Situationen i Gaza
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er formandens beretning om situationen i Gaza. Det vil gruppeformændene komme med en udtalelse om. Gruppeformændene har imidlertid bedt mig om også at komme med en udtalelse, og dette ønske efterkommer jeg gerne.
I lyset af eskaleringen i Mellemøsten var vi nødt til at sætte den aktuelle situation på dagsordenen igen i dag. Vi europæere overvejer igen, hvad vi kan gøre, og hvordan vi skal reagere på den voldsspiral, som nu igen sætter Mellemøsten i flammer.
Jeg kan svare med det samme, at det eneste mulige svar er konsekvent at fortsætte og fremskynde fredsforhandlingerne mellem israelerne og palæstinenserne. Den fredsproces, der blev startet i Annapolis, må ikke bukke under for vold og terror. Som parlamentsmedlemmer må vi reagere med alle kræfter for at undgå det.
Vi er rystede over de fjernsynsbilleder af konfliktens ofre, som dagligt når frem til os. Hvor man for en uge siden følte medlidenhed med og var oprørt over de uskyldige palæstinensiske borgere, deriblandt mange børn, som omkom i Gaza som følge af uforholdsmæssig militær magtanvendelse, så gælder vores medfølelse og forfærdelse i dag efter det uhyrlige dødelige attentat sidste torsdag mod en skole i Jerusalem også den israelske befolkning.
Medfølelse er en dyd, også i politik. Men medfølelse er ikke nok, medfølelse kan ikke erstatte politisk handling! Der skal findes forstandige og bæredygtige politiske løsninger på grundlag af klare principper. Beskyttelse af menneskeliv og respekt for folkeretten er en legemliggørelse af sådanne principper og skal derfor være en rettesnor for os.
På Europa-Parlamentets vegne fordømmer jeg skarpt de voldhandlinger, som er forøvet af Hamas og andre palæstinensiske ekstremister. På Europa-Parlamentets vegne opfordrer jeg Israels regering til at lytte til de stemmer i selve landet og uden for, som kræver, at fredsretorikken også skal følges af fredshandlinger.
Gazastriben er blevet Mellemøstens sorteper. Mange finder den frastødende, fordi ekstremisterne har den politiske magt. Mange ville helst se den anden vej, afkoble Gazastriben fra resten af verden og lade, som om den ikke fandtes. Men bag de mure, som allerede eksisterer eller ligefrem bliver nyopført f.eks. ved den egyptiske grænse, lever mennesker, lever børn, kvinder og mænd, som har krav på en menneskeværdig tilværelse. Og mennesker kan på sigt ikke spærres inde og adskilles af mure.
Menneskene er bange. Vi har dyb forståelse for de mennesker, som i Sderot eller Ashkelon dagligt må leve i angst for nye raketbeskydninger. Vi tager Israels sikkerhed meget alvorligt, og vi vil altid forsvare den. Det har Europa-Parlamentet og jeg selv - under min rejse til Israel og de palæstinensiske områder inklusive Gazastriben i slutningen af maj sidste år - gentaget utallige gange. Beskydningen af Israel fra Gazastriben må høre op! Modstand i denne form er terror og ikke noget, man kan forhandle om!
Men hvor angsten behersker menneskenes følelser, er døden endegyldig, og ingen kan bringe de hundreder af mennesker tilbage, som efter afspærringen af Gazastriben er blevet ofre for Israels behov for sikkerhed. Vi må sætte spørgsmålstegn ved, om denne fremfærd er rimelig og passende. Vi må også spørge, om det er i overensstemmelse med folkeretten, at befolkningen skal lide for deres lederes ekstremisme.
Det kan ikke være nogen varig og bæredygtig løsning at ignorere Gazas befolkning og kun sørge for humanitær hjælp på laveste niveau. EU er med til at afbøde nøden på humanitært grundlag, men EU skal frem for alt investere mere politisk og langsigtet for at give det økonomiske storsind mening og retning.
På donorkonferencen i december i Paris, hvor også Europa-Parlamentet var repræsenteret, lovede EU at støtte den proces, der blev indledt i Annapolis, med 540 millioner euro i 2008. I mellemtiden har den nye finansieringsmekanisme PEGASE indledt sit arbejde.
Europa-Parlamentet ønsker, at EU beslutsomt skal støtte og ledsage fredsprocessen. Som budgetmyndighed skal vi imidlertid også sørge for, at vores økonomiske engagement ikke løber ud i sandet. Alle parter må forstå, at EU ikke kan acceptere, at militære aktioner ødelægger resultaterne af vores økonomiske solidaritet.
Europa-Parlamentet har besluttet at engagere sig klart som ærlig mægler for en løsning af konflikten i Mellemøsten. Det vil vores nye arbejdsgruppe vedrørende Mellemøsten bidrage til. Om to uger skal vi drøfte med opfølgningsgruppen fra donorkonferencen i Paris - den franske udenrigsminister Bernard Kouchner, den norske udenrigsminister Jonas Gahr Støre, kommissær Benita Ferrero-Waldner og kvartettens særlige udsending Tony Blair - hvordan det går med at gennemføre vores hjælp på stedet.
Balance er en grundlæggende forudsætning for EU's rolle som ærlig mægler. Men når vi ser, hvordan der hele tiden bliver kæmpet diplomatisk for at beskrive eskalationen i Israel og Gaza som "afbalanceret", så risikerer vi at glemme, at det centrale for vores politik ikke bør være ord, men mennesker. Det, der bliver kaldt "Annapolisprocessen", må ikke blive til et skalkeskjul for, at bosættelsespolitikken fortsætter, og at de palæstinensiske områder bliver afspærret med utallige sikkerhedszoner, som begrænser folks bevægelsesfrihed.
Uden bevægelsesfrihed i Gaza og på Vestbredden er det ikke muligt at forbedre situationen for den palæstinensiske befolkning. Uden denne bevægelsesfrihed vil det heller ikke være muligt at oprette en stabil palæstinensisk stat. Sikkerhed har ikke kun en militær dimension, sikkerhed er kun mulig, hvis menneskene i Israel og i Palæstina gensidigt respekterer og agter hinanden. Sikkerhed begynder med forsoning! Der må nu indledes en varig forsoning mellem palæstinenserne. Hamas må ændre holdning og sammen med de moderate palæstinensere arbejde for fred! Jeg gentager her vores støtte til præsident Mahmud Abbas og til ministerpræsident Salam Fayyad.
Et element, hvis det skal lykkes, er at finde en ordning for grænseovergangene til Gazastriben. Det omfatter først og fremmest en hurtig løsning for grænsetrafikken ved overgangene i Karni og Rafah. Her har EU et særligt ansvar.
Lad os gøre alt, hvad der står i vores magt for at konsekvent at følge vores økonomiske engagement op politisk for på denne måde at bidrage til freden i Mellemøsten og især give vores støtte til menneskene i Mellemøsten.
(Bifald)
Joseph Daul
Hr. formand! Hr. formand for Kommissionen! Mine damer og herrer! For nogle måneder siden i Annapolis havde israelerne og palæstinenserne en drøm, en drøm om to nationer, der hver især levede i sikkerhed i deres egen stat med internationalt anerkendte grænser efter årtier med konflikt, sørgende familier og tragedie. For nogle måneder siden på Pariskonferencen var det internationale samfund villig til at støtte op om denne drøm og være med til at sikre, at den gik i opfyldelse.
Europa, verdens største donor, tror på denne fredelige og sikre fremtid og vil inden for kvartetten gøre alt for at hjælpe de to parter med at bryde den onde cirkel af vold og manglende forståelse. I løbet af blot nogle få dage medførte overdreven magtanvendelse og væbnede provokationer imidlertid, at snesevis af palæstinensere og flere israelske soldater blev dræbt i voldelige kampe. Så sent som sidste torsdag dræbte en palæstinenser otte studerende på en velanset talmudskole og blev selv dræbt. Kuglerne fra fanatikere og enkeltpersoner, som er tilskyndet af hævn, intolerance og andres afvisning, har gjort det endnu vanskeligere at skabe dialog, kompromis og fred.
Det internationale samfund og vi i Europa kan ikke og bør ikke gøre os til dommere over den ene eller den anden part. Vores opgave er at få underskriverne fra Annapolis til at komme til fornuft, med andre ord at få dem til forhandlingsbordet. Den PPE-DE-delegation til Jerusalem og Ramallah, som jeg for nogle uger siden stod i spidsen for, lærte mig tre ting.
Den første var forventningerne til Europa i Mellemøsten - ikke kun til et Europa, der støtter fredsprocessen økonomisk, selv om dette også er vigtigt, men til et langt mere tilstedeværende og politisk stærkt Europa. Vi skal i den forbindelse gøre mere og gøre det bedre.
Den anden var, at vi er nødt til at fremme moderate partier i Israel og Palæstina og give dem vores politiske støtte. Den risikable vej, som disse partier har valgt - dvs. freden, dialogen og ansvaret for deres befolkning - er ofte ikke særlig givtig ved valgene. Det er disse partier og moderate skikkelser, som vi med alle midler skal støtte, for det er dem, og dem alene, der har nøglen til en fredelig og holdbar løsning i regionen.
Den tredje var, at Europa skal få begge parter til at indse, at de aldrig vil være i stand til at komme ud af denne onde sikkerheds-, forsvars- og voldscirkel ved at bygge mure, dræbe folk med raketter og ydmyge den anden part. Nej, det er kun, hvis deres naboer, og særligt de unge, får mulighed for at bygge en fremtid, realisere deres ambitioner og udvikle sig i deres eget land, at en god cirkel kan skabes og bære frugt.
Sammen med min gruppe glæder jeg mig over, at både de israelske og palæstinensiske ledere for nylig opfordrede til at fortsætte dialogen i henhold til køreplanen fra Annapolis. Europa skal øge sin politiske støtte, og jeg understreger: politisk støtte til de moderate partier. Det er den eneste løsning, og i går under messen hørte vi en palæstinensisk og en israelsk repræsentant opfordre til det samme, nemlig fred til deres folk.
(Bifald)
Martin Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer! Når det gælder analysen af situationen, har jeg i princippet ikke noget at tilføje til Deres fremstilling og heller ikke til Joseph Dauls.
Vi er alle enige om, hvad der kræves, og vi kender alle udgangssituationen. Derfor behøver jeg ikke at gentage, hvad der er nødvendigt set fra EU's synspunkt, og heller ikke, hvad EU's egen rolle angår. Jeg må imidlertid understrege, at det ikke går an, at vi uden kommentarer tager til efterretning, at det, som vi opbygger med midler fra EU, kort tid efter helt meningsløst bliver ødelagt.
Det er alt sammen blevet sagt. Derfor vil jeg komme med følgende bemærkninger i forbindelse med det, som vi i Den Socialdemokratiske Gruppe i øjeblikket har at sige om denne debat. Hvis det ikke lykkes principielt at nå frem til at prioritere afståelse fra vold, så kommer der ingen løsning for Gaza og ingen løsning for den voldsspiral, som har hersket i Mellemøsten i årtier.
Derfor må man helt principielt sige, at afståelse fra vold - gensidige erklæringer om ikke længere at ville anvende vold, men nå et resultat ad forhandlingens vej - ikke er noget, Europa-Parlamentet har opfundet, men det forsøg på at opnå en dialog uden vold, der er blevet gentaget mange gange i de sidste årtier, og Annapolis var i princippet heller ikke anderledes.
Hvorfor mislykkes dette forsøg igen og igen? Årsagerne er indlysende, og de skal kaldes ved navn. Fordi der på begge sider er interesser i at fortsætte kampen eller opildne til vold. På den ene side er der, især på terrorområdet, bestræbelser på ikke at tage hensyn til Israels ret til at eksistere og derfor anvende vold som princip. Og på den anden side bliver det hele gjort til genstand for taktiske overvejelser i Israels demokratiske strukturer, når en regering er indstillet på at finde fredelige løsninger ad forhandlingens vej.
Det er jo også det, vi oplever nu. Her siger en premierminister i Annapolis, at han vil forhandle, og parlamentsmedlemmerne og ministrene i hans egen regering opstiller grænser for disse forhandlinger ud fra partitaktiske overvejelser, som er tydelige for enhver.
Menneskenes skæbne i Gazastriben og den meningsløse blokade, som fører til, at der hersker kaotiske og elendige tilstande på stedet, er en følge af den opfattelse hos Hamas - som er kommet illegalt til magten - at det kun kan lade sig gøre med vold. Det skal man sige lige så klart, som man skal konstatere, at de myndigheder, der nu har taget magten, ikke bruger denne myndighed til at afholde de radikale i egne rækker fra at bruge vold. Det er nemlig årsagen til civilbefolkningens lidelser!
En anden lige så vigtig årsag er, at det hele tiden lykkes for de kræfter på israelsk side, som ødelægger hvert eneste lille fremskridt, fordi de meler deres egen kage, at modarbejde selv de mindste fremskridt med provokationer. På anden måde kan jeg ikke fortolke f.eks. erklæringen om, at man vil fortsætte bosættelserne.
Hvem lider i sidste ende under disse forhold? Kvinder, børn, værgeløse mennesker, og især i Gazastriben. Men naturligvis også de israelere, der bor tæt på grænsen. Det, vi ser, er følgende: De radikale har brug for denne konflikt for at legitimere deres eksistens. Det er et meget udpræget fænomen på begge sider, som vi har måttet leve med i årtier. Og til disse radikale på begge sider må vi sige: I kan aldrig nå jeres mål! I kan intensivere volden, men I vil aldrig opnå jeres politiske mål, for man opnår aldrig sine politiske mål med vold.
Derfor er det afgørende punkt for europæerne måske, at vi tager til os, hvad en israeler en gang har sagt, nemlig Yitzhak Rabin. Han sagde i 1985 en efter min mening meget klog sætning: "Vi må forfølge fredsprocessen, som om der ikke fandtes terrorisme, og vi må forfølge terrorismen, som om der ingen fredsproces fandtes." Det er budskabet til begge parter. Uden et sådant budskab kommer der ingen fred!
(Bifald)
Graham Watson
Hr. formand! Situationen i Gaza er først og fremmest en humanitær katastrofe. Selv ikke den kraftigste fordømmelse af en af parterne i konflikten vil ændre det.
Gaza har været belejret siden juni sidste år. Halvanden million mennesker holdes indespærret med en håbløst utilstrækkelig forsyning af vand, el og brændsel og ringe kloakering. For to år siden var tre ud af fem indbyggere i Gaza afhængig af FN-støtte. I dag gælder det fire ud af fem. Virksomheder går konkurs, det er stort set umuligt at finde arbejde, og situationen er værre end på noget andet tidspunkt siden den israelske annektering af området i 1967. Den israelske soldat Gilad Shalit har siddet fængslet siden juni 2006, og jeg mener, at omkring 11.000 palæstinensere hensygner i israelske fængsler.
Den største fordømmelse af EU i hele denne sag er, at vi blindt har fulgt amerikanernes strategi. Marc Otte, EU's særlige repræsentant, som for nylig talte til vores Delegation for Forbindelserne med Det Palæstinensiske Lovgivende Råd, sagde med hensyn til strategi, at EU følger USA. Det tydeligste resultat af dette er, at den palæstinensiske infrastruktur, som bl.a. er finansieret af de europæiske skatteydere, regelmæssigt ødelægges af den israelske hær ved hjælp af amerikanske våben. Skal vi bevilge europæiske midler på denne måde, under disse omstændigheder? Hvis der nogensinde var et behov for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i EU, så er det uden tvivl nu.
Min gruppe glæder sig over den uformelle våbenhvile, som blev erklæret ved middagstid i dag. Vi ønsker Egypten held og lykke med sin mæglingsindsats, men vi er samtidig af den overbevisning, at voldscirklen, som senest dræbte 56 i Gaza den 1. marts 2008 og otte i Jerusalem i lørdags, ikke kan brydes med vold.
For at det kan lykkes at skabe fred, har vi behov for dialog. I Annapolis blev der lovet fred inden for 10 måneder, men mange af os tror, at Israel endnu en gang forsøger at delegitimere enhver forhandlingspartner. Hamas er fortsat kynisk med sin raketangrebspolitik, for gruppen ved, at israelernes gengældelse vil være langt værre.
Vi fordømmer vold fra alle sider. Ja, Israel har ret til at forsvare sig selv mod vilkårlige angreb på civile, men landet har som et demokrati pligt til at være mere retfærdig end dets magtanvendelse lader antyde. Vi synes at bevæge os længere væk fra en tostatsløsning - uanset om det skyldes raketangrebene på Ashkelon, eller det skyldes de 530 nye bosætterhjem i Givat Ze'ev nær Ramallah, som netop er blevet bekendtgjort.
Vestens politik har bygget på tre antagelser: 1. Det er helt umuligt at tale med Hamas. 2. Israel er det eneste demokrati i regionen og skal behandles som et almindeligt demokrati. 3. Mahmoud Abbas er de fornuftige palæstinenseres stemme. Mange i min gruppe sætter spørgsmålstegn ved disse tre antagelser og mener, at vi er nødt til straks at se på vores politik igen for at finde en løsning, hvor disse samfund kan leve sammen.
Brian Crowley
Hr. formand! Ligesom mine kolleger er jeg enig i det meste af det, som hr. Daul, hr. Schulz og hr. Watson sagde før mig. De realiteter, vi ser på - bortset fra konfliktens geopolitiske eller endog historiske karakter - er, at hver dag mister uskyldige mennesker livet. Hver eneste dag mister familier familiemedlemmer. Hver eneste dag dør eller såres en person. Vi oplever, at de moderate kræfter tvinges længere væk fra hinanden.
Vi bør ikke begynde at prøve at placere skylden. Vi kan alle se tilbage på, hvad der er sket i Gaza i løbet af de seneste måneder, hvor de israelske myndigheder kynisk har udnyttet deres stilling og afskåret vand-, el-, og fødevareforsyningen i et forsøg på bogstaveligt talt at sulte palæstinenserne til underkastelse. Dette har imidlertid ikke kun fundet sted i nyere tid; det har fundet sted i mange årtier. Den lige så kyniske reaktion fra Hamas har været at sende raketter ind på israelsk område og brutalt dræbe otte personer i en skole.
Selv om vi kan blive ved og konstant fordømme ekstremisternes handlinger på begge sider, uanset om der er tale om officielle terrorister, statslige terrorister eller statsligt støttede terrorister, er faktum i sidste ende imidlertid stadig, at det, der er behov for, er dialog; det, der er behov for, er forståelse; det, der er behov for, er mere end noget andet respekt for alt menneskeliv. En respekt for værdien af den enkeltes liv. Først da kan vi reelt finde en måde at føre folk sammen på. Vi taler alle om en tostatsløsning, men en tostatsløsning bygger på to levedygtige stater, ikke et kludetæppe med små brudstykker mellem alt muligt andet, nej, to levedygtige stater. På samme måde med forhandling og drøftelse, når disse to levedygtige stater anerkendes, når deres ledere anerkendes. Gennem denne dialog kan vi forhåbentlig tage endnu et første skridt mod fred i regionen med den våbenhvile, som nu er blevet indgået, med de forhandlinger, der er undervejs mellem præsident Abbas og premierminister Olmert, og også med vores ønske om at give al den bistand, vi overhovedet kan.
Jeg bebrejder ikke EU for at give bistand til at bygge veje og vand- og energianlæg og til at bygge skoler og sundhedscentre til det palæstinensiske folk, som blev spredt for alle vinde, da det blev fordrevet fra sine egne landområder.
Vi har alle et ansvar for at sikre, at der tages hånd om alle vores medmennesker, og at de beskyttes.
Daniel Cohn-Bendit
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg kan ikke lave en fredsplan på to minutter, men én ting kan jeg sige Dem. Vi bør også se på vores eget ordvalg. Vi har ikke brug for dialog, men forhandlinger! Med denne dialog siger man ikke noget. Der er krig på stedet, og for at afslutte en krig, skal der forhandlinger til. Det er det, det drejer sig om!
Og hvordan forhandler man? Graham Watson har ret. Hvis EU følger sin egen strategi - og ikke den amerikanske strategi - så må EU gøre følgende: For det første forhandle med dem, der har magten i Gaza - dvs. Hamas - så de gør det, de hele tiden har sagt, nemlig organiserer en våbenhvile. Så bliver det på den anden side organiseret, at der kommer humanitær hjælp til Gaza. Det er det, man kalder en forhandling: I giver noget, og vi giver noget.
For det andet må man sige til israelerne, at hvis de vil forhandle med palæstinenserne, så må de straks indstille opførelsen af bosættelser, og det skal være synligt, ellers kommer der ikke mere hjælp fra EU. Det er det, jeg kalder en forhandling: Man har en magtposition og forsøger at sætte den i spil, ellers er det bare tom snak på alle fronter!
Jeg går ind for dialog, og vi vil føre denne dialog. Jeg går ind for, at vi fører politik, at vi helt enkelt siger, at sådan kan det ikke fortsætte. Israels kolonipolitik er en risiko for staten Israel. Det må vi sige til israelerne. Og til palæstinenserne må vi sige, at dette attentat er en risiko for palæstinenserne, det må høre op.
Hvis EU langt om længe skifter dialogen ud med politiske forhandlinger og dermed også bruger sine magtpositioner, så vil der være en mulighed i denne region. Altså, dialogen kommer senere, først må der føres politik!
(Bifald)
Francis Wurtz
Hr. formand! Tak for Deres erklæring! Vi havde kun lige vedtaget dette formelle initiativ, efter at 110 palæstinensere var blevet dræbt under bombeangreb i Gaza, da endnu otte personer, denne gang israelere, blev dræbt i Jerusalem. Begge gange fordømte vi alle disse kriminelle handlinger, men jeg er enig med de forrige talere i, at enhver kan se, at der er behov for mere end det, hvis vi skal nære noget håb om en gang for alle at bryde denne onde cirkel.
Unionen er nødt til at være modig nok til ikke blot at fordømme alle de forbrydelser, der begås af begge parter, men at pege på hovedårsagen til alle problemerne, belejringen og alle de forfærdelige grusomheder og ydmygelser, der følger i dens kølvand - disse endeløse kilder til had, fortvivlelse og hævntørst.
Intet kan således retfærdiggøre den fortsatte belejring. Det må klart slås fast, og der må drages de relevante konklusioner. En fremtrædende israelsk fredsaktivist, vores ven Nurit Peled, som har modtaget Sakharovprisen, gjorde dette klart, da hun mistede sit barn i et attentat begået af en palæstinenser. Hun henvendte sig til den daværende premierminister, hr. Netanyahu, og sagde: "Du har dræbt min datter". Ud over at være rettet mod en enkelt person henviste dette "du" også til en politik, som hans efterfølgere har fulgt og styrket. I dag kaldes den "Gazablokaden" og går så vidt som at fratage civilbefolkningen mad og lægehjælp. Almindeligvis henvises der også til den som "afspærringen af byer og landsbyer på Vestbredden", "indtrængen og bombardementer", "målrettede attentater og massearrestationer", herunder af børn, "yderligere kolonisering og opbygning af muren", "annektering og fait accompli-politikken i Jerusalem" osv. At relativisere disse forbrydelser og sikre gerningsmændene straffrihed er det samme som at forlænge krigen. Hvis vi skal række hånden ud til fredsstyrkerne på begge sider, er det nødvendigt at turde sige sandheden. Vi skal opfordre Unionen til omsider at tage dette afgørende skridt.
Bastiaan Belder
Hr. formand! Det er enhver stats primære opgave at garantere sine borgeres sikkerhed. Det er fuldstændigt i overensstemmelse med folkeretten. Det forklarer og legaliserer Israels reaktion på den tiltagende regn af raketter fra Gazastriben. Denne palæstinensiske regn af raketter har for øvrigt fundet sted siden 2001, og den øgedes enormt efter Israels tilbagetrækning fra Gaza i 2005. Siden da er antallet af palæstinensiske raketangreb på den jødiske stat steget med ikke mindre end 500 %.
Inden 2006 fandt der sjældent mere end 50 raketangreb sted om måneden på israelsk territorium. I begyndelsen af 2008 var antallet 50 om dagen! Det betyder, at mere end 250.000 israelske borgere i øjeblikket hver dag udsættes for palæstinensiske raketter fra Gazastriben. Israel bebrejdes, at det reagerer på denne dødstrussel med uforholdsmæssig vold, men Hamas' og andre palæstinensiske terrororganisationers grusomme taktik med at foretage raketangreb fra boligområder ignoreres fuldstændigt.
I slutningen af februar rapporterede de nederlandske medier udførligt om dette med den rammende overskrift - en udtalelse fra en palæstinenser fra Gazastriben - "Vær venlig ikke at affyre raketter mod Israel herfra". Det kan i øvrigt bemærkes, at Israel strengt følger lovlige normer for militære procedurer. Det er et eksempel, som den arabiske verden gerne må følge. I mellemtiden kan Hamas, den mest dominerende magtfaktor i Gaza, som medlem af den såkaldte destabiliseringsakse i området regne med betydelig støtte fra Iran, Syrien og Hizbollah. Det gjorde en anonym Hamaskommandant i går endnu en gang til overflod klart over for Sunday Times.
Hvis det lykkes Iran at smugle sine Fajrraketter til Gaza, kan Hamas endog true Tel Aviv. Deler de europæiske institutioner denne israelske bekymring, og i bekræftende fald, hvordan er den europæiske strategi over for denne destabiliseringsakse? Det er det, det gælder om, hvis der skal være stabilitet i Mellemøsten og udsigt til fred.
Jim Allister
(EN) Hr. formand! Jeg kan uden videre tilslutte mig beklagelsen af de seneste begivenheder i Gaza og i Mellemøsten og bemærke, hvor forfærdelig den menneskelige tragedie i området er, og de enorme lidelser, som alle parter oplever. Jeg må imidlertid skelne mellem de organiserede, konstante og gentagne angreb på staten Israel og en stats ret til at forsvare sig selv. Der er tale om en internationalt anerkendt stat. Den anerkender og accepterer en tostatsløsning i Mellemøsten, og samtidig er den konstant, vedvarende og på ondskabsfuld vis genstand for den mest forfærdelige vold fra den anden siden af sine grænser, særligt fra Hamaskontrolleret område.
Jeg undskylder derfor ikke, når jeg siger, at Israel har ret til, ja, er nødt til, at forsvare sig selv og gribe ind over for dem, som hinsides al fornuft og argumentation ikke engang vil gøre den mest grundlæggende indrømmelse og acceptere Israels ret til at eksistere.
I denne debat og andetsteds hører vi megen snak om en afbalanceret og upartisk tilgang. Der er intet upartisk i at sidestille Gazas politiske krav - uanset hvor begrundede de måtte være - med de ondsindede og gentagne terrorangreb på Israel, som er indbegrebet af angrebet på skolen. Der er intet upartisk i at vige uden om sandheden omkring Hamas' afvisning af at anerkende Israel og derefter kræve, at der ikke opføres nogen mure og ikke foretages nogen forsvarshandlinger af den stat, som ikke engang anerkendes. Det er en konsekvens af den manglende anerkendelse af Israels eksistensberettigelse, som er årsag til en stor del af bekymringen og uroen i Mellemøsten.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
