Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Kellett-Bowman
Herr ordförande, igår tog Tomlinson i ett av sina sällsynta tal upp kammarens suveränitet vid beslutsfattande.
I början av året när kammaren röstade om betänkandet om transiteringsundersökningen, beslutades att uppföljningen skulle göras av budgetkontrollutskottet. Enligt gårdagens protokoll godkände vi ett betänkande om telematik på transportområdet - vilket är en del av transiteringssystemet - som gick till utskottet för transport och turism. I ett dokument som delades ut av distributionsavdelningen och som hette "verksamhet ", sägs att kommissionens handlingsprogram för den nya transiteringen i Europas tullpolitik skulle gå till utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Är kammaren suverän eller inte?

Ordföranden
Vi skall kontrollera det och vidta nödvändiga åtgärder.

Angelilli
Herr ordförande! Jag har begärt ordet i en personlig angelägenhet. I måndags, när sessionen skulle inledas, begärde Ford ordet för att påtala något mycket allvarligt, nämligen att en poster som påminde om det tyska folkets motstånd mot Hitler och som var uppsatt på dörren till hans kontor hade rivits ner under förra sammanträdesperioden här i Strasbourg. Därefter har Ford gjort ett par uttalanden som enligt mig är mycket olyckliga och olämpliga: han sade sig inte vara förvånad över att sådan politisk vandalism kan förekomma i detta parlament, eftersom där sitter sådana personer som Roberta Angelilli, dvs. undertecknad, som enligt honom är ansvarig för diverse påstådda nynazistiska verksamheter, organisationer och initiativ.
Jag förstår verkligen inte vad som är orsaken till dessa anklagelser, dessa insinuationer, dessa lösa idéer. Förmodligen har Ford, en mycket känd parlamentariker, använt den allra enklaste och mest förolämpande typen av politisk demagogi, framsprungen ur den värsta typens intolerans, för att knipa applåder i kammaren
Till detta vill jag bara säga följande: åtminstone i Italien är det praktiskt taget åtalbart att komma med ogrundade insinuationer, det kallas för förtal. Jag uppmanar därför Ford att informera sig bättre innan han kommer dragandes med insinuationer som saknar varje grund, och jag uppmanar ordföranden eller någon annan som har behörighet till det, att bringa klarhet i det som har hänt. För min egen del tänker jag med alla medel, eventuellt även juridiska, försöka bringa klarhet i denna händelse.

Ordföranden
Fru Angelilli, jag tar mig friheten att påminna er om två saker:
för det första att synpunkter på grund av personliga anspelningar bör göras samma dag eller dagen efter det att anspelningen framförts, och
för det andra att samtliga ledamöter har friheten att uttala sig i plenum, och det är inte ordföranden eller någon annan myndighet som har att censurera talare i plenum. Detta kallas som ni mycket väl vet för oansvarighet. Ingen kan censurera en annan ledamot och det finns ingen möjlighet till åtal varken i Italien eller i något annat land i vår omgivning för de uttryck som framförts i plenum. För detta har vi behandlingen av personanspelningar som bör inledas omedelbart för åtgärdande av eventuellt begånget fel eller för att protestera och klara ut någon omständighet som t ex den ni velat klara ut idag.
Jag ger nu ordet till Ford, men det är inte lämpligt att fortsätta med en debatt i denna fråga. Ni har med era personanspelningar åsyftat herr Ford.
Jag har inget annat att göra än att ge honom ordet, men jag vill be er att vi därmed avslutar detta ämne, eftersom vi idag har många viktiga ärenden att behandla.

Ford
Herr ordförande, Angelilli kommenterade vad jag sade i måndags. Det grundade sig på ett tidningsreportage i Förenade kungariket. Jag skall ge henne en kopia av tidningsreportaget om vad hon påstås ha gjort. Jag förväntar mig naturligtvis att hon vidtar rättsliga åtgärder och om hon inte gör det är det lätt att dra slutsatser.

Antony
Herr ordförande, jag skulle även vilja göra ett personligt inlägg. Jag var inte där i måndags, men jag kan inte acceptera Fords yttrande, vilken enligt sina provokativa vanor har gjort ett skandalöst hopkok där han återigen anklagar mig för rasism.
Jag skulle vilja säga till Ford att jag känner Frankrike och rasismen som min assistent varit utsatt för: Stéphane Durbeck som är hans namn är av svart ras från Antillerna och har blivit slagen och behandlad som om han har en "genetisk defekt " därför att han gör mig den äran och vänligheten att åtfölja mig under all min verksamhet. De vietnamesiska gudbarn som jag fostrar har blivit attackerade och angripna därför att de är mina gudbarn, behandlade som mina andra barn. Vad beträffar de små libanesiska spädbarnen, tre tusen till antalet som har jag livnärt i många år, har också utpekats, attackerats och dömts som hämnd för att de är kristna.
Om det verkligen finns en rasism som härjar är det Fords, om man tänker på de ledare som har mördat 200 miljoner människor i världen därför att de var bönder, borgare eller kristna. Fords stalinistiska anklagelser imponerar inte.
Ford, ni är en provokatör!
(Blandade reaktioner)

Ordföranden
Antony, låt mig påminna er om bestämmelserna vad gäller personliga frågor.
Talaren kan endast yttra sig över ämnet för debatten. Han kan endast vederlägga antingen de förslag som förts fram under debatten och det som angår honom personligen, eller de åsikter som tillskrivs honom eller ytterligare rätta till egna uttalanden.
Ni har tillrättalagt de förslag som gäller er men detta är inte ett tillfälle att påbörja en debatt som går helt utanför förslaget och inte heller att kritisera någon annan.
Jag måste påminna er om bestämmelserna, då jag inte kommer att tillåta fler sådana inlägg.
(Protokollet justerades.)

Green
Herr ordförande, jag skulle vilja byta ämne. Som ni vet argumenterade jag mycket starkt i måndags när tidsplanen fastställdes för förlängningen av fristen för inlämnande av ändringsförslag till regeringskonferensen. Jag förstår att era avdelningar har gjort en övermänsklig insats och jag anser att vi bör erkänna det idag. Folk arbetade hela natten för att se till att vi kunde gå till omröstning idag. Vi inser naturligtvis att det kan finnas viss frustration och irritation vid omröstningen och vi har förståelse för om det uppstår fel. Men vi vill, och vi bör, hedra och tacka avdelningarna för deras arbete.
(Applåder)

Ordföranden
Tack Green, ni har alldeles rätt. Folk har arbetat mycket hårt hela natten och de började igen kl. 8 i morse för att göra omröstningen möjlig. Jag tror att alla förstår om någonting eventuellt blir fel och jag ber alla att samarbeta så att omröstningen sker smidigt i den här avgörande frågan. Vi förstår att det här verkligen är ett undantag och att vi inte kan göra det vid varje sammanträde. Det är bara för ett enda tillfälle.

Förberedelser inför Europeiska rådets möte den 16-17 juni 1997
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens förklaringar om det förberedande arbetet inför Europeiska rådets möte den 16-17 juni i Amsterdam, inklusive kommissionens åtgärdsplan för den inre marknaden.
Jag lämnar ordet till herr Van Mierlo, ordförande i rådet.

Van Mierlo
Herr ordförande, ärade ledamöter, jag anser det vara en förmån B det är också en plikt, men ibland är uppfyllandet av en plikt en förmån B att få informera er om föredragningslistan och punkterna som är uppe på det europeiska toppmötet i Amsterdam i början av nästa vecka. Detta toppmöte utspelar sig som ni alla vet under inflytande av mer eller mindre förvirrande omständigheter omkring euron, orsakade av nya val. Det kommer säkert att påverka toppmötet, men B jag kommer sedan att i svaren på era frågor antagligen säga något mer om det B jag har ett starkt intryck av att det finns stora möjligheter att också under dessa omständigheter kunna föra toppmötet till ett bra och produktivt slut. Mer om det sedan.
Det Europeiska rådet kommer naturligtvis att stå i tecknet av avslutningen av regeringskonferensen. Dessutom står mycket viktiga ämnen på föredragningslistan, så som sysselsättning, EMU, aktionsplanen för att bekämpa organiserad kriminalitet och aktionsplanen för den interna marknaden. Diskussionen om externa angelägenheter, däri aktuella utrikespolitiska frågor, kommer genom arten på föredragningslistan att vara begränsade till huvudsaker. Jag tänker här särskilt på fredsprocessen i Mellanöstern, situationen i den Demokratiska republiken Kongo och fredsprocessen i före detta Jugoslavien. Formellt står dessa punkter på föredragningslistan. Det är möjligt att förloppet på toppmötet nödsakar oss att till och med ytterst begränsat behandla det.
Jag skall nu först kort uppehålla mig vid frågorna sysselsättning och EMU och sedan mer omfattande beröra avslutningen av regeringskonferensen.
Främjandet av sysselsättningen är och förblir av yttersta vikt. Främst uppmärksammas detta tema omfattande inom ramen för regeringskonferensen. Jag återkommer strax till det. Under det europeiska rådet kommer den brukliga halvårsrapporten från rådet social frågor, Ecofinrådet och kommissionen om sysselsättningssituationen i unionen att diskuteras. Vidare skall kommissionen lämna rapport om fortskridandet av förtroendepakten för sysselsättning. Under nederländskt ordförandeskap har kommittén sysselsättnings- och arbetsmarknadsvillkor energiskt startat. Bland annat utvecklar kommittén i samarbete med kommittén ekonomisk politik, sysselsättningsindikatorerna för att mäta fortskridandet när det gäller prioriteringarna från Essen.
För en start av EMU i tid var det avtalat att det Europeiska rådet skulle fatta ett antal beslut, varvid det för närvarande finns en fråga om besluten som inte absolut är nödvändiga för att EMU sedan kan starta, också verkligen skall kunna fattas. Jag återkommer antagligen något utförligare till det i mitt andra svar. Avsikten var att stabilitetspakten skulle bli avtalad. För det andra är i en resolution växelkursmekanismen fastlagd, mellan länderna i täten och medlemsstaterna som inte kommer att deltaga direkt år 1999. För det tredje är det meningen att det Europeiska rådet vill välkomna avtalet som uppnåtts i Ecofinrådet om eurons juridiska status.
I Amsterdam kommer slutligen förslaget till eurovalutan att tillkännages. Det finns en rimlig chans att vi kan färdigbehandla alla dessa frågor som i sig själva skulle kräva lite tid, eftersom de politiska avtalen om frågorna redan uppnåtts, men det är inte säkert. För övrigt lugnades vi igår i Frankrike vid besöket hos president Chirac och den nye premiärministern Jospin på denna punkt att man verkligen försöker hitta en lösning för faktumet att man å enda sidan inte kan bryta upp stabilitetspakten B det vill inte heller den nya regeringen; å andra sidan fastställer den nya regeringen att det finns en ofullständighet, att sysselsättningsaspekten har fått för lite uppmärksamhet; det måste man åtgärda i något sorts tillägg. Det är inte bara önskan från den nya franska regeringen B det finns många medlemsstater som kan instämma med detta och det arbetas för ögonblicket på det. Det beror lite på resultatet av detta arbete om det är möjligt att helt avsluta detta paket, och då är det inte otroligt att ståndpunkten kommer att tas: vi gör endera hela paketet eller så gör vi det inte, men vi gör inte en bit av det. Det är läget tillsvidare.
Jag går nu över till huvudfrågan: revideringen av Maastrichtfördraget. Sedan det Europeiska rådet i Dublin har ordförandeskapet gjort allt för att fullända förslagen till fördragstexterna. Det har visat sig vara en ordentlig uppgift. Det irländska ordförandeskapets förslag har utomordentligt mycket kvalité, framför allt genom skapandet av en ram B det är mycket viktigt att kunna förfoga över den B men i de stora politiska problemen fanns ändå många vita fläckar och på dem har alla diskussioner under senaste tiden kretsat kring och det är fortfarande fallet.
Jag vill redan nu gärna säga tack för det konstruktiva bidraget som Europaparlamentet har lämnat till denna process. Perspektivet som nu dyker upp är det av en Europeisk union som ändå uttrycker mycket mer att den finns för medborgaren. Det handlar om hans säkerhet, hans välfärd, hälsa och rörelsefrihet. Dessutom måste den Europeiska unionen i institutionellt avseende vara färdig för tillträdet av de nya medlemsstaterna. Jag kommer nu att låta ett antal specifika teman från regeringskonferensen passera revy.
Till en början ett utrymme för frihet, säkerhet och rättvisa. Förhandlingarna pekar på att denna regeringskonferens kommer att resultera i en förstärkning av principerna för den demokratiska rättsstaten och unionens grundrätter. De rättsliga prövningarna av europeisk unionspolitik mot grundrätterna så som beslutas i EVRM skall förstärkas. Vidare är regeringskonferensen fast besluten att ta med en bestämmelse om icke-diskriminering i vid mening i fördraget. Av stor vikt är föresatsen att ge människors fria rörlighet en knuff i rätt riktning. I detta sammanhang finns förslaget om att integrera acquis från Schengen i den Europeiska unionen. Dessutom kan man på detta sätt förbättra den demokratiska och juridiska legitimiteten från Schengen-samarbetet, genom att använda den institutionella ramen från den Europeiska unionen, det vill säga inklusive Europaparlamentet, kommissionen och EG-domstolen.
Jag kommer sedan till den Europeiska unionen och medborgaren. Jag nämner här som första aspekt den sociala aspekten, som har fått mycket uppmärksamhet i denna regeringskonferens. Det finns nu ett enhälligt stöd för att ta upp den sociala stadgan i fördraget. Jag nämner också införandet av ett nytt kapitel om sysselsättning. Sysselsättningspolitik förblir främst ett ansvar för medlemsstaterna själva, men unionen kan spela en stimulerande roll härvid, till exempel genom att förstärka samordning och utbyte av erfarenheter mellan medlemsstaterna.
Det arbetas hårt på förbättringen av kvalitén och öppenheten i styrningen inom den Europeiska unionen. Det gläder mig att det tycks finnas en samstämmighet för en bestämmelse som ger medborgarna rätt att få tillgång till dokument från rådet, kommissionen och Europaparlamentet.
Ett viktigt mål för regeringskonferensen är vidare genomförandet av en effektiv gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Möjliga medel för det är beslutsprocess med majoritet och begreppet konstruktiv återhållsamhet. Om den exakta modaliteten för det kan jag nu inte ge något besked, så som är fallet med ett antal andra punkter också, men i förslagsdokumenten har ni kunnat se att en möjlighet skapats för att hitta en lösning för önskan från egentligen alla medlemsstater för att göra det möjligt att befria oss från de hindrande banden av den absoluta vetorätten som fram till nu så ofta varit dominant i den andra pelaren. Konstruktionen som hittats därvid är möjligheten att komma fram till ett grundbeslut, som med konsensus fastställs av det Europeiska rådet, där en strategi för ett land eller en region eller en viss fråga anges. Grundbeslutet tas i det allmänna rådet, så att det annat än vad som mer än en gång varit fallet i Europeiska rådet, är ett verkligt väl utarbetat och genomtänkt grundbeslut som lämnas till Europeiska rådet. Sedan kan i det allmänna rådet med kvalificerad majoritet om besluten inom grundbeslutet fattas beslut, varvid åter möjligheten finns att en medlemsstat, när ett viktigt nationellt intresse skulle skadas genom det beslutet, kan överklaga det; för att förebygga att det sker för lätt, har en procedur skapats att två tredjedelar av rådet, när det tycker att överklagandet inte är riktigt, kan överklaga hos det Europeiska rådet för att där låta en sista bedömning ske. Ni kommer att säga, det är ju ganska komplicerat, ja det är det, men hela unionen är naturligtvis komplicerad och vi har nu en gång ingen konsensus i denna sortens frågor och genom detta uppnås i alla fall två saker. Å ena sidan kan en medlemsstat inte genom en annan medlemsstat bli overruled när det verkligen handlar om en av den medlemsstaten känt nationellt intresse, och å andra sidan är fördelen med det invecklade i proceduren att man ändå måste ha ett väl underbyggt ställningstagande, om man inte vill stå med skägget i brevlådan. Man måste i realiteten visa sina kollegor två till tre gånger att begreppet nationellt intresse används ärligt här.
Vi vet alla procedurernas svagheter, men det är mer än vad vi har nu. Vi har inte alls haft något sådant fram till nu. Låt oss nu på denna punkt ändå visa att unionen verkligen går vidare steg för steg, och många av er och även många medlemsstater hoppas att vi så är på väg mot en något effektivare form av kvalificerad majoritet. Jag tycker att det är en stor vinst om jag betänker hur det för två år sedan då vi började, ansågs som uteslutet att en sådan reglering skulle kunna bli verklig. Då har vi dock verkligen uppnått något, i alla fall om vi kan besluta om det. Men utsikterna är goda.
När det gäller finansieringen av GUSP-verksamheterna är ni otvivelaktigt redan informerade om avsikten att sluta ett interinstitutionellt avtal mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen. På det sättet förblir befintliga budgetbehörigheter för Europaparlamentet på denna punkt, i varje fall väsentligen, garanterade. Jag ser ett antal huvuden B helt riktigt B skaka, men B jag säger det direkt, jag kan också vänta tills det kommer en störtflod av påpekanden från er B situationen var egentligen att det i rådet fanns känslan av att man inte kunde fortsätta som det är, att det genom procedurerna uppstod alldeles för många fördröjningar. Det fanns egentligen en avsikt B ni kommer ihåg det från första utkasten B att tygla allt och för att göra det till obligatoriska utgifter. Vi har genom mycket gott samarbete med er ordförande, som är värd allt beröm, ändå lyckats att få ett interinstitutionellt avtal som ger er ett grepp på helheten av utlandsutgifterna. Det är mindre än vad ni hade, men det är mycket mer än rådet från början planerade att ge er.
Det är svårt att för tillfället förutsäga hur integrationen av den västeuropeiska unionen i den Europeiska unionen avlöper. Vi har kommit en bra bit. Ni känner till situationen. Det finns en liten grupp länder som bara vill ha samarbete mellan de två, och det finns en mycket större grupp, ungefär åtta medlemsstater, som vill ha ett totalt sammangående. De två ståndpunkterna kan absolut inte enas, i den meningen att den ena gruppen skulle kunna övertyga den andra om att överta ståndpunkten. Ordförandeskapets förslag ligger mitt emellan och vi hoppas att det är möjligt att kunna hitta varandra i närheten av ordförandeskapets förslag. För det är det nödvändigt med att ge och ta och alla kommer att vara tvungna att släppa ifrån sig något från det stora rätta som man har i arrende, men det finns en möjlighet; om det måste det beslutas på själva toppmötet, för detta hör till vad man kallar de stora frågorna.
Slutligen när det gäller unionens externa ekonomiska politik, gör jag er gärna till kompanjoner i vår ansträngning att låta unionen när det gäller sektorerna tjänster och intellektuell egendom tala med en röst. Också om detta fortsätter fortfarande förhandlingarna, och jag kan just nu inte säga var vi är, men det arbetas fortfarande för att garantera detta på ett eller annat sätt.
Då kommer jag nu till en annan kärnpunkt: de institutionella frågorna. Framför allt sedan det informella Europeiska rådet i Noordwijk har debatten om detta intensifierats. Det är politiskt sett den svåraste punkten. Frågan är nämligen politiserad i varje land i en debatt mellan regering och parlament. Och det betyder att det nästan är omöjligt att hitta en lösning som är tillfredsställande för alla. Ändå måste vi göra något åt det. Utvidgningen tillåter inte att vi inte bättrar oss på den punkten.
Sammansättningen och hur kommissionen skall fungera har ingående diskuterats. Det finns ett ökande stöd för förstärkning av kommissionsordförandes position. Anpassningen av antalet kommissionärer fortsätter dock att vara en diskussionspunkt. Men när det gäller punkten om förstärkning av kommissionsordförandes position, betyder det samtidigt, om det blir det som nu föreslagits, att det också kommer att innebära en förstärkning av Europaparlamentets position, som involveras två gånger under processen med kommissionsbildande. Den första gången när den av rådet anvisade ordföranden blir presenterad här för er, och ni har en debatt med honom och ni måste lämna ert godkännande, och en andra gång när han i samråd med medlemsstaterna har engagerat sina kommissionärer, och med hela gruppen sedan kommer till er och ni måste ge ert godkännande till det. Det är alltså en ansenlig förstärkning av Europaparlamentets position, om det går igenom.
Anpassningen av antalet kommissionärer är naturligtvis den stora diskussionspunkten. Regeringskonferensen är verkligen medveten om att vid en stor utvidgning av unionen kan man inte längre nöja sig med en enkel extrapolering av ett system som vi började när vi bara var sex. Vi måste ingående betänka oss hur annorlunda styrkeförhållande ligger. Väsentligen gör vi vid varje utvidgning en extrapolering som om vi bara har att göra med en gradskillnad i stället för vad det i verkligheten är, en strukturell skillnad. Därför arbetas det för närvarande med grundtanken att medlemsstaten behåller en kommissionär per medlemsstat, men att i ett visst ögonblick vid en viss utvidgning skulle stora medlemsstater lämna ifrån sig sin andra kommissionär. Mot det måste en förnyad vägning av röster göras, och när vi får mer än tjugo medlemsstater, är vi mogna för en strukturell revidering av hela vårt system. Då måste vi titta på hur vi bäst kan styra den gemenskap som vi nu håller på att göra. För det behöver vi mycket tid, för innan vi har mer än tjugo medlemsstater har det ändå gått lång tid. Den tiden måste vi använda väl. Vi måste använda en längre tid för att sätta en studiegrupp i arbete, och sedan måste vi komma till en ny inrättning av gemenskapens styrelse. På denna grundtanke, som just nu är uppe till diskussion, reageras det positivt. Men jag vet också att the devil is in the detail , för då handlar det om: hur blir det då med förnyad vägning och så. Vi är ännu inte där, men vi är dock på rätt väg. Överallt märker vi att det finns sympati för grunden till resonemanget, varvid å ena sidan en strukturell ombildning finns i sikte, och å andra sidan att man inte väntar till utvidgningen för att redan nu fatta ett par, kanske, smärtsamma beslut, så att vi verkligen gör vår läxa, vilket vi också begär av de tillträdande länderna.
Den sista frågan som jag ber er uppmärksamma, är flexibiliteten. I ljuset av unionens utvidgning och den därur kommande heterogeniteten tycks många vara övertygade om att möjligheterna till förstärkt samarbete måste ökas. Villkor för det är att unionens enighet förblir garanterad. Flexibilitet verkar framför allt ge möjligheter i JBZ-pelaren, med bibehållande av dess regeringskonferensaktiga karaktär. I EG-pelaren påkallas stor återhållsamhet och den ges oss i ord i texterna som ligger framför oss. Nu måste det avslutande samtalet ännu ske, om vilket system vi då precis väljer, endera så arbetar vi med en negativ lista, vilket är det mest troliga, eller så kommer vi med allmänna beskrivningar som varje flexibilitet i den första pelaren måste uppfylla. Hur som helst, stora garantier behövs och de förs in i den första pelaren. Diskussionen handlar fortfarande lite om frågan: exakt hur.
Europaparlamentets position. Jag är redan innan medveten om, ärade ledamöter, att jag härvid alltid kommer till korta i förhållande till era önskemål. Trots det kan jag själv säga här att jag tycker att det på ett antal punkter har gått framåt i den av ordförandeskapet eftersträvade förstärkningen av Europaparlamentet position. Jag nämner förenklingen av medbestämmandeproceduren, som tillgodoser såväl den ändamålsenliga som den demokratiska karaktären av beslutsprocessen. Därtill införandet av medbestämmandeproceduren där nu samarbetsproceduren gäller. Det betyder enligt min åsikt en väsentlig förstärkning av Europaparlamentet och jag har redan nämnt ert inflytande på kommissionens bildande, som blir mycket större.
Efter denna mycket globala betraktelse av regeringskonferensen är det tydligt för er att ordförandeskapet är fast beslutet att föra förhandlingarna i Amsterdam till en bra slut. Ordförandeskapet har gjort allt för att göra detta möjligt och gör det fortfarande. Inte för att namnet på vår huvudstad nödvändigtvis måste knytas till fördraget B även om det naturligtvis är roligt om man själv bor där, men det är ändå inte anledningen B utan för att detta är tidpunkten
(Sorl och skratt) för att göra unionen slagfärdigare och effektivare, rustad för den kommande utvidgningen och mer synlig för medborgaren.
Jag vill säga något om denna sista punkt. Synligheten för medborgaren är av oerhört stor vikt. Det handlar det alltihop egentligen om. Men vi får inte förväxla de sakerna. Jag har under de sista dagarna också utanför nämnt det. Vi håller på med ombyggnaden av köket. Medborgaren är främst intresserad av rätterna. Det är roligt om vi använder det nya köket, men det är viktigare att det därifrån kommer goda rätter,
(Applåder) sysselsättning, miljö, den sortens frågor. Det är en idiotisk tanke att tro att medborgaren skulle vara tvungen att från början känna sig berörd av hur vi exakt bygger om köket och vilken teknik det är och vilket material. Det är så invecklat. Om jag kommer till en bilverkstad, då förstår jag ingenting av det, men jag vill att min bil blir reparerad och att jag kan köra den och jag måste då lite på mekanikern i verkstaden.
(Applåder och skratt) Jag ber er alltså att se det så tillsammans med mig, att vi relativerar det något. Inte varje detalj i vårt arbete kan och behöver vara begriplig. Bara produkten duger. Det är det som det handlar om.
Ordförande, det offentliga accepterandet av det nya fördraget ligger även i era händer. Dessutom hoppas ordförandeskapet självklart också på andra viktiga frågor. Jag nämnde redan i början EMU, sysselsättningen, den interna marknaden och kriminalitetsbekämpningen. Jag hoppas att vi kan ta ett tydligt steg framåt i Amsterdam. Ordförandeskapet litar på att i slutet av denna månad kunna meddela er konkreta positiva resultat om Amsterdam.
(Applåder)
Ordföranden
Jag ber att få tacka rådets ordförande.
Jag lämnar nu ordet till Europeiska kommissionens ordförande, herr Santer.

Santer
Herr ordförande, ärade ledamöter, inom mindre än en vecka skall det Europeiska rådet i Amsterdam uppmanas att besegra de sista hindren på vägen mot reformen av fördraget. Vi skall då se om Europeiska union har lyckats med sina tre aktiviteter: undanröja klyftan mellan Europabygget och medborgarna, skapa möjligheter att verka på det internationella planet och slutligen att se över sina institutioner för att genomföra utvidgningen under goda förhållanden.
Fyra ordföranden i följd har avlöst varandra för att föra detta projekt framåt. Tiden är mogen att slutföra det. Att vänta ytterligare skulle i bästa fall inte förändra något, i sämsta fall skapa en tillbakagång. Den aktuella text som utvecklats av det holländska ordförandeskapet utgör en balanspunkt där jag hoppas vi skall kunna mötas. Naturligtvis skulle jag ha föredragit mer djärvhet på en eller två punkter, men jag inser svårigheten att förena ambition och realism och jag tror att det holländska ordförandeskapets grupp i det stora hela har lyckats med denna utmaning.
Om jag är orolig idag är det därför att det förekommer alltför många försök att i sista stund riva upp det arbete som så tålmodigt har utförts. Jag skulle vilja säga till alla dem som p.g.a. sin oro för klyftan mellan politiken och medborgaren, är frestade att omgärda sig med tusen försiktighetsåtgärder: "Våga till sist! Våga, för det finns i Europa fler människor som är missnöjda med vår långsamhet än fientliga mot en fortsatt integration. " Jag uppmanar även stats- och regeringschefer att motstå lockelsen i slutspurten för att genom protokoll och olika ändringar lösa problem som lämpar sig dåligt för konstitutionella improvisationer. Jag förväntar mig snarare av dem att de drar nytta av de slutliga förhandlingarna för att skapa ett institutionellt paket som är samstämmigt och ambitiöst.
Det är i själva verket på detta plan som ramen för en slutlig lösning fortfarande är obestämd och ett gott resultat krävs. Jag upprepar det som jag ofta säger: En utvidgning som är dåligt förberedd innebär att omvandla det som jag i verkligheten anser vara en historisk chans för Europa till en mardröm.
(Applåder) Herr ordförande, här kommer några snabba kommentarer till de viktigaste punkterna i förhandlingen. Jag börjar med unionen för medborgarna. Det nya fördraget ger oss möjlighet att skapa ett verkligt område för frihet, säkerhet och rättvisa. På det området är det arbete som utförts anmärkningsvärt och ordförandeskapets text ambitiös. Medborgarna förväntar sig inte mindre. De är trötta på det aktuella bristfälliga systemet och att ingen och jag menar verkligen ingen konvention har trätt i kraft hittills.
Man kan bara lyckönska sig till den stora anpassning till EU: s regelverk som planeras inom ramen för den tredje pelaren. Efter en övergångsperiod på tre år måste man ha infört kvalificerat majoritetsbeslut och exklusiv initiativrätt för kommissionen. Men man måste även fullfölja gemenskapstanken, dvs. införa medbeslutandeförfarandet.
(Applåder) När det gäller det straffrättsliga och polisiära samarbetet är det legitimt att på detta stadium arbeta på regeringsnivå, på villkor att man kan öka effektiviteten och den demokratiska hållningen. Integrationen av Schengenavtalet i fördraget är utmärkt. Fördelningen mellan pelarna bör vara tydlig för att säkerställa ett större sammanhang i unionens insatser på de områden som gäller personers fria rörlighet. Jag erkänner att vissa medlemsstater har särskilda svårigheter på detta område. Låt oss finna särskilda lösningar för dem men inte till priset att hindra alla verkliga framsteg.
Man har uppnått att fördraget hädanefter skall innehålla ett kapitel om sysselsättning. Naturligtvis kan man inte vänta sig att en sådan åtgärd direkt skall lösa arbetslöshetsproblemet - jag återkommer senare till det större problemet med sysselsättning - men detta kapitel är nödvändigt av åtminstone två skäl. Det första är att det visar att arbetslöshetens endemiska karaktär i hjärtat av Europabygget har skapat en del oro och även förväntningar hos européerna. Och dessutom är de planerade bestämmelserna i detta kapitel nödvändiga. Från och med det ögonblick som våra stater har valt som mål att konvergera sin ekonomiska politik i stor skala behövs även en konsekvent och samordnad sysselsättningsstrategi. För detta krävs införandet av en bestämmelse om samråd och möjlighet till stödjande åtgärder. Detta är vad det holländska ordförandeskapet föreslår.
Integreringen av det sociala protokollet i fördraget skall göra det möjligt att återskapa enhetlighet och sammanhållning i den sociala politiken. Men vi måste använda det tillfälle som erbjuds för att förbättra och förstärka bestämmelserna, annars löper vi risk att ersätta en åtgärd som redan är svårhanterlig hos fjorton länder med ett konstaterande av maktlöshet hos femton.
Dessutom måste skyddet för konsumenternas hälsa förstärkas för att svara mot medborgarnas oro. Till skillnad mot 1992 protesterar ingen idag mot kommissionens förslag. De gör det möjligt för framtiden och på goda grunder att göra Europaparlamentet fullt delaktig i att anta de åtgärder som åsyftas i artikel 129 vad gäller det veterinära och fytosanitära området.
(Applåder) Vi, det vill säga Europaparlamentet, rådet och kommissionen bör hädanefter visa att vi kan agera i konsumenternas intresse på grundval av de bestämmelser som har getts oss.
Herr ordförande, det andra stora målet med regeringskonferensen kan sammanfattas i fem ord: närvaro på den internationella scenen. Det är tillfälle att beklaga vår kollektiva maktlöshet men det är också tillfälle att reagera och jag hoppas att Amsterdammötet skall vara det tillfälle som väcker den politiska viljan. Först och främst det som gäller GUSP i egentlig bemärkelse.
Den bestämmelse som ordförandeskapet föreslagit utgör ett viktigt steg framåt. Den föreskriver en återgång till kvalificerad majoritet för att genomföra strategiska beslut fattade på Europeiska rådets nivå. Den begränsade möjligheten att åberopa nationellt intresse (i exceptionella fall) - jag föredrar dock att tala om intresse för säkerhet - är ett pris som måste betalas för detta framsteg. Den nya trojkan, sammansatt av ordförandelandet, kommissionen och rådets generalsekretariat för GUSP, är ett lovande instrument för såvitt det samlar alla delar av utrikespolitiken och förknippas med periodisk förnyelse och kontinuitet. Enligt min uppfattning skall den spela en roll för samordning och sammanhållning under hela processen med stöd av den nya analysenheten. Jag gläder mig även åt avtalet om finansiering av GUSP. Men förutom instrumenten är det av stor betydelse att det finns en verklig politisk vilja och använda den effektivt för att utveckla en gemensam politik.
Ett sista ord om GUSP: Mina damer och herrar, jag förstår inte hur Europa kan göra gällande att den kan bli en betydande aktör utan att ge sig själv en militär roll. Detta innebär att man måste fastställa ett datum för integrering av Västeuropeiska unionen med Europeiska unionen, något som sex av våra medlemsstater föreslår i en gemensam ståndpunkt.
(Applåder) I det moderna livet spelar ekonomiska, finansiella och monetära faktorer en allt större roll i utrikesförbindelserna. Det är helt klart att euron kommer att förändra villkoren och leda till en ny balans i internationella, finansiella och monetära förbindelser. På det kommersiella planet kräver kommissionen en anpassning av fördraget till dagens verkliga förhållanden. Det är en klar och förnuftig ståndpunkt som ibland går förlorad i de diplomatiska dusterna och byråkratiska reaktionerna. Jag säger det rent ut: genom att vägra gå framåt på områdena tjänster och immateriell egendom riskerar försvaret av unionens, medlemsstaternas och företagens intressen att kraftigt minska.
(Applåder) Var och en måste ta sitt eget ansvar. Den text som föreslås av det nederländska ordförandeskapet är ett framsteg, för där föreskrivs en utvidgning, visserligen begränsad, av artikel 113 för tjänster. Men det finns delegationer som vill försvaga eller göra tillägg i den, och även i andra artiklar, om ytterligare villkor med risk för att ta bort all substans i detta framsteg och till och med leda till en tillbakagång i förhållande till dagens situation. Jag skall motsätta mig detta.
Nu, herr ordförande, kommer jag till de institutionella frågorna, som är avgörande därför att de utgör en förutsättning för såväl stöd för européerna som unionens framtid inför dess utvidgning. I ordförandeskapets text föreskrivs, som kommissionen alltid har krävt, en förstärkt roll för Europaparlamentet vad gäller medbeslutande på lagstiftningsområdet. Det är ett tecken på förtroende som motsvarar utvecklingen av vår institution. Endast Europaparlamentet kan säkerställa den demokratiska kontroll som unionen behöver i det utvecklingsskede den befinner sig i. Det räcker förresten att påminna om rekommendationerna från den konstitutionella domstolen i Karlsruhe för att inse detta och ordförandeskapets inställning utgör ett verkligt framsteg i och med att syftet är att täcka en stor mängd områden i huvudsak av lagstiftande karaktär. Dessutom skall det förenklade medbeslutandeförfarandet genom avskaffandet av den tredje behandlingen ställa de två lagstiftande områdena på jämställd fot. Man bör motsätta sig försök att ändra sig i sista minuten.
(Applåder) I detta sammanhang tror jag att tidpunkten även har kommit att definiera ett valsystem som närmar de valda till väljarna samt en rättslig ställning för Europaparlamentet. Jag anser till och med att det är en viktig faktor för att förstärka legitimiteten i gemenskapens institutionella system.
(Applåder) Vad gäller rådets funktion är den väsentliga frågan utvidgningen av omröstningsförfarandet med kvalificerad majoritet. Ordförandeskapet har tagit tag i denna fråga med nödvändig öppenhet som resulterat i en inbrytning i den andra pelaren och den aktuella tredje pelaren och i en konsolidering på gemenskapsområdet. En ytterligare insats skulle kunna göras för att införa kvalificerad omröstning i fråga om sociala bestämmelser liksom en del åtgärder avseende skattefrågor, men sanningen att säga ger medlemsstaternas attityd inte mycket att hoppas på i denna fråga. Det är synd eftersom enhällighet i en unionen med mer än femton medlemmar skall utgöra en källa till blockering, t.o.m. paralysering.
Vad gäller röstjämvikt är kommissionen öppen för alternativa förslag från ordförandeskapet på villkor att lösningen inte gör beslutsfattandet svårare och att det ger möjlighet till en större tillämpning av förfarandet för kvalificerad omröstning.
Jag kommer slutligen till kommissionens sammansättning. Den lösning man skall nå fram till skall sannolikt inte vara långt från det som vi har föreslagit för att förbereda vår institution för utvidgningen. Den ordförande som väljs skall vara godkänd av Europaparlamentet. Dessutom skall hans roll vara förstärkt vilket jag hoppas, framförallt vad gäller frågor om utnämning av andra kommissionärer. Vad beträffar antalet kommissionärer verkar det som om denna fråga inte är helt avgjord. Kommissionen anser fortfarande att det skulle vara fördelaktigt att fastställa ett maximalt antal kommissionärer. Dessutom, vad gäller oss själva, skall vi göra det som vi har meddelat i fråga om interna reformer, inklusive omfördelning av uppgifter.
Herr ordförande, låt mig avsluta med regeringskonferensen. Jag säger det omgående, fördragsförslaget som vi i dag diskuterar motsvarar på många punkter den politik som kommissionen formulerade i sitt yttrande i februari 1996. Var och en skall bedöma slutresultatet efter egna insatser. Förslaget är frukten av ett långvarigt arbete. Om vi kan förbättra det låt oss göra det, men vi skall akta oss för att ifrågasätta projektets nivå genom krav i sista minuten som förändrar den uppnådda balansen. Det är inte lätt att sluta ett fördrag av god kvalitet med 15 länder. Detta skall bli ännu svårare efter utvidgningen.
Herr ordförande, om det finns en fråga om oroar alla européer är det sysselsättningen. Medborgarna förväntar sig att Europeiska unionen skapar lösningar på deras främsta problem. Införlivandet av ett kapitel "sysselsättning " i fördraget skall bidra till detta. Men det brådskar. Varför inte föregripa genomförandet av planerade bestämmelser. Det är inte i morgon som vi skall lära ett och annat eller utarbeta en samordnade strategi för sysselsättning. Det är i dag. Det är i dag som vi bör överföra bästa praxis i rekommendationer.
Under mindre än ett år skall vi fatta beslut om att inleda den tredje etappen av EMU. Införandet av ett stabilt makroekonomiskt ramverk har utvecklats mycket under den senaste tiden. Inflationen och räntorna ligger på mycket låga nivåer och de offentliga underskotten har klart minskat. I Amsterdam måste de sista förberedande arrangemangen avslutas för euron, den nya växlingsmekanismen, eurons rättsliga status samt stabilitets- och tillväxtpakten. Den sistnämnda är viktig för att säkerställa en hållbar tillväxt. Dessutom måste denna tillväxt ge många arbetstillfällen.
Jag gläder mig att kunna konstatera att Ecofinrådet för två dagar sedan har erkänt att EMU behöver två ben, både en monetär och en ekonomisk del. Om den monetära delen är klart definierad kvarstår det att göra en insats för att fullt ut utnyttja alla möjligheter i de förfaranden som föreskrivs i artikel 103 i EG-fördraget i syfte att samordna den ekonomiska politiken. En ambitiös monetär politik är endast betydelsefull om den åtföljs av en kraftfull politik för sysselsättning som innefattar allt.
(Applåder) Jag vill på nytt understryka att stabilitetspakten, såsom dessutom dess beteckning säger, även är en tillväxtpakt och således en pakt för att skapa sysselsättning. Alla medlemsstater har önskat det på detta sätt. Och utan att ifrågasätta stabilitetspakten i fråga om dess innehåll och villkor är det dock helt möjligt att sätta ännu mer sysselsättning som motto och på det sättet lösa ett problem som framförts av en medlemsstat vid det sista Ecofinrådsmötet. Detta problem är även och har alltid varit vårt. Jag hoppas innerligt att de kontakter som pågår skall göra det möjligt att skapa en fullständig framgång i Amsterdam, innefattande ett avtal om stabilitets- och tillväxtpakten.
Jag hoppas även att Europeiska rådet före sekelskiftet ger en kraftig signal att genomföra den inre marknaden. Den inre marknadens möjlighet till konkurrenskraft, tillväxt och sysselsättning är enorm. Det åtgärdsprogram som kommissionen har lagt fram definierar fyra mål för att maximera denna möjlighet: effektivare tillämpning av bestämmelser, hindra snedvridning av konkurrens och skattemässig snedvridning, undanröja sektoriella hinder och låta alla medborgare utnyttja den enhetliga marknaden. Man måste bestämma sig för konkreta åtaganden och fastställa klara resultat.
Att reformera och modernisera arbetsmarknaden utgör det tredje målet för en samlad och integrerad strategi för sysselsättning. Arbetsmarknadens parters roll är här särskilt viktig. Jag gläder mig åt det avtal som undertecknades i slutet av det senaste toppmötet för social dialog om deltidsarbete förra fredagen i Haag. Det handlar där om en uppmuntrande signal som visar att flexibilitet och försvar av arbetstagarnas legitima önskningar är långt ifrån motstridiga.
Slutligen är ett annat skäl till glädje den mycket positiva reaktionen från medlemsstaterna, från alla medlemsstater, på förslaget om territoriella pakter för sysselsättning. En ny form av partnerskap håller på att bildas på detta område och kommer att konkretiseras genom cirka 90 pakter, som även skall vara laboratorier för att skapa arbetstillfällen.
Herr ordförande, ärade ledamöter, Europeiska rådet i Amsterdam skall visa framtiden för Europeiska unionen. Det skall förhoppningsvis vara ett historiskt möte som skall vittna om viljan hos våra femton medlemsstater att fortsätta arbetet mot en förening med respekt för olika identiteter. Ett bra regeringskonferensavtal skall ge Europa ny entusiasm och ge den möjlighet att skapa resultat om EMU och en utvidgning under goda förhållanden. Ni skall inte missa detta möte.
(Applåder)
Ordföranden
Jag ber att få tacka kommissionens ordförande.
Jag lämnar nu ordet till Green.

Green
Herr ordförande, jag skulle vilja börja med att tacka tjänstgörande ordföranden och kommissionens ordförande för deras uppriktiga bidrag nu på morgonen. Den här processen har nu pågått i över två år och när vi började ansåg min grupp att det viktigaste var att vi skulle försöka göra vårt bästa i fördragsprocessen för att återskapa kontakten mellan Europeiska unionen och dess medborgare, och det näst viktigaste var att vi skulle förbereda unionen inför utvidgningen. Dessa var de två grundläggande förutsättningarna för den här omgången av regeringskonferensen.
Min grupp anser att förändringarna i fördraget skulle baseras på fyra grundtankar: öppenhet, demokrati, insyn och effektivitet. Det är dessa mål som vi trodde att vi själva hade fastställt för den här översynen av fördraget och som vi skulle uppnå. Många av mina kollegor kommer att rapportera utförligt om några av de frågor som Van Mierlo och Santer tog upp. Jag skall och har fått i uppdrag av min grupp att lämna ett kort politiskt meddelande inom några dagar efter toppmötet i Amsterdam så att min grupps ståndpunkt är helt klar. Jag lämnade meddelandet på ett mycket tydligt sätt vid mitt politiska partis, Europeiska socialdemokratiska partiets, kongress i Malmö förra veckan och i synnerhet till de nio premiärministrarna i rådet som kommer från vår politiska familj och som alla var närvarande i Malmö.
Meddelandet är att vi erkänner alla svårigheter i fördraget, men under de här få dagarna finns det tre större områden där min grupp anser att större framsteg bör göras. När vi säger det erkänner vi samtidigt de framsteg som har gjorts i fördraget, och vi har varit ganska tydliga när vi erkänt det. Vi är inte helt cyniska och vi ser att vissa positiva förändringar har gjorts som motsvarar våra krav. Men vi vill ha mer förändringar och vi kommer att studera hur mycket mer som kan vinnas under de sista timmarna i Amsterdam.
Det här är våra tre prioriteringar: först och främst vill vi se en förstärkning av utkastet till avdelningen om sysselsättning i Fördraget om Europeiska unionen. Det är inte tillräckligt bra och det är endast rent retoriskt. Det måste omfatta samordningen av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken. För det andra vill vi att de grundläggande sociala rättigheterna och en förstärkning av det sociala kapitlet införs i fördraget, inte bara att den sociala politiken införlivas i fördraget. För det tredje anser vi att en förstärkning av demokratin i Europa är av avgörande betydelse och vi studerar utvidgningen av omröstningsförfarandet med kvalificerad majoritet och medbeslutandet på lagstiftningsområdet inom första pelaren.
Van Mierlo nämnde bestämmelsen om icke-diskriminering. Vi välkomnar detta men det räcker inte att den baseras på enhällighet. Den måste baseras på omröstning med kvalificerad majoritet och parlamentets medbeslutande. Slutligen gjorde vi i vår grupp det klart att det vi vill se är att de frågor som skall överföras, vilket vi hoppas att de skall, från tredje till första pelaren också skall bli föremål för omröstning med kvalificerad majoritet och medbeslutande, vilket Santer redan har gjort klart för kommissionen. Dessa frågor kan inte överföras utan riktig parlamentarisk granskning. Det är endast framsteg på dessa områden som kan garantera att unionen är redo för utvidgningen och att den har någonting viktigt att säga folket.
(Applåder)

Martens
Herr ordförande, herr ordförande för rådet, herr ordförande för kommissionen, ni har båda inlett med mycket anmärkningsvärda och grundliga anföranden och jag tackar er för det av hela hjärtat, också för det arbete ni har presterat.
Denna regeringskonferens förbereds sedan mer än 18 månader. Den europeiska akten förbereddes under fem månader; Maastrichtfördraget under ett år.
Vi har alltid intagit en positiv hållning. Ni har talat, herr minister, om förvirrande omständigheter och låt oss inte försköna det, vi står inför ett politiskt problem i Amsterdam, som jag först och framför allt vill gå in på, också efter sammanträdet med de sex regeringsledarna för det europeiska folkpartiet här igår i Strasbourg. Den franska regeringen begär en utvärderingsperiod av stabilitetspakten och de tar upp tidsschemat för undertecknandet i Amsterdam till diskussion. Vilken är vår ståndpunkt? Vår ståndpunkt är: "Pacta sunt servanda ", engagemanget från Dublin om stabilitetspakten måste vidmakthållas. Vi accepterar inga ändringar av stabilitetspakten som också är en pakt för ekonomisk tillväxt. Kriterierna och tidsschemat för den Monetära unionen måste också vidmakthållas och tillämpas och vi vill att regeringskonferensen i Amsterdam blir en succé. Men vi är eniga om att stabilitetspakten måste kompletteras. I går sa herr Lamfalussy vilken fundamental revolution som den Monetära unionen redan har åstadkommit i Europa. Att få ner inflationen till mindre än 2 %, sänka budgetunderskottet. Det är en viktig grund, också för att skapa ekonomisk framgång och sysselsättning. Men vi har förlorat tio år. Jag får kanske säga att jag som ordförande för det Europeiska rådet under 1987 tillsammans med Jacques Delors försökte att få tillstånd en gemensam social grund, dialogen mellan sociala partners och få till stånd ett europeiskt kollektivt arbetsavtal. Det skedde inte. Vi har förlorat 10 års tid och på toppmötet i Maastricht lyckades vi inte att få in det sociala kapitlet i fördraget. Det kommer dock att ske i dag, detta måste förstärkas, det är vi eniga om. Men det är också av mycket stor vikt att arbetet blir en målsättning för den Europeiska gemenskapen och vi är alltså eniga med det nederländska förslaget om att ta upp en ny titel med sex punkter - antalet är inte så viktigt - om samarbetet mellan medlemsstaterna, som uppmuntras, stöds och om nödvändigt kompletteras.
Det nederländska ordförandeskapet signalerar till oss att ett upprättande av en kommitté för sysselsättning nu tydligen accepteras och det är vi glada för. Så som vi fortfarande räknar med att förtroendepakten från Jacques Santer äntligen skall genomföras. Stabilitetspakten kan inte brytas upp enligt oss, men den måste kompletteras. Den kan kompletteras och Jacques Delors har i dessa dagar pekat på att artikel 103 i fördraget tillåter det. Vi begär alltså det och vi hoppas att under de omständigheterna, så som regeringsledarna för PPE beslutade i går, kan Stabilitetspakten också undertecknas i Amsterdam. Det är i varje fall vår ståndpunkt.
Och nu kommer jag till regeringskonferensen. Förslagen från det nederländska ordförandeskapet är för oss ett anmärkningsvärt dokument. Jag skulle vilja kalla det så: ett acceptabelt minimum, herr ordförande för rådet. Men vi accepterar inte, och man säger oss, och ordförande för den europeiska kommissionen har pekat på det, att det av stora länder tas allehanda initiativ, också diplomatiska initiativ, för att undergräva det. Det förblir att för oss endast vara ett acceptabelt minimum om det inte minskas. Ni har angivit punkterna: göra viktiga element gemensamma från den tredje pelaren till EG-pelaren. Att ta upp acquis från Schengen i fördraget, att göra Europol operationellt är för oss viktiga element när det gäller utrymmet för frihet, säkerhet och rättvisa. För den andra pelaren är vi förespråkare för integration av den västeuropeiska unionen, såsom sex medlemsstater föreslagit och vi accepterar ert försök att få till stånd ett system med majoritetsbeslut för den andra pelaren för gemensamma aktioner och ståndpunkter och på basis, så som ni har sagt, av en gemensam strategi.
Tredje viktiga punkten: integrationen av en titel "sysselsättning " i fördraget. Fjärde viktiga punkten: ändring av artikel 113 i fördraget om tjänster och den intellektuella egendomen, och sedan institutionerna.
Jag är enig med vad ordförande för kommissionen har sagt om det; jag förstår de enorma svårigheterna som ni står inför, men jag konstaterar att det finns en stor politisk vilja från det nederländska ordförandeskapet att inte låta den Europeiska unionen som står för en utmaning, en historisk utmaning, från en utvidgning från 15 till möjligtvis 25 medlemsstater, inte låtas urvattna. Därför är det så viktigt att institutionerna reformeras. För att ha en bra bil, herr Van Mierlo, behöver man en bra bilverkstad. Det intresserar mig inte hur verkstaden är målad, det intresserar mig att det är en bra verkstad. Och att vi alltså får en bra bil och att den bilen kan repareras på ett dugligt sätt, för idag haltar det. Och för oss är alltså majoritetsbesluten i rådet och på dessa områden parlamentets medbestämmande, av essentiell betydelse. Vi är då också av den åsikten att ett närmare samarbete inte skall beslutas genom enhällighet utan genom majoritet.
Ärade kollegor, jag vill avsluta: vi kan inte vara överens om det, vi har aldrig varit överens med fru Tatchers uppfattning som ville göra en stor, en ren frihandelszon av Europa, bara regeringssamarbete. Jag har motsatt mig det, tillsammans med många andra, under 12 långa år i det Europeiska rådet. Vi kan inte gå med på ett opportunistiskt beslut från den svenska regeringen, som inte hade bett om någon opting out för den monetära unionen och som av opportunistiska anledningar och, eftersom enhetsvalutan inte är populärt i Sverige, beslutar att inte tillträda. Detta är ett opportunistiskt beslut. Det för oss inte ett steg vidare. Och jag hoppas att de stora statsmännen, Mitterand och Delors och fru Guigou och de många andra som vi kämpat tillsammans med i tio år för detta Europa, också i dag kommer att hålla Europa på kurs. Och att de med sitt stora inflytande i den franska regeringen kommer att göra det möjligt att toppmötet i Amsterdam blir en succé, att stabilitetspakten undertecknas och framför allt att Europa ger medborgarna en röst. Att det blir ett socialt och mänskligt Europa. Jag hoppas att genom att slå ihop krafter kan detta realiseras.
Applåder

Pasty
Herr ordförande, kära kollegor, nästa toppmöte i Amsterdam skall vara det första i en rad av möten där Europas arkitektur för 2000-talet skall utformas.
Vi hoppas att det mötet skall följas av genomförandet av den ekonomiska och monetära unionen vid utsatt datum, utvidgningen mot öster och söder som formar konturerna av ett slutligen återförenat Europa och ge en bekräftelse på den europeiska identiteten på den internationella scenen. Detta är det enda perspektiv som gör det möjligt för de europeiska medborgarna att möta globaliseringens utmaningar, som med all rätt oroar dem. Det bör således uppfattas som en etapp på en lång vandring och inte som ett slutresultat. Det är mot bakgrund av dessa frågor som resultaten skall bedömas.
Europa har först och främst behov av effektiva institutioner, dvs. institutioner som är lämpliga att fatta de beslut som krävs i rätt tid, och av demokratiska och öppna förfaranden som förenar de nationella parlamenten och Europaparlamentet i egenskap av gemensamma innehavare av den demokratiska legitimiteten.
De som med all rätt avböjer ett byråkratiskt och demokratiskt Europa bör ge Europa möjlighet till politisk legitimitet. Gemenskapens regelverk bör förstärkas när det gäller den inre marknaden, politiken för utrikeshandel, som Santer har föreslagit skall vara mer offensiv, den gemensamma jordbruks- och fiskepolitiken som bör göras både mer effektiv men även mer rättvis.
Den sociala sammanhållningen bör även förstärkas betydligt, i synnerhet genom att införliva ett bättre socialt protokoll i fördraget, såsom den franska regeringen har begärt i mars 1996 i ett memorandum om den europeiska, sociala modellen, och genom att inkludera ett kapitel eller en ny rubrik om sysselsättning som skall gynna alla. Detta är ett av de viktigaste målen för byggandet av Europa på samma sätt som garantin för vår inre och yttre säkerhet, utan vilken man inte kan skapa en riktig demokrati.
Europa kritiseras oftare, kära kollegor, för vad hon inte gör men borde göra, vilket ofta är okänt, än för det hon gör. Det skulle vara en allvarlig inkonsekvens att kritisera den paralysering som kan uppstå på grund av upprätthållande av bestämmelsen om enhällighet som vissa stater önskar legitimt kunna åberopa, när de bedömer att övergripande nationella intressen står på spel och samtidigt vägra möjlighet att utveckla intensivare samarbete mellan de stater som önskar gå vidare.
Kära kollegor, låt oss akta oss för att hindra denna möjlighet till flexibilitet eller förstärkt samarbete genom bestämmelser som är så tvingande att möjligheten till detta försvinner. Om ni önskar att det europeiska byggandet skall fortsätta att utvecklas låt oss behålla den pragmatism och den flexibilitet som hittills har fått utvecklas och som mer än någonsin behövs i ett Europa utvidgat till hela vår kontinent.
Vad vi förväntar oss av stats- och regeringscheferna är den politiska viljan att resolut gå vidare så att Europeiska unionen slutligen uppnår en politisk identitet som motsvarar dess ekonomiska makt och dess kulturella inflytande. Om Europa i dag väcker farhågor hos ett växande antal av våra medborgare är det för att dess institutioner hittills inte har tagit tillräcklig hänsyn till deras farhågor, när de står inför en framtid som tycks dem osäker och hotande.
Amsterdam, herr ordförande i rådet, bör inte endast bli en vacker titel till en sång av Jacques Brel utan en succé. Dess resultat måste återge hopp för européerna som förväntar sig konkreta svar inför sin ängslan om framför allt sysselsättning och säkerhet. Det är den signalen som vi väntar på. Hoppas att denna förväntan inte skall komma på skam.
Avslutningsvis, herr ordförande i rådet, vill jag framföra att jag framförallt uppskattade ert inledningsanförande, präglat av realism och pragmatism. Jag tror att ni tvingas fylla ert fat väl - ni talade nyligen om kokkonst, vi hoppas att era kollegor i rådet inte är alltför stora anhängare av den nya kokkonsten och jag avslutar, herr ordförande i rådet, med att tacka för de resultat som redan uppnåtts. Ge inte upp och lycka till!

Spaak
Herr ordförande, hellre än att fortsätta med en jämförelse mellan något så jordnära som verkstad och verkstadsinnehavare vill jag påminna om den definition som Robert Schumann gjorde 1950 av gemenskapsbestämmelserna: " Europa skall inte skapas på ett ögonblick eller som en generell konstruktion utan i konkreta åtaganden som skapar solidaritet i grunden. "
Det var i denna anda som starka institutioner och rättsliga bestämmelser skapades som gjorde det möjligt för staterna att leva tillsammans och uppnå en gemensam anda och att säkerställa effektivitet. Det är vad man också kan kalla successiv utveckling i små steg.
Med hänvisning till dessa principer, som är grundläggande för unionens utveckling, om jag skulle vilja bedöma fördragsförslaget på tre områden. Vad gäller sysselsättning och det sociala området tar det nederländska ordförandeskapets text hänsyn till de europeiska medborgarnas krav genom att i fördraget införa bekämpning mot arbetslöshet, skapandet av nya arbetstillfällen, upprätthållandet av ett socialförsäkringssystem som överensstämmer med den europeiska modellen. Även om vissa anser dessa åtaganden otillräckliga är dörren öppen för andra utvecklingar: Detta är den successiva utvecklingen i små steg.
Allt annat är resultatet av sånt som avser utrikespolitik och gemensam säkerhet, även denna upplevs av medborgarna som en bekräftelse på Europas existens. Där finns varken de små stegen eller den successiva utvecklingen och de verktyg som skapats, jag beklagar herr minister, är på regeringsnivå. Enhällighet, dvs. rätt att inlägga veto, finner man uppåt och nedåt i beslutsprocessen. Rådets befogenheter har förstärkts till nackdel för kommissionens. Den konstruktiva röstnedläggningen har försvagats genom vetorätten, måhända på grund av dåligt humör hos en av de femton staterna, och jag talar endast om femton stater!
Vad gäller det förstärkta samarbetet är det tydligt att villkoren för dess genomförande är avgörande för en fullständig utvärdering av konferensens resultat, med andra ord, Europabyggets framtid. Kravet om enhällighet i fråga om GUSP är en verklig orimlighet som inte kan försvaras av något argument.
Inför de förutsebara modesta resultaten från regeringskonferensen tycks respekten för resultaten avseende den ekonomiska och monetära unionen och stabilitetspakten vara absolut nödvändiga. Alla uppskov, allt ifrågasättande av villkor och tidsplaner skall sända oss tillbaka till de mörkaste tiderna i unionens historia. Vi har således kommit fram till tidpunkten för stora utmaningar och stora faror. Vi önskar det nederländska ordförandeskapet lycka till.

Herzog
Fru ordförande, regeringskonferensen bör väcka ett nytt deltagande hos medborgarna genom att visa på tre utmaningar: återskapa en känsla för Europabygget, demokratisera institutionerna och fördela ansvarsområdena tydligt. Inför toppmötet i Amsterdam befinner vi oss långt från att uppnå dessa mål.
Jag är pragmatiker och begär ingen guldgruva, men jag anser att man kan åstadkomma mer och att man måste försöka göra mer före införandet av den enhetliga valutan och före utvidgningen och båda anser jag personligen vara nödvändiga. Man kan inte nöja sig med en institutionell ram som är så svag. Om man inte skapar tillräckliga resultat under de åtta dagarna låt oss då arbeta två eller tre månader ytterligare denna sommar för att på ett bättre sätt lösa tre eller fyra avgörande frågor. Ett mer seriöst fördrag skulle kunna undertecknas i slutet av denna tidsfrist. Med min grupp begär jag att slutförandet skall senareläggas till hösten om några avgörande förbättringar inte sker från och med idag och fram till Amsterdammötet.
Vad måste förbättras? Först och främst måste det mandat förtydligas som staterna och unionen skall respektera sysselsättningsmålet. Alltför många misstag hindrar genomförandet av en exakt åtgärd. Det franska initiativet om nya villkor för tillväxt och sysselsättning utan att naturligtvis inte nödvändigtvis avböja konkurrensens och stabilitetens utmaningar, är mycket läglig och djärv. Men hur skall den genomföras konkret? Ett protokoll om ytterligare föresatser för stabilitetspakten skulle inte räcka. Det är fördraget som bör föreskriva tydliga åtaganden och funktionella verktyg för att samordningen av den ekonomiska politiken verkligen integrerar villkoren för samarbete för sysselsättningen. Med denna målsättning bör i själva verket beslutet om vissa skattemässiga, finansiella eller industriella frågor inte längre blockeras på grund av regeln om enhällighet. Om varje stat kan lägga in sitt veto skall det aldrig skapas en gemensam politik för tillväxt och sysselsättning. Låt oss därför inte nöja oss med ett kosmetiskt avtal som baseras på blockering.
Dessutom kräver demokratiseringen av institutionerna mer insatser, och på denna punkt godkänner jag Europaparlamentets förslag som avser medbeslutande, kontroll av den verkställande makten och framförallt krav på insyn.
Den tredje punkten gäller en solidarisk ansvarsfördelning och en förstärkt union inför utvidgningen, där framförallt fördragsförslaget visar allvarliga brister. Varje stat framhåller sin företrädesrätt. Det är det mellanstatliga Europa som går framåt, inte gemenskapen. Legitimiteten och effektiviteten i det gemensamma beslutet skall inte förstärkas. Staterna innehar de nödvändiga medlen men vägrar att göra åtaganden för att nå målen och accepterar inte den demokratiska kontrollen.
Man kan inte förvänta sig att denna regeringskonferens skall lösa alla dessa problem fullt ut. Klokheten kräver således minst att man planerar redan i detta fördrag ett nytt möte om institutionella reformer år 2000. För detta måste ett konstitutionellt förfarande föreskrivas.
Kära kollegor, jag måste ge beröm för det arbete som utskottet för institutionella frågor har åstadkommit under ledning av Biagio De Giovanni. Det finns en tveksamhet i fråga om den politiska slutsatsen. Låt oss klara av detta och be regeringarna att fortsätta sina ansträngningar.

Roth
Fru ordförande, mina kollegor! Historia är som bekant lärorikt och därför ska jag nu berätta en historia för er. Fursten Gregor Potemkin, ryska kejsarinnan Katarinas gunstling, hade erövrat Krim. När kejsarinnan reste omkring i det nyerövrade området, fick Potemkin henne att genom snabbt uppbyggda byar, fasader och militära skådespel blunda för dess verkliga tillstånd. Detta hände år 1787. Idag, 210 år senare, finns det sedan länge ingen furste Potemkin och inte längre något tsarrike men potemkinska byar byggs det alltjämt. Den största, som någonsin uppförts, ska nästa vecka invigas i Amsterdam med Maastricht II-avtalet!
Dess fasad är vänligt och inbjudande utformad - frihet, säkerhet, rätt, unionen och medborgarna - och van Mierlo beskriver den i de vackraste färger och i sammanhanget frågar jag mig verkligen, om han tror på vad han säger! Ty vad döljer sig bakom fasaden? Ett mästerverk av gummiparagrafer som i fallet ickediskrimineringsartikeln, bakdörrar som i fallet insynen, tomma ord som i fallet med det s k sysselsättningskapitlet, ett ordrikt intet. Maastricht II måste innebära erforderliga korrigeringar, för att göra Europeiska unionen framtidsduglig för ett alleuropeiskt perspektiv, för demokrati och social ekologi. Det som nu föreligger är inte bara alltför lite utan ändrar om det som vi formulerat i form av förhoppningar, krav och berättigade förväntningar!
I och med Maastricht II sker övergången till avdemokratisering till förmån för utbyggnaden av exekutiva befogenheter. Inget annorlunda är den skenbara gemenskapsanpassningen av delar av den tredje pelaren, övergången till erosion av grundläggande rättigheter och rättsstatliga principer som den individuella rätten till asyl eller dataskydd! Istället för att äntligen ge unionen en medborgarrättslig grund, där säkerhet innebär rättssäkerhet och inte law and order ! I ingressen talas om hållbarhet, men sedan sitter man i hela texten fast i den rådande tillväxtlogiken, vilken som bekant utgör motsatsen till en ansvarsfull kombination av ekologi och ekonomi.
Här sker övergång till militarisering av EU istället för att främja att utrikespolitiken blir civil. Det måste vara vår uppgift, att skjuta undan denna fasad. Vi talar ju så gärna om öppenhet och trovärdighet. Då får vi bara inte låta oss missbrukas och beskriva något som framgång och framsteg, som inte innebär detta! Vi är inte kronvittnen åt de moderna furstarna Potemkin, som heter Helmut Kohl eller Jacques eller Hans van Mierlo eller vad det nu må vara.
Vår uppgift är att klargöra för regeringarna, att demokrati utgör en förutsättning för den europeiska integrationen och inte ett besvärligt hinder! Vi måste klargöra, att det finns nya förväntningar på ett riktningsbyte inom den ekonomiska, social-, miljö- och ekologipolitiken. Medborgarna vill inte bara ha bröd och skådespel, van Mierlo, utan de vill veta vem som rör om i grytan och vad den innehåller. De vill själva vara med - detta är delaktighet och detta är demokrati, även i Europa!
(Applåder)

Lalumière
Fru ordförande, herr rådets ordförande - jag gratulerar till er uppriktighet - herr kommissionens ordförande, mångfalden politiska förändringar i Europa och den korta tidsfristen till toppmötet i Amsterdam gör det särskilt svårt att lyckas med uppgiften. För vår grupp står det klart att inget bör hindra den europeiska integrationsprocessen och de nödvändiga frågor som tas i beaktande i fråga om sociala krav och sysselsättning utgör inget hinder för denna integration utan är tvärtom ett ytterligare argument för att förstärka unionen.
Vad gäller frågorna på föredragningslistan på toppmötet, vid sidan av reformen av institutionerna, stöder vår grupp den kompromissresolution om vilken omröstning strax skall förrättas och som behandlar den ekonomiska och monetära unionen, sociala frågor och sysselsättning, den inre marknaden och det åtgärdsprogram som föreslagits av kommissionen samt andra frågor.
Ett ord om stabilitetspakten som diskuterats sedan några dagar. Vi bedömer att den pakten är konsekvensen av införandet av en enhetlig valuta och att dess införande inte bör vara differentierat emedan man då riskerar att försena införandet av euron, vilket skulle vara ett allvarligt politiskt misstag. Men för allt detta inser vi nödvändigheten att komplettera denna pakt med ekonomiska och sociala bestämmelser med sysselsättningen som mål. Vi hoppas att man fram till Amsterdammötet skall finna en kompromiss så att inget skall förhindra införandet av euron. För detta är det kanske inte nödvändigt att dessa ekonomiska och sociala bestämmelser skall inskrivas i pakten. De kan fastställas i ett annat kompletterande dokument.
När det gäller själva institutionerna måste vi tyvärr konstatera att det några dagar före toppmötet fortfarande finns osäkerhet angående viktiga frågor. Herr ordförande i rådet har bekräftat detta. Vi är således tvingade att uttala oss om ett förslag som föreslagits av vårt institutionella utskott. Den första versionen av detta förslag, utformat av de Giovanni, var krävande och ganska strikt. Den andra versionen som presenterades av utskottet självt är mer optimistiskt och mindre krävande.
För vår del beklagar vi denna utveckling då vi hoppas att toppmötet leder så långt som möjligt vad gäller reformen av institutionerna och integreringsarbetet, vare sig det gäller närmare bestämmelser om antal röster inom rådet, kommissionens sammansättning, roll och starkare ställning, Europaparlamentets rättigheter, i synnerhet en mer generell tillämpning av medbeslutandeförfarandet, drivandet av en verklig utrikes- och säkerhetspolitik eller utarbetandet liksom genomförandet av unionens ekonomiska och sociala politik, något som vissa kallar unionens ekonomiska regering, vid sidan av det som skall bli centralbanken.
Allt detta har förts fram av vårt parlament under två år. Om man inte lyssnar på vårt parlament behövs, enligt rådets ordförandes förslag, en ny regeringskonferens.

Berthu
Fru ordförande, förberedelserna inför rådets möte i Amsterdam domineras av en konstlad polemik om stabilitetspakten vilket döljer detta mötes verkliga frågor.
Konstlad polemik säger jag, för vi vet att sysselsättningskapitlet, som de franska socialisterna kräver för att balansera pakten, redan ingår i förslaget till fördrag som utarbetats av regeringskonferensen och att man inte kan göra mycket bättre. Jag säger konstlad polemik även därför att den gemensamma valutan, från det ögonblick då det inte existerar optimala monetära zoner i Europa endast kan missgynna sysselsättningen och vid sidan av denna verklighet är allt annat endast prat eller politisk fernissa. Konstlad polemik slutligen för att den främsta och verkliga sysselsättningspolitiken på europeisk nivå var den gemensamma handelspolitiken som Europa har begravt och kastat sig ut i fri byteshandel.
Men denna konstlade polemik om stabilitetspakten vänder uppmärksamheten från de verkliga frågorna i Amsterdam. Först och främst den kraftiga förflyttningen mot federalism i förslaget till fördrag som mer och mer skall underordna nationerna och öka det demokratiska underskottet.
Sedan vill jag ta upp mörkläggningen av den närmaste debatten om den gemensamma valutan, som gäller radikala konstitutionella förändringar som man måste besluta om för att den skall fungera bra, men som ingen vågar ta uppriktigt tag i av rädsla för att föra fram problem som inte kan lösas.
När man ser försiktighetsåtgärderna och säkerhetsmåtten i fördragsförslaget, ganska skrattretande måste jag säga, för att gå runt den grundläggande frågan om den enhetliga valutans genomförbarhet, kan man inte låta bli att tänka på Jean-Jacques Rousseaus ord: "Det är järnet man skall lämna i såret av rädsla för att den sårade slutar andas när man rycker bort det ".

Muscardini
Fru ordförande! I Amsterdam kan vi tyvärr inte fira att Europeiska unionen äntligen har fått sin slutgiltiga form. Regeringskonferensens arbete har ännu inte lett fram till en konsolidering av den politiska unionen, vilket hade varit omöjligt eftersom unionen fortfarande saknar en institutionell, demokratisk och funktionell struktur som kan bära upp ett utvidgat Europa. Hur skall man i frånvaron av en fast och effektiv institutionell struktur kunna föreställa sig en politisk union, en gemensam utrikespolitik, en gemensam försvars- och säkerhetspolitik, en politik som inom unionens ram och externt, tillsammans med de länder som ingått partnerskap med Europeiska unionen, förverkligar respekten för och skyddet av de mänskliga rättigheterna? Vilken myndighet skall kunna ta över en del av medlemsstaternas suveränitet för att kunna med kraft lösa de problem som angivits ovan?
Frånvaron av en politisk union är på väg att skapa enorma och oräkneliga problem i våra länder vad gäller den ekonomiska och monetära unionen eftersom kompletteringen av den ekonomiska unionen med en valutaunion, på samma sätt som man måste bygga ett hus från grunden, borde vara en direkt följd av den politiska unionen och inte tvärt om.
Av den anledningen anser Alleanza Nazionale att det är viktigt att regeringskonferensen inte avslutas i Amsterdam, utan fortsätter sitt arbete tills den kommer fram till ett politiskt konsoliderat och institutionellt välkonstruerat slutmål. Problemet med utvidgningen skall bemötas på samma sätt. Bristen på balans mellan kandidatländerna och de 15 länderna i Europeiska unionen är mycket stor och på vissa områden verkar skillnaderna i själva verket oöverstigliga. Av den anledningen, förutom den välgrundade oron för den framtida unionens funktionsduglighet och effektivitet, verkar en övergångsperiod som man bör diskutera allvarligt inom ramen för förhandlingarna, absolut nödvändig. Ur denna synpunkt verkar det uppenbart att någon månads fördröjning med besluten från regeringskonferensen inte på något allvarligt sätt skulle äventyra det utvidgade Europas framtid. Snarare är detta den enda lösningen för att komma fram till en utvidgning som ger goda resultat, resultat som äntligen kan leda till att den politiska unionen blir till.

David
Fru ordförande, jag välkomnar det framsteg som gjorts med utarbetandet av det nya europeiska fördraget och den överenskommelse som nåtts och som i stort sett överensstämmer med de föreslagna riktlinjerna. Det är ett blygsamt men viktigt steg framåt för Europeiska unionen. Men även på det här relativt sena stadiet skulle jag vilja uppmana det nederländska ordförandeskapet att göra allt som går för att förstärka texten, i synnerhet när det gäller sysselsättningskapitlet och vissa områden där omröstning sker med kvalificerad majoritet.
För närvarande är texten ganska vag. Vi behöver ökad precision och eftertryck. Vid toppmötet i Amsterdam kommer man också att beakta andra frågor, särskilt vilka steg som tas mot den ekonomiska och monetära unionen, stabilitetspakten och kommissionens program om den inre marknaden.
Det jag vill betona nu på förmiddagen är att arbetsskapande åtgärder bör vara den viktigaste prioriteringen. Idag finns det 18 miljoner personer som är arbetslösa i Europa och ungdomsarbetslösheten är 21 %. Detta är en skandal och vi måste samordna åtgärderna för att kunna hantera problemet. Vi behöver en tillväxt - och stabilitetspakt. När vi talar om stöd till industrin bör vi göra allt vi kan för att stimulera små och medelstora företag. Vi måste genomföra förslagen från Essen, slutföra den inre marknaden och göra Europa riktigt konkurrenskraftig.
Alla de här frågorna är viktiga och måste tillsammans med de institutionella förändringarna beaktas vid toppmötet i Amsterdam. Jag tror att om detta görs, kommer toppmötet i Amsterdam att betraktas som en historisk milstolpe i Europas utveckling, inte enbart på grund av det nya europeiska fördraget utan också för att man har satt skapandet av arbetstillfällen högst upp på den europeiska dagordningen.

Méndez de Vigo
Fru ordförande, ordförande i rådet, kommissionens ordförande, jag ber att få tacka för era anföranden. Jag tror det är ett gott tecken på vad Europeiska rådet i Amsterdam kan bli om det slutligen lyckas, och jag tycker att arbetet i detta parlament i detta nu bör vara att försöka stödja er, att stödja regeringarna.
PPE-gruppens ordförande Martens mycket briljanta inlägg gör att jag kan koncentrera mig på mer konkreta frågor. Den första av dessa, som vi sammanfört i det resolutionsförslag som under denna förmiddag skall gå till omröstning i detta parlament berör något som förefaller mig grundläggande - bevarandet av gemenskapsmetoden. Vad som kännetecknar denna så konstiga och komplicerade "sak ", som Van Mierlo uttryckte det, som gemenskapen eller Europeiska unionen är, är gemenskapsmetoden, att göra saker tillsammans genom ett övernationellt organ, som vid varje tillfälle bestämmer vad som är av gemensamt intresse. Det förefaller därför mig vara mycket viktigt att kommissionens uppgifter bevaras, eftersom det vi skapat, utan unionen skulle bli en organisation för samarbete mellan regeringarna, men skulle sakna den integrationsfaktor som kännetecknar den. Det förefaller mig också viktigt att vi behåller EG-domstolens juridiska befogenheter, som bedrivit ett viktigt arbete och som är en garanti för en effektiv demokrati. I detta sammanhang tror jag också att vi måste söka den roll som bör tillfalla parlamentet.
Herr Van Mierlo, jag tror att ni om ni utreder de resolutionsförslag vi skall rösta om denna förmiddag, kommer att se att man där skapar en ändring av detta parlaments natur. Under många år har detta parlament varit en impulsgivare, eftersom man inte haft egna befogenheter. Vad man gjorde var att ge impulser, skynda på framåt. Detta parlament är sedan fördraget om Europeiska unionen i vissa frågor ett beslutsfattande parlament, och jag tror att det resolutionsförslag vi skall rösta om idag visar parlamentets nya karaktär, ett parlament som fattar beslut, ett parlament som alltid söker efter den väg gemenskapen måste gå. Det är därför som parlamentet i vårt resolutionsförslag, som, vilket ni kan se om ni tittar bakåt i tiden, uppvisar stora skillnader i förhållande till andra resolutioner under det gångna decenniet, visat att man är positiv till det omfattande nederländska förslaget, och vi vill stödja er i de frågor där vi tycker att det nederländska ordförandeskapet, såsom de tidigare ordförandeskapen, går i rätt riktning.
Vi vill också föra fram de frågor där vi tror att man i sista timmen måste göra en ansträngning. Detta eftersom jag tror att vi om vi anstränger oss kan nå ett bra resultat, och jag tror att denna ansträngning måste koncentreras i två punkter:
För det första den tredje pelaren, även om det finns andra kamrater i denna kammare som tycker att man skall gå längre, tror jag att det holländska ordförandeskapets förslag att integrera tredje pelaren i den första vad gäller vissa frågor är ett steg i rätt riktning, även om det görs i olika steg, och det är därför vi kommer att stödja detta.
Jag tycker att vi måste agera i den sociala delen. Utan tvekan är den bästa socialpolitiken, den bästa sysselsättningspolitiken, en bra nationell ekonomisk politik, och jag är mycket glad över att kunna säga detta eftersom regering i mitt land i detta nu befinner sig i en utmärkt situation, men jag tror också att vi måste ge medborgarna en tydlig signal om att unionen tar sig an dessa frågor. Denna tydliga signal, herr ordförande, är något som måste ingå i fördraget.
Slutligen skulle jag vilja påpeka att jag tror oräddheten är nödvändig i denna slutakt inför Europeiska rådet i Amsterdam, om vi vet hur vi skall ta oss an dessa utmaningar, om vi också är orädda och om vi har ambitionen tror jag att vi kommer att göra ett bra fördrag som duger till utvidgningen. Vi får inte glömma att utökningen inte kan genomföras om vi inte lyckas skapa ett fördrag som fungerar korrekt.

Collins, Gerard
Fru ordförande, jag skulle vilja tacka tjänstgörande ordföranden och kommissionens ordförande för deras bidrag till debatten nu på förmiddagen.
De pågående förhandlingarna om översynen av de europeiska fördragen sker samtidigt som förberedelsen av en gemensam valuta. Man kanske kan förstå att förberedelserna inför den gemensamma valutan har fått avsevärt mycket mer offentlig uppmärksamhet är regeringskonferensen med tanke på den direkta och uppenbara effekt som euron får på vår vardag.
Regeringskonferensen och det nya fördrag som förhandlingarna kommer att leda till kan dock få ännu större effekt på våra medborgares liv, förutsatt att medlemsstaternas regeringar förhandlar med blicken starkt fäst på att ta upp frågor som är av stor betydelse för allmänheten. De val som nyligen har hållits i ett antal medlemsstater visar att detta är fallet.
Den fråga som berör de flesta är sysselsättningen, både åtgärder för att skapa arbetstillfällen för de som saknar arbete och förbättring av arbetstryggheten för de som för närvarande har arbete. Arbetslösheten inom Europeiska unionen är dubbelt så hög som i Förenta staterna och tre gånger så hög som i Japan. Det är en oacceptabelt hög nivå och regeringarna måste koncentrera sig på åtgärder för att skapa arbetstillfällen, i synnerhet för unga människor. Arbetstryggheten inför framtiden för de som lyckligtvis har ett arbete för närvarande är en lika viktig fråga.
Unionen måste se till att europeiska företag fortsätter att vara konkurrenskraftiga på den internationella marknaden och att våra länder fortsätter att vara attraktiva områden för utländska företags mobila investeringar och arbetsskapande projekt.
Den bästa metoden för att garantera arbetstrygghet för arbetstagare är att bevara och i många fall förbättra den europeiska industrins konkurrensfördelar. Vi måste skydda oss mot tendensen att införa ny lagstiftning, i synnerhet på europeisk nivå, som ökar vår industris totala produktionskostnad och hotar arbetstryggheten för de sist anställda inom industrin.
Unionen skall sträva efter att minimera den byråkrati och administration som åläggs vår industri, i synnerhet genom unionens direktiv och förordningar. Unionen skall hjälpa till att öka konkurrenskraften genom investeringar och förbättra utbildningen för arbetstagare och för tillfälligt arbetslösa personer.
Slutligen måste vi kraftfullt försvara våra intressen på den internationella marknaden genom att grunda vår handelspolitik på förutsättningen att utländska företag endast får tillträde till våra marknader under förutsättning att vi får lika stort tillträde till deras hemmamarknader. Det finns knappast någon mening, eller ingen mening alls, med att Europeiska unionen utvecklar en handelspolitik som baseras på principer om en avreglerad och fri marknad om våra konkurrenter har kvar begränsningar på sina inhemska marknader.
Regeringskonferensen bör ta upp frågorna om arbetsskapande åtgärder och arbetstrygghet samt garantera att förslagen till översyn av fördraget omfattar särskilda åtaganden om att ge högre prioritet till åtgärder för att öka EU: s industris konkurrenskraftiga ställning på den internationella marknaden.

Sjöstedt
Fru ordförande! Den regeringskonferens som nu skall avslutas är av extra stort intresse för de nya medlemsländerna. Det är nu som vi kan se om EU-medlemskapet blev det man sade att det skulle bli, och det som utlovades av dem som förespråkade ett medlemskap. Jag skulle vilja påstå att det finns mycket stora skillnader mellan det som nu föreslås och det som man förespeglade exempelvis det svenska folket före omröstningen.
Före folkomröstningen var vår möjlighet att påverka unionen ett huvudargument. Vi kan nu se hur vi sannolikt går mot färre röster i ministerrådet och borttagen vetorätt i en rad olika frågor. Ett annat argument var att den svenska gränskontrollen skulle bestå. I det nya förslaget till fördrag skall den i praktiken förbjudas. Det skall dessutom ske en långtgående harmonisering av rättsliga frågor och flyktingpolitik. Ytterligare ett argument var att den svenska militära alliansfriheten skulle bestå. Nu tas emellertid flera steg i riktning mot ett gemensamt försvar. Med de stora förändringar som nu föreslås kommer mitt parti att dels rösta nej till fördragsändringar, dels föreslå en folkomröstning om dem i Sverige.

Voggenhuber
Fru ordförande! Efter kommissionens och rådets utläggningar är man inte precis redo att försöka frammana visionen av ett enat Europa. Dessa tal, den blinda, småaktiga pragmatiken, klenmodet, det teknokratiska tankesättet är alltför långt borta från den historiska uppgiften att ena Europa. Ändå tror jag, att denna regeringskonferens måste låta sig värderas mot denna historiska dimension. Jag tror också, att vi i parlamentet måste låta värdera oss mot densamma.
Om vi är överens om, att vi vill bygga Europahuset och att demokrati och medborgerliga rättigheter utgör dess fundament, då måste vi konstatera, att denna regeringskonferens inte stärkt fundamentet till Europahuset, utan att detta fundament blir bräckligare alltifrån rättigheterna för Europol, det bristande medbeslutandet, de saknade grundläggande rättigheterna och ända till den saknade demokratiska strukturen i denna teknokratiska konstruktion. Om vi är överens om, att dess bärande element är den sociala sammanhållningen i samhället och alla människors rättvisa andel av välståndet, då utgör denna regeringskonferens ingen förstärkning av dessa bärande element. Med tanke på massarbetslösheten, den tilltagande fattigdomen samt fördjupningen av klyftan mellan fattig och rik då är de hjälpmedel, som erbjuds i denna regeringskonferens, inte lämpliga för att förstärka dessa bärande element. Om vi är överens om, att säkerhetspelarna för detta Europahus utgörs av en europeisk fredsförordning och inte en militärpakt, då är det tankesätt, som kommissionens ordförande presenterat här, förfelat. Kanske kan du inte föreställa dig, herr ordförande, som du uttryckt dig här, att Europa utan militär kan spela en ledande roll i världen. Detta Europa har emellertid redan ifråga om kol och stål byggt på just denna idé att komma överens utan militär och lägga fram en fredsförordning. Och om vi är överens om, att byggmästaren för detta Europahus inte utgörs av en politisk elit utan av medborgarna i detta Europa, då ställer jag frågan: vad ska kunna tända medborgarnas begeistring över detta Europa med tanke på resultaten av denna regeringskonferens?
Om parlamentet är talesman för byggmästaren till Europahuset, talesman för medborgarna, då måste det idag agera energiskt mot klenmodet och pragmatiken hos denna konferens.

Saint-Pierre
Fru ordförande, låt mig lägga fram en fråga som jag anser vara viktig för den europeiska modell som vi bygger inför 2000-talet och som gäller parlamentarisk och demokratisk kontroll av institutionerna.
Jag tror inte att jag misstar mig när jag hävdar att unionens befogenheter skall vara starkare efter toppmötet, i alla fall vad beträffar kampen mot organiserad brottslighet och terrorism, möjligheter till handelsförhandlingar med våra partner, kampen mot alla former av diskriminering, folkhälsa och konsumentskydd.
Man måste emellertid konstatera att denna tillsvidare positiva utveckling skett på bekostnad av den nödvändiga demokratiska kontrollen, vare sig det gäller parlamentet eller medlemsstaternas parlament. Vissa förslag i förslaget till fördrag från den 30 maj är mycket betecknande i detta hänseende. Det handlar där om en farlig omläggning som riskerar inte bara att skapa en kraftig obalans inom unionen till fördel för rådet och Europeiska rådet, men även att vända medborgarna bort från ett Europabygge som tycks dem obestämd, avlägsen och ogripbar, till och med okontrollerbar. Därtill kommer alltmer verkliga hot om en begränsning av domstolens rättigheter på området rättsskipning och inrikesfrågor, en begränsning som riskerar att skada alla europeiska medborgares enskilda rättigheter.
Herr tjänstgörande ordförande i rådet, herr ordförande i kommissionen, jag åberopar er känsla för ansvar som vi känner till. Emedan vi tror på Europa, emedan vi är övertygade om att allas vår framtid beror på den unions framtid som vi bygger, ber vi er att inte bjuda Europas belackare ett sådant fördrag på en silverbricka som kan anses som ett steg tillbaka vad gäller demokrati och rättslig kontroll.

Nicholson
Fru ordförande, jag har under förmiddagen lyssnat med stort intresse och hoppats på att ett realistiskt svar skulle dyka upp om de europeiska medborgarnas oro. Tyvärr har inget svar kommit. Men rådet och kommissionen verkar vara beslutna att gå vidare i tron om att bara de vet bäst.
Det finns tydligen en verklig oro bland miljontals av våra medborgare om framtiden för EMU. De är oroliga över den hastighet vi rör oss med och de ser hur nationella reserver hanteras och vidrörs när de försöker upprätta och uppfylla Maastrichtkriterierna. De europeiska medborgarna betalar det hösta priset genom hög arbetslöshet och mycket lite hopp om förbättringar inom den närmaste framtiden. Om vi med samma kraft skapade nya arbetstillfällen och ny säkerhet tror jag att våra medborgare skulle känna sig tryggare. De frågor som rör nationellt intresse och majoritetsomröstning måste få en tydlig lösning. Jag är rädd för att vi är på väg att skapa ett nytt fuskverk genom att inrätta ännu fler gråzoner. De nationella parlamentens roll måste öka, inte minska.
Jag tror inte att vi kan genomföra någon utvidgning innan vi är säkrare på vad vi själva vill. Om det inte finns klart upprättade och välprövade strukturer före utvidgningen finns det ingen chans att utvidgningen kommer att lyckas. Man måste vara försiktig i Amsterdam så att man inte förstör det vi har uppnått och det som hittills har skapats.

Schäfer
Fru ordförande! Bedömningen av förslaget till ett ändrat fördrag måste gå att mäta efter Europaparlamentets ståndpunkter.
För det första prioritet för aktiva sysselsättningsåtgärder och social rättvisa, för det andra en handlingskraftig utrikes- och säkerhetspolitik, för det tredje gemenskapsåtgärder inom områdena inre angelägenheter och juridik, för det fjärde demokratisering av våra strukturer med en ny institutionell jämvikt samt för det femte göra allt för att Europeiska unionen ska bli utvidgningsduglig i praktiken. Totalt sett utgör det nederländska ordförandeskapets förslag viktiga steg i den av Europaparlamentet önskade riktningen. Dock måste ytterligare steg tas på denna väg i Amsterdam ty vi önskar och behöver framgång för denna regeringskonferens. I sammanhanget spelar Europaparlamentet en alldeles speciell roll.
Jag erinrar om, att Spinellis författningsförslag utgjorde en förutsättning för den europeiska enhetsakten 1986, att redan Maastrichtfördraget 1992 påverkades av viktiga förslag från denna kammare och att vi nu engagerat deltar i överläggningarna med två parlamentsledamöter. Redan nu är det ostridigt att många av de förslag, som ligger på förhandlingsbordet, har sitt ursprung i Europaparlamentet. Vi har utgjort en drivkraft för denna konferens och i samband med alla ytterligare reformsteg, som står på tur efter årtusendeskiftet, måste Europaparlamentet med lika rättigheter delta vid förhandlingar och ratificering. Nu ligger ansvaret hos stats- och regeringschefer. I alla sina helgdagstal är de för en vidareutveckling av EU. Nu måste de med konkreta vardagsbeslut bidra till att förbättra livets verklighet för våra medborgare!

Brok
Fru ordförande! Europeiska unionens handlingskraft och därmed dess förmåga till utvidgning utgjorde en av de väsentliga uppgifterna för denna regeringskonferens och det nederländska ordförandeskapet har - i likhet med sina föregångare - försökt att göra allt möjligt för att komma framåt inom dessa områden! Dessvärre är emellertid misstroendet mellan våra medlemsregeringar så stort, att det nu bara skett begränsade framsteg och jag skulle vilja tacka ordförande Santer för att han hänvisade till artikel 113.
Om vi inom tjänstesektorn - och detta utgör bara ett exempel för många andra sektorer - när det gäller copyright och direktinvesteringar har med ett protokoll med tre sidor undantag, vänder vi i slutänden artikelns reformering till dess motsats. Jag kan bara uppmuntra det nederländska ordförandeskapet till att mot bakgrund av detta exempel göra uppenbart, att man i Amsterdam ändå åstadkommer ett genombrott, så att vi inte hamnar i status quo minus, d v s att regeringar försvarar positioner, vilka vid nyktert betraktande strider mot deras egna intressen, exempelvis när det gäller förhandlingar inom världshandelsorganisationsrundan.
Detsamma gäller för rätts- och inrikespolitiken. Jag anser det vara ett trängande behov, att de av det nederländska ordförandeskapet föreslagna sektorerna, som ska överföras från tredje till första pelaren, verkligen också kommer dit, för att skapa handlingskraft. Denna handlingskraft måste betonas genom att det kommer till en automatisk övergång från enhällighet till majoritetsbeslut, för att innebära ett verkligt framsteg. Jag är trött på att höra statsmän säga, att Europa ska kämpa mot den internationella brottsligheten, när de sedan förvägrar Europa hjälpmedlen på det sätt som skett! Detta går enbart via denna automatik, som måste finnas inbyggd i den första pelaren. Att också parlamentets rättigheter är förbundna med detta behöver jag här bara nämna i förbigående.
Detsamma gäller för utrikes- och säkerhetspolitiken. Där har man funnit en underbar konstruktion - jag är inte säker på, huruvida den kommer att leda till större handlingskraft i praktiken men jag är säker på, att detta kommer att prövas.
Vad gäller den andra punkten handlade det om mera demokrati och om att föra Europa närmare medborgarna. Jag tror, herr rådsordförande, att ni härdar ut med stöd av detta parlament och att ni kommer att uppnå framsteg inom medbestämmandets område. Jag hoppas, att vi kommande onsdag kommer att kunna tacka dig för att det blir så.
Där finns en del förbättringar att utföra i efterhand, exempelvis med avseende på antidiskrimineringsklausulen och inom vissa andra sektorer. Kanske inträffar ett ögonblick av storsinthet på måndag eller tisdag, så att man kanske kan bättra på det ena eller det andra inom dessa områden. Då skulle också parlamentets rätt att företa fördragsändringar, som min kollega Schäfer just nämnt, kunna tas med.
Jag anser, att Europaparlamentet med mycken påtryckning under de gångna åren uppnått en del vad gäller den tredje punkten, nämligen att vi kommit till en bättre social jämvikt. Sysselsättnings- och socialprotokollet integreras. Jag hoppas, att vi också inom detta område kommer fram till bättre beslutsmekanismer och får vara med om mera samarbete än som tidigare varit fallet, t ex med medbestämmandeförfarande, om den hittillsvarande strategin kan upprätthållas.
Min uppfattning är, att vi behöver ett sysselsättningskapitel, där det kommer till en verklig samordning av de nationella sysselsättningspolitikerna. Vi behöver inga nya europeiska ansvarsområden utan istället samordning, eftersom olika eller till och med motstridiga sysselsättningspolitiker ömsesidigt tar ut varandra till följd av vårt gemensamma beroende av den inre marknaden. Detta ligger i allas intresse. Då beror det inte heller på de nya ekonomiska programmen, vilka överhuvudtaget inte är viktiga i sammanhanget, eftersom vi lika gärna kan utnyttja strukturfonderna. Viktigt är att få igång mekanismerna och sysselsättningen. Det utgör startpunkten. Sysselsättning är en makroekonomisk målsättning bland andra. På detta sätt kan vi också bemästra de problem, som har samband med ...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Van Bladel
Ordförande, Nederländerna har alltid konsekvent, pragmatiskt, realistiskt och med ett stänk idealism ställt upp sig. Herr Van Mierlo talar om en slagfärdigare och effektiv union som är synlig för medborgaren med ett kök där bättre rätter kan tillagas. Men var är nöjet med ett bra utrustat kök med goda rätter, om utrymmet där det serveras är en ruin. Bakom dörrarna till detta missanpassade hus fortsätter rådet att hålla sina hemliga sammanträden. Inga öppna dörrar, ingen demokratisk öppenhet, i instängda rum snubblar antalet kommissionärer över varandra medan ordförande håller på i köket gör i ordning läckra små rätter. Medborgaren vill ha handling, arbete och säkerhet. Sysselsättningen, så sa ordföranden, kan inte garanteras genom fördraget. Ånyo kan det leda till anti-europeiska känslor om drömmen om sysselsättning som ni skriver in i fördraget, inte realiseras.
Säkerhet, handlingarna för att främja det är ännu inte tydliga för mig. Nederländerna självt vidtar just åtgärder som är i strid med detta, så som att koppla bort den offentliga åklagaren Van Der Voort, han som hade fått ihop alla bevisen om kokainhandel från Surinam via Nederländerna. Det är inget bra tecken, ordförande. Ett annat exempel: fulla chaufförer och hastighetsöverträdare undgår straffpåföljd eftersom man glömt att anmäla de tekniska föreskrifter för det i Bryssel. Var finns löftet säkerhet för medborgaren?
De nederländska representanterna i unionen för Europa önskar inte bröd och skådespel, ingen window dressing , utan handlingar. Trots det, än är Amsterdam inte förlorat och jag hoppas på ett bra fördrag.

Papayannakis
Fru ordförande, jag tycker att det är uppenbart att det inte går att fortsätta att särskilja EMU å ena sidan och regeringskonferensen å andra sidan.
Och naturligtvis är det nödvändigt att gå vidare med EMU. Men regeringskonferensen måste återställa balansen. Den måste återupprätta den ekonomiska unionens roll, samt också rollen av någon slags ekonomisk regering gentemot EMU. Och för detta måste förhållanden för en politisk demokrati återupprättas.
Ingen kommer att överlåta rättigheterna till organisationer som skall fatta viktiga beslut, om det inte finns en övertygelse om att de kan utöva en politik inom unionen: en social politik, för sysselsättningen och för ekonomin. Detta kommer naturligtvis att bero på vår lednings politiska färg i framtiden. Men i varje fall, måste politikerna och medborgarna återfinna sin roll och sin betydelse. Vi kan inte lämna detta till en organisation som utövar sina åtaganden i tomma luften och som experimenterar under förhållanden som brister i allvar, som t.ex. centralbanken.

Schörling
Fru ordförande! De högtidliga tal som hölls, innan texten till förslaget skrevs, om att det nya fördraget skulle innehålla ett reformprogram som skulle utgöra grunden för det nya Europa, för framtiden och som skulle få medborgarna att övervinna sin skepsis mot EU har, enligt min åsikt, kapitalt misslyckats. Av förslaget framgår att tonvikten absolut inte har lagts på det som man sade att den skulle läggas på, nämligen på demokrati, öppenhet, social trygghet och hållbar utveckling. Dessutom - det allra viktigaste - har förberedelserna inför att ta emot de nya medlemmarna skjutits på framtiden. Jag anser att förslaget i stället försvårar utvidgningen och därmed kan permanenta Europas tudelning, vilket är en stor besvikelse.
Vi har också hört Van Mierlo berömma IGC för att ha åstadkommit demokrati och öppenhet samt att genom sysselsättningen tillgodose medborgarnas krav, men tyvärr är detta bara kosmetika. Också medborgarna kommer att upptäcka att den soppa som de serveras ur EU: s soppkök är väldigt, väldigt tunn.
Jag vill ge några exempel: När det gäller kraven på öppenhet, insyn och offentlighetsprincip är det som man har åstadkommit helt oacceptabelt. Först säger man att medborgarna skall ha rätt att få tillgång till alla handlingar, men sedan tar man tillbaka detta genom att ge ministerrådet rätt att begränsa denna rättighet. Dessutom skall varje institution själv bestämma vilka regler som skall gälla för öppenhet. Vad skall det betyda? Lägger man därtill EU: s arkivförordning, förstår man att det inte blir någonting kvar av denna öppenhet. Det blir bara fina formuleringar och fromma förhoppningar. Detsamma gäller tyvärr för miljögarantin som ger sken av att ha förstärkts genom vissa preciseringar. Men ett medlemsland som vill behålla eller införa strängare miljökrav, måste anmäla sin grund till kommissionen som då kan avslå detta genom att hänvisa till handelshinder. Frågan om hållbar utveckling och miljö är således tyvärr i strykklass.

Dankert
För det första är jag tacksam att rådets ordförande i dessa röriga dagar ändå fann tid att avlägga rapport här, för jag tror att det är den enda platsen där en ordförande för rådet kan göra det.
Ett par punkter. Om regeringskonferensen, köket och medborgarens Europa. Kanske är medborgaren verkligen inte intresserad i bygget av köket, men han vill ändå veta om det blir mer medborgarens Europa. Och då är ändå frågan hur köket sätts ihop och om det finns en chans att det finns kockar som kan laga mat där, utomordentligt relevant. Alltså början finns där men fortsättningen låter vänta på sig. Det kommer alltså inte heller att omedelbart bli tydligt.
En andra punkt. Jag tror att vi är eniga om att regeringskonferensen måste möjliggöra utvidgningen. Vi måste förebygga situationer à la Ioanina - och det var ändå relativt enkelt - och vi måste förebygga att vi i realiteten går längre bakåt efter utvidgning än vad vi går framåt. Jag tror att vi fortfarande kan vara eniga med den tyska statssekreteraren Hoyer som här har sagt i institutionsutskottet att förslaget till fördrag i detta ögonblick är otillräckligt för att möjliggöra utvidgning. Och att vi inte heller skall förvänta att det så snart utvidgningsförhandlingarna är i gång, kommer att bli lättare. Alltså det finns ett enormt problem som inte kommer att kunna lösas i Amsterdam och då förblir min fråga trots det som sagts av Van Mierlo, hur skall vi se på detta.
En tredje punkt: demokratisering. Jag medger, för Europaparlamentet finns det på ett antal punkter i texten framåtskridande. Men här och där hotar tillbakagång. Men det som intresserar mig mest, är den totala situationen för den parlamentariska demokratin när det gäller förslaget till fördrag. Och då hotar ju enligt min känsla för de nationella parlamenten en inte oansenlig tillbakagång, som inte kompenseras genom det som vi vinner tillbaka på europeisk nivå.
Slutligen, regeringskonferens-systemet självt. Jag tror att denna mycket långvariga förhandling har visat att detta system egentligen inte längre kan fungera så i denna stora gemenskap. Att det allt mer liknar en sorts Von Münchhausen-strategi för att genom att dra i det egna hår komma upp ur träsket igen. Är det inte möjligt att titta efter ett nytt system?

Maij-Weggen
Ordförande, till förslaget till fördrag från Amsterdam som ligger framför oss, får många av oss känslan av att leva mellan hopp och rädsla. Hopp, eftersom det begränsade framåtskridande som har uppnåtts, ändå kommer att leda till begränsade förbättringar i det gamla fördraget. Rädsla, eftersom ett antal saker inte heller kommer att lyckas och vi ändå antagligen får att göra med ett haltande fördrag och det strax innan utvidgningen med nya medlemsstater från Central- och Östeuropa.
Om det begränsade framåtskridandet kan jag vara kort. Det är inte ingenting, men det är inte heller mycket. Ändå är vi glada att sysselsättning och miljö framhävs bättre; att det på området kampen mot internationell kriminalitet tas steg framåt; att beslutsprocedurerna kommer att bli förenklade; att parlamentet får något mer att säga till om, om lagstiftning. Men stor oro har vi för det som ännu inte uppnåtts. Jag tittar till exempel på offentlighet hos styrelse, unionens demokratiska halt, den utländska politiken och även röstvägningen.
När det gäller offentlighet för styrelse, är det bra att dokumenten om unionslagstiftningen i fortsättningen tidigare blir tillgängliga. Det är viktigt för medborgarna, för de nationella parlamenten och för oss. Men vad som är synd, är att det inte tycks komma något genombrott när det gäller rådets offentlighet. Och det betyder också att rådet när det uppträder som lagstiftare, fortsätter att göra lagar bakom stängda dörrar. Det är egentligen ett attentat på den parlamentariska demokratin. Jag tycker att det egentligen inte går för sig och att rådet måste sluta med det.
Tyvärr måste vi fastställa att även på andra områden, kollega Dankert har precis nämnt några punkter där, är det inte bra ställt med den parlamentariska demokratin. Om jag ser hur, såväl i ärendet intern säkerhet som i ärendet utrikespolitik, de nationella parlamenten hotas av att förlora befogenheter som inte övergår till Europaparlamentet, då frågar jag mig och vi inte tar ett steg bakåt. Och om inte heller budgetproblematiken eller inte hela budgeten kommer under vår förvaltning, nu är det inte fallet för 50 miljarder, då kan man ju egentligen inte tala om att täta ett demokratiskt hål. Där finns egentligen ett av mina största bekymmer och jag vet att herr Van Mierlo har goda intentioner på detta området. Min begäran är: fortsätt slåss för det. För att underminera den parlamentariska demokratin på europeisk nivå, det går ju egentligen inte.
Sedan vill jag också be om uppmärksamhet för röstvägningen. Jag har sett att i förslagen blir uppräkningssumman från de stora länderna mer än de från de små länderna. Trots att det inte blir så illa för Nederländerna. Men jag frågar mig om det inte kommer att vara en brytpunkt i folkomröstningen och i de nationella parlamenten. Jag tycker egentligen att kompromissen som tidigare utvecklades i Ioannina, var mycket bra och skulle det inte vara förståndigt att vidmakthålla de förhållandena, också vid den nya röstvägningen?
I realiteten finns det ett antal ärenden som vi går framåt med, men med ett antal andra ärenden sker inte det. Jag önskar det nederländska ordförandeskapet mycket lycka till och också en stor portion tur.

Fayot
Fru ordförande, det nya förslaget till fördrag innehåller trots sina brister, många nya områden. Jag förmodar att förhandlingarna har tagit hänsyn till nya krav.
Vad kan vi då göra i denna fas av debatten? Vi kan alla göra ännu mer ansträngningar under de sista dagarna av förhandlingarna då detta skulle underlätta allmänhetens godkännade av de nya bestämmelserna.
Jag skall ge tre exempel på detta. Först gäller det kapitlet sysselsättning. Det ämnet oroar alla. Människorna är beredda att demonstrera på gatorna. Det är således bra att sysselsättningspolitiken nämns i fördraget. Om man emellertid inte preciserar några konkreta åtgärder i frågor som gäller den ekonomiska politiken, skall Europa ägna sig åt att medverka till en sysselsättningspolitik som skall göra fler besvikna än glada. Man bör därför välkomna kravet från kommissionen, ordförande Santer, den franska regeringen och även andra regeringar om att i denna fråga precisera tillväxt- och stabilitetspakten.
Det andra exemplet är de offentliga tjänsterna. Den nya artikeln 7d är ganska obestämd. Även där är förväntningarna stora, inte bara hos anställda inom offentliga tjänster utan även användarna av dessa tjänster. Man skall inte fortsätta att rasera den offentliga tjänstesektorn medan man frossar i stora ord om dess samhällsvärde. Det är bättre att precisera enligt vad Europaparlamentet kräver.
Det tredje exemplet är den allvarliga krisen till följd av galna kosjukan fortsätter att oroa oss. Jag kommer just från ett möte - därför fick jag lov att avlägsna mig om ni ursäktar - med kommissionär Oreja om de institutionella bestämmelserna på veterinär- och folkhälsoområdet. Denna kris kan om kommissionen och rådet inte kraftigt reagerar, leda till en större institutionell kris. Där måste man således också vara mer konkret och mer exakt.

Anastassopoulos
Fru ordförande, van Mierlo gav oss en bild som beskriver avslutningen på regeringskonferensen, fem dagar innan mötet i Amsterdam och han refererade till det holländska ordförandeskapets initiativ. Vi skulle visa oss orättvisa om vi inte erkände dem.
Men vi befinner oss inte på en idrottsstadion, där det räcker att bara försöka. Vi befinner oss i politiken, där det som räknas framför allt är resultatet. Och resultatet av Amsterdam kommer i bästa fall att lysa igenom med ett avtal med en acceptabel gemensam nämnare, om det föregås av någon kompromiss med de franska socialisterna, som före valet lovade mycket och idag väger konsekvenserna av dessa löften. Ännu en anledning för oss att försiktigt väga våra ord.
Utmaningarna är i verkligheten historiska, medan medborgarna i Europa oroar sig för sysselsättningen, säkerheten och freden. Men vår politiska vilja att ta itu med dem är tyvärr mycket liten, fru ordförande. Och vi skyndar på med bestämda steg mot nya oavslutade kompromisser för att möta det tjugoförsta århundradets Europa. En stor anledning idag till den nya benämningen av sysselsättningen. Den är säkerligen nödvändig. Men låt oss inte skapa en falsk känsla hos våra medborgare att dessa benämningar räcker till för att vi skall kunna bekämpa detta gissel som arbetslösheten utgör. För detta behövs stora politiska initiativ. Och vi visar vår svaghet inför genomförandet och tillämpningen av dem.
Vi måste fortfarande särskilt se upp med frågorna rörande den institutionella balansen, som i sista stund inte får tippa över på bekostnad av de mindre staterna. Unionen är en union av jämlika stater. Denna jämlikhet måste behållas i Amsterdam för att vi i praktiken skall ha kvar en Europeisk union som inte gör sina medborgare besvikna. Vi väntar naturligtvis fortfarande på den ekonomiska och monetära unionen som konkret skall innebära en revolutionär utveckling. Låt oss inte spärra vägen för den i Amsterdam. Ordförande Martens sa att vi redan hade förlorat tio år. Låt oss inte förlora ännu fler, fru ordförande.

De Giovanni
Fru ordförande, herr rådsordförande! I förslaget till fördrag från den 30 maj finns det utan tvekan fortfarande allvarliga brister när det gäller de institutionella frågorna. Allt det europeiska samarbete som beskrivs, även de problem som har påpekats i samband med en ny balans mellan valutaunionen och den ekonomiska och sociala unionen kommer inte att fungera, kommer inte att vara möjligt utan de grundläggande institutionella reformer som efterlyses och som för övrigt ingick i regeringskonferensens uppdrag.
Låt mig stryka under två punkter. Den första har redan nämnts av mina kolleger: utvidgningen som ett centralt inslag i regeringskonferensens uppdrag. Kommissionens ordförande Santer har sagt följande: " Om vi inte förbereder utvidgningen mycket noggrant kan vi komma att hamna i en mycket allvarlig situation." Låt mig därför fråga rådets ordförande: när det gäller denna fråga, vad har man konkret åstadkommit, vilket hopp finns det fortfarande för att man skall kunna åstadkomma något?
Jag har noterat att frågan om den kvalificerade majoriteten inte ens nämndes i inlägget från rådets ordförande, med undantag av GUSP, där det är en illusion. När det gäller kommissionen vet vi att beslutet har skjutits upp, men när det gäller dessa frågor är det nödvändigt att man gör framsteg med tanke på utvidgningen.
Den andra frågan gäller demokratin och Dankert har redan i sitt inlägg kommenterat detta. Vi uppskattar att det blir fler gemensamma beslut, men vi kräver att det också skall bli gemensamma beslut när det gäller nya politiska initiativ. Hela frågan om tredje pelaren och överflyttningen av tredje till första pelaren får absolut inte resultera i en försvagning av gemenskapen, eftersom detta verkligen skulle vara ett slags tillbakagång snarare än ett framsteg.
Herr ordförande, tillåt mig göra en sista kommentar som rör artikel 113. Det är sant att artikel 113 har utökat gemenskapens befogenheter, men samtidigt har den minskat Europaparlamentets makt, och denna minskning av parlamentets makt verkar mycket allvarlig.

Rack
Fru ordförande! Idag för nästan exakt tre år sedan, den 12 juni 1994, hade vi en folkomröstning i Österrike om vårt lands anslutning till Europeiska unionen. Inte alla medborgare var då nöjda med alla detaljer och inte alla medborgare var på den tiden överhuvudtaget informerade om detaljerna kring denna anslutning. Emellertid sade medborgarna i princip "ja " till projektet Europa och det i medvetande om att det ännu inte finns något färdigt, gemensamt Europa, att vi alla måste arbeta vidare för detta samt att fördjupnings- och utvidgningsprocessen i Europa löper vidare.
I dessa dagar sker nya, viktiga växelomläggningar. Vi är alla involverade. Sedan länge och väl, liksom ännu en god tid framöver, berörs vårt hela politiska system, medborgarna och politiken att i och med införandet av den gemensamma europeiska valutan ta ett ytterligare viktigt steg i riktning Europa. Därmed uppfyller vi också inom ramen för den ekonomiska politiken denna stabilitetspakt!
Idag krävs att Europaparlamentet ger sitt bidrag till regeringskonferensen. Efter helgen kommer stats- och regeringscheferna att tillkallas, för att framgångsrikt avsluta de arbeten som hittills utförts. De resultat, som vi åstadkommit till dags dato, är inte ointressanta. En del har uppnåtts, en del återstår alltjämt att göra. Låt oss alla anta denna utmaning! Låt oss fördjupa och utvidga Europa, så att vi kan uppfylla dessa förväntningar från medborgarna!
Den fråga, som Elmar Brok ändå skulle vilja ställa till rådets ordförande, lyder: om Amsterdam inte riktigt räcker till för en full utvidgning med elva stater, kommer det då åtminstone att finnas en ny artikel N inom ramen för denna regeringskonferens?

Van Velzen, Wim
Jag förmodar att rådets ordförande i detta ögonblick framför allt tänker på kompromissen som han måste få till stånd mellan herrarna Kohl och Jospin och jag tror också att det är riktigt, för det är egentligen något av kärnan som hela debatten handlar om. Inte för att det främst är ett politiskt problem, utan för mig för att båda egentligen representerar två viktiga ansvar för den Europeiska unionen. Den ena, Kohl, som framför allt står för EMU: s renhet, en hård stabilitetspakt genom vilken sysselsättning och tillväxt skulle stimuleras, och de andre, Jospin, som säger: det är fint alltihop, men jag skulle ändå också vilja ha en verklig politik för de 18, 3 miljoner arbetslösa och de 57 miljonerna fattiga. Och jag tror att detta precis är ståndpunkterna som inte ligger på var sin ytterända, men som båda ligger i hjärtat av unionens politiska ansvar, och att ett av våra stora problem är, att vi de senaste åren har fokuserat för mycket på ena ytterändan, på den ena punkten i diskussionen, personifierat i Kohls och Waigels politik.
Jag ber då ordförande framför allt att leta efter en substantiell kompromiss, inte endast en gest, inte window dressing utan något som den ensidiga politiken verkligen kan korrigeras med. Det tycks mig som ett huvudmål och också det enda medlet för att återvinna medborgarens förtroende. För enligt min uppfattning är det egentligen det främsta målet för denna regeringskonferens. Inte att förbereda utvidgningen, inte att fastställa EMU en gång till, utan att återvinna medborgarens förtroende, som avsevärt har kommit att stå på spel under de senaste åren. Det är en signal som måste tas mycket allvarligt, att för första gången har fackföreningsrörelserna kunnat få ut tusentals arbetstagare på gatorna.

Lucas Pires
Fru ordförande, kära kollegor! Jag välkomnar den konstruktiva ansträngningen hos det holländska ordförandeskapet. Jag konstaterar emellertid att regeringskonferensen dröjer allt längre med att avtala allt mindre, vilket visar att det faktiskt inte är lång koktid som gör den bästa soppan. Kanske det är ett skäl till varför tre regeringar fallit under den pågående konferensen, regeringar som emellertid uppvisade bra resultat på det ekonomiska området.
Det är också symtomatiskt att det för första gången är Europa och den enhetliga valutan som är huvudteman i de nationella valen. Sådana faktorer visar att huvudansvaret hos de nuvarande ledarna idag är att hitta en väg för den nya Europafrågan, som ställs inför nya historiska utmaningar som inte kan lösas med metoder från förr. T.ex. att bereda väg för utvidgningen, att legitimera och balansera den enhetliga valutan, att förhandla om globaliseringen på lika villkor som stormakter som den amerikanska. De framsteg som gjorts vid regeringskonferensen svarar mot dessa mål. Kanske rör man sig i rätt riktning. Men man blir kvar bortom den historiska vägen mot en politisk och en alleuropeisk union strax före sekelskiftet. Man fruktar till och med att fördragsprojektet som lagts fram av ordförandeskapet förvärrar den tidigare komplexiteten, i stället för att förstärka en ny konsekvent hållning. Vi kan ju faktiskt inte ha ett monetärt och ekonomiskt enat Europa, som är uppdelat på alla andra områden, till exempel på områdena för intern och extern säkerhet, som är de områden på vilka själva det ekonomiska förtroendet vilar.
Det är nu nödvändigt att förstå att ju mer man insisterar på enhälligheten, desto mer kommer man att öppna vägen till den faktiska eller rättsliga flexibiliteten. Ju mer man tillbakavisar demokratiseringen av institutionerna, desto mer hotas den sociala och politiska sammanhållningen. Ett ångkok gör, än en gång, inte soppan bättre. Från Maastricht till Amsterdam verkar det inte så långt. Jag hoppas dock att man på vägen hittar ett sekel och en ny historieskrivning.

Schulz
Fru ordförande, mina kollegor! Jag skulle vilja ge kommissionen och rådet två hjärtefrågor med på vägen till Amsterdam. Det aktuella fördragsförslaget innehåller ett steg bakåt ifråga om den fria rörligheten. Där talas inte längre om fri rörlighet utan bara om fri rörlighet för personer och den delas nu än en gång in i fri personlig rörlighet för unionsmedborgare och för medborgare i tredje land, d v s de som bor permanent hos oss men som inte har medborgarstatus.
Om detta förverkligas, vilket vi fruktar, nämligen att åtskillnad görs mellan unionsmedborgare, vilka åtnjuter fri rörlighet, och legalt här boende medborgare i tredje land, vilka har en begränsad fri rörlighet, då finns risken att vi på detta sätt än en gång inom området medborgerliga rättigheter skapar en ytterligare, farlig struktur med två klasser i Europa. Jag ber därför om, att man i detta sammanhang håller sig till den hittillsvarande fördragslösningen och äntligen också förverkligar den fria rörlighet, som egentligen garanterades redan i det senaste fördraget per den 1.1.1993.
Punkt två: visumpolitiken, tullpolitiken, tullsamarbetet, flyktingpolitiken och immigrationen ska göras gemenskapliga utan Europaparlamentets fulla behörighet men om de nationella parlamenten fråntas ansvar så uppstår en demokratifri zon inom de medborgarrättsliga centralfunktionerna i Europeiska unionen. Jag ber er förhindra detta, mina damer och herrar, eftersom det vore en verklig tragedi!
Fru ordförande, jag skulle aldrig drista mig till att kritisera ditt ordförandeskap men låt mig komma med ett tips. Även detta parlament måste reformera sig i samband med revideringen av Maastrichtfördraget och revideringsdebatten. Om vi, vilket jag hoppas, verkligen får mera behörighet som parlament, då måste detta parlament ändra sitt arbete. Det går inte an, att män som Brok, vilken i över två år representerat detta parlament vid regeringskonferensen, eller den tidigare parlamentsordföranden Dankert inte får tala till punkt och avbryts med hänvisning till att vår omröstningsorgie vid middagstid börjar klockan 12.00. Detta kan jag helt enkelt inte acceptera. Vi måste ha möjlighet, att vara flexibla under en sådan debatt!

Ordföranden
Jag tackar er, kära kollegor för detta inlägg för det skall ge mig tillfälle att förtydliga mig.
Jag har faktiskt inte möjlighet att gynna någon kollega. Emellertid har det varit 42 talare. Om varje talare hade överskridit sin tilldelade tid, om så endast med 30 sekunder, skulle debatten enligt beräkningen avslutas cirka 12.30. Ordförandeskapet kan inte ta på sig detta ansvar.
Var och en av er som sett mig i verksamhet vet mycket väl att när det finns tid tilldelar jag kollegor så mycket tid som möjligt att uttala sig, men i detta fall har jag ingen annan möjlighet och att göra ett undantag för Brok skulle jag helt uppriktigt inte anse berättigat.
Vi skulle alla önska att vi hade mer tid till denna debatt och tro mig, kära kollegor, jag skulle vara den första som välkomnade detta.
Jag överlämnar nu ordet till Bourlanges. Jag förmodar att Bourlanges har uppfattat meddelandet. Han har två minuter, inte mer.

Bourlanges
Fru ordförande, kära kollegor, vi befinner oss i ovisshet. Jag tror att den uppgift som tar form i Amsterdam är fylld med faror och gör att man tänker på den berömda sagan av Andersen där kungen är naken, men ingen vågar erkänna att han är naken.
Vi har talat om sysselsättning, men i avsaknad av befogenhet att föra en sysselsättningspolitik beslutar vi att införa ett kapitel om sysselsättning i fördraget. Detta är bra men det ersätter inte politik. Det är preferensen för det nominella som ekonomerna säger. Man har talat om grundläggande rättigheter, men de planerade sanktionerna för tillämpningen av grundläggande rättigheter saknas. Man har talat om utrikespolitik, men förfaranden är så sofistikerade att även rådets ordförande denna morgon bedömde förfarandena vara alltför komplicerade för att kunna begripas av ett likväl specialiserat auditorium som vårt. Man har talat om försvarspolitik, men motsäger sig genom att försäkra att vi önskar föra en försvarspolitik för femton stater, att vi bland oss har människor som tillhör NATO och som inte tillhör NATO och att det är inom ramen för NATO som man skall föra denna politik för femton stater. Förstå den som kan. Man talar om ekonomisk regering, men de flesta av dem som förordar detta är inte alls beredda att överföra motsvarande befogenheter. Man talar slutligen om utvidgning, men de motsvarande åtgärderna, de nödvändiga institutionella reformerna har inte genomförts med den kraft som behövs och i synnerhet har problemet med kommissionen inte lösts.
Kommissionen är det stora centrumet för unionens sammanhållning. Ingen har försvarat kommissionen, förutom den själv blygt, under förberedelserna inför regeringskonferensen. Jag fruktar att kommissionen uppdelad, splittrad, trög och förlorande sin andra kommissionär för de stora mellanstatliga staterna är den stora förloraren i systemet. Jag kan inte acceptera detta och jag, kära kollegor, slår larm.

Titley
Fru ordförande, jag vill ta upp avsnittet om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Ordförandeskapet kommer att bli förvånat över att höra mig säga att jag medger de svårigheter som finns inom det ytterst känsliga området nationell suveränitet. Det är fast mellan de som i likhet med mig bör lära sig krypa innan de kan gå och de som tror att vi kommer att kastas ut på djupt vatten och antingen vinna eller försvinna. Därför skulle jag vilja tacka det nederländska ordförandeskapets ansträngningar att försöka nå en överenskommelse på det här området.
Låt mig gå rakt på den viktigaste frågan: min grupp lägger stor vikt vid den interinstitutionella överenskommelsen om finansiering av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi vill att den skall vara fast förankrad i Amsterdamfördraget. Om den inte blir det, tror jag att min grupp kommer att ha mycket svårt att stödja slutsatserna vid toppmötet i Amsterdam. Jag hoppas att ordförandeskapet vidarebefordrar detta meddelande till alla medlemsstater som tvivlar på detta område.
Å andra sidan finns det många positiva områden inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken: Petersberguppgifterna, nya åtgärder för trojkan samt politik- och planeringsenheten. Allt detta ger oss möjlighet att få ökad samstämmighet. Positiv röstnedläggning och så många omröstningar som möjligt med kvalificerad majoritet kommer att utveckla den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, även om naturligtvis avsnittet om omröstning med kvalificerad majoritet egentligen inte är mer än en något mer ambitiös version av vad vi redan hade i Maastrichtfördraget. I slutändan ankommer det på den politiska viljan att genomföra detta.
Förbehållen är tydligen att parlamentet knappast har någon roll i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det finns ingen bestämmelse om att rådet skall lämna något formellt svar på våra rekommendationer och kommissionen kan lämna rekommendationer till politik- och planeringsenheten medan parlamentet inte kan det. Jag skulle vilja att parlamentet kunde delta i större utsträckning.
När det gäller VEU måste vi fortsätta att arbeta med den förbindelsen. Jag skall fråga rådet om artikel 7.3 innebär att icke EU-medlemmar kan delta i EU: s verksamhet och beslutsfattande.
Vi har inget gemensamt fördrag - vi håller på att göra ett hastverk. Vi får hoppas att vi efteråt kan göra hastverket till någonting värdefullt.

D'Andrea
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag tror att man sammanfattningsvis vågar påstå att den institutionella frågan, i denna fas av Europeiska unionens utveckling, är alla frågors moder. Det är möjligt att när det gäller de mer komplexa delarna och de mer sofistikerade detaljerna, så kan detta vara något som den allmänna opinionen har svårt att förstå. Men i likhet med regeringarna, som måste leda befolkningen mot en allt högre och mer ordnad tillvaro, så inser även vi detta, vi som har valts att representerar dessa folk, och vi kan inte låtsas som om vi inte vet.
Bäste rådsordförande! Naturligtvis är slutprodukten viktig och det är också sant att för gemene man spelar det mindre roll hur man når fram till den, än det faktum att man ser att den egna tillvaron blir bättre när Europeiska unionen utvecklas inom områden som rör det egna välståndet, den personliga och allmänna säkerheten, sysselsättningen, det sociala skyddsnätet, den utökade yttrandefriheten, rätten till fri rörlighet, att ta nya initiativ etc. I detta sammanhang vill även jag uttrycka min tillfredsställelse med den enhälliga uppslutningen bakom det sociala protokollet och de nya sysselsättningsskapande åtgärderna.
Detta kan kanske göra det möjligt att i ett nytt institutionellt sammanhang väcka till liv den förtroendepakt som ordförande Santer föreslog i Florens, utan att emellertid få det gehör som han hoppades på. I ett Europa som växer långsammare än vad prognoserna sagt och vad alla hoppats på, och som ännu inte klarar av att bekämpa arbetslösheten på ett effektivt sätt, inte ens på nationell nivå, så är detta en viktig utmaning. Men vi vet att utan en verklig europeisk demokrati, utan öppna och förenklade processer, utan en förbättring av gemenskapens institutioner vad gäller rutiner och metoder, som kan motverka det som har kallats sinnenas åternationalisering, så kommer vi aldrig att få se det Europa som vi vill ha.

Berger
Fru ordförande! Två för Europas medborgare centrala och synnerligen känsliga frågor är fullständigt otillräckligt reglerade i det föreliggande fördragsförslaget, nämligen för det första den nya s k ickediskrimineringsartikeln och för det andra det framtida tillvägagångssättet med avseende på flykting-, utlännings- och immigrationsrätt.
Ickediskrimineringsartikeln är så avfattad, att den träder i kraft först om rådet enhälligt vidtar åtgärder för detta. Europaparlamentet har bara åhörarrätt. Därigenom är artikeln utan verkan i praktiken. Det tycks emellertid som om det också inom andra områden kommer till en avdemokratisering, nämligen där nu en överflyttning sker från tredje till första pelaren. De nationella parlamenten kopplas bort men Europaparlamentet sätts inte in i deras ställe. Detta är en avdemokratisering som vi kommer att göra våra kollegor i de nationella parlamenten uppmärksamma på. Inte bara demokratiska utan också rättsstatliga miniminormer måste emellertid respekteras och till dessa hör, att Europadomstolen får full behörighet inom nämnda områden.
Jag skulle emellertid också vilja framhålla någonting positivt: de nya bestämmelserna, i synnerhet i artikel 119, om kvinnors jämställdhet, är väsentligt bättre reglerade i det nu föreliggande fördragsförslaget än i det första förslaget från det nederländska ordförandeskapet.

von Wogau
Fru ordförande, bästa kollegor! Låt mig få yttra mig om två väsentliga punkter, dels om stabilitetspakten och dels om professor Montis handlingsprogram.
Till att börja med då om stabilitetspakten. Som ni kommer ihåg hade vi mycket intensiva förhandlingar mellan Europaparlamentet, kommissionen och rådet om stabilitetspakten. Jag måste säga till er, herrar ordförande, att vi hade en mycket givande dialog i denna fråga. Parlamentet har föreslagit några ändringar och jag vill än en gång påminna om de viktigaste punkter som parlamentet framfört.
Först har vi punkten, att vi är av den uppfattningen, att hänsyn skulle tas till den s k gyllene regeln, som säger att investeringarna ska vara högre än nettobeloppet för ny skuldsättning, vid utformningen av stabilitetspakten. Denna regel har redan förankrats i författningarna hos vissa medlemsländer, medan så ännu inte är fallet hos andra. De medlemsstater, vilkas författningar innehåller denna regel, har f n vissa svårigheter med den, vilket visar att det är en sträng regel. Jag tror, att det vore bra, om denna regel förankrades i stabilitetspakten. Jag skulle också välkomna, att denna regel stegvis infördes i medlemsländernas författningar, eftersom detta å ena sidan skulle uppfylla subsidiaritetsprincipen men å andra sidan också skulle ge en ytterligare garanti för alla medlemsländers stabilitetsinriktning.
Detta är den första punkten, alltså ett krav från parlamentet och jag måste säga, att den nuvarande rådsordföranden Zalm i princip mottagit detta mycket positivt. Det skulle glädja mig mycket, om vi kunde uppnå ett resultat på denna punkt.
Den andra punkt, som vi förhandlar om, är den att vår uppfattning är att pengar, bötesbelopp, som betalas ska behandlas i enlighet med allmänna budgeträttsliga principer, d v s de ska tillfalla Europeiska gemenskapens budget. Jag vet, att finansministrarna söker efter en lösning utanför budgeten. Men, herrar ordförande, jag har ett intryck av, att man här alltjämt söker efter en rättsprincip. Jag vet inte, huruvida man på rådssidan under tiden råkat på några fyndigheter i sitt sökande efter en rättsprincip för en lösning utanför den europeiska budgeten.
Som parlamentariker har vi den åsikten, att det måste vara en lösning inom den europeiska budgeten. Detta har än en gång verkligt uttrycksfullt bekräftats av Europaparlamentets budgetutskott. Hur dessa pengar sedan ska fördelas är en cura posterior . Denna fråga kan vi diskutera. Därvid är också Europaparlamentet villigt att bidra till det kreativa tänkandet. I förhandlingarna har deltagit folk som min kollega Christodoulou, vilken redan kommit att synas som uppfinnare av den negativa reserven. Här krävs kreativt tänkande. Det skulle glädja mig mycket, om vi kunde komma fram till ett resultat.

Paasilinna
Fru ordförande, i dokumentet från regeringskonferensen är sysselsättningen fortfarande bara retorik, den sociala sektorn utan metodik och med byråkratin har man lagt hinder för demokratin. Med dessa förutsättningar får inte unionen medborgarnas förtroende. Så här kan vi inte utvidgas. Euron blir ingen stabil valuta, när den bygger på massarbetslöshet och ojämlikhet. Det är alldeles ofrånkomligt att den till sin struktur blinda Europeiska centralbanken får en social-ekonomisk kontroll. De europeiska institutionerna är viktiga, när varje nation i unionen upplever sig vara företrädd. Parlamentet, som tyvärr har ringa makt, är för medborgarna det enda representativa organet, vars verksamhet de öppet kan följa och som de kan identifiera sig med. Så borde det vara också med kommissionen. Om de små länderna berövas möjligheten till en egen kommissionär kommer EU: s trovärdighet att minska i medborgarnas ögon. Euroikonen faller bort.
Ett närmare samarbete mellan VEU och EU är på sin plats, när vi effektiviserar den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Men ett snabbt införlivande av VEU med NATO passar inte de finländska socialdemokraterna. Den militära alliansfriheten och ett trovärdigt försvar har en längre och ur Finlands synpunkt åtminstone lika lyckosam historia som militärallianserna. Nu försöker man passa in alliansen i den nordliga geopolitiken, där den i nuläget skulle skapa osäkerhet.

Dury
Fru ordförande, av princip och i jämlikhetens namn mellan män och kvinnor skall jag inte göra någon anspelning på köksutrustning, köksredskap eller måltider, det lämnar jag till männen.
Under de trettiotal inlägg vi just lyssnat till har vi i grunden nästan alltid hört samma sak. Då vi inte har befogenhet att ratificera kan ni säga er att när allt kommer omkring skall ni inte beakta detta. Jag skulle vilja säga att det finns två skäl för att beakta detta. Det första är att vi ofta har kontakt med medborgarna och jag tror att vad som sagts här återspeglar väl vad de önskar. De har fått nog av ett Europa som ger dem en känsla av att deras vardagsproblem inte beaktas.
Det andra skälet är att om vi inte har befogenhet att ratificera för regeringskonferensen har vi en samma åsikt om utvidgningen. Dessutom måste de nationella parlamentet även godkänna utvidgningen. Uppriktigt sagt, om utvidgningen inte förbereds under goda förhållanden är jag inte säker på att vi skall få stöd från vår respektive allmänna opinion.
Av dessa två skäl tror jag att denna sista debatt i Europaparlamentet skall vara till nytta för er. Jag skall avsluta med att säga att vi fäster stor vikt vid demokrati och Europaparlamentets befogenheter. Om det är 42 inlägg i denna debatt finns det ett skäl för detta och jag skulle vilja säga: vi har inte tillräcklig legitimitet. Helt uppriktigt, om medborgarna, när jag ställer upp i ett val, hade intrycket att jag har verkliga lagstiftande befogenheter och ett verkligt inflytande på de europeiska besluten skulle jag inte ha begärt att personligen få göra ett inlägg i dag. Jag skulle påstå att parlamentet i sig representerar något viktigt för medborgarna.

Izquierdo Rojo
Fru ordförande, förslaget är ännu otillräckligt och täcker inte minimibehoven. Det räcker naturligtvis inte att fördöma den eviga blockeringen av enhälligheten om att inte diskriminera den europeiska kvinnan. Vad gäller respekten för asylhanteringen mellan medlemsstaterna sa man i Spanien att Aznar redan lyckats skaffa allt: ballongen spricker i dag när vi ser förslagen och texterna.
Eftersom vi inte lägger in lite substans i den nya franska socialistregeringen, enligt god fransk kokkonst en machistisk röra, den är ännu machistisk herr ordförande. Vilket hyckleri att efteråt säga att man försvarar den europeiska kvinnan! Detta kan inte tillåtas: era texter fördömer enhälligheten och blockeringen av alla dessa frågor.
Det är till och med ett svek och man får hoppas att denna text förbättras under kommande vecka, eftersom de europeiska medborgarna i annat fall kommer att drabbas av en stor missräkning.

Caudron
Fru ordförande, kära kollegor, jag vill i slutet av denna debatt å de franska socialisternas vägnar klart framföra vårt stöd för Europabygget, vår önskan om att toppmötet i Amsterdammötet skall ge det en ny inspiration och vårt hopp om att ansträngningarna av var och en av oss skall göra det möjligt att respektera de fastställa tidsplanerna.
Det är absolut nödvändigt att ge en stark och tydlig signal till de europeiska medborgarna, nödvändigt att innefatta den sociala delen i fördraget, nödvändigt att förverkliga, och det omedelbart, vår prioritering av sysselsättning och mot arbetslöshet. Nödvändigt till slut att balansera den monetära stabiliteten genom ekonomisk tillväxt.
Det nederländska ordförandeskapet - och det tackar jag det för - gör stora ansträngningar och jag hoppas att vi från och med nu och fram till den 16 och 17 juni skall lösa de sista problemen för att bättre uppfylla medborgarnas förväntningar. Jag vet och jag kan säga att den franska regeringen skall göra allt för detta. Ett sista ord, fru ordförande, jag gläder mig över införandet av offentliga tjänster i fördraget men samtidigt beklagar jag att i detta skede se att det införs på området konkurrens. En ändring på detta skulle vara välkommet. Jag hoppas, fru ordförande, att Amsterdam skall lyckas och skapa en uppfräschad bild av Maastricht i européernas hjärta och själ.

Katiforis
Herr ordförande, tillåt mig att använda ett historiskt uttryck: "Det går ett spöke genom Europa ", den ekonomiska politikens förändrande spöke.
Vilken är den nya ekonomiska politiken, i den nya europeiska fasen som inleddes med de brittiska och franska valen? Vi hävdar att den måste ha följande karaktärsdrag: den måste bevara de positiva bedrifterna i politiken som gjorts fram till idag, därför att det med all säkerhet finns sådana, såsom kontrollen över inflationen och återupprättandet av företagens lönsamhet, positiva saker som måste bevaras. Samtidigt måste man emellertid tillbakavisa ensidigheten som har fört oss till dagens arbetslöshetssiffror, till fattigdom och social uteslutning. För att detta skall ske måste vi överge denna idoldyrkan av marknadens allsmäktighet och återupprätta balansen mellan marknaden och de statliga ingripandena. Målsättningen för de statliga ingripandena i den nya epoken som inleds får inte vara en full sysselsättning med ett konsumtionsslöseri eller en expansion av onödiga arbetstillfällen inom den offentliga sektorn. Vårt syfte är inte att befolkningen skall anställas inom den offentliga sektorn, detta utgör inte vårt ideal. Vårt program är ett nytt uppsving för produktiviteten som emellertid förutsätter ett intresse för arbetskraften och en större rättvisa i distributionen av produkten.

Moretti
Fru ordförande! Det verkar som om vi måste förhandla fram ett annat dokument inom de närmaste fem åren. Den text som vi har framför oss är endast ett ynkligt försök att skyla över bristerna och svagheterna i Maastrichtfördraget. De viktigaste problemen är fortfarande olösta. Det finns fortfarande ingen politisk struktur som kan kontrollera och styra den framtida centralbankens makt: att hävda att det år rådet som skall utföra denna uppgift är enligt min åsikt fel svar. Det finns inte, på gemenskapsnivå, en verklig balans mellan ekonomisk politik och valutapolitik. En deklaration och ett protokoll gör inte att den nuvarande konstruktionen haltar mindre.
Trots försäkringarna om motsatsen, så saknas det fortfarande en verklig gemensam utrikespolitik. Idén att ge rådets generalsekreterare befogenheter i detta avseende är en inte bara odemokratisk lösning - Förenta Nationernas generalsekreterare är åtminstone ansvarig inför Generalförsamlingen - men även tveksam ur effektivitetssynpunkt. Det finns inte någon verklig avsikt att revidera unionens befogenheter.
Subsidiaritetsprotokollet verkar vara en vacker katalog över principer, men trots de löften som ges så har inte medlemsstaterna reviderat reglerna vad gäller kommittésystemet, vilket betyder att vi även i fortsättningen varje år kommer att dränkas av tusentals beslut i detaljfrågor.
Hade man kunnat hitta en lösning på dessa problem? Teoretiskt sett, ja. Men i verkligheten har vare sig nationella diplomater eller vi här i parlamentet trott att det skulle vara möjligt.
Låt mig sluta optimistiskt: goda nyheter verkar komma från det sociala området, att döma av de senaste dagarnas demonstrationer. Jag skulle vilja föreslå, herr ordförande, att ni bjuder in Renaults verkställande direktör till Europaparlamentet, eftersom han, till skillnad från detta parlament, har lyckats få med de sociala frågorna i fördraget.

Donnelly, Alan
Fru ordförande, det vore till stor hjälp om kommissionens ordförande kunde lyssna på vad jag har att säga. Det här är en oerhört viktig tid för Europeiska unionen. Under de senaste åren har Europeiska unionens medborgare...

Ordföranden
Kära kollegor, jag önskar att vi lyssnar på vårt sista inlägg från Alan John Donnelly, i vår ärade församling och sedan rådets och kommissionens svar.
(Applåder) Om ni tillåter skulle jag vilja föreslå ordförandekonferensen att den för framtiden granskar nödvändigheten att ge mer tid till så viktiga debatter. Ni skall veta, kära kollegor, att om det inte har varit trevligt för er att bli avbrutna under era inlägg då ni överskrider er tid, har det alls inte varit trevligt för sessionens ordförandeskap att vara tvungen att ta ordet från er.
(Applåder) Jag tror verkligen att ni bör ta hänsyn till detta och att nu var och en intar sin plats i lugn och ro utan prat och vi lyssnar först till Donnelly och sedan rådet och kommissionen.

Donnelly, Alan
Fru ordförande, alla välkomnar det uttalandet och förhoppningsvis kommer ordförandekonferensen att ta upp den här frågan.
Europeiska unionens medborgare känner tydligt att Europa har avlägsnat sig från dem under de senaste åren. Av den anledningen är regeringskonferensen i Amsterdam ytterst avgörande för att vi skall återgå till den slags agenda som människor förstår. Det är därför som jag säger till rådet att det kapitel i fördraget som tar upp sysselsättningspolitiken inte får bli ett kosmetiskt kapitel. Det måste i detalj ta upp den sortens instrument som kommissionen och rådet skall använda för att kunna hantera de oacceptabla arbetslöshetsnivåerna inom Europeiska unionen. I samband med det måste vi se till att om tillväxt- och stabilitetspakten skall kunna överleva, vilket Caudron sade, måste det vara en balanserad pakt som innehåller stabiliserande faktorer men, ännu viktigare, också tillväxtfaktorer.
Efter toppmötet i Amsterdam måste vi få rådet att uppmana kommissionen att vidta åtgärder för att föra den politik som kan få ner arbetslöshetsnivåerna. Kammaren är oerhört besviken över att ingenting har hänt sedan toppmötet i Essen när det gäller att hantera problemen med arbetslösheten. Samtidigt som Santer sade att det skulle gå lite bättre, är det enda vi inte kan förneka åtgärder för att få ner arbetslöshetsnivåerna.
Jag skulle vilja be rådet att i Amsterdam uppmana kommissionen att, när vi har fått kapitlet om sysselsättningen och när vi har en pakt som balanserar stabilitet och tillväxt, utarbeta en ny utvecklingsmodell som ser till att vi kan hantera arbetslöshetsproblemet och den sociala utslagningen, och försöka hjälpa till att skapa ett Europa som är värdigt våra medborgare.

Van Mierlo
Fru ordförande, tack för den generositet som ni leder detta sammanträde med, och också att vilja ge mig min plats där. Jag är dock medveten om att det också från min sida är på sin plats med försynthet efter denna debatt. Jag känner också er dagordning. Jag är mycket tacksam för Europaparlamentets bidrag, och det av två skäl. Först för att det är sant som en av er, fru Dury tror jag, har sagt, att Europaparlamentet står hos medborgarna. Det kan som institution dock komma mycket närmare medborgarna än vad det nu står, men människorna själva som sitter där, står ofta mycket närmare medborgarna än rådets ledamöter. Därför har jag lyssnat mycket noga till vad som sagts här. Det är tyvärr omöjligt för mig att svara alla och särskilt med den tidspress som vi arbetar under. Men det är inte heller så nödvändigt. Jag har sagt till er vad jag hade att säga och ni har sagt vad som låg er om hjärtat.
Nu kommer jag till det andra skälet till varför jag är tacksam, och det är för att ordförandeskapet måste konstatera att vi på mycket viktiga punkter blir stärkta av Europaparlamentet, så som utvidgningen av medbestämmandet, utvidgningen av majoritetsbeslutsprocessen, flyttningen från den tredje till den första pelaren, förstärkningen av EG-domstolens roll, uppmärksamheten för grundlagarna, arbete och miljö, jag nämner ett par; de har egentligen alla framförts av er. Naturligtvis vill Europaparlamentet mer. Jag har själv under 30 år varit parlamentariker, men just ni som Europaparlament har i processen om Europa i vardandet, uppdraget att anlägga någon sorts professionell missbelåtenhet när det gäller framåtskridandet. Tack och lov har ni storsintheten att säga att det finns framåtskridande, men ni måste därvid också vara missbelåtna, för vi är verkligen i en process mot en integration och vi behöver trycket från Europaparlamentet för att övervinna de svåra gränserna som finns mellan medlemsstaterna, som jag har förmånen att vara ordförande för, men som ibland plågas av gränserna som nu en gång finns. Det gemensamma måste tillkämpas på våra egna staters historia, och det är en uppgift där Europaparlamentet spelar en mycket viktig roll, inte bara i dag. Jag måste dock här en gång särskilt nämna er ordförandes och två av era ledamöters roll som nästan permanent har varit med i processen och som hjälpt oss mycket i diskussionerna.
Jag kommer alltså att begränsa mig till ett par allmänna påpekanden. Om vi kommer till ett avtal i Amsterdam - och än en gång, stjärnorna står gynnsamt - då kan det hända så som en av er sa, att det blir mindre än vad förhoppningen är. Men låt mig omedelbart tillägga, mer än vad som förväntas. När vi för ett halvår sedan stod mot varandra, var tonen från parlamentet när det gäller dess förväntningar betydligt mer negativa; jag lyssnade då på er med den ödmjukhet som passar en tillfällig styresman, men det var trots det en ganska negativ bild. När jag lyssnar på er i dag, känner jag mig mycket tröstad av att det kommer så mycket stimulans från er och att ni kan stödja så många punkter i förslagen.
Ni har alla gått in på ett par punkter. Jag nämner nu som hastigast situationen runt EMU. Jag får kanske upprepa att det är sant att accenten för EMU mycket starkt har legat på det monetära, men det är självklart, och jag får än en gång påminna om att då vi för två år sedan började sysselsättningsdebatten, tyckte mer än hälften av medlemsstaterna att det var löjligt om Europa skulle börja föra en verklig sysselsättningspolitik. Så började vi och nu är vi ändå en bra bit längre, även om konsensus är för mycket sagt; det beror naturligtvis också på de skräckinjagande arbetslöshetssiffrorna i Europa, de hjälper oss inse att det inte går på annat sätt än att vi engagerar oss i det.
Frågan är naturligtvis vilken grad av genomförbarhet den europeiska politiken har när det gäller resultaten i arbetslöshetsfrågan. Det skulle vara ett stort fel att tro att den är den Europeiska gemenskapens fel att det nu är så stor arbetslöshet i Europa. Låt oss framför allt betänka att det i första hand är de nationella staternas uppdrag att angripa sysselsättningsproblem, men att gemenskapen kan hjälpa till. Jag vill här än en gång säga att om vi är besvikna över Europa, ska det betänkas att krisen i Europa i stor utsträckning är uppräkningssumman av kriserna i medlemsstaterna. Med "kris " menar jag makten att lösa egna problem och då talar jag nu inte om alla problemen som går över gränserna. För Västeuropas demokratier har auktoritetsproblem. I processen för att få till stånd ett Europa som "ger och tar " behövs en stor auktoritet i nationerna, och i alla våra länder diskuteras just de nationella myndigheternas auktoritet och tas den inte längre så självklar; den måste tillkämpas hos medborgarna. Det är problemet vi har nu när vi är på väg mot toppmötet och vi försöker att komma ett par steg längre.
Genom de franska valen är EMU-paketet nu på dagordningen. Jag upprepar än en gång att inte bara fransmännen tycker att det måste göras något åt sysselsättningen, utan jag hör det även idag från alla möjlig håll. Också de senaste dagarna då premiärminister Kok och jag gjorde vår resa genom Europa, märkte jag att många andra medlemsstater tycket att det är bra att vi lägger mer betoning på sysselsättningskomponenterna. Därför som vi igår mycket tydligt avtalade med den franska regeringen och med presidenten att paketet för EMU, särskilt stabilitetspakten, inte skall brytas upp för om vi bryter upp det blir det en massa ståhej och strul. Även om Frankrike inte gör det, så kommer andra länder att göra det. Dock måste det till paketet läggas en motvikt när det gäller sysselsättning, och det skall inte ses som något fristående, utan som knutet till stabilitetspakten. Där finns i alla fall när det gäller intentionen samstämmighet, och på det sättet hoppas jag att det är möjligt att avsluta hela paketet med förordningar som jag nyss nämnde, även om de inte behöver fastställas i Amsterdam - vi har ännu sex månader på oss för det. Om det lyckas utgår det en stor psykologisk kraft från det. Om det inte lyckas, då kan man inte säga att toppmötet blivit en katastrof, för vi har ännu ett spelutrymme på sex månader. Det är mödan värt att slås för det och fram till nu har jag märkt att alla är inställda på det.
Sedan några påpekanden om transparensen som nästan alla nämnt som den viktiga punkten. Tillgången till dokumenten tillkommer alla medborgare, enligt reglerna som rådet tillsammans med Europaparlamentet fastställer. I tillämpningen av transparensen spelar Europaparlamentet en viktig roll. Man hade gärna sett att rådssammanträdena skulle vara mer öppna; nåväl där kan man inte nå någon konsensus, men i varje fall kommer det ändå att vara så att utslaget av omröstningen, röstredogörelserna och andra redogörelser blir offentliga och det tillsammans med det föregående ser jag ändå att det tagits ett tydligt steg när det gäller transparensen.
Av och till fick debatten en något kulinär aspekt eftersom jag använda bilden med köket. Man måste alltid akta sig när man använder bilder för man går för långt med det och man görs ansvarig på ett sätt så att man tänker: bara jag inte hade använt den bilden. Fru Roth sa: alla medborgare vill vara med och laga mat. Det kan hända att det finns en djup önskan om det, men maten skulle inte bli bättre av det tror jag. Men jag förstår vad fru Roth menar och jag instämmer med henne när hon säger: medborgarna vill förstå hur gemenskapen som de är med i, fungerar. Jag hoppas att vi kan lämna ett bidrag till det som kanske inte helt tillmötesgår alla hennes önskningar; men vi går ändå framåt på alla de områdena.
Ännu ett sista påpekande om demokrati, framfört av många. Jag har redan sagt att enligt min känsla tas det steg framåt; det erkänns också med så många ord. Detta är en process där man bara stegvis kommer vidare. Kort sagt är det så att där unionens befogenheter stärks är den allmänna linjen att vi går i riktningen mot medbestämmande. Det är mer demokrati. Där Europaparlamentets befogenhet inte verkligt ökar där finns ju en relation till de nationella parlamenten - jag säger det också till herr Dankert. Sedan var det en dam som sa: den andra pelaren med majoritetsbeslutsprocess, framläggs inte för Europaparlamentet. Med i den andra pelaren förblir möjligheten att vidmakthålla användningen av vetorätten, så väl i det Europeiska rådet som i det allmänna rådet, och varje gång som ett veto inte används kan utsättas för parlamentarisk kritik och diskussion. Det finns alltså verkligen en parlamentarisk kontroll. Där det skjuts från den tredje till den första pelaren, med punkterna asyl, migration och visum, där finns en övergångssituation, med i första perioden det nationella parlamentet genom konsensus och sedan en förskjutning till Europaparlamentet där vi kommer i den andra perioden när det beslutas om det genom majoritetsbeslutsprocessen. Det är enligt mig en förskjutning av kontroll, men ingen minskning av kontroll.
Herr ordförande, jag har tillräckligt med anteckningar för ytterligare en halv timme om ni skulle uppskatta det, men jag vet att det inte går parallellt med era egna intressen. Jag föreslår att jag slutar här.
(Applåder)

Ordföranden
Jag ber att få tacka Van Mierlo. Ni har tolkat vårt intresse på ett mycket bra sätt.
Jag lämnar nu ordet till Santer.

Santer
Herr ordförande, efter inlägget och de svar som gavs av tjänstgörande ordförande kan jag göra mitt inlägg mycket kort. Först vill jag tacka alla talare som väl visat att i denna fråga som gäller regeringskonferensen gör kommissionen och Europaparlamentet gemensam sak. Jag har för övrigt konstaterat i Europaparlamentets inlägg och resolutioner att de flesta delarna i dess ståndpunkt överensstämmer med den ståndpunkt som kommissionen intog i sitt yttrande redan i februari 1996.
Sedan vill jag hedra er, herr ordförande, och er företrädare, ordförande Hänsch, liksom era ledamöter Elmar Brok och Guigou som på ett betydande sätt har påverkat debatten och jag hoppas även regeringskonferensens resultat, främst på ministernivå men framförallt på personlig representantnivå. Om vi i dag förfogar över ett ganska balanserat paket är det förvisso tack vare envishet hos och samarbete från ledamöter och våra ombud på olika nivåer som detta arbete har kunnat genomföras.
Nu herr ordförande, mina damer och herrar, vill jag endast inrikta mig på viktiga aspekter som jag tycker har varit syftet även med era inlägg.
Först de frågor som gäller EMU och sysselsättningen. Jag framförde denna morgon i min inledning att EMU, den ekonomiska och monetära unionen, såsom för övrigt beteckningen ger anvisning om, innefattar två delar: den monetära delen och den ekonomiska delen. Det är viktigt att EMU står på två ben. Den monetära delen vet vi och bedömer vi är mycket utvecklad och detta av klara orsaker. Den är även centraliserad och stabilitets- och tillväxtpakten kompletterar den med fördel i syfte att garantera en budgetdisciplin på ett hållbart sätt.
Det är på goda grunder som ordförande Wilfried Martens och nyligen rådets tjänstgörande ordförande har uttalat: pacta sunt servanda. Stabilitets- och tillväxtpakten har antagits i sin helhet, till sin grundbeståndsdel, till sitt innehåll av det senaste europeiska rådet i Dublin. Ni känner till att förhandlingarna inte var lätta och gav anledning till kompromisser. Det är således stabilitetspaktens villkor, inte endast målen, utan dess villkor och innehåll som har antagits. Det är således inte fråga om att ändra denna stabilitetspakt. Detta skulle skapa ett problem om trovärdighet och tilltro som skulle ge allvarliga återverkningar på förtroendet mellan medlemsstaterna och jag tillägger även utan tvekan på de internationella finansmarknaderna. Detta skulle likaså vara kontraproduktivt emedan en fast politik och budgetdisciplin är garanterna för en hållbar tillväxt.
Däremot bör den ekonomiska delen decentraliseras. Visserligen förblir den ekonomiska politiken medlemsstaternas ansvar men de håller på att samordna sin ekonomiska politik inom rådet på grundval av artiklarna 102a och 103 i fördraget och utan tvivel kan man och bör man beklaga att samordningen av vår ekonomiska politik ännu inte genomförts på samma sätt som den monetära delen. Det är lämpligt att uppvärdera i full utsträckning artikel 103 som instrument, något som kommissionen dessutom har framfört i sitt yttrande om Europa vad gäller ekonomisk helhet till följd av Rasmussen-initiativet. Man måste tillsammans bättre undersöka möjligheten till tillväxt i den europeiska ekonomin och på dess oändliga inre marknad.
Rådet bör fullt ut använda sig av möjligheten att lämna särskilda rekommendationer till medlemsstaterna. Det räcker inte med att ha tillväxt, utan denna tillväxt måste föra med sig och skapa arbetstillfällen. Den ekonomiska politiken bör vara inriktad på vår första prioritet och ni alla, utan undantag, har denna morgon understrukit den som målet för all er politik. Det är skapandet av arbetstillfällen som är den främsta prioriteten. Om man lyckas komplettera stabilitets- och tillväxtpakten med en ny dimension, utan att ändra innehållet, men parallellt med det som har gjorts på grundval av artiklarna 102a och 103 i fördraget, då skall vi verkligen ha en helhet och den ekonomiska och monetära unionen skall kunna fungera på ett tillfredsställande sätt.
Införandet av sysselsättningskapitlet i fördraget bör inte undervärderas i värde på villkor naturligtvis att de nödvändiga instrumenten föreskrivs för att definiera och genomföra en gemensam strategi för sysselsättningen. Jag har ofta framfört till er att den sociala politiken förblir ett åtagande för våra medlemsstater. Men från en annan synpunkt kan ingen person i dag tänka sig att Europa med femton medlemsstater och 370 miljoner innevånare, världens främsta handelsmakt, kan förbli neutral vad gäller medborgarnas främsta problem, dvs. arbetslöshet.
Det är i denna anda som jag på grundval av och som komplement till och vid genomförandet av Jacques Delors vitbok 1993 har lanserat förtroendepakten för sysselsättning och jag är glad att i dag kunna konstatera att alla medlemsstater utan undantag nu har den inställning som jag framfört. Jag hade faktiskt intrycket för ett år sedan den 31 januari 1996 när jag presenterade mig för er att striden måste ske på två fronter: fronten för den ekonomiska och monetära politiken som inte är ett slut i sig - den enhetliga valutan är endast ett instrument för att utveckla den ekonomiska och sociala politiken - och å andra sidan fronten för sysselsättning, mot arbetslöshet. Dessa är våra två områden för åtgärder och strategi och jag hoppas, herr tjänstgörande ordförande, att denna strategi skall konkretiseras vid det europeiska rådsmötet i Amsterdam genom undertecknandet av pakten i den anda som jag har angivit.
En annan synpunkt: Vi måste skapa förhållanden för att kunna förbereda utvidgningen. Alltför få inlägg har gjorts om möjligheten till utvidgning. Emellertid bör vi förstå att en utvidgning mot Central- och Östeuropa är en unik chans och jag nämnde i morse, en historisk chans, för att för första gången sedan 500 år föra samman vår kontinent i fred och frihet. Denna historiska chans bör vi inte missa. Detta är skälet till att utvidgningen måste bli lyckosam, men den kan endast lyckas om vi förbereder oss, om vi genomför en reform av våra institutioner för att kunna inleda utvidgningen.
Detta är orsaken till att jag bedömer att efter Amsterdam skall vi få den nödvändiga kraftiga signal som gör att kommissionen kan fortsätta arbeta enligt den strategi som vi har antagit vid det sista europeiska rådsmötet, arbetet för en utvidgning. Om detta är fallet och om denna bedömning får ert godkännande, då skall kommissionen vara redo. Jag meddelar er i dag att kommissionen skall vara redo att kommande 15 eller 16 juli presentera för er all den dokumentation som behövs, yttranden över de olika medlemsstaterna, finansiella perspektiv efter 1999, nödvändiga politiska reformer: den gemensamma jordbrukspolitiken, strukturfonderna, sammanhållningsfonden med deras återverkan på den kommande utvidgningen. Vi skall vara redo, men på villkor att Amsterdam lyckas. Detta är vad som står på spel i Amsterdam och jag tror att vi bör vara uppmärksamma på att detta möte även motsvarar våra förväntningar och våra förhoppningar.
(Applåder)

Ordföranden
Jag tackar Santer.
Jag har fått nio resolutionsförslag presenterade i enlighet med avsnitt 2, artikel 37 i arbetsordningen .
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen skall nu hållas

Omröstning
Thors
Ändringsförslag 47 är både i vår röstlista och i den svenska översättningen antecknat som ett ändringsförslag till punkt 4 c och inte till punkt 1 som vi nu pratade om. Jag ber om ursäkt, och jag ber ordföranden upprepa omröstningen på denna punkt eller kontrollera var PPE-gruppen har ansett att förslaget skall finnas.

Ordföranden
Fru Thors, man har faktiskt bekräftat att omröstningen, trots att det fanns en felaktig uppgift i ändringsförslaget, genomförts i enlighet med den avsedda texten. Å andra sidan är resultatet oföränderligt när omröstningen väl genomförts.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, ursäkta att jag måste få ordet men jag anser att för att debatten skall går rätt till, bör vi följa ordningen i ändringsförslagen. Ändringsförslag 47 som ni just har röstat om hör inte till ingress c utan till punkt 4 stycke c om jag har läst texten rätt. Då ingen tycks följa med i texten skulle man kanske kunna följa resolutionen även om den tydligen inte har någon betydelse för våra kollegor. Eftersom omröstningen har ägt rum, men vid en tidpunkt då den inte borde ha ägt rum, kan ni utan problem göra om den.

Ordföranden
Fabre-Aubrespy, jag beklagar men det har bekräftats med all nödvändig omsorg att detta ändringsförslag inte gällde den punkt som i princip angivits utan det gällde ett annat ändringsförslag. Detta är skälet till att man genomförde omröstningen om den text som ändringen refererade till.

Méndez de Vigo
Herr ordförande, i egenskap av författare till detta ändringsförslag, tillsammans med Anastassopoulos och Lucas Pires, tror jag att det uppstått en viss förvirring i församlingen, beroende på att församlingens tjänstemän inledningsvis agerade så att omröstningen om detta ändringsförslag skulle göras i samband med avsnitt 4C.
Trots att församlingens tjänsteavdelning rättat till detta, tror jag herr ordförande, att det finns flera grupper som inte fått besked därom. Alltså anser jag att vi borde göra om omröstningen om denna fråga. Det tycker jag verkar vara sunt förnuft.

Green
Herr ordförande, det har uppstått ett missförstånd. Jag godtar det eftersom den inte fanns i ordning i min omröstningslista, men vi hittade den och vi röstade säkerligen på det sätt som min grupp ville att vi skulle rösta. Jag anser inte att vi behöver ytterligare en omröstning. Vi hittade den i tid tack vare att ni gav oss några extra sekunder att göra det.

Ordföranden
Som Green just förklarat har det inte funnits någon sammanblandning i frågan. Omröstningen om det aktuella ändringsförslaget har genomförts utan att dess författare framfört den minsta invändning vid tillfället och resultatet kan, när omröstningen väl genomförts, inte ändras.
Ändringsförslag nr 50

de Vries
Herr ordförande, nu kommer vi till punkt 8. Den innehåller en viktig begäran från Europaparlamentet, det vill säga en begäran om ett gemensamt valsystem före de europeiska valen.
Ändringsförslag 50 från socialdemokratiska gruppen försöker försvaga vår begäran om ett gemensamt valsystem. Jag vill betona för kammaren att i underhuset i går hade den nya brittiska utrikesministern, Cook, följande att säga: "Det är vår vilja och avsikt att införa ett nytt listbaserat och proportionellt valsystem inför nästa europeiska val ".
(Applåder) Med hänsyn till den här viktiga förändringen från den brittiska regeringens sida, kommer den socialdemokratiska gruppen att dra tillbaka ändringsförslag 50, så att vi kan godkänna punkt 8 i sin helhet?
(Livliga applåder)
Green
Herr ordförande, jag tror att de Vries måste förstå exakt varför den socialdemokratiska gruppen har lagt fram ändringsförslaget. Alla medlemmar i brittiska Labour Party i den här kammaren känner till partiets politik. Det är inget problem för oss. Det kanske är ett problem för det brittiska konservativa partiet men inte för oss. Vi är mycket nöjda med den ståndpunkten. Jag måste säga er att anledningen till att vi lade fram förslaget är att ordet "väsentlig ", med hänsyn till hela gruppen, innebär att om dessa frågor inte täcks av fördraget, kommer vi inte att stödja fördraget. Vi vill vara lite mer svävande kring detta och det är den ståndpunkten som de Vries alltid har accepterat, vi vill inte hota någon.

McMillan-Scott
Herr ordförande, dagen före i underhuset sade Jack Straw, inrikesminister och sålunda ansvarig för valbestämmelser, att det inte fanns något åtagande att införa ett proportionellt valsystem eller ett system med regionala listor före de europeiska valen 1999. Med Labour kan man tydligen välja själv.

Ordföranden
Nåväl, ni har nu blivit informerade om vad som händer i kommunala kammare, men vi befinner oss i Europaparlamentet och bör fortsätta med omröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Titley
Herr ordförande, jag är orolig för att ledaren för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp här i kammaren försökte ge en felaktig bild av den brittiska regeringens ståndpunkt under debatten. Utrikesministern sade inte att vi kommer att ha ett proportionellt valsystem före 1999 års val. Han sade: "Det är vår vilja och avsikt att införa ett nytt listbaserat och proportionellt valsystem inför nästa europeiska val ". Han sade dock: "Jag sade då att tidtabellen var mycket snäv och vi kommer att undersöka om detta är möjligt. Vi har verkligen inte uteslutit den. " Så nu vet ni vad utrikesministern sade.

Ordföranden
Ärade Titley, det är inte en ordningsfråga. Det är en ordningsfråga inom er politiska grupp och inte en ordningsfråga för kammaren.

Bernardini
Vår kammare måste i dag ta ställning vid en andra behandling om en gemensam ståndpunkt avseende det åttonde direktivet om sommartid. Det handlar om ett viktigt dokument för våra medborgare, bevis på det konkreta byggandet av medborgarnas Europa.
För min del måste två problem lösas: tillämpningen av subsidiaritetsprincipen och effekten av denna tidsändring. Det fastställda syftet med detta åttonde direktiv är förvisso att harmonisera tillämpningsperioden för sommartid och detta skriver jag under på men likaså att bedöma tidsskillnaderna mellan medlemsstaterna. Det är på denna nivå som subsidiaritetsprincipen får sin fulla betydelse. Rådet och kommissionen bör böja sig och låta medlemsstaterna bestämma om nödvändigheten av tidsändringar.
Jag kommer nu till den andra punkten: effekten av sommartidsändringen. Vi är i egenskap av valda och representanter för de europeiska medborgarna tillägnade petitioner, anmärkningar, kommentarer och förslag avseende möjligheten till sommartidsändringen. För att bedöma denna möjlighet, i synnerhet i perspektivet av en utvidgning av Europeiska unionen mot öster som bör åtföljas av en utvidgning av tidszoner, är det brådskande att ta fram en grundlig rapport genom att rådfråga berörda parter. Alla aspekter bör analyseras grundligt mot bakgrund av erfarenheter.
Jag anser att innan man fastställer något som helst åtagande bör vi lyssna på varandra och granska rapportens fördelar och nackdelar. I väntan på detta bör vi främja en harmonisering av datumen för sommartidens början och slut.

Caudron
Vi granskar vid en andra behandling betänkandet om sommartid av vår kollega Belleré.
Jag vill här påpeka några viktiga faktorer: hitintills har kommissionen alltid anfört att varje medlemsstat själv kan fatta beslut om tillämpning av sommartid, vilket perfekt åskådliggör subsidiaritetsprincipen.
Den senaste utvecklingen av debatten om sommartid, som nyligen inletts av den tidigare franska regeringen, tycks dock tyda på att kommissionen inte längre nöjer sig med att endast ange datum och timmar för övergången till sommartid utan faktiskt anser att det är lämpligt att tillämpa sommartid i hela unionen.
Kommissionen framför som argument svårigheten att tänka sig en gemensam marknad med tidsskillnader mellan staterna. Detta argument är emellertid inte godtagbart för Storbritannien, Irland och Portugal!
Eftersom kommissionen idag framhåller att det är nödvändigt att tillämpa en enda tid i Europeiska unionen och flera expertgranskningar visat att fördelarna med övergång till sommartid var marginella och nackdelarna betydande, anmodar jag kommissionen och rådet att överväga att helt enkelt avskaffa principen om tillämpning av sommartid i hela unionen.
Betänkande (A4-0171/97) av Read
Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för Reads betänkande. Säkerställandet av medborgarnas tillgång till teletjänster av hög kvalitet och till rimliga priser har för oss en avgörande betydelse.
Vi är emellertid bekymrade över hur direktivförslagets artikel 7.2 som inte är entydigt utformat skall komma att tolkas.
Om de etablerade teleleverantörerna kan sägas ha ett "betydande inflytande på den nationella marknaden ", jfr. artikel 7.2, åläggs de en rad begränsningar och skyldigheter som skapar lättare marknadstillträde för potentiella operatörer.
I Danmark kan en rad etablerade teleföretag sägas ha ett "betydande inflytande på den nationella marknaden ", om man anser fasta och mobila nät vara separata marknader. Om man däremot anser näten vara en samlad marknad, kan företagen inte sägas ha ett "betydande inflytande på den nationella marknaden ", och de kommer då inte att kunna åläggas de nämnda begränsningarna och skyldigheterna, som kan bidra till att bryta monopolliknande tillstånd på telemarknaden.
Det är därför viktigt, att artikel 7.2, tolkas så att fasta och mobila nät anses vara separata marknader.

Titley
Jag är glad över att kunna stödja min kollegas i brittiska Labourpartiet, Mel Read, uppmaning att godkänna den här förlikningsöverenskommelsen med ministerrådet. Medan vi alla bör se fram emot de personliga och affärsmässiga fördelarna som en mer avreglerad telekommunikationsmarknad medför, måste vi också vara noga med att försvara konsumenternas intressen.
Att garantera att en global tjänst är tillgänglig för alla våra medborgare och att ge dem möjligheten att ta sitt telefonnummer med sig till en ny adress är praktiska fördelar för allmänheten. De potentiellt stora vinsterna som kommer att göras av telekommunikationsbolagen kommer ju att finansieras av konsumenter som betalar sina räkningar.
På samma sätt är idén att stora telekommunikationsbolag inte skall kunna utnyttja sin monopolställning viktig. I utbyte mot att låta företag konkurrera på den nya marknaden, är det riktigt att de skall uppfylla sina skyldigheter mot de betalande konsumenterna. Det är trevligt att se hur den nya brittiska Labourregeringens synsätt på marknader och konsumenter vinner insteg på EU-nivå, ytterligare ett tecken på möjligheterna med ett konstruktivt brittiskt engagemang i EU.
Europeiska rådet
Cederschiöld
Punkt 4 c i Amsterdamresolutionen gick igenom ganska knappt. Det var tur att den gick igenom, men insikten om vad det handlar om måste bli bredare, både här i parlamentet och på andra håll. Det viktigaste unionen kan göra för att skapa en hållfast, beständig politik för fler och nya jobb är åtgärder för att öka konkurrenskraften. Det handlar om avregleringar och ökad flexibilitet på arbetsmarknaden. Åtgärder som skadar investeringsklimatet i medlemsstaterna vore förödande. Europa måste bli starkt på global nivå och göra upp med efterbliven och obsolet politik.
Storbritannien har nyligen haft val på denna fråga. Flexibla regler på arbetsmarknaden har då diskuterats. Nu gäller det att leva upp till dem på Europanivå. Det behövs kraftfulla gemensamma åtgärder, förstärkt konkurrenskraft och avreglering, men också nationella åtgärder, för att öka flexibiliteten på arbetsmarknaden.

Berthu
De viktigaste två dokumenten från rådsmötet i Amsterdam, nämligen pakten om budgetstabilitet i ett system med gemensam valuta och förslaget till fördrag från regeringskonferensen, gäller olika områden men förenas perfekt i sökandet efter samma mål: underordna nationerna, sätta munkavle på deras parlament och räkna staterna som enbart lokala kollektiv. På det sättet fortsätter den federala orkestern att spela utan uppehåll medan fartyget går under.
Den federalistiska orkestern fortsätter att spela: man finner i förslaget till fördrag en ny ökning av antalet majoritetsomröstningar i rådet, en förstärkning av Europaparlamentets medbeslutande, en överföring till central nivå av ett antal nationella befogenheter som hitintills ansetts som viktiga - framförallt i frågor som gäller invandring och säkerhet - avskaffandet av alla personkontroller vid de inre gränserna, utvidgning av tolkningsbefogenheter utan kontroll tilldelat EG-domstolen.
Till denna blockering uppifrån kommer småaktigt översitteri genom stabilitetspakten som föreskriver en diktaturidé för Europa och som gamla och ansvarsfulla nationella stater godkänner utan att blinka. Man tror man drömmer.
Men samtidigt går fartyget under, därför att våra samhällen vänder ryggen till detta Europa. Varför? Alla federalistiska åtgärder som just har räknats upp visar en logik i den sammanhållning som ordförande Santer förresten har yrkat mycket på denna morgon: alltid mer sammanhållning, alltid mer konvergens, alltid mer enhet för att Europa skall vara starkt. Denna uppmaning till sammanhållning har sin logik, men det är en logik som är dramatiskt delad därför tar den inte hänsyn till verkligheten i våra länder, deras olikheter som just är deras styrka utan behov av alla byråkratiska anpassningsmekanismer som man vill tvinga på dem.
Ännu värre är att man märker att dessa mekanismer i sig själva för Europa bort från människornas verkliga problem. Sammanlagt förlorar Europa i medborgarnas stöd vad det tydligen vinner i artificiell sammanhållning.

Gahrton, Holm och Schörling
Regeringskonferensen har visat att EU-majoriteten är ointresserad av de konkreta vardagsfrågorna - för EU-ideologerna handlar det om att förvandla EU till ett verktyg för maktpolitik. Det blir i och för sig några vackra ord om jämställdhet, sysselsättning, hållbar utveckling och öppenhet. Men mer än vackra ord blir det inte.
Det blir inget juridiskt effektivt sysselsättningsmål som balans mot EMU: s finansiella åtstramningskrav.
Det finns ingen skärpt skrivning för att miljögarantin verkligen blir en garanti som kan användas så att ett medlemsland kan ha strängare miljöregler än EU. Det är fortfarande kommissionen som kan sätta stopp för länder som vill ha hårdare miljökrav.
Europol blir ett " operativt samarbete mellan polisstyrkor " - alltså inte bara ett administrativt samarbete mellan polismyndigheter . Europol-poliser skall också kunna verka på " en annan medlemsstats territorium" (och då åtnjuta diplomatisk immunitet). Ett stort steg tas alltså mot en federal EU-polis, ett " EU-FBI" .
Schengenavtalet lyfts in i EU, och hela detta rättsliga samarbete flyttas från det mellanstatliga till det överstatliga området. Det blir i stället EU som kommer att besluta om allt som handlar om invandring, asyl, gränser, pass och visum.
På spansk begäran införlivas ett protokoll om att asyl ej skall kunna beviljas medborgare i annan EU-stat. Men kan inte en demokrati förtrycka vissa grupper? Är det rimligt, och i enlighet med Genèvekonventionen från 1951, att alla EU-stater förbinder sig att aldrig bevilja asyl till baskiska, irländska eller korsikanska frihetsrörelser? Är inte en sådan bestämmelse detsamma som att säga att EU är en stat?
EU kommer att " förstärka och utveckla sin ömsesidiga politiska solidaritet" , dvs. tala med en röst i utrikespolitiken. EU får en utrikesminister som kallas generalsekreterare och ett utrikesdepartement som kallas " enhet för politisk planering och för tidig varning" . Det innebär alltså ett definitivt slut på möjligheten för små länder att tala med hög röst i världspolitiken till försvar för de mänskliga rättigheterna framför stormakternas handelspolitiska handfallenhet.
Nu skärps EU: s målsättning till en " gradvis utformning av en gemensam försvarspolitik inför utsikten till ett gemensamt försvar" . Militäralliansen VEU skall " successivt integreras i unionen" , och EU-stater " skall genom samarbete på rustningsområdet stödja den gradvisa utformningen av en gemensam försvarspolitik" . Hur kan ett land som vill bevara en trovärdig neutralitetspolitik gå med på detta? Som svensk är detta oacceptabelt!
Öppenheten påstås öka i och med det nya fördraget, eftersom alla medborgare får rätt till alla handlingar. Men denna rätt tas sedan bort, eftersom det är upp till varje EU-institution att bestämma vilka och till vem som handlingarna skall lämnas ut. Eftersom man samtidigt saknar diarieföring för inkommande post, så är det omöjligt att fråga efter dokument - man vet ju inte vad som finns.
Med hänvisning till ovanstående undrar vi vart subsidiaritetsprincipen och hänsynen till EU: s medborgare tog vägen. Vi röstar därför mot hela resolutionen och kommer att uppmana svenska folket att inte ratificera regeringskonferensens resultat.

Lindqvist
Resolutionen innehåller en mängd förslag som ökar EU: s makt på de nationella parlamentens bekostnad. Det gäller EMU som kraftigt skulle centralisera den ekonomiska politiken till Europeiska centralbanken i Frankfurt under svag demokratisk kontroll. Det gäller den förstärkta gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken med majoritetsbeslut och integrering av VEU i EU-fördraget. Det gäller Schengenavtalets integrering i EU-fördraget och överförande av beslut om asyl-, flykting- och visumfrågor m.m. från tredje till första pelaren.
Ökad tonvikt borde i stället ha lagts på utvidgningen och den demokratiska processen fram till ett alleuropeiskt samarbete, sysselsättningen, miljön och en långsiktigt hållbar utveckling. Det hade också underlättat relationen till medborgarna om förändringen mer inriktats på dessa områden.
Jag har mot denna bakgrund röstat nej till resolutionen.

Mann, Thomas
Är klockan fem i tolv eller redan fem över tolv vad gäller att få Europarådet till att på ett förnuftigt sätt ägna sig åt medborgarnas behov? I en tid med 18, 5 miljoner arbetslösa i Europeiska unionen måste medlemsstaterna ta på sig ett gemensamt europeiskt ansvar för att uppnå ökad sysselsättning. Speciellt vi i vår egenskap av kristdemokrater och anhängare av den sociala marknadsekonomin kan inte tillåta, att såväl sociala framsteg som beständiga ekonomiska framsteg förhindras.
En av de mest väsentliga beståndsdelarna i Maastricht II-fördraget kommer därför sysselsättningskapitlet att utgöra. Det gör dock inte skäl för namnet förrän det varken består av icke bindande deklarationer eller leder till miljontyngda program för att skapa arbeten, vilka ändå inte går att finansiera. Det ska visa på vägar ut ur den över hela gemenskapen utbredda sysselsättningskrisen utan att förändra grundprincipen, att medlemsstaterna på samma sätt som tidigare bär huvudansvaret för bekämpandet av arbetslösheten och strukturförändringarna i regionerna.
Europeiska unionen tillför ett mervärde genom att samordna medlemsstaternas åtgärder, möjliggöra ett regelbundet och intensivt erfarenhetsutbyte och stödja förverkligandet av modellprojekt. Förutsättning för en framgångsrik insats är att medlemsstaterna enas om säkrandet av en hög sysselsättningsnivå och är redo för en regelbunden utvärdering av denna gemensamma målsättning. Varje år ska det på grundval av en framstegsrapport vara möjligt med en offentlig debatt - även i Europaparlamentet - om vad som åstadkommits och vad som återstår att göra.
Europarådet har själva lagt fram principen för den gemensamma vägen till bekämpning av arbetslösheten. På toppmötet i Essen beslutade det om en omfattande strategi för medlemsstaternas samarbete inom arbetsmarknadspolitiken. Åtgärderna ska även fortsättningsvis koncentreras till sysselsättningsintensiva sektorer - från investeringar i yrkesutbildning via främjande av problemmålgrupper till höjning av sysselsättningsintensiteten.
Denna konkreta politik ger Europeiska unionens medborgare ett perspektiv och där ingår den politiska skyldigheten för medlemsstaterna, att ständigt investera i Europas viktigaste kapital, det mänskliga kapitalet.

Miranda
Detta borde vara toppmötet för den nödvändiga helomvändningen, som skulle säkerställa Europeiska unionens väg med folkets vilja och möta våra dagars reella behov.
Det är vår uppfattning att kampen mot arbetslösheten ovillkorligen måste ses som prioriteringarnas prioritering. Arbetslösheten måste bekämpas på djupaste plan och inte bara med några vaga intentionsfraser, även om de är inskrivna i fördraget.
Det är därför absolut nödvändigt att definitivt överge den nuvarande neoliberala och monetaristiska inriktningen - särskilt kriterierna för den nominella konvergensen - och ersätta den med en inriktning som är centrerad kring ekonomisk tillväxt, skapande av nya arbeten och social dialog; med en konkretisering av sammanhållningen; med bekämpningen av spekulativa kapitalrörelser; med ett försvar för de offentliga tjänsterna; med ett skydd för miljön.
Vi står emellertid inför den omisskännliga betydelsen av utvidgningen och de kompromisser som ingåtts på detta område, särskilt vad beträffar förhandlingsstarten.
Men utvidgningen bör inte bara riskera den oundvikliga inriktning som nämns ovan, som i sig själv kräver ett längre övervägande.
Vi avvisar definitivt och framför allt, att man, med svepskälet att förverkliga dem i fördraget, inför ändringar på det institutionella området som är till skada för de små länderna; och vi påpekar också att de ekonomiska förhållanden som beror på dessa länders storlek måste beaktas.
De valförfaranden som skett i vissa länder på den senaste tiden, och särskilt de senaste valen i Frankrike, visar utan tvivel den djupa önskan om förändring som finns hos de europeiska folken.
Detta är tillfället att uppfylla denna önskan.
Eftersom den kompromissresolution som antagits av vissa av parlamentets grupper inte går denna riktning, avvisar vi den.

Wolf
Toppmötet i Amsterdam kommer att utgöra en lägsta punkt i nyare europeisk integrationshistoria. Ingen av de stora uppgifter, som EU står inför, har lösts ens inledningsvis: uppfyllande av skyldigheterna från Rio, övervinnande av massarbetslösheten, förberedande av de utlovade utvidgningarna österoch söderut, demokratisering av EU och socialekologisk reglering av den inre marknaden - inget av detta kan åstadkommas med utgångspunkt från det aktuella arbetsläget. I denna situation talar vårt parlament vackert om det allt mera kritiska läge i vilket EU under en nyliberal hegemoni försatt sig - i stället för att ta den historiska möjlighet att rätta till detta som uppstått efter valen i Storbritannien och Frankrike. På detta sätt har denna kammare demonterat sig ännu mera!
Förslaget till fördrag
Bonde
Herr ordförande, Maastricht II-fördraget, som det kommer att antas här den 17 juni, i varje fall om man följer planen, är inte en författning för en ny stat även om det liknar en sådan. Maastricht II är inte en överstatlig institution över självständiga länder, utan det är en självständig institution. En självständig institution som får ett demokratiskt fundament, där man kan straffa de länder som inte är demokratiska. Där ingår frihetsoch människorättigheter, man får inte diskriminera på grund av kön, ålder, sexualitet. Det är saker som normalt ingår i en författning. Där ingår en generalfullmakt, som ger möjlighet att skaffa sig själv nya kompetenser. Där finns bemyndigande till de enskilda länderna att själva reglera löneavtal, kultur, undervisning och sjukhus - också sådant som finns i vanliga förbundsstatsförfattningar - medier, offentlig serviceverksamhet och yttrandefrihet. Där finns ett subsidiaritetsprotokoll, där närhetsprincipen slås fast. Där finns utrikespolitik med majoritetsbeslut, en slags påbörjan på ett gemensamt utrikesministerium, försvaret anknyts, rättspolitik och polis. Sitt territorium mister staterna kontrollen över. Maktmedel kommer till, mynt, militär och polis. Det enda som fattas är demokrati, och det är skälet till att jag röstade nej i dag.

Ephremidis
Herr ordförande, jag röstade mot därför att denna text från det holländska ordförandeskapet, utifrån vilken toppmötet i Amsterdam slutligen kommer att fatta beslut, är en text, en tillverkning, som inte har något som helst samband med Europas folk. De har inte blivit informerade. Enligt EUROSTAT har ungefär 2 % av medborgarna fått någon information.
För övrigt erbjuder texten absolut ingenting. Det är bara ord, ord och åter ord, medan man smider bojor och skapar frustration och arbetslöshet. Representanterna för rådet och kommissionen deklinerade ordet arbetslöshet hundra gånger, och snarare med våld innefattades ett protokoll i Fördraget, en förordning angående arbetslösheten. Utan de 20 miljoner arbetslösa som de har skapat skulle detta ord heller inte finnas med i Fördraget, samtidigt som det finns andra orsaker, det socialpolitiska systemet som styr gemenskapen. Duka upp denna text, herr ordförande, denna tillverkning, på ett rikt bord för en riklig måltid till de multinationella monopolen och resolutionerna kan stå för uppassningen under dessa förutsättningar och av denna anledning röstade jag även mot de här resolutionerna.

Telkämper
Herr ordförande, jag har röstat mot denna text, eftersom den varken utlovar eller bygger något demokratiskt Europa, utan en auktoritär centralstat. I Maastrichtfördragstexten återkommer hela tiden begreppet territorium för frihet, säkerhet och rätt. Dock ges vi inga möjligheter till insyn. Inga ytterligare demokratiska kontrollmekanismer införs, utan tvärtom försvagas de. Språket är här mycket intressant. Det som tidigare i den europeiska politiken alltid utgjordes av begreppet "frihet " har blivit begreppet säkerhet, den inre säkerheten och den yttre säkerhetspolitiken.
Säkerhet åstadkoms emellertid inte längre på demokratisk väg genom sysselsättningspolitik eller sociala skyddssystem, utan den kontrolleras internt av regeringarna via Schengen och Europol och säkerställs externt genom en ny utrikes- och militärpolitik. Mister X styrs inte av parlamentet utan här sker det på regeringsnivå och människorna resp parlamentarikerna får inte vara med.
Supermaktsdrömmarna i denna integration når sin höjdpunkt i VEU-integrationen, vilken inte heller styrs på demokratisk väg. Därför kan man som demokrat inte rösta för en sådan text.

Berthu
Inför det förslag till fördrag som presenterats till rådsmötet i Amsterdam tycks Europaparlamentet vilja påskina att det oroas av att texten saknar federalistisk ambition. I verkligheten utnyttjar parlamentet bara ännu en gång sin gamla taktik bestående i att begära maximalt för att sedan under protester nöja sig med kompromisser som likväl utgör viktiga federalistiska framgångar och som den är nöjd med innerst inne.
De nationella regeringarna å sin sida går vanligtvis rakt i fällan med en lätthet som är så otrolig att ett frivilligt avkall inte kan döljas.
Vi befinner oss exakt här, inför denna typ av roll. Låt oss till exempel undersöka förslaget till fördragets förslag på områdena säkerhet, rättsväsen och invandring. Europaparlamentets resolution fastställer att förslaget till fördrag skulle vara otillräckligt, emedan det inte föreskriver möjligheter till anhängiggörande vid EG-domstolen för enskilda individer. Men denna protest tjänar framförallt till att vända uppmärksamheten från textens federalistiska verklighet; om den antas skall frågorna om personers fria rörlighet, asyl, invandring hädanefter läggas under nationella befogenheter och falla inom gemenskapens ramar tillsammans med kommissionens ensamrätt till initiativ, EG-domstolens tolkningsbefogenheter, rådets majoritetsbeslut (om det inte gäller enhällighet med Europaparlamentets medbeslutande).
Dessa förslag representerar ett otroligt federalistiskt språng, eftersom t.ex. invandringsfrågor skall avgöras i Bryssel hädanefter. Det franska folket kommer inte längre att kunna besluta själva om sin egen politik på detta område och partierna kan endast stryka kapitlet invandring i sina program med tanke på valen till nationalförsamlingen. Man kan förresten fråga sig i vilken utsträckning allt detta överensstämmer med den franska konstitutionen?
För att lättare få denna enorma pelare godkänd utnyttjar det nederländska ordförandeskapet en hycklande strategi men som tidigare ofta visat betala sig: man inför en princip i fördraget som skall tillämpas med en differens på några år för att få medborgarna att tro att de eventuellt under intervallen skall kunna utnyttja ångerrätt, något som i verkligheten absolut inte är fallet.
Således föreskrivs i det aktuella förslaget att rådet, vad avser frågor om rörlighet, asyl och invandring som skall bli gemenskapsfrågor, skall fortsätta att besluta enhälligt under tre år efter fördragets ikraftträdande. Personkontrollerna vid gränserna skall bibehållas men under maximalt fem år, Europol skall erhålla operationella behörigheter på medlemsstaternas territorier men under en tid av enbart fem år .
Således tillkommer till Europaparlamentets klagovisor, avsedda att vända uppmärksamheten från viktiga frågor, ordförandeskapets manipulationer avsedda att få farliga principer antagna och att inbilla att deras konsekvenser är avlägsna eller hypotetiska. Den stora federalistiska strategin är i gång för att lura folken!

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
Vi har vissa invändningar mot beslutet. Punkt C 1c och 12 kan läsas så att några önskar skjuta fram tidpunkten för utvidgningen, men vi går in för den fastställda tidsplanen. De verkliga svårigheterna är budgeten och jordbruket bortom de institutionella frågorna.
I punkt 1 är inte a helt korrekt, b är missvisande, och c är som ovan nämnts ett eventuellt hot mot utvidgningen.
Punkt 3 kan vi inte rösta för, eftersom den omfattas av ett danskt förbehåll. Punkt 5 röstar vi emot, eftersom den omfattas av ett danskt förbehåll. Punkt 6 kan vi inte rösta för på grund av hänvisningarna till tredje pelaren och anspelningarna på kommissionens sammansättning.
Trots detta röstar vi ja till resolutionen, eftersom den stöder de områden som är viktigast för oss, nämligen öppenheten, demokratin, mänskliga rättigheter, miljön, konsumentskydd och sysselsättning, och eftersom vi inte har en rigid inställning till en förändring av EU som som bekant kräver en översyn både här och där.

Lulling
Jag har inte röstat för resolutionen, därför att jag bedömer att det inte är lägligt att avskaffa regeln om enhällighet och att låta parlamentet delta i fastställandet av plats, när förhållandena är som de är i denna fråga.

Thors
Eftersom ordföranden för plenum avvek från den röstlista som jag hade tillgänglig, visste jag, och rätt många i salen med mig, inte vad vi egentligen röstade om när ändringsförslag nr 47 plötsligt kom till behandling. Därför framgick det ej i omröstningen att jag stödde ändringsförslag nr 47, där det betonades att det är viktigt att bevara balansen mellan större och mindre länder, vilket jag hade önskat göra. Jag vill också betona att den resolution som nu har antagits enligt min uppfattning bör leda till att parlamentet ser positivt på de kommande utvidgningsförhandlingarna.

Voggenhuber
Amsterdamfördraget innebär inget steg i riktning mot en europeisk demokrati. Tvärtom medför revideringen av Maastrichtfördraget en ökning av de mellanstatliga åtgärderna utan adekvat parlamentarisk och rättslig kontroll. Därigenom följs principen om statsmaktens fördelning ad absurdum. Utan medbestämmande blir den annars önskvärda utvidgningen av majoritetsbesluten i rådet till en brandfara.
Fördraget inför varken insyn i lagstiftningen eller förser EP med medbestämmande- och kontrollrapporter med avseende på integrationens kärnfrågor, t ex valutaunionen.
Det nya fördraget åstadkommer ingen jämvikt mellan unionens politiska och ekonomiska integration. Trots bedyranden, att vara förpliktad till en hållbar utveckling, sitter EU fast i den oinskränkta konkurrensens logik. Maastricht II garanterar inte, att länder kan bibehålla eller införa högre miljönormer. Införandet av ekoskatter nämns inte i fördragsförslaget.
Sysselsättningskapitlet utgör ett ordrikt intet. Ingenstans talas om målet med full sysselsättning. I Amsterdamfördraget finns inga finansiella och institutionella instrument för genomförandet av en aktiv sysselsättningspolitik på EU-nivå. Det talas om samordning av medlemsstaternas sysselsättningspolitik men dessa har för länge sedan förlorat det budgetmässiga utrymmet för sysselsättningsoffensiver p g a den trånga korsett som konvergenskriterierna utgör.
Så som fördraget för närvarande är utformat, så undergräver det demokrati och medborgerliga rättigheter, de egentliga grundstenarna för enandet av Europa.
Nu åligger det EP och de nationella parlamenten att bilda en allians för en europeisk demokrati och arbeta för ett senareläggande av regeringskonferensen. Ty på det sätt som fördraget är utformat idag, är det inte acceptabelt. Resultatet borde vara viktigare än att tidsschemat följs.

Willockx
Europa står i en korsning. Avslutningen av regeringskonferensen är en första och viktig förfallodag. För att fördjupa den Europeiska unionen vidare och förbereda den för nästa århundrade måste fördragen, måste spelreglerna och institutionerna anpassas.
Bedömningen av resultaten från regeringskonferensen kommer att ske med hjälp av tre kriterier:
1.Den förlamande enhällighetsregeln måste trängas tillbaka så mycket som möjligt. Ett effektivt uppträdande från den Europeiska unionen förblir omöjligt så länge en enda medlemsstat kan fortsätta att prioritera sina nationella intressen på bekostnad av det allmänna intresset för alla invånare i unionen.2.Den sociala luckan måste förstärkas. Den Europeiska unionen måste lyssna till sina invånare och måste lämna ett svar på ropen om arbete och ett människovärdigt liv för alla. Därför måste det sociala kapitlet förbättras. Därför pläderar vi också för att ta upp ett effektivt sysselsättningskapitel i fördraget. Jämnvikten mellan monetär politik å ena sidan och den socialekonomiska politiken måste återställas.3.Europaparlamentets demokratiska delaktighet i den andra och den tredje pelaren måste förbättras. Den Europeiska unionen måste ställas i stånd att uppträda för vidmakthållandet av freden och säkerheten såväl inom unionen som utanför. Europaparlamentet måste bättre bli delaktigt i denna politik och måste kunna överta de demokratiska prerogativerna för ett antal viktiga områden, som de nationella parlamenten förlorar.Förslagen från det nederländska ordförandeskapet - så vida vi känner till dem - ger inom området för dessa tre kriterier än så länge för få perspektiv. För SP-delegationen ber jag enträget om att det i Amsterdam kommer att göras väsentliga ansträngningar för att förbättra dessa texter och att steg tas i riktning mot de ståndpunkter som Europaparlamentet upprepade gånger intagit. Också i resolutionen som vi nyss godkände.
Om det skulle visa sig att tiden eller det politiska utrymmet saknas för att uppnå en betydelsefull framgång, föredrar vi en kort fördröjning framför en tom låda.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.35 och återupptogs kl. 15.00.)

Framsteg för GUSP 1996
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0193/97) av Spencer för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om de framsteg som gjorts för att genomföra den gemensamma utrikesoch säkerhetspolitiken (januari - december 1996).
Det gläder oss mycket, att minister van Mierlo alltjämt är närvarande och vi tar gärna detta tillfälle i akt, att nu höra ditt yttrande i rådets namn om detta betänkande av Spencer.

Van Mierlo
Fru ordförande jag är mycket tacksam för att herr Spencer är så vänlig och vill ändra ordningsföljden för min skull. Det skulle vara logiskt om han talade först, men framför allt fram emot de sista dagarna innan ett toppmöte som denna viker logiken hela tiden för evenemanget, jag måste snabbt till Bonn för ett mycket viktig möte med en av nyckelfigurerna i problemet som vi för ögonblicket har, alltså använder jag tacksamt det generösa erbjudandet.
På vägen mot avslutningen av regeringskonferensen där det eftersträvas att förbereda unionen för framtidens utmaning, är det av stor vikt att inte tappa bort var vi nu står och vad vi under den senaste tiden uppnått. Detta inte bara med hänsyn till den europeiska integrationen i allmänhet, utan också på området för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. I betänkandet som den ärade ledamoten Spencer har ställt upp över året 1996 och de där till fästa förslaget till resolution skissas en blandad bil på detta område. Det konstateras också att det är av vikt att GUSP blir mer ändamålsenlig och koherent. Rådet bedömer det på samma sätt och även därför utgör strävan mot strukturell förbättring av GUSP: s funktion en del av regeringskonferensen.
Men låt oss inte förlora ur sikte att unionen här i realiteten står i början av en lång väg, en väg på vilken det under de gångna åren gjorts framsteg som inte skall underskattas. Mot den bakgrunden måste vi formulera våra förväntningar och bilda oss en uppfattning.
Såsom ni vet lades Maastrichtfördraget basen för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik för den Europeiska unionen. Detta område ligger självklart på snittytan av den traditionellt historiskt framvuxna behörigheten för de nationella staterna å ena sidan och för realiteten av den europeiska integrationen å andra sidan. Sättet för utformning av GUSP uttrycker det. En stark GUSP får härigenom sin kraft för unionens medlemsstaters likasinnande. Utformningen av den gemensamma politiken på detta område betyder i realiteten att komma till en medvetenhet om delade gemensamma intressen som måste uttryckas. På en del områden är denna medvetenhet mera utvecklad än på andra, men det är i alla fall tydligt att det pågår en process av successiv utveckling.
Utvecklingen återspeglas på institutionell nivå i tillväxten av det europeiska politiska samarbetet sedan 25 år, till praktiken för GUSP sedan Maastricht. De institutionella reformerna på GUSP: s område som nu övervägs inom ramen för regeringskonferensen utgör ett ytterligare steg i denna process och skall också betraktas som sådant. För bara tio år sedan var det nästan självklart att den ekonomiska jätten Europeisk gemenskap var en jätte på lerfötter på området utrikes- och säkerhetspolitik och att detta område inte var någon faktor av betydelse.
Den av de geopolitiska situationen pålagda situationen var i realiteten onaturlig. Men Berlinmurens fall och vågen av demokratisering i Mellan- och Östeuropa placerade gemenskapen ändå oväntat och rasande snabbt inför nya utmaningar. Europa skulle mycket mer än tidigare behöva ge uttryck för sin egen politiska identitet och vikt. Och sättet som det skall ske på börjar också så sakteliga att avteckna sig. Även om det också är tydligt att denna process kommer att kräva sin tid.
På regeringskonferensen håller vi som det är bestämmelserna i Maastrichtfördraget om GUSP mot ljuset av erfarenheterna som vi fått de senaste åren och mot behoven som vi med hänsyn till framtiden har identifierat. Det är sant att erfarenheten av instrumentet GUSP ännu bara är begränsad och det är också sant att det i den allmänna opinionen ofta finns intrycket av att unionen ännu inte kan uppträda slagkraftigt. Men låt os vara realistiska. Beror det på instrumenten eller på beredvilligheten i medlemsstaterna att arbeta med det? En effektiv och slagfärdig gemensam politik på detta område förutsätter ju önskan och beredvilligheten till samarbete, baserad på medvetenheten att våra gemensamma intressen står på spel.
Unionen är under utveckling och förbereder sig på sin framtid också när det gäller GUSP. Våra förbindelser med de associerade länderna i Mellan- och Östeuropa och vid Medelhavet blir allt starkare. Dessutom arbetar vi med den hållbara utformningen av våra förbindelser med de länder som ligger runt oss i Östeuropa och i Medelhavsområdet. När det gäller problemen på vår egen kontinent, så som i Vitryssland och före detta Jugoslavien och Albanien börjar unionen i ökande omfattning att uppfylla sin framtida och tillerkända roll. Den försöker att uppfylla den rollen i gott samarbete med organisationer som Förenade Nationerna, Europarådet och OVSE med insats av alla tillgängliga medel. Det betyder inte att unionen kan komma med eller pålägga lösningen på kort tid, men unionen utövar på området utrikespolitik inflytande som passar till dessa intressen, detta även i ljuset av omfånget av de ekonomiska förbindelserna med länderna i fråga. Det är tydligt att återupprättande och främjande av politisk och ekonomisk stabilitet härvid går hand i hand och också är av stor vikt för unionen och dess medlemsstater. Instrumenten som pre-bifallsstöd, Phare och Tacis är av stor vikt härvid.
Också i förbindelserna med de övriga grannländerna har den Europeiska unionen under den senaste perioden varit mycket aktiv. Den vidare utvecklingen av Euro-medelhavs-dialogen är ett viktigt exempel på det. Processen som började med konferensen i Barcelona har utvecklat sig till ett system av tätare ekonomiska band och en mer intensiv politisk dialog som är av strategisk vikt för unionen, dess medlemsstater och våra sydliga grannar.
Med grannarna i Östeuropa har banden också stärkts. Unionen försöker genom utvecklingen av brett formulerade aktionsplaner, till exempel att stöpa om förbindelsen med den Ryska federationen och Ukraina till ett hållbart och betydelsefullt partnerskap. På de sättet lämnar unionen sitt bidrag till bildandet av en stabil, europeisk säkerhetsstruktur.
När det gäller utvecklingen i Mellanöstern och i regionen för de stora sjöarna i Afrika har unionen också ökat ansträngningarna. För båda regionerna har speciella representanter utnämnts, herr Moratinos respektive herr Ajello, för att uttrycka unionens engagemang och för att effektivare genomföra unionens politik. Det är dock tydligt för er att det i dessa regioner endast finns en stödjande roll för unionen. Problemen som ligger till grund för konflikterna kommer i första hand att behöva åtgärdas av de berörda själva. Men unionen kan dock verkligt ha en stödjande roll. Medling och förebyggande diplomati kompletterar insatsen av humanitärt stöd och andra stöd. Jag har personligen kunnat iaktta hur mycket det har betytt att vi utnämnde herr Moratinos i Mellanöstern, för från det ögonblicket, också genom att ordförandeskapet mycket medvetet har arbetat med det, har egentligen för första gången situationen uppstått att Europa spelar en fullvärdig, politisk och inte bara ekonomisk roll i fredsprocessen Mellanöstern. Det är av största vikt att vi fortsätter att försöka att låta det vara komplementärt till de amerikanska ansträngningar. För mycket och för länge har denna barnsliga hållning när det gäller kompetens - vem får göra vad i Mellanöstern - spelat en roll. Mellanöstern är av vital betydelse för Europa. Jag har själv intrycket av att också den amerikanska diplomatin kör fast om den europeiska inte utgör ett komplement till den. Den punkten har vi fram till nu, enligt min känsla, noggrant och harmoniskt utnyttjat. Det är möjligt att från och med nu vara aktiv i en mycket större kongruens.
Förbindelserna mellan unionen och våra transatlantiska partners har överhuvud taget utvecklats vidare under den gångna perioden. Där vi ibland har olika åsikter om användningen av medel - vi har till exempel andra uppfattningar om nyttan och effektiviteten av isolering och bojkott - delar vi ändå i stor omfattning samma målsättningarna, normer och värderingar. Den överensstämmelsen kommer till uttryck i omfattningen av samarbetet inom ramen för den transatlantiska dialogen. Nyligen har vi här på toppmötet mellan den Europeiska unionen och Förenta staterna uppnått goda resultat. Precis som jag just sa om Mellanöstern, har vi nu ett behov av att samarbeta. Det var också av vikt vid den för övrigt olyckligt avlöpta historien med en gemensam resolution när det gäller de mänskliga rättigheterna i Kina, men det var i varje fall när det gäller Europa och Förenta staterna ett mycket bra samarbete. Då var samarbetet inom Europa något mindre självklart.
Ett närmare samarbete inom området för den politiska dialogen kompletterar också våra ekonomiska förbindelser med de latinamerikanska länderna tillika med våra viktigaste partners i Asien. Den Europeiska unionen/ASEANtoppmötet är ett exempel på en form för överläggning där på ett öppenhjärtigt och konstruktivt sätt tankar kan utbytas. Ingen hade trott att det skulle vara möjligt att på ASEAN-toppmötet, så som vi gjorde, diskutera i två och en halv timme mycket öppet om situationen i Burma. Vi tvingade fram det, men på ett sådant sätt att det inte verkade förstörande. Så kan man enligt mig med lite genomtänkt diplomati komma mycket längre än vad vi ofta trott.
Unionen är på detta sätt inte längre primärt en handelspartner, utan också i ökande omfattning en viktig partner i den utrikespolitiska dialogen. Att det därvid är av stor vikt att det finns enighet inom unionen om den politik som skall föras, är självklart. Endast om vi talar med en röst, kommer man att lyssna till oss. Den enigheten, baserad på medvetenheten om delade, gemensamma intressen avtvingas inte rätt och slätt genom institutionella strukturer. Det är därför av desto större vikt att vi inom ramen för rådet, men också i dialogen med er som representanter för unionens folk, utbyter tankar och försöker att uppnå enighet om utrikespolitiska utmaningarna som Europa konfronteras med. Därvid hjälper det oss naturligtvis om strukturen hjälper oss lite. Vi har fram till nu hittat den mest fria strukturen, regeringssamarbetet och konsensus. Var och en kan alltså i sista ögonblick göra vad han vill och blockera något. Det måste vi göra svårare och det gör vi också i fördraget.
Jag medger, strukturerna är inte samstämmiga. Men där köttet är så svagt, kan en struktur hjälpa till att göra det starkare. Det är det som vi håller på med. Det är våra ansträngningar inriktade på och med det vill jag sluta. Jag tackar er för att ni givit mig tillfället att på detta sätt tala till parlamentet.

Ordföranden
Jag tackar rådets ordförandeskap för utläggningarna om utrikes- och säkerhetspolitiken.

Spencer
Fru ordförande, jag tackar rådets tjänstgörande ordförande för hans kommentarer. Jag är alltid glad över att kunna tillmötesgå ordförandeskapet i hopp om att vi eventuellt får se både det nederländska ordförandeskapet och andra ordförandeskap lite oftare i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor.
Som ni har sagt är detta det årliga betänkande om genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som fastställs i fördraget. Eftersom detta är den tredje debatten har jag tagit fram jämförande tabeller som visar trender och i vissa fall brist på trender inom politikens instrument. Jag är tacksam för att ert utmärkta sekretariat varit så noggrant när det gäller de här komplexa uppgifterna. I den tredje delen av mitt betänkande tas för första gången de här uppgifterna upp på geografisk grund. De utgår från länderna i övriga Europa och närliggande länder till alla andra regioner i världen.
Jag ser fram emot den tid då vi kan höja blicken från den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens institutionella utveckling till en ostörd debatt om den viktiga frågan med Europas förbindelser med övriga världen: en debatt om tillståndet i världen som är jämbördig med vår framgångsrika debatt om tillståndet i unionen. Jag är väldigt nöjd med tjänstgörande ordförandens hänvisning till kök och disk i förmiddagens debatt. Det är alldeles riktigt. När det gäller utrikespolitik måste vi angripa kärnan och sluta oroa oss för detaljerna.
Tyvärr befinner vi oss ännu inte där, så den andra delen i mitt betänkande tar återigen upp vår kritik över att den utveckling av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som fastställdes i Maastricht har misslyckats. Det beror på institutionell rädsla och ett tillfälligt misslyckande av den europeiska solidariteten under kommersiella påtryckningar.
Jag vill inte enbart koncentrera mig på politikens brister och misslyckanden eftersom vi gör framsteg. För tjugo år sedan betraktades vår oförmåga att agera gemensamt i utrikespolitiska frågor varken som förvånansvärt eller klandervärt. För tio år sedan kände vi oss skyldiga när vi misslyckades. För fem år sedan hade vi utvecklat önskemål och en retorik men vi hade varken institutioner eller grundbestämmelser. Efter Maastricht fick vi vissa mekanismer men vi har inte varit bra på att använda dem. Vi har lekt med dem i utkanten men vi har inte använt dem för att visa oss vägen till de stora frågor som unionen står inför.
Jag är mest orolig för effekterna av det här misslyckandet på allmänheten, och i synnerhet effekterna av misslyckandet, både det politiska och tekniska misslyckandet, på kriget i före detta Jugoslavien, där allmänheten hade förväntat sig att vi skulle rädda liv men vi misslyckades. Jag anser att den lärdom vi kan dra av Bosnien är att unionen i nödfall måste kunna ingripa militärt. Om vi inte tar det ansvaret, är vi dömda att endast agera kassör vid icke-europeiska makters fredsskapande insatser. Det är mot denna bakgrund som vi måste inleda en process med att närma Europeiska unionen och Västeuropeiska unionen till varandra.
Mitt betänkande innehåller ett avsnitt, återigen för första gången, om parlamentets, dess ordförandes, kommittéernas och delegationernas roll. Jag är en obotlig anhängare av parlamentens, både de nationella och europeiska, deltagande i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag accepterar inte tanken att utrikesfrågor är ledarnas privilegium. Enligt min åsikt är ledarna i Europa redan alltför starka och parlamentarikerna för svaga. Det synsättet verkar vara baserat på teorier om statens överlägsenhet i utrikesfrågor, ett argument som förkastades av den amerikanska senaten alldeles i början av den stora republiken. Jag tycker att det verkar klokt att sträva efter en sådan inverkan, men vi måste vara självkritiska när det gäller vår egen prestation som institution, inte minst vad gäller vår tendens att reagera snabbt vid brådskande resolutioner i den här församlingen.
Jag upprepar vad ordförande Santer sade i morse om försöken att begränsa kommissionens samstämmighet när den förhandlar på unionens vägnar i enlighet med artikel 113 och 238. Inom första pelaren finns viktig utrikespolitik, och vi får inte avfärda nyttan med den. För mig är utrikespolitik, såsom den uppfattas av väljarna i Europa, inte begränsad till den traditionella diplomatin som de som dagligen är inblandade i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är uppfyllda av. För alla makter, och särskilt för en dominerande civil stormakt som unionen, måste utrikespolitiken vara en blandning av handel och ekonomi, miljö och utveckling, säkerhet och mänskliga rättigheter. Den måste växa och grunda sig på våra medborgares verkliga farhågor och uppfattningar. Det handlar inte bara om att den tekniska processen med översynen av fördraget skall bli klar. Det är inte bara ett spel för diplomater. Det handlar om handel, arbetstillfällen, torka och orkaner. Det handlar minst lika mycket om vad som händer i Kyoto och Genève som vad som händer i Moskva och Washington.
Vi hoppas på framsteg i Amsterdam. Under snacket kommer vi inte att stå på helspänn. Men vi kommer att vara beredda på att göra vår del för att skapa en politisk verklighet som är levande för Europas befolkning, vad medlemsstaterna än lägger fram som omarbetad och förbättrad gemensam utrikes- och säkerhetspolitik efter Amsterdamfördraget.

Wiersma
Fru ordförande, för min grupp vill jag tacka föredragande, herr Spencer, för hans betänkande. Jag tycker att han i det betänkandet och i den tillhörande resolutionen har tagit fram de rätta punkterna. Tack också till minister Van Mierlo för hans allsidiga apologi om GUSP under år 1996. Det tyckte jag var bra alltihop. Samtidigt konstaterade jag också att det här i detta hus i dag handlar om en pliktskyldig debatt i efterhand för vilken slutsatserna tyvärr redan står fast. Det går inte bra med GUSP och Europaparlamentet skulle vara mer betjänt av inflytande under utvecklingen på området för GUSP än av denna sortens debatter i efterhand. Vikten av den gemensamma utrikespolitiken betvivlas inte i detta hus. I dag får vi bara värdera. Medlemmar i min grupp kommer att gå in på olika delar av politiken.
Det måste sägas att unionen under 1996 inte uppfyllde förväntningarna på området utrikespolitik. På ett antal områden uppnåddes visserligen framgång och det gällde då också oftast områden som verkligen hamnar under första pelaren, jag tänker på humanitär hjälp och intensifieringen av förbindelserna med Mellan- och Östeuropa och det tidigare Sovjetunionen. I många andra situationer saknades EU eller var EU inte i stånd att lämna ett avgörande bidrag till lösningen av konflikter och spända situationer. En gemensam politik om mänskliga rättigheter var det i många situationer inte tal om och särskilt de stora medlemsstaterna höll i ett antal viktiga situationer fast vid sitt eget uppträdande, vid sina egna orienteringar. Och också, det har redan sagts, Förenade Staterna hoppade ett antal gånger in i situationer som vi egentligen skulle ha löst själva. Och det är synd, för den Europeiska unionen är en viktig faktor, är också en viktig sponsor av många internationella aktiviteter och det kommer för lite tillbaka, är för lite synlig också för medborgarna. Jag tänker till exempel på den Europeiska unionens roll i FN. På säkerhetsområde måste vi avvakta vad Amsterdam kommer att ge, inte heller där tycker jag att bilden när det gäller den Europeiska unionen är optimistisk, vad vi ser är egentligen framför allt att NATO de senaste åren tycks göra det mycket bra på bekostnad av utvecklingen av den Europeiska unionens roll.
Betänkandet Spencer uttalar sig tydligt om vad som måste förändras. Vi stöder det. Det måste skapas bättre institutionella villkor för unionens utrikespolitik, särskilt inom området konfliktförebyggande. Men det spelar bara en roll och kommer endast att fungera om också medlemsstaterna själva blir något mer ambitiösa när det handlar om samarbete på utrikesområdet.

Cushnahan
Fru ordförande, jag välkomnar varmt offentliggörandet av betänkandet. Det tar upp ineffektiviteten med Europeiska unionens politik på det här speciella området. Jag tycker att det på sätt och vis är ironiskt att vi kallar det för gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Inom många frågor saknar vi politik och när vi har en politik är den sällan gemensam. I betänkandet tas ett antal kritiska områden upp där vi har misslyckats. Betänkandet tar upp misslyckandet med att reagera på de fortsatta problemen i Bosnien-Hercegovina eller med att ta initiativ i Kosovo, avsaknaden av en effektiv hantering av det fortsatta problemet på Cypern, våra förbindelser med Turkiet och avsaknaden av en långsiktig politik för Mellanöstern och Afrika.
Vi måste också skamset erkänna att vår hantering av den kris som nyligen inträffade i Albanien har varit bristfällig. Olika förklaringar ges till detta. Vi gömmer oss ofta bakom strukturella brister och jag medger verkligen att det finns strukturella brister, inte minst kravet om enhällighet. Det förklarar dock inte allt. Ta exempelvis Europeiska unionens misslyckande med att agera samstämmigt när det gäller det fortsatta kränkandet av de mänskliga rättigheterna på det kinesiska fastlandet - en fråga som kommer att debatteras senare. Ekonomiska intressen har där tagit över den politiska principen och om vi inte lyckas agera samstämmigt, i synnerhet där principen berörs, kommer vi inte att få någon meningsfull roll i den geopolitiska världen. Låt oss visserligen ta upp problemet med strukturella brister, men vi måste också erkänna att det saknas principer i några av de sätt på vilka vi formar vår politik.
Jag hoppas att regeringskonferensen tar upp de strukturella bristerna, att vi får bort enhälligheten och ersätter den med omröstning med kvalificerad majoritet, att förbindelserna med kommissionen och parlamentet stärks på hela området, att vi avlägsnar oss från mellanstatlighet och att vi lovar att inleda en verklig debatt om utformningen av försvarspolitiken som förhoppningsvis införlivar VEU och EU-pelaren.
Jag tackar återigen föredraganden. Betänkandet visar våra svaga punkter. Låt oss hoppas att vi kan börja ändra på dessa, särskilt under resten av veckan och i Amsterdam.

Daskalaki
Fru ordförande, som ni väl känner till utgör GUSP en viktig punkt i Europeiska unionen, inte så mycket på grund av sin existens, som på grund av sin frånvaro. Upprepade gånger har Europas svaghet att utöva en verklig gemensam utrikes- och försvarspolitik betonats i denna sal, att vara den som ständigt betalar, förutom att man inte kan spela en väsentlig roll på internationell nivå.
Spencers betänkande som är försiktigt, ärligt och klarsynt, betonar denna verklighet på många punkter. Men parallellt ger det också de styrande linjerna som är nödvändiga för att unionen någon gång här skall kunna ta på sig sin roll. Det söker ett stöd för Europaparlamentets roll vid ett godkännande av gemensamma aktioner och ställningstaganden och för dess deltagande i internationella förhandlingar. Det betonar begreppet om en gemensam säkerhet som framför allt speglas i den ekonomiska och sociala stabiliteten, i en avspänning av det etniska trycket och i främjandet av den fortsatta integrationen, dvs. en säkerhet som måste fastställa det tjugoförsta århundradets ramar, utöver militära konflikter och konfrontationer.
I Spencers betänkande föreslås det också en parlamentarisk kontroll av finansieringen av GUSP, vilket vi vet inte alla medlemsstater är överens om. Likväl handlar det här om en viktig och mycket allmän fråga som alltid förblir öppen.

André-Léonard
Fru ordförande, jag vill gratulera Spencer för hans utmärkta arbete. Tyvärr är slutresultatet av GUSP ganska nedslående och verkligheten dementerar inte detta faktum. Spencer drar lärdomar av den europeiska maktlösheten, t.o.m. Europas utplåning på den internationella diplomatiska scenen. Krisen i före detta Jugoslavien har visat EU: s oförmåga att agera. I dag kan man tyvärr konstatera detsamma inför den albanska situationen. I brist på en verklig utrikes- och säkerhetspolitik kan Europa inte spela den roll som borde tillhöra den att bland annat återställa freden. Hur kan det vara på annat sätt om GUSP skall förbli uttryck för medlemsstaterna på regeringsnivå. Regeringskonferensen bör kunna avhjälpa detta genom att förstärka principen om politisk solidaritet och samtidigt göra det möjligt för medlemsstaterna att inte delta aktivt i vissa gemensamma åtgärder. Rådet har hittills alltför lite utnyttjat möjligheter till åtgärder och gemensamma ståndpunkter och har visat en klar tröghet. Jag beklagar gemenskapens svaga diplomatiska insatser i fallen Cypern och Turkiet till exempel. Jag beklagar vår paralysering avseende Algeriet. Vår avsaknad på gemensam politik vad gäller Afrika är dramatisk och jag fruktar mycket det som avtecknar sig mot horisonten i centrala Afrika. Sedan misslyckandet med europeiska försvarsgemenskapen 1954 verkar det för första gången, fru ordförande, som om grundvillkoren för att skapa en europeisk säkerhetspolitik finns i dag. Låt oss inte missa den chansen.

Carnero González
Fru ordförande, balansen i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken för detta år visar, på samma sätt som vid tidigare tillfällen, att Europeiska unionens internationella agerande kännetecknas av bristande politisk vilja, avsaknaden av gemensamma mål och otillräckliga institutionella mekanismer.
Vad som tidigare hänt i Bosnien och för inte länge sedan i Albanien underbygger den bristande tillfredsställelsen bland den största delen av den allmänna opinionen inom detta område och detta trots verkligt positiva ansträngningar, som t ex de som gjorts genom den särskilt utsände Moratinos till Mellanöstern, men den omedelbara framtiden visar inga tecken på att situationen skall förbättras.
Vi har sett hur NATO och Ryssland undertecknat ett avtal över vilket Europa begränsade sig till att applådera och se på. Vi kommer i början av juli att i Madrid få se hur NATO, en institution med rötterna i det kalla kriget, utökas, till nackdel för vem? Till nackdel för Europeiska unionens egna möjligheter inom säkerhetsområdet. Till och med förslagen till regeringskonferensen är, trots några positiva punkter, klart otillräckliga.
Det måste göras en snabb vändning. Det saknas en fristående utrikespolitik med tillräckliga medel, en egen och oberoende europeisk säkerhets- och försvarsenhet, konfliktförebyggande kapacitet och en bestämd åtgärd för att minska det nuvarande avståndet mellan norr och söder. I annat fall kommer vi återigen att hänge oss åt oanständiga och orealistiska fraser, som till och med skulle kunna kvalificeras som charmfulla, som de som Van Mierlo framfört om att den Nordamerikanska diplomatin ibland stagnerar om Europa inte agerar. Detta är inte sant.

Dupuis
Fru ordförande, jag skulle vilja understryka en aspekt som tycks en smula bortglömd. Vi har imponerats av ett mycket bra betänkande av Spencer om GUSP, men för endast två timmar sedan har vi godkänt ett absolut hemskt dokument som utelämnar allt hopp på detta område vid toppmötet i Amsterdam.
Vi vet alla redan, jag är inte överens med min kollega och vän Anne André-Léonard i denna fråga, att det inte kommer att hända någonting på området för gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i Amsterdam. Vi vet alla att förslaget till fördrag såsom det har presenterats för oss skall antas och att det inte innehåller något betydande framsteg avseende vår politik för utrikesfrågor. Det är detta som vi måste föra fram.
Vi har blivit ett parlament som viskar, som viskar på ett professionellt sätt visserligen, som van Mierlo uttryckte, men som inte längre har effektivitet gentemot två andra institutioner och i synnerhet gentemot rådet. Vi viskar fram våra meningsskiljaktigheter, vi viskar fram våra önskemål men vi är inte ens övertygade om vad vi skulle vilja. Jag anser att detta är synnerligen allvarligt.
På vissa håll är besvikelsen mycket stor i dag. Vi har detta betänkande som föreslår mycket klara åtgärder. Där föreslås politiska riktlinjer för en rad områden i världen. Där anges en rad punktreformer för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Där föreslås att använda delegationer från kommissionen som diplomatiska representanter för medlemsstaterna för de medlemsstater som inte har diplomatisk representation i mer än hälften av världens stater. Det är konkreta åtgärdsvägar. Man bör utforska dem.
För övrigt röstade vi förra månaden om ett förslag till Tindemans betänkande om att skapa en europeisk militär kår för uppdrag i Petersburg. Och vi upphör inte att beklaga oss över Bosnien, Rwanda, Albanien. Vi måste börja göra något konkret och inte sörja över att man inte har lyckats integrera VEU. Låt oss börja med det som vi är överens om. Vi vet att det inom parlamentet finns en mycket stark majoritet i detta avseende. Om parlamentet bara ville sluta att viska och ge positiva förslag!

Souchet
Fru ordförande, det årliga betänkandet om utvecklingen av GUSP, som min grupp beklagar, ger tyvärr framförallt tillfälle till ett rituellt firande av traditionellt integrationstänkande snarare än ett grundligt och noggrant övervägande att se över målsättningen och de verkliga förhållandena. Det aktuella betänkandet, bakom dess obestridliga dokumentariska kvalitet och stora antal kodade uppgifter, avviker inte från regeln. Det handlar om samma ideologiska betraktelsesätt som förra året i synnerhet, att utveckla ett GUSPkoncept som skall ha till uppgift att lägga beslag på samtliga av våra nationers möjligheter till yttre insatser och som således konstant uppfattas stå i motsatsförhållande till nationell diplomati, som om ett lyckat initiativ av en eller flera medlemsstater av naturen inte kunde gynna hela Europa. Tvärtom presenteras de nationella sakkunniga och effektiva diplomatiska förvaltningarna på vilka sådana insatser vilar som ett hinder för utvecklingen av GUSP och man har allvarligt under debatterna planerat en omskolning av dem, för att inte säga nyutbildning.
Den aktuella bristen på konsekvens i GUSP beror på, jag citerar "en ständig mellanstatlig dynamik som återspeglar medlemsstaternas rädsla för att ge upp önskedrömmen om nationell makt ". Efter det tomma skalet från Lamers här är Spencers fantasifoster. Nationalstaten kommer således att i den nya dominerande ideologin spela den roll som förr i tiden tillkom klassfienden i den ideologi som omedelbart föregick den.
Att ställa GUSP mot nationell utrikespolitik är att döma den till ofruktsamhet. GUSP kan endast bli effektiv om den spelar en kompletterande roll och inte blir ett substitut för den nationella diplomatin. Då vi har verkliga gemensamma intressen som inventerats noggrant ger ett samlat agerande för att göra dem gällande obestridligen ett ytterligare värde.
På andra områden är våra inställningar olika. GUSP-processen kan därför med hjälp av medlingsförfarandet göra det möjligt att i största grad förena våra skilda inställningar. Men man bör likaså erkänna existensen av avvikande politik på vissa viktiga områden avseende skydd av nationella vitala intressen som är fullkomligt legitima och som svarar mot medborgarnas önskningar.
Att i GUSP: s namn förneka dessa verkliga förhållande kan bara skada det mål som man gör anspråk på att vilja uppnå: befästa Europas plats på den nya internationella scenen. Jag beklagar att Spencers betänkande inte hållit fast vid denna realistiska inställning om GUSP som likväl är en nödvändig förutsättning för dess framgång. Detta är orsaken till varför vår grupp inte kunde rösta för betänkandet.

Antony
Fru ordförande, kära kollegor, varje år sedan Maastrichtfördraget trädde i kraft den 1 november 1993 har vårt parlament gjort en sammanställning över gjorda framsteg under utvecklingen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, definierat i artikel J 7 i fördraget. Och varje år beklagar parlamentet det nedslående resultatet och frånvaron av en gemensam politik under de internationella kriserna.
Spencers betänkande utgör inget undantag från regeln. Enligt dess författare har den inledande verksamheten för GUSP inte varit övertygande i de europeiska medborgarnas ögon. En genomgång görs av kriserna under 1996 och i betänkandet beklagas i synnerhet frånvaron av gemensamma förslag och initiativ från unionen beträffande det forna Jugoslavien, utvidgningen av NATO och förbindelserna med Ryssland, dess ineffektivitet i Albanien, dess svaga diplomati i fråga om Cypern och Turkiet och dess motsättningar vad gäller Kina.
Underligt nog bedömer betänkandet unionens särskilda sändebuds insatser i Mellersta Östern som positiva och bedömer att det finns möjligheter att utnyttja i Centralafrika, Zaire och området kring de stora sjöarna. Detta måste man notera och jag vill inte göra några andra kommentarer.
De föreslagna åtgärderna för att som vanligt avhjälpa dessa brister är följande: integrering av Västeuropeiska unionen, VEU, i unionen, införandet i gemenskapsbudgeten av GUSP: s administrativa kostnader, icke obligatoriska, och med möjlighet till kontroll av parlamentet och slutligen rådets systematiska samråd med Europaparlamentet före antagande av gemensamma ståndpunkter.
Utskottet för utrikesaffärer räknar med att regeringskonferensen genomför dessa reformer. Om denna upphäver medlemsstaternas suveränitet ännu mer inom utrikespolitiken skapar den tyvärr inte mer harmoni eller fred mellan nationerna och detta är skälet till att vi röstar mot betänkandet.

Paasio
Fru ordförande, när tre nya medlemsländer från början av 1995 anslöt sig till unionen, infördes i unionen klart starkare än tidigare också en tradition av militär alliansfrihet. Det är verkligen fråga om en tradition, inte en säkerhetspolitisk invaliditet, vilket man förvånansvärt ofta tycks tro. I efterkrigstidens Europa har alliansfriheten åtminstone lika lång historia som allianserna. Detta är det skäl att hålla i minnet.
Jag vill betona, att exempelvis Finland inte önskar vara politiskt alliansfritt. Vi vill stödja och stärka Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. På detta område har Finland bland annat tillsammans med Sverige varit mycket aktiv under den senaste tiden. Vi vill emellertid vara alliansfria militärt av den anledningen att detta medvetna val enligt vår åsikt och enligt våra erfarenheter bäst tryggar stabiliteten och den fredliga utvecklingen i Nordeuropa. Om Finland och Sverige nu skulle meddela att de avstår från den militära alliansfriheten, skulle följden med mycket stor sannolikhet bli en ökad militär spänning i vårt område samt utmed Europeiska unionens och Rysslands 1 300 kilometer långa gemensamma gräns. Varför skulle vi bedriva en politik som ökar spänningen? Följden skulle bland annat bli att det fredliga samarbetet i gränsområdet i betydande grad skulle försvåras.
Mot denna bakgrund har vi med viss oro följt kraven på en sammanslagning av VEU och EU. Det skulle innebära att vi skulle tvingas lämna vår militära alliansfrihet. Vi förstår, att majoriteten av Europeiska unionens medlemsländer har velat lösa sina säkerhetsproblem militärt. Vi respekterar dessa lösningar. Vi önskar emellertid att vår lösning också respekteras på samma sätt. Vägen från ett tudelat Europa mot en mer fredlig utveckling kunde tryggas just genom ett gott samarbete mellan militärt allierade och alliansfria länder.

de Melo
Fru ordförande, ärade ledamöter! Skillnaden mellan tilltron till prestigen och kraften i Europeiska unionens ekonomi och svagheten och oförmågan i den externa säkerhetspolitiken och försvaret blir alltmer tydlig.
Denna splittring existerar för att man inte uppfyllt villkoren i unionsfördraget. De små framsteg som gjorts i verkställandet av den externa säkerhetspolitiken och försvaret är en besvikelse, vilket nämns i det utmärkta betänkandet av vår kollega Spencer, som vi borde stödja och rösta för.
Fru ordförande, vi har inga strategiska informationstjänster i Europeiska unionen som möjliggör en förhandsundersökning av den politiska utvecklingen i världen. I Europa har vi för närvarande inte beslutsbefogenhet för den externa politiken. Inom ramen för det europeiska området är den operationella oförmågan och bristen på resurser väl känd inom ramen för säkerhet och försvar.
Det skyndsamma införandet av dessa åtgärder kräver att en solid och konsekvent institutionell ram skapas, vilket detta parlament har rekommenderat och fortsätter att rekommendera i betänkandet i fråga, men från rådets sida har detta inte rönt stor uppmärksamhet. Vi väntar ihärdigt på de blygsamma framstegen på detta område, jag upprepar, de blygsamma framstegen på detta område som föreslagits för regeringskonferensen.
Fru ordförande, vi kan alla på skälig grund och med kunskap förutse, besluta snabbt och agera effektivt, det är den trilogi som kan ge trovärdighet till en utrikespolitik med stöd och inramning av en gemensam säkerhets- och försvarspolitik inom Europeiska unionen.
Utan dessa strukturella villkor har Europeiska unionens utrikespolitiska ställning fortfarande dåligt anseende - villkoret är hårt, men verkligt - och kommer inte att på medellång sikt att ge behövligt stöd till utvecklingen av de ekonomiska, finansiella och de efterföljande sociala framstegen.
Jag hyser emellertid förhoppning om att den sammanlagda funktionen i den Europeiska monetära unionen, en fungerande europeisk centralbank och den enhetliga valutan som en positiv faktor för en större sammanhållning kommer att tjäna till att man kan satsa på en Europaunion (men det kommer säkert att vara fråga om en ny generation av europeiska politiska ledare - denna är redan utarmad - och möjligen en ny institutionell ram - denna är redan slut) där målsättningarna tillsammans med livets bekvämligheter kommer att innehålla lite mer av levnadsstolthet för den europeiske medborgaren.

Caccavale
Fru ordförande! Låt också mig gratulera Spencer till en utmärkt rapport, men jag vill också samtidigt uttrycka min besvikelse över att detta parlament ännu en gång nöjer sig med att bara prata. Vi säger än en gång att det skulle behövas en gemensam utrikespolitik, men vi gör ingenting konkret för att uppnå det målet.
Jag frågar mig - och er - om det, som Spencer mycket riktigt påpekar i sitt betänkande, fortfarande finns någon som när illusionen att de numera ålderssvaga nationalstaterna skall kunna spela en roll på en internationell scen som nu allt tydligare håller på att snabbt växa fram. Jag frågar mig om Europa, som utan tvekan spelar en global huvudroll på det ekonomiska och kommersiella planet, inte helst skulle vilja fortsätta spela rollen av de femton politiska dvärgarna, som fortsätter att bråka om varje viktig utrikespolitisk fråga som dyker upp på den internationella scenen. Ett tydligt exempel är det som hände i före detta Jugoslavien, men det finns fler exempel, som politiken gentemot Ryssland, Kina, som vi kommer att diskutera senare, eller när det gäller Medelhavspolitiken. Gemensamma åtgärder och ställningstaganden kan räknas på ena handens fingrar. Jag hoppas på ett klart och kraftfullt ställningstagande efter denna debatt genom ett tydligt ingripande från Europaparlamentet.

Frischenschlager
Fru ordförande! Vår kollega Spencer ska ha tack för sitt arbete, eftersom hans betänkande har gjort det uppenbart, att ett betänkande om praxis inom EUs gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik nu helt enkelt måste leda till en uppräkning av missade möjligheter och försummelser. Och jag fruktar att, eftersom regeringskonferensen inte medför några verkliga framsteg inom detta område, även framtida betänkanden kommer att se ut på motsvarande sätt.
För att finna praktiska exempel på fiaskot behöver vi alltså inte irra omkring så långt borta i världen utan till och med bland Europeiska unionens medlemsländer resp länder, som vill ansluta sig, hotas det öppet med militärt våld. Jag anser det vara ett oförlåtligt misslyckande av Europeiska unionen, att den inte lyckas lösa upp kriszonen Grekland-Turkiet-Cypern. Tvärtom är vi åskådare till hur ekonomiskt svaga länder i en fullständigt överdimensionerad upprustning sätter in ekonomiska resurser, vilka de verkligen behöver på andra områden.
Jag anser, att här skulle helt klart tyngdpunkten ligga för alla europeiska institutioner, så att denna verkliga europeiska skandal kommer under kontroll.

Alavanos
Fru ordförande, Spencers betänkande innehåller säkerligen riktiga påpekanden, men jag skulle vilja vara något mera sträng. Säkerligen finns det en institutionell brist som hindrar utvecklingen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, men det finns också andra brister, solidariteten saknas. Och detta såg vi 1996 i konflikten angående Imia-öarna och den neutrala ställning som Europeiska unionen konkret intog, medan en medlemsstat var inblandad. För det andra saknas principen om lika behandling. Annars kämpar Europeiska unionen för rättigheter i Tjetjenien, den kämpar just i denna stund för kurdernas rättigheter och håller samtidigt tyst inför invasioner av den turkiska armén i främmande länder vilket sker just nu. För det tredje saknas det en känsla av självförtroende. Europeiska unionens utrikespolitik lider av ett ständigt underlägsenhetssyndrom och har förlikats med idén att vara vagnen bakom ångmaskinen som dras av USA. Cypernkonflikten är karakteristisk, där Europeiska unionen gjorde vad den kunde för att misskreditera sitt speciella sändebud inför USA som inom kort hade utsett Holbrooke som deras speciella sändebud på Cypern. Jag tycker också att tragedin med Europeiska unionens utrikespolitik under 1996 visade sig i Albanienkonflikten.

Sichrovsky
Fru ordförande, mina damer och herrar! Vi välkomnar detta betänkande, eftersom vi arbetar för ett snabbt förverkligande av GUSP med avseende på Österrikes anslutning till VEU och NATO. Som särskilt viktig betraktar vi förbättringen av arbetsförhållandena mellan VEU och EU och utvecklingen av ett av USA oberoende europeiskt säkerhetssystem. Prioriterad innebörd och syfte med ett europeiskt säkerhetssystem måste dock vara att förhindra militära konflikter och först i andra hand att lösa konflikter, visserligen, om detta är nödvändigt, också med militära medel.
Europa har med anledning av sin historia under detta århundrade ett särskilt ansvar med avseende på en aktiv säkerhetspolitik. Denna får inte riskeras genom någon naiv form av pacifism ty en sak får ingen av oss här glömma: i enlighet med principerna om ensidig pacifism, antimilitarism och militär neutralitet hade inte heller Auschwitz blivit befriat.

Theorin
Fru ordförande! Jag vill som alla andra här säga att det är ett mycket bra betänkande. Det har ett vidgat och bra begrepp om säkerhetspolitiken och är inte begränsat till snävt militära områden och militära frågor. Jag välkomnar också vad Spencer själv sade, att det behövs en långsiktig strategi för att tackla de stora globala världsproblemen, inbegripet fattigdom, miljö, etniska och sociala konflikter. Jag tror att detta är väldigt bra.
Jag ser framför allt i underlaget för betänkandet en bra beskrivning av hur en gemensam säkerhetspolitik skulle kunna utformas; det är en analys av bristerna, men det är också en beskrivning av vad som skulle kunna göras. Det är en bra uppslagsbok för dem som är intresserade.
Även solen har emellertid fläckar. Det har även detta betänkande på några ställen. Jag vill gärna hänvisa till vad Paasio sade om de alliansfria och neutrala staternas situation. I punkterna 15 och 19 finns dessa fläckar kvar. Jag hoppas att de försvinner vid en omröstning när man stöder ändringsförslagen nr 1 och nr 2. I övrigt: Gratulationer till ett bra betänkande!

Lambrias
Fru ordförande, vi bör lyckönska Spencer till hans betänkande. Frånvarande, främmande och skuldtyngd är tre ord som under långa tid har karakteriserat den officiella men obefintliga gemensamma utrikespolitiken, inte utan rätt. Samtidigt som den efter den historiska jordbävningen 1989 borde vara det främsta och enda bekymret för vår union, förblir den än idag, strax före revideringen av fördraget, en avlägsen och t.o.m. ovälkommen dröm, som det visar sig vara för vissa här.
Den likväl smärtsamma erfarenheten borde ha lärt oss, för det första med Gulfkrisen, efter upplösningen av Jugoslavien, dramat i Bosnien-Herzegovina, med tragedierna i Afrika - för att inte tala om förvirringen inför Turkiet - att den europeiska utrikespolitiken kommer att vittna om en tendens till ett stärkande av nationalismen i stället för en vilja till unifikation.
Världens största handelsmakt, som vår union skryter med att kalla sig själv, verkar bekräfta sanningen i de ironiska uttryck som används om den, som döv diplomat, blind strateg och halt militär. Naturligtvis saknas inte GUSP: s löften i Maastrichtfördraget och inte kommer det heller att saknas i morgon i Amsterdam. Det som saknas är den enhälliga politiska viljan att utöva en effektiv utrikespolitik.
Olika tekniska lösningar eftersöks. Det finns i verkligheten en iver, i den diffusa ekonomistiska uppfattningen som tjusar oss, att med pengar ersätta vår politiska och strategiska frånvaro. Liksom ledamoten av kommissionen Van Der Broek igår sa på ett lämpligt sätt, i alla krishärdar från Sarajevo till Palestina är européerna de som står för finanserna och de andra är aktörerna. Om vi vill finna roten till denna svaghet måste vi utnyttja det som vi under den senaste tiden så omsorgsfullt har hållit tyst om: vi måste överge den federala idén.

Truscott
Fru ordförande, även jag vill tacka Spencer för hans betänkande. Jag håller med honom om att framstegen inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken har varit en besvikelse. Det är sant att EU inte har kunnat införa bestämmelser om mänskliga rättigheter och demokrati i avtalen. Kommissionen har misslyckats med att lämna de förslag som den har kunnat i enlighet med artikel j.8, vilket Spencer påpekade. Jag välkomnar särskilt att han nämnde analysgruppen som kan bistå EU med att utarbeta en mer effektiv gemensam utrikes- och säkerhetspolitik samt hjälpa till med konfliktförebyggande åtgärder.
Det är sant att vi behöver en närmare förbindelse mellan EU och VEU. I likhet med Theorin godkänner jag inte innehållet i punkterna 15 och 19 om att införliva VEU i EU och utvidgad majoritetsomröstning i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
I likhet med vad Lambrias sade har den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken klart misslyckats på vissa områden såsom före detta Jugoslavien, Albanien och andra områden i världen.
Slutligen skulle jag vilja tacka Spencer för att han har tagit upp frågan om truppminor och att vi skall se till att vi alla samarbetar för att avlägsna dem från jordens yta, eftersom de vållar så stora skador och skadar människor över hela världen.

Stenzel
Fru ordförande! Vilket resultatet av regeringskonferensen än blir, så är en sak säker: applåderna för denna konferens kommer att bli begränsade. Hur viktigt det än är, att vi ger medborgarna känslan av att de bor i ett område av frihet och inre säkerhet, till vilken också socialt skydd och rätt till arbete räknas, så behövs emellertid också den yttre säkerheten. Just för länder som Österrike, som befinner sig i en kantzon av EU, är det viktigt, att Europeiska unionen får utrikes- och säkerhetspolitisk tyngd och därigenom blir till en stabiliserande faktor i Europa. Hittills har framför allt bristerna i GUSP kommit till synes, i Bosnien lika väl som i Albanien och i Mellanöstern. Spencers betänkande klargör detta på ett smärtsamt sätt.
Låt oss inte inbilla oss någonting - utan USAs medverkan i dessa kriszoner vore ingenting möjligt. De utfärdar ett fattigdomsbevis för Europeiska unionen. Desto viktigare är det alltså för oss, att majoritetsbeslut också inom GUSP-området underlättar Europeiska unionens handlingsförmåga. Det är positivt att EU tar på sig Petersberguppgifterna, d v s fredsbevarande och fredsskapande uppdrag. Det är negativt, att det fram till dags dato inte finns någon tidsfrist för VEU-integrationen, d v s att den militära ryggraden saknas. En klar linje för GUSP skulle också underlätta debatten i neutrala stater som Österrike. Så länge som det finns oklarheter med GUSP är det en lätt sak, att förskansa sig bakom den neutralitet, som tack vare den ändrade politiska bilden i Europa förlorat sin innebörd och som borde avlösas av en solidaritet för en gemensam säkerhetspolitik.

Titley
Fru ordförande, vid sådana här tillfällen är det tradition att tacka föredraganden. Vad som kanske är mindre tradition är att när jag tackar Spencer så menar jag det verkligen, eftersom tidigare ordförande för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor har utarbetat det årliga betänkandet på en mycket absolutistisk grund. De har talat om den värld som de skulle vilja se i stället för den värld som finns.
Spencers betänkande är i stället praktiskt och konkret, och det är just så vi bör ta upp den här frågan. Vi har trots allt en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, inte för att vi vill ha en slags statussymbol för att visa resten av världen att vi har vuxit som organisation, utan för att vi tror att vår ekonomiska och politiska styrka genom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken kan skapa fördelar, inte bara för EU: s medborgare utan också för medborgarna i övriga Europa och faktiskt i hela världen. Det är genom att skapa dessa positiva fördelar som vi skall bedömas.
För närvarande består den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken av små delar. Den är mer inspirerad av Heath Robinson än av den moderna, datorstödda teknologiåldern. Vi behöver en tydligare definition av vad vi vill ha! Vad är en gemensam utrikespolitik och vad skall den försöka uppnå? Vi har ingen uppfattning om vad vi definierar som gemensam svårighet eller gemensam utmaning och vi har inget begrepp om vad som är ett gemensamt angreppssätt. Hur kan någon fatta beslut om en strategi för Albanien när ministerrådet har 15 olika informationsdokument? Man kan inte ens börja ta itu med problemet. Så länge som de nationella regeringarna fortsätter att ge instruktioner till sina tjänstemän kan vi inte få en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Detta är anledningen till att vi behöver en analysenhet, vilket jag hoppas att vi skall få i Amsterdam. Det är också anledningen till att vi behöver mer sammanhållning vid finansieringen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Att tigga bidrag och flytta saker från en pelare till ett annat område är inte det bästa sättet att hantera frågan. Jag hoppas att den interinstitutionella överenskommelsen införlivas i Amsterdamfördraget och inte för tidigt!
Vi behöver en struktur för beslutsfattande som respekterar den känsliga nationella suveräniteten och att vissa av frågorna är känsliga för våra medlemsstater, men som ändå tillåter oss att göra framsteg. Tanken om konstruktiv röstnedläggning och utvidgad majoritetsomröstning inom gemensamt överenskomna strategier är ett nytt sätt att gå framåt.
Vissa av dessa frågor kommer att tas upp på regeringskonferensen. Det som inte kan tas upp är avsaknaden av politisk vilja. Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens största skamfläck är det som hände i Mostar och det som hände Koschnick, som var vår administratör i Mostar. Ministerrådet svek honom, vilket berodde på att det saknades politisk vilja. Det vi måste bygga upp är en politisk vilja. Vi måste förbättra parlamentets roll i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Efter att ha sagt detta, är jag glad över att Spencer varit kritisk mot parlamentet. Hur kan rådet lita på oss och ta oss på allvar om vi inte är kapabla att lämna samstämmiga rekommendationer och om vi i brådskande ärenden är slarviga och motsägelsefulla? Vi måste granska oss själva om vi verkligen skall kunna spela en avgörande roll vid utvecklingen av utrikes- och säkerhetspolitiken.

Van den Broek
Fru ordförande, jag hoppas att när jag också lägger till mina komplimanger till dem från många talare för betänkandet från herr Spencer, att det också välmenande kommer fram efter de inledande orden från herr Titley. Jag tror nämligen att herr Spencer i sitt mycket gedigna betänkande har givit en ganska träffsäker analys av bristerna i den Europeiska unionens utrikespolitik och också gjort analyser på vilket sätt det skulle kunna förbättras. I den meningen, och också efter morgonens debatt om regeringskonferensen, skulle man kunna säga att det tydligt håller på att växa fram en enhällighet och på vilket sätt i alla fall förbättringar skulle kunna införas när det gäller instrumentet för den gemensamma utrikespolitiken. När det gäller det, är vi i lika spänd förväntan, tror jag, som detta hus är på resultaten från toppmötet i Amsterdam där det efteråt måste framgå i vilken utsträckning fördraget givit oss ett antal instrument och förbättringar av procedurer och strukturer som ger någon möjlighet till en verkligt mer effektiv, mer framgångsrik, mer slagfärdig gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som av så många här i dag har begärts.
Utan att på något sätt vilja skada den kritik som med rätta kan riktas mot den gemensamma utrikespolitiken skulle jag å andra sidan också vilja varna för tendensen som kanske finns att mer eller mindre tillskriva alla internationella konflikter som nu ännu rasar och allt elände som nu finns i världen, den Europeiska unionens hjälplöshet eller bristen på möjligheter att inom överskådlig tid göra ett slut på det.
Tyvärr kan man också nämna många exempel där stora länder, världsmakter med mycket stor diplomatisk, militär och ekonomisk kapacitet, inte på en gång har kunnat göra ett slut på, om det nu är konflikten i Mellanöstern eller konflikter i Centralafrika. Till det skulle jag vilja tillägga att när det gäller unionens utrikespolitik, lyckligtvis skulle jag säga, också finns många positiva element att nämna. Inte bara att vi är den största internationella donatorn och inte bara att Europa verkligen förklarar sig internationellt solidariskt med eländiga situationer i länder och hos människor i världen. Inte endast och allena att vi också är beredda när det gäller det att förklara för våra medborgare varför det är nödvändigt att fortsätta att göra enorma internationella ansträngningar för återställande och återuppbyggnad i före detta Jugoslavien där vi då politiskt och diplomatiskt blev efter, men där vi nu i varje fall står främst för att försöka att verkligen konsolidera Dayton-freden. Vi har när det gäller hela vår strategiska omgivning, Östeuropa, tidigare Sovjetunionen, Medelhavet, Mellanöstern reviderat våra förbindelser med vart och ett av länderna och förstärkt banden.
Detsamma gäller i fråga om ett land som diskuterats mycket i detta hus, Turkiet, som vi för två år sedan slöt en tullunion med och med vilken vi fortfarande försöker att få närmare förbindelser men för vilket då också mycket tydliga och konkreta steg från ett land som Turkiet är nödvändiga och ingen dom på 21 år mot en politisk aktivist som tar ner en flagga från en byggnad.
Kort sagt, det finns också positivt att säga om unionens utrikespolitik. Men jag kommer tillbaka till utgångspunkten och i realiteten kärnan i betänkandet från herr Spencer, och det är - och det har poängterats av herr Titley senast ännu en gång - att vilka strukturer eller procedurer som sedan kommer att avtalas i Amsterdam, så kan det aldrig gälla som en ersättning för verklig politisk vilja för att verkligen försvara gemensamma intressen gemensamt. På den punkten har man tydligen blivit efter.
Jag skulle då här slutligen, fru ordförande, också vilja utstöta detta nödrop. Jag tror att det skulle vara bra om alla våra medlemsstater än en gång bokstavligen också skulle vilja läsa igenom de befintliga unionsfördragen på punkten gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och sedan också tillägna sig kommissionsordförande Santers uttalande från i morse att pacta sunt servanda , och att det i Maastricht år 1991 med totalt instämmande från alla medlemsstater helt uttryckligen avtalades att man inte bara skulle sträva efter gemensam utrikespolitik, utan också mot en säkerhetspolitik med en i sinom tid gemensam försvarspolitik och alla instrument som då också hör till det, och påpekanden som gjorts i detta hänseende om förstärkningen av den Västeuropeiska unionen och att skaffa sig instrument som också kan användas och utöva tryck där diplomatin annars hotar att misslyckas, också de förtjänar, tror jag, hel och full uppmärksamhet.
Ordförande, jag avslutar med att ännu en gång uttala min stora värdering, med adress herr Spencer och att uttala hoppet att det också under kommande år ges oss flera tillfällen att utbyta tankar i utskottet för utrikesfrågor, säkerhets- och försvarspolitik och också i plenum, om den Europeiska unionens gemensamma utrikes och säkerhetspolitik.

Ordföranden
Vi tackar kommissionären så mycket!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Förbindelserna mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0179/97) av Neyts-Uyttebroeck för utskottet för institutionella frågor om förbindelserna mellan Europaparlamentet och nationella parlament.

Neyts-Uytterbroeck
Sedan Maastrichtfördraget har den Europeiska unionen slagit in på en äkta politisk väg. Ratificeringsprocedurerna som följde, visade sedan hur starkt ropen på adekvat ansvarsskyldighet verkligen är. Det ropet har aldrig försvunnit och de föreliggande fördragsändringarna kommer bara att förstärka det. Eftersom de är de valda representanterna för unionens folk fyller de nationella parlamenten och Europaparlamentet en nyckelroll i utövandet av demokratisk kontroll på lagstiftningen och andra aktiviteter från unionen. Kvalitén på förbindelserna mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten är då också av avgörande vikt för unionens demokratisk halt. Om de blir varandras rivaler, så kommer demokratin att lida av det. Erkänner de dock att de har en gemensam uppgift, då kan demokratin segra.
Denna övertygelse kollegor har varit min ledstjärna under året som har gått mellan min utnämning som föredragande om förbindelserna mellan vårt parlament och de nationella parlamenten och i dag. Att övertyga er var inte så svårt. Att få bifall hos de nationella parlamenten var och förblir mindre självklart. För, så som det finska parlamentet har sagt, våra relationer är samtidigt ömsesidigt konkurrerande och ömsesidigt kompletterande. Kompletteringen består häri att vi, Europaparlamentet, granskar verksamheter från kommission och råd och att de nationella parlamenten granskar sina nationella regeringar och kontrollerar dem när dessa uppträder i EUegenskap.
Det verkar självklart, men är det inte på långa vägar, för hela stycken EU-lagstiftning, nästan halva budgeten åstadkoms utan adekvat parlamentarisk kontroll för att inte tala om andra och tredje pelaren där till nu knappast parlamentarisk, med andra ord demokratisk, tillsyn är möjlig.
I den sista raka linjen efter regeringskonferensens avslutning, formulerar min resolution därför några grundläggande krav, för det första: att ta upp öppenheten och transparensen i fördragen som allmän princip för unionens alla institutioner. Bara det, kollegor, skulle kunna mildra misstroendet från den allmänna opinionen, om inte gradvis hjälpa till att få bort den. För det andra: förstärkningen av Europaparlamentets befogenheter och säkert att inrätta medbestämmande för alla rådsbeslut som måste fattas med kvalificerad majoritet. För det tredje: de fördragsrättsliga skyldigheterna att meddela alla pre-lagliga och lagliga texter i tid till de nationella parlamenten, så att de åtminstone förfogar över fyra veckor för att lämna sina synpunkter innan rådet beslutar. För det fjärde: förstärkningen av samarbetet mellan unionens parlament genom bättre strömlinje på COSAC genom tidigt meddelande till parlamenten om lagstiftningsprogram från kommissionen, genom att tillerkänna ömsesidiga faciliteter och genom att organisera och besluta om elektronisk multilateral kommunikation.
De föreliggande förslagen till regeringskonferensen kommer delvis denna fråga tillmötes. Jag hoppas att förslagen inte kommer att försvagas i den sista raka linjen, utan tvärtom, att de kommer att förstärkas. Jag inser också, ordförande, kollegor, att mitt betänkande och resolution endast utgör en etapp i relationen mellan vårt parlament och de nationella parlamenten, för de kommer säkert alltid att åtminstone vara något besvärliga. Därför hoppas jag att vi inte kommer att försumma dem, utan vårda dem.
Slutligen ordförande, kollegor, skulle jag vilja använda mina sista trettio sekunder till att tacka de som hjälpt och bistått mig vid upprättandet av detta betänkande, för jag har naturligtvis inte gjort det själv. Jag skattar mig mycket lycklig att jag har kunnat räkna med stöd från tjänstemän vid utskottet för institutionella frågor, från mina egna medarbetare och från många kollegor.

Corbett
Fru ordförande, på den socialdemokratiska gruppens vägnar tackar jag föredraganden. Vi har haft ett utmärkt samarbete i utskottet och den socialdemokratiska gruppen kommer att stödja hennes förslag till resolution vid omröstningen.
De nationella parlamenten och Europaparlamentet är, och måste utgöra, komplement till varandra. Vi måste stå emot försök från europaskeptiker och diverse nationalister från extremhögern att sätta upp de nationella parlamenten och Europaparlamentet mot varandra. Det är en kompletterande roll eftersom de nationella parlamenten deltar i de nationella huvudstäderna när det gäller att kontrollera, granska och övervaka de ministrar som representerar landet i rådets sammanträden i Bryssel.
De har alla olika tillvägagångssätt som de har utvecklat i enlighet med sina konstitutionella traditioner. Jag hyser inga tvivel om att några av dessa sätt kan förbättras. Det är upp till dem. Men hur bra de än är kvarstår faktum att hur bra det nationella parlamentets granskning än är, har vi fortfarande en separat granskning av femton olika nationella parlament, alla granskar en medlem i rådet. Detta gäller både den skandinaviska modellen där ministern inställer sig hos det behöriga parlamentsutskottet när han eller hon är på väg till flygplatsen från ett sammanträde med rådet, en mycket sträng form av granskning, eller någon av de andra metoder som vi har utvecklat.
Det är här som Europaparlamentets roll kommer in i bilden. Någon måste ansvara för rådet som ett samlat organ, som en institution som fattar beslut på europeisk nivå som en europeisk institution. Och det är det viktiga med medbeslutandeförfarandet - att ett parlamentariskt organ som väljs genom direkta val på europeisk nivå samarbetar med rådet. De två rollerna kompletterar därför varandra och i fördraget bör vi se till att de två rollerna skiljs åt. Vi kan stödja de kompromisser som regeringskonferensen tycks leda till. Det handlar om att vidta åtgärder som skulle underlätta den nationella kontroll som nationella parlament måste utöva genom bättre tidsfrister och ökad rörlighet för dokument, vilket ger dem tillräckligt med tid att ta itu med frågorna.
Ännu viktigare än det här i regeringskonferensen är en närliggande fråga, nämligen att utvidga omröstningen med kvalificerad majoritet. Med enhällighet i en utvidgad union med ett 20-tal medlemsstater kommer det inte att finnas några beslut för någon att granska och kontrollera. Det kommer inte att finnas någonting för de nationella parlamenten eller för Europaparlamentet att behandla, eftersom det kommer att råda handlingsförlamning. Om vi inte utvidgar omröstningen med kvalificerad majoritet i det nya fördraget till att åtminstone omfatta hela gemenskapslagstiftningen, finns det ingen anledning att diskutera det bästa sättet att genomföra nationell granskning eller Europaparlamentets granskning. Den frågan måste man ta itu med på regeringskonferensen.

Méndez de Vigo
Fru ordförande, jag tror att framgången för Neyts-Uyttebroecks betänkande, som antogs med stor majoritet i utskottet, beror på att den har rätt inriktning. Varför? Därför att den utgår från ett konstaterande: Europaparlamentet och de nationella parlamenten representerar de europeiska medborgarna och som Corbett sagt behöver vi inte ta strid för någonting, vi måste fortsätta på samma väg vad gäller kontrollen och den lagstiftande verksamheten. Detta betänkande, där stödet från de nationella parlamenten tas upp, sådant som det sammanställdes vid konferensen för organ med ansvar för EG-angelägenheter i gemenskapens parlament vid sammanträdet i Dublin, till vilket Europaparlamentets sambeslutande når i bestämmelser av lagstiftande natur, går alltså i rätt riktning.
Vad kan vi alltså göra för att gå vidare i denna rätta riktning? Jag anser att Neyts-Uyttebroecks betänkande i detta sammanhang innehåller konkreta förslag, förslag som förbättrar den politiska kontroll som de nationella parlamenten utövar på gemenskapslagstiftningen inom sina egna behörighetsområden, det vill säga området med de nationella parlamenten, och den regeringskontroll de utövar på samma regering som, vilket vi vet, också har sin plats i ministerrådet.
Neyts-Uytterbroeck ställer också mycket konkreta förslag rörande hur man skulle kunna förbättra kontrollen från Europaparlamentets sida och slutligen över samarbetet mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten.
Föredraganden erkänner själv i sitt betänkande, fru ordförande, att förslagen inte är spektakulära, och detta är sant, de är inte spektakulära, men de styrs av sunt förnuft, de leder i rätt riktning, de framhäver vad de nationella parlamenten tillsammans med representanter från Europaparlamentet, och jag vill uttrycka min vördnad till vice ordförandena Fontaine och Imbeni, som representerar oss i nämnda forum, har överenskommit i konferensen för organ med ansvar för EG-angelägenheter i parlamenten inom gemenskapen. Förslagen leder alltså i den riktning jag tidigare framfört som den rätta.
Jag vill också gratulera föredraganden för hennes utmärkta arbete, för hennes konkreta förslag, där hon sammanställt de nationella parlamentens inställning, som framkommit vid den audiens frågestund som hölls i Bryssel för några veckor sedan. Det är med texter som denna, som inte är spektakulära, som byggandet av Europa går framåt steg för steg.

Garosci
Fru ordförande! Det vi diskuterar idag är inte ett förslag om att föra över befogenheter från de nationella parlamenten till Europaparlamentet, snarare tvärtom! Förslaget gäller istället att utveckla bättre förbindelser och en bättre synergism mellan de båda församlingarna, med ett väl definierat mål: att förbättra representationen för medborgarna, som från att ha varit nationellt inriktade måste känna sig mer och mer som européer. Oundvikligen kommer besluten att i allt högra grad passera Strasbourg och Bryssel, men det kommer att ske parallellt och komplementärt i förhållande till de beslut som fattas i de enskilda medlemsstaterna. På så sätt vill vi knyta de båda institutionerna, den nationella och gemenskapens, närmare varandra när det gäller värderingar, analys, mål och framför allt prioriteringar.
I detta sammanhang måste regionerna spela en avgörande roll, även genom en bättre placering av den ansvariga institutionen Regionkommittén.
Europaparlamentet är berett att samarbeta direkt med de nationella parlamenten. Låt oss hoppas att detta sker. För att det skall kunna ske i realtid, så skulle det vara mycket användbart, vilket också krävs i betänkandet och av föredraganden som vi tackar, om man kunde upprätta elektroniska förbindelser mellan varje politisk grupps och varje ledamots europeiska och nationella parlament och respektive utskott. Vi arbetar tillsammans för att förenkla lagstiftningsproceduren, vi arbetar tillsammans med att göra viktiga samhällsinsatser och framför allt arbetar vi tillsammans för att medborgarna skall förstå varför de båda största institutionerna som företräder dem existerar och hur de fungerar!

Goerens
Fru ordförande, jag har just lämnat in ett ändringsförslag som behandlar det huvudförslag som jag formulerade i ett betänkande om samma problematik som var avsett för den luxemburgska premiärministern, dvs. att känna till beviljandet av en besvärsrätt för de nationella parlamentet om ogiltigförklaring av gemenskapsakter på grund av maktmissbruk eller annat allvarligt motiv i enlighet med bestämmelserna i artikel 173.2 i EG-fördraget.
I själva verket måste man ofta konstatera att de nationella parlamenten i stor utsträckning hållit sig utanför allt som planeras på den europeiska lagstiftande nivån, innefattande områden som faller under deras ursprungliga befogenheter i fråga om konstituerande makt, något som skapar allvarliga problem i det klimat av misstroende mot den europeiska integrationen som råder i de flesta medlemsstater. Min avsikt är därför att föreslå vad man kallar på tyska "ein Vorschlag zur Güte ", dvs. en idé som kan dämpa meningsskiljaktigheter, att motarbeta känslan av frustration och maktlöshet som de nationella parlamenten ofta upplever med hänsyn till Europabygget.
Då vi befinner oss i ett system för delegering av befogenheter är det endast rättmätigt att de som delegerar även har möjlighet att kontrollera om de befogenheter som på detta sätt har tilldelats gemenskapsinstanser har eller inte har använts effektivt och inom ramen för de tilldelade delegationerna. Det är således främst för att undvika en olycklig överdriven ökning av befogenheter med fria händer som jag föreslår att de nationella parlamenten blir parter i Europeiska unionens jurisdiktionssystem i samma egenskap som de nationella regeringarna och unionens institutioner.

Miranda
Fru ordförande! Också vi uppskattar det arbete som utvecklats för utarbetandet av detta betänkande, och vi samtycker med mycket av det som sagts fram tills nu.
Hur som helst skulle jag vilja understryka följande: jag tror att man i detta betänkande inte gått så långt som det skulle ha varit nödvändigt, särskilt vad beträffar två aspekter som jag tycker är grundläggande, och som vi en dag måste lösa. Första aspekten: med överföringen av befogenheter från den nationella sfären till den gemensamma uppkom situationen med det traditionella beroendet hos den exekutiva makten i förhållande till den legislativa. Den legislativa makten har koncentrerats till de exekutiva. Denna fråga måste lösas. Den andra frågan, som är helt verklig, det effektiva bortmotandet av medborgarna från de lokaler där besluten tas.
Dessa två frågor, som har mycket att göra med vad vi normalt kallar "de demokratiska underskotten ", måste konfronteras och, enligt min åsikt, måste det till en förstärkning av de nationella parlamentens roll. Europaparlamentet, vilket redan sagts och vilket är helt klart utgör ett komplement. Det måste till en förstärkning av de nationella parlamentens roll, särskilt på områden som inte endast berör befogenhetskontrollen, utan också den lagstiftande nivån. Jag tror att frågan om en sammanslutning av de nationella parlamenten på gemenskapens beslutsprocessnivå är en fråga av särskild vikt, vilken det nog är nödvändigt att fundera över.

Van der Waal
Värdet av betänkandet från fru Neyts ligger framför allt i uppmärksamheten som fästs på den viktiga funktionen som de nationella parlamenten fyller i den Europeiska unionen. Som europaparlamentariker måste vi erkänna att medborgarna fortfarande alltid känner sig mest knutna till sina nationella parlament eftersom de står närmare dem och är rotade i historien och traditionen i deras egna länder. Förstärkningen av demokratin i unionen måste därför i första hand sökas i uppvärderingen av rollen för de nationella parlamenten inom det europeiska ordningen.
Även om förstärkningen av den nationella parlamentariska kontrollen på europeisk lagstiftning är en fråga för parlamenten själva, kan det dock på europeisk nivå vidtas ett antal åtgärder för att öka deras delaktighet. Betänkandet Neyts innehåller för detta ett stort antal värdefulla idéer. Det är glädjande att förslagen, så som att bättre informera de nationella parlamenten om europeiska angelägenheter, kan återfinnas i protokoller om de nationella parlamentens roll, som föreslagits av det nederländska ordförandeskapet med tanke på toppmötet i Amsterdam.
Samtidigt konstaterar vi att betänkandet har ägnat för lite åt Europaparlamentets bristfälliga demokratiska legitimitet. För mycket förväntas av förstärkningen av Europaparlamentets befogenheter. Europaparlamentet väljs visserligen direkt av medborgarna, men en större roll för parlamentet gör avståndet mellan unionen och medborgarna inte mindre. Medborgarna kan ju svårligen känna igen sig i ett parlament, där den nationalpolitiska pluriformen svårligen tränger igenom och där redan talbarriären omöjliggör en riktig politisk debatt. En väl fungerande demokratisk representation av ett så stort antal medborgare, språk och kulturer, genom Europaparlamentet i Bryssel och Strasbourg kommer därför definitionsmässigt fortsätta att vara problematisk.
Därför bör den politiska föredragningslistan hos den Europeiska unionen fortsätta att vara begränsad till uppgifter som i jämförelse till nationella åtgärder, har ett tydligt mervärde. Det kommer att vara det bästa bidraget till minskningen av avståndet mellan medborgaren och den europeiska politiken och minskning av den demokratiska bristen.

Vanhecke
Fru ordförande, föredragande, vår värderade kollega fru Neyts, som jag genom detta från andra sidan barrikaden ändå gratulerar hjärtligt till ett betänkande, som jag själv inte är enig med, har enligt min åsikt orätt när det gäller tanken att den så kallade demokratiska bristen kan motarbetas bland annat genom att ge denna institution, Europaparlamentet, mer makt.
Enligt min åsikt är de europeiska folkskillnaderna, språkskillnaderna, kulturskillnaderna, de politiska skillnaderna så stora - och jag betraktar dessa skillnader som en rikedom som måste försvaras - att en större makt för denna eller vilken annan federal institution det än må vara, skulle betyda ett steg framåt för likriktning. Jag fastställer till exempel i mitt eget land Flandern att i det flamländska parlamentet är alla politiska partier emot att bara så där införa en europeisk rösträtt.
Nåväl, protesten från ett helt folk hörs inte ens i detta Europaparlament, än mindre är den respekterad. Om man vill tala om en demokratisk brist, har man där ett exempel som kan räknas med, anser jag.
Därför min begäran, bland annat för vikten av att behålla alla medlemsstaters vetorätt med hoppet om att mitt eget land, Flandern, så snabbt som möjligt kan bli en medlemsstat i den Europeiska unionen.

Fayot
Fru ordförande, vi vet att det finns en olustig stämning mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet. De första klagar på att de är nedklassade till nivån för registrering av beslut som fattats på annat håll, bl.a. framförallt i Europaparlamentet. Vad avser det sistnämnda bör man bibehålla eller snarare öka dess demokratiska befogenheter, något som de nationella parlamenten ibland inte ser på med blida ögon, då de fruktar bli mindre inflytelserika.
Inför denna stämning tror jag att Neyts betänkande klargör problemet på ett utmärkt sätt och visar att Europaparlamentet och de nationella parlamenten har samma strid att utkämpa: demokratiseringen av Europa. Detta betänkande visar framförallt att i stället för rivalitet måste man tala om komplementaritet, de nationella parlamenten har till sitt förfogande ett enormt fält i träda att odla. Det innefattar all lagstiftande verksamhet i rådet och i de nationella regeringarna liksom hela fältet för samarbete på mellanstatlig nivå.
Emedan jag själv har stått inför problemet nationellt parlament mot Europaparlamentet kan jag vittna om svårigheten för de nationella parlamenten att engagera sig i den europeiska politiken. Vid sidan av ett litet antal ledamöter som är mycket invecklade i den europeiska politiken intresserar sig den stora massan nationella ledamöter relativt lite för detta, inte av brist på politisk vilja men på grund av en hel rad praktiska skäl. Ofta har de nationella parlamenten dessutom inte tid eller medel för att följa utvecklingen av de europeiska akterna. Många frågor är komplicerade, byråkratiska i Europa, och vi förmodar att ett förenklat fördrag kommer att dröja. Öppenhet har inte varit nyckelordet i Europabygget.
Allt som kan underlätta de nationella parlamentens arbete bör således göras men jag skulle i alla fall vilja varna för en tendens som visat sig i vissa länder och i vissa nationella parlament och som består i att vilja skapa en ny institution härstammande från de nationella parlamenten. En ökning av antalet parlament har alltid medfört en tillbakagång snarare en ett demokratiskt framsteg, varje kammare tenderar att utveckla sitt eget liv och att vilja hävda sig till skada för de andra.
Låt oss, herr ordförande, försöka komma överens, att samarbeta, att respektera vars och ens befogenheter och att underlätta vårt respektive arbete. Ännu en gång ett utmärkt betänkande av Neyts som bidrar mycket till detta.

Kristoffersen
Herr ordförande, jag måste säga, att jag fortfarande när jag reser runt upplever att det finns två Europa. Det är ett institutionernas Europa, som består av kommissionen och ministerrådet, men också parlamentet, å ena sidan och så invånarnas Europa å den andra sidan. Det upplever jag också här kort innan regeringskonferensen skall avslutas i Holland. Alltså existerar fortfarande problemet om förståelsen av den allmänna opinionen. Också det så kallade EU-språket är nu som tidigare en barriär för invånarna. EU-språket är i mycket liten grad fängslande, och det är våldsamt präglat av alla möjliga bokstavsförkortningar. Man har vissa stunder intrycket av att institutionerna befinner sig i några rymdskepp ovanför jordklotet, och så kommunicerar de med varandra på ett speciellt kodspråk. Man kan mycket väl uppfatta det här nere på jorden, men man kan inte förstå vad det handlar om, för det vimlar av subsidiaritet, variabel geometri och kommittésystem och annat liknande. Resultatet bli också att man finner det ointressant och ibland rent ut sagt tråkigt. Det gör man också på redaktionerna runt om. I detta sammanhang är det viktigt att speciellt peka på de nationella parlamentens roll, så att de nationella parlamenten helt enkelt upptäcker Europa. De nationella parlamenten står trots allt närmare invånarna än Europaparlamentet, så det handlar också om att använda sig av de nationella parlamenten för att göra det hela mer närvarande för medborgarna. Det är nödvändigt, vilket också kraftigt betonades här i dag. Och allt detta säger jag med erkänna att det som vi betraktar som nationell inrikespolitik i väsentlig grad också blivit europeisk inrikespolitik, och i förlängningen av detta erkännande är det viktigt att få de nationella parlamenten involverade i ett europeiskt sammanhang, så att de inte bara hänger där som satellitstationer. Därför ger jag mitt stöd till det nu föreliggande betänkandet, som är ett gott och praktiskt bidrag till en förstärkning av de nationella parlamentens roll också i förhållande till Europaparlamentet.

Féret
Herr ordförande, av ett betänkande som man vill införa som en del i det storslagna arbetet med att bygga Europa förväntar man sig en lovsång. Men vi känner att vi endast får lyssna till en refräng, upprepad 15 gånger, om det demokratiska underskottet!
De gamla partierna har upptäckt att detta är refrängen för 1997, liksom man året innan upptäckte att refrängen som sjöngs 1996 handlade om hur dåligt rättsväsendet och institutionerna fungerade. Den refrängen kom man på i Belgien sedan man övergett dödsstraffet och därefter fått gräva upp kropparna av fyra små flickor.
Kära liberala kollegor och landsmän, ni vet mycket väl att om man i dag talar om demokratiskt underskott är det närmast löjligt. Till exempel tolererar majoriteten av de europeiska parlamentsledamöterna och de federala parlamentsledamöterna i Belgien att valen i vårt land, vare sig de är nationella eller europeiska, blir systematiskt uppgjorda i förväg. Detta sker för det första med hjälp av skattebetalares pengar som alla partier mottar, utom mitt parti Nationella fronten. För det andra sker det med hjälp av media i ett Belgien där pressen är fri men subventionerad. För det tredje sker det med hjälp av rättsväsendet som utan motiv avlägsnar Nationella frontens lista i senaten och varför inte i morgon i Europaparlamentet. För det fjärde med hjälp av den befogenhet som regelbundet kastar militanta i mitt parti i fängelse därför att de har ambitionen att städa bort en korrumperad, politisk klass. Slutligen låter de folket komma till tals.
Men kanske kommer jag ändå att rösta för Neyts betänkande därför att det är lika vackert som meningslöst.

Hager
Herr ordförande, ärade kollegor! Mitt ceterum censio har överhuvudtaget ingenting med Kartago att göra. Det riktar sig istället mot bristande öppenhet, bristande närhet till unionens medborgare och den befintliga bristen på demokrati. Jag skulle mot denna bakgrund uppriktigt vilja gratulera föredraganden. Även om jag inte på alla punkter delar hennes åsikter, har jag emellertid redan i utskottet beundrat henne för att hon utarbetat det föreliggande betänkandet med mycken omtänksamhet, med en god blick för det väsentliga, liksom också med mycket tålamod.
Enligt min åsikt kommer i framtiden accepterandet av den europeiska tanken, vars utformning man verkligen kan ha olika uppfattningar om, att i hög grad bero på bemästrandet av de i betänkandet angivna problemen. Enbart en förstärkt demokratisk kontroll, framför allt ett fungerande inlemmande av de nationella parlamenten, kan säkerställa överföringen av denna tanke till medborgarna i de enskilda medlemsstaterna. Utan dessa föreslagna förbättringar däremot kommer den befintliga europaskepsisen att tillta ytterligare och det utan påverkan av de av Corbett kanske av vana nämnda rättigheterna.

Van den Broek
Ordförande, den Europeiska kommissionen har åsikten och har också flera gånger uttryck den, att de nationella parlamenten har en viktig roll att spela vid demokratiseringen, också av gemenskapen. Därför är betänkandet från fru Neyts av yttersta vikt. De nationella parlamentens roll är viktig, främst eftersom de måste ratificera ändringar av fördraget och senare godkänna av rådet fattade viktiga beslut. För det andra kan de nationella parlamenten bidra till att minska den demokratiska bristen genom den demokratiska tillsynen som de utöver på sina egna regeringen. Det är viktigt på de områden där beslutsprocessen i huvudsak förblir en regeringskonferens-angelägenhet, så som till exempel på området gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och också på området justitia och inrikesfrågor, där Europaparlamentets roll, blir för begränsad, också enligt den europeiska kommissionens bedömning.
Väl informerade nationella parlament kan spela en viktig och nyttig roll under den nuvarande avgörande debatten om den europeiska integrationen. Det kan inte nog understrykas att det är viktig att därvid engagera de nationella parlamenten så nära som möjligt och absolut inte utestänga dessa och att göra dem till värdefulla och värderade kompanjoner som har intresse av denna process. Det betyder inte att vi skall göra beslutsprocessen ännu mer invecklad, fördröja den än mer genom att skapa nya institutioner och strukturer skall fördröja den genom.
Av alla dessa anledningar kan jag gärna instämma med det politiska budskapet som tagits upp i betänkandet från fru Neyts och som tydligt framgår från överväganden där bland annat fastställs att nu på regeringskonferensen och andra ställen måste ett antal åtgärder vidtas för att förstärka rollen från unionens medlemsstaters parlament och för att maximera deras kollektiva inflytande, med respekt för den unika institutionella ramen, utan att skapa nya formella strukturer eller urholka nationella grundlagsbestämmelser eller parlamentariska traditioner. Jag är fullständigt överens med det.
Tillåt mig att slutligen säga ett par ord om regeringskonferensen.
Det ser ur som om de nationella parlamentens roll kommer att utvidgas genom ett protokoll där två aspekter kommer att stå central. För det första måste de nationella parlamenten informeras bättre om unionens verksamheter genom utfästelser om - fru Neyts har också hänvisat till det - kommissionens grön- och vitböcker och också lagstiftningsförslag inom en period om fyra veckor. Den andra av dessa aspekter gäller den rådgivande rollen, som också hänvisats till tidigare, från COSAC. Den måste förstärkas, särskilt på området subsidiaritet och på området justitia och inrikesfrågor.
Vi är av åsikten att åtgärder för att förstärka tillsynen från de nationella parlamenten i huvudsak är en angelägenhet som måste förbli så för de nationella parlamenten själva och att detta kan hjälpa dem att uppfylla sin roll i unionen mer ändamålsenligt.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamot Van den Broek.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 12.00.

Rätts- och domsområde för att skydda ekonomiska intressen mot brottslighet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är de muntliga frågorna B4-0168/97 - O-0056/97, till rådet, och B4-0169/97 - O-0057/97 till kommissionen, från Theato för budgetkontrollutskottet och Bontempi för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om upprättandet av ett rätts- och domsområde för att skydda Europeiska unionens intressen mot internationell brottslighet.

Theato
Herr ordförande, fru minister, fru kommissionär! Med de båda muntliga frågorna anknyter vi till de insikter, som vunnits under utfrågningen i april avseende det rättsliga skyddet för EU-budgeten och därmed för skattepengarna. Samtidigt utgör de en kraftig maning till regeringskonferensen, att besluta om verksamma lösningar för bekämpning av bedrägerier. Utfrågningen har givit ett splittrat resultat. Å ena sidan finns det redan en rad hjälpmedel mot bedrägerier, korruption och den internationella kriminaliteten. Jag påminner om konventionen till skydd av gemensamma ekonomiska intressen, det första tillhörande protokollet avseende korruption hos EU-tjänstemän och det andra beträffande tvättning av pengar.
Ytterligare förslag ligger på bordet, t ex det från högnivågruppen beträffande internationell kriminalitet och kommissionens planerade gemensamma aktion mot den organiserade brottsligheten och korruption i allmänhet. Jag påminner om medlemsstaternas rapporter om de nationella rättsbestämmelserna avseende bekämpning av bedrägerier och slutligen om den anmärkningsvärda studien i en corpus juris avseende straffrätt och straffrättsliga processer, som kommit till på initiativ av parlamentet. Här står det klart, att den gyllene vägen till ett effektivt skydd av EU-ekonomin vore någon form av europeisk statsåklagarfunktion, som kunde eliminera hindren i samarbetet mellan de nationella rättsinstitutionerna, utan att därigenom skada deras suveränitet.
Alla dessa texter, förslag och utredningar bevisar allmänhetens starka känslor när det gäller missbruk av gemenskapens pengar och internationella bedrägerier. Men nu kommer vi till verkligheten. Den är full av besvikelser och motsägelser. Visserligen har vi i förvaltningsrätten genom förordningen om administrativa sanktioner och kontroller på plats uppnått en viss skyddsnivå. Men på det straffrättsliga området släpar vi långt efter.
Den inledningsvis nämnda, redan 1995 undertecknade konventionen och de båda tillhörande protokollen är ännu inte ratificerade. Ja, jag fruktar, att ratificeringen av alla medlemsstater blir allt mera osannolik. Därmed förblir texterna ord utan mening. Men även om alla medlemsstater ratificerar dem, uppnås därigenom automatiskt inget likvärdigt skydd av ekonomiska EU-intressen. Ty vissa medlemsstater har låtit veta, att deras rättsbestämmelser står redan i samklang med överenskommelsen. Att så inte är fallet bevisar deras egna nationella rapporter. Förutsatt dock, att ett korrekt förverkligande av konventionen skulle äga rum, skulle ändå harmoniseringen på lerfötter återstå. Ty en hel rad aspekter finns inte med, t ex förlikningsmetoder, preskription, informationsflödet från administrationen om jurisdiktion.
Klart är, att vi inte passivt kan vänta på en eventuell ratificering av de ändå svaga texterna. Initiativ måste tas utöver de nuvarande ramarna. Därför ställer vi följande krav: för det första måste medlemsstaterna ta sitt ansvar och senast till nästa år ratificera konventionen och de båda protokollen; för det andra ska kommissionen uppmanas, att komma fram med effektivare initiativ, om denna ratificering inte uppnås. För det tredje borde regeringskonferensen, vilket överenskoms redan i Dublin, förstärka EG-fördragets artikel 209a dithän, att parlamentet får medbeslutanderätt. För det fjärde borde texten i corpus juris göra det möjligt för kommissionen, att när det gäller straffrätt och straffprocessrätt stegvis komma fram med förslag, varvid hänsyn ska tas till de författningsrättsliga aspekterna i medlemsstaterna.
Slutligen riktar jag en vädjan till kommissionen och medlemsstaterna i form av en bestämd uppmaning, att till fullo utnyttja redan befintliga bestämmelser för bekämpning av bedrägerier på ett sådant sätt, att inte allmänheten eller vi parlamentariker hela tiden chockas av äkta eller förmenta subventionsskandaler.

Bontempi
Fru minister, fru kommissionär! Den debatt vi har begärt i de två muntliga frågorna är i verkligheten till för att ännu en gång från Europaparlamentet kunna ropa ut en varning vad gäller kampen mot den organiserade brottsligheten, som alla påstår vara prioriterad, men som är lite och dåligt utförd i verkligheten. Jag tror att analysen av den allvarliga motsättningen mellan vad som sägs och vad som görs är enkel. Kort sagt, vi står inför en kriminalitet, framför allt den internationella, som med god marginal har gjort att det juridiska, administrativa och institutionella ramverk som skapats för att bekämpa den har blivit föråldrat. Ställda inför den kriminaliteten upptäcker vi en oföränderlig och skrämmande situation: femton olika nationella system när det gäller material- och processrätten, som inte kan samarbeta sinsemellan på ett effektivt och snabbt sätt. Och det tjänar inte mycket till om man har undertecknat ett antal fördrag och konventioner om administrativt och juridiskt samarbete, när dessa instrument mycket ofta, som Theato påpekade, bara är livlösa bokstäver.
Om vi alltså på ena sidan har snabbhet och beslutsamhet - tyvärr på den kriminella sidan - så har vi på den andra sidan långsamhet, bristande kontinuitet och ineffektivitet. Efter den utfrågning som vi har haft, efter de larmsignaler som skickades ut av de sju europeiska domarna som utfärdade Genèveuppropet för bara ett år sedan, så är det uppenbart att vi, ställda inför dessa svårigheter eller denna impotens, måste fundera på nya instrument för att kunna göra Europa till ett rättssamhälle, nya instrument för den europeiska medborgaren i egenskap av bidragsgivare - när det gäller bedrägerier - men överhuvudtaget för den europeiska medborgaren när det gäller säkerhetsproblemen i mötet med den organiserade brottsligheten.
En del förslag har framkommit. Jag anser att vissa av dem absolut måste tas seriöst och vi måste på allvar fundera på hur de kan omsättas i praktisk handling, i konkreta föreskrifter: jag tänker på upphävandet av banksekretessen när det gäller internationella förfrågningar om hjälp, jag tänker på införandet av bestämmelser som skulle göra det möjligt för de europeiska domarna att vända sig direkt till sina kolleger, utan att först genomgå slingriga, långa och tröttsamma procedurer, jag tänker även på betydelsen av nya gemensamma brottsdefinitioner, framför allt inom området ekonomisk brottslighet.
I sanningens namn skall sägas, att under senare tid har vi verkligen antagit ett antal instrument. Låt mig påminna om att frånsett de finansiella besluten, så har något intressant hänt: när det gäller korruption har en konvention antagits, vi har meddelandet från kommissionen om politiken mot korruption i allmänhet, vi har detta viktiga initiativ från rådet om den organiserade brottsligheten. Dessutom diskuteras för närvarande en konvention om ömsesidigt juridiskt bistånd.
Vi undervärderar vare sig innehållet eller den politiska betydelsen av dessa dokument, men - låt mig stryka under detta - utan en verklig revolution, som sträcker sig bortom de traditionella instrumenten för internationell rättskipning och som även sträcker sig bortom den historiska nationalistiska tröghet som kännetecknar rättssystemen, så kommer det att bli mycket svårt för nya förordningar, även om de är bra, att ge goda resultat. När det gäller konventioner finns det ett oroväckande tecken: det finns många, men de bara ligger där, djupfrysta i väntan på att ratificeras, utan att fungera. Jag tror med andra ord att i och med dessa muntliga frågor och denna debatt, men framför allt med tanke på det som ligger framför oss - ratificeringen av konventionerna men framför allt regeringskonferensen och därefter de möjligheter som erbjuds i corpus juris - så har tillfället kommit att göra ett kraftfullt kvalitativt språng, att gå från deklarationer och proklamationer till handling.
Och det är just rätts- och skyddsaspekterna, förutom synen på medborgaren som bidragsgivare, som anger vilken väg vi skall välja. Det finns fyra olika spår att följa i arbetet, som beskrivs tydligt i betänkandet. Det första är reformeringen av den tredje pelaren: denna pelare är inte särskilt demokratisk och inte särskilt effektiv. Här förväntar vi oss viktiga resultat från Amsterdam, även om den text vi har fått se inte alls är tillfredsställande. Det andra är ett mycket ovanligt initiativ, som Europaparlamentet är berett att ta för att de djupfrysta konventionerna skall ratificeras. Det tredje gäller försök, åtminstone när det gäller gemenskapens finansiella åtaganden, med att tillämpa förslaget till gemensamma rättsregler och processregler som ryms i corpus juris . Även här - det måste sägas - gäller det att gå fram med fullständiga demokratiska garantier, garantier för jämlikhet mellan den anklagade och den anklagande, men något måste absolut göras i riktning mot gemensamma regler. Det fjärde spåret är att ge enheten för bedrägeribekämpning i uppdrag att samordna och lämna tekniskt stöd till de nationella rättsliga myndigheterna.
Detta är de fyra spår som Europaparlamentet pekar på. Vi är inte bara ett parlament som klagar, vi är också, när det gäller de här frågorna, ett parlament som anser sig ha genomförbara förslag. Vi hoppas innerligt, fru minister och fru kommissionär, att det som kommer ut av denna debatt och denna omröstning verkligen tas på allvar.

Sorgdrager
I budgetkontrollutskottet och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor har det diskuterats om att inrätta ett så kallat rättsområde för att kunna skydda den Europeiska unionens intresse mot internationell kriminalitet.
Ledamöterna fru Theato och herr Bontempi har frågat om detta. Ni anger härmed, tycker jag helt riktigt hur viktigt det är att bedrägeri bekämpas inom unionen. Jag håller med er. Bedrägeri som årligen kostar medlemsstaterna och medborgarna i unionen många miljoner ecu. Rådet och Europaparlamentet står bredvid varandra i kampen mot bedrägeri och kriminalitet. Rådet tycker därför också att det är viktigt att det fortlöpande sker tankeutbyte mellan rådet och Europaparlamentet. Det stimulerar ju i varje fall varandra.
Under det nederländska ordförandeskapet har tankeutbytet visat sig vara fruktbart. Jag har vid olika tillfällen haft förmånen att tala med ert parlaments ansvariga utskott om framåtskridandet av diskussionerna i den tredje pelaren och speciellt också området bekämpning av bedrägeri. Då har jag lyckligtvis kunnat konstatera att ert parlament också högt värderat denna information och dessa tankeutbyten. Jag är därför också glad att jag också i dag kan debattera denna fråga med er i plenum.
Frågorna som ledamöterna Theato och Bontempi konkret har ställt besvarar jag gärna. Dessutom kommer jag i svaret också att gå in på besluten som under nederländskt ordförandeskap fattats av rådet på området bedrägeribekämpning och på området organiserad kriminalitet i allmänhet.
Organiserad kriminalitet utgör verkligen i ökande omfattning ett hot mot vårt samhälle. Det blir allt svårare att upprätthålla ett värde som vi alla tycker är så viktigt. Upprätthållandet försvåras eftersom kriminalitet - och det vet vi också alla - allt mindre bryr sig om gränserna i medlemsstaterna rättsmakt. Kriminella blir därvid hjälpta av nya teknologier. Den fria rörligheten för människor, tjänster och varor gör det nödvändigt att medlemsstaterna utvecklar bättre metoder för att bekämpa ökande kriminalitet som är lika gränsöverskridande. Ändå har vi alla känslan av, ni, jag med, att vi ständigt ligger ett steg efter. För att låta Europa vara ett område för frihet, säkerhet och rättigheter är vi alla tvungna att förbättra förebyggande och bekämpning av den organiserade kriminaliteten. Så väl rådet som Europaparlamentet måste helt hänge sig åt det målet.
Det är också i ljuset av det som det på begäran av det Europeiska rådet i Dublin under nederländskt ordförandeskapet utvecklades en aktionsplan för ett europeiskt handlande för bekämpning av den organiserade kriminaliteten. Den aktionsplanen kommer att läggas fram för godkännande vid det Europeiska rådet i Amsterdam. Den 28 april diskuterade rådet justitia och inrikesfrågor i ett särskilt sammanträde aktionsplanen. Den diskussionen ledde till ett enhälligt stöd för innehållet i den planen från de ansvariga ministrarna för justitia och inrikesfrågor i unionen. Under detta rådets möte påpekade jag för mina kollegor vikten av en bra parlamentarisk och rättslig kontroll vid utarbetningen av åtgärderna för att bekämpa brott. Jag har tillställt er aktionsplanens text, och jag har med utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor - ni kommer säkert ihåg det - fört en fruktbar diskussion om de i aktionsplanen föreslagna åtgärderna. Det är för rådet en sporre att utarbeta aktionspunkterna i gott samarbete med Europaparlamentet.
Som ni vet, anger aktionsplanen ett stort antal åtgärder som tillsammans måste möjliggöra effektiv bekämpning av organiserade brott i Europa. Att det europeiska handlandet är nödvändigt, står utom all tvivel. Ni har här upprepade gånger begärt detta liksom att Europol snabbt skall bli operationellt. Jag är överens med er.
Jag skall inte uppehålla mig längre vid innehållet i aktionsplanen. Det är tillräckligt känt för er alla, tror jag. Men jag vill dock understryka vikten av denna plan. För, den ger ett ramverk där även bedrägerierna med finansiella medel i unionen skall angripas och som sådant anger jag byggstenarna för det europeiska juridiska rummet där medlemsstaterna kan samarbete optimalt vid gemensamma åtgärder mot organiserad kriminalitet.
Naturligtvis måste medlemsstaterna i det bistås av ett effektivt Europol. Enligt min åsikt är det detta regelverket med därtill hörande åtgärder, som båda frågeställarna talar om. Och då måste jag därvid tillägga att det naturligtvis har sina begränsningar genom den tredje pelarens struktur just nu. Det betyder också att rådet och Europaparlamentet ändå ofta kommer att tala om de separata åtgärderna som rådet skall utarbeta och jag litar egentligen på ett varaktigt konstruktivt samarbete mellan råd och parlament.
Jag vill dock tillägga här, i anslutning till det som fru Theato och herr Bontempi har sagt om den praktiska implementeringen av åtgärderna, det som jag gång efter annan har sagt: vackra texter, naturligtvis, men slutligen måste de texterna implementeras. Fördrag måste ratificeras och åtgärder måste implementeras. Staterna måste alltså göra det som de kan göra med de instrumenten.
Frågorna som är ställda till rådet, gäller särskilt att motarbeta bedrägeri med gemenskapspengar. Rådet fäster redan sedan några år stor vikt vid upprättandet av effektiva instrument. Den vikten har kommit till uttryck i det fleråriga arbetsprogrammet för samarbete inom området rätt och inrikesfrågor. Det framgår alltså att rådet verkligen menar allvar. Och det framgår också från faktumet att inom den nuvarande strukturen i unionsfördraget har man valt åstadkommandet av fördrag som det mest bindande instrumentet. Det är för rättspraktiken och för de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna en stor fördel. Tydligheten som det skapar om de ömsesidiga förpliktelserna kommer ju ett effektivt samarbete bara till godo.
Ändå finns det också en viktig nackdel som frågeställarna, helt riktigt har påpekat. Än en gång säger jag här: ikraftträdande är beroende av slutförandet av de nationella ratificeringsprocedurerna. Naturligtvis är det så att de konstitutionella procedurerna utgör ryggraden i våra parlamentariska demokratier. Det är ett faktum. Men att det måste ske snabbt, låt det vara tydligt.
På den punkten ber man då också om att medlemsstaterna skall uppmuntras till att skynda på ratificeringen av fördraget om skyddet av gemenskapens finansiella intressen med det första protokollet. Rådet har uppfyllt den begäran genom att fullständigt skriva under rekommendationerna från aktionsplanen. Och däri anges konkret att instrumenten senast måste träda i kraft i mitten av 1998.
Det andra protokollet vid fördraget behandlades under mötet som rådet justitia och inrikesfrågor höll sistlidna 26 och 27 maj. Där uppnådde vi då ett politiskt avtal när det gäller alla kvarvarande frågor. Det andra protokollet som jag talar om, har regleringar när det gäller juridiska personers ansvar, straffrättsliga eller administrativa sanktioner på grund av korruption eller bedrägeri, bestraffning av tvättning, beslag av och konfiskering av olaga erhållen fördel genom bedrägeri och korruption och slutligen att stimulera samarbete mellan kommission och råd på detta arbetsområde. Jag fäster vikt vid att understryka vikten av juridiska personers ansvar, vilket är en nyhet i den Europeiska unionens regleringar. Det har lett till att texten nu görs färdig för undertecknande och jag förväntar att det undertecknandet även kan komma att ske under nederländskt ordförandeskap.
Domsområdet kommer inte att åstadkommas endast med detta fördrag, och det anger också frågeställarna. Rådet tycker också det och det framgår av aktionsplanen.
Jag skulle inte informera er optimalt om jag inte informerade er om andra resultat som vi nått under nederländskt ordförandeskap. Under rådet justitia och inrikesfrågor undertecknades avtalet för bekämpning av korruption från tjänstemän hos den Europeiska unionen och medlemsstater. Också detta instrument måste vi tillerkänna stort värde vid kampen mot bedrägeri och korruption. Arbetet med förslag till överenskommelse om ömsesidig rättshjälp i brottmål - också en mycket viktig fråga - kunde inte helt avslutas, men har framskridit substantiellt.
Dessutom har ett antal informerande rapporter blivit klara, till exempel när det gäller fördraget om skydd av gemenskapens finansiella intressen och avtalet om utlämning, varigenom de nationella ratificeringsprocedurerna i varje fall kan påskyndas.
Alla instrument som jag har kunnat diskutera, bildar tillsammans med ramverket som genom aktionsplanen erbjuds den bästa vägen för att komma fram till ett effektivt skydd av unionens finansiella intressen. Därvid går åtgärder mot korruption och bedrägeri hand i hand med andra åtgärder för bekämpning av organiserad kriminalitet. Det återstår mycket arbete att göra, det kommer nog också att tillsvidare vara så, och Europaparlamentet måste som jag ser det spela en fortlöpande roll.

Gradin
Herr ordförande, fru minister, ärade ledamöter! Mycket arbete har lagts ned de senaste åren för att förbättra skyddet av Europeiska unionens finansiella intressen. Att kampen mot fusket inom EU i dag betraktas som en självklar och högt prioriterad uppgift visar att detta arbete givit resultat. Det existerar inte något enhetligt juridiskt ramverk i Europa som reglerar alla frågor som har med fusk att göra. Det är i och för sig naturligt. Många gånger handlar det om områden där det tidigare inte funnits särdeles mycket samarbete. Jag håller med dem som säger att mycket kan göras för att förbättra samarbetet mellan de befintliga rättssystemen, men jag är också övertygad om att vi måste vara öppna för förändringar när detta krävs.
De överenskommelser som har träffats under de senaste åren måste ses som ett stort steg framåt på detta område. Jag tänker inte minst på konventionen om skyddet för gemenskapens finansiella intressen. Det krävdes mycket stora ansträngningar för att nå enighet kring denna fråga. Jag är lika bekymrad som ledamöterna Theato och Bontempi över att denna konvention ännu inte har ratificerats. Det har trots allt gått två år sedan den undertecknades. Jag kan försäkra församlingen att jag tar vara på varje tillfälle som jag får att påminna medlemsstaterna om hur angeläget detta är. Jag gör det inte bara vid rådsmöten, utan i stort sett varje gång som jag ger en intervju, skriver en artikel eller håller ett anförande när jag besöker ett medlemsland. Det vore självfallet till stor hjälp om också ni, ärade parlamentsledamöter, ville trycka på så mycket ni kan i era kontakter med de nationella regeringarna och parlamenten.
Den långsamma ratificeringsprocessen är som bekant ett problem också på andra områden. Hittills har exempelvis bara Storbritannien och Danmark ratificerat Europol-konventionen, och endast Storbritannien har ratificerat utlämningskonventionen. Alla inser att båda dessa instrument i framtiden kommer att spela en viktig roll i kampen mot internationellt organiserad brottslighet i Europa. Det är därför mycket svårt att förklara för människor varför det måste dröja så länge innan konventioner kan träda i kraft. Min slutsats är att de arbetsmetoder som vi har till vårt förfogande inte är tillräckligt effektiva. Det är också bakgrunden till kommissionens förslag att flytta över allt utom polissamarbetet och straffrätten från tredje pelaren till första pelaren i de regeringsförhandlingar som just pågår. Dessutom bör samarbetet inom de områden som kommer att bli kvar inom tredje pelaren göras betydligt effektivare. Jag har också sett, precis det som Theato tog upp, att artikel 209a också finns som ett förslag till regeringskonferensen att ges ytterligare kraft. Jag förväntar mig och hoppas, precis som ni här i kammaren, att toppmötet i Amsterdam nästa vecka verkligen ger oss de verktyg som vi behöver.
Jag välkomnar också att högnivågruppen i sin handlingsplan om den internationellt organiserade brottsligheten klart och tydligt har slagit fast hur viktigt det är att ratificeringsprocessen slutförs så snabbt som möjligt, och att man där också har föreslagit en tidsplan. Det gäller inte minst fuskkonventionens tre tilläggsprotokoll som det nu råder enighet om och som handlar om korruption, förhandsbesked och rättshjälp. Det sistnämnda protokollet beslutades, som minister Sorgdrager sade, vid inrikes- och justitieministrarnas möte den 26-27 maj. Det gäller bland annat penningtvätt, rättshjälp och möjligheten att utkräva ansvar av juridiska personer. Detta innebär att kommissionen för första gången skulle få en roll att spela i straffrättsliga processer. Trots att det handlar om en begränsad roll, ser jag detta som ett mycket stort steg framåt.
Från kommissionens sida kommer vi självfallet att fortsätta att utveckla sådana instrument som krävs för att på bästa möjliga sätt kunna skydda EU: s finansiella intressen. Vi har redan föreslagit regler om ömsesidigt erkännande av bevis, direkt samarbete mellan rättsvårdande myndigheter, centralisering av den rättsliga prövningen av bedrägeriärenden samt införande av ett register över begångna bedrägeribrott. Samtliga dessa förslag kommer att tas upp till diskussion under hösten.
1996 års fuskrapport till ministerrådet och Europaparlamentet visar tydligt hur svårt det är att få gränsöverskridande bedrägerier rättsligt prövade. Det finns en uppenbar risk att bristen på ordentlig koordinering, både på nationell nivå och mellan medlemsstater, leder till sådan uppsplittring att en prövning i rätten i praktiken blir omöjlig, eller i varje fall resultatlös. När det då gäller just gränsöverskridande fuskfall behöver UCLAF få förstärka sin straffrättsliga kompetens genom att inrätta en rättslig samordningsenhet, en vad vi kallar judicial interface , bestående av domare, åklagare och andra juridiska experter, skulle UCLAF utöver den nuvarande väl fungerande koordineringsrollen också kunna ha en stödjande och rådgivande funktion gentemot medlemsstaterna.
Herr ordförande! Kommissionen kommer självfallet att granska de teman som finns upptagna i corpus juris , dvs. i den studie som har genomförts på parlamentets begäran, och där kommissionen var en aktiv deltagare. Inrättandet av en europeisk offentlig åklagarfunktion med rätt att driva straffrättsliga mål som berör skyddet av unionens finansiella intressen är en utmanande tanke. Det säger sig självt att det finns utrymme för ytterligare insatser när det gäller att förbättra villkoren för rättshjälp liksom informationsutbytet i straffrättsliga ärenden.

Theato
Herr ordförande, jag tackar för att jag än en gång fått ordet. Till börja med skulle jag än en gång vilja uttrycka mitt hjärtliga tack till kommissionär Gradin. Hon vet, att vi alltid vet att mycket uppskatta hennes stöd, liksom också hennes morska arbetssätt. Målen går inte alltid att uppnå omgående.
Jag har emellertid nu en konkret fråga till ministern, som jag tackar hjärtligt för hennes utläggningar. Jag kanske inte har förstått dig riktigt. Kan du lova oss, att ratificeringen av såväl protokollen som konventionen som du ser det kommer att vara avslutad fram till mitten av 1998, eller avsåg du bara protokollen? Detta vore ju något snedvridet ty i sig utgör ju nu för det första konventionen grunden och protokollen utgör sedan kompletteringar till denna. Kanske kan jag ändå få ett svar på denna fråga.

Sorgdrager
, rådets ordförande. (NL) Ordförande, det är så att vi i aktionsplanen gemensamt har avtalat att vi skall se till så att såväl fördragen som protokollen skall vara ratificerade i mitten av 1998. Om jag kan ge er en garanti för det? Då måste jag säga: nej, för jag har naturligtvis inte procedurerna i de andra medlemsstaterna helt i händerna, men vi har gemensamt avtalat det, så jag antar att alla också håller sig till det.

Bösch
Herr ordförande, bästa kollegor! Jag är mycket tacksam för ministerns öppna svar, nämligen att hon inte kan ge någon garanti för förverkligandet av sitt eget program. Detta bekräftar bara det, som föregående talare, ordföranden i vårt kontrollutskott och min kollega Bontempi, redan sagt om hela problematiken.
Bästa fru kommissionär, du behöver inte vara orolig. Vi kommer att vid varje tillfälle tala om detta ämne, eftersom vi just i vår egenskap av parlamentsledamöter också faktiskt ser oss som företrädare för de europeiska skattebetalarna och det är med stor förvåning vi ser med vilken långsamhet och med vilken tvekan de europeiska institutionerna arbetar sig fram inom området med en europeisk rättsram.
I sitt bedrägeribekämpningsprogram 97/98 formulerar sig Europakommissionen mycket försiktigt via den av Europaparlamentet önskade studien om en europeisk rättsram, en corpus juris , att den ska kontrollera, vilka konkreta slutsatser som detta initiativ ger med avseende på samarbetet mellan de juridiska myndigheterna.
Allra senast sedan vittnesförhören i undersökningsutskottet för gemenskapens skeppningssystem vet vi i Europaparlamentet vilka slutsatser vi önskar, nämligen ett rättssystem, som äntligen är anpassat till kraven på den europeiska inre marknaden. Här har jag hört en massa om Europol och de avtal, som ska komma och som förhoppningsvis kommer, liksom om konventionerna mellan de europeiska medlemsstaterna. Jag skulle här kanske vilja citera ett något primitivare exempel från undersökningsutskottets rapport, daterad i maj förra året och således tämligen aktuell. Det kan inte få vara så, att storbedragare - i detta fall rörde det sig om åtta miljoner pund - på det sätt som beskrivs i rapporten inte kan dras inför rätta, därför att det ömsesidiga erkännandet av bevis inte reglerats.
Emedan det på åhörarläktaren kanske också finns intresserade åhörare och europeiska medborgare och denna corpus juris kanske skulle avlatiniseras något, skulle jag helt kort vilja citera ur rapporten: " De båda första anklagelsepunkterna avvisades, eftersom domaren som bevismaterial inte godtog den bevittnade översättning av den spanska lagen, som skulle föra i bevis, att de anklagade begått ett svårt brott mot spansk lag, men för domaren föreföll detta inte tillräckligt klart." Det hela utspelas på en nivå, som många av våra medborgare nuförtiden överhuvudtaget inte längre kan föreställa sig. De kan uppenbarligen inte heller föreställa sig, att det inom en gemensam inre marknad i slutet av 1900-talet görs försök, att skydda såväl marknadsaktörernas som skattebetalarnas intressen på så sätt, att ansökningar om rättsligt bistånd vid väckande av åtal cirkuleras fram och tillbaka via diplomatiska kanaler på samma sätt som för 100 år sedan.
Medlemsstaterna i Europeiska unionen har i det förgångna, enligt min åsikt, nonchalant åsett hur den europeiska inre marknaden delvis också blivit till en bedrägeriernas inre marknad. Samma medlemsstater förundrar sig idag, när det handlar om att kröna denna inre marknad genom att införa en gemensam valuta, över att våra medborgare tilltror dessa europeiska institutioner allt mindre förmåga att lösa problem.
Som representanter för de europeiska skattebetalarna kommer vi säkerligen inte att sluta upp med att hela tiden och allt kraftigare ta itu med de olika institutionernas och medlemsstaternas försumligheter. I det sammanhanget kommer vi inte att låta oss avspisas med vaga, icke bindande avsiktsförklaringar. Den som säger A till den inre marknaden, måste också säga - till dess skydd!

Nassauer
Herr ordförande! Bekämpningen av det organiserade subventionsfusket inom Europeiska unionen är ungefär lika effektivt organiserad som om Michael Schumacher skulle försöka vinna ett formel-1-lopp med postdiligensen. Det är inte så, att skulden för detta ligger på Europaparlamentet. Här sörjer kunniga ledamöter, i synnerhet mina kollegor Theato och Bontempi, sedan lång tid tillbaka med mycken kunskap och envishet för att något händer inom detta område. Det är alltså snarare så att rådet ska lastas för detta. Det är ju verkligen utomordentligt älskvärt när minister Sorgdrager nämner det ömsesidiga tankeutbytet mellan parlamentet och rådet men jag hyser fruktan för, att detta prat lämnar den organiserade brottsligheten tämligen oberörd och i varje fall inte påverkar dess verksamhet. Och det är ju också billigt, att vid varje tillfälle hänvisa till Europol, framför allt när den konvention, som ska utgöra grunden för Europols arbete, ännu inte ens ratificerats. Att detta är så eländigt organiserat hos oss och negativt för Europeiska unionens rykte, beror på att här föreligger ett systemfel.
Vi har försett Europeiska gemenskapen med befogenhet, att förfoga över pengar. Vi har emellertid inte givit den befogenhet att i nödfall också straffrättsligt skydda denna beslutsmakt mot missbruk. I alla medlemsstater förhåller det sig annorlunda. Den, som där förfogar över pengar, kan dra den, som lurar till sig dessa, inför domstol och få en dom. Det kan inte Europeiska gemenskapen göra; den är hänvisad till att rådet resp de enskilda medlemsstaterna gör detta. Det är just på denna punkt som kryphålet och bristen i vårt system ligger.
Enligt uppgift strider det mot den nationella suveräniteten, om gemenskapen sysslar med straffrättslig verksamhet. Eftersom den viktigaste delen av det statliga ansvaret, fördelning av pengar, redan överförts till gemenskapen, vore det bara följdriktigt, om man också som bihang tilldelade gemenskapen befogenheter att i sammanhanget sörja för straffrättsligt skydd. Ty ingenting annat fungerar. Det har vi lärt av erfarenheterna och det rentav chockerande komiska exempel, som min kollega Bösch just dragit fram.
Om vi alltså inte står beredda, att inom enskilda områden, där gemenskapen har ansvar, också ge den straffrättslig behörighet, då kommer vi ständigt att ligga efter brottslingarna - och det kan egentligen ingen ta på sig ansvaret för.

Giansily
Herr ordförande, kära kollegor, ännu en gång behandlar vi frågan om fuskets gissel. Hundra gånger gör vi om arbetet men, det måste erkännas, med mycket små resultat med hänsyn till problemets omfattning. Jag skulle även vilja säga, icke utan ironi, att problemet är så omfattande att man inte ens kan bedöma dess exakta storlek.
Vad uppgår fusket till? Man beräknar mellan 5 och 10 % av EU: s budget eller till och med mer. Det handlar i varje fall om miljarder ecu som varje år förskingras ur EU: s budget. Man vet att det fuskas lite överallt, att fusket anfräter gemenskapspolitiken, EUGFJ säkerligen, men även strukturpolitiken och unionens interna politik, som turism. Europaparlamentets tillfälliga undersökningskommitté om gemenskapstransitering, som har gjort ett utmärkt arbete, har konstaterat att såsom EU: s inre marknad fungerar har den blivit det utvalda området för den internationella kriminaliteten.
Tala om för mig vem som bär ansvaret? Om det ofta är vanskligt att fastställa ansvarsområden, dessutom diffusa, i gengäld mot ett faktum tycker jag är signifikativt. Den europeiska konventionen om skydd av gemenskapens finansiella intressen, undertecknad i juli 1995, har fortfarande inte godkänts av medlemsstaternas parlament. Den är således verkningslös, t.o.m. oanvändbar. Och som bäst förväntas den bli ratificerad under nästa år. Är detta verkligen seriöst? Det ambitiösa programmet om bedrägeribekämpning, Europaparlamentets outtröttliga krav och väl definierat av kommissionen är stoppat, därför att rådet genom sin stora tröghet motsätter sig alla framsteg. Vad gäller fusket bemödar sig rådet och medlemsstaterna mer om att skydda sig mot kommissionens prerogativ än mot fuskarnas dristighet. De bedrar sig om fienden och detta misstag står EU: s finanser dyrt.
Det stora problemet är rådets brist på politisk vilja. Det finns medlemsstater som på sina territorier förvaltar mer än 80 % av gemenskapens utgifter och det åligger dem att ge unionens institutioner, huvudsakligen kommissionen, en verklig och obestridlig rätt till kontroll och intervention av förvaltningen av unionens egna resurser, redan då gemenskapens pengar är förskingrade.
Herr ordförande, kära kollegor, tillåt mig att i dag hoppas på, en gång är ingen gång, ett uttryckligt och modigt engagemang av rådet. Det gäller Europas trovärdighet i medborgarnas ögon. Vill man verkligen ge intryck av ett Europa som en öppen dörr?

Kjer Hansen
Herr ordförande, med tiden blir det tröttsamt att föra denna debatt eftersom det ju inte är någonting nytt. Jag anser det vara deprimerande att vi varje gång skall höra att "vi hoppas ", "vi kanske tror ", "vi förväntar oss ". Nu är svaret från ministern här i dag, att man kanske i mitten av 1998 får den ratificerad, det vill säga tre år efter det att man enats om konventionen om bekämpning av bedrägerier. För mig verkar det, ministern får ursäkta, återigen som en rad dåliga bortförklaringar från alla medlemmar av rådet, inklusive ert, men också från mitt land, som inte har gjort något för att ratificera konventionerna. Det är ett uttryck för bristande respekt inför det som de själva varit med om att besluta. Man kan självklart sitta runt bordet och enas, när man efteråt inte genomför texten i sin egen lagstiftning. Jag menar att det vi upplever från medlemsländernas sida är ett hån inför de problem som vi slåss med. Detta uppträdande är enligt min uppfattning en besvikelse, och det som vi för närvarande kan se är att man inte heller under den pågående regeringskonferensen på allvar kommer att ta något steg för att göra något på detta område.
Vi behöver få procedurerna ändrade. Det kan väl vara så som ni, ministern, ju var inne på att parlamentet spelar en viktig roll, men vårt problem är att vi inte har någon beslutskompetens. Om vi hade det skulle vi nog se till att det på allvar skulle göras en ordentlig insats för att bekämpa bedrägeriet. Men det här är pinsamt, och jag vill till slut, herr ordförande, vädja till kollegorna i de nationella parlamenten om att de också skulle intressera sig något mera för ämnet och lägga press på sina egna regeringar.

Holm
Herr ordförande! Mina kolleger har redan ställt de mest nödvändiga frågorna. Jag skall därför bara ta upp en liten detalj till.
Grundproblemet är ju bedrägerierna. Vad är då orsaken till detta? Jag tror att en viktig orsak är att det inte finns någon känsla för EU och pengar. Är man ute och talar med människor i EU-länderna, får man intryck av att det mest handlar om att " mjölka" EU på pengar och vilka EU-bidrag det finns att få. Det skapar en känsla av att alla medel är tillåtna för att komma åt EU-bidragen. Ganska snart upptäcks också att det finns kryphål. Detta får naturligtvis inte fortsätta.
Men är då receptet att EU skall få så mycket mer makt över detta, när trovärdigheten redan är så låg för EU, Europol, konventioner osv.? Jag tror i stället att ett av sätten är att " rensa upp" en del i de bidragsträsk som finns, göra klara regler för hur EU-bidrag skall beviljas och se till att de inte beviljas för så mycket. Jag tror att man i detta sammanhang måste ta i med hårdhandskarna.
Jag måste önska Anita Gradin lycka till - hennes arbete i EU är ju att försöka komma till rätta med detta problem, även om det går trögt.

Amadeo
Herr ordförande! De förslag som diskuteras idag förutsätter införandet i fördraget av en rättslig bas som möjliggör en lagstiftning om bedrägeribekämpning, för att ge form och kraft åt den politiska viljan att bekämpa de bedrägerier som utförs till skada för gemenskapens budget i en omfattning som verkligen är alarmerande. Genom att harmonisera de befintliga reglerna och samarbetet inom gemenskapen vill vi emellertid stå med fötterna på jorden och vi frågar om kommissionen själv verkligen tror på en ratificering av konventionen från 1995, med tanke på att till svårigheten med att samordna de femton medlemsstaternas politiska viljor måste läggas det faktum att ratificeringen är knuten till två tilläggsprotokoll, som inte bara rör tjänstemännens ansvar, utan också berör regeringar, parlamentsledamöter och institutioner.

Caccavale
Herr ordförande! Samtidigt som jag uttrycker min uppskattning av Theatos och Bontempis initiativ vill jag stryka under två viktiga punkter: för det första att våra inre gränser numera har blivit fullständigt föråldrade när vi talar om de bedrägerier som sker i gemenskapen och fenomenet med den storskaliga och småskaliga kriminalitet som idag förfogar över betydande tekniska och finansiella tillgångar som gör att dessa gränser lätt kan överskridas. Förslaget är med andra ord mycket viktigt ur denna synpunkt sett. För det andra är förmodligen också det rättsliga samarbetet inom gemenskapens ram överspelat i förhållande till de aktuella problemen och i förhållande till de betydande skillnader som finns mellan medlemsstaternas olika material- och processrättsliga system. Det krävs med andra ord en europeisk corpus juris , ett europeiska juridiskt samarbetsområde.
Det jag begär är att man skall kunna bestämma kriterier och ansvarsområden, som skall vara klart definierade, för utövande av den rättsliga processen och att man under alla omständigheter alltid skall tillämpa principen om jämlikhet mellan åklagare och försvar. Om detta sker, kommer vi att ha skapat ett effektivt Magna Charta som förutom rättigheter och frihet, garanterar medborgarnas säkerhet.

Sorgdrager
, rådets ordförande. (NL) Ordförande, fru Kjer Hansen säger: vi för här i realiteten redan några gånger samma sorts diskussioner och det börjar så småningom att bli en deprimerande diskussion. Jag har lite grand benägenheten att hålla med henne, eftersom jag här känner att sättet som man diskuterar brottsbekämpning på i detta hus är helt annorlunda än sättet som vi diskuterar i det Europeiska rådet, därmed vill jag inte säga att båda sätten är fel, men inte heller att de båda är bra. Vi måste alltså försöka att hitta ett sätt att utveckla instrument för bekämpningen av organiserad kriminalitet, som är adekvata. Adekvat behöver för mig inte absolut betyda att allt ska lyftas upp till europeisk nivå, men dock att det som vi avtalar - och där kan en del verkligen förbättras, det återkommer jag strax till - också genomförs. I den betydelsen säger jag också till mig själv och till alla som tänker över denna problematik: låt oss försöka att stå kvar med fötterna på jorden.
För mig är det i första hand viktigt - och då resonerar jag från strukturen så som tredje pelaren har den nu - att vi också genomför de överenskommelser, de gemensamma handlingar som vi avtalar, att alla ratificerar, om det här sägs att det går för långsamt, då säger jag: det håller jag med om. Jag försöker och det är vad som ligger i min förmåga, att så snabbt som möjligt få det till stånd i mitt eget land. Jag vet också att vi inte är de första som klarar det. Men jag ser till det och jag hoppas att andra medlemsstater också gör det. Men sedan har vi bara en text. Vi har då en konvention. Vi har ett fördrag, men sedan måste det ske något. Det måste implementeras och sedan måste det också i praktiken - och det är helt enkelt polisens arbete - ske något, tillsammans på basis av lagliga möjligheter som skapats för det. Så är systemet som jag ser det. Jag har ändå hopp om att det kommer att fungera. Vi måste också vara realistiska. Arbetet i tredje pelaren är ännu inte så gammalt. Vi har ju ändå från början med tredje pelaren till nu, och det är bara tre till fyra år, gjort ordentliga framsteg. Inte tillräckligt, det håller jag med om. Men ändå måste vi inse att ett och annat kommit till stånd.
Det som grämer mig, är att vi fattat mer än 200 beslut och att en stor del av dem fortfarande inte är implementerade. Jag vill gärna ha ett monitoring system för att från en oberoende punkt se om medlemsstaterna också verkligen gör det som de avtalat. Det är för mig just nu det allra viktigaste.
Om det handlar om bedrägeribekämpning, har vi en mycket svår punkt att angripa. Bedrägeri med EU-pengar är relativt lätt, och då måste jag också peka på regelgivningens kvalité. Men då talar jag inte bara om äkta bedrägeri, då talar jag också om missbruk och olagligt bruk av bidrag, av pengar från Europas skattebetalare som används för ändamål som de inte är avsedda för. Och det är också saker som vi måste sätte upp kontroller för, för att se om det sker enligt avtalen som vi har träffat.
Herr Bösch har naturligtvis rätt när han säger: vid bedrägeribekämpning finns det ett problem, helt enkelt när det handlar om att erkänna varandras bevis. Det är naturligtvis ett problem som inte får finnas i Europa. Det håller jag med om. Det är problem som vi måste hjälpa ur världen. Samma gäller - och det är inte sagt här men jag nämnde det som hastigast i min inledning - för den ömsesidiga rättshjälpen i brottmål. Det är ju omöjligt att man sitter i Europa och att det finns så många procedurproblem för att bistå varandra i brottmål. Det har jag jobbat hårt med. Tyvärr. Jag hade hoppats att vi skulle komma till en definitiv avslutning. Det har inte lyckats, men vi har dock kommit så långt att jag kan förutsäga, låt mig säga så, att vi i mitten av nästa år även där kommer att få ett avtal.
Herr Giansily säger: hur stort är bedrägeriet? Det vet vi inte ens. Det är lite av ett kännetecken för något som utspelar sig illegalt. Helt vet man naturligtvis aldrig det. Men det handlar om att vi ordentligt iakttar vad som händer och hur det händer.

Bontempi
Herr ordförande! Jag ställer följdfrågan till ministern eftersom jag kan förstå en realistisk oro - jag är själv realist - men inte när samma realism blir ett alibi för bibehållande av status quo . Jag vill påminna om att det i andra sektorer har behövts skandaler med stor allmän uppmärksamhet, till exempel fallet Dutroux i Belgien, för att få riktig fart på de processer som lett fram till avtal om europeiskt samarbete i kampen mot pedofili eller människohandel. Vi bör inte vänta på att en ny skandal exploderar: skandalen med bedrägerier finns redan. Jag frågar mig verkligen om vi inte borde göra ett kvalitativt språng. Samtliga mina kolleger har sagt det. När det gäller ett system som skall skydda våra resurser så frågar jag ministern om det inte skulle vara ett tecken på realism att möta problemen så som de verkligen är, och inte så som man hoppas att de borde vara, dvs. med metoder som inte ger några som helst resultat.

Sorgdrager
, rådets ordförande. (NL) Jag tror inte att jag har pläderat för upprätthållande av status quo. Jag har bara sagt att vi har träffat ett ordentligt antal avtal, slutit fördrag, fattat beslut som inte är implementerade. Jag har sagt att jag inte är nöjd med det. Det är vad jag menar. Vi har ett avtal om pedofili. Vi har avtal om bedrägeri. Det handlar nu om att de används i praktiken.

Ordföranden
Tack så mycket, ministern.
Jag vill meddela att jag mottagit ett resolutionsförslag, som lagts fram i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen .
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 12.00.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0170/97).
Vi skall behandla frågor ställda till rådet.
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Fråga nr 1 från Jan Bertens (H-0379/97):
Angående: Europeiska unionens politik gentemot Kina
Situationen på de mänskliga rättigheternas område har förvärrats märkbart under det senaste året och EU har trots detta inte stött det förslag till resolution om situationen i Kina på de mänskliga rättigheternas område som lades fram vid den 53: e sammanträdet i Genève för FN: s kommission för mänskliga rättigheter. Därmed står EU, för första gången sedan massakrerna på Tienanmen-torget 1989, utan en gemensam politik gentemot Kina.
Hur kommer rådet att reagera på den kinesiska regeringens straffåtgärder mot Nederländerna och Danmark?
Vilka åtgärder kommer rådet att vidta för att säkerställa att unionen i framtiden får en kraftfull och sammanhållen politik, och för att undvika en upprepning av det som inträffat i Genève?
Stöder rådet uppfattningen att vi måste stå emot försök från kinesisk sida att få vapenembargot hävt? Och fråga nr 2 från Per Gahrton (H-0380/97):
Angående: EU: Kinapolitik
EU misslyckades med att samlas bakom ett gemensamt resolutionsförslag angående brott mot mänskliga rättigheter i Kina vid mötet med FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève nyligen. Fyra av de större EU-länderna valde att låta handelshänsyn bestämma sitt agerande. Tillsammans förfogar dessa länder över blockerande minoritet i rådet. Om EU haft en mer sammansvetsad utrikespolitik skulle alltså dessa fyra länder ha kunnat förhindra ett resolutionsförslag. Nu lade Danmark med stöd av ordförandelandet Nederländerna ändå fram resolutionsförslaget, vilket dessa båda länder har bestraffats för av Kina. Vilka slutsatser drar rådet av det inträffade? Om EU i högre grad skall tala med " en röst" , hur skall det då undvikas att stora EU-länder i framtiden helt förhindrar de små att agera för mänskliga rättigheter? Hur skall det förhindras att stora EU-länder endast tänker på sina handelsintressen medan små EU-länder som tar demokratiska ideal på allvar utsätts för diplomatiska och ekonomiska repressalier?
Van Dok-Van Weele
När det gäller dessa två frågor följande svar. Med anledning av förhandlingen hos FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève skall den Europeiska unionen underkasta sina befintliga informationskällor om människorättssituationen i Kina en grundlig undersökning, med mål att komma till ett koherent närmande för framtida politik med iakttagande av medlemsstaternas olika uppfattningar. Denna process av politisk utvärdering kommer att ske de närmaste veckorna, kanske månaderna i det därför lämpliga forum hos rådet för unionens ministrar, till exempel den regionala rådsgruppen, rådsarbetsgruppen för mänskliga rättigheter, den politiska kommittén osv.
Frågorna som förts fram av de ärade ledamöterna, kommer under diskussionerna som skall föras, att eftertryckligt uppmärksammas. Europaparlamentet skall på ett därför lämpligt tillfälle informeras om resultatet från denna diskussion inom rådets ram när det gäller utvärdering och utveckling av en samordnad europeiska politik när det gäller Kina på området mänskliga rättigheter.

Bertens
Fru minister, hjärtligt välkommen till denna institution, hjärtligt tack också för ert tjänstemannasvar. Jag skulle vilja ställa en annan, kompletterande fråga: vilka verkliga instrument vill rådet sätta in för att inom ramen för den så kallade dialogen med Kina ge mer "svar " mot det kinesiska ekonomiska trycket, det verkliga trycket? Har ni också andra instrument än att sätta in ett antal kommissioner, arbetsgrupper, studiegrupper, jag tror att den situationen som finns i Kina har studerats tillräckligt.

Van Dok-Van Weele
Jag tror att jag måste svara herr Bertens, att om man pratar om politikutvärdering, då talar man om helheten. Jag skulle särskilt i dessa omständigheter inte vilja föregå slutsatserna av utvärderingen som jag just talade om.

Gahrton
Det var verkligen inte mycket till svar som kom från rådets sida. För det första måste man väl ändå kunna ge ett ordentligt svar på denna fråga, dvs. vad man tänker göra åt det faktum att flera EU-länder, bland annat ordförandens eget land, har utsatts för repressalier från Kina. Vad är det annars för mening med den så kallade solidariteten om man inte kan svara på detta?
För det andra vill jag ha ett svar på min grundläggande fråga om hur det skall gå om vi får en mer gemensam utrikespolitik. Hur skall det då gå för de små ländernas möjligheter att göra det som Danmark och Nederländerna gjorde när det gällde Kina i samband med FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna? De stora länderna hade ju i så fall kunnat rösta ned de små länderna. Har ni någon policy för detta? Ni måste ju ändå ha tänkt igenom detta! Att döma av det utomordentligt tunna och innehållslösa svar som vi fick här, måste jag säga att det inte verkar som om rådets representant har tänkt igenom dessa saker.

Van Dok-Van Weele
Jag tror att jag i första delen av mitt svar, i realiteten redan lade poängen. Jag sa nämligen "med iakttagande av medlemsstaternas uppfattning ". Alltså det är i första hand av vikt att det internt i Europa ges svar på det av mig angivna sättet för de nu olika uppfattningarna som för närvarande finns. Det är naturligtvis inte riktigt att nu, innan en sådan konsensus tala om allehanda möjliga aktioner och politiska ståndpunkter som man ännu inte är överens om.

von Habsburg
Jag skulle gärna vilja fråga damen från rådet något: är den plan, som du presenterat, d v s en seriös studie över situationen med avseende på mänskliga rättigheter, något, där allmänna principer ställs upp, vilka tillämpas på samma sätt gentemot alla? Ty jag har alltför ofta känslan av att det finns vissa stater, t.ex. Kina, som är impopulära här och mot vilka man tillämpar sådant, som man inte tillämpar mot andra. Vad vi behöver är en gemensam europeisk politik. Är ni beredda, att utarbeta en sådan europeisk politik, som sedan också gäller för alla och inte bara för ett specifikt land?

Van Dok-Van Weele
För att kunna komma fram till en gemensam politik, en gemensam ståndpunkt, måste man verkligen ha de ingredienserna, de argumenten som man kan nå konsensus om och det är precis av den anledning som jag svarade som jag gjorde. Det leder inte till någonting att föregå en sådan undersökning och en sådan diskussion för att man med det verkligen inte finner en lösning på vad ni kallar en gemensam politik.

Colom i Naval
Fru ordförande i rådet, förbindelserna mellan Europeiska unionen och folkrepubliken Kina är komplexa.
Det finns en enormt aktuell fråga, nämligen det stundande återlämnandet av suveräniteten över Hongkong till folkrepubliken Kina. Denna situation är mycket paradox, eftersom de kinesiska myndigheterna respekterar de kinesisk-brittiska avtalen från 1984, samtidigt som de brittiska myndigheterna inte respekterat dem, just genom att utveckla demokratin, som inte fanns före 1984.
De nya besluten från de kinesiska myndigheterna kan alltså innebära en demokratisk återgång och ett steg bakåt vad gäller de mänskliga rättigheterna från och med den 1 juli i Hongkong om de tidigare avtalen tillämpas bokstavligt.
Har rådet för avsikt att tillämpa någon särskild attityd i denna fråga? Har man redan inlett något initiativ inför de beslut som den kinesiska folkliga nationalförsamlingen fattat om gällande bestämmelser i Hongkong?

Van Dok-Van Weele
Det skulle jag gärna vilja, ordförande, men jag har inte det svaret inte redo i detta ögonblick. Det är en intressant fråga. Tillåt mig att jag svarar på den vid ett senare tillfälle, endera om det går inom denna timmes ram och annars senare, skriftligen.

Van Dok-Van Weele
Som svar på frågan från den ärade ledamoten om den gemensamma marknadsordningen inom sektorn råtobak, påminner jag om att rådet i början av detta år diskuterade rapporten från kommissionen om den gemensamma marknadsordningen inom sektorn råtobak. Den rapporten innehåller en analys av, för det första det socialekonomiska tillståndet på den berörda marknaden och för det andra resultatet av den under 1992 genomförda revideringen av denna GMO.
Samtidigt skissas ett antal möjliga scenarier för en ny gemensam politisk kurs för denna sektor. Med beaktande av rådslaget hos rådet anser jag mig huvudsakligen kunna konstatera följande. För det första visade alla delegationer stor värdering för rapporten från kommissionen och den däri avfattade analysen av situationen på tobaksmarknaden. När det gäller kursen som skall följas och målsättningarna och huvudelementen för en reform av GMO för tobak, visade det sig finnas ganska stor enighet, även om det självklart framfördes olika ståndpunkter gällande omfattningen av reformen och arten av de specifika åtgärderna som skall vidtas.
Slutligen, ordförande, uttalade kommissionen sin värdering för den innehållsmässiga kommentaren från delegationerna. Man förklarade att man skulle studera detta påpekande med all behövlig uppmärksamhet inom ramen för förberedelse av dess formella förslag. Slutligen har rådet bett kommissionen att lämna in förslagen så snabbt som möjligt, så snart man förfogar över all nödvändig information och inlägg, däri även parlamentets ståndpunkt när det gäller rapporten. När dessa förslag är inlämnade kommer rådet självklart att vederbörligen ta hänsyn till yttrandet som parlamentet skall lämna om det.

Izquierdo Rojo
Fru ordförande i rådet, ert svar har varit mycket opassande. Det är opassande att rådet på detta byråkratiska, beskrivande sätt besvarar en fråga som inte avser det betänkande som presenterats av kommissionen utan som är en fråga om sysselsättningen.
Jag ställer följande fråga till rådet: Vad skall vi göra med lantbrukarna i söder, om de inte skall få producera varken tobak eller olivolja? Detta är min parlamentariska fråga: Sysselsättningen, det ni i era tal kallar "vår politiks första prioritering ", sysselsättningen. När man inför en reform med de dimensioner som tobaksreformen har frågar vilken effekt denna reform får på sysselsättningen blir svaret "bla, bla, bla ".
Anser inte ni fru ordförande, att upprätthållandet av sysselsättningen måste vara ett villkor, grunden i alla åtgärder som möjliggörs genom den förordning som rådet skall godkänna? Svara mig fru ordförande. Ta ansvar för sysselsättningen. Vilken påverkan kommer detta att ge? Har ni utredningar om detta? Har ni gjort dem? Vilka socio-ekonomiska konsekvenser kommer detta att ha?
Jag kan berätta för er att fler än 2 000 familjer på Granada lever av detta. De lever dessutom inte i ett luxuöst överflöd, utan de har det nödvändigaste för att kunna överleva. Hur kan rådet besvara mig genom att säga att om betänkandet från kommissionen är "bla, bla, bla "? Ta ert ansvar, ni som bosatte er på Europeiska unionens adress och som säkerligen inte tillåter att parlamentet får större makt.

Van Dok-Van Weele
Jag värderar den lidelsefulla pläderingen från representanten, för frågan, som verkligen förtjänar stor uppmärksamhet från unionen, och jag hoppas att hon kommer att känna igen den uppmärksamheten sedan i diskussionen när det handlar om regeringskonferensen. Men jag begränsar mig nu till ämnet som hon talade om. Självklart finns i allt som vi gör, sysselsättningen på föredragningslistan. Jag tycker att man inte alltid skall närma sig sysselsättningspolitik per item , utan att man måste se det i ljuset av hela politiken. Annars finns det varje gång argument när det handlar om jordbrukspolitik, de tillgängliga medlen, men också att endast närma sig möjligheterna på marknaden och den därmed sammanhängande sysselsättningen inom den smala ramen för vad som i det ögonblicket, på den platsen är orsak till en stark konkurrensposition och de därmed parade möjligheterna, den svåra positionen för andra på marknaden när det handlar om priser.
Alltså jag är enig med er i den lidelsefulla frågan, när det gäller sysselsättning, men jag är inte enig med er när ni säger att det här talas i en blabla-sfär. Det gör ingen rättvisa åt den omsorgsfullhet som detta ämne tas itu med och gör inte heller någon rättvisa åt den information som jag givit er i mitt svar.

Van Dok-Van Weele
Jag vill inte göra något intrång på proceduren som jag just skissade, över det som kommer att ske. Jag har redan angivit att rådet bett kommissionen om att så snabbt som möjligt komma med förslag, så att man får insikt i den nödvändiga informationen och att sedan, när dessa förslag är inlämnade, kommer rådet vederbörligen att ta hänsyn till yttrandet som parlamentet skall lämna om det. Alltså tycker jag inte att det är en bra idé att utförligt här göra allt det som jag i mitt svar angivit, som den vanliga och omsorgsfulla proceduren.

Frutos Gama
Fru ordförande i rådet, tobaken har i mitt självständiga samhälle Extremadura sedan mer än ett halvt sekel en stor ekonomisk och social betydelse. Det är ett område som omfattas av mål 1, med en bruttoproduktion per capita på 7 322 ecu, och tobaken ger befolkningen en hög sysselsättningsnivå, eftersom den genererar ett omfattande arbete under största delen av året, både under odling, torkning och förädling. Enbart under odlings- och torkningsfasen, för att vi skall kunna bilda oss en uppfattning, skapas 1 600 000 direkta mandagar?? och detta oberoende av de indirekta arbetstillfällen som skapas i kringverksamheten.
Min fråga till rådet blir alltså, trots att ni redan svarat och jag tror att svaret kommer att bli en upprepning, men jag kan ändå inte låta bli att ställa den: Tror inte ni fru ordförande att en minskning av bonusen, på det sätt som kommissionens dokument föreslår, skulle leda till att verksamheten i många små utvinningsanläggningar upphör i de södra områdena i regionen, till förmån då för tobaksimporten och att detta skulle få mycket negativa följder för lantbrukarna, som inte har någon alternativ odling eller annan ekonomisk verksamhet?

Van Dok-Van Weele
Det handlar här om en kommission som sysslar med marknadsordningen, som alltså ser på ställningen som en viss produkt har och hur produktionen av produkten passar in i marknadens helhet och på vilket sätt premierna fungerar om man tittar på skillnaderna. Därvid, jag har redan sagt det, tittar man också på sysselsättningsaspekten. Jag skulle ändå vilja yrka på att inte föra en diskussion, som skall föras med hjälp av goda analyser och förslag, här på ofullständig bas. Jag har helt tydligt angivit för er hur långt det har kommit, och jag kan föreställa mig att ni bekymrar er över vissa aspekter av möjliga resultat, men jag ville ändå be er om att nöja er med mitt svar i det här ögonblicket vad gäller proceduren.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Fråga nr 4 från Hans Lindqvist (H-0386/97):
Angående: Företaget Ericssons nedläggning i Norrköping
I Sverige pågår nu en debatt liknande den i Belgien om de stora företagens sociala ansvar. Företaget Ericsson, som bl.a. tillverkar mobiltelefoner, planerar att dra ner produktionen i Norrköping och flytta tillverkningen av kretskort till två multinationella företag, SCI System och Solectron i Skottland. Ca. 1 400 arbetstillfällen berörs varav 700 är direkt hotade av flytten. Enligt tidningsuppgifter, bl.a. från TT i Sverige, så har företagen i Skottland byggts upp med hjälp av regionalbidrag från EU.
Jag vill därför ställa följande fråga till rådet. Har dessa företag i Skottland erhållit ekonomiskt eller annat stöd från EU? Om ja, varför och vilken form och omfattning hade stödet? Och fråga nr 5 från Jan Andersson (H-0400/97):
Angående: Regionalpolitiskt stöd som grund för företagsflytt
Arbetstagarna vid Ericssonfabriken känner en berättigad oro över sina jobb, sedan företaget planerat att flytta kretskortstillverkningen till Skottland. Fackliga representanter har vänt sig till oss i den svenska socialdemokratiska delegationen för att få hjälp med att få klarhet om regionalpolitiskt stöd från EU medverkat till att möjliggöra en flyttning av verksamheten från Norrköping till Skottland.
Kan regionalpolitiskt stöd eller annan form av stöd från gemenskapen ha medverkat till att möjliggöra Ericssons företagsetablering i Skottland, och om så är fallet vilka lärdomar anser rådet att detta bör få för den framtida fördelningen av stöd?
Van Dok-Van Weele
Frågorna från herrarna Andersson och Lindqvist gäller eventuella följder av gemensamt stöd på grundval av den regionala politiken för att stänga företag i allmänhet och Ericssonfabriken i synnerhet, för att flytta produktionsfaciliteten någon annanstans. Såsom det är känt för den ärade ledamoten, regleras strukturfonderna i förordningar som rådet antagit för det i juli 1993. I kraft av denna regleringen har rådet lämnat förvaltningen av strukturfonderna till kommissionen. Därför ligger det snarare på kommissionen att besvara dessa frågor. Men, mer i allmänhet vill jag tala om för er att den danska delegationen genom en not har bett rådet att mer uppmärksamma effekterna av strukturpolitiken och det regionala myndighetsstödet och att kräva det på konkurrensen i gemenskapen. Sålunda behövde man fastställa hur områden i gemenskapen med utvecklingseftersläpning kan hjälpas med strukturpolitik utan att det leder till negativa följder i andra områden inom gemenskapen. Till exempel genom att företag måste stängas. Dessa frågor har då också kommit på tal i industrirådet av den 24 april 1997. Rådet begärde då av kommissionen att snabbt komma med ett betänkande och jag tror att debatten därmed är öppnad och att den kan fortsätta under andra hälften av detta år, med andra ord, er fråga finns med på dagordningen.

Lindqvist
Jag tackar så mycket för svaret, även om jag kanske inte blev så mycket klokare. Jag kan förstå om det finns uppdelningar av arbetsuppgifter mellan kommissionen och rådet, men jag kan inte förstå varför rådet inte försöker ta reda på vad kommissionen kanske har kommit fram till under den dryga månad som gått sedan frågan ställdes. Jag skulle gärna vilja veta varför vi inte kan få ett konkret svar på om det är så att företagen i Skottland har mottagit regionalpolitiskt eller annat stöd från EU. Det har oerhört stor betydelse för det svenska näringslivet och för tusentals personer som är anställda vid Ericsson.
Om det är så att det utgår ett regionalpolitiskt stöd till ett företag i Europa som drar till sig arbetskraft, samtidigt som detta innebär att det blir arbetslöshet på ett annat ställe, skulle jag vilja ha ett generellt svar på en allmän fråga: Tycker rådet att detta är fel, och på vilket sätt kommer rådet i så fall att försöka förebygga att något sådant kan inträffa i framtiden?
Jag vill också gärna ha ett mer konkret svar på den första frågan, eftersom den är avgörande för oss.

Van Dok-Van Weele
Jag besvarar här frågorna i min funktion som ordförande för rådet och då måste jag helt enkelt ge svaret att denna fråga varit uppe i industrirådet och att sedan - och det är den normala proceduren - ombeds kommissionen att lämna en analys och en rapport på vars basis man kan avgöra vilken lösning som skall väljas. Det är inte något som rådet gör självständigt, det hör till den normala proceduren att vi framlägger en sådan begäran till kommissionen, och att det sedan av rådet kan ses som mycket brådskande. Jag tror att det framför allt genom Danmarks inlägg kan föras fram bra. Men i realiteten är frågan som Danmark ställt insedd och ännu en gång placerad på föredragningslistan genom den vanliga vägen.

Andersson
Jag får också tacka för svaret. Det är väl bra att frågan nu står på dagordningen, men det hjälper knappast de anställda i Norrköping - en stad som har haft en stor strukturomvandling och har en stor arbetslöshet - om de inte kan få svar på den fråga som de har ställt till oss, och som vi har försökt få svar på, nämligen om det har utgått regionalpolitiskt stöd i just detta fall.
Jag råkar veta att företaget i Skottland tidigare har fått regionalpolitiskt stöd från RSA, Regional Selective Assistance, med 10 miljoner år 1994. Min fråga är: Har det nyligen också utgått stöd, och har det i så fall bidragit till flyttningen? I så fall vore det väldigt allvarligt. Detta skulle jag samt de anställda i Norrköping vilja ha svar på.

Van Dok-Van Weele
Det har uppstått ett stort missförstånd här, inte bara om proceduren och om kompetensen, utan också om analyserna. Vi har i Europa verkligen, stöd, strukturpolitik för regioner som i jämförelse med andra regioner är svagare. Men det betyder inte att det måste läggas en direkt relation mellan anledningen till att ett företag förflyttar sig och faktumet att man lämnar bidrag. För bidragen är avsedda för att kompensera andra svaga faktorer i en viss regionen och det är precis av den anledningen man inte varje gång, vid varje incident kan säga: gör något åt företagens förflyttning på grund av ett bidragsbelopp. Utan man måste titta på i vilken omfattning det verkligen är fråga om en måttlös konkurrens genom bidrag, obeaktat faktumet att regionen får bidrag på grund av sin eftersläpning. Man får alltså inte automatisk lägga en relation mellan ett bidrag och att ett företag försvinner. Jag vet att det är tråkigt. Vi har självklart också i Nederländerna upplevt det, därför svarar jag inte heller på frågan om det nyligen tillerkänts bidrag. Kompetensen, ni vet var den finns. Mycket intressantare är frågan om i vilken omfattningen analyserna leder till att man kan dra slutsatsen att det verkligen är fråga om konkurrensförstöring på detta område och var det är frågan om det.

McMahon
Jag lyssnade med stort intresse till rådets svar. Smith och jag är intresserade av det här, och i synnerhet Smiths väljare. Det är ingenting nytt i det. Det jag är intresserad av är att medan kommissionsledamöterna Flynn och Wulf-Mathies spiller tid på reglerna, växer sig köerna till socialen i Sverige och på andra håll sig allt längre. Det är en klen tröst för de arbetslösa arbetstagarna i Sverige att veta att kommissionsledamöter undersöker problemet. Jag anser inte att det är tillräckligt.
Kommer det nederländska ordförandeskapet att undersöka förändringen av strukturfondspolitiken när man skall göra ett nytt utkast, eller kommer det att stödja Luxemburg och Förenade kungariket genom att införa någon slags garanti i strukturfonderna för att i hög grad förebygga utvecklingen och försöka garantera att det skall finnas vederbörlig rådfrågning av arbetstagarna och deltagande i verksamheten? Det måste finnas en lägsta lönenivå och en lägsta nivå för arbetsvillkor. Ett av företagen, ICI, har uppvisat mycket dåliga resultat i det här avseendet.

Van Dok-Van Weele
För det första vill jag ännu en gång upprepa att det alltid är mycket otrevlig när ett företag som ger sysselsättning i en region, försvinner. Tendensen är i allmänhet att då verkligen titta på anledningarna som finns varför en annan region har fått investeringen. Men, jag har redan påpekat det i mitt första svar att det är en för snabb slutsats att med det döma ut strukturpolitiken. Jag anser att industrirådets närmande är mycket mer balanserat, nämligen att på basis av en signal som ni lämnat, genomföra en ordentlig undersökning av frågan om det finns konkurrensförstörande element och varigenom de uppstår, inbegripet bidragen. Jag tror, när vi har ett bra betänkande, finns den möjligheten, då ser vi konkurrensstörningarna, att det då sker anpassningar. Alltså ni ber mig i realiteten att föregå en diskussion som skall ske, medan diskussionen alldeles nyligen skett och har lett till resultat när det gäller kommissionens och industrirådets arbete.

Crowley
Med anledning av vad ministern redan har sagt skulle jag vilja lämna två förslag till henne.
Först och främst är den viktigaste anledningen till att företag flyttar inom Europeiska unionen inte bara strukturfonderna eller andra stimulansåtgärder, utan kanske att människor i dessa områden kan arbeta hårdare och mer effektivt och kanske att skatterna i de medlemsstaterna är lägre.
För det andra när det gäller frågan om att använda strukturfonderna på det sätt som föreslagits, berättade kommissionen i går om avskaffandet av tullfri försäljning. Kommissionen sade att den skulle tillåta statligt stöd till vissa regionala transportsektorer för att garantera att de inte missgynnades. Men alla här i parlamentet vet att allt slags stöd, vare sig det är strukturfonder eller statligt stöd, inte kan vara i evighet under den närmaste framtiden. Kanske rådet nu bör titta på vissa av sina egna beslut, i synnerhet beslut på områden som tullfri försäljning och andra beslut för att dessa områden skall förskonas från attacker av det här slaget.

Van Dok-Van Weele
Jag tror att den ärade ledamoten verkligen framför en bra punkt som också stöder mitt svar i första instans och som anger det att man verkligen måste arbete mycket mer analytiskt om man tar upp dessa frågor. Jag håller också med honom om att stödet som lämnas till områden med eftersläpning måste ses som en katalysator för att komma fram till ett Europa där det inte längre är tal om stora strukturella eftersläpningar. I det avseendet har han rätt i att man inte skall förvänta sig att denna politik kommer att vara en evig politik. Jag hoppas inte det. Jag hoppas att vi hamnar i omständigheter där det kommer att vara frågan om konkurrens på en level playing field .

Smith
Jag tackar tjänstgörande ordföranden för hennes svar.
Det råder lite förvirring här. Regionalt selektivt stöd kommer inte från någon av Europeiska unionens fonder. Kanske rådet kan bekräfta detta. Det är främst Förenade kungarikets regerings pengar. Det har inte med frågan att göra. Är det inte så att man inte kan hindra den sortens saker från att inträffa? Anledningen till att vi inte kan hindra det är de ekonomiska system vi har. Vi vet varför det händer. Vi vet exempelvis att min region förmodligen tjänar på Ericssons beslut. Men vi är ganska säkra på att Ericsson inte kommer till Skottland på grund av att företaget tror att det kan göra oss oändligt gott. Det är på grund av att Ericssons vinstsyfte kräver det.
Hur kan det allmänt sett tjäna någon av oss inom Europeiska gemenskapen att vi löser arbetslösheten på ett område och skapar arbetslöshet på ett annat? Det är säkerligen inte svaret.

Van Dok-Van Weele
Hans fråga var egentligen: hur kan man förebygga att man upphäver arbetslösheten på en plats genom att ta bort arbetet på en annan plats. Han anger helt riktigt att det inte är fråga om bidragspolitik från Europa. Förlåt om jag gav det intrycket, jag vet ju bättre, det är fråga om stöd från staterna själva till en gräns som är tillåten av regimen i Bryssel. Om man går längre, är det fråga om olagligt myndighetsstöd. Vad vi talar om är legitimt stöd som får lämnas i ett antal regioner. Varje gång görs en utvärdering om det fortfarande finns anledningen till att låta stöden fortgå i de regionerna. Det sker med ganska stor regelbundenhet med hjälp av stränga kriterier, särskilt på området sysselsättning och bakgrunden som spelar en roll i eftersläpningen. Jag tror att också utan stödsystemet kommer det alltid att vara så att sysselsättning förflyttar sig. Det ser vi inom Europa, men det ser vi i mycket starkare omfattning, globalt. En del tittar på det omedelbara resultatet efter avslutningen av en förflyttning och det är bedrövligt i en region. Å andra sidan ser vi i Nederländerna att globaliseringen av våra företag har lett till att vi också har fått tillbaka väldigt mycket välfärd och väldigt mycket sysselsättning. Kort sagt, man skall inte omedelbart relatera förflyttningen av sysselsättning till stödpolitiken. För det andra, man skall inte bara se effekterna av en sådan förflyttning inom europeisk ram, utan också i ljuset av globalisering.

Carlsson
Jag håller med rådets representant om att det ständigt sker en omflyttning; företag flyttar och en snabb förändring sker. Det finns självfallet ingen automatisk koppling, utan företagsetableringar beror på näringslivsklimatet i stort.
Jag undrar hur man kan få reda på fakta i fallet om huruvida bidrag verkligen har betalats ut till det berörda företaget. En av EU: s allra viktigaste uppgifter är ju faktiskt att värna konkurrens på lika villkor. Om det nu visar sig i den utredning som kommer att göras, att strukturpolitiken i EU i dag snedvrider konkurrensen, och om det visar sig i just detta fallet att konkurrensen har snedvridits, är man då beredd att göra nedskärningar inom strukturpolitiken och ha färre områden och mindre pengar att röra sig med, just för att begränsa den skadliga snedvridningen och undvika att man cementerar gamla strukturproblem i Europa?

Van Dok-Van Weele
Jag är helt enig med fru Carlsson, när hon säger att man mycket ordentligt måste hålla ett öga på när det handlar om vad effekten är av stödet som man ger till regioner som har en stor eftersläpning genom vilken de inte i tillräcklig omfattning kan delta i vad vi just kallade konkurrens med en level playing field . Vad man naturligtvis ordentligt måste hålla ett öga på är vid vilken tidpunkt som stöd är välgrundat, lämpligt och tillåtet, och vid vilken tidpunkt man har balans i jämnvikten och man måste säga: men nu kommer det att uppvisa en förstörande effekt. Det är precis anledningen, och då talar jag också lite utifrån kommissionens politik, varför det mycket ofta sker en utvärdering av valet av område och det sker mycket strikt med hjälp av kriterierna, däri självklart kriteriet arbetslöshet och svag ekonomisk struktur.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Fråga nr 6 från Tony Cunningham (H-0388/97):
Angående: Den gemensamma åtgärden från den 1 oktober 1996 antagen av rådet på grundval av artikel J 3 i Fördraget om Europeiska unionen om landminor avsedda för mänskliga mål
Vad gör rådet för att upprätthålla den gemensamma åtgärden från den 1 oktober 1996?
Vilken åtgärd skulle rådet vidta vid en eventuell överträdelse av den gemensamma åtgärden? Fråga nr 7 från Wilfred Telkämper (H-0399/97):
Angående: Minor
Vilken är rådet inställning beträffande Ottawaprocessens förhandlingsrunda i Bryssel?
Är rådet redo att omfatta Brysselförklaringen?Fråga nr 8 från Joan Colom i Naval (H-0432/97):
Angående: Förbud mot truppminor
I den så kallade Ottawa-processen deltar 50 länder i syfte att underteckna ett avtal som innebär att truppminor förbjuds.
Har rådet tagit något initiativ till att ansluta sig till denna process? Har det eller avser det att genomföra någon åtgärd inom unionen för att uppnå ett förbud mot tillverkning, export, import och överföring av truppminor?och fråga nr 9 från John Iversen (H-0433/97):
Angående: Landminor
Vad gör rådet, mot bakgrund av den brittiska regeringens beslut om förbud mot landminor, för att få till stånd ett totalförbud i Europa mot landminor?
Vad gör rådet därutöver för att åstadkomma en gemensam hållning beträffande ett världsomspännande förbud inför Ottawa i december?
Van Dok-Van Weele
Så som de ärade parlamentsledamöterna kanske vet, finns det ett gemensamt uppträdande när det gäller personminor, som antogs av rådet den 1 oktober 1996. Det består av tre delar och jag skall gå in på alla tre delar.
Den första delen är riktad på att totalt bannlysa alla personminor och att aktivt arbeta för att så snart som möjligt få tillstånd ett internationellt avtal. Avtalet måste också leda till att det inte bara är fråga om bannlysning, utan också om förbud.
Den andra delen av strategien är idén om att utvidga den Europeiska unionens befintliga moratorium på export av personminor till export till alla bestämmelseorter.
I den sista delen, och det är också en mycket svår del, riktar vi oss till att ta bort redan befintliga personminor. Vi vill göra det i internationellt sammanhang och 7 miljoner ecu har ställts till förfogande för det. Meningen är att det skall betalas i slutet av 1997.
Sedan antagandet av det gemensamma uppträdandet har den Europeiska unionen energisk arbetat på verkställandet av det, och omedelbart efter antagandet av det, tog alla medlemsstater under en konferens i Ottawa beslutet som 50 länder har bundit sig till, att samarbeta för att så snabbt som möjlig avsluta ett bindande internationellt avtal för att förbjuda personminor. Sedan dess har som del av Ottawa-processen, andra konferenser organiserats av Österrike och Tyskland. Konferensen i Bryssel som står på programmet för slutet av juni, är det viktigaste mötet i follow up av konferensen i Ottawa så här långt. Den Europeiska unionen tycker därför att det är viktigt att vara närvarande på konferensen i Bryssel, som utgör en viktig milstolpe i utvecklingen av verksamheterna med anledningen av förklaringen från konferensen i Ottawa, som den Europeiska unionen applåderar av hela hjärtat.
Parallellt med dessa ansträngningar försöker den Europeiska unionen att åstadkomma att nedrustningskonferensen antar ett mandat för att inom egen ram förhandla om ett avtal så snart som möjligt, som är internationellt bindande för att i hela världen förbjuda användningen, lagringen, produktionen och export av personminor, som skall avslutas så snart som möjligt. Då har man ett tätt paket med åtgärder.
Ännu något när det gäller de egna bidragen till röjning av minor i internationellt sammanhang. För det har unionen nyligen fattat ett beslut om att ge 3, 5 miljoner ecu till gemensamt uppträdande för bidrag till FN: s frivilliga minröjningsfonder. Detta belopp skall användas för finansiering av projekt i Angola, Moçambique, Bosnien, Kroatien, Somalia, Tadzjikistan och det gemensamma uppträdande har för avsikt att bidraga med ytterligare 3, 5 miljoner ecu för att kunna ge gehör till begäran från en regional organisation eller myndigheterna i tredje land.
Man har kommit överens om att av detta belopp är 2, 07 miljoner ecu avsett för ett regionalt initiativ om minor från utvecklingsgemenskapen i södra Afrika. Tilldelningen av saldot på 1, 3 miljoner ecu studeras för närvarande.
Slutligen när det gäller medlemsstaternas skyldigheter när det gäller genomförandet av ett gemensamt uppträdande, vet de ärade parlamentsledamöterna att i artikel J.3 i fördraget om den Europeiska unionen bestäms bland annat att det gemensamma uppträdandet binder medlemsstaterna när man intar ståndpunkter och vidare agerar. I artikel J. 3 beslutas vidare följande: i fall av allvarliga svårigheter vid genomförandet av ett gemensamt uppträdande förelägger en medlemsstat det för rådet, som överlägger om det och söker en passande lösning.

Cunningham
Frågestunden har pågått i en timme nu och under den tiden har fyra personer redan dödats eller skadats av en landmina någonstans i världen. Det visar hur oerhört allvarlig frågan är.
Vi talar om minröjning, vilket är mycket viktigt och jag uppskattar allt arbete som gjorts hittills inom Europeiska unionen. Det är dock så att 100 000 landminor röjdes förra året medan 2 miljoner nya lades ut. Man behöver inte vara bra på matematik för att räkna ut att om vi inte inför ett totalförbud, kommer problemet aldrig att kunna lösas. Nu är de viktigaste konferenserna i Bryssel och sedan i Ottawa aktuella. Det är en oerhörd möjlighet att göra någonting åt detta fruktansvärda problem.
Vad kommer rådet att göra för att se till att alla 15 länder i Europeiska unionen ställer sig bakom ett totalförbud i Ottawa, och vad kommer det att göra för att främja tanken inte bara i Europa utan i hela världen?

Van Dok-Van Weele
Jag är glad att den ärade ledamoten verkligen ännu en gång mycket tydligt anger hur oerhört skriande detta problem är och vilka konsekvenserna av det är. Det är anledningen till varför jag så utförligt svarad om alla delar i strategien som den Europeiska unionen intar. Men kompletterande till det: den Europeiska unionen kommer parallellt med ansträngningarna inom ramen för Ottawa-processen fortsätta att sträva efter att nedrustningskonferensen antar ett förhandlingsmandat för ett totalförbud för personminer, och den Europeiska unionen fortsätter att stå bakom ett snabbt upprättande av en ad hoc-kommitté hos OC med ett förhandlingsmandat som är förenligt med unionens gemensamma uppträdande. Unionen är av den åsikten att de internationella ansträngningarna som görs i ljuset av Ottawa-förklaringen och inom nedrustningskonferensen, är kompletterande. Unionen kommer att fortsätta att leta efter alla möjliga vägar för att nå ännu mer framgång i riktningen av ett tillståndkommande för ett verkligt avgörande avtal så snabbt som möjligt.

Telkämper
Jag har en tilläggsfråga avseende budgeten som har olika sidor: vi vet efter uppgifter från FN, att det kommer att ta 4.000 år enbart att röja minorna i Afghanistan. Då utgör de ekonomiska medel, som vi förfogar över, en droppe i havet. Kommer dessa medel att höjas av rådet? Ni har uttalat er för ett konkret förbud, ett totalt, globalt förbud. När ska EU gå i spetsen resp finns det anslag för företag, som alltjämt producerar, för att de genast ska lägga ned produktionen?
Sedan har jag de senaste dagarna läst att Dasa Dornier, ett dotterföretag till den minproducerande rustningsjätten Daimler Benz, gläder sig över att de i dessa dagar tillsammans med den franska vapensmeden Thomson CSF från Europeiska unionens kommission får ett extra bidrag om 100 miljoner för forskning kring nya militära lokaliserings- och radarsystem. Argument: lämpligt för att spåra upp minor.
Vi har här beslutat, att den, som producerar minor, och det gör Daimler Benz, får inte dessutom extra pengar för minröjning. Hur kan rådet förklara sig i det fallet? Kommer man att här arbeta aktivt, för att dessa pengar inte ska förslösas för detta ändamål?

Van Dok-Van Weele
Jag tycker alltid att det är svårt att svara på frågor där så mycket personligt lidande finns, med svar som handlar om fördrag. Och ändå är det det enda sättet att sätta gränser. Varför är det som den Europeiska unionen har valt som strategi en så bra helhet? Jag tror för att man egentligen bryter ner ett antal möjligheter. För det första kan man säga: man måste bannlysa personminor. Man måste se till att de inte längre läggs och används. Men en mycket bra kompletterande del, och det är det andra som jag sa, är att - och det kan kontrolleras - man inriktar sig på handeln med dessa minor. Det betyder att man ägnar sig åt inte bara import utan framför allt också export av denna sortens produkter.
Verkligen, det kommer att behövas en hel del ansträngningar för att få bort minorna. När det gäller det, tror jag inte att bara pengar utan också teknologi och bra organisation är av stor betydelse. Jag känner inte till situationen som den ärade ledamoten skissar. Jag vet dock att det är av otroligt stor vikt att vi sätter in all expertis som vi har i Europa och kanske också där utanför, för att så snart som möjligt röja minorna och inte för länge stå still vid procedurerna på detta område. Vi måste verkligen börja arbeta där.

Colom i Naval
Fru ordförande i rådet, det vore bra om rådet vände sig till Kina med anledning av mintillverkningen och den internationella handeln med minor.
Ni har, fru ordförande, mycket kaxigt sagt att Europeiska unionen avsett avsätta 3 miljoner ecu till denna kampanj. Jag skulle inte vilja bli tvungen att påminna om vilken rådets inställning i budgeten 1997 i denna fråga var och vem det var, av Europeiska unionen och unionens budgetmyndighet som lade fram dessa tre miljoner. Jag hoppas rådet visar sig känsligare detta år för budgeten för 1998, åtminstone er kollega Hacienda.
Jag skulle vilja fråga om inte rådet, eftersom vi håller på att minska de europeiska trupperna, skulle kunna besluta att skicka minröjningsingenjörer som instruktörer för att avaktivera minor i många av dessa länder. Detta är en av de stående önskemålen från t ex Angola, där det råder brist på utbildad personal för att instruera minröjningsbrigaderna. Skulle inte rådet kunna anta ett gemensamt beslut om att skicka denna typ av instruktörer.

Van Dok-Van Weele
Jag måste ärligt erkänna att jag inte är så hemma i detaljerna i systematiken för röjning av personminor. Jag har i mitt svar begränsat mig till det som vi från styrande synvinkel kan göra, nämligen att stödja organisationer som kan det, genom pengar och kompletterande åtgärder. Jag hoppas att ni inte tar illa upp att jag inte kan svara på detta i detalj.
För övrigt er fråga om Kina, det är naturligtvis utomordentligt viktigt att vi får in så många länder som möjligt i ett sådant avtal, precis så som vi gjorde det med kemiska vapen och även ett antal andra punkter.

Iversen
Jag vill börja med att tacka den holländske ministern för svaret. Jag är glad för att man också i rådet är ense om att det är oerhört viktigt att frågorna diskuteras vid mötet i Ottawa. Jag skulle gärna med anledning av det som sagts vilja fråga: Hur långt har man kommit i rådet med dessa frågor? Jag kan förstå att ni är eniga om att vi måste lösa dem. Hur långt har man kommit i förhandlingarna om att samordna synpunkterna, så att man kan nå fram till en gemensam ståndpunkt vid mötet i Ottawa? Har ni, ministern, den uppfattningen att vi når fram till den situationen att det faktiskt finns en gemensam ståndpunkt för ett förbud på det mycket viktiga mötet i Ottawa?

Van Dok-Van Weele
Kort och med mycket instämmande och tillfredsställelse från min sida: alla EUmedlemsstater kommer att vara närvarande på nästa konferens i Bryssel. Två medlemsstater, Grekland och Finland, antagligen som observatörer. Alla partners har accepterat EE-samordningen när det gäller Ottawaprocessen.

Bertens
Får jag tacka ministern hjärtligt för hennes entusiastiska svar. Herr Cunningham och jag själv, vi är föredragande, är inte för, utan mot person minor i stället för personella minor. Ni har helt riktigt talat om Ottawa-initiativet, det får i Bryssel nästa vecka en fortsättning och sedan förhoppningsvis i slutet av detta år, undertecknande av en, jag skulle säga, entusiastisk konvention. Är det rådets avsikt att tydligt låta framgå att den riktiga teatern där det skulle ha skett, Förenta Nationernas anti-nukleär konferens, att det där fortfarande kivas om atomvapen mellan Indien och Förenade Staterna? Jag hoppas att det inte sedan kommer att bli en bottleneck som i slutet av detta år kommer att torpedera konventionen från Ottawa.

Van Dok-Van Weele
Jag skall för tolkningens skull vara kort. Jag är helt överens med den ärade ledamotens slutsats. Jag hoppas inte heller det.

Ordföranden
Fråga nr 10 från Arthur Newens (H-0392/97):
Angående: EU: s marknadsordning för bananer
Kan rådet uttala sig om framtiden för marknadsordningen för bananer med hänsyn till den senaste tidens utveckling?

Van Dok-Van Weele
Så som herr Newens vet, har WTO: s panel nyligen gjort ett för gemenskapen negativt uttalande om tvisten om den europeiska politiken om importen av bananer, eller den gemensamma marknadsordningen i fallet.
Enligt de gällande procedurerna förfogar gemenskapen från och med datumet för utskicket av betänkandet från panelen bland alla WTO-medlemmar över en period om sextio dagar för att bestämma sin ståndpunkt.
Ni vet att det nu i första hand är upp till kommissionen att kontrollera vilken följd som panelbetänkandet skall ges och särskilt för att besvara frågan om det är önskvärt att överklaga. Kommissionen har redan tillkännagivit att man verkligen ämnar överklaga slutsatserna från WTO-panelen. Så snart ett definitivt beslut fattats inom WTO - för all tydlighet, det har alltså inte riktigt skett - kommer rådet otvivelaktigt enligt lämpliga procedurer hålla en debatt om konsekvenserna som måste dras från det definitiva beslutet. Då handlar det självklart om huvudelementen i politiken när det gäller införsel av bananer, fastställt i GMO, varvid hänsyn måste tas till specifika skyldigheter från den Europeiska unionen när det gäller länder som har undertecknad avtalet från Lomé och självklart med hänsyn till den andra sidan, WTO: s medlemsstater.
Kom i detta sammanhang ihåg att kommissionen redan tidigare har lämnat in två förslag till rådet. I första hand, ett förslag av den 8 mars 1996 för ändring av den gemensamma marknadsordningen inom banansektorn. I andra hand ett förslag av den 6 april 1995 som bland annat ger bananproducerande AVS-stater möjligheten att överlämna tillfälligt stora bananmängder med såväl traditionella som inte traditionella kategorier mellan AVS-stater från samma geografiska region. Det betyder - och nu riktar jag mig framför allt till de som inte är så hemma i detta språk - att man får skjuta med kvoten. Diskussionen om dessa förslag i rådsinstanserna pågår fortfarande och särskilt i avvaktan på resultaten från WTO-proceduren.

Newens
Jag vill tacka tjänstgörande ordföranden för hennes svar och ge mitt starka stöd till beslutet att överklaga Världshandelsorganisationens bestämmelse om bananer, eftersom beslutet kan få förödande konsekvenser för de känsliga ekonomierna i Karibiska havet och för andra länder. I vissa av dessa står bananintäkterna för mer än 50 % av utrikeshandeln. Kommer tjänstgörande ordföranden att göra allt som går för att garantera att vi kämpar så länge vi kan i den här frågan? Är det inte så att de som verkligen vinner på Världshandelsorganisationens beslut, om det genomförs, är amerikabaserade multinationella företag som redan kontrollerar mer än 90 % av världshandeln med bananer? Har vi därför inte en skyldighet att, om vi vill bekämpa fattigdomen i världen, vara mycket bestämda i de avtal vi har tecknat med de bananproducerande länderna?

Van Dok-Van Weele
För det första, naturligtvis skall Europa göra det som är nödvändigt för att försvara sin politik om det är fråga om ett klagomål och en meningsskillnad och en därpå följande dispute för WTOpanelen. Om ni säger fortsätta till det yttersta, då vill jag dock sätta en marginalanteckning när det gäller avvägningen mellan intressena som görs i WTO-panelen. Vi har inrättat WTO-panelen för att just i situationer där det är fråga om olika intressen och då talar jag inte bara om de storas intressen, utan framför allt de små ländernas intressen - Honduras, Guatemala, Mexiko och Equador i detta fall - för att ge dem ett bra redskap för att kunna uppträda vid marknadsförstörningar som träffar dem, till exempel också mot de stora länderna. När det gäller det, fäster jag utomordentligt mycket värde vid faktumet att vi nu har en sådan WTO-panel. Men det betyder inte att man, för att man är så nöjd med att panelen finns, inte får använda den för att försvara sin egen sak. Det är ungefär linjen enligt vilken jag föreställer mig att vi handlar här.

Medina Ortega
Fru ordförande i rådet, jag har lyssnat på ert inlägg, jag har hört er tala om AVSländerna, länderna i Afrika, Karibien och Stilla havsområdet, men däremot inte hört varken er eller Newens i era inlägg tala om gemenskapens bananproduktion, som är tämligen betydande: 720 000 ton produceras på Kanarieöarna, Madeira, Kreta o.s.v.
Jag framför detta för dessa områden som har mycket få försvarsmöjligheter, försvinnandet av bananen skulle vara någonting i stil med försvinnandet av mjölkkorna i Holland. Jag skulle tro att holländarna inte skulle tycka om att se korna försvinna och att man i dessa områden inte skulle tycka om att se bananen försvinna. Jag säger detta eftersom det har ett stort ekonomiskt och socialt värde.
För det andra vet ordföranden att systemet med pacifistisk konfliktlösning i Världshandelsorganisationens inte är en domstol i strikt mening, utan att förfarandet vid sådana lösningar är inriktad på vissa kommersiella förhandlingar, och jag hoppas att rådet beaktar denna förhandlingsaspekt eller kompensationssystem när man skall lösa frågan.

Van Dok-Van Weele
Jag ber om ursäkt för att jag glömde de självklara intressenterna i Europa och det fastän jag nyligen varit i Spanien för att mycket utbrett talat med min kollega om denna fråga. Jag tror att vi talar om två saker. Det är WTO-panelens status och iakttagande av domslut från WTO när det handlar om marknadsförstöring och positionen som vi intar från den Europeiska unionen, där det alltså måste fattas ett slutgiltigt beslut, för att kunna försvara våra egna intressen genom denna WTO-panelen. Jag tycker alltså inte att det är förståndigt att säga: värdet av en sådan WTO-panel tar vi upp till diskussion. Det är inte min åsikt. Min åsikt är att man med användning av ett så bra instrument, skall försvara sina intressen så bra som möjligt. För övrigt kommer det inte bara att spela en roll med bananerna, utan det kommer också i ökande omfattning att spela en roll i världen för alla möjliga produkter som i detta ögonblick fortfarande skyddas i ljuset av avtalen som är gjorda i Marrakesh om att återkalla bidrag, kvoter och andra begränsningar och de nya förhandlingar som är igång om möjliga nya tariffsänkningar på allehanda områden. Så vi måste alltså vara medvetna om att just genom Världshandelsorganisationen kommer förskjutningar att ske i världshandeln. Mot det står att det kommer att uppstå andra chanser på samma marknad. Specifikt inriktat på den här situationen ger jag er ännu en gång det formella svaret: vi ha möjligheten att överklaga, och det undersöks för närvarande. Vi försvarar våra intressen i WTO-panelen, men WTO-panelen är ett värdefullt institut, även för detta ärende, inte bara i händerna på de människor som nu verkligen anklagar oss, utan också i den Europeiska unionens händer.

Kinnock
Jag är något förvirrad över svaret om klagomålen och överklagan från kommissionens rättsliga avdelningar eftersom jag precis har givit en intervju med BBC World Service, där man säger att överklagan har lämnats in idag. Antingen har BBC fel eller så är rådets informationskällor något begränsade i det här fallet. Jag är mycket intresserad av det ni säger. Jag skulle vilja veta om ni tror att det är en majoritet av rådet - inklusive ert eget land, Nederländerna - som anser att vi skall fortsätta med ett banansystem och fortsätta stödja banansystemet.
Jag vill också fråga om ni anser det lämpligt att ett land som inte direkt berörs av bananindustrin skall kunna överklaga på det här sättet och erhålla ett utslag liknande det som Förenta staterna erhöll efter att de hade överklagat.
Slutligen skulle jag vilja fråga er om ni anser att det vore lämpligt, nu när överklagan uppenbarligen har lämnats in, att AVS-staterna också lämnade in en liknande överklagan och att Europeiska unionen anslog medel, resurser och stöd till dem så att deras överklagan blev så effektiv som möjligt.

Van Dok-Van Weele
Jag har i mitt svar angivit att kommissionen redan har tillkännagivit att den verkligen ämnar överklaga. Jag kan föreställa mig att det därav dras slutsatsen att det alltså är ett beslut. Jag har ännu inga andra besked än det. Men jag tycker att det redan är fritt. Så jag tror inte att det är så stor skillnad mellan det som fru Kinnock konkluderar om beslutet och det som jag har analyserat.
Sedan själva beslutet. I detta ögonblick - jag har redan angivit det - är hela behandlingen av besvärsproceduren ett ärende för kommissionen. Det betyder inte att det i ett visst ögonblick inte finns några beslut att fatta, inget förslag att diskutera via rådet. Ni frågar om Nederländernas, som medlemsstat, ståndpunkt. Tillåt mig att inte gå in på det, för jag står inte här i rollen för mitt eget land. Jag försöker att visa upp Europas intresse och att göra det från en viss neutralitet.
Sättet som ett besvär kan lämnas in på och sättet som ett annat land åter kan lämna in ett besvär på är omsorgsfullt reglerade inom Världshandelsorganisationen och kommer alltså att vara medbeslutande i vilken omfattning det kommer ett nytt utlåtande i denna fråga. Något annat är det om ni talar om fonder, kompensation och liknande. Det är självklart en fråga vi måste titta separat på inom den Europeiska unionen. Det är inte något som för ögonblicket utgör en del av review -proceduren hos panelen hos WTO.

Ordföranden
Fråga nr 11 från Felipe Camisón Asensio (H-0393/97):
Angående: " Open skies" -avtal inom luftfarten mellan EU och USA
Kan rådet, mot bakgrund av det arbete i denna fråga som den senaste tiden har sysselsatt transportministrarna, informera om möjligheterna att inom kort nå ett " open skies" -avtal inom den kommersiella luftfarten mellan EU och USA.

Van Dok-Van Weele
Frågan från herr Camisón Asensio handlar om förhandlingarna om ett open skies -avtal mellan den Europeiska unionen och Förenta staterna. Om det, följande svar. Den 17 juni 1996 antog rådet förhandlingsriktsnören varvid kommissionen blir befullmäktigad att för EG börja förhandlingar om lufttransporter med Förenta staterna. En grundtanke därvid är konceptet med en gemensam lufttransportzon mellan den Europeiska gemenskapen och Förenta staterna och det avtalet måste då slutligen ersätta det nuvarande systemet med bilaterala förbindelser mellan de enskilda EU-staterna och Förenta staterna. Sedan 1995 har Förenta staterna tagit kontrakt med olika medlemsstater i syfta att sluta så kallade open skies -avtal och en del medlemsstater har verkligen slutit ett sådant avtal med Förenta staterna och andra för fortfarande förhandlingar.
Det nya arbetssättet från gemenskapen innebär dock att strukturerade förhandlingar sker med Förenta staterna som i sinom tid måste utmynna i ett avtal för att inrätta en gemensam lufttransportzon. Jag vill för övrigt dock påpeka för er att förhandlingarna sker i olika faser. I en första fas skulle man tillsammans med Förenta staterna undersöka om det är möjligt att skapa en helhet av föreskrifter som skulle vara tillämpliga på gemenskapens och Förenta staternas flygbolag så att de skulle kunna konkurrera under jämförbara förordningsvillkor, så kallade soft rights . Om det skulle ge substantiella resultat, då skulle man i andra fasen förhandla om den gemensamma lufttransportregleringen i sin helhet och det anger vi med trafikrättigheterna eller de så kallade hard rights . Inom den av mig just skissade ramen har gemenskapen, i detta fall kommissionen och Förenta staterna fört förberedande diskussioner den 30 och 31 oktober i Washington och sistlidna 3 april i Bryssel. Under Transportrådet den 17 juni skall kommissionen lämna en rapport om resultaten av diskussionerna som förts hittills.

Camisón Asensio
Fru ordförande i rådet, vi är, efter att ha hört er, oroade över att denna fråga behandlas allt för långt ut i ytterkanterna av förhandlingen. Man omger sig med sekundära aspekter och skyfflar undan frågans verkliga mål, som borde utgöras av att fastställa trafikrättigheterna, genom att en gång för alla inleda tillträde till den andres marknad, till medborgarnas ömsesidiga gagn.
Än en gång uppstår här det tvingande behovet av union vi har i vår Europeiska gemenskap, som ni har skisserat och som jag uppmanar er att följa. Det är ju uppenbart att det avtal man strävar efter kommer att bli bättre och ge en perfekt balans mellan medlemsstaterna och Europeiska unionen, utan vare sig vinnare eller förlorare, om de femton medlemsstaterna förenar sina ansträngningar.
Jag har här ett annat utmärkt tillfälle för de europeiska institutionerna och naturligtvis rådet att visa sin förmåga och effektivitet. Detta eftersom ett sådant viktigt avtal nu är än viktigare inför en eventuell sammanslagning, som förefaller oundviklig, av American Airlines och British Airways, en grupp till vilken, som det tycks, Iberia skall förenas med, ett beslut som med tanke på omständigheterna är fullt skäligt och förståeligt. Kan ni informera oss om denna viktiga fråga?

Van Dok-Van Weele
För det första: det kräver en viss handlingskraft för att på basis av en vinnvinnsituation uppnå goda resultat. Jag har angivit för er att betydelsen av två faser är att i första hand se till att det finns lika konkurrensmöjligheter, det är de så kallade soft rights , och sedan därefter först titta på en mycket vidaregående reglering varvid det i realiteten blir ett open-skies avtal. Men där spelar - och det har ni helt riktigt signalerat - en hel del saker in. En av de sakerna är verkligen hela frågan om fusionen av flygbolag. Det är precis en av de sakerna som mycket bra passar i till exempel den första punkten när det handlar om lika konkurrensmöjligheter. Det är alltså också en aspek som säkert kommer att komma upp i den första tranchen.
På tal om handlingskraft: den 17 juni 1996 antog vi förhandlingsriktlinjerna och jag angav redan nyss att vi i transportrådet den 17 juni kommer att lämna en rapport om de första resultaten.

Ordföranden
Eftersom frågeställarna är frånvarane bortfaller frågorna 12, 13 och 14.
Fråga nr 15 från Sören Wibe (H-0406/97):
Angående: Uppföljning av kommande val i Albanien
I det förra parlamentsvalet i Albanien i maj 1996 förekom valfusk som klart gynnade det regerande Demokratiska partiet. Internationella valobservatörer protesterade men några diplomatiska uppföljningar av övriga europeiska länder gentemot regeringen i Albanien gjordes inte. Vi står nu med facit i hand - en auktoritär regering, som inte drog sig för att mygla till sig fortsatt maktinnehav var också systematiskt inblandad i korruption och rena bedrägerier i landet. Följden blev väpnat uppror. Nu sker förhandlingar mellan de politiska partierna och rebellerna. Man är oense om valsystemet och tidtabellen för avväpningen av rebellerna har ej hållits. President Berishas mandat vållar också starka känslor.
Kan detta återupprepas? Kommer EU: s medlemsstater att reagera och kräva förnyade val om oegentligheter sker i kommande parlamentsval i juni? Hur hög kommer toleransen för valfusk att vara i Albanien i framtiden?

Van Dok-Van Weele
Till frågan från herr Wibe följande svar. Rådet har flera gånger visat att man fäster stor vikt vid att det i Albanien kommer att hållas fria och ärliga val. Nyligen har rådet för allmänna frågor i juni visat sig nöjt med ett beslut från Albanien om att organisera val den 29 juni och begärt av alla partier att helt delta i valen och att respektera valutgången. Samtidigt underströk rådet att ansvaret för landets framtid i första hans ligger hos det albanska folket. Trots det är det som vi skall göra nu, att bistå regeringen för nationell försoning vid förberedelsen av rimligt fria och ärligt genomförda val, där alla partier deltar om möjligt på det avtalade datumet. Den Europeiska unionen stöder helt ansträngningarna från OSSE på det området och inte minst inom ramen för den gemensamma ståndpunkter som antogs av råden den 2 juni på basis av artikel J 2 i VEU. Däri kallade rådet på den internationella gemenskapen att stödja valprocessen särskilt genom att ställda det nödvändiga antalet observatörer till förfogande.
Den Europeiska unionen underströk också sitt stöd för den multilaterala skyddsmakten som inom sitt mandat skall se till att valen får ett säkert förlopp. Om valprocessen skulle komma i fara genom intern albansk maktpolitik, då måste den Europeiska unionen och den internationella gemenskapen otvivelaktigt revidera sin hållning mot Albanien.

Wibe
Jag vill understryka för rådet vikten av att hålla en mycket hög profil i denna fråga. För exakt ett år sedan, strax efter det att valen hade hållits i Albanien, riktade jag samma fråga till det dåvarande italienska ordförandeskapet. Eftersom det fanns klara tecken på valfusk, frågade jag om vi inte skulle vidta någon form av sanktioner. Jag fick då svaret att " det behövdes nog inte, landet Albanien var ändå på väg mot ett demokratiskt styre" osv.
Nu har vi facit i hand. Det blev nästintill inbördeskrig i landet. Vi har redan nu sett vissa tecken på att man har börjat fiffla litet grand. Exempelvis tror jag att den så kallade " bilolycka" som president Berisha påstås ha råkat ut för är ett verk av hans egna män för att dra uppmärksamhet till hans person.
Jag vill bara fråga rådet: Kan ni ge garantier för att vi vidtar omedelbara sanktioner mot regeringen, om vi upptäcker minsta tecken på valfusk nu?

Van Dok-Van Weele
Jag tror att herr Wibe varnar oss för en för stor optimism och en bekväm optimism när det handlar om processen. Å andra sidan är det naturligtvis en mycket bra sak att det blir val och att det på det sättet i varje fall finns en balans på vars grund man kan bygga upp något. Jag lät då också i mitt svar försiktigt positiv och i den sista betydelsen - jag skulle nästan säga fångstnätet för min pessimism - som ni i varje fall fäster vår uppmärksamhet på, som något som man måste ta hänsyn till. Jag skulle tillsvidare vilja lämna det vid de faktiska svaren som jag har lämnat när det gäller stödet som kan ges.

Posselt
Herr ordförande, enligt min åsikt är den skriftliga frågan ingen fråga, utan en skräckhistoria. Jag skulle emellertid helt klart vilja fråga rådet följande. För det första: är inte rådet också av den åsikten, att till stabilisering av Albanien hör en jämvikt mellan den återvalde presidenten Berisha och den hittillsvarande oppositionen, som nu tillhör regeringskoalitionen, vilket jag varmt välkomnar?
För det andra: kommer man att genomföra val, när man inte avväpnar de ligor, som förekommer i söder? För det tredje: hur kan man där återupprätta de demokratiska lokala myndigheterna? Risken finns, att de massiva ekonomiska intressen där, som står bakom dessa ligor, helt enkelt tar över makten från gatan. Emellertid är det fördenskull viktigt, att återupprätta de lokala, demokratiska myndigheterna.

Van Dok-Van Weele
Man skulle kunna läsa det som en fråga, men det som ni i realiteten skissar är oron som ni har runt att hela processen runt valen och allt som gäller dem, går korrekt till. Än en gång, den oron vill jag också uttala, men det som jag har gjort är att ange på vilket sätt som man från den Europeiska unionens position också i relation till andra instanser kan komma fram till ett antal villkor, ett antal kringvillkor genom vilka det i varje fall kan förlöpa så bra som möjligt. Därvid angivande att det ligger väldigt mycket ansvar också i detta avseende hos Albaniens folk. Så en gång till, det som ni signalerar tar jag gärna till mig, men jag skulle ändå vilja försöka att börja med linjen som jag just har skissat.

Ordföranden
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden till rådet löpt ut kommer frågorna nr 16 till 31 att besvaras skriftligen .
(Sammanträdet avbröts kl. 19.19 och återupptogs kl. 21.00.)

Förbindelser mellan Kina och Europa
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0198/97) av McMillan-Scott för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om meddelande från kommissionen (KOM(95)0279 - C4-0288/95) om en långsiktig politik för förbindelserna mellan Kina och Europa.

McMillan-Scott
Herr ordförande, i kväll diskuterar vi ett dokument som lagts fram av kommissionen - ett meddelande om EU: s långsiktiga förbindelser med Kina.
Europaparlamentet har visat stort intresse för Kina och har under ett antal år antagit många resolutioner, så gott som alla ytterst kritiska mot Kina på många områden. Under den tid som vi förberett detta betänkande har vi försökt etablera ett nytt sätt att arbeta med Kina och i synnerhet med Nationella folkkongressen, mot bakgrund av den starkt expanderande handeln med Folkrepubliken, där alla våra medlemsstater är nära involverade i den ekonomiska utveckling som ägt rum i Kina sedan 1978. Men vi är också medvetna om att Kina fortfarande är en enpartistat - på vissa sätt en tyrannisk regim - och att Kina med rätta kritiserats, både här och på annat håll, för sina problem med mänskliga rättigheter.
Men, det tema som vi valt för detta betänkande är inte bara " business as usual" utan även " politics as usual" , för att understryka att samtidigt som vi välkomnar utvecklingen inom handeln, så försöker vi etablera någon form av politisk dialog med den kinesiska politiska eliten. Därför gav vi, för första gången, delegationen från Nationella folkkongressen, som besökte Bryssel i april, möjlighet att i detalj diskutera förslaget till betänkande. Jag är glad att de hade möjlighet att göra det - vi skickade dem en kopia i förväg, och de tittade igenom den i detalj och var, naturligtvis, yttersta kritiska till vissa aspekter. Det är viktigt att försöka få med kineserna i någon form av dialog, så vi baserade betänkande på Maastricht-kriterierna, vilka är demokrati och rättsstatsprincipen, mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, och vi hoppas att dessa fyra kriterier med tiden kommer att finna sin plats i det kinesiska livet.
Kommissionen är engagerad i främjandet av demokratin i Kina, genom bydemokratiprogrammet. Kommissionen, och medlemsstaterna, är delaktiga i att stödja rättsstatsprincipen, utan vilken mänskliga rättigheter inte kan fungera någonstans.
Vad gäller grundläggande friheter - den mest grundläggande aspekten av det politiska livet - existerar dessa ännu inte i sådana områden som Tibet, och denna fråga tas upp i detalj i betänkandet.
Vi försöker också finna en mer samarbetsvillig ansats till Kina. Till exempel, ett EU-Kina-toppmöte, där förbindelserna skulle kunna flyttas upp till en ny nivå och inte bara genom ASEM-processen. Vi skulle vilja se ett nytt handels- och samarbetsavtal som ersättning för 1985 års avtal och som skulle innefatta standardklausulen om mänskliga rättigheter. Vi skulle vilja utöka Europeiska unionens program i Kina. För närvarande är de inte betydande varken i monetära eller, faktiskt, reella termer och de bör starkare anpassas efter Kinas storlek och dess potential i världsekonomin och, rentav, i världspolitiken. Vi skulle vilja att ett kontor öppnades i Kina för europeiska affärsgrupper, som vill utnyttja handeln.
Men framför allt har jag i mitt betänkande velat visa att det finns ett stort underskott i Kina och det är att den så kallade interna marknaden inte fungerar - faktum är att den aldrig gjort det. Kommissionen har mycket att erbjuda kineserna vad gäller den erfarenhet vi har haft av att skapa en inre marknad i Europa och av att omvandla ekonomierna i det forna Sovjetunionen till marknadsekonomier.
Vi tittar på de erfarenheter vi har haft av verksamheten i GUSP - till exempel Europeiska unionens misslyckande i Geneve april i år. Vi tittar på återupptagandet av trepartssamtalen om mänskliga rättigheter i Kina. Vi skulle vilja att en halvårsrapport läggs till detta, inte bara om mänskliga rättigheter, utan även om ekonomiska aspekter av vår förbindelse och i synnerhet om Kinas ansats vad gäller medlemskap i Världshandelsorganisationen och OECD.
Detta är alla aspekter som tas med i betänkandet. Naturligtvis tar vi upp återgången till kinesiskt styre i Hongkong. Vi säger specifikt att vi vägrar att erkänna legitimiteten hos det provisoriska lagstiftande rådet och att vi ser fram emot att kineserna fullgör de löften givit både oss och det internationella samfundet om Hongkongs civila och politiska rättigheter.
Jag är tacksam för all hjälp som jag fått från akademiker, affärsfolk, kollegor i Europaparlamentet, kommissionen och parlamentets personal i framtagandet av detta betänkande.

Colajanni
Herr ordförande! Samtidigt som vi diskuterar här i Europaparlamentet, så diskuterar man även i den amerikanska kongressen. Låt mig peka på det symboliska i detta sammanträffande: kanske har ordförandekonferensen i vårt parlament inte riktigt förstått betydelsen av den strategiska tillspetsningen av relationerna mellan Europeiska unionen och Kina, vilket kanske är den viktigaste politiska och ekonomiska frågan när det gäller utvecklingen och stabiliteten i världen för närvarande. Ordförandekonferensen har inte förstått detta eftersom den låter oss genomföra en debatt på det här viset, medan det verkar som om den amerikanska kongressen anser att detta är en fråga som faktiskt drar till sig stora skaror.
Detta betyder att vi fortfarande har mycket arbete framför oss när det gäller att medvetandegöra våra partier, i parlamentet och även i Europeiska unionen, om behovet av att på ett sätt som är rationellt och som främjar fred, stabilitet, samarbete och utveckling lägga grunden till en långsiktig relation med Kina. Idag har parlamentet i och med detta betänkande en möjlighet att inleda arbetet på att utveckla en organisk, heltäckande och långsiktig politisk inriktning, som inte bara tar sig uttryck i tillfälliga, ofta befogade, fördömanden som emellertid inte tar hänsyn till helhetsbilden när det gäller relationerna med ett land som är så omfattande.
Kina är nödvändigt för att bevara freden, stabiliteten och den ekonomiska tillväxten. Rätt linje är inte att isolera Kina, en uppfattning som för övrigt skulle vara praktiskt taget omöjlig att omsätta i handling med tanke på landets storlek och numera också internationella relationer. Rätt linje är att föra en dialog och att samarbeta lojalt och klarsynt för att gradvis få detta land att inse att dess utveckling och tillväxt t tjänar på samarbete och att det även ligger i Kinas intresse att respektera internationella regler, regler som gäller avtal och fördrag som avser mänskliga rättigheter och som också avser hur ett par stora knutar skall lösas upp som fortfarande återstår, som till exempel Hongkong, Tibet och Taiwan.
Att samarbeta med Kina är den enda framkomliga vägen. Jag ser att Albright i den amerikanska kongressen har hävdat denna linje, som även är vår, och hon har även angett fyra områden - jag tänker inte påminna om samtliga, eftersom jag inte har tid - där Kina på något sätt är på väg att ta positiva och konstruktiva steg in i den internationella politikens värld: det första steget är att Kina har hjälpt till när det gäller godkännandet av fördraget om förbud mot provning av kärnvapen, vilket är en viktig sak, ett andra steg är den hjälp som landet har gett när det gäller att kontrollera instabiliteten på Korea, stödet till den fredsbevarande insatsen i Kambodja och på andra håll, början till en effektiv kontroll av exporten av viktig eller farlig teknologi och de positiva diskussionerna, enligt amerikanerna, kring Kinas inträde i Världshandelsorganisationens WTO. Jag skulle kunna fortsätta.
Naturligtvis står vi också inför frågan om de mänskliga rättigheterna. Jag tror att det vore riktigt att skapa en tydlig, öppen och lojal politik gentemot Kina, där vi uttalar och hävdar vår vilja till samarbete. Denna vilja skall åtföljas av handlingar och skillnaderna skall inte tystas ner. Problemen skall inte tystas ner, därför att jag tror att intensifierade relationer och en utveckling av det ekonomiska samarbetet kommer att bidra till att ändra den allmänna opinionen och även den styrande eliten i Kan och att leda till politiska reformer som till viss del redan har påbörjats.
Jag tror därför att detta är ett viktigt betänkande: det uttömmer inte våra möjligheter när det gäller att definiera en rättvis politik, eftersom vi som Europaparlament just har inlett arbetet, men det är en bra början.

Lenz
Herr ordförande! Heine har en gång sagt det om Tyskland: " Tänker jag på" - jag skulle vilja travestera detta - " Kina på natten, går jag miste om sömnen" . Detta gäller här dubbelt upp. Vi går alla miste om vår kvällsro med en så viktig fråga. Men själva den viktiga frågan förorsakar oss många bekymmer. Och till frågan om utrikes- och utrikeshandelspolitik, något som verkligen framkallar många diskussioner i Europaparlamentet, hör också frågor i samband med Kina, Kinas roll i världen och framför allt också i samband med de regioner, vilka politiskt och/eller kulturellt är förbundna med Kina.
McMillan-Scott har presenterat ett omfattande betänkande för oss, vilket behandlar många aspekter. Jag skulle här vilja inskränka mig till den människorättsliga aspekten, som ju också är den viktigaste för oss.
Europeiska unionens inställning blir därvid till ett pilotfall inte bara för en gemensam politik med avseende på Kina, utan också för dess hållning i kommande förhandlingar med andra länder. Många länder reagerar kritiskt, när de ställs inför frågan om mänskliga rättigheter. De kommer att ta vår inställning till Kina som måttstock. Betänkandet av McMillan-Scott ställer med avseende på mänskliga rättigheter upp krav, vilka förtydligar våra principer. Just på detta känsliga område borde vi inte inveckla oss i motsägelser och därigenom försvaga våra anspråk gentemot andra länder. Ekonomiska relationer är också politiska relationer. Den som riktar sina förhoppningar mot att de bidrar till ett lands demokratisering, stöder just denna tes, men till demokrati hör nu en gång för alla de mänskliga rättigheterna.
Goda relationer till Kina är något vi önskar, framför allt också en öppning in till människorna i Kina. Kina å sin sida utmanas. Överlämnandet av Hongkong kommer att visa i vilken utsträckning Kina kommer att uppfylla sina förpliktelser i enlighet med överlämnandeavtalet och därmed sätta ett riktmärke för det internationella samarbetet. Ingen tvivlar på, att omstruktureringen av ett jätterike till en modern stat drar med sig många problem och detsamma gäller för en stat med många folkslag. Men Kinas regering borde ha mod att gå framåt även på rättsstatens, de mänskliga rättigheternas och demokratins område. Dess tusentals år gamla kultur kan ge kraften. Detta gäller också för landets inställning gentemot Tibet och respekten för en likaså mycket gammal kultur. Detta gäller också för en fredlig reglering av förhållandet till Taiwan och här borde verkligen handel också följa på omvandlingen.

Caccavale
Herr ordförande! Jag uppskattade starkt McMillan-Scotts betänkande, men jag tycker i likhet med Colajanni att parlamentet inte visar prov på seriositet när man diskuterar en fråga av sådan vikt i en halvfull plenisal, samtidigt med fotbollsmatcher och annat.
Jag håller till exempel med McMillan-Scott om behovet av att komma fram till ett ramavtal om ekonomiskt och kommersiellt samarbete, eftersom även jag är övertygad om att de mänskliga rättigheterna skyddas och bevaras bättre i samhällen som är öppna för ett fritt utbyte av investeringar, personer och idéer. Jag anser emellertid att betydelsen av denna fråga - de mänskliga rättigheterna - inte får underskattas med tanke på det som händer varje dag: illegala metoder, systematiska kränkningar av de mänskliga rättigheterna, ökande användning av dödsstraff i stor skala, även för smärre brott. Många personer sitter inlåsta bara för att de fredligt har framfört sina åsikter, politiska eller religiösa. Allt detta kan vi inte tigande åse, det skulle vara att göra våld på oss själva, och inte heller får vi glömma bort att med Hongkong står vi inför ett konkret prov på den kinesiska ledningens goda vilja. Vi kan inte heller låta vår vaksamhet brista när det gäller att upprätthålla de regler som finns om yttrandefrihet, pressfrihet och församlingsfrihet och rätten att demonstrera. Detta är den seriösa grund som ett framtida eventuellt avtal med Kina skall bygga på.

Väyrynen
Herr ordförande, den liberala gruppen är i det stora hela nöjd med kollegan McMillanScotts betänkande. Vi gratulerar honom. I betänkandet tillmäts förbindelserna mellan EU och Kina en betydande vikt och behandlas på ett mångsidigt sätt. Vi anser det vara bra, att mänskliga rättigheter i betänkandet har en central plats. I detta sammanhang vill jag understryka att vi i också dessa frågor bör vara konsekventa. Det vi kräver av Kina måste vi också förutsätta av andra.
På den liberala gruppens vägnar har jag lämnat in två ändringsförslag till betänkandet, som tar upp miljöfrågor. I utskottet godkändes efter omröstning på förslag av de gröna ett stycke, eller recital i inledningen, där man konstaterar, att västvärlden och också Europa bör minska användningen och nedsmutsningen av naturresurser. Jag anser det vara viktigt, att miljöfrågorna beaktas också i förslagsdelen i betänkandet, i de operationella avsnitten. Mitt första förslag syftar till detta. I sak innehåller stycket detsamma som redan godkänts i inledningen. Dessutom föreslår jag en ny utformning av avsnitt nio. Den ordalydelse jag föreslår behandlar EU och Kina som jämbördiga parter och är mer diplomatisk än den ursprungliga. Jag önskar att parlamentets ledamöter ger mina ändringsförslag sitt stöd.

Moreau
Herr ordförande, det första stycket i resolutionen om den långsiktiga politiken för relationerna mellan Kina och Europa markerar på goda grunder att dessa relationer snarare borde grundas på samarbete än konfrontation.
Olyckligtvis går resolutionen i sin helhet rakt emot denna målsättning, då den klumpigt blandar sig i ställningstaganden inom den kinesiska inrikes- och utrikespolitiken. Utgångspunkten i allt samarbete består i att betrakta det land som är ens partner som en suverän nation. Det är inte vad resolutionen gör, då man av Kina kräver samhälleliga ställningstaganden som bara angår Kina, särskilt beträffande frågor som berör dess territoriella integritet.
Utan att ge avkall på den uppfattning om mänskliga rättigheter som parlamentet företräder, skulle det ha varit möjligt och, tror jag, mycket lämpligare att ta upp denna fråga på ett sätt som skulle bidra till en positiv utveckling i Kina på detta område, i stället för att ställa krav på landet, vilka för övrigt inte alltid respekteras av Europeiska unionens medlemsstater och allierade länder.
En historisk etapp kommer att vara till ända i och med överlåtelsen av Hongkong, vilket sker genom en positiv uppgörelse som förhandlats fram i denna tunga tvistefråga. Det finns dock inte ett ord i resolutionen som välkomnar en sådan mild övergång, som tyvärr är något mycket ovanligt i dagens värld.
Slutligen vittnar de påtryckningar man kräver av kommissionen angående Taiwans anslutning till internationella organisationer och planerna på att öppna en informationsbyrå i Taipei snarare om provokation och bristande ansvar än om normala och balanserade relationer med Kina.
Allt detta är orimligt, tycker jag, och motsvarar inte alls någon önskan om relationer grundade på samarbete och ömsesidig respekt. Bara sådana kan vara gynnsamma såväl på det ekonomiska och sociala området som på området för mänskliga rättigheter, fred och säkerhet.
Eftersom mycket har utvecklats i Kina sedan 1995, även om många problem kvarstår, är det mycket beklagligt att aktualiserandet av kommissionens meddelande från 1995 sker på ett sådant negativt sätt.
Jag vill uttrycka en önskan om att relationerna mellan Kina och Europa, som sätter mycket på spel inför 2000-talet, i fortsättningen kommer att kännetecknas av ett helt annat synsätt.

Gahrton
Herr ordförande! Jag gratulerar McMillanScott till ett utmärkt betänkande som inte har blivit sämre av att nästan samtliga ändringsförslag från den gröna gruppen antogs i utrikesutskottet.
Som ordförande i Kinadelegationen får jag i mina kontakter med företrädare för Pekingregeringen ofta höra att vi ensidigt och osakligt bedriver kampanj mot Kina. Jag tror att detta betänkande visar att det handlar om att lägga grundvalen för ett konstruktivt samarbete, att notera de små men dock befintliga förbättringar som har skett i Kina, men att samtidigt helt öppet och utan reservationer framföra den mycket berättigade kritik som behövs mot de ytterst allvarliga bristerna i det kinesiska systemet när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter.
Vi måste fortsätta på detta sätt. Därför är det så mycket beklagligare att man på regeringsnivå i våra länder inte har lyckats samla sig till en gemensam kritik. Det är mycket beklagligt att vissa stora länder, med Frankrike i spetsen, har satt frihandeln före försvaret för de mänskliga rättigheterna. Detta måste kritiseras med skärpa av parlamentet.

Dupuis
Herr ordförande, vi är inte särskilt många, men vi har nöjet att ha kommissionsledamoten närvarande här bland oss, vilket jag tycker är särskilt viktigt.
Jag säger det inte på grund av Moreau, men jag tycker att vi när vi talar om mänskliga rättigheter talar om demokrati, och vårt mål är också att förhindra att en utvecklingsmodell utan demokrati och en stor variant av Singapore vinner spridning i världen. Vårt arbete i egenskap av parlament är alltså att fastlägga en politik som gör det möjligt att så snart som möjligt lyckas inrätta demokrati i Kina.
Detta betänkande utgör det första viktiga steget i denna riktning, tror jag. Det kommer också att göra det möjligt för oss att oroa kommissionsledamot Brittan, men det löser bara en liten del av problemet. Jag tror att vi alla minns de händelser som inträffade, allvarliga såväl för definitionen av en gemensam europeisk politik i fråga om utrikesfrågor som i fråga om respekten för mänskliga rättigheter i Kina. Vi minns alla Genèvekonventionen och den katastrof unionspolitiken där fick erfara. Sedan följde på varandra den franske presidenten Chiracs resa till Kina - han lovade oss då förändringar som vi fortfarande väntar på - och förra veckan den italienske premiärministern Prodis resa. Vid upprepade tillfällen sade han att han skulle vara mycket bestämd och att han skulle kräva precisa löften från Kinas sida beträffande respekten för mänskliga rättigheter. Vi har inte noterat något konkret resultat av denna resa.
Jag menar alltså att vad vi här sysslar med är viktigt, men jag tror att vi måste vara mycket hårda gentemot rådet under kommande månader, då det nyligen förklarat sig vara i färd med att omdefiniera sin Kinapolitik. Om denna politik omdefinieras på grundval av McMillan-Scotts betänkande tycker jag att det är första steget i rätt riktning. Om däremot definitionen av denna politik bekräftar den politik som Chirac och Prodi valt tror jag att vi går rakt mot en katastrof.

De Luca
Herr ordförande, herr kommissionär! Låt mig gratulera McMillan-Scott till betänkandet, som är realistiskt och som har lyckats undvika den vanligaste fallgropen när det gäller Kina, vilket är att inta en ideologisk, snarare än en politisk attityd. I regel brukar två överdrifter mötas: å ena sidan en merkantil kultur och å andra sidan en radikal kultur. Men vi behöver i stället en mer pragmatisk hållning, vilket vår föredragande har visat prov på, som tar med i beräkningen den annorlunda historien och de stora objektiva skillnaderna i ett land med en miljard två hundra miljoner invånare, traditionens betydelse och de enorma motsättningarna.
Det gäller med andra ord att försöka förstå och att försöka hjälp fram den förändring som är möjlig och lita till kraften i en utvecklings- och frihetskultur: en svårare väg att gå, men säkrare och dessutom den enda möjliga. Under nästa tjugoårsperiod måste vi ta med Kina i våra kalkyler, eftersom landet kommer att vara den viktigaste faktorn när det gäller förändringar, men även den största källan till osäkerhet, och därför gäller följande: antingen en utveckling som kännetecknas av envälde och nationalism och som kommer att utgöra en fara för närområdet och för hela världen, eller ett gradvis närmande till marknadsekonomi och frihet. Mycket hänger på vad vi gör.
Ett frontalangrepp är ett misstag, eftersom det på grund av den speciella kinesiska traditionen leder till att man stänger sig inne. På samma sätt är det ett misstag att försöka exportera det sämsta i vår tradition, som t.ex. konsumismen, korruptionen, lagen om den starkares rätt. Vi måste rikta in oss på ekonomiskt, tekniskt, vetenskapligt och kulturellt samarbete för att hjälpa Kina i sina ansträngningar: vi måste exportera en kultur av frihet där mångfald ses som en tillgång, en kultur av tolerans, pluralism, mänskliga rättigheter, fredlig samexistens, respekt för minoriteter,
Om vi satser på samarbete och attraktionskraften i våra värderingar kommer vi säkerligen med tiden att nå politiska resultat. Den kinesiska regeringens politik med ett land och två system kommer att visa marknadens överlägsenhet, och samtidigt kommer den västerländska kulturen att påverka det kinesiska folket så att man väljer frihetens väg.

Ephremidis
Herr ordförande, Scotts?? betänkande innehåller positiva punkter. Föredragandens betänkande har ungefär 30, 40 punkter som är positiva, där det stödjer vikten, den gigantiska stabiliserande, ekonomiska och övriga betydelsen som Kina har i det område av världen där det ligger, med mer allmänna konsekvenser. Men därifrån och vidare har detta betänkande runt 20 punkter som radikalt stjälper dessa positiva punkter, och det säger att man framhäver dessa därför att man tycker att det är nödvändigt att det existerar ett kreativt samarbete, särskilt mellan Europeiska unionen och detta land. Scott anser tydligen att Kina besegrats i något krig och han dikterar dess gränser. I punkt 18 beskriver Scott i detalj vilken slags författning dagens Kina bör åstadkomma. Det kinesiska folket har en konstituerande församling. Jag vet inte varifrån han får sina order. Från Dalai Lama? Från gudarna? Vad vet jag?
För det andra talar han om Tibet/Lama. Men Tibet är sedan århundraden en integrerad del av Kina. Det som händer i Tibet är en intern affär, liksom Östtyskland var och är en intern affär när det enades med Västtyskland.
För det tredje talar han om Hongkong. Hongkong har bytt herravälde. Har ni inte förstått det, Scott? En överenskommelse ägde rum mellan två suveräna stater och Hongkong införlivades helt med Kina!
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Brittan, Sir Leon
Jag skulle vilja gratulera McMillan-Scott för ett ytterst användbart och balanserat betänkande om förbindelserna med Kina. Jag samtycker i mycket stor utsträckning med De Luca att det i fastläggandet av vår Kinapolitik är viktigt att vara realistisk och pragmatisk.
Faktum är att jag anser att det inte föreligger någon intressekonflikt, som vissa har antytt. Gahrton föreföll tro att vi föredrog frihandel framför mänskliga rättigheter, Jag kan inte se någon sådan konflikt, eftersom vi talar om ett exceptionellt stort och viktigt land, vilket också många av debattörerna har sagt. Vi måste ställa oss själva en praktisk fråga: vilket är vårt intresse vad det gäller Kina? Det är, naturligtvis, ekonomiskt, men det är också det att Kina skall bli en fredlig deltagare i världen och en större ekonomisk aktör, som utvecklar ett fritt samhälle och som tillämpar rättsstatsprincipen och mänskliga rättigheter i Kina.
Det är vår målsättning. Så hur uppnår vi detta? Man talar om konsekvens. Jag tror inte man kan vara helt konsekvent, eftersom det sätt som man uppnår resultat på i Kina kommer att skilja sig markant från hur man uppnår resultat i andra länder, som är mindre och kanske på en annan utvecklingsnivå. Jag hyser inga tvivel om att bästa sättet att uppnå dessa gemensamma mål är utveckla ytterst nära band med Kina ekonomiskt och politiskt, för att stödja utvecklingen, i synnerhet i områden av särskilt intresse, men också att vara rättframma om våra åsikter om mänskliga rättigheter, Jag anser inte att det finns några motsättningar mellan dessa målsättningar.
I det långa loppet är det mest troliga sättet att förbättra situationen vad gäller de mänskliga rättigheterna i Kina, att låta Kina utvecklas ekonomiskt och att vi stödjer Kina i den utvecklingen, inte enbart internt, utan även ut mot omvärlden, t.ex. genom deltagande i Världshandelsorganisationen. Inte något meningslöst deltagande, som om det vore en klubb, till vilken vi bara ville betala inträdesavgiften åt dem, utan deltagande på grundval av accepterande av Världshandelsorganisationens regler, som å ena sidan kräver att Kina öppnar sig och blir en mer liberal ekonomi, under hänsynstagande till deras svårigheter och utvecklingsnivå, och å andra sidan ger Kina åtkomst till resten av världen.
Om det händer, kommer ekonomisk frihet automatiskt att öppnas upp i Kina. I det långa loppet kan inte ekonomisk och politisk frihet vara åtskilda. Den allt större ekonomiska friheten i Kina är det säkraste, långsiktiga sättet att likaså uppnå politisk frihet. Men det är inte följden av det ni säger: låt oss handla med Kina, låt oss förhandla fram kinesiskt medlemskap i Världshandelsorganisationen och hoppas att det i sinom tid kommer att leda till ett friare samhälle i Kina. Det räcker inte heller. Vi måste arbeta aktivt för det. Vi måste ge rätt tecken och signaler. Men vi måste också ge rätt hjälp. Det gladde mig att höra McMillan-Scott säga att samarbetsprogrammen bör utökas. Parlamentet har en viktig roll att spela vad gäller att underlätta detta skeende och det bör riktas på ett sådant sätt att det hjälper att utveckla det civila samhället och uppmuntrar demokratin. Vi har ett program som uppmuntrar, så som redan sagts, stöd på bynivå för reformer i rätt riktning.
Väyrynen hänvisade till miljöfrågorna. Även där har vi mycket att erbjuda Kina och Kina är intresserat av att ta emot vad vi har erbjuda i fråga om miljöprogram, utbildning av nyckelpersoner för miljöplanering, stödja pilotprojekt som omfattar tekniköverföring och hjälpa via miljöplanering och -styrning i Kina.
Utöver handel och samarbete har vi frågan om mänskliga rättigheter. Det har varit centralt även i den mest direkta betydelsen, och inte bara på det indirekta sätt som jag beskrivit, för vår Kinapolitik, som är heltäckande och sammanhållen. Kommissionen har aldrig tvekat att uttrycka sin kritik, både officiellt och privat, av Kinas brott mot mänskliga rättigheter. Jag har gjort det själv på högsta nivå och nämnt speciella fall. Jag håller med dem som sagt, eller antytt, att Europeiska unionens oförmåga att nå en gemensam ståndpunkt för att framföra den åsikten i Genève vid Kommissionen om mänskliga rättigheter, är ett stort misslyckande och en stor svaghet. Jag hoppas mycket starkt att Regeringskonferensen, genom att stärka vår förmåga att skapa en utrikespolitik, kommer att ge oss möjlighet att framgent i denna fråga, och i andra, visa upp en mer imponerande bild mot omvärlden och att vi på ett mer effektivt sätt kan främja våra intressen.
Vi bör inte tveka att göra det. Hongkong är viktigt. Vi bevittnar ett unikt experiment, ett experiment som syftar till att skapa ett land med de två systemen i Hongkong och fastlands-Kina. Den kinesiska regeringens satsning på att göra detta är unikt och vi bör följa och observera det noga, intresserat och med oro så att det svarar upp mot de löften som har givits. Det finns ett gemensamt europeiskt intresse, inte enbart på grund av att våra ekonomiska intressen i Hongkong, utan också eftersom Hongkong i sig kan utgöra ett exempel, inte enbart som bas för subversion, utan också som ett exempel som kan få människor på annat håll i Kina och i hela regionen att tro på att den ekonomiska friheten som rätt väg, inte bara i Västeuropa och länder med liknande tradition, utan även i andra delar av världen med annan bakgrund, men där mänskliga värden i slutänden måste vara förhärskande.
Jag lovordar betänkandet och anser att den Kinapolitik vi för är heltäckande och pragmatisk i det att den erkänner handelns och den ekonomiska utvecklingens betydelse, både för dess egen skull och som en ingång mot att skapa ett friare samhälle i Kina, men att detta underbyggs av samarbetsprogram med samma mål och kraftfullt uttryckande av våra åsikter när det sker brott mot mänskliga rättigheter i Kina och på annat håll i världen.

Ordföranden
Tack, sir Leon.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Initiativ för Östersjöområdet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0196/97) av Burenstam Linder för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om meddelande från kommissionen (SEK(96)0608 - C4-0362/96) om initiativ för Östersjöområdet.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Östersjöområdet, the Baltic Sea region , hade före den kommunistiska revolutionen den snabbaste ekonomiska tillväxten i Europa. När planhushållningssystemet nu har skrotats, kan de före detta kommunistländerna tillsammans med de andra länderna i Östersjöområdet på nytt utveckla denna region till ekonomiskt blomstrande demokratier. Därigenom kan också den politiska säkerheten stärkas. Denna säkerhet förbättras genom det finmaskiga nät av samarbete på alla nivåer som nu har vuxit fram och som hela tiden utvecklas ytterligare, t.ex. på det offentliga och privata området, inom näringsliv, förvaltning, organisationer och mellan enskilda människor. Mellan staterna omfattar detta samarbete även ett icke bindande stöd inom försvarsfrågor samt gemensamma insatser i fredsbevarande internationella uppdrag.
För samarbetet i alla dessa dimensioner är den verksamhet som bedrivs i the Council of Baltic Sea States , med EU som fullvärdig medlem, särskilt betydelsefull. Europeiska unionen har i detta sammanhang viktiga uppgifter. Ytterligare omfattande reformer krävs i de före detta kommunistländerna, vilket på kort sikt kan vara svårt, eftersom omställningar ofta uppfattas som besvärliga. Incitament att bemästra kortsiktighet i politiken har ökat i de länder som har ansökt om EU-medlemskap. De vet att ytterligare omställningar är nödvändiga för medlemskap. Reformkraven får på så sätt en hög acceptans. Det blir då extra viktigt att kommissionen inför förhandlingarna om medlemskap antar den principen att nya medlemmar skall antas efter en order by merit , dvs. att de objektiva kvalifikationerna får bli avgörande.
Om någon grupp av länder redan från början känner sig utvald, minskar reformivern där. Om andra länder känner att de, även om de anstränger sig mer än andra och lyckas väl så bra, ändå ställs åt sidan, så försvagas därefter lusten att genomföra reformer, även om länderna för sin egen skull behöver fortsätta omställningarna. De politiska ledare som särskilt har drivit dessa omställningskrav komprometteras om framgångsrika reformer inte möter gensvar i förhandlingarna om medlemskap.
Denna synpunkt är värd att särskilt påminna om vad gäller de tre baltiska länderna Estland, Lettland och Litauen. De har sökt medlemskap i både EU och NATO. Jag menar inte att de bör göras till medlemmar i EU för att de kanske inte blir medlemmar i NATO. De måste uppfylla de krav som ställs för medlemskap i EU, detta både med hänsyn till unionen och dem själva. Men det land, eller de länder, bland dem som är framgångsrika bör också tillhöra de första nya EU-medlemmarna och inte ställas vid sidan av någon från början utkorad grupp.
EU har ett eget stort intresse att befrämja stabiliteten i detta område som ibland görs till föremål för hotfulla uttalanden i den ryska inrikespolitiken. Detta är en anledning för kommissionen att anstränga sig ytterligare för att få de fyra EU-stater som ännu inte ratificerat Europaavtalen med Estland, Lettland och Litauen att nu göra det; det är nu två år sedan dessa avtal undertecknades.
Vidare bör kommissionen aktivt medverka till att gränsavtalen med Ryssland kan slutas och godkännas i alla instanser, och att denna osäkerhetsfaktor därmed elimineras. Det får inte te sig lämpligt för Ryssland att skapa osäkerhet genom att ha oklara gränsfrågor.
Ett särskilt spörsmål avser ställningen i Estland och Lettland för den ryska minoriteten och de många immigranterna från Ryssland under Sovjettiden. Jag tycker att man skall se rätt ljust på den kritik som ibland kommer från ryskt håll. De baltiska länderna har i dessa svåra frågor lyckats etablera ett förhållande mellan medborgare och invandrare som i viktiga avseenden faktiskt skiljer sig till det bättre från vad som gäller i flera EUländer, detta trots att minoritetsgruppen är så mycket större än i något annat land. Säkert går det att göra ytterligare förbättringar. Att etablera harmoniska inre förhållanden ligger även i letters och esters eget intresse.
Samverkan inom Östersjöområdet i sin helhet kan avsätta viktiga resultat på ett antal särskilda områden. Miljön i Östersjöområdet blev kraftigt förstörd under den sovjetiska perioden. Här finns ett stort reparationsarbete att göra med gemensamma krafter. En samfälld kamp mot organiserad brottslighet kan också nämnas som något där gemensamma ansträngningar har vidtagits och just inom ramen för internationellt samarbete har större förutsättningar att bli framgångsrika.
Ryssland ingår som en aktiv och intresserad part i det regionala samarbetet i Östersjöområdet och i the Council of Baltic Sea States . Detta ger regionen och samarbetet där en särskild tyngd och betydelse. Ett framgångsrikt samarbete mellan likvärdiga partners och med EU som drivande kraft kan avsätta för alla synnerligen stora fördelar. En demokratisering av Ryssland och ett ekonomiskt reformarbete där skulle göra hela Östersjöregionen till ett nytt fredligt kraftfält i Europa, och det är dit vi skall nå.

Schwaiger
Herr ordförande! Finlands och Sveriges anslutning och associeringen av Polen och de baltiska staterna har gjort Östersjön praktiskt taget till en insjö inom Europeiska unionen. Mot denna bakgrund har Europeiska unionen ett direkt ansvar för att mera kraftfullt inrikta sin politik på hela Östersjöområdet och inte bara på de enskilda runtomliggande staterna. I samband därmed ska den med kraft främja de regionala strukturer, som bildas, exempelvis Östersjörådet - vilket Burenstam Linder just sagt -, HELCOM inom miljöpolitiksektorn, liksom också andra initiativ av regional karaktär.
Den av kommissionen utstakade ramen för understödet ska göra det möjligt att ge såväl hjälp till självhjälp, om vilken det redan nu pratas mycket i Östersjöområdet, som också ett effektivt bidrag till utveckling av den privata ekonomin, d v s små och medelstora företag.
Utskottet för externa ekonomiska förbindelser stöder därför med eftertryck konsekvenserna av det utmärkta betänkandet av Burenstam Linder, som går i denna riktning. Vi gläder oss särskilt över att våra förslag innehållsmässigt tagits med i sin helhet. För oss gäller det i sammanhanget speciellt tre punkter.
För det första den gränsöverskridande uppbyggnaden av infrastrukturer, vägar och järnvägar, liksom också hamnar. För det andra kräver vi emellertid, att detta sker på ett för miljön skonsamt och anpassat sätt. I tvivelaktiga fall gäller att utbyggnad av befintliga anläggningar och sträckningar går före nybyggnation och nyutstakning.
För det tredje måste regeringssamarbetet i Östersjöområdet kompletteras med en stående parlamentarisk dialog mellan Europeiska unionen och Östersjöstaternas parlament. Vi anser, att ordföranden i Europaparlamentet och statscheferna i staterna kring Östersjöområdet måste ta de erforderliga initiativen till detta.

Theorin
Herr ordförande! Det initiativ för Östersjöområdet som kommissionen tog inför Östersjörådets toppmöte i Visby var viktigt. Vi måste verka för att skapa en närmare förbindelse mellan EU och de central- och östeuropeiska staterna i Östersjöområdet.
Området utgör i dag en unik plattform för politisk dialog och för samordningen av demokratifrämjande åtgärder i Europa. Området är också viktigt ur säkerhetspolitisk synvinkel. De baltiska staterna är på grund av historiska och geografiska skäl, Sovjetunionens ockupation och gränsen mot Ryssland ett utsatt område för eventuella konflikter, något som i sin tur skulle få följder för hela Europa. Denna risk måste elimineras. Detta skulle främst kunna ske genom att länderna stadigt förankras i det internationella samarbetet.
Även Rysslands roll är viktig. Ryssland måste på ett nära sätt integreras i samarbetet runt Östersjön. Dagens existerande samarbetsinstrument måste optimalt utnyttjas för att stärka demokratin, den politiska stabiliteten och den ekonomiska utvecklingen i detta område.
En viktig organisation för samarbete är EU. Den nu förestående utvidgningen är av stor betydelse för hela Östersjöområdet, ja för hela Europa. Detta unika tillfälle att ena Europa socialt, kulturellt och ekonomiskt får inte förbises. Alla ansökarländerna måste här få samma chans att kvalificera sig. Ingen skall på förhand uteslutas ur diskussionen, utan alla skall få starta på en och samma startlinje. I detta sammanhang är det också viktigt att se de baltiska staterna som tre separata stater och att de behandlas som sådana.
Slutligen: EU: s utvidgning mot ett fredligt, enat Europa måste hållas separerad från NATO: s utvidgning av en militär försvarsallians. Internationellt samarbete måste bygga på fredliga förtecken och får inte leva kvar i det kalla krigets skugga.

Piha
Herr ordförande, jag tackar föredraganden. Betänkandet behandlar samarbetet i Östersjöområdet ur ett brett perspektiv. I det ekonomiska och säkerhetspolitiska samarbetet i Östersjöområdet måste man betona det mångfacetterade i områdets säkerhet. De politiska, ekonomiska och sociala förhållandena i staterna i området växlar, bland staterna finns ju medlemmar i EU, blivande medlemsländer och området är också ett gränsområde för EU. En ökad säkerhet och stabilitet kan bara uppnås genom ett samarbetsnätverk, där medborgarnas inflytande är nödvändigt. EU: s utvidgningsprocess står på en reell demokratisk grund först då när vanliga människor, inte bara staterna, känner att de är i samma båt som övriga européer.
Det regionala samarbetet kring Östersjön omfattar både integrationsprocessen, allmänna regionala behov och en nordisk dimension. Den nordiska politiken bör också vara en dimension för Östersjöstrategien, eftersom Östersjöpolitiken har mer av multiplikatoreffekter och element, som ökar sammanhållningen, än den traditionella så kallade nordiska politiken. Detta förutsätter emellertid, att man accepterar, att Östersjöområdet inbegriper staterna i Östersjöområdet med sina särdrag och en nordisk dimension. De ändringsförslag, som ledamoten Väyrynen inlämnat, är väl i sig inriktade på rätt sak, men närmar sig frågan från motsatt riktning.
Det är lätt att ansluta sig till grundprinciperna i handlingsprogrammet från Kalmar, som omfattar medborgarengagemang, hållbar utveckling samt regionalt miljösamarbete. Det krävs ett större förpliktigande engagemang. I Östersjöområdet finns möjligheter och hot, bl.a. i form av miljöskydd och kärnsäkerhet. Det är viktigt att Östersjörådets sammanträde denna månad också utvärderar tillämpningen av programmet. Det egna samarbetet och insatserna i området är utomordentligt viktiga. Unionen är här bara en aktör bland andra.
När det gäller ratificeringen av Europaavtalen finns det två s.k. långsamma sniglar bland medlemsstaterna, Belgien och Frankrike. I fråga om utvärderingen av ansökarländerna bör kommissionen hålla i åtanke att i gränstvisten mellan Estland och Ryssland ligger bollen hos ryssarna. Kommissionen borde också snart bestämma sig för, om den har för avsikt att genomföra parlamentets krav på att påbörja förhandlingarna samtidigt med alla ansökarländer, klockan tickar sig ju allt närmare juli.

Cars
Herr ordförande! Liksom medlemskapet i Europeiska unionen innebar ökad säkerhet för Sverige och Finland, kommer säkerheten att öka också för våra grannländer vid Östersjön Estland, Lettland, Litauen och Polen den dag de blir medlemmar av Europeiska unionen. Därigenom ökar inte bara deras säkerhet, utan också Europas säkerhet, vilket gör det oerhört angeläget för oss alla att dessa länder så fort som möjligt blir medlemmar. Därför är det också viktigt att man nu inte fastställer någon annan ordning för dem som ansöker om medlemskap än att de skall uppfylla kraven, villkoren för medlemskap. Endast detta får vara avgörande. Det är för Europas säkerhet viktigt att vi öppnar våra armar för dessa länder.
Europaavtal är en viktig del i detta och ett viktigt steg på vägen mot medlemskap. Därför är det obegripligt att ett antal länder ännu inte - av ren slöhet, så vitt jag förstår - har ratificerat de Europaavtal som finns med de baltiska staterna. Låt mig också peka på att det för oss måste vara ett oavvisligt krav att de länder som söker medlemskap - även de länder kring Östersjön som nu gör det - uppfyller de krav som vi ställer på mänskliga rättigheter. Vi skall ge dem hjälp att göra det, men det är också viktigt att vi verkligen ställer krav, bland annat gäller det allt som Europakommissionen kräver, inklusive kravet på att avskaffa dödsstraffet.
Slutligen vill jag framföra ett tack till Burenstam Linder för ett utmärkt betänkande. Det är ett betänkande av hög kvalitet, väl i linje med det som hans företrädare från Moderata samlingspartiet, Margaretha af Ugglas, gav till vårt parlament i samma ämne.

Ojala
Herr ordförande, det är viktigt att unionen kraftfullt stöder den regionala utvecklingen kring Östersjön, eftersom den skapar välstånd och stabilitet för hela kontinenten. Exempelvis beräknar man, att handeln mellan EU-länderna och de så kallade övergångsekonomierna under de närmaste åren kommer att fyrdubblas inom Östersjöområdet.
Kommissionens roll i samarbetet vid Östersjön är för närvarande alltför blygsam. Från att tidigare endast observerat och samordnat måste man nu delta med full kraft. I Östersjöområdet utarbetas som bäst ett Agenda 21-program för en hållbar utveckling, vilket också nämns i betänkandet. Också kommissionen deltar i utarbetandet av programmen, men med en mycket svag insats. Jag anser att parlamentet bör ålägga kommissionen att öka sitt engagemang för Agenda 21-programmet.
Den traditionella militära säkerhetsuppfattningen har förlorat i betydelse också i Östersjöområdet. Däremot framstår som allt viktigare miljöfrågorna, skapandet av förutsättningar för en demokratisk och socialt rättvis utveckling i länderna med s.k. övergångsekonomi, minoritetsfrågorna samt bekämpningen av kriminalitet och terrorism. Utvecklingen av samarbetet i Östersjöområdet förutsätter att man bygger upp ett samarbete också med Ryssland. Herr ordförande, parlamentet bör främja tillkomsten av en gränsöverenskommelse mellan Estland och Ryssland, ty den utgör ett villkor för utvecklingen av samarbetet mellan staterna i Östersjöområdet.

Schroedter
Herr ordförande! Vad gäller utmaningen till EU, att åstadkomma ett effektivt bidrag till utvecklingen och stabiliteten i Östersjöområdet och slutligen övervinna gränsdragningarna på den europeiska kontinenten, utgör kommissionens dokument ett fattigdomsbevis och beteckningen initiativ snarare ett pinsamt fiasko.
I ett område, där det sedan århundraden finns regionala och lokala förbindelser, gäller det efter övervinnandet av järnridån, att nu också övervinna penningridån, genom att intensifiera ansträngningarna att övervinna skillnaderna i levnadsstandard och stärka de demokratiska reformerna, istället för att skapa nya gränser genom Schengenfördraget.
För detta ändamål måste till den 1993 beslutade stabilitetspakten knytas en andra, som med ett till den nya situationen anpassat program utvecklar Östersjöområdet till en modell för stabilitet, demokrati och avrustning och därmed ger ett effektivt svar på säkerhetsbehovet i de mellan- och östeuropeiska länderna, i synnerhet sådana små länder som de baltiska staterna.

Sindal
Låt oss vrida klockorna tillbaka till december 1995. Europeiska rådet är samlat i Madrid och beslutar att man vid förberedelserna för utvidgningen av EU skall tillämpa ett arbetssätt som garanterar ansökarländerna behandlas likvärdigt. Den ståndpunkten instämde jag med helt och gör det fortfarande. Det är mycket viktigt med hänsyn till stabiliteten i ansökarländerna, att vi nu inte kungör vilka det är som är förmer än andra och förtjänar att komma med i EU. Ursprungligen framlade föredraganden i sitt utkast till betänkande en sådan strategi för anslutningen som varken är rimlig eller välgenomtänkt. Lyckligtvis har min svenska kollega, Theorin, sett till att det i det slutliga betänkandet klargörs att först när alla ansökarländer står uppställda på samma startlinje och anslutningsförhandlingarna har kommit i gång, kan man börja med att ta ställning till vilka länder det är som bäst uppfyller villkoren för anslutning.
Samarbetet i Östersjöregionen skulle kunna stärkas med ett uttalat Östersjöprogram. Östersjörådet skulle kunna vara navet för ett sådant samarbete och delta i den politiska processen som ansvarig partner. De många goda initiativ som redan ligger i existerande budgetposter kan med fördel föras samman till ett egentligt Östersjöprogram. De gemensamma politiska och ekonomiska uppgifterna, som väntar på sin lösning, är uppenbara. Det är energi, transport, miljö. Utvecklingen av ett handelsmönster är en annan, men nog så viktig uppgift.
Till sist vill jag göra er uppmärksam på, att jag fäster stor vikt vid, att om villkoren för anslutning efter påbörjade förhandlingar kan sägas vara uppfyllda för ett eller flera av de baltiska länderna, och de sålunda kvalificerar sig för anslutning, så skall inte historiska skäl eller strategisk egoism bland EU: s nuvarande medlemsländer inte lägga hinder i vägen för en anslutning.

Gomolka
Herr ordförande! Jag skulle också vilja ansluta mig till gratulanterna till Burenstam Linder. Han har lyckats göra en syntes av klara analyser och vidsträckta visioner, vilka kan bli verklighet, om möjligheterna konsekvent tillvaratas och riskerna reduceras till ett minimum. I sammanhanget försummas inte heller de nödvändiga nästa stegen och jag skulle också med eftertryck vilja peka på ett av dessa nödvändiga nästa steg.
Under punkt 1 kräver föredraganden, att den fullständiga ratificeringen av Europa-avtalen med Estland, Lettland och Litauen ska drivas fram. När vi i morgon ska rösta om detta betänkande är dessa avtal exakt två år gamla. Undertecknandet skedde redan den 12 juni 1995. Föredragandens krav är därför mer än berättigade och ligger också i Europaparlamentets intresse. Ty efter ratificering av alla medlemsstater och rådet kan de hittillsvarande delegationerna konstituera sig som gemensamma parlamentariska kommittéer, vilket inte utgör någon formsak, utan säkerställer bindande deltagande i den strukturerade dialogen och säkerställer Europaparlamentets och de aktuella nationella parlamentens medverkan i utformning av konventioner, vid fastställande av politiska inriktningar och prioriteringar samt vid kontroll. Vi tillförsäkrar oss därmed påverkan på de komplicerade anpassningsprocesser, vilka måste genomföras i både de stater, som vill ansluta sig, och inom unionen.
Just i Östersjöregionen krävs såväl ett närmare samarbete som en snabb upptagning av nya medlemsstater. Ty just här har vi möjligheten, att i framtiden också starkare binda Ryssland i en regional samverkan och därmed väsentligt bidra till stabiliteten.

Väyrynen
Herr ordförande, kollegan Burenstam Linder har utarbetat ett bra betänkande om samarbetet i Östersjöområdet. Detta vill jag gratulera honom för. På den liberala gruppens vägnar har jag lämnat in två kompletterande ändringsförslag, som avser samarbetet i området kring Barents hav. De grundar sig på Tindemans betänkande, som godkändes i maj.
Som det konstateras i Tindemans betänkande överlappar delvis samarbetsområdena i Östersjön och kring Barents hav varandra. Dessutom är alla medlemsländer i Barents euroarktiska råd också medlemmar i Östersjöstaternas råd, och kommissionen är likaledes med i båda.
Enligt Tindemans betänkande borde unionen ha en heltäckande politik för de nordliga områdena, inom vars ram samarbetet i Barentsområdet borde utvecklas. Mina förslag syftar till att man inom unionen skulle definiera vilken ställning samarbetet i Barentsområdet skall ha inom ramen för unionens politik för de nordliga områdena och hur det skall relateras till samarbetet inom Östersjöområdet. Jag hoppas att mina förslag godkänns.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande, jag sällar mig till de många parlamentsledamöters skara, som har gratulerat Burenstam Linder till hans berömvärda betänkande. Jag är ytterst tacksam mot honom för det, det är mycket sakligt och omfattande.
Jag skulle vilja börja med att varmt stödja vad Burenstam Linder och Gomolka, bland andra, sagt om vikten av att Europa-avtalen ratificeras med de tre baltiska länderna. Jag hoppas att det kan ske snarast möjligt, och jag kan försäkra er om att kommissionen kommer att fortsätta att trycka på för att det skall ske. Under tiden går vi naturligtvis vidare med utgångspunkt i frihandelsavtalen, men det skulle vara mycket bättre att fortsätta på den bredare bas, som erbjuds av Europa-avtalen, som så länge väntat på ratificering.
För det andra, ett antal talare har tagit till orda om betydelsen av nära förbindelser med Ryssland för en sammanhållen utveckling av Östersjöregionen. Jag håller med om det. Uppmuntrandet av reformprocessen i Ryska Federationen och utvecklandet av nära förbindelser med Ryssland är av avgörande betydelse. Jag kommer själv att resa till Moskva på söndag för att med de ryska myndigheterna diskutera framstegen i förhandlingarna om ryskt medlemskap i Världshandelsorganisationen. Det deltagandet kommer i sig att leda till ytterligare viktiga reformer i Ryssland, reformer som är nödvändiga för Rysslands deltagande i och åtnjutande av världsekonomins fördelar i större perspektiv, och det i sin tur kommer att medföra fördelar i Baltikum och på annat håll.
För det tredje har jag stor förståelse för många av de saker som sagts om de kriterier som måste tas hänsyn till vad gäller ansökningarna från de baltiska staterna, och också från andra stater, om medlemskap i Europeiska unionen. Vi måste vara på det klara med, så som många talare sagt, att varje land bör behandlas utifrån dess agna förtjänster, att länder inte bör uteslutas från eller tas med i förhandlingsprocessen bara för att det tillhör någon viss del av Europa. Vi är skyldiga alla ansökarländer detta. Burenstam Linder hade vidare mycket rätt i det han sade om betydelsen av att inte avskräcka de länder som ansökt. Det måste klargöras att de länder som ansökt kommer att få medlemskap i Europeiska unionen, när de kvalificerat sig för medlemskap, och detta gäller såväl de som kanske inte är redo vid den första förhandlingsomgången som de som är det. Så jag hoppas att vi kan försäkringar om detta.
Men, naturligtvis, största delen av betänkandet och debatten bör röra det regionala samarbetet i Östersjö-området. Där ber jag att få framföra en avvikande åsikt från Ojalas, som något tonade ned i hur stor grad Europeiska unionen i allmänhet och kommissionen i synnerhet bör vara inblandad i det. Burenstam Linder har rätt i påpekandet att nyckeln till vad kommissionen och Europeiska unionen kan göra för att stimulera samarbete i Östersjöområdet är dess medlemskap som fullvärdig medlem i Östersjöstaternas råd. I denna egenskap kan Europeiska unionen spela en viktig roll för att främja stabilitet och framgång i Östersjöområdet genom politiskt och ekonomiskt samarbete och gör också det. Naturligtvis är de berörda staterna vilja att agera tillsammans avgörande för framgången, men icke desto mindre har kommissionen, genom att deltaga i diverse möten som har ägt rum, stimulerat detta samarbete och visat sig beredd att stödja det praktiskt genom att använda sig av Phare- och Tacis-programmen, och även andra gemenskapsprogram, och koppla detta till lån i Europeiska investeringsbanken och därigenom kunnat uppmuntra ett stort antal program och projekt inom de områden som anges i initiativet: demokrati och civil trygghet, ekonomiskt samarbete, miljö- och regionalt samarbete. Det inbegriper myndigheter, institutioner och enskilda personer, det sker i form av tekniskt bistånd, tillhandahållande av utrustning eller samfinansiering av investeringar. Den roll som de lokala myndigheterna i alla länder runt Östersjön spelar är också mycket viktig i de multilaterala baltiska gränsöverskridande samarbetsprogrammen och vi i kommissionen försöker stimulera deras aktiva deltagande, tillsammans med deras nationella kollegor, för att främja kontakter mellan regioner och mellan personer. På dessa olika sätt har kommissionen och Europeiska unionen en fullvärdig, aktiv och värdefull del i den omfattande processen av att stimulera samarbete i Östersjöområdet, både ekonomiskt och politiskt på de olika sätt som jag beskrivit.

Ordföranden
Tack, sir Leon.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Lika lön för kvinnor och män
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0143/97) av González Álvarez för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om meddelande från kommissionen (KOM(96)0336 - C4-0460/96) om vägledning för tillämpning av lika lön för lika arbete för kvinnor och män i arbetslivet. Föredragande av yttrande (): Colombo Svevo för utskottet för kvinnors rättigheter (" Hughes-förfarandet" )

González Álvarez
, föredragande. (ES) Herr ordförande, jag tycker vi börjar med att tacka föredraganden av yttrandet, Maria Paola Colombo, för hennes arbete i denna fråga, som kompletterar det vi gjort i utskottet för sysselsättning och sociala frågor, och också uttrycka vår tacksamhet till de personer som i utskottet för sysselsättning och sociala frågor, Waddington, Wolf och Schörling, presenterade ändringsförslag. Dessa ändringsförslag gjorde inget mer än berikade betänkandet och föreföll mig helt enkelt vara mycket viktiga. Ett av dessa ändringsförslag avsåg incidenten med nedskärningen av den offentliga utgiften inom områden som hälsa, utbildning och annat där sysselsättningsgraden för kvinnan är mycket hög, och eftersom dessa nedskärningar av den offentliga utgiften kan skada kvinnornas arbetstillfällen.
I några av ändringsförslagen förutsattes att lagändringarna inte skulle riktas mot en grupp utan mot alla arbetare, d.v.s. framför allt mot den kvinnlig arbetskraft som i många fall har så kallade skräpkontrakt, deltidsanställningar. Även Susan Waddingtons förslag att inom 3 år analysera resultatet av lagen i denna fråga är mycket viktigt och låt oss se om det inte är mycket effektivare att omvandla texten till ett juridiskt instrument.
Kodexen förutsätter sammanfattningsvis att mottagarna är de sociala representanterna, regeringarna och föreningarna. Den förutsätter också en analys av lönestrukturerna och en värdering av arbetsplatserna och dessförinnan en sammanställning av tillräcklig information om ersättningssystemen, som är olika i olika länder, och en utredning av det kollektiva förhandlingsprocesserna, för att bestämma var insatserna skall göras och för att undvika lönediskrimineringen.
Efter 20 års tillämpning av direktivet från 1975 kan man konstatera, föredraganden av yttrandet, Colombo Svevo gör det, men också Europeiska unionens egen statistik, att det är mellan 20 och 30 % löneskillnad mellan mannen och kvinnan för likvärdiga arbeten. Enligt annan statistik är det bara i 20 % av konventionerna man behandlar frågor om olikheterna mellan mannen och kvinnan. Vi har alltså lång väg kvar att vandra. Jag måste säga att jag är en aning skeptisk mot de frivilliga avtalen, för om vi inte klarar att respektera den tvingande lagstiftningen, så vet jag inte om vi klarar att uppfylla frivilliga avtal, som t ex kodexen mellan företagarna och de olika sociala representanterna.
Trots detta och med tanke på att löneskillnaderna består och lagstiftningen inte klarat att få bukt med den, förefaller det mig som att det är lämpligt att vidta alla åtgärder vi kan vidta. Ett sätt att göra detta verkningsfullt kan i första hand vara att främja utbildning och information till kvinnorna, så att de kan delta i de kollektiva förhandlingarna och i andra hand genom att främja närvaron av kvinnor i bolagsstyrelserna, eftersom det finns män som diskuterar och försvarar kvinnans rättigheter, men generellt bör det vara kvinnan som försvarar de egna rättigheterna.
Den nuvarande osäkerheten inom sysselsättningen, har man sagt i ett av ändringsförslagen, och nedskärningen av de offentliga utgifterna gynnar inte situationen. Vi tror att den offentliga sektorn troligen skulle kunna utgöra ett gott exempel för det privata initiativet, om man vidtog åtgärder för att minska löneskillnaderna. Vi tror att offentligheten är nödvändig, inte bara vid utvärdering av arbetsplatser, utan också vid de kollektiva förhandlingarna. Det krävs känslighet och information från arbetsmarknadsparterna, kodexens spridning, inte bara bland de stora företagen, inte bara bland arbetsmarknadsparterna, inte bara bland regeringarna, utan framför allt bland små och medelstora företag, som skapar mer än 85 % av arbetstillfällena inom Europeiska unionen. Jag skulle också vilja lägga till behovet av spridning bland kvinnoorganisationerna. När det gäller utmaningen från föredragandena, skall vi försöka sprida denna kodex till samtliga kvinnoorganisationer, så att de kan använda den som ett instrument för att försvara sina rättigheter. Man borde också begrunda en utvidgning av artikel 119, när vi nu befinner oss i vindarna kring regeringskonferensen. Med en utökning av denna artikel skulle det nya fördraget värna om lika lön för likvärdigt arbete.

Colombo Svevo
Herr ordförande! Utskottet för kvinnors rättigheter har visat ett uppenbart intresse för detta betänkande och jag vill tacka föredraganden för att ha upptagit största delen av de föreslagna ändringarna. Vårt intresse är stort, eftersom, som ni vet, jämlikhet i fråga om löner är modern till all annan jämlikhet och det är på denna jämlikhet som vi har byggt alla de andra. Det är därför paradoxalt att, medan denna artikel har tjänat till att skapa en mer omfattande jämlikhet inom andra områden och vad gäller andra rättigheter, såväl sociala som politiska, så lyckas vi inte tillämpa likalönsprincipen på ett korrekt sätt i våra respektive länder. Helt nyligen, i en konferens med fackföreningsfolk, så bekräftades att kvinnorna tjänar i genomsnitt 20 procent mindre än männen i Europa, och genomsnitten döljer, som alla vet, mycket omsorgsfullt skillnader som i verkligheten kan vara mycket allvarligare. Framför allt nu, som ett resultat av de atypiska arbetena, så förvärras löneskillnaderna även i de länder där det tidigare inte förekom så stora skillnader.
Ställda inför denna fortsatta ojämlikhet och inför förekomsten av lagar om formell jämlikhet, så är naturligtvis utskottet för kvinnors rättigheter medvetet om att lagen är ett svagt instrument, men det kan ändå vara ett kraftfullt verktyg när det gäller att avslöja de mekanismer som döljer ojämlikheten och därmed också ett kraftfullt instrument för att hitta de system som i morgon kan vara mer bindande: i dag är det just dessa dolda mekanismer som skall avslöjas: hur man värderar ett arbete, hur värderingssystemen kommer till och hur de utnyttjas, hur ett lönesystem konstrueras, för denna brist på jämlikhet gömmer sig även i kollektivavtalen.
En andra punkt: koden skall läsas som en del av urkunden. Det är en av delarna, det är inte allt och det är inget komplement, men denna kod, som vi anser kan förbättras, är inte ytlig, den har en viss betydelse eftersom den riktar in analysen mot inkomstsystemet, en analys som sträcker sig från insamlandet av information till en värdering av denna information, och därigenom lyfter fram det som skulle kunna vara indikationer på en tänkbar diskriminering: efter analysen följer även korrigerande åtgärder mot inkomstdiskrimineringen. Slutligen anger den också metoder för en utvärdering av de vidtagna åtgärderna.
En tredje punkt som utskottet har pekat på: koden har sin egen inneboende logik, och följaktligen bör denna logik följas. Utskottet hävdar att den föreslagna mekanismen endast kan bli produktiv om en förutsättning är uppfylld, och det är öppenhet, utan vilken man inte kan åstadkomma någonting, och för det andra om det finns en spridning av informationen: upplysningskampanjer, utbildning av experter inom området och framför allt ett utbyte av goda exempel som kan åtföljas av en utvärdering för att man skall veta hur det gick, för att lugna även dem bland oss som är en aning skeptiska om att detta inte är ett slutgiltigt, men ett användbart initiativ: naturligtvis under förutsättning att ingen fuskar!

Waddington
Kan jag först av allt också få tacka föredraganden och föredraganden från utskottet för kvinnors rättigheter och i synnerhet kommissionen för det arbete som gjorts i denna viktiga fråga. Det finns definitivt mycket arbete kvar att göra, för faktum är att trots att lagstiftning om lika möjligheter för kvinnor och män varit i kraft inom Europeiska unionen i över tjugo år, tjänar kvinnor fortfarande mindre än män. Till exempel hade kvinnor, som arbetade heltid 1996 i Förenade Kungariket, endast 72 % av männens genomsnittliga veckolön. Löneklyftan mellan heltidsarbetande män och kvinnor har minskat under de senaste tjugo åren, men bara mycket långsamt.
Sedan 1992 har den endast minskat med en procentenhet. För deltidsarbetande är löneklyftan enorm och har förblivit oförändrad sedan mitten av 1970-talet, d.v.s. att kvinnor endast har 58 % av mäns genomsnittliga timlön.
Varför är det så? Huvudskälet är att män och kvinnor tenderar att vara sysselsatta i olika yrken och att manliga yrken tenderar att vara bättre betalda. Män får dessutom oftare bonus och arbetar mindre ofta deltid, där lönerna är som lägst. Kan vägledningen avhjälpa denna situation? Vägledningen föreslår främst två saker: först att arbetsgivare och fackförbund analyserar de ersättningssystem som används på arbetsplatsen och utvärderar resultaten för att upptäcka könsdiskriminering i lönestrukturerna, så att åtgärder kan vidtagas. För det andra, att en åtgärdsplan utarbetas för att eliminera all diskriminering i lönestrukturerna. Kommissionens åsikt är att om en kvinna gör ett jobb som är lika krävande som en mans, bör hon få samma lön och förmåner, även om det är ett annat arbete. Det är mycket rättvist och arbetsmarknadens parter och utskottet för sysselsättning och socialfrågor har välkomnat denna vägledning. Men utskottet har övervägt ytterligare ändringsförslag och vi ber om ytterligare åtgärder i resolutionen.
Jag skulle bara vilja nämna några av de förslag som vi skulle vilja att kommissionen övervägde. Först uppmanar vi kommissionen att genomföra en studie om könsneutral arbetsvärdering och utarbeta riktlinjer för en arbetsvärderingsmodell som kan användas av arbetsmarknadens parter.
För det andra vill vi att arbetsgivarens tillämpande eller underlåtenhet att tillämpa vägledningen skall ses som en del av bevisbördan vid tvister om könsdiskriminering - vi vill att tillämpningen av denna vägledning skall beaktas i domstolarna.
För det tredje vill vi att kommissionen och medlemsstaterna förbättrar insamlandet av och tillgången till statistik om lönenivåer så att framstegen - eller bristen på sådan - blir mer uppenbara.
Slutligen, eftersom det är frivilligt att följa denna vägledning, vill vi att kommissionen övervakar dess tillämpning. Om det inom tre år inte lett till att löneklyftorna mellan män och kvinnor börjat minska, bör det övervägas att göra denna vägledning juridiskt bindande. Tänk på de exempel jag nämnde. Löneklyftan för heltidsarbetande har bara minskat med 1 % under de senaste fem åren och för deltidsarbetande har den inte minskat sedan 1970-talet. Detta är ett mönster som återfinns överallt inom EU och ett mönster som vi måste besluta oss för att ändra.

Glase
Herr ordförande, herr kommissionär! Det betänkande, som presenterats för oss, avser kommissionens förslag till vägledning för tillämpning av principen om lika lön för män och kvinnor för lika arbete. Det är ett bra betänkande. Jag delar många av mina kollegors uppskattning av betänkandet och vägledningen.
Lagar om jämställande av man och kvinna med avseende på lönefrågor har inte fört oss framåt på senare år. Den enda hänvisningen till jämställdhet i fördraget om Europeiska unionen är artikel 119, som koncentreras på just lönefrågor. För de i alla medlemsländer bevisligen underbetalade kvinnorna har denna artikel inte inneburit någonting utöver en aning hopp. Kvinnorna vill inte bli förmånsbehandlade. De vill helt enkelt bara för likvärdigt arbete också ha samma lön som sina manliga arbetskamrater. Detta kan dock inte vara för mycket begärt! Paragrafer och vackra helgtal har inte givit någon hjälp, inte heller domstolskäromål. Alltså måste något komma fram som arbetsgivare och arbetstagare kan hålla sig till, ingen blufförpackning, inga nya tomma ord, utan en verklig vägledning.
Denna vägledning kan nu fylla exakt dessa luckor och bidra till en väsentlig förbättring av löneprincipen. Den blir till ett praktiskt hjälpmedel för de arbetsmarknadens parter, där den könsneutrala arbetsklassificeringen och - värderingen måste stå i centrum, fri från feltolkningar med avseende på arbetsinnehåll och arbetsprestation.
Redan från början är vi hög grad beroende av gott samarbete mellan arbetsmarknadens parter utan vilkas aktiva medverkan även vägledningen för lönejämställdhet också är dömd att misslyckas. Därför känner jag obehag inför några av punkterna i betänkandet. När det krävs styrning av löneförhandlingar och resultaten av dessa och det hotas med sanktioner om erforderliga rättsbestämmelser inte uppfylls, så måste det konstateras, att kontroll behövs, men vi måste hålla oss till en respekterande kommunikationsform.
En annan punkt anser jag vara nästan meningslös. Det är nödvändigt med aktuella lönenivåjämförelser, vilket bara kan ske inom en bransch. Branschövergripande jämförelser - så som det krävs i betänkandet - är fullständigt orealistiska. Det går inte att jämföra en arbetsplats i en kolgruva med en arbetsplats på ett sekretariat eller med ett vårdarbete. Där spelar det inte heller någon roll om det rör sig om samma eller om olika företag. Helt avgörande är arbetsplatsen i sig, vilket också står i texten. Det går bara att jämföra en kocka med en kock och inte blanda jämförelser hursomhelst. Jag hoppas att vi har många bundsförvanter för vägledningen, så att hoppet i detta fall blir till jämställdhet för kvinnorna, även om det bara blir i lönefrågor.
(Applåder)

Lindqvist
Herr ordförande! Jämställdhetspolitik måste bedrivas på alla politiska plan, i de nationella parlamenten och på europeisk nivå. En av de viktigaste jämställdhetsfrågorna gäller lika lön för lika arbete. Det borde vara en självklarhet nu när vi närmar oss år 2000, men det är det inte. Den vägledning som kommissionen föreslår och det betänkande som har utarbetats av González Álvarez är ett viktigt steg på vägen mot att förverkliga målsättningen om lika lön.
Arbetslösheten drabbar kvinnor hårdare än den drabbar män. Kvinnors möjligheter att ta och få arbete måste därför underlättas. Arbetsmarknaden för kvinnor måste breddas. Här kommer några förslag som jag tror skulle underlätta en sådan utveckling: förlängd föräldraledighet, lika möjligheter till förvärvsarbete och föräldraskap för både kvinnor och män, samma trygghetsregler för deltidsarbete som för heltidsarbete är väldigt viktigt, tillgång till god barnomsorg och äldreomsorg skulle öka jämställdheten, och ett aktivt informationsarbete på arbetsplatser och skolor är ett måste.
I Sverige och i många andra länder är den offentliga sektorn väldigt viktig för att ge både kvinnor och män, men särskilt kvinnor arbete, jämställdhet och lika lön. Nedskärningar inom denna sektor kan påverka utvecklingen negativt, vilket inte får ske. Herr ordförande, bifall till ett bra betänkande!

Sornosa Martínez
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar, jag instämmer med González betänkande och gratulerar henne, men kommissionens förslag om kodexen förefaller mig otillräcklig. Enligt kommissionens årsrapport om jämställdheten för 1966 är det "enbart länderna som tillämpar korrekta jämlikhetssystem på ett systematiskt och strikt sätt som skapar balans i skillnaderna ". Så är fallet i Sverige. Genom kodexen försöker man ändå balansera lönefördelningen mellan män och kvinnor, men under förutsättning att regeringarna, företagen och arbetarrepresentanterna frivilligt tar hänsyn till den. Jag hävdar att det krävs mer radikala åtgärder för att utjämna lönerna och eliminera yrkessegregationen.
Jag citerar ett närstående exempel - uppgifterna som lämnas av allmänna personalstyrelsen och dess jämställdhetsenhet, som omfattar samtliga europeiska institutioner. I deras rapport från 1996 säger man att kvinnorna representerar 18, 91 % i grupp A och männen 81, 09 %, i grupp C däremot är förhållandet omvänt, 71, 16 % kvinnor och 20, 84 % män. Alltså, herr kommissionär, ber jag er att ni lovar, i enlighet med avsnitt 16 i resolutionsförslaget att om kodexen på 3 år inte ger förväntade effekter, den då omvandlas till ett tvingande juridiskt instrument.

González Trivino
Herr ordförande, jag vill framföra min tacksamhet och mina gratulationer till González Álvarez och Colombo för detta magnifika betänkande. Men jag bör nog också säga att jag inte är optimist vad gäller att den effekt som majoriteten, för att inte säga alla i denna församling önskar skall bli verklighet. Jag är heller inte optimist eftersom om ett direktiv som funnits i mer än 20 år, som är tvingande, inte givit nödvändig effekt, genom att undvika behovet av att presentera detta betänkande, något som till sin karaktär är frivilligt kommer att ge mycket mindre resultat.
Hur som helst, betänkandet är bra, och dessutom bör vi åter kräva och särskilt uppmärksamma rådet, som representerar regeringarna, att man på deras initiativ och genom de offentliga myndigheterna, inte bara statliga, utan också regionala och lokala och genom offentliga och samägda företag uppmärksammar och praktiskt inför detta instrument, vars tillämpning jag förstår är rättsligt grundad. Det är sant att det också skulle vara bra att uppmärksamma de sociala representanterna: fackföreningar, företagare, kvinnokollektiv och andra kollektiv som är uppmärksamma på problemet och dagligen kämpar för och gör anspråk på jämställdheten.
Jag litar på att kommissionen kommer att stå bakom och göra en verklig uppföljning. Jag skulle till och med här våga säga att om kodexen under dessa tre prövoår inte ger någon effekt, man då kommer att försöka göra den tvingande och exekutiv. Jag litar lite mindre på rådet, som jag redan tidigare sagt.
Det är få saker som hotar både människans dignitet och även förolämpar henne, i detta fall kvinnan, som att utföra ett likvärdigt arbete, lika intensivt som en manlig arbetskamrat och få inte 20 eller 25 % mindre i lön utan i vissa fall upp till 40 % mindre. Utifrån detta parlaments politiska vilja att permanent ändra på denna absoluta ojämlikhet, anser jag att detta är en intressant fråga som vi vill kontrollera och följa upp på nära håll.

Angelilli
Herr ordförande! I ett läge där man med allt större oro talar om fenomenet nyfattigdom, framför allt bland kvinnorna, kan jag inte annat än instämma i behovet av att införa regler om lika lön för män och kvinnor. Jag instämmer framför allt om uppförandekoden inte begränsas till att formulera allmänna principdeklarationer, utan lyckas garantera en konkret tillämpning av nationell lagstiftning på inkomstfördelningsområdet och föreskriver rättsliga förfaranden och straffsatser.
Jag tror också det är viktigt att informationskampanjen när det gäller den nya uppförandekoden inte begränsas till att omfatta parterna på arbetsmarknaden och de stora företagen, utan den största insatsen bör vara riktad mot de kvinnor, som numera utgör merparten, som arbetar i små eller mycket små företag, dvs. till alla de kvinnor som inte är fackföreningsanslutna och som ofta är tvingade att arbeta under verkligen atypiska förhållanden och villkor, osäkra och på gränsen till att utgöra ren exploatering. De som i första hand borde vara ansvariga och stå som garanter för att denna kod blir en framgång borde vara just de regeringar i medlemsstaterna som många gånger låtsas ignorera förekomsten av denna diskriminering, eller som åtminstone inte lyckas ingripa positivt för att avlägsna dem. Den som regerar kan inte ha rent samvete bara för att man har stiftat lagar och utarbetat koder eller förordningar, om det sedan inte finns en politisk vilja att hela tiden kontrollera att dessa tillämpas effektivt. Som Svevo, som jag vill gratulera, redan har sagt, så kommer denna uppförandekod, i likhet med vilket annat instrument eller vilken annan procedur som helst, endast att ha ett berättigande och kunna fungera på villkor att ingen fuskar.

Ghilardotti
Herr ordförande! Låt även mig gratulera de båda föredragandena, González och Colombo Svevo. Det gläder mig också att det även finns män bland dem som diskuterar detta problem i kväll. Tillåt mig emellertid att uttrycka en viss bitterhet, som jag inte kan undvika att känna. Vi kan vara överens om att det inom Europeiska unionen existerar en omfattande lagstiftning som gäller frågan om lika möjligheter och jämlikhet: artikel 119 i fördraget, som vi alla hoppas skall förbättras i nästa fördrag, artikel 6 i det sociala protokollet, ett flertal direktiv och domar från domstolen. Vi hoppas också att rådet snabbt skall godkänna direktivet om bevisbördan, som för första gången innehåller en exakt definition av vad som menas med indirekt diskriminering. Vi har slutligen en serie omfattande program, finansierade genom unionens budget, som utvecklas och som har bidragit till att strävan efter jämlikhet och lika rättigheter numera är allmänt erkända företeelser i samtliga medlemsstater.
Men min känsla av bitterhet existerar därför att, trots allt detta, så diskuterar vi i kväll en mycket viktig uppförandekod eftersom de kvinnliga lönerna fortfarande, i Europa, är cirka 30 procent lägre än männens. I vissa verksamhetsgrenar får kvinnor en lägre lön, inte bara för arbete som har samma värde, men för exakt samma arbete. Det finns en segregation på arbetsmarknaden som är såväl horisontal som vertikal, och diskrimineringen, vilket mina kolleger har påmint om, ökar eftersom mängden osäkra arbeten ökar. Och denna diskriminering existerar även inom pensionssystemen. Om allt detta är sant, så är uppförandekoden välkommen, eftersom den har de egenskaper som de båda föredragandena har angivit i sina betänkanden och eftersom den, om tre år, om resultaten inte är tillräckliga, blir ett bindande instrument för alla.

Mann, Thomas
Bäste herr ordförande, herr kommissionär! Principen om lika lön för lika arbete för kvinnor och män existerar bara på papper. Verkligheten ser helt annorlunda ut. Än idag tjänar kvinnor i genomsnitt 30 % mindre än män och det fortfarande över 20 år efter det att en vägledning givits om likvärdig ersättning för arbete.
Kvinnorna är överrepresenterade inom låglönesektorn och p g a lågkonjunkturen de senaste åren har klyftan mellan lönerna för kvinnor och män åter ökat. Kvinnornas missgynnade ställning visar sig också inom utbildningsområdet, i undanträngningen till s k typiska kvinnoyrken, ofta till deltidsarbetsplatser utan socialt skydd samt i förhindrande av yrkeskarriär och uppnående av ledande ställningar.
Det tjänar emellertid ingenting till att bara klaga. För att åstadkomma förändringar och effektiva åtgärder krävs noggranna analyser. Kommissionen har efterkommit Europaparlamentets initiativ, att ta fram en vägledning som princip för eliminerandet av könsrelaterade nackdelar i arbetslivet.
Det ska undersökas i vilka former yrkesmässiga olikheter förekommer, huruvida diskriminering döljs genom att män får extra bonus, eller huruvida arbetsvärderingarna helt enkelt är ensidiga. Gjorda framsteg ska dokumenteras, liksom framgångsrika modellprojekt.
Åtgärdsplanen ska utarbetas stegvis i samarbete med arbetsmarknadens parter. Dessa ska utbildas, informeras och ges sådan känsla, att principen om ickediskriminering följs till punkt och pricka vid framtida löneavtal.
Slutligen ska kvinnor i mycket större utsträckning än hittills delta direkt i löneförhandlingar som engagerade företrädare för sina intressen. Kommissionär Flynn, om hänsyn tas till initiativen från kvinnokommittén, sysselsättningskommittén och detta intressanta betänkande, så utgör Europakommissionens initiativ ett viktigt steg mot större rättvisa.

Kestelijn-Sierens
Ordförande, herr kommissionär, kollegor, det är oss en glädja att vi kan diskutera detta mycket förträffliga betänkande på kvällen innan vad vi hoppas kommer att vara avslutningen av den definitiva texten till ett nytt europeiskt fördrag i Amsterdam. Beteendekoden för lika lön för arbete av lika värde kommer säkert att öka i vikt genom omformuleringen av artikel 119 som nu äntligen tar hänsyn till prejudikat från EG-domstolen och varvid rätten till lika lön för arbete av lika värde fastställs. Jag är helt enig med föredragande att kvinnor måste engageras vid utarbetningen av funktionsvärderingssystemet och vid kollektiva förhandlingar. Så länge löneförhandlingar är en mansfråga kan lönediskrimineringen inte arbetas bort.
Så som kollegorna redan har understrukit, måste ett lagenligt bindande instrument övervägas, om den fria beteendekoden inte leder till ett lämpligt resultat. I mitt land är det den behöriga ministerns avsikt att lägga till funktionsvärderingen till arbetsreglementet som en förpliktelse. Jag tror att det skulle vara bra, hoppas detta exempel sedan följs i andra medlemsstater.

Andersson
Herr ordförande! Jag vill tacka de båda föredragandena för ett alldeles utmärkt betänkande, men samtidigt också tacka kommissionen för ett bra meddelande om vägledning.
Alla vi som har talat här kan konstatera att den lagstiftning som gällt inte har räckt. Det är viktigt med lagstiftning, men det är inte tillräckligt. Det behövs mycket annat vid sidan om. Även i mitt hemland Sverige, som ofta berömt sig självt för att ha kommit längre än andra länder vad gäller kvinnors deltagande i arbetslivet och mindre löneskillnader, är det så att det också där finns skillnader mellan män och kvinnor. Dessa skillnader har tenderat att öka under den lågkonjunktur som vi har haft under de senaste åren.
Det behövs många förändringar. Det behövs en förändring av arbetsmarknaden. Det är i dag kvinnorna som har låglönejobb, arbeten inom den offentliga sektorn, deltidsarbeten och atypiska arbeten. Vi måste se till att dessa arbeten också får en social trygghet, precis som andra jobb. Vi måste se till att de kvinnor som arbetar deltid får möjlighet att gå över till heltid, och vi måste ge möjlighet till en positiv särbehandling, så att män kan komma in i kvinnoyrken, men också så att kvinnor kan komma in i mansdominerade yrken.
Vidare måste vi ha en könsneutral arbetsvärdering. På denna punkt delar jag inte ledamot Glases uppfattning. Man kan värdera arbeten inom olika sektorer. Det måste vara möjligt att jämföra det arbete som en kvinna utför inom äldreomsorgen med en byggnadsarbetares arbete. Det är ett minst lika hårt och krävande arbete.
Även om lagstiftningen är viktig, är detta en fråga för arbetsmarknadens parter. Vi måste få dem att ta dessa frågor på allvar. Först när vi får arbetsmarknadens parter att göra det, tror jag också att vi kan nå framgång i detta arbete.

Blak
Herr ordförande, meddelandet är bra eftersom det bidrar till att i ord uttrycka att kvinnor har kvalifikationer att erbjuda arbetsmarknaden. Men under många år har man inte lyckats med att få det konkreta värdet av dessa mer osynliga eller informella kvalifikationer definierade. Om det nu blir helt klart att dessa kvalifikationer är oumbärliga och värda att betala för, kan vi kanske komma ett steg framåt och kunna lyfta upp kvinnorna från den fastlåsta lönestrukturen. Det är bra att man i meddelandet betonat rollen för parterna på arbetsmarknaden. Det är viktigt att fackföreningarna spelar en central roll för att nå fram till lika lön, och det är därför helt centralt att meddelandet understryker, att kvinnorna skall involveras i avtalsförhandlingarna. Lika löners värsta fiende är en decentraliserad, uppsplittrad och individualiserad arbetsmarknad. Erfarenheterna från Danmark visar nämligen att med övergången från centrala till decentraliserade löneförhandlingar stiger lönegapet ytterligare. I Danmark är löneskillnaden 60 000 kr om året. Endast en stor manschauvinist eller en dålig arbetsgivare kan acceptera detta. Fackföreningarna är de enda som kan gå i spetsen och skapa en grund för ett modernare sätt att värdera mäns och kvinnors arbete på.
Vi hoppas att kommissionens meddelande kan bidra till att utvecklingen går i rätt riktning. I denna fråga bör vi män visa solidaritet med kvinnorna. Allt annat skulle vara opassande. Tycker ni inte det, kommissionär Flynn?

Flynn
Jag är mycket glad åt det mycket starka stöd som i kväll framförts här i kammaren för vägledningen. Jag vill ta tillfället i akt och tacka utskottet för sysselsättning och socialfrågor och i synnerhet dess föredragande González Álvarez för det mycket viktiga arbete som gjorts vid utarbetandet av detta betänkande om vägledning för lika lön för kvinnor och män. Jag vill också tacka utskottet för kvinnors rättigheter för deras yttrande, föredraget av Colombo Svevo.
Det föreliggande betänkandet visar tydligt det intresse som parlamentets ledamöter visar frågan om lika lön för kvinnor och män, en princip som funnits inkorporerad i gemenskapslagstiftningen redan från första början. Men, som ni alla vet, trots det faktum att alla medlemsstater omvandlat denna princip till nationell lagstiftning, visar statistiken fortfarande att kvinnor med manuella arbeten tjänar mellan 69 och 90 % av mäns genomsnittslön. För skrivbordsarbete är löneskillnaden mellan kvinnor och män ännu större. Thomas Mann sammanfattade det så här: vi har lagstiftningen, men i många fall existerar den endast på papper. Jag är mycket medveten om problemet och för att hjälpa till att minska skillnaden har kommissionen beslutat sig för att anta föreliggande vägledning, som är en följd av vårt PM om lika lön för lika arbete, som publicerades 1994. Låt mig påminna er om denna vägledning motsvarar er egen begäran, som formulerades i Colombo Svevos betänkande om PM: et. Det är av yttersta vikt att vi ger ett mycket tydligt och enkelt svar på den centrala frågan: vad betyder egentligen konceptet lika lön för lika arbete? Svaret på denna fråga gavs alldeles tydligt av Waddington. Det kan inte bli enklare. När en kvinna utför ett arbete som är lika krävande som en mans, bör hon ha rätt att kräva samma lön och förmåner, även om det är en annan typ av arbete, om inte löneskillnaden kan rättfärdigas på icke-diskriminerande grunder.
Men, som vi alla vet, är detta inte fallet i realiteten. Det är det som är orsaken till att vi antagit denna vägledning, som syftar till att ge praktisk vägledning om hur man säkerställer genomförandet av likalönsprincipen i alla aspekter av lönepaketet. Vägledningen är inte juridiskt bindande, men den tar hänsyn till vad alla arbetsgivare verkligen måste titta på för att säkerställa att lönestrukturen i organisationen inte på något sätt är diskriminerande på grundval av kön. Skälet till att eftersträva ett sådant mål är inte enbart baserat på rättvisa. Det tar också hänsyn till behovet att säkerställa att det bidrag allas färdigheter ger till en ekonomi i förändringens vånda erkänns enligt förtjänst. Det är det som Blak menar.
Det är därför vägledningen också visar vägen för hur alla typer av indirekt diskriminering kan elimineras, där indelning, klassificering och arbetsvärdering används som bas för lönestrukturer.
Vägledningen föreslår en tvådelad ansats till att ta itu med frågan om lika lön för lika arbete, Det första steget är att samla all relevant information. Denna information kan erhållas från kollektivavtal, arbetstagarhandböcker och kopior av organisationsbestämmelserna. Den bör innefatta sådana element som arbetstider, beräkningsgrunder för övertid, lönestrukturer etc. Efter det att information om lön och anställningsvillkor inhämtats, är det andra steget att utvärdera all denna information.
Utvärderingen görs i första hand genom att upprätta en tabell, som visar förhållandet mellan kön och lönenivå och i andra hand genom analys av sådan lönerelaterade element som identifierats som potentiellt diskriminerande.
Här skulle jag vilja understryka vikten av de roller som både arbetsgivare och arbetstagare spelar för att förhandla fram lika lön. Detta ledde oss till ett ingående samråd med arbetsmarknadens parter, som omnämnts ha en central roll här i hela förslaget till vägledning, före och efter det slutgiltiga godkännandet, eftersom vårt mål var säkerställa att tillämpning och praxis mötte alla användarnas behov.
Vägledningen är ambitiös. Dess ambition är att fungera som ett praktiskt instrument. Eftersom lika lön är en grundsten för lika möjligheter för kvinnor och män, kommer den korrekta tillämpningen av vägledningen att utgöra ett test för det europeiska samfundets starka satsning på kvinnans fulla och rättvisa integration på arbetsmarknaden.
Några frågor har tagits upp som är värda att omnämnas. Till González Álvarez vill jag säga att vi nu behöver dessa praktiska verktyg, som hjälper oss att stödja tillämpningen av lika lön, Det är därför som vi inte bör glömma bort att dessas mål redan är inskrivna i artikel 119, som utgjorde den juridiska basen för åtgärder i jämställdhetsfrågor på arbetsmarknaden. Förhoppningsvis kommer detta att utvecklas vid revideringen av Fördraget.
Som svar till Colombo Svevo, har kommissionen projekt som syftar till att upptäcka de problem som finns på området lika lön i medlemsstaterna och identifiera den bästa praxisen i medlemsstaterna så att vi kan använda oss av denna i alla unionens länder. En eller två av medlemsstaterna har redan gjort det genom att utse jämställdhetsombudsmän. Jag hoppas att detta kan utvecklas i hela unionen inom en inte alltför avlägsen framtid.
Som svar på Waddingtons inlägg vill jag säga att vi redan har en del undersökningar på gång genom specialprojekt som har finansierats. Direktivet om bevisbörda, som ni nämnde särskilt, täcker, om det antas, 1975 års direktiv om lika lön, som ligger grund för att denna särskilda vägledning har antagits. Vi bör inte glömma bort att domstolen också har fällt domar om lika lön, vilket Ghilardotti hänvisade till.
Jag säger till Martinez att mainstreaming är den grundläggande principen för det fjärde programmet för lika möjligheter. Det finns, som ni vet, kommissionärsgruppen som sätts samman i alla jämställdhetsfrågor och en tvärtjänstgrupp, som arbetar just nu med hela jämställdhetsdimensionen inom alla unionens aktiviteter. Vad vi verkligen talar om här är den viktiga frågan om att öka medvetenheten om de rättigheter europeiska medborgare redan har. Vi kommer att utnyttja tillfället att distribuera vägledningen så brett som möjligt. Åtgärder har vidtagits för att kunna distribuera den i alla medlemsstater, genom alla tillgängliga kanaler.
Slutligen som svar till Andersson, problemet med deltidsarbete bör hanteras inom ramen för gemenskapslagstiftning, som kommer att tillstyrka arbetsmarknadens parters överenskommelse om atypiskt arbete. Jag är ytterst tillfreds med att arbetsmarknadens parter nu har kommit överens och kommer att omvandlas till lagtext inom en nära framtid.
Jag tackar alla som har bidragit så generöst till denna debatt.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag kan upplysa om att i debatten deltog åtta kvinnor och sex män.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Ny informations- och kommunikationsteknik (IKT)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0153/97) av Plooij-Van Gorsel för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om utveckling och tillämpning av ny informations- och kommunikationsteknik (IKT) under nästa årtionde.

Plooij-Van Gorsel
Ordförande, kollegor, fru kommissionär, mitt betänkande och resolutionen som i kväll ligger framför oss, är ett eget initiativ från utskottet för forskning teknologisk utveckling och energi. Detta utskott fäster stort värde vid utvecklingen av informations- och kommunikationssektorn i Europa. För trots den stora mängden dokument som europeiska kommissionen skickar till parlamentet om informationssamhället, saknade mitt utskott en klar analys av sektorn informations- och kommunikationsteknologi. Och på grund av vikten av IKT för den europeiska sysselsättningstillväxten innehåller mitt betänkande rekommendationer till ett stimulerande klimat för utvecklingen av nya IKT-produkter och tjänster och allt detta självklart med sikte på en adekvat komplettering av det femte ramprogrammet på området som skall gå från 1999 till år 2004.
De ekonomiska sektorerna med de största framtidsförväntningarna för de kommande åren hör alla till elektronikkursen, informationsteknologin och tjänsterna som är knutna till denna sektor. Med hänsyn till sysselsättningen är det av stor vikt att tillväxten i dessa sektorer genomförs. Europa förlorar marknadsandelar med snabbtågsfart på IKT-världsmarknaden. Uppgick år 1990 den europeiska andelen fortfarande till 35 %, år 1996 hade det redan sjunkit till 28 %. Europe is stuck in the middle , det är slutsatsen från benchmark -studien av den europeiska IKT-industrins konkurrensförmåga, som genomfördes under det nederländska ordförandeskapet. Sänkningen i marknadsandelar är anmärkningsvärd, eftersom Europa kan förfoga över en utomordentlig vetenskaplig infrastruktur. En hel del nya teknologier har under de senaste åren utvecklats inom Europa och sedan blivit liggande på hyllan. Tänk till exempel på HDTV. Läxan som man lär sig av det, är att utvecklingen inte bara skall ha en teknisk infallsvinkel. Många fler teknologier blir introducerade på marknaden utan framgång. Marknadsföring är och förblir nyckeln till framgång på marknaden.
Men kollegor, man kan inte överlämna allt till marknaden. Det låter kanske inte särskilt liberalt, men till en början skall myndigheterna bli en bra användare av elektroniska tjänster och produkter. Myndigheter på nationell och europeisk nivå skall uppträda styrande och vara ett bra exempel. Kort sagt, leading by example . Hur kan vi övertyga våra europeiska medborgare att de skall används IKT-produkter om myndigheterna inte gör det själva. Genom att uppträda som leading consumer eller launching customer av digitala produkter och tjänster kan myndigheterna lokalt, regionalt, nationellt och europeiskt utöva ett starkt inflytande på marknadssegmenten så som vård, åldringspolitik, transport, undervisning och på detta sätt främja användningen av IKT.
Var finns nu en viktig uppgift för Europa och medlemsstaterna? I första hand behöver vi en starkare lagstiftande ram. Så väl europeiskt som nationellt. Och det är nödvändigt för att säkerställa Europas position på världsmarknaden för informations- och kommunikationsteknologi, särskilt skall lagliga lösningar hittas för problemen runt illegal användning av mjukvara. Standardisering OCTROOI??-lagstiftning och handelsmärken skall regleras bättre. Och dessutom måste de i lagstiftningen uttryckas att telekommunikations- och informationsteknologi växer mot varandra. Denna utveckling får inte hindras genom avsaknad av lagstiftning på detta område. Kort sagt, medlemsstaterna skall bättre stämma av sin nationella IKT-politik mot varandra. Endast då kan en europeisk marknad komma till stånd. De nuvarande O & O-programmen från det fjärde ramprogrammet är tydligen inte tillräckliga för att förstärka den Europeiska IKT-positionen. Med hänsyn till innehållet i det fjärde ramprogrammet är det viktigt att dessa program analyseras på sina bidrag till den ekonomiska välfärden i Europa. Av dessa analyser kan man bland annat få fram best practice som kan hjälpa till att förbättra effektiviteten på framtida program.
Last but not least: återkommande till vikten av IKT-sektorn för sysselsättning, skall IKT-politiken inte bara inrikta sig på stora företag, utan också på små och medelstora företag. Mer uppmärksamhet är nödvändig för den innovativa förmågan hos små och medelstora företag. Jag hoppas då också, och jag skall personligen se till, att vid kompletteringen av det femte ramprogrammet skall inte små och medelstora företag hamna mitt emellan.

McNally
Herr ordförande, mina gratulationer till Plooij, som är en god talare, men ännu viktigare, en god lyssnare. Hon lyssnade uppenbarligen under debatterna i utskottet om hennes betänkande och hon har införlivat många av de idéer som framfördes.
Vi har egeninitiativsbetänkanden eftersom vi vill lägga tonvikten vid frågor som ofta berör kommande lagstiftning. det är fallet här, detta är en del av vårt utskotts tankeprocess för det femte ramprogrammet. Skall vi fortsätta att lägga tonvikten vid informations- och kommunikationsteknologier, vilket var fallet i det fjärde ramprogrammet? Titta på titeln till egeninitiativsbetänkandet, det är både utveckling och användning av informations- och kommunikationsteknologierna under nästa årtionde och det är viktigt att vi tittar inte bara på teknologin i sig, utan även dess användning.
Detta är ett väl fokuserat betänkande med konkreta förslag. Första av allt Europeiska unionens konkurrenskraft. Vi är rejält trötta på detta syndrom som uppfunnits i EU, made in Japan, och vi måste ändra den mentaliteten. Plooij varnar oss mycket starkt för att vår konkurrenskraft försämras. Jag har nyligen blivit varnad av forskare i min egen valkrets, som besökt Sydostasien, att vi lurar oss själva om vi tror att de inte håller på att gå om oss. De skickar studenter som skall lära sig det vi gör, de åker hem och förbättrar det. Vi är självbelåtna och besöker inte de länderna, så att vi kan se vad som händer.
Förenta Staterna, i sin egenskap av fritt marknadskapitalistiskt samhälle, är snar till att intervenera för att hjälpa sina industrier. Vi bör följa det exemplet. Några av de faktorer som ingår i konkurrenskraft är - som Plooij identifierat - den inre marknaden och koordination och kompatibilitet mellan medlemsstaterna. Men den inre marknaden ensam är inte tillräckligt. Vi måste ha bestämmelser, för att titta på sådana saker som public serviceskyldigheter, viktiga på detta område, vår sammanhållningspolitik, stöd till små- och medelstora företag. Jag besöker konstant små verkstäder, där människor som arbetat för stora IT-företag som t.ex. Alcatel har öppnat eget och beslutat sig för att använda sig av sina idéer - ett enormt tillväxtområde. Vi måste titta på de inverkningar IKT har på samhället, de miljöfördelar som detta kan leda till genom mindre resande till arbetet. Och de inverkningar på samhället innefattar missbruk, pornografi etc., tillämpningar, hälsa, utbildning. Vilken stor fördel vi har här med vår lingvistiska artrikedom som inbegriper två världsspråk, engelska och spanska - och jag måste naturligtvis tillägga franska med Cresson här.
Plooij-Van Gorsel har rätt när hon säger att det inte bara är kvantitativt, det är kvalitativt mycket mer än tillväxt. Detta är livet för våra medborgare. Bra gjort, Plooij-Van Gorsel.

Chichester
Herr ordförande, låt mig börja med att gratulera föredraganden till hennes betänkande.
Hela området informations- och kommunikationsteknologi är av yttersta betydelse för vår livsstil och ekonomi. jag insåg detta mycket konkret denna vecka: TV-skärmen på mitt kontor fungerade inte när jag kom dit. Faktum är, att den inte fungerade under den senaste sessionen i Strasbourg heller, trots tjänsternas ansträngningar här. Till slut, i går kväll, fick vi ljud och bild igen. Till slut kunde jag se var de sammanträden hölls som det var meningen att jag skulle delta i och jag kunde t.o.m. se nyheterna på BBC World, så att jag fick information om det ytterst viktiga valet - Konservativa partiets ledarskap. Men under den tid som utrustningen inte fungerade, kände jag mig allvarligt handikappad. Jag reflekterade över att utrustningen levererats av ett nationaliserat företag i ett land, där man fortfarande var inte kommit till rätta med obalansen i ekonomin, där alltför mycket ligger konkurrensskyddat i den offentliga sektorn.
Det är allmänt känt att denna sektor - IKT - är en av de mest dynamiskt växande industrigrenarna i världen. Att telekommunikationsmarknaden öppnades för konkurrens bidrog till starkt stimulerad tillväxt och innovation i Förenade Kungariket och kommer att göra samma sak i Europa som helhet från och med nästa år.
I detta betänkande uppmanas medlemsstaterna att bättre samordna sin politik och även uppmaningar till kommissionen att utarbeta en ny IKT-politik. Varför? Jag säger så här: följ med konkurrensens och innovationens kraft, försök inte att förutspå marknaden eller att utse vinnare i förtid, för det fungerar inte. Det är kanske bättre att koncentrera de offentliga resurserna på identifierbara utmaningar, som t.ex. planering för den enorma förändring och kostnad som införandet av den gemensamma valutan kommer att medföra eller, ännu viktigare, att finna en lösning på den så kallade årtusende-bomben, då datorerna inte kommer att acceptera årtalet 2000, utan istället krascha.
Å andra sidan skulle marknaderna kunna finna lösningar på problemet med den gemensamma valutan, vilket vi ansåg i september 1992. Jag har hört talas om brittiska företag som redan erbjuder lösningar på datumproblemet. Vi lever i intressanta tider.
Det var mitt anförande. Jag ger mig nu ut på en övning i holländskt-engelskt samarbete. Min kollega, van Velzen ber om ursäkt för att han inte kan närvara och jag talar nu utifrån hans anteckningar, så ha överseende med min holländsk-engelska.
PPE-gruppen stöder huvuddragen i detta betänkande. Vi i Europeiska unionen kan dra lärdomar av Förenta Staterna. Det betyder inte att Cresson måste skriva en bok om IKT, utan att Europeiska unionen bör spela en aktiv roll i utvecklandet av IKT. Frågan är: vilken bör denna roll vara? Plooij-Van Gorsel ger oss några svar, bättre regler för den inre marknaden, prioritet åt IKT i det femte ramprogrammet, prioritet åt IKT i sammanhållningspolitiken och bättre villkor, högre prioritet åt investeringar i IKT.
Trots det saknar van Velzen en sak i Plooij-Van Gorsel-betänkandet: samordning. Det finns risk för ej sammanhållen politik i medlemsstaterna och EU. Detta betänkandet täcker så gott som alla aspekter av politik. van Velzen skulle vilja lägga fram ett förslag och det är om uppdelningen av kompetenser inom kommissionen. Varför kan man inte utse en kommissionsledamot med ansvar för IKT-politik i allmänhet och, framför allt, för allmän samordning mellan olika generaldirektorat? Om vi kan organisera vår IKT-politik väl, skulle det kunna ge oss en viktig konkurrensfördel i det att vi då integrerar informations- och kommunikationsteknologierna i Europa.
van Velzen emotser med intresse kommissionsledamotens svar. Det avslutar mitt andra anförande.

Malerba
Herr ordförande, fru kommissionär! Plooijs betänkande återvänder till frågan om informationssamhället, om tillämpningar och marknadens utveckling. Detta är ett väl balanserat dokument, rikt på infallsvinklar, som upptar praktiskt taget samtliga de förslag som har framkommit i forskningsutskottet. Jag tänker bara uppehålla mig vid två punkter.
Min uppfattning, och även min erfarenhet när det gäller informationssamhällets tillväxt och spridning, är att de begränsande faktorer som man i första hand bör arbeta med är priset för att få tillgång till den digitala informationen samt den kulturella faktorn. Jag skall försöka förklara bättre vad jag menar. När det gäller kostnaden för apparater och tjänster, så kan vi hoppas att de kommer att gå ner som ett resultat av avregleringen på telekommunikationsmarknaden, men även om det är sant att datorerna hela tiden kostar mindre, så har jag ännu inte sett några klara effekter på avgifterna för telekommunikationen. Den klyfta som skall överbryggas i förhållande till USA när det gäller priserna på tjänsterna är verkligen stor.
När det gäller de kulturella hindren, så ser jag att det nu börjar komma programvara för direktköp på Internet, elektronisk handel, men dessa applikationer är ännu så länge i huvudsak amerikanska. Denna klyfta ökar på grund av språkproblemen, och det verkar svårt att surfa på Internet idag utan att kunna engelska. I Europa gör man ännu för lite när det gäller att lära ut så kallade främmande språk i skolorna, och inte tillräckligt för att de kulturella hindren skall kunna övervinnas även genom att utnyttja den teknik som finns tillgänglig i informationssamhället. Och man gör för lite för att vänja eleverna vid att använda datorer i skolorna. Min son började skolan i USA, och när vi hade kommit tillbaka till Europa och han fick brev från sina amerikanska nioåriga vänner, så var det brev som var skrivna med hjälp av dator. De barnen tyckte det var enklare att använda ett tangentbord än att använda en penna. Den europeiska skolan ger inte våra ungdomar tillgång till de bästa möjligheterna som ligger i den digitala tekniken, och jag är rädd att detta kommer att bli ett viktigt strategiskt handikapp. Här borde de europeiska regeringarna vidta snabba och välriktade åtgärder.

Holm
Herr ordförande! När det gäller detta utmärkta betänkande från Plooij-Van Gorsel vill jag bara betona sju stycken snabba saker på min korta minut.
För det första måste IT användas mer i de perifera områdena i EU. Det är av största vikt, och det är också de som bor i dessa områden som mest kan nyttja detta.
För det andra måste IT också vara stöd till den äldre befolkningen. Ungdomar behärskar redan IT och kommunikationsteknik mycket bra. Det är dock också de äldre som kan ha störst nytta av denna teknik, t.ex. när de inte orkar gå och handla, och de i stället kan beställa mat via sin dator hemifrån.
För det tredje måste inriktningen vara på de små företagen. De stora företagen har redan tillräckligt med datorer.
För det fjärde måste IT måste vara användarvänlig för att den stora delen av befolkningen skall kunna använda sig av den.
För det femte måste vi, vilket Chichester var inne på, ta reda på vad som händer på 2000-talet. Vad kommer att hända då?
För det sjätte måste byråkratin i EU-programmen minska.
För det sjunde och sista måste Europaparlamentet föregå med gott exempel. Det är en skam att vi inte använder IT-kommunikationen bättre i detta hus. Det kan inte bli sämre än det är i dag, utan det kan bara bli bättre. Jag hoppas att det blir mycket bättre i framtiden.

Lukas
Herr ordförande! Detta betänkande behandlar ett högintressant och fascinerande ämnesområde. Det visar tydligt hur den europeiska IKT-branschen hamnat långt efter den utomeuropeiska konkurrensen, i synnerhet då USA.
Jag hoppas, att det ruskar om kommissionen, ty det kommer att bli en viktig uppgift för EU, att just inom detta område vidta konkreta åtgärder och målinriktat sätta in medel, för att bevara den europeiska konkurrenskraften. För att ta fram några punkter som är viktiga: koncentration på nya produkter och vertikala marknadssegment, exempelvis telemedicin, språkbearbetning eller distansundervisning, särskild hänsyn till SMF, i synnerhet också till turismen för vilken nya marknadsförutsättningar och bokningsmöjligheter öppnas och där det med hjälp av modern kommunikationsteknik går att skapa arbetstillfällen. Den erforderliga positiva motivationen och känslan uppnås tydligast genom förstärkt användning av informationsteknik inom skol- och utbildningssektorn.

Cresson
, ledamot av kommissionen.. (FR) Herr ordförande, ärade ledamöter, detta inledande betänkande av Europaparlamentet kommer vid ett tillfälle när det är särskilt lämpligt att påminna om den acceleration som kännetecknar informations- och kommunikationstekniken, särskilt beträffande dess ekonomiska och sociala inverkan. Kommissionen är för sin del helt medveten om denna och jag skulle i detta hänseende vilja nämna tre exempel till stöd för mitt förslag.
Allra först de meddelanden som nyligen avgetts om informationssamhället och särskilt åtgärdsplanen, som har kommit ut i sin andra upplaga. Vidare de verksamheter som jag har startat upp inom utbildningsområdet och som diskuterats i flera ministerråd om utbildning, särskilt programmet "Att lära i informationssamhället ", som har till syfte att vi skall ställa de multimediahjälpmedel som är nödvändiga till skolelevernas förfogande, genom att låta oss inspireras av exempel som finns i en del länder, särskilt de skandinaviska. Dessa är dock initiativ som i dag tenderar att sprida sig och vi är mycket envisa på denna punkt. De flesta medlemsstater har i dag fastställt program för skolutrustning och ställer naturligtvis frågan om mjukvaror för undervisning. Jag har tillsatt en arbetsgrupp beträffande mjukvaror för undervisning, där samtidigt producenterna, användarna, de offentliga myndigheterna och ett antal specialister ingår. Vi har kommit långt på detta område under två år.
De redskap som informations- och kommunikationstekniken tillhandahåller, som till exempel multimedia och Internet, är i dag förutbestämda att spela en väsentlig roll i vardagslivet. I alla våra program, särskilt i programmen för lokal utveckling, hjälper vi de lokala myndigheter som använder sig av dessa bestämmelser, till exempel för att underlätta tillträdet till sysselsättning, sprida den information som våra medborgare behöver.
Slutligen överlämnades det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling i slutet av april. Jag förväntar mig för övrigt att Europaparlamentet mycket snart delger oss sin åsikt efter en första läsning och att det genom sin snabbhet särskilt visar för forskningsrådet vilken vikt man måste lägga vid forskning. Forskningen behöver kontinuitet. Därför måste man hålla fast vid att tidsplanen för ett gemensamt beslut om det femte ramprogrammet respekteras och att forskningsrådet kommer fram till ett gemensamt ställningstagande senast vid sitt möte i november. Forskningen är i själva verket en drivkraft när det gäller avancerad teknik och industriell konkurrenskraftighet. Detta gäller särskilt för informations- och kommunikationsindustrin.
Ett av de tre temana i det femte ramprogrammet berörs av informations- och kommunikationsteknik och de två andra temana anlitar informations- och kommunikationsteknik på ett betydande sätt. Jag skall nöja mig med att i detta hänseende nämna de nyckelåtgärder som vi infört, så som produkter, förfaranden, organisationer eller andra nyckelåtgärder som "Nya perspektiv för flygtekniken " eller "Morgondagens stad ".
Inom alla dessa sektorer anlitar vi avancerad teknik inom kommunikationsområdet. Dessutom ingår verkställandet av programmen och åtgärderna, i förhållande till deras ekonomiska och sociala inverkan, i själva strukturen på förslaget till det femte ramprogrammet.
Parlamentets meddelande är tydligt i detta inledande betänkande. När det gäller informations- och kommunikationsteknik måste man närma sig den på ett globalt sätt där effektiviteten är lika hög som insatsen. Kommissionen gör denna ståndpunkt till sin egen. Dessutom bör informationssamhället, i stället för att skapa ett samhälle med två hastigheter, tvärtom tillhandahålla medel för att jämna ut skillnaderna mellan olika socialgrupper och mellan utvecklade regioner och de som är mindre gynnade. Man ser redan nu mycket väl, av de första experiment som nu utförs, att avståndet lätt kan jämnas ut, till exempel mellan landsbygdsområden vad beträffar utbildning och till och med hälsa, och att man där har instrument som tillåter mindre gynnade kategorier eller regioner att få tillträde till ett visst antal tjänster.
Kommissionen skriver särskilt under på betänkandets slutliga rekommendation, nämligen nödvändigheten att likaså säkerställa å ena sidan en hållbar och hänsynstagande utveckling av miljö och social välfärd och å andra sidan ekonomisk tillväxt. Man skulle inte kunna uttrycka det bättre, för just det är våra två målsättningar.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga att kommissionen ger samtliga rekommendationer ett positivt mottagande, särskilt de som riktar sig till kommissionen, och den kommer att fästa särskilt vikt vid dessa vid verkställandet av de åtgärder man ansvarar för.

Ordföranden
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Politik för forskning och hållbar utveckling
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabetänkande (A4-0170/97) av Marset Campos för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om gemenskapens politik för forskning och en hållbar utveckling.

Marset Campos
, föredragande. (ES) Herr ordförande, utgångspunkterna för betänkandet är tre:
Den första utgörs av den både i unionsfördraget och i nuvarande förslag om revidering av fördraget bestämt uttryckta viljan, till förmån för en bestående utveckling, d.v.s. att Europeiska unionen på ett omissförståeligt sätt proklamerar sitt åtagande vad gäller modellen för bestående utveckling, med miljövärderingar som samtidigt ger uttryck för solidariteten mellan generationerna.
För det andra konstaterandet att utvecklingen i Europa, och resten av världen, trots alla förklaringar och goda intentioner är en ökande konsumtion av energiresurser och råmaterial och följaktligen också en ökande nedsmutsning och en därav följande utarmning av naturresurserna.
För det tredje beviset på att marknadskrafterna, när de lämnas fria att konkurrera utifrån tillgång och efterfrågan, inte själva garanterar införandet av en modell för bestående utveckling, varför det för detta krävs en bestämd social insats, frivilligt och demokratiskt beslutad. Man kan inte förvänta sig att genom en underverksliknande teknisk upptäckt eller en konkret skatteteknisk åtgärd hitta lösningen på problemet. Det krävs alltså att befolkningens samvete vill ha den samling värderingar som leder till en modell för bestående utveckling. Av dessa skäl analyseras i betänkandet i första hand kommissionens oro för följderna av den nuvarande modellen för ekonomisk tillväxt, och utifrån den ställer man 13 konkreta förslag i tre stora grupper.
För det första, när det gäller behovet av att förstå omvandlingen av modellen för bestående utveckling utifrån nuvarande socio-ekonomiska modell för en icke bestående tillväxt, bedömer man att detta enbart är möjligt genom ett brett socialt samförstånd, liknande det som på sin tid möjliggjorde skapandet av välfärdsstaten. I detta sammanhang kan forskningen bidra med analyser av kopplingarna mellan de sociala och ekonomiska processerna samt nya sätt att använda resurserna, energikällorna o.s.v.
För det andra, vad gäller revideringen av unionsfördraget, genom att på ett bestämt sätt införa målen för en bestående utveckling inom alla betydande områden, konvergenskriterierna, de europeiska institutionernas funktion och tillhörande kapitel och artiklar (VI, XV och XVI).
För det tredje, konfigureringen av politiken rörande forskning och utveckling, mer konkret då femte ramprogrammet, och detta genom följande punkter:
För det första förslag om stöd till forskningsgrupper inom ekologisk produktion, distribution och konsumtion, med flera inblandade länder.
För det andra en utredning av vetenskapliga och sociala synpunkter på den bestående utvecklingen, avseende t ex varaktiga och biologiskt nedbrytbara material, klimatförändring, vattenförsämring, skogsavverkning, socioekonomiska analyser, ekologiskt kopplade avgifter, finansiella flöden o.s.v.
För det tredje utredning av medborgarnas, samhällenas och de lokala krafternas funktion vid en protagonistisk delaktighet i modellen för bestående utveckling, energieffektivitet, effektivitet vid utvinning av råmaterial, användning av förnyelsebara källor, optimering av distributionssystem, icke-intensivt jordbruk o.s.v.
För det fjärde genom att undersöka möjligheterna för de globala modellerna för energianvändningen. Därav följer behovet av att lägga större vikt vid utbredda och jämnt fördelade energikällor, som medger rationell och skälig energianvändning från medborgarnas sida på varje plats, förenat med politiska rättesnören och de nya värderingarna.
Detta är huvudlinjerna i det betänkande som utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi presenterar vid plenum, för att, om man anser det lämpligt att anta det, man skall inrikta sig mer konkret på kommissionen, rådet och oss själva i strävandet efter ett mer solidariskt och rättvist samhälle, med ekologiskt bestående ekonomi och framför allt bättre för framtidens europeiska medborgare, våra barn och barnbarn, som definitivt är slutmålet för våra ansträngningar och vår oro.

Stockmann
Herr ordförande, fru kommissionär! En förtjänst hos föredraganden Marset Campos är att han med sitt initiativbetänkande initierat en diskussion här i kammaren om begreppet hållbar utveckling, en diskussion som faktiskt bara är i sin linda och som alltjämt kommer att kräva mycket tid. Detta ligger emellertid i själva i det i begreppet hållbar utveckling dolda konceptet men kräver dock av oss, att vi inriktar alla våra handlingar och politiska beslut mot dess framtida komplicerade verkningar och biverkningar. En tankeprocess, en tankeprestation i det oändliga!
Föredraganden ger oss ett stycke av denna prestation när han med rätta fastställer, att den befintliga ekonomiska modellen är till nackdel för en hållbar utveckling. Men sedan skiljer sig våra tolkningar åt, när exempelvis avancerad teknik bedöms efter sina följdverkningar. Vår diskussion kommer att och måste löpa vidare. Som positivt ska ändå noteras, att hållbar utveckling avancerat till upprättandet av ett särskilt program inom det femte forskningsramprogrammet. Vi parlamentariker vill och kommer att med argusögon följa huruvida under denna rubrik verkligen rena och intelligenta produkter och metoder gynnas, huruvida intermodal transport och förnyelsebar energi verkligen ges vederbörliga möjligheter och huruvida städernas tätbefolkade områden med sina uppenbara problem bevakas lika intensivt som den drastiska försämringen av tillståndet för havets resurser och den ofta framdragna drivhuseffekten.
Vid praktiskt taget varje sammanträde har vi möjlighet, att i våra konkreta beslut påvisa " förekomsten" av nämnda problemområden. Därutöver har vi politiker ett ansvar för den offentliga diskussionen över vad som ska vara vår politiska vilja. Jag tackar föredraganden för att han tagit på sig detta ansvar.

Heinisch
Herr ordförande, fru kommissionär! En utveckling, som långfristigt kommer att säkra de sociala och ekologiska behoven, är välkommen. Visserligen sträcker sig betänkandet långt utöver FoU-frågor och uppvisar det världsfrånvarande försöket att ersätta den västerländska sociala marknadsekonomin med en grön planekonomi, varvid Europaparlamentet skulle få genomföra de erforderliga besluten och utöva en kontrollfunktion. En hållbar utveckling på det sätt som vi föreställer oss den, ska emellertid inte baseras på utopiska modeller, utan den måste ta hänsyn till den globala verkligheten.
Därför kan den bara uppnås genom att den aktuella situationen förändras. Ett revolutionerade byte av ekonomisk modell, på det sätt som begärs i betänkandet, medför i sig risker, som inte kan beräknas, vilket innebär att detta inte är ansvarsfullt.
I betänkandet byggs en konfliktsituation upp mellan tekniska framsteg och en hållbar utveckling. I sammanhanget är det ena inte möjligt utan det andra. Hållbar utveckling innebär därför inte " tillbaka till naturen" ; detta vore blott romantiska fantasier utan referens till verkligheten.
Därutöver måste föredraganden erkänna, att det i betänkandet krävda modellbytet redan äger rum, visserligen inte genom radikala åtgärder utan istället genom reformer.
Utöver detta tas i betänkandet ingen hänsyn till det faktum, att miljöskyddsåtgärder enbart kan finansieras av en fungerande ekonomi. Miljöskydd ställer stora anspråk på nationalekonomiska insatser. En ytterligare punkt är viktig för mig: för länderna inom EU, liksom också för andra industriländer, innefattar konceptet med hållbar utveckling utöver de ekologiska även ekonomiska och sociala aspekter. Särskild uppmärksamhet måste därför ägnas det f n mest akuta problemet, den höga arbetslösheten. Arbetstillfällen kan emellertid endast skapas i de fall en hållbar politik inte drivs på bekostnad av lönsamheten. I betänkandet görs en felbedömning av möjligheterna från forskning och utveckling för arbetsmarknaden och socialstaten.
Likaså stämmer det inte verkligheten, att göra vetenskap och teknik ansvariga för felutvecklingar inom näringsliv och samhälle. Detta synsätt är sedan länge passerat och erkänt som felaktigt. Istället är det så, att vetenskap och teknik erbjuder möjligheter, vilka blir verklighet först genom beslut inom politik, samhälle och näringsliv.
Jag skulle kunna säga mycket mera. Betänkandet innehåller totalt sett talrika fel och saker som inte stämmer. Dessutom är det i långa stycken mycket allmänt hållet och inskränker sig till utopiska krav, som strider mot den politiska och samhälleliga verkligheten. Tillräcklig hänsyn tas inte till den globala karaktären på vetenskap, teknik, näringsliv och miljöskydd och många av förslagen skulle till och med, om de förverkligas, kunna leda till betydande nackdelar för EU utan att uppnå den hållbara utveckling, som vi ju alla eftersträvar. Därför kan vår grupp inte rösta för betänkandet i dess nuvarande form.

Malerba
Herr ordförande! Marset Campos betänkande fyller ett verkligt behov, nämligen att införa begreppet hållbar utveckling som en grund för diskussionen kring forskning och energipolitik. Detta syfte finner ett brett stöd i den allmänna opinionen och i Europaparlamentet. Vissa delar av betänkandet är balanserade och möjliga att instämma i, men när det kommer till omröstningen kommer vi att vara emot ett antal avsnitt, och endast om de faller bort kan vi godkänna betänkandet.
Jag håller med föredraganden om kopplingen mellan samhälle och miljö, och att det därför är svårt att göra ingripanden på det ena området utan att påverka det andra. Om jag tillåts att göra en utsvävning, så skulle jag vilja säga att det som har stannat i minnet efter rymdfärderna är just denna bild av jorden som ett skepp, en Noaks ark på resa genom rymden där alla system ombord, bland annat det som producerar syre och det som producerar koldioxid, måste befinna sig i balans.
Men låt oss återvända till betänkandet. Jag tror inte att vår uppgift är att betrakta tekniken med skepticism, utan att bestämma regler, garantera allmän tillgång till nya möjligheter, avvisa offentliga monopol och ensamrätt. Jag delar därför inte vissa ideologiska påståenden från föredraganden som har en tendens att demonisera vetenskapen och tekniken som resursslukande, som något som åstadkommer rubbningar i samhället och som riskfaktorer när det gäller människosläktets överlevnad, när i stället tekniken fortsätter att spela en pådrivande roll inom kommunikationer och utveckling och som en producent av materiella och immateriella tillgångar som ökar livslängden och förbättrar livskvaliteten.

Plooij-Van Gorsel
Ordförande, föredragande anger helt riktigt vikten av en europeisk politik på området forskning och hållbar utveckling. En europeisk O & O-politik skall inte bara vara baserad på ekonomisk tillväxt utan också och framför allt på vad som är ekologiskt och samhälleligt önskvärt. Ett eget initiativbetänkande om denna fråga applåderas då av den liberala gruppen. Dock, ordalagen i resolutionen som nu ligger framför oss är oacceptabel för min grupp. Helheten andas andan av den klassiska striden mellan arbete och kapital och tidigare klasskrig. Så talas det om marknadsekonomi som modell för självbelåten individualism och teorierna från Keynes avfärdas som oriktiga. Men, kollegor, låt oss vara tydliga om det, vår välfärd i unionen har vi främst och framför allt marknadsekonomin att tacka för.
Min grupp kan då också uteslutande stödja övervägandena A, D och F. Om dessutom ändringsförslagen från den liberala gruppen för paragraferna inte godkänns, ser vi oss nödsakade att rösta mot betänkandet. Om den liberala gruppen röstar mot i detta hus, kommer betänkandet inte att antas så som förhållandena nu är.
Min grupp fäster då också stort värde vid förverkligandet av detta betänkande. För det har jag, anser jag, genom min konstruktiva hållning i forskningsutskottet visat. Jag hoppas då också att det röstas enligt det.

Blokland
Herr ordförande, betänkandet Marset Campos anger ett ytterst viktigt tema. Nu när det ser ut som om begreppet hållbar utveckling får en prominent plats långt framme i det nya fördraget, kommer det att uppstå en rättsgrund för förslaget i detta betänkande: forskning i hållbarhetens tjänst. Nyttigt att gå före där alltså.
Jag är positiv till betänkandets intention. De praktiska rekommendationerna stödjer vi. Mer forskning i frågor som återvinning, klimatförändring och nedsmutsning av havet är verkligen nödvändig.
Ändå har jag ytterligare ett problem med detta betänkande. Vid begreppet "hållbar utveckling " tänker alla på olika saker. Föredragande ger en ganska konkret bild av det, det är tydligt. Han vill mot ett nytt modellsamhälle. Men detta är endast en av många visioner. En radikal för övrigt. Riktigt konkret blir föredragande för övrigt inte eller skulle det vara i den inte översatta spanska fotnoten.
Om ett stort antal viktiga frågor finns fortfarande stor meningsskillnad. Enligt mig framför allt om följande tre. För det första, med vilken hastighet måste förändringarna ske? För det andra, vem har ledningen därvid? För det tredje, hur skall de avtvingas.
Jag låter föredragandes personliga uppfattning som står i upplysningen, stå för honom. Det utgår enligt mig från en för positiv bild av människan och samhället och förväntar för mycket av myndigheterna. Jag fruktar att den nödvändiga förändringen i konsumtionsmönstret stöter på den oemotståndliga tendensen hos människor till ökning av egendom och nöje.
När det gäller förslagsresolutionen är jag kritisk mot ett antal överväganden och paragraferna 8 t.o.m. 10. Enligt mig överdrivs den "sociala pakten " och parlamentets roll starkt i denna paragraf. Jag kommer också att rösta mot det. Ändringsförslagen från fru Plooij kommer jag att stödja.
När det gäller mig alltså: fullständigt enig med ett antal konkreta rekommendationer i betänkandet, men den optimistiska synen delar jag inte.

McNally
Herr ordförande, mina gratulationer till Marset Campos, inte minst för hans tålamod och ihärdighet i arbetet med detta betänkande. Precis som det föregående betänkandet är detta en läglig påminnelse till oss, då vi behandlar det femte ramprogrammet för anledningen till att utföra forskning i Europeiska unionen.
Ibland glöms det bort att även om den huvudsakliga anledningen till forskning är att kunna bli mer konkurrenskraftig på internationell nivå, så bestäms det redan i den nuvarande Fördraget att vi måste främja alla sådana forskningsaktiviteter som bedöms som nödvändiga i de andra kapitlen. Dessa inbegriper kapitlet om social och ekonomisk sammanhållning och kapitlet om miljö. Även om termen " hållbar utveckling" först nu nått fördragsnivå - och det gläds vi åt - så är vi helt uppenbart skyldiga, under fördraget, att räkna med dessa andra saker. Marset Campos gör det. De finns inte med som en eftertanke, de togs med avsiktligen.
Det vore verkligen mycket farligt att enbart koncentrera sig på tillväxt och konkurrenskraft. Om man hade ett scenario, där mer vetenskap är lika med mer tillväxt, mer konsumtion av naturtillgångar, mer arbetslöshet p.g.a. teknisk utveckling och en allt större klyfta mellan fattiga och rika människor, fattiga och rika regioner, fattiga och rika halvklot i denna värld, vore det helt oacceptabelt och mycket farligt.
Marset Campos analys är mycket tydlig och innehåller många varningar. Men det är ingen domedagsprofetia. Den är optimistisk och visar oss vägen för hur vi kan se till att vårt arbete på forskningsområdet svarar mot kraven på hållbar utveckling. Han pekar på många åtgärder. Många av dem ingår redan i det femte ramprogrammet. Mycket av miljöarbetet är gjort. Mindre arbete har gjorts vad gäller de socio-ekonomiska aspekterna av hållbar utveckling. Det är kanske en läxa för det femte ramprogrammet.
Det femte ramprogrammet ser lovande ut. Det ser ut som om kommissionen i sina förslag är medvetet om behovet av att inkludera dimensionen hållbar utveckling.
Smarta tekniska lösningar räcker inte. Det räcker inte med att utveckla teknologi. Man måste företa samhälleliga förändringar likaså. Jacques Delors var medveten om detta när han skrev i sin vitbok att miljöteknologier kan skapa arbeten och, på så sätt, leda till ett mycket mer rättvist samhälle.
Socialistgruppen har några invändningar mot ordalydelsen i vissa stycken. Vi kommer därför att rösta i enlighet därmed. Jag måste betona att vi definitivt stöder grundtanken i detta betänkande och anser det vara ytterst viktigt i den opinionsbildning som är nödvändig inför det femte ramprogrammet.

Cresson
, ledamot av kommissionen. (FR) Herr ordförande, ärade ledamöter, då kommissionen förra året beslutade att ägna frågan om forskning och hållbar utveckling ett inledande betänkande, riktade forskningsutskottet till europeiska institutioner och till den vetenskapliga gemenskapen ett viktigt politiskt meddelande. Uttrycket "hållbar utveckling " syftar i själva verket på en av de största utmaningarna som unionen och resten av industrivärlden i dag konfronteras med.
Marset Campos har i detta ämne färdigställt ett betänkande om vilket jag skulle vilja fälla tre anmärkningar. Den första för att understryka att kommissionen fullständigt ansluter sig till idén om den nödvändighet man verkligen måste ta hänsyn till vid definitionen av unionens forskningspolitik, kraven på en hållbar utveckling.
Forskningen och den tekniska utvecklingen kan och bör spela en avgörande roll i detta hänseende. Den ger oss faktiskt medel att utforma och verkställa en ekonomisk utveckling som inte sker på bekostnad av dagens och morgondagens livs- och miljökvalitet.
Min andra anmärkning består i att något nyansera den första. Att helt låta Europeiska unionens forskningspolitik kännetecknas av en hållbar utveckling, vilket Marset Campos närapå rekommenderar, och låta denna idé så fullständigt dominera att han föreslår den för vårt forskningsprogram, vore ett misstag, tror jag.
Europeiska unionen måste möta flera andra utmaningar. För att uppfylla dess medborgares förväntningar, särskilt i fråga om sysselsättning, måste vi samtidigt ha andra mål i sikte. Närmare bestämt måste vi med bestämdhet ställa forskningen i ekonomins och företagens tjänst och genom detta mellanled hjälpa den europeiska industrin att stärka sin konkurrenskraft, en nyckelfaktor för tillväxten och sysselsättningen.
Långt ifrån att vara motstridiga, stärker dessa syften varandra. På morgondagens marknader kommer de mest konkurrenskraftiga produkterna inte bara att vara de billigaste och mest effektiva produkterna. De kommer också att vara de "renaste " produkterna, de vars utnyttjande kommer att vara mest energisnålt, som kommer att medföra minsta möjliga negativa återverkningar på miljön och som man kommer att kunna återanvända på lättaste sätt.
Europa måste visa sig kapabelt att utveckla och saluföra sådana produkter. Det måste också skaffa sig en plats på den snabbt expanderande marknaden för miljöteknik.
Slutligen, som tredje och sista anmärkning, menar jag att Marset Campos betänkande bara mycket litet tar hänsyn till den dock mycket avgörande roll tanken på den hållbara utvecklingen spelade i kommissionens förslag till det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling. Och ändå är, om man läser texten noga, denna tanke närvarande, jag skulle till och med vilja säga allestädes närvarande i den text som lagts fram av kommissionen. Det är kring denna tanke som temaprogrammen 1, kallat "Att upptäcka livets och ekosystemets tillgångar " - det kan inte sägas tydligare - och 3, "Att gynna en konkurrenskraftig och hållbar tillväxt " inordnar sig.
I det andra fallet kombineras kraven på en hållbar utveckling uttryckligen med oeftergivliga krav på tillväxt och konkurrenskraft.
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter, ni erbjuds en mycket konkret möjlighet att stödja den hållbara utvecklingen i Europa. Den består i att stödja det sätt att närma sig ämnet som utvecklas i förslaget till det femte ramprogrammet och att agera så att detta snabbt kan antas under nästa års första kvartal och verkställas vid lämplig tidpunkt, det vill säga senast vid slutet av 1998.
Jag tackar er på förhand för vad ni kommer att göra och tackar Marcel Campos för att med hjälp av sitt betänkande ha hjälpt oss att hålla i minnet att politiken för forskning och teknisk utveckling främst och framför allt bör utformas till de europeiska medborgarnas tjänst, såväl för dem av i dag som dem av i morgon.

Ordföranden
Tack själv, fru kommissionär. Tack för ert utmärkta svar, och förlåt att det blev så sent.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Internationellt avtal mellan EG, Kanada och Ryssland om humana fångstmetoder
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0187/97) av Pimenta för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om undertecknande och ingående av ett internationellt avtal mellan Europeiska gemenskapen, Kanada och Ryska federationen om normer för humana fångstmetoder.

Pimenta
Herr ordförande, kära kollegor! I dag analyserar vi ännu ett kapitel i den långa historien om trampfällor. Jag vill ta upp tre aspekter här: frågan om djurens välbefinnande, den institutionella frågan om beslut inom Europeiska gemenskapen - WTO. Och, slutligen, kommer jag att ta upp frågan om ursprungsbefolkningarna och kommissionsledamot Sir Leon Brittans uppförande.
När det gäller ärendet om grymheter mot djuren råder det inga tvivel om att dessa fällor är grymma och förorsakar ett omänskligt lidande. Därför har parlamentet upprepade gånger krävt att de skall avskaffas, därför har Europeiska unionen sedan 1991 en gällande förordning som syftar till att förbjuda fällorna.
Redan förra seklet påstod Charles Darwin att användandet av denna typ av fångst- och dödsinstrument var oförenliga med civiliserade samhällen. Hundratrettio år har gått sedan dess! Den fråga som vi nu ställer oss är om ett avtal om standarder för fällor med mindre grymma fångstmetoder skulle kunna vara en bra strategi för att minska grymheterna mot djuren i världen. Svaret skulle bli ja, om vi skulle stå inför ett bra avtal. Men tyvärr är avtalstexten dålig och otillräcklig. Visserligen inte på grund av de tjänstemän som förhandlat fram den, utan för att de gick till förhandlingsbordet, med, som man säger på portugisiska, " bundna händer och fötter" , för att deras chef, Sir Leon Brittan, var tvungen att till varje pris få till stånd ett avtal.
Exempel på detta saknas inte i texten. På punkten för dödliga fällor, föreslog de europeiska specialisterna, i kommissionens namn, en minsta föreskriven dödstid på 30 sekunder. Avtalet föreskriver 5 minuter. Det är lång tid, till och med mycket lång tid för att dö genom svårt lidande och det är en ökning med 10 gånger jämfört vad som föreskrevs i den text som kommissionen föreslog.
Men det stora problemet med detta avtal är bristen på selektivitet när det gäller det sätt på vilket fällorna klassificeras i förhållande till fastställda normer. Jag vill nu inte diskutera normtyperna, vilka jag i vissa fall anser ganska låga. Att fastställa ett kriterium för godkännande av varje typ av fällor - så som görs i detta avtal - i förhållande till resultaten, inte för 80 % av alla de djur som tillfångatagits, utan endast 80 % av djuren inom den djurart som varje specifik fälla är fastställd för, dvs. målgruppen, är att kränka intelligenta varelser.
Dessa fällor är per definition inte selektiva. De tar alla typer av djur, som lider lika mycket, även om fällorna inte varit avsedda för dem, eller för att de haft oturen att gå där de inte borde ha gått, eller dricka det vatten som de inte borde ha druckit. Men kommissionens illvilja blir tydligare i artikel 4.2 i bilaga I, vilken från januariversionen till den aktuella versionen uppvisar stor skillnad. Det stod faktiskt, och jag skall läsa i det engelska originalet, i januariversionen: " conventional steel jaw leghold retaining traps to be prohibited within four years from the entering into force of this agreement" .
Detta, mina herrar, försvann i den version som vi nu diskuterar, och byttes ut mot unilaterala yttranden från de länder som ville ansluta sig till detta avtal. Detta är att helt klart ge efter för Förenta staterna! Vilken befogenhet har Europeiska unionen för att kontrollera unilaterala yttranden från de länder som ville underteckna detta avtal? Jag kunde säga mycket mer om resten av texten. Till exempel att Ryssland, i sitt unilaterala yttrande, ber om pengar. I korridorerna talas det om 30 miljoner ecu. Ska vi köpa ryssarna för 30 miljoner ecu? Mycket mer kan sägas. En fråga bara: Och Förenta staterna? Om Förenta staterna inte undertecknar detta avtal och skickar Europa till WTO, vad gör vi då? Vi blir kvar där vi är idag.
Nu vill jag tala om den institutionella pakten. Kommissionen, under påtryckning från Sir Leon Brittan, hindrade 1995 antagandet av förordningarna om tillämpning av förordning 91. I januari 1996, genom ett brev från två tjänstemän, gav han rådet till medlemsstaterna att inte tillämpa den rådande lagstiftningen. Kan ett enkelt brev hindra tillämpningen av en lagstiftning som antagits av kommissionen och rådet? Where is the rule of law, Sir Leon Brittan?
1996 presenterades en ny version som parlamentet efter en första behandling inte accepterade. Rådet tog inte upp den vidare. I januari 1997 försökte man få igenom en lista av länder, inklusive Kanada och Ryssland i rådets utskott, när det inte fanns något internationellt avtal, och dessa länder inte hade förbjudit trampfällorna, en klar kränkning av den europeiska lagstiftningen. Rådet avvisade denna typ av tillnärmning, vilket var bra.
Jag skulle nu kunna tala om WTO. Jag vill bara säga att kommissionsledamoten vid tidpunkten för ratificeringen sa att det inte fanns någon mer europeisk lagstiftning som skulle sättas på spel genom anslutningen till WTO. Mer än den som han presenterade vid den tidpunkten, och som jag stödde. Idag är det trampfällorna som står på spel, det är nötköttet med hormoner som står på spel. Vad blir det i morgon, kommissionsledamoten?
Jag skulle också här vilja nämna några ord om ursprungsbefolkningarna. Jag försökte i början att åstadkomma ett system för ursprungsbefolkningsgrupperna. De kan räkna med detta parlaments stöd för att hitta en lösning med anledning av vår lagstadgade rätt att söka mindre grymheter i världen, som tillfredsställer livsbetingelserna hos dessa grupper, vilket de har rätt till. Tyvärr fann jag inget gehör, varken i Europa eller i Kanada. Men jag står dock fortfarande till förfogande för detta.
Herr ordförande, jag tackar er för ert tålamod med mig och jag vill be mina kollegor att de demonstrerar sin avvisande inställning till detta usla avtal.

Pollack
Herr ordförande, historien om saxfällor är lång och bedrövlig. Ärligt talat, parlamentet är vredgat över den patetiska nivå vi uppnått efter alla dessa år.
Låt mig först säga att jag inte accepterar giltigheten av denna så kallade överenskommelse som lagts fram för oss, eftersom den har förhandlats fram av kommissionen utan mandat. Jag vill göra kommissionen uppmärksam på debatten i denna kammare den 21 februari detta år, då denna fråga diskuterades med stor känsla. Jag föreslår att Sir Leon Brittan läser den debatten, eftersom allt vi sade den kvällen fortfarande gäller.
Min grupp stöder än en gång till fullo Pimentas utmärkta betänkande, som också fick stöd från den överväldigande majoriteten av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Denna otillräckliga och ineffektiva, ihoplappade överenskommelse är så full av hål, att en skock isbjörnar kan storma igenom den. Den åstadkommer inte att man upphör med den grymhet mot djur, som saxfällorna utgör, faktum är att den tillåter att dessa används i åtminstone ytterligare fyra år. Den berör inte ens Europeiska unionens egna vetenskapliga experters ståndpunkt.
Vi har nu fällor med viss vaddering, som påstås vara mer humana. Jag antar att det inte gör lika ont att gnaga av sig sitt eget ben om man fångas i en sådan. Vi har godkännande för fällor som dödar på fem minuter och naturligtvis fångar dessa fällor minst 20 % icke-måldjur. Men det är ju otur för de djuren, eftersom det ju inte var meningen att de skulle fångas alls. Vi har saxfällor som kan användas under vatten och dessa påstås inte längre vara grymma.
Det har sagts mycket om rättigheterna för ursprungsbefolkningar, i synnerhet av den kanadensiska regeringen, men denna överenskommelse är faktiskt i sig ganska bräcklig vad gäller att involvera dessa folk i förhandlingarna. Avtalet med Ryssland är inte ens värt papperet det är skrivet på. Det skulle endast kunna tillämpas om vi pungade med ut massor med pengar. Tidsfristen tycks ha fallit i ett svart hål och det finns inga genomförandeåtgärder och inga sanktioner vid icke-uppfyllande. Det finns inget avtal med Förenta staterna, som föredraganden sade, eftersom de har medgivit att de kan påtvinga något genom sitt federala system, så deras jägare kan rätt och slätt fortsätta att använda sig av saxfällor.
Vi skulle kunna fortsätta denna detaljerade kritik av överenskommelsen, men det är helt enkelt för nedslående. Det enda vettiga är att förkasta den och att gå tillbaka till den lagstiftning som vi redan beslutat om i detta parlament, vilket är helt försvarbart om Kanada skulle föra oss till tvist i Världshandelsorganisationen. Till exempel kan ingen orättvis inhemsk handelsfördel för Europeiska unionen påvisas, och eftersom den drivande kraften bakom lagstiftningen är djurskyddet, kan den mycket väl försvaras som skydd av allmän moral.
Överenskommelsen är hopplöst dålig och vi kan inte acceptera den. Jag uppmanar kommissionen att förhandla fram en tuffare överenskommelse och att förbjuda försäljning inom Europeiska unionen av päls från djur som fångats i fällor som inte motsvarar kraven i ett nytt, mycket tuffare internationellt avtal.

Schnellhardt
Bäste herr ordförande, herr kommissionär! Än en gång har alltså Europaparlamentet att ta ställning till problemet med saxfällor. Vi har fått oss presenterat ett förslag till avtal genom vilket normer för humana fångstmetoder ska fastställas på det internationella planet.
Avtalsförslaget har emellertid sina brister, även om vi efter åratal av förhandlingar och status quo gärna som framsteg skulle vilja välkomna det faktum, att det överhuvudtaget föreligger ett förslag. Dock är det svårt att rösta för detta förslag. Ett eventuellt erforderligt avvisande av avtalet och införandet av europeiskt importförbud för djurskinn skadar den europeiska pälsindustrin och i synnerhet ursprungsbefolkningarna i Kanada, som ju förtjänar sitt livsuppehälle med skinnhandel.
Den, som känner mig, vet, att jag alltid tagit synnerligen allvarligt på dessa argument. Djurskydd och ett hållbart livs- och ekonomisystem för många ursprungsbefolkningar utesluter inte varandra - enligt mitt sätt att se det - utan istället kompletterar de varandra. Vårt gemensamma mål måste vara, att få samklang mellan djurskyddets intressen och ursprungsbefolkningarnas berättigade hjärtefrågor.
För att uppnå detta mål har det enligt min åsikt hittills funnits två vägar, dels att träffa ett avtal om humana fångstmetoder, som förtjänar detta namn - det nuvarande förtjänar det ju inte -, fastställer höga djurskyddsnormer och samtidigt tar hänsyn till ursprungsbefolkningarnas berättigade hjärtefrågor, eller, om detta inte går, att bygga upp ett eget marknadsföringssystem för djurskinn som fångats av ursprungsbefolkningarnas jägare. Jag tror, att om man låtit företrädare för ursprungsbefolkningarna delta i förhandlingarna, så hade man här snabbt kommit till ett resultat.
Skulle avtalsförslaget avvisas, måste ytterligare förhandlingar hållas ur dessa synvinklar. Efter mina kontakter med företrädare för ursprungsbefolkningarna i Kanada - och dessa, Pimenta, har jag haft - vet jag, att saxfällor måste avstås; detta praktiseras till och med där. Vidare finns det förutsättningar för egna marknadsföringsvägar.
På lång sikt måste emellertid ursprungsbefolkningarnas jägare och djurskyddsorganisationer samarbeta intimt och gemensamt delta i sökandet av nya, humana fångstmetoder. Ersättning av saxfällor är den huvuduppgift, som vi står inför under de närmaste åren, även utan ramavtal. En lösning av problemet består också i en förbättring av fällornas selektivitet, d v s fällor måste utvecklas som bara kan fånga vissa djur. Detta kräver naturligtvis också bättre utbildning av jägarna. Även här kan jag bara åter kraftigt rekommendera, att dra nytta av erfarenheterna hos ursprungsbefolkningarnas jägare. Slutligen nu ännu en fråga till kommissionen: hur är det med förbudet mot saxfällor inom Europeiska unionen? Enligt de uppgifter jag har sätts de ut ett fåtal kilometer härifrån och varför vet jag inte. Inverkade detta faktum på underlaget för kommissionens förhandlingar med motsvarande länder?

Malerba
Herr ordförande, herr kommissionär! Först och främst måste jag säga att jag yttrar mig för Baldis räkning, som inte kunde vara närvarande i kväll och som har gett mig sina anteckningar efter att ha följt detta ärende. Personligen vill jag bara uttrycka min sympati för Pimenta som har arbetat med stor entusiasm med detta ärende.
Efter en lång serie av hinder och osäkerheter kom man i december förra året fram till ett internationellt avtal om regler för humana fångstmetoder mellan EG, Kanada och Ryssland. Avtalet, som är resultatet av stora ansträngningar från kanadensisk och rysk sida, var inte tillfredsställande enligt rådet, som begärde att antal förbättringar. Kommissionen har därför inlett nya förhandlingar och har utarbetat ett nytt förslag till avtal som kommer att presenteras för Europeiska unionens miljöministerråd den 19 och 20 juni. Eftersom Pimenta inte anser att texten är tillfredsställande, så står vi nu inför ett betänkande som löper i förväg, som förkastar ett avtal som rådet ännu inte har godkänt. Det är sant att USA inte har undertecknat avtalet och att det därför rör sig om ett ofullständigt avtal, en kompromiss, men det är en kompromiss som, enligt min kollega Baldi, innebär ett framsteg. Därför anser vår grupp att man inte skall tillbakavisa det uppnådda avtalet.

Eisma
Ordförande, det tycks aldrig bli ett slut på denna debatt om viltfälleaffären. Jag kan lätt upprepa det som jag gjorde här för ett år sedan och för två år sedan. Men en sak är säker: handelsintressena har för den europeiska kommissionen vägt tyngre än djurens välfärd och demokratiska principer. Jag och med mig en stor majoritet av ELDR-gruppen tycker att det är utomordentligt beklagansvärt att kommissionen inte har hållit sig till sina avtal och nu belastar oss med ett frivilligt avtal om fångstmetoderna. Det är en urholkning av den europeiska demokratin, för det fanns ju en förordning från rådet från 1991, och den ville vi hålla oss till. Då beslöt kommissionen att skjuta upp importförbudet på päls från länderna som använde viltklämman, med ett år och jag måste säga er, jag tycker att det är mycket tråkigt för kommissionär Bjerregaard att kommissionär Brittan sitter här. Ni har vunnit. Era handelsintressen har vunnit över fru Bjerregaards djurvälfärd. Jag gratulerar er till det, men jag beklagar det dock. Jag tycker att ett avtal där det inom kort inte görs ett slut på viltklämmorna är oacceptabelt, och jag är fullständigt enig med kollega Pimenta, som säger att detta avtal är fullständigt inadekvat och inte ändamålsenligt och därför måste förkastas och att ett införselförbud utan fördröjning måste tillämpas.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Av två skäl finner jag hela denna historia otrolig. Dels, därför att vi har en förordning från år 1991, som skulle gälla från och med den 1.1.1995. Detta datum uppsköts med ett år till den 1.1.1996 och sedan på nytt till den 1.1.1997 och plötsligt har vi ingenting alls. Det, som ni tillåter er att presentera för oss som ett avtal, är helt enkelt en fräckhet. Ty för det första finns det överhuvudtaget inga humana fällor. Det räcker med att man bara en gång klämmer sitt finger i en bildörr - det gör i alla fall lika ont, oavsett om där finns gummi eller inte - och om ett djur för sin dödskamp i en fälla, som vi betecknar som human och måste dö på ett vidrigt sätt, det spelar inte heller någon roll för djuret. Dessutom kan ju nu ett djur faktiskt inte läsa om fällan passar för detta eller ett annat djur eller om det rör sig om en skyddad art.
Mest otrolig finner jag emellertid meningen - och nu citerar jag ordagrant från den officiella tidningen: " Djurets välbefinnande sjunker i dödsfällan temporärt till en mycket låg nivå." Tror ni på återfödelse? Man måste då föreställa sig, att välbefinnandet i en dödsfälla så att säga tillfälligt sjunker till en mycket låg nivå! Är ni egentligen ute för att driva med oss med sådana dokument i den officiella tidningen? Detta är inget annat än ett hån mot hela djurskyddet. Vi kommer att stödja Pimentas betänkande och undanber oss denna typ av cyniska ärenden. Jag anser att detta är fräckhet. Dels sätter ni er över förordningar och över parlamentets önskemål, vilket är att göra narr av demokratin och sedan tillåter ni er ändå denna typ av skriverier.

Elliot
Herr ordförande, å socialistgruppens vägnar och i min egenskap av ordförande för parlamentets tvärpolitiska grupp för djurskydd (Inter-group for animal Welfare and Conservation). Jag skulle vilja säga att jag starkt stöder Pimentas betänkande och hoppas att det kommer att antas av parlamentet.
Jag kommer ihåg att jag satt här för sex, sju och åtta år sedan och vi talade om samma frågor. Vi trodde att vi kommit någon vart när vi fick rådets förordning år 1991, hur besvikna vi än var över att det skulle ta ytterligare fem år innan den kunde börja tillämpas. Nu, två år efter detta datum, väntar vi fortfarande på att något skall hända. Idag, i juni 1997, ber kommissionen rådet att godkänna en mycket otillräcklig och otillfredsställande överenskommelse med Kanada och Ryssland och ingenting alls med Förenta Staterna. De avsevärda eftergifter som gjorts, bristen på övertygande genomförandeåtgärder, bristen på sanktioner vid icke-uppfyllande kastar alla tvivel över huruvida de små löften som givits av Ryssland och Kanada i realiteten överhuvudtaget kommer att betyda något.
Detta betyder att åtgärderna totalt misslyckas med att tackla hela frågan om djurs lidande. Vi måste förkasta dem sådana de nu föreligger oss. Det förefaller som om kommissionen är rädd för en attack mot GATT för frihandel och att Världshandelsorganisationen skulle fatta ett negativt beslut om det. Så behöver inte vara fallet. När allt kommer omkring, blev vi utlovade att om GATT-avtalet får stöd i parlamentet, att det skulle finnas ordentliga bestämmelser om skydd av miljö och djur. Personligen har aldrig litat särskilt mycket på dessa löften, vilket är orsaken till att jag inte röstade för GATT-avtalet. Jag ansåg inte att de var tillräckliga, men vi blev tillsagda att de var det. Om de är det, låt oss utmana WTO om de fattar ett negativt beslut. Låt oss utmana dem rejält. Om vi inte kan vinna det, måste vi börja revidera GATT så att vi kan säkerställa att handeln, hur viktig den än är, inte tar överhanden över alla andra överväganden som till exempel skydd av djur och miljö och våra folks välbefinnande.

Flemming
Herr ordförande! Diskussionen om förbud mot saxfällor är den oändliga historien om djurs lidande, djurs elände, mänsklig grymhet och politiskt fiasko.
Återigen har vi en EU-förordning, som trätt i kraft den 1 januari 1996 och den genomförs helt enkelt inte! Nu serverar man oss ett avtal, som inte är något avtal. Saxfällor ska vara tillåtna ytterligare några år. Djurens död måste inträffa först efter 300 sekunder, d v s efter en fem minuter lång dödsångest, dödskamp, obarmhärtiga smärtor! I avtalet ingår inte heller några bestämmelser om hur fångade djur får avlivas. Många djur, herr kommissionär, avlivas genom att de krossas, varvid den, som placerat ut fällan, helt enkelt står och trampar på djuret ända tills det dör! Vi européer vill inte ha några saxfällor och det är bra. Men utöver saxfällor är alla andra fällor tillåtna i Europa, oavsett vilka skador de förorsakar eller hur långsamt de dödar. Vi har mycket att göra, inte bara i Kanada utan även i Europa.
Jag hoppas, att parlamentet understödjer Carlos Pimenta i morgon och återförvisar kommissionens förslag. Skulle miljöministerrådet också göra detta den 19 och 20 juni, då har vi vunnit. Gör det inte det, då är detta inget fiasko för parlamentet utan ett fiasko för miljöministrarna!

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande, vi har alla förståelse hur djupt känslorörande denna fråga är, som har bestått under många år. Men det vi måste fråga oss själva är huruvida den senaste utvecklingen representerar en hittills ej skådad förbättring av internationella normerna för fällfångst, vilka, om de antas, kommer att förbättra djurens välbefinnande och avlägsna hotet mot våra förbindelser med våra kanadensiska och ryska partners. Jag hyser absolut inga tvivel om att djurens välbefinnande kommer att förbättras avsevärt om denna överenskommelse tillämpas. Görs inte detta och om det införs ett sådant förbud som de ledamöter som uttalat sig till förmån för det vill ha, kommer inget att ske som kan förbättra djurens välbefinnande, för det skulle vara ett stort misstag att tro, att om detta hände att de berörda länderna, ställda inför faktum, helt enkelt skulle anpassa sina lagar och ändra saker och ting på det sätt som parlamentsledamöterna vill. Det är helt och hållet orealistiskt.
Det är av detta skäl som jag håller med Malerba om att detta avtal utgör ett betydelsefullt framsteg. Det gläder mig att höra att utskottet för externa ekonomiska förbindelser i går antog ett yttrande som tydligt rekommenderar att detta avtal godkänns.
Det har sagts saker om mandatet och målsättningarna och syftena. Låt oss var helt på det klara med att förordningen om saxfällor ger två distinkta alternativ för de länder som vill undvika begränsningar av pälsimport: de skulle antingen kunna förbjuda användningen av saxfällor eller de kunde använda fångstmetoder som uppfyller de internationellt överenskomna humana fångstnormerna. Det har aldrig varit avsikten att bägge alternativen skulle kunna tillämpas. I det att det inte funnit någon överenskommelse om fångstnormer, gavs, naturligt nog, möjlighet att tillämpa importförbud. Men förordningen i sig lade fast, att ett alternativ - och, jag skulle vilja säga, ett alternativ att föredra - vore att nå en överenskommelse om fångstnormer. Orsaken till att det alternativet togs med, var att en sådan överenskommelse skulle säkerställa en förbättring av djurs välbefinnande, medan ett förbud helt skulle misslyckas med detta. Det är orsaken till att vi inte framför några ursäkter för att vi förhandlat med Kanada, Ryska Federationen och Förenta Staterna. Förenta Staterna har nämnts. Vi har inget avtal med Förenta Staterna och det är därför vi nu talar om nu avtalet med Kanada och Ryssland. Förhandlingsdirektiv gavs och den överenskommelse som uppnåddes var i linje med dessa direktiv. Även om detta inte på något sätt återges i Pimentas betänkande, som på intet sätt lovordar det faktum att efter det att ministerrådet bett oss om det, fortsatte vi förhandlingarna och uppnådde betydande förbättringar i avtalet med Kanada och Ryska Federationen. Kommissionen rapporterade om det reviderade avtalet till rådet för allmänna ärenden den 2 juni, som välkomnade de uppnådda förbättringarna. Den reviderade överenskommelsen har nu formellt överlämnats till rådet för godkännande, tillsammans med en lista över tredje länder, som har rätt att exportera päls Europeiska gemenskapen, vilken inkluderar Kanada och Ryska Federationen, men inte Förenta Staterna. Europaparlamentet kommer naturligtvis, i enlighet med arbetsordningen, att konsulteras formellt om detta reviderade avtal innan det slutligen ratificeras.
De förbättringar som uppnåddes under den sista förhandlingsrundan är av avsevärd betydelse och jag är ledsen att de inte beaktats fullt ut i förslaget till resolution från Pimenta. Parlamentets betänkande tar varken hänsyn till eller uttrycker uppskattning för de substantiella förbättringar som har förhandlats fram. Överenskommelsen gäller nu alla mekaniska fällor, både sådana som är avsedda att hålla fast djuret och sådana som är avsedda att döda djuret. som används för fångst av 19 arter i vilket syfte det vara må. Fällor som inte uppfyller normerna i avtalet måste avvecklas av parterna inom en tydligt fastslagen tidsram. Följaktligen är det mycket mer vittgående än förordningen, som endast berör en typ av fälla och endast täcker 13 arter. Det kommer att minska djurens lidande, både inom unionen och i tredje länder i mycket större omfattning än vad som vore fallet om ett förbud skulle införas. Normerna är stränga vad gäller djurens skydd och de bygger på de vetenskapliga och empiriska rön, som för närvarande finns tillgängliga. Att sträcka sig längre än det, skulle resultera i en situation där de flesta fångstmetoder, inbegripet de som nu används i Europeiska unionen, inte skulle motsvara dessa normer.
Maximitiden inom vilken döden skall inträffa, d.v.s. 300 sekunder, har tagits upp. Naturligtvis hade det varit bättre om vi hade kunnat uppnå något bättre än det. Men icke desto mindre utgör det ett betydelsefullt steg mot bättre dödande fångstmetoder, inbegripet de som nu används inom gemenskapen. Vidare föreskriver avtalet att denna tidsgräns på 300 sekunder måste revideras inom 3 år och sänkas till 180 sekunder. Tekniska och säkerhetsskäl måste tas i beaktande. För att döda ett djur snabbt måste en fälla vara kraftig och skulle kunna utgöra en fara för jägarna själva eller för andra personer eller husdjur som skulle kunna utlösa fällan av misstag.
Avtalet föreskriver ett stegvis genomförande, som progressivt kommer att strama åt bestämmelserna i överenskommelsen. En första genomgång av normerna skall ske tre år efter avtalets ikraftträdande, varvid forskning som utförts av parterna skall beaktas. Därför utgör detta ett första och ambitiöst steg mot ett införande av normer baserade på internationell forskning, något som för närvarande inte existerar. ISO arbetade nästan tio år med att utarbeta sådana normer, utan att lyckas. Om de hade kunnat lägga fast sådana normer, hade efterlevnaden av dessa varit frivilligt. Detta avtal är bindande under internationell rätt. Avtalets bindande natur förstärks i den reviderade texten, i det att det är anges specifikt att skiljedomar är bindande för parterna. Undantag för ursprungsbefolkningar har också klargjorts och deras omfattning begränsats ytterligare.
Sist, men inte minst, har ett av de största framstegen i den nya förhandlingsrundan varit att i avsevärd utsträckning förstärka Kanadas och Rysslands åtaganden vad gäller en snävare tidsplan för avveckling av vissa typer av saxfällor. Det går ju an att uttrycka sig föraktfullt över att de inte avvecklas omgående, men jag måste säga er att hade vi inte detta avtal, även om vi hade ett förbud, skulle det inte ske någon avveckling alls. För Kanadas del kommer användningen av alla saxfällor avsedda att hålla fast djuret att förbjudas vid jakt på 7 av de 12 relevanta kanadensiska arterna så fort som avtalet träder i kraft. För de återstående 5 kanadensiska arterna, kommer användningen av konventionella saxfällor av stål avsedda att hålla fast djuret att förbjudas i slutet av den tredje jaktsäsongen efter det att avtal slutits med gemenskapen, med andra ord den 31 mars 2000, om rådet godkänner avtalet före 1 oktober 1997.
Naturligtvis kommer alla andra typer av saxfällor, ja, faktiskt alla andra mekaniska fällor, att förbjudas enligt den tidsplan som fastslås av avtalet, om de inte uppfyller normerna. Även om jag har förståelse för fokuseringen på saxfällor, låt oss dock inte glömma bort att det finns andra fällor och att detta avtal ger oss en metod att testa dessa fällor och att förbjuda dem om de inte uppfyller avtalskraven. avtal ger oss en metod att testa dessa fällor och att förbjuda dem om de inte uppfyller avtalskraven.
För Ryska Federationens del kommer konventionella saxfällor av stål, avsedda att hålla fast djuret, vilket är den enda typen av fälla som används i Ryssland, att förbjudas för ryska arter efter den 31 december 1999 om tillräcklig ekonomisk hjälp ges för att ersätta befintliga fällor. Jag hoppas att parlamentet, som ju är oroat över dessa saker, kommer att använda sitt inflytande till att hjälpa oss att finna de ekonomiska medel som behövs för det. Det är helt enkelt inte sant, det som sagts under debatten, att om ingen ekonomisk hjälp ges så kommer inte fällorna att ersättas, eftersom det i avtalet finns ett åtagande att om ingen ekonomisk hjälp ges, kommer fällorna att avvecklas ändå, senast fyra år efter avtalets ikraftträdande.
Nyckelfrågan vid bedömningen av detta avtal bör vara: vad är egentligen det bästa alternativet för att förbättra fällfångade djurs välbefinnande i Kanada och Ryssland? För oss råder det inga tvivel om att godkännandet av detta avtal i avsevärd grad kommer att förbättra djurens välbefinnande och försvara Europeiska unionens vidare intressen. Det råder ingen konflikt mellan handel och djurens välbefinnande. Detta avtal stärker djurens välbefinnande, samtidigt som det skyddar legitim handel. För första gången någonsin kommer ett internationellt avtal att lägga fast bindande regler för att kontrollera handel med utgångspunkt i djurs välbefinnande. Jag vill vädja till alla med sinne för rättvisa och ett öppet öra för argumenten om att detta är ett anmärkningsvärt steg framåt. Vikten av ett sådant prejudikat kan inte undervärderas. Det är bokstavligt talat första gången som ett internationellt avtal kommer att lägga fast bindande regler utifrån djurs välbefinnande. Ett embargo på päls skulle inte uppnå något, och det skulle definitivt få negativa ekonomiska, sociala och politiska följder både i tredje land och inom Europeiska unionen för ursprungsbefolkningarna, men inte begränsat till dem.
Som jag sagt är situationen med Förenta staterna annorlunda. Vi har ännu inte någon överenskommelse med dem. Det finns inget alternativ än full tillämpning av förordning 3254/91 på päls från Förenta staterna. Men jag hoppas att en mer tillfredsställande lösning fortfarande kan uppnås med Förenta staterna. Jag hyser inga tvivel om att bästa sättet att uppnå det, därigenom djurens välbefinnande i Förenta staterna, vore att få detta avtal med Kanada och Ryssland godkänt.
Det är klokt att se denna fråga i det större perspektivet av vår politik vad gäller internationell handel, miljön och djurs välbefinnande. Jag tror inte att det multilaterala handelssystemet hänsynslöst kör över miljöintressena. Det är helt fel och det tar ingen hänsyn till de enorma ansträngningar som Europeiska unionen har gjort, och faktiskt tagit täten vad gäller miljöutvecklingsarbete inom WTO. Jag hade önskat att WTO: s utskott för handel och miljö hade kunnat gå längre, men att vi misslyckades med detta framsteg berodde inte på någon motvilja från Europeiska unionens sida, ännu mindre på motvilja från kommissionens sida att trycka på i miljövänlig riktning. Det berodde på att resten av världen inte lyckades följa vårt initiativ. Vi har inget att skämmas för. Mot bakgrund av detta inser man att alla försök att använda denna fråga till att skapa en konflikt inom WTO struntar i våra ärliga ansträngningar och sätter den stabila utvecklingen av internationell handel och miljö, som vi alla hoppas på, på spel. Skulle vi följa en annan väg skulle det nästan säkert leda till interna ett självförvållat nederlag och förlorad tilltro till EU inom det multilaterala skiljedomsförfarandet.
Det är skälen till att starkt rekommenderar, vilket också kommissionen gör - och försöken att skapa sprickor inom kommissionen kommer inte att lyckas - att man intar en positiv attityd gentemot avtalet med Kanada och Ryska Federationen. Jag anmodar Europaparlamentet att beakta den senaste texten, när den yttrar sig om denna delikata och viktiga fråga.

Pimenta
Herr ordförande, jag skulle vilja vända mig direkt till Sir Leon Brittan, eftersom det är första gången som han närvarat vid debatten om denna fråga i denna kammare under åtminstone de senaste två åren.
Ni läser upp ert skrivna anförande. Tyvärr svarade ni varken mig, Pollack, Eisma, Flemming eller Schnellhardt. Vi tog upp betydande frågor om selektivitet, om brist på sanktioner, om vad som hände om USA anmälde oss till WTO etc.
Det är för sent att gå in på enskilda artiklar. Men när ordförande Santer kom till kammaren för att be om ett godkännande för hans team och program, lade han i sin egenskap av ordförande i kommissionen avsevärd vikt, t.o.m. bortom det juridiskt fastslagna sambeslutsförfarandet, vid de ståndpunkter som uttrycktes demokratiskt av denna kammare.
När parlamentet röstade om denna fråga i februari i år, var resultatet 85 mot 3. Om vi antar detta i morgon med mer än 75 % av de närvarande, kommer ni att acceptera att vi har legitim demokratisk rätt att inte samtycka till er ståndpunkt? Och även om ni själv tror på vartenda ord ni sagt, skull ni, om vi - företrädarna för 15 länder i Europa, från alla politiska partier - förkastade er ståndpunkt med stor majoritet, ha ödmjukheten att acceptera att ni inte är den enda personen här i världen och att ni kan ha fel?

Schwaiger
Herr ordförande! Tack så mycket för att jag fått tillfälle, att kortfattat lämna lite information. Jag talar för Europeiska folkpartiets grupp i utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Igår kväll röstade vi faktiskt med stor majoritet för kommissionens förslag av de skäl, som sir Leon Brittan just framfört och vilka Malerba för Baldis räkning också fört fram som argument.
Vi vet, att diskussionen om utsättande av fällor alltid är ett svårt problem. Vi anser emellertid, att i en gradvis utveckling mot humanare fångstmetoder var kommissionens beslut riktigt. Vi har med stor majoritet, visserligen mot rösten från miljöutskottets föredragande, men med rösterna från Ilaskivi och andra kollegor från andra grupper röstat för kommissionens förslag. Jag vet att detta ställningstagande kanske är en minoritetsåsikt, även inom min grupp, men jag skulle vilja påpeka, att vi igår givit kommissionen vårt stöd enligt bästa vetande och samvete.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.25.)

