokalbefolkningen og giver den en »grøn lunge« og renere luft at indånde. Det skaber et meget velkomment nyt sted for både turister og lokalbefolkning at besøge og glæde sig over.
Så jeg glæder mig over ideerne i denne betænkning om oplysnings- og opmærksomhedskampagner for at sikre, at alle erkender, at skovbruget har en positiv indvirkning på deres tilværelse - og på hele planetens. Folk, der er bekymrede over ødelæggelsen af skovene, vil støtte opfordringen til, at EU skal arbejde for en international konvention om beskyttelse af skove. Vi bør hjælpe udviklingslandene med at afveje deres behov for økonomisk vækst over for vort fælles behov for at ånde!
Betænkning af Reding (A4-0368/96)
Crowley
Jeg har to grunde til at afholde mig ved sidste afstemning om denne betænkning. For det første er der det forhold, at ændringsforslag nr. 7, som eksplicit ville have respekteret menneskerettigheder for alle, blev forkastet. For det andet er der ændringsforslag nr. 11, der blev ændret mundtligt, og som er i modstrid med alles ret til at blive anset for uskyldige, indtil deres skyld er bevist.
Jeg vil lige så lidt som andre medlemmer af Parlamentet bære over med terrorisme, hvad enten den kommer fra institutioner eller paramilitære styrker. Men vi må ikke tillade, at vor modstand mod vold får os til at glemme respekten for og beskyttelsen af menneskerettighederne.

Eriksson og Svensson
Vi har stemt imod Reding-betænkningen.
Vi tager skarpt afstand fra terrorisme og alle former for terrorhandlinger. Vi kan ikke under nogen omstændigheder forestille os at støtte en bevægelse, der anvender terror.
Der gør sig imidlertid det problem gældende vedrørende den foreliggende betænkning, at retssikkerheden risikeres at blive sat ud af spillet, fordi den på visse punkter ikke er tilstrækkelig klar.
Terrorisme må defineres klarere. Desuden må det gøres klart, hvem der skal definere, hvilke bevægelser der skal anses for at være terroristiske, og hvilke »støttekredse« for terrorisme der sigtes til i betænkningen.
Betænkningen tilsigter endvidere ikke blot at gennemføre, men også at styrke Europols beføjelser. Vi modsætter os en sådan udvikling. Vi mener i stedet, at man med henblik på bekæmpelsen af den internationale terrorisme kan anvende og effektivisere det allerede fungerende Interpolsamarbejde.
Bekæmpelsen af terrorismen er væsentlig, men den må ikke anvendes som begrundelse for at svække retssikkerheden i samfundet.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet stemmer for Redings betænkning, men mod anmodningen om harmoniseringen af strafferammerne for alvorlig grænseoverskridende kriminalitet. Vi deler ordførerens bekymring over den terrorisme, der finder sted i de europæiske demokratier, og hilser en koordineret indsats til bekæmpelse af denne velkommen. Vi er imidlertid nødsaget til at sige fra over for en harmonisering af medlemslandenes strafferammer - også selv om der er tale om alvorlige grænseoverskridende forbrydelser som terrorisme. De europæiske befolkninger har forskellige opfattelser af, hvordan deres samfund skal indrettes rent strafferetsligt. Vi ser ingen grund til at krænke disse opfattelser ved en harmonisering - når der i øvrigt ikke er noget som helst, der forhindrer os i at samarbejde om terrorismebekæmpelse uden fælles straffelovgivning.

Lindqvist
Terrorisme er uacceptabel i et retssamfund. Der er behov for kraftige foranstaltninger imod terrorismen. Den må bekæmpes med lovlige midler på alle niveauer. Et demokratisk, åbent samfund er den bedste måde at modvirke terrorismens næringskilder på. Et problem i betænkningen er, at den ikke definerer terrorisme; det vil kunne sætte retssikkerheden ud af spillet.
Der må ske en forbedring af de praktiske og tekniske foranstaltninger i lufthavnene, f.eks. i forbindelse med bagagebehandlingen, og i edb- og telekommunikationssystemerne. Samarbejdet mellem Interpol og Europol må udbygges. Det er en misforståelse at tro, at det er ensbetydende med effektivitet at gøre bekæmpelsen af terrorismen til en overstatslig opgave.
Efter min opfattelse bør Europols arbejdsområde ikke udvides til også at omfatte terrorismebekæmpelse. Det er et anliggende, som henhører under de enkelte medlemsstater. Europol må ikke blive til et »EU-FBI«. Dette er baggrunden for, at jeg har stemt imod betænkningen.
Betænkning af Valverde López (A4-0396/96)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Der er to tungtvejende grunde til at stemme imod denne betænkning. Den ene er, at den går kraftigt ind for at styrke det føderalistiske element i EU, f.eks. i punkt 28, som klager over, at krav om enstemmighed »vanskeliggør beslutningstagningen«, punkt 32, hvorefter »ansøgerlandene bør være klar over«, at EU »indebærer en proces hen imod politisk, økonomisk og monetær enhed mellem medlemsstaterne«, og punkt 30, som beklager, at visse lande kan afstå, når det gælder EU-Domstolens kompetence. I så godt som hvert eneste punkt understreges betydningen af en styrkelse af det overstatslige element i EU.
Den anden grund er, at den generelle politiske holdning i betænkningen er klart »højredrejet«. Det gælder eksempelvis punkt 9, hvorefter de nationale myndigheder bør hjælpe de erhvervsdrivende ved at »fjerne det dyre bureaukrati«, som gør det vanskeligt for dem at skabe arbejdspladser. En sådan antydning af, at arbejdsløsheden i EU skyldes dårlige betingelser for de erhvervsdrivende, er en analyse, som bygger på en nyliberal teori, og som vi ikke kan tilslutte os.

Lindqvist
Betænkningen fremhæver de fremskridt, der er gjort med hensyn til at muliggøre indførelsen af den fælles mønt. Den peger også på de problemer, som den mener gør sig gældende i forbindelse med ØMU, herunder nødvendigheden af at kombinere ØMU med stærke mekanismer, der muliggør et øget samarbejde på det økonomiske, sociale og skattemæssige område. Den slår endvidere fast, at det er nødvendigt at afskaffe reglen om enstemmige afgørelser i Rådet.
Da betænkningen er udtryk for en stivbenet føderalistisk opfattelse af, hvad der gavner det europæiske samarbejde, har jeg stemt imod den.
Betænkning af Escudero (A4-0410/96)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Vi ser os nødsaget til hverken at stemme for eller imod denne betænkning. Den rummer mange gode iagttagelser, men visse punkter kan vi umuligt tilslutte os.
Punkt K omtaler de fire symboler på »den europæiske kulturelle identitet«, nemlig jødedommen, kristendommen, hellenismen og romertiden. Her glemmer man bl.a. hele arven fra den muslimske kultur, for ikke at tale om den nordisk-germanske mytologi og retsopfattelse.
Ifølge punkt 1 bør Rådet give afkald på enstemmighedsreglen til fordel for den føderalistiske regel om kvalificeret flertal. Vi mener, at enstemmighed er en vigtig garanti for den kulturelle mangfoldighed i Europa.
I punkt 23 gør ordføreren sig til talsmand for, at Kommissionen skal udarbejde en skolebog om Europas historie, som »bør indgå som alment obligatorisk pensum i medlemsstaternes undervisningsprogrammer«. Vi tror ikke på, at man opnår noget positivt gennem denne form for foranstaltninger af propagandistisk art. Uddannelsessystemet bør fortsat henhøre under hvert enkelt lands suverænitet.

Lindqvist
Der er ingen grund til at anvende kvalificeret flertal i forbindelse med kulturelle spørgsmål. I det omfang der findes en europæisk kulturel identitet, kan den ikke fremtvinges gennem flertalsafgørelser; sådanne vil blot have den modsatte virkning.
Tilrettelæggelsen af undervisningen i grundskolen og valget af læremidler er spørgsmål, som bedst afgøres på nationalt eller lokalt plan. Skoleundervisningen og dens indhold er ikke noget, som EU skal beskæftige sig med. Derfor stemmer jeg imod betænkningen.
Betænkning af Schmidbauer (A4-0012/96)
Bernardini
Kommissionens grønbog har den fortjeneste, at den sætter gang i debatten om situationen på transportområdet, og at den tager hul på problemet med de eksterne omkostninger (ulykker, trafikophobning, forurening m.v.).
Jeg vil lykønske ordføreren med det udmærkede arbejde. Hun har forstået at anlægge en global synsvinkel på problemet, samtidig med at hun foreslår en retfærdig løsning, nemlig at de forskellige transportformer hver især bærer de eksterne omkostninger, de medfører. For mit eget vedkommende vil jeg ligeledes understrege, at den kombinerede transport bør prioriteres højt, idet den er miljøvenlig, bidrager til løsning af problemet vedrørende trafikophobning og er en konkurrencedygtig model.
Endelig er der et punkt, der vil udløse en kraftig reaktion, nemlig harmoniseringen af afgifter og gebyrer på unionsplan. På dette punkt bør Kommissionen vel i at vælge en pragmatisk fremgangsmåde. Jeg er ked af, at den ikke har vejet stemningen i befolkningen. F.eks. vil en forhøjelse af bompengene være ensbetydende med at afskære familier med små indkomster fra at anvende de større færdselsveje og dermed fra adgangen til at udøve en grundlæggende frihedsrettighed, nemlig bevægelsesfriheden. På dette punkt bør Kommissionen komme med nye forslag.

Caudron
Schmidbauer-betænkningen understreger betydningen og nødvendigheden af at tage hensyn til de negative eksterne transportomkostninger, specielt på vejtransportområdet. Den pris, der betales for en bestemt transport, dækker nemlig ofte kun delvis de reelle omkostninger, som er forbundet med forurening, ulykker og trafikophobning. Størrelsen af de eksterne omkostninger for hele Den Europæiske Union (250 mia ECU årligt) viser, hvor vigtig debatten er, og hvor store konsekvenserne er for Europa som helhed. Vi bør derfor stemme for betænkningen.
Lad os først se på de økonomiske konsekvenser. Indførelsen af en mere fair prissætning på transportområdet er et incitament, der vil kunne ændre producenternes og forbrugernes indstilling. Dette kan f.eks. føre til en mindsket trafikbelastning på visse vejstrækninger og dermed til en bedre trafikafvikling og derved også til en forbedret konkurrenceevne for de europæiske virksomheder, som derved opnår tidsbesparelser.
Ved at internalisere de faktiske transportomkostninger giver man også de forskellige transportformer mere lige betingelser, idet man giver dem optimale konkurrencemuligheder på EU-plan. Det forhold bør indgå i overvejelserne, specielt med udsigten til en liberalisering og åbning af transportmarkederne.
Endelig hvad angår den økonomiske og sociale samhørighed, vil foranstaltninger vedrørende en internalisering af de faktiske omkostninger uundgåeligt medføre, at virksomhederne omlægger deres investeringer, hvilket vil indebære en diversificering af transportformerne og en infrastrukturudvikling, der vil gøre det muligt at samordne og sikre ligevægten i de transeuropæiske net.
Endelig tror jeg, at en række af de foranstaltninger, der foreslås i grønbogen, såsom afgiftsdifferentiering med udgangspunkt i brændstofkvaliteten, bompenge i tæt trafikerede eller følsomme områder osv., opfylder EU's befolknings krav om miljøhensyn.
Der bør indledes en debat i EU vedrørende problemet med de faktiske omkostninger på transportområdet. Schmidbauer-betænkningen kan bidrage hertil, hvilket er en ekstra grund til at stemme for betænkningen.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater byder Kommissionens grønbog og Barbara Schmidbauers betænkning velkommen i debatten om transportområdet. Både grønbogen og betænkningen er gode bidrag til debatten.
I EU skal 15 lande nå til enighed i de politiske spørgsmål, der hver dag opstår. Transportpolitikken har forbindelse til en lang række andre politikområder. Derfor er det svært at blive enig om transportpolitikken, og der vil altid være nogle sider af en sag, som et eller flere lande ikke kan blive enige om. Denne betænkning er således et kompromis. Indholdet er af høj kvalitet, men der er detaljer, som nødvendigvis må belyses yderligere. Således er der da også dele af betænkningen, som vi ikke umiddelbart kan gå ind for fra dansk side. Men er det nødvendigt at gøre opmærksom på, at der er tale om ikke-lovgivningsmæssige tiltag, og vi er - for at få alle aspekter med - nødt til at give debatten frie tøjler. Alternativet er, at politikken ligger stille, og sektorer som godstransport ikke kommer videre: Flaskehalse og unfair konkurrence på afgifter, energiforbrug, forurening, køreog hviletid etc.
De danske socialdemokrater har i dag stemt ja til betænkningen om fair og effektiv prissætning på transportområdet, fordi det er en god betænkning, og fordi vi kraftigt støtter udviklingen af konkurrenceparametre henimod en fair konkurrence. Ikke blot mellem transportudbyderne , men også mellem transportformerne .

Linser
Principielt støtter vi afstemning 3-21, men må med hensyn til punkt 15, 16 og 18, hvor det hovedsagelig drejer sig om en afgiftsharmonisering, som skal anvendes til finansiering af vejnet, fra østrigsk side give udtryk for betænkeligheder, da anlæg og vedligeholdelse af veje og motorveje som følge af de alpine strukturer forårsager flere omkostninger for os end gennemsnittet for Europa. Derfor kan vi kun støtte en fælleseuropæisk harmonisering - frem for alt med hensyn til punkt 15, 16 og 18 - hvis det sikres, at der tages hensyn til denne øgede belastning i Østrig.
Betænkning af Schaffner (A4-0001/97)
Eriksson og Svensson
Undertegnede har stemt imod betænkningen af Schaffner af følgende grunde:
1.Den usikkerhed om fællesskabsretten, som unionstraktatens mange uklare afsnit giver anledning til, giver i praksis Domstolen en mulighed for at foretage vilkårlige fortolkninger af bestemmelserne, som ville være uacceptabel i et virkeligt parlamentarisk demokrati.2.Ved at overskride deres beføjelser i henhold til direktiverne og ved uden at have grundlag for det at blive ved at øge deres magt over den nationale retshåndhævelse har EU-institutionerne gang på gang udvist mangel på respekt for den nationale suverænitet.- Betænkning af Lambraki (A4-0349/96)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi kan ikke tilslutte os, at rådsafgørelser om indvandring, asyl, narkotikapolitik, bedragerier, civilretligt samarbejde samt visse former for politisamarbejde skal træffes med kvalificeret flertal. Vi mener, at enstemmighedsreglen skal bevares.

Lindqvist
Reglen om, at fælles holdninger vedrørende løsningen af de i artikel K.1 omhandlede spørgsmål skal opnås gennem mellemstatslige aftaler, er på længere sigt bedre end den, hvorefter afgørelserne herom skal træffes med kvalificeret flertal. Der bør finde en bedre samordning sted af indvandrings-, asyl- og visumpolitikken. Det bør ske ved enstemmig afgørelse, ikke ved flertalsafgørelse. Politi- og toldsamarbejdet skal naturligvis være mellemstatsligt. At overføre narkotikapolitikken til EU kan resultere i en forringelse, i og med at den restriktive svenske/nordiske narkotikapolitik erstattes af en mere liberal legaliseringspolitik. Hvis betænkningen blev til EU's politik, ville det betyde en omfattende overførsel af beslutningskompetence fra medlemsstaterne til EU. Derfor stemmer jeg imod den.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 12.30)

