Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 15 januari 1999.

Schifone
Herr ordförande! Jag vänder mig till er och till presidiet för att be er finna ett utrymme under denna sittning med vårt parlament, om så bara kort, för att högtidlighålla trettioårsdagen av en ung europés dödsdag, en som offrade sitt liv genom att begå självmord för sitt folks och sitt fosterlands frihets och värdighets skull. Som många nog har förstått syftar jag på den unge Jan Palach, som i januari 1969 förvandlade sin kropp till en mänsklig fackla för att protestera mot den inhemska och internationella kommunismens förtryck av hans folk.
Herr ordförande! Gruppen Nationella alliansen anser att man bland alla de minneshögtider och premier som detta parlament tar initiativ till borde skapa en plats, helst också en hedersplats, åt minnet av en ung man från Prag som offrade allt för den frihet som även detta parlament slåss för.

Ordföranden
Herr Schifone, det ni just har sagt avser som ni förstår inte till föredragningslistan och kan för närvarande inte inkluderas i denna.

García Arias
Herr ordförande! Vid frågestunden i december ställde Pérez Royo och jag en fråga till Van Miert om det stöd den spanska regeringen står i begrepp att bevilja den elektriska sektorn är i överensstämmelse med lagstiftningen. Senare, för några dagar sedan, under mötet med Europeiska energistiftelsen, tillät sig Europeiska kommissionens generaldirektör för energi att kritisera den politiska exhibitionism och det faktum att dessa frågor givits offentlighet. Frågor som, enligt honom, taktfullt borde ha hanterats av Europeiska kommissionens enheter.
Om han åsyftade innehållet i den offentliga debatten, som vi som parlamentsledamöter under en utvärdering av kommissionen har rätt att ta del av, så ber jag er att å mina vägnar kraftfullt få protestera emot att en hög tjänsteman vid Europeiska kommissionen säger att dessa frågor inte bör ges offentlighet - han sade uttryckligen " det offentliga torget" - utan att de taktfullt bör debatteras vid Europeiska kommissionens enheter.
Offentliga uttalanden av det här slaget från en europeisk instans, i det här fallet Europeiska energistiftelsen, är klandervärda, särskilt med hänsyn till öppenheten för Europaparlamentets decembersessioner. Jag protesterar å det kraftfullaste, vilket jag ber er vidarebefordra till ordföranden i Europeiska kommissionen.

Ordföranden
Detta skall vidarebefordras.

Ford
Herr ordförande! Jag skulle vilja ta upp en procedurfråga avseende en redogörelse för kommissionärernas intressen. Ni minns säkert, i egenskap av f.d. framstående ledamot av utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet att man för en tid sedan satte press på kommissionen att ge en redogörelse för kommissionärernas intressen. Detta gjordes motvilligt men hemlighölls i bästa sovjetbyråkratiska anda, och den var endast tillgänglig för ordföranden och för kommissionens generalsekreterare. Till följd av förra veckans händelser, har den nu offentliggjorts, och vad vi nu har är tjugo stycken i realiteten tomma papper, tre år gamla, som även till min egen stora förvåning visar att kommissionen är så tråkig och ointressant att den inte har några intressen.

Ordföranden
Herr Ford! Detta är inte en fråga vi behöver behandla i dag. Som ledamot i utskottet för arbetsordningen känner ni mycket väl till att ni har möjlighet att ställa frågor till kommissionen. På så sätt kan den svara på frågan på ett tillfredställande sätt eller så kan ni begära förändringar. Det står inte på föredragningslistan för i dag.

Mot ett hållbart jordbruk
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om jordbruk och miljöpolitik - Mot ett hållbart jordbruk.
Ordet går till kommissionär Bjerregaard.

Bjerregaard
Herr ordförande! Kommissionär Fischler och jag har i dag lagt fram ett meddelande i kommissionen om sambanden mellan jordbruk och miljöpolitik. Meddelandet kommer efter ett långt och fruktbart samarbete mellan våra avdelningar, och jag vill gärna utnyttja tillfället och tacka Franz Fischler. Det politiska svaret på krav om en bättre miljö är att reformera det sätt på vilket EU genomför sin politik. Integration är överskriften på den process som påbörjas genom Amsterdamfördraget, med stöd av slutsatserna från toppmötena i Cardiff och Wien. Integration är en process som också detta parlament förespråkat på ett övertygande sätt.
Integration kan föra oss vidare när man inte kommer längre med traditionell miljöpolitik. Förhållandet mellan natur och jordbruk är ett bra exempel på att det varit svårt att säkerställa den rätta balansen ned de traditionella medlen. I allt för många år har jordbruks- och miljöpolitiken levt sina egna liv. Konsekvenserna har ibland blivit dramatiska. Föroreningar av grundvattnet med nitrat och bekämpningsmedel, samt erosion och utsugning av jordens näring i vissa av Europas regioner har delvis att göra med ett intensivt jordbruk. Andra områden lider av marginalisering av jordbruksmark och avfolkning - en utveckling som också får allvarliga konsekvenser för naturen och landskapet.
Parallellt med denna utveckling i jordbruket har Europeiska unionen fått en ambitiös miljölagstiftning, som återspeglar medborgarnas önskan om en renare, sundare och vackrare framtid. Men det har också klargjorts att just utvecklingen inom jordbruket har gjort det svårt att följa miljölagstiftningen. Parlamentets nyligen framlagda betänkande om genomförandet av nitratdirektivet var en verkligt bra demonstration av detta problem. Det finns alltså många skäl till en integration av miljön i jordbrukspolitiken, och det är just detta som är ambitionen i kommissionens förslag till en jordbruksreform som en del av Agenda 2000-paketet. Det var detta vi lade fram i mars förra året, som ni vet.
Det är som ett led i detta integrationsprojekt, som jordbrukskommissionär Franz Fischler och jag i dag har lagt fram ett meddelande om jordbruk och miljö i kommissionen. Syftet med meddelandet är att visa och försvara nödvändigheten av att hålla fast vid de miljöinslag som finns med i kommissionens förslag. Allt annat skulle få regeringarnas krav på integration att låta som tomma ord. Innan jag går in på vissa av de viktigaste inslagen i Agenda 2000, låt mig först betona att många delar av gemenskapens lagstiftning - även utanför den traditionella jordbrukspolitiken - har betydelse för jordbruksproduktionen. Nitratdirektivet är, som sagt, ett bra och välkänt exempel, men det är också EG-lagstiftningen om bekämpningsmedel, genmodifierade organismer och konsumentskydd. Lagstiftningen på dessa tre områden bidrar till att begränsa jordbrukets inverkan på miljön.
Men när vi talar om den rena jordbrukspolitiken och miljön, så är Agenda 2000-förslaget helt centralt. Kort sagt förbereds en reform som är så " grön" att jordbrukspolitiken och miljöpolitiken i stigande grad kommer att komplettera varandra. Låt mig nämna några huvuddrag:
För det första sänks prisgarantin för nötkött, spannmål och mjölk. Prissänkningen är nödvändig för att skapa en bättre marknadsbalans, men lägre priser är samtidigt bra för miljön. Denna del av förslaget är en uppgörelse med de konstlat höga priser som i åratal har bidragit till överkonsumtionen av bekämpningsmedel, konstgödsel och energi.
För det andra föreslår kommissionen att medlemsstaterna betalar ut inkomststöd bara när jordbrukarna följer de bestämmelser som är nödvändiga för att skydda miljön. Det kommer att ge ett starkt ökat incitament till att i praktiken få ambitiösa, men nödvändiga EG-bestämmelser, genomförda. Jag kan här återigen nämna nitratdirektivet, men också lagstiftningen om naturskydd och bekämpningsmedel.
För det tredje ökas stödet till särskilt miljövänliga driftformer inom så kallade kompletterande åtgärder. Detta är stöd till jordbrukare som är villiga att göra en positiv miljöinsats utöver lagstiftningens minimikrav. Det kan handla om ekologisk odling, extensiv drift och skogsgallring. Förslaget är en konsolidering av de pionjärsystem som infördes i början av 1990-talet, i och med den så kallade MacSharry-reformen.
För det fjärde inrättas det i fråga om köttdjurssektorn så kallade nationella konvolut - dvs. en summa pengar som medlemsstaterna ganska fritt kan fördela inom sektorn. Vid en mer miljövänlig fördelning skulle man kunna utgå ifrån jordbrukarens betesmarksareal i stället för att som nu ge stöd i förhållande till antalet djur. Dessa konvolut kan - om de används på rätt sätt - bidra till att främja miljövänliga odlingsformer och minska odlingstrycket på känsliga jordar. Jag betonar att det kommer att vara upp till medlemsstaterna, och inte bara kommissionen, att se till att detta sker.
För det femte blir det nu möjligt att jordbrukare i Natura 2000-områden, som har haft extra bördor, kommer att få del av det stöd som utdelas till mindre gynnade områden. Det skulle ge möjlighet till ett ökat utbyte av denna grundpelare vid skyddet av Europas natur.
Låt mig också påminna om att jag förra våren lade fram och fick antagen en strategi för biologisk mångfald i Europa. Detta kommer att innebära att det före utgången av 1999 skall utarbetas en handlingsplan för hur det europeiska jordbruket skall bidra till att säkerställa den biologiska mångfalden. Jordbruksreformen är naturligtvis en förutsättning för denna insats.
Alla dessa byggstenar till en ny jordbrukspolitik når mycket långt på den väg som en rad " gröna" icke-statliga organisationer och en stor del av Europaparlamentet har kämpat för. Det är tydligt att Agenda 2000-reformförslaget är en otvetydig signal om att stödet framöver läggs om till ett mer neutralt produktionsstöd och mer miljöstöd. I framtiden kommer den gemensamma jordbrukspolitiken i högre grad att belöna naturvärden och en ansvarsfull jordbruksdrift. Jordbrukare som antar miljöutmaningen skall få en ekonomisk fördel i jämförelse med det befintliga systemet.
Jordbruket självt - som Franz Fischler ofta har betonat - har ett långsiktigt intresse av en omläggning av stödet. Jag förväntar mig att resultatet av den kommande förhandlingsrundan i Världshandelsorganisationen (WTO), också kommer att gå i den riktningen. Det är en positiv utveckling, i vilken det ligger en stor utmaning i att se till att miljöstödet inte bara blir en fasad som skyddar traditionella penningströmmar.
Men det finns också andra långsiktiga perspektiv i reformen. Mitt bud är att förslaget, om det antas, kommer att leda till ett större lokalt inflytande på politiken än vad som är fallet i dag. Jordbrukspolitiken kommer i högre grad att bli en sak mellan medborgarna och jordbrukarna. Den enskilda staten och länet och den enskilda kommunen skall själva vara med och fastställa de krav som skall gälla för dem. Det skall naturligtvis vara villkor genom vilka säkerställs att den befintliga europeiska och nationella lagstiftningen följs, men med möjligheter att ta bättre hänsyn till de lokala förhållandena än vad som är möjligt med väldigt centralorienterade lösningar. Det rör sig ju faktiskt om en tillämpning av närhetsprincipen. Naturskyddsföreningar, lokala myndigheter, vattenverk och andra intressegrupper kommer att kunna sätta sig tillsammans med företrädare för jordbruket och diskutera hur jordbruk och natur skall samarbeta för att bidra till en hållbar utveckling. Bryssel skall även i fortsättningen fastställa ramarna, men medborgarna skall fylla dem.
Det kommer naturligtvis att ställas stora krav på både medborgare och jordbrukare. Det skall skapas en dialog där alla intressen företräds. Medborgarna kommer härmed att få stora möjligheter att påverka utvecklingen, men kravet är naturligtvis att de engagerar sig och är villiga att också ta det ansvar som följer med. Det är viktigt att alla medlemsstater antar denna utmaning.
Kommissionens förslag som lades fram i mars 1998, har sedan diskuterats i jordbruksministerrådet tillsammans med Franz Fischler. Det är långt i från antaget, och det skulle vara fel att säga att alla europeiska jordbruksministrar har klappat uppmuntrande i händerna inför utsikterna till en " grönare" politik. Men som bekant kom stats- och regeringscheferna vid junitoppmötet i Cardiff med ett påbud om att jordbruket skulle vara ett av de politikområden där man skulle gå i täten och visa hur integrationen skulle ske i praktiken. Denna uppmaning förnyades och utvidgades i Wien, med krav om en rapport till toppmötet i Helsingfors. Denna rapport skall innehålla en tidsplan för ytterligare miljöorientering av jordbrukspolitiken, och fokuseras på frågan om vilka indikatorer som kan användas för att mäta tillståndet i miljön. Detta är en viktig fråga, eftersom det är svårt att fullfölja miljömål om förhållandet mellan jordbruksproduktionen och tillståndet i miljön inte kan avgöras på ett sätt som man har kommit överens om.
En förutsättning för att nå framgång är naturligtvis att jordbruksministrarna kommer överens om reformpaketet. Det räcker inte med att hålla tummarna för att det skall bli ett bra resultat. Miljön kan lätt glömmas bort i slutspurten om de många miljarderna. Jag ser det som en stor personlig utmaning att se till att detta inte sker, och det är därför som Franz Fischler och jag i dag har lagt fram meddelandet i vilket bland annat fastställs att ett intensivt jordbruk är oförenligt med EU: s miljöambitioner, och att det måste göras en förnyad insats om dricksvattnet och den biologiska mångfalden skall kunna räddas. I meddelandet pekar vi också på den viktiga roll som det ekologiska jordbruket har, eftersom det kan ge ett positivt bidrag till en lösning av dessa problem.
Jordbruksministrarna skall hålla fast vid de instruktioner som statsministrarna gav i Wien, och vid tidigare toppmöten. Framför allt skall det göras klart att en reform utan framsteg för miljön inte är hållbar - varken för naturen eller ur en politisk synvinkel. Europas skattebetalare förtjänar och kräver en miljömässig avkastning på den check på 40 miljarder euro som de varje år skickar till jordbrukssektorn.
Jag hoppas, på samma sätt som Franz Fischler, att Europaparlamentet välkomnar detta initiativ och använder det till att återigen föra fram den offentliga debatten om jordbruksreformen och miljön, som är så nödvändig. Den långsiktiga framgången och förståelsen för reformen är minst lika beroende av en solid miljöprofil, som av priset på spannmål och fläskkött.

Cunha
Herr ordförande! Låt mig välkomna detta initiativ från kommissionen. Jag tycker att det sedan några år har skett stora framsteg för att stärka miljöaspekten i den gemensamma jordbrukspolitiken, liksom jag tycker att genom reformen från 1992 togs ett mycket viktigt steg genom skapandet av åtgärder inom jordbruks- och miljövården och jordbruks- och skogsvården. Nu har kommissionens meddelande denna inriktning och det kommer att stärka detta perspektiv.
Emellertid finns det en fråga som tycks mig något motsägelsefull. Om vi analyserar detta förslag till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken inom Agenda 2000, vilket vi nu diskuterar, ser vi en ökning av anslagen till åtgärder inom jordbruks- och miljövården på bara fem procent, det vill säga en mycket blygsam ökning, mycket mycket blygsam, till arbetet med den gemensamma jordbrukspolitikens miljöarbete, vilket i viss mån står i motsättning till den miljöpolitiska ambition som kommissionen står för och vilken jag instämmer i.
Jag vill fråga: Hur förklarar kommissionären att ökningen av anslagen till jordbruks- och miljövården bara är på fem procent?

Fischler
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Jag vill påpeka att Cunha visserligen inte ställde en direkt fråga, men då jag inte håller med om hans sista konstaterande vill jag ändå göra följande klargörande: Visserligen stämmer det att utgifterna för de miljöåtgärder som i dag sammanfattas i förordning 20/78 endast kommer att öka med ett visst belopp, men det stämmer också att det leder till ytterligare utgifter, att det till exempel kommer att medföra en incentive för en extensifiering av nötköttsproduktionen. Slutligen vill jag poängtera att de framtida förutsättningarna för alla direkta betalningar inom ramen för främjandet av landsbygden är en god jordbrukssed, något som i själva verket innebär en ökning av miljönormerna och sådant som över huvud taget inte omfattas av våra bestämmelser i dag.

Colino Salamanca
Herr ordförande! Först och främst vill jag säga att goda resultat har uppnåtts i försöket att förena miljöpolitik och jordbruk. Enligt min mening visar dock en kommissionen viss brist på omdöme, det vore nämligen bra om man kunde särskilja åtgärder för främjande av goda miljömässiga metoder och uppfyllande av vissa minimivillkor. Nu har man infört en förordning där åsidosättandet av minimivillkoren kan komma att ifrågasätta jordbrukarnas uppfattning om stöden.
Det är viktigt att kommissionen gör en ordentlig sammanställning av dessa minimivillkor, eftersom de tas upp litet här och där i gemenskapslagstiftningen. De främjande åtgärderna är emellertid betydligt mer kodifierade. Vi kommer i framtiden säkerligen att finna dem i förordningen om jordbrukets utveckling och senare i en del sektorer med gemensam organisation av marknaden (GOM). Kommissionären nämnde till exempel att de som vill erhålla ett bidrag på 100 ecu per utvidgning vet att ett visst antal boskap måste hållas. Dessa åtgärder främjar emellertid miljön.
Jag ser gärna att de åtgärder som kan få jordbrukarna att misstolka stödet sammanfördes till en gemensam lag av kommissionen, utan att ge medlemsstaterna frihet att göra som de vill. I kommissionens förslag verkar det som om allt ansvar överlåts till medlemsstaterna, medan jag menar att det är kommissionens skyldighet att korrekt kodifiera de minimivillkor som skall råda inom gemenskapen.

Fischler
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Jag är tacksam för de uttalanden som Colino Salamanca har gjort. Men jag vill än en gång precisera kommissionens syn på saken. För det första: Vi måste skilja mellan åtgärder i förslagen som är obligatoriska och sådana som är frivilliga, det vill säga till en början obligatoriska eller frivilliga för jordbrukaren. Här handlar det alltså om att de direkta betalningarna, som motsvaras av kompensationsbetalningarna, visserligen kommer att ligga kvar på samma nivå för jordbrukarna, men att det kommer att utgå ett allmänt stöd i form av en så kallad gross compliance , och det är medlemsstaterna skyldiga att tillämpa.
Man kommer säkert också i samband med genomförandebestämmelserna att kunna anpassa stödnivån för att undvika ett ensidigt förhållande. Den andra punkten är de frivilliga betalningarna, som måste tillämpas utöver den normala praxis som råder. Det är en av förutsättningarna för att dessa över huvud taget skall kunna tillämpas. Men här är det uppenbart att de utgör en del av den andra pelaren, det vill säga politiken för landbygdens utveckling. Vårt förslag är ju att en sådan politik skall finnas för alla områden på landsbygden. Men förslagen omfattar även villkoret att ett sådant program, för att vara godtagbart, skall omfatta kapitlet " Miljöåtgärder på landsbygden" . Sett ur det perspektivet, tror jag av våra förslag i stor utsträckning uppfyller de krav som ni har ställt.

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande, herr Fischler! Håller ni med mig om att det miljövänliga jordbruket fortfarande är ett undantag, att intensifieringen av jordbruket fortfarande är regeln, att prissänkningar i interventionssystemet stimulerar en intensifiering av produktionen? Punkt två: När ni säger att den andra pelaren skall omfatta ett basprogram för miljön, anser jag att det är rimligt, men de finansiella medlen är mycket små. Hur har ni tänkt stödja landsbygden med hjälp av detta strukturprogram? Punkt tre: När ni och Bjerregaard talar om subsidiaritet, undrar jag hur man skall kunna tillämpa den på marknivå, när det inte finns några ramvillkor på europeisk nivå? Det är ingen subsidiaritet utan ett friställande. Två enkla exempel: Vid arealuttag tillåter ni industriellt råmaterial i kemisk form vid odlingen, men inte odling av säd till animaliska födoämnen. Det andra exemplet...
Ordföranden avbryter talaren.

Fischler
Herr ordförande! Låt mig för enkelhetens skull besvara den första delen av frågan, så kommer Bjerregaard sedan, i enlighet med Graefe zu Baringdorfs önskemål, att svara på den andra delen. Den första delen: Herr Graefe zu Baringdorf, ofta är jag av samma åsikt som ni, men jag kan inte hålla med om att prissänkningar, det vill säga en sänkning av garantipriserna, automatiskt leder till en intensifiering. Erfarenheten i samband med reformen 1992 var den motsatta. Om ni tittar på utvecklingen av utgifterna för gödselmedel, pesticide och liknande under perioden 1992 till 1998, kan ni konstatera att utgifterna har minskat och inte ökat. Därför stämmer inte den hypotes som ni har ställt upp.

Bjerregaard
Låt mig tillfoga att det i mina kommentarer om subsidiaritet på inte på något sätt fanns en antydan om att man inte behöver följa miljölagstiftningen. Jag betonade tvärtom mycket klart i mitt inlägg, att en förutsättning för att över huvud taget tala om dessa frågor var att man följer miljölagstiftningen. Det positiva budskap som dessutom finns i förslaget till Agenda 2000, är som också betonats i meddelandet, att det skall ske ett samarbete mellan de människor som på lokal nivå har dessa problem i sin närmiljö. Jag tror dock att vi alla är överens om att miljölagstiftningen skall följas, men också att de människor som har problem i sin närmiljö i högre grad bör diskutera tillsammans och hitta förnuftiga lösningar.

Olsson
Herr ordförande! Jag är ju decentralist och tycker att det är bra att man decentraliserar. Jag blir dock litet förvånad när jag hör kommissionär Bjerregaard berömma en decentralisering av miljöpolitiken. Det är naturligtvis så, att om man har decentraliserade beslut vad gäller miljöpolitiken, så blir förhållandena olika i olika medlemsländer. Det kommer att leda till att konkurrensen snedvrids på ett negativt sätt, så att de som missköter sig miljömässigt har de bästa konkurrensförutsättningarna. Det kan inte vara rimligt i unionen.

Bjerregaard
Nej, herr Olsson, det stämmer inte. Den europeiska miljölagstiftningen skall följas. Det var ju också därför jag sade i min inledning att jag gladde mig över parlamentets betänkande om nitratdirektivet, och att vi har vidtagit konkreta åtgärder vad gäller de länder som inte följer direktivet. Jag sade i min inledning att, " ...jordbrukspolitiken i högre grad kommer att bli en sak mellan medborgarna och jordbrukarna. Den enskilda staten och länet och den enskilda kommunen skall själva vara med och fastställa de krav som skall gälla för dem. Det skall naturligtvis vara villkor som innebär att den befintliga europeiska och nationella lagstiftningen följs, men med möjligheter att ta bättre hänsyn till de lokala förhållandena än vad som är möjligt med väldigt centralorienterade lösningar." Jag tror alltså inte att det är så stor skillnad mellan Olssons och mina synpunkter på detta område.

Barthet-Mayer
Herr ordförande, fru kommissionär, herr kommissinär! Ekologiskt jordbruk är ett mycket gott exempel på hållbart jordbruk.
I Europaparlamentets gemensamma resolution om ekologisk uppfödning tillfrågas kommissionen och rådet om vilka tekniska framsteg som skall tillföras det kommissionsförslag, som för närvarande behandlas, och vad gäller den grundläggande punkten om djurfoder, är ju undantaget som medger 10 procent konventionellt foder i förslaget tillräckligt. Med de 25 procent som rådet rekommenderar, kan man då fortfarande tala om ekologisk produktion med tanke på att det ekologiska jordbruket bör vara det kvalitetmärket med de mest rigorösa och högsta kraven. Ja, jag vet mycket väl att ni instämmer i det för övrigt.
Anser kommissionen att ett djur som får 25 procent konventionellt foder ändå förtjänar beteckningen " ekologisk produkt" ? Vidare klargörs inte alls det konventionella fodrets natur. Det kan gälla produkter från intensivjordbruk medan man åtminstone skulle kunna ange produkter från områden som omfattas av jordbruksmiljömässiga åtgärder, åtgärder för integrerat jordbruk eller också jordbruk i övergång till ekologiskt jordbruk..
Vad tänker man göra...
Ordföranden avbryter talaren.

Fischler
Herr ordförande, mina damer och herrar! Den frågan som Barthet-Mayer ställde pekar egentligen i två olika riktningar. Här bör vi göra en noggrann åtskillnad: Vad är konventionell produktion, vad är integrerad produktion och vad är ekologiskt jordbruk? Det är tre olika kategorier. Kommissionen har som bekant föreslagit - och vi har nyligen fört en debatt om detta i parlamentet, fru Barthet-Mayer - att det skall finnas riktlinjer på gemenskapsnivå som innebär att även animaliska produkter garanteras, så att unionen har en gemensam standard för definitionen av ekologiska produkter. Det här förslaget har funnits i flera år, och det pågår intensiva överläggningar i jordbruksministerrådet om detta - de senaste ägde rum på decemberrådet - men man har tyvärr inte kunnat komma fram till någon enhällig uppfattning i frågan. Det finns vissa känsliga punkter som jag tror att man måste fortsätta diskutera, utan att för den skull acceptera att kärnfrågan, det vill säga innebörden av bioprodukter, urholkas, och ett särskilt tema i sammanhanget, som ni även tagit upp här, är just användningen av traditionellt foder eller foder som innehåller genetiskt modifierade organismer (GMO).
Det är en fråga som nyligen har diskuterats på en annan nivå, nämligen i samband med ändringen av förordning 220/90, och jag anser att vi bör eftersträva en proportionerlig utveckling av alla de faktorer som kan medföra större klarhet för konsumenten.

Hardstaff
Herr ordförande! Jag skulle vilja få en försäkran om att båda kommissionärerna är eniga i sitt motstånd mot importen av nötkött som producerats med hjälp av hormoner och även mot mjölk som produceras med hjälp av BST (bovint somatotropin).

Fischler
Herr ordförande, ärade fru Hardstaff! Det har visserligen inget med dagens ämne att göra, men jag vill tydligt säga till er: Det vi måste göra, och det vi också vill göra, är att så som det framgår av resultatet från panels, att anpassa vår risk assessment till Världshandelsorganisationens bestämmelser. I det syftet har kommissionen redan beställt sammanlagt åtta vetenskapliga studier. Nu inväntar vi resultatet av dessa, och jag hoppas att vi sedan kommer att bibehålla vår ståndpunkt, något som vi alltid har haft för avsikt att göra.

Goepel
Herr ordförande, herr kommissionär Fischler! Har jag rätt i mitt antagande att ni egentligen utformade Agenda 2000 för att stärka jordbrukarnas konkurrenskraft på världsmarknaden och inte för att minska förbrukningen av gödselmedel och andra produktionsmedel som jordbrukarna är så beroende av? Det var den första frågan. Bjerregaards motivering är nog den sista jag hört som skäl för varför vi över huvud taget måste genomföra Agenda 2000!
Den andra frågan: Kan ni tala om för mig till hur stor procent av medlemsstaterna som gör anspråk på 20/78? I min region är det 100 procent, det är värt att nämnas. Därför skulle jag gärna vilja veta: Vad menar ni rent konkret med jordbrukssed? Var snäll och förväxla inte begreppen med ett lägesanpassat jordbruk!

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag tror att det är en mycket god överensstämmelse mellan det jag sagt till parlamentet i dag, och de förslag som kommissionen har lagt fram i Agenda 2000. I de nya meddelanden som jag och Franz Fischler utarbetat - och det är viktigt att framhålla - påpekas det att det skall ske en samverkan mellan miljö- och jordbrukshänsyn. Ingen av oss accepterar att miljölagstiftningen inte följs. Vi inrättar politiken på ett sådant sätt att detta skall bli möjligt. Vi är båda två av den tydliga uppfattningen att detta är möjligt, och att det är möjligt att det fattas förnuftiga beslut i medlemsstaterna. Det kanske behövs litet hjälp innan vi uppnår ett konstruktivt resultat, och vi hoppas självfallet också att parlamentet kommer att delta i denna debatt, så att vi kan uppnå ett resultat som både säkerställer ett förnuftigt jordbruk och en förnuftig miljöpolitik.

Papayannakis
Fru kommissionär! Låt oss anta att ni har goda avsikter och att det ni nämnt för oss är intressant. Jag måste få påminna er om att jordbruket inte är den enda sektorn inom ekonomin. Även jordbruket omges av en rad andra sektorer. Hur skall våra jordbrukare kunna bedriva ett ekologiskt jordbruk, när de drivs till anti-ekologiska produktionsmetoder av de industrier som är både deras leverantörer och deras kunder? Hur skall de kunna konkurrera med länder från vilka vi importerar produkter som inte är ekologiska? Dessa produkter kommer inte från de fattiga jordbrukarna, utan de är ett resultat av en skamlig, intensiv exploatering av mark och djur. Och hur skall bönderna kunna bedriva ett ekologiskt jordbruk - jag känner till många som gör det i Grekland - när de har sådana enorma problem i handeln med sina produkter, en handel som inte får något stöd av våra egna bestämmelser.
Borde vi inte därför betrakta dessa förhållanden i deras sammanhang? Borde vi inte, fru kommissionär, tala om en ekologisk ekonomi i stället för ett ekologiskt jordbruk?

Bjerregaard
Herr ordförande! Som Franz Fischler nyss sade, så går ju reformen ut på annat än ekologiskt jordbruk, som utgör en mycket liten procentandel av europeiskt jordbruk. Det är klart att det är önskvärt att procentandelen stiger, men vi har naturligtvis koncentrerat oss på mycket annat. Låt mig uttrycka mig mycket klart: jag tror att Europas medborgare vill ha rent vatten. De är inte villiga att acceptera en situation där deras dricksvatten inte är rent. De kan inte förstå att det inte skulle vara möjligt att skapa en förnuftig jordbrukspolitik samtidigt som de får rent vatten. Vi tror också att det är möjligt, och det är därför vi lagt fram dessa förslag, och det är också därför vi håller fast vid att miljölagarna skall följas samtidigt som vi har ett förnuftigt jordbruk i Europeiska unionen. Det kan bli så att vi någon gång kommer att diskutera i hårda ordalag med amerikanerna, men måste vi så måste vi.

Robles Piquer
Min fråga till kommissionen lyder: inom ramen för den naturliga förenandet av jordbruksproduktion och miljö, vilken roll menar kommissionen att den produktion som inte är ämnad livsmedel skall spela, särskilt biomassa för produktion av förnybar engergi? Jag tror nämligen att ett naturligt användningsområde för en del av det europeiska jordbrukets överskottsproduktion är just detta.

Fischler
Herr ordförande, ärade herr ledamot! Som svar på andra delen av er fråga, om vi är beredda att även främja odlingen av biomassa och produktionen av alternativa energikällor respektive förnybara vegetabiliska råämnen: För det första, våra förslag beträffande spannmålsodling och oljefröväxter innebär en möjlighet att främja dessa produkter. För det andra: I våra förslag beträffande landsbygdens utveckling är det också möjligt att främja sådana investeringar, så länge det rör sig om investeringar inom den sektorn. För det tredje: Vi har tagit med ett utökat skogskapitel i landsbygdens utveckling, och möjligheterna att främja skogen kommer även att innebära ett starkare främjande av det förnybara vegetabiliska råämnet trä.

Myller
Herr ordförande! Det är mycket viktigt att miljöpolitiken integreras i jordbrukspolitiken, på samma sätt som det är viktigt att miljöpolitiken integreras i all politik inom Europeiska unionen. Inom jordbrukspolitiken spelar vattenskyddet en speciellt viktig roll, såsom man har sagt här. Det är förstås ett framsteg att man kräver efterlevnad av miljönormerna som ett villkor för direkta inkomststöd, men å andra sidan borde det vara självklart att bidrag bara betalas ut då reglerna efterlevs. Men vi måste glädja oss åt det man ändå har uppnått. Nu väcks frågan på vilket sätt medlemsstaterna kommer att ta emot detta som enligt min mening ändå är ett framsteg: på vilket sätt kommer detta att kontrolleras, behöver man långa övergångsperioder, på vilket sätt kommer detta att debatteras. Kommer man till exempel att upprätta den hållbara utvecklingens uppföranderegler för jordbruket, med vilka man sedan jämför den förda politiken innan direkta inkomststöd betalas ut?

Fischler
Herr ordförande, fru ledamot! Givetvis kommer det först och främst att ske relevanta kontroller, där vi - som alltid i sådana frågor - kommer att ha ett delat ansvar. Det innebär att kontrollen av gårdarna på landsbygden primärt kommer att vara medlemsstaternas uppgift, och kommissionens uppgift kommer att vara att se till och kontrollera att medlemsstaterna också uppfyller denna plikt i tillräcklig utsträckning. Ni får dessutom inte glömma att vi här, beträffande genomförande och tillämpning av jordbrukssed och finansieringen av de direkta betalningarna, har att göra med garantifondmedel, något som inte innebär mer än att de totala utgifterna dessutom kontrolleras av Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket. Det vill säga att om medlemsstaterna inte håller måttet i de relevanta nödvändiga kontrollerna, då har vi möjlighet att i samband med sluträkningen se till att de medlemsstater som inte uppfyller kraven lastas.

Bjerregaard
Herr ordförande! Det sätt på vilket vi har tagit itu med det på miljöområdet, illustreras mycket bra av nitratdirektivet. Vid den tidpunkt det stod klart att medlemsstaterna skulle ha genomfört nitratdirektivet, gjorde vi helt enkelt en undersökning i samtliga medlemsstater om hur långt man hade kommit rörande genomförandet. Vi offentliggjorde denna rapport och inledde en rättsprocess mot - såvitt jag kommer ihåg - tolv medlemsstater som inte hade genomfört nitratdirektivet. Jag tror att ett sådant förfarande där man går igenom situationen i alla medlemsstater, stärker våra möjligheter att få dessa att genomföra lagstiftningen. Det är naturligtvis - och här är jag helt överens med Myller - fullständigt avgörande för trovärdigheten i vår politik att den också genomförs av medlemsstaterna.

Florenz
Herr ordförande! När kommissionär Fischler och Bjerregaard föreslår en gemensam strategi här i parlamentet, blir jag genast på min vakt, eftersom det enligt min uppfattning de senaste fem åren inte har skett någon harmonisering i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och i synnerhet inte på miljöområdet, snarare tvärtom! De senaste fem årens lagstiftning har genomsyrats av diffusa rättsbegrepp, exempelvis Byrån för tekniskt bistånd (BAT), en hög skyddsnivå, god jordbrukssed, etc. Det måste omsättas i den nationella lagstiftningen, och först när det där finns en enhetlig linje, herr Fischler, kan ni granska.
Min fråga till er, fru Bjerregaard, lyder: Har ni eller någon annan planer på att definiera detta mångfald av diffusa rättsbegrepp på området genom Gemensamma forskningscentret i Ispra ?

Bjerregaard
Först och främst vill jag säga till Florenz att jag helt tryggt överlåter frågan om en definition av och en närmare redogörelse för god jordbrukssed till min kollega Fischler. Men jag vill gärna säga att vi, mot bakgrund av alla de diskussioner som jag haft med miljöutskottet, bara kan glädja oss över att det nu föreligger ett gemensamt meddelande om miljö och jordbruk. Jag är säker på att parlamentet - om vi hade diskuterat denna fråga för två-tre år sedan - skulle ha försvarat att vi kunde få en situation med ett dokument som Agenda 2000, i vilket det ingår så mycket miljötänkande i jordbrukspolitiken som det faktiskt gör. Det är klart att det kan finnas områden där man vill gå längre och där det finns särskilda önskemål, men jag tycker som Myller, att det finns all anledning att glädja sig över att vi har nått så långt som vi har gjort i dag.

Campos
Herr ordförande! Jag vill ställa två frågor. År 1950 hörde 35 procent av Europas totala befolkning till jordbruket. I dag är det 5 procent. Genom denna reform och med den stigande åldern inom sektorn kommer det att vara mellan 2, 5 och 3 procent år 2006. Den första frågan är om miljön bevaras genom att ödemarken breder ut sig på landsbygden? För det är dithän denna reform leder.
Den andra frågan: hur är det möjligt att främja miljön genom att lägga 50 procent av budgeten på dessa 5 procent, som inom kort kommer att vara 2, 5 procent? Att ovanpå allt detta stödja produktionen innebär att uppmuntra producenterna att använda alla produktionssätt och inte bevara sysselsättningen, eller kvaliteten, eller miljön, eller säkerheten. Hur kan kommissionären förena den politik som vill göra något åt utbredningen av ödemarken med produktionsstödet? Dessutom: ...
Ordföranden avbryter talaren.

Fischler
Herr ordförande, ärade ledamot Campos! För det första om utgifterna i förhållande till jordbruksbefolkningens procentandel: Om ni vill vara rättvis, då måste ni jämföra alla offentliga utgifter. Om ni summerar de nationella budgeterna och gemenskapsbudgeten och sedan räknar ut jordbruksandelen, då får ni en storleksordning på 2 procent för 5 procent av befolkningen. Det tror jag inte är överdrivet.
För det andra: Vad arbetstillfällena i jordbruket beträffar, är det bara en sak jag kan säga: Ju mer miljövänligt vi driver jordbruket, ju fler arbetstillfällen kommer det att leda till och inte tvärtom. Därför är initiativet om en starkare förankring av miljöaspekterna i reformen definitivt till gagn för jordbruket och sysselsättningen. Men en sak får ni inte glömma: När vi diskuterar krav på ytterligare insatser från det europeiska jordbruket, och detta i betydligt större omfattning än de transatlantiska konkurrenterna behöver åstadkomma, då måste vi också vara beredda att betala för det. Därför måste man sluta argumentera för att jordbruksreformen inte får kosta något!

Mulder
Herr ordförande! Genomförandet av nitratdirektivet har redan ett antal gånger varit uppe till diskussion. Kommissionen svarade nyligen på en skriftlig fråga från mig att det inte finns några enhetliga regler för provtagning av grundvatten i syfte att se efter om direktivet genomförs ordentligt. Detta synes mig vara en ytterst svag grund för att kontrollera lagstiftning. När kommer detta att bli bättre?
Min andra fråga är följande. Nitrat i grundvatten kan inte bara komma från naturlig gödsel. Det kommer också från konstgödsel, och det skulle också kunna komma från fabriker, vattenreningsanläggningar och så vidare. Hur har kommissionen tänkt sig skilja det nitrat i grundvattnet som kommer från dessa källor från nitratet som kommer från naturligt gödsel, för att således inte lägga hela bördan på jordbruket?

Bjerregaard
Herr ordförande! Det är självfallet inte kommissionens uppgift att skilja mellan om nitrat kommer från den ena eller andra källan. Vår uppgift är att kontrollera om medlemsstaterna följer nitratdirektivet, och det innebär helt enkelt att vi undersöker hur mycket nitrat det finns i grundvattnet. Det är det vi gör. Det är det vi undersöker. Det har visat sig att de områden som har haft särskilda problem när det gäller nitratdirektivet, också har varit områden med en mycket stor köttdjursproduktion, antingen av boskap eller svin; men särskilt svin har vållat stora problem. Det är därför vissa länder haft stora svårigheter med att genomföra nitratdirektivet. Men som sagt, det är inte vår uppgift att kontrollera om det kommer från den ena eller andra källan, utan vi skall se till att direktivet följs.

Sturdy
Herr ordförande! Min fråga är riktad till båda kommissionärerna. I morgon skall vi rösta om ett väldigt viktigt lagstiftningsärende, nämligen herr Kindermans betänkande om djurhälsa. Jag skulle vilja veta hur kommissionen ser på situationen. I Storbritannien t.ex. lider de brittiska grisuppfödarna p.g.a. lagstiftningen i avseende på djurhälsa. I Sverige beräknar man att miljölagstiftningen i landet leder till att priset på kött ökar med en krona per kilo. Hur ser kommissionen på skyddet av det europeiska jordbruket vad beträffar import från länder som inte har det slags djurskyddslagstiftning som vi har inom Europeiska unionen? Får jag be kommissionärerna att inte använda argumentet att konsumenten bestämmer. Konsumenten bestämmer priset. Jag hoppas kunna få ett tillfredställande svar.

Fischler
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Vad djurens välbefinnande beträffar, vill jag först och främst påpeka att den frågan - just för att motverka argumentet om den snedvridna internationella konkurrensen - bör diskuteras på Världshandelsorganisationens nästa konferens och att det bör tas upp som en förhandlingsfråga vid de kommande jordbruksförhandlingarna.
För det andra vill jag påpeka att det är självklart att djurskyddsbestämmelserna måste uppfyllas. Man kommer aldrig, varken i djuruppfödningen inom jordbruket eller i den övriga djuruppfödningen, att acceptera brott mot de lagar som finns på området. Men det vi också har planerat, i synnerhet i samband med investeringsstödet till jordbruksföretagen, är att en jordbrukare som inrättar ett särskilt djurvänligt system och investerar i detta, skall erhålla större stöd än en jordbrukare som endast är beredd att uppfylla miniminormerna.

Fantuzzi
Jag såg på Internet , på GD XXIV: s hemsida, rapporten från Rådgivande konsumentkommittén om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är en mycket hård anklageseakt i vilken konsumenternas synpunkter läggs fram och som även återfinns exakt i Europeiska byrån för konsumentorganisationer, BEUC: s ståndpunktstagande. Mina frågor: hur värderar ni detta och har ni för avsikt att göra någonting för att försöka närma de två sidorna till varandra, jordbruket och konsumenternas krav?

Fischler
Herr ordförande, ärade damer och herrar! På den punkten kan jag inte annat än hålla med Fantuzzi. Det är högst beklagansvärt att denna rapport till viss del baserar på påståenden, som varken överensstämmer med våra faktiska förslag eller med diskussionsläget. Därför föreslår jag att vi gemensamt försöker att få till stånd en objektiv förklaring offentligt, så att vi förhindrar ensidiga brännmärkningar av jordbruket som inte är korrekta.

Lannoye
Herr ordförande, min fråga riktas snarare till Bjerregaard. Jag gläder mig naturligtvis åt samarbetet mellan de båda kommissionsledamöterna om problematiken kring jordbruk-miljö, men jag undrar om en risk kan uppstå inom denna sektors utveckling i framtiden, det vill säga risken för en överföring av olägenheter.
Jag anser att den biologiska mångfalden är viktig. När jag emellertid ser att kommissionen, och särskilt Bjerregaards avdelning, snarare ställer sig positiv till användningen av genteknik och saluföring av genetiskt modifierade organismer utan att vi har en seriös utvärdering av deras inverkan på den biologiska mångfalden, då undrar jag verkligen.
Jag skulle vilja veta om Bjerregaard är beredd att se över det tillstånd som redan har beviljats för vissa genetiskt modifierade organismer, om det visar sig att detta tillstånd har negativa effekter när det gäller den biologiska mångfalden.

Bjerregaard
Herr ordförande! Rörande frågan om genetiskt modifierade organismer vill jag gärna säga att kommissionen varit mycket noga med att inte försätta sig i en situation där vi måste säga att de där vill vi ha, eller de där vill vi inte ha. Det vi först och främst har gjort är att intressera oss för att alla de människor som hade nytta av att få besked också fick besked, och det gjorde vi mycket tidigt genom att se till att det sker en märkning av produkterna.
Sedan gäller det den andra frågan som togs upp, nämligen effekterna av de genmodifierade organismerna. Det är klart att vi också kommer att uppmärksamma sambandet med den biologiska mångfalden. Detta betyder att vi i det nya förslag som vi lägger fram för behandling här i parlamentet, är mycket tydliga vad gäller frågan om riskanalyser. Men vi har också uppmärksammat långtidseffekterna, och det var väl egentligen det frågan gällde. Vi bör naturligtvis undersöka vad resultatet blir när man utsätter naturen för sådana produkter, och om det kan få några effekter på lång sikt. Detta följer vi mycket noga, och som frågeställaren kanske vet innehåller ju förslag 90/220 vissa bestämmelser om att de genmodifierade organismerna inte är godkända för tid och evighet, utan återigen skall tas upp till bedömning, eftersom man inte kan utesluta att vi får vissa erfarenheter med tiden, eller att vi får ny information. Så vi försöker i det stora hela att vara så försiktiga som vi över huvud taget kan. I övrigt gläder jag mig åt den debatt jag uppenbarligen kommer att ha med parlamentet i februari.

Ordföranden
Jag tackar för ert deltagande.
Jag förklarar debatten i denna fråga avslutad.

Försvarsindustrin
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0482/98) av Titley för utskottet för utrikes-, säkerhets-och försvarsfrågor om meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om att genomföra unionens strategi för försvarsindustrin [KOM(97)0583 - C4-0223/98].

Titley
Herr ordförande! Den europeiska industriella, vetenskapliga och tekniska basen är väsentlig för Europeiska unionens säkerhet. Det är den bas genom vilken den kapacitet och skicklighet tillhandahålls som möjliggör de politiska och militära stöttepelare som ligger till grund för det europeiska försvarets identitet, så som den kommer till uttryck genom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP), VEU och Nato.
Detta påstående är lika korrekt i dag som det var då det gjordes i mitt första betänkande för nästan två år sedan. Denna bas fortsätter dock att försvagas oberoende av det faktum att det i Europa finns vissa framstående företag. Vi har förlorat 50 procent av jobben i denna sektor under de senaste 10 åren. Från USA importerade EU 1995 sex gånger värdet av sin export. 1985 var proportionerna 4: 1. Skälen till detta finns tydligt uppställda i mitt första betänkande men kan sammanfattas med en enda statistisk uppgift: vi har 43 försvarsrelaterade företag och en försvarsbudget på 94, 5 miljarder euro; I USA har man 14 försvarsrelaterade företag och en försvarsbudget på 212 miljarder euro. Ytterligare 75 procent av vad vi importerar kommer från USA. Vi bedriver inte ens handel med varandra, eftersom handeln inom EU endast uppgår till 4 eller 5 procent av upphandlingen.
Det är inte så att vi inte är medvetna om problemet. Jag har tillbringat de senaste tre åren med att närvara vid ett oändligt antal konferenser vid vilka alla har varit överens om problemet, de flesta är överens om lösningen, men väldigt få verkar vara villiga att vidta de åtgärder som är nödvändiga. Detta är ett område på vilket retorik och handling mycket sällan möts. Jag får faktiskt ofta en känsla av att alla de spelare som är inblandade försiktigt cirkulerar kring varandra i en i omsorgsfullt koreograferad 1700-talsdans, då vad vi egentligen behöver i detta ögonblick är en ordentlig omgång rock and roll. Jag är övertygad om att kommissionär Bangeman med glädje skulle gå i spetsen för denna rock and roll.
Naturligtvis har man gjort framsteg. Man har upprättat Polarm. Vi har i Amsterdamfördraget fått avsnittet om försvarets upprustning. Vi har upprättat Occar (Organisme conjoint de coopération en matière d'armement). Vi har fått förklaringar från statschefer om hur viktigt detta är. Vi fick en avsiktsförklaring den 6 juli från sex försvarsministrar som faktiskt hade tagit ett avgörande steg på vägen, och likaså en uppförandekod för vapenexport. Man beslutade om handlingsplanen för Västeuropeiska försvarsmaterielgruppen (WEAG) den sista november, men åtgärder vidtas inte alltid på detta område. Förra året tillkännagav man avsikten att upprätta en europeisk rymd- och försvarsindustri, men man kan inte komma överens om hur detta skall göras, och det finns en konflikt mellan dem som tycker att det bör vara en storskalig statlig satsning och dem som tycker att det bör vara ett privat företag.
Vi kom för länge sedan överens om att det bör finnas en enda gemensam enhet för Airbus, men denna överenskommelse har ännu inte undertecknats. Det börjar alltmer likna en föreställning av Beckets pjäs I väntan på Godot. Det var meningen att helikoptrarna från Westland och Augusta skulle införlivas, men de håller fortfarande på att kivas om enkla värderingsfrågor. Det var också meningen att British Aerospace och DASA skulle införlivas men de kunde inte enas om grunderna för aktieägande och vilka är oförenliga. Det har varit tal om den ofta föreslagna men aldrig fullbordade sammanslagningen av Aérospatiale och Dassault.
I realiteten är det så att i Europa tar det oss tre gånger så lång tid att göra en sammanslagning som det gör i USA och det slutgiltiga resultatet blir mindre. British Aerospace/Matra har försäljningssiffror på 1, 5 miljarder dollar i jämförelse med huvudkonkurrenten i USA vars siffror ligger på 5 miljarder dollar. Jag tänker inte säga något mer om historien om Euro-fighter , Horizon eller det mångfunktionella pansarfordonet. Jämför denna lilla menuett med Förenta staternas rock and roll, där det sedan 1992 har genomförts massvis med sammanslagningar som resulterat i 3 1/2 stora företag.
Detta är anledningen till att det är viktigt att vi vidtar åtgärder nu. Vi måste använda oss av alla våra resurser. Det bör inte förekomma några gräl mellan institutionerna. Vi bör inte hålla på vår värdighet eller procedurregler. Anledningen till att kommissionens senaste rapport är så viktig är att den visar på en vilja att använda alla de medel vi har till vårt förfogande, vare sig de är medel som tillhör kommissionen eller medlemsstaterna. Först och främst måste det vara tillåtet för företagen att driva detta framåt genom att använda sig av kommersiell logik. Regeringarna bör hålla sig i bakgrunden och endast använda artikel 223 när det är absolut nödvändigt.
Detta är just vad British Aerospace gör, vilket förmodligen är det närmaste vi inom industrin kan komma en rockartist med läderjacka, i dess föreningar och sammanslutningar med företag som Saab och Matra. Den senaste föreningen med GEC/Marconi är en bra affär, eftersom den grundars på principen om värdet för aktieägarna, och det är viktigt att ha ett säkert finansiellt fotfäste om vi skall få valuta för skattebetalarnas pengar. Det är också viktigt eftersom vad vi har sett i USA är att sammanslagningarna sakta men säkert har rullat på, två och två som när djuren stiger ombord på Noaks ark. De har inte försökt tvinga ihop alltför många företag samtidigt. Det är med hänsyn till detta som jag tror att sammanslagningen mellan British Aerospace och Marconi är en god affär.
För det andra bör vi nu följa kommissionens handlingsplan och tillämpa principen om en inre marknad i så stor utsträckning som möjligt. Vi bör också använda de medel som GUSP har att erbjuda för att formulera en gemensam ståndpunkt avseende rustningssamarbete, trots att den gemensamma ståndpunkten måste vara flexibel med hänsyn till de behov som finns inom denna speciella industri. Vi måste också skapa större klarhet i GUSP och i funktionen av det europeiska försvarets identitet, och detta är anledningen till att den brittiska premiärministerns initiativ och San Malo-överenskommelsen är så viktiga. Vi måste fastställa den exakta innebörden av vad Petersberguppgifterna innebär för vår försvarsmakt så att industrin får kännedom om vilken typ av utrustning den måste tillhandahålla. Vad beträffar upphandling måste vi övergå till ett europeisk rustningsorgan, genom att sammanföra Occar och WEAG i ett löst arrangmang, om det är nödvändigt. Det måste finnas ett större mått av samordning här och naturligtvis också vad beträffar forskning. Vi måste säkerställa att den bästa leverantören får avtalet. Vi bör inte längre förlita oss på en juste retour .
Alltså, om vi inte sätter igång med vår rock and roll mot amerikanerna kommer de att rocka ut oss fullständigt. Att jag säger detta innebär inte att det är meningen att detta betänkande skall vara anti-amerikanskt. Vi behöver snarare en stark industri om vi skall kunna tävla med eller samarbeta med amerikanerna och om vi skall kunna uppfylla säkerhetskraven från Nato under bibehållande av det europeiska försvarets identitet. Vi bör sträva efter att samarbeta med amerikanerna. Detta är, trots allt, en världsomfattande industri. Europeiska företag är egentligen inte längre europeiska. De har investeringar i Förenta staterna och företag som Boeing har investeringar i Europa. Låt oss alltså sätta stopp för denna konstgjorda uppdelning och bygga upp en stark europeisk industri för att samarbeta med amerikanerna. Jag är faktiskt medveten om att industrin kommer att hata mig för att jag säger detta, men den logiska följden av sammanslagningen Boeing/McDonnell Douglas är att nästa steg framåt bör vara en länk mellan Airbus och Lockheed Martin. På detta sätt kommer vi att få en världsomfattande konkurrens inom flyg-och rymdindustrin.

Cars
Herr ordförande! Demokratin och friheten är värda att försvara. Hade den viljan inte funnits i Europa och i Amerika, när den som bäst behövdes, hade ingen av oss i dag suttit här. I Europa har vi också fått uppleva att ett gott försvar förhindrar krig och medverkar till att mäktiga diktaturstater faller sönder inifrån. I skydd av ett gott försvar kan idén om frihet tränga igenom och bryta ned även de tjockaste murar.
De män och kvinnor som har åtagit sig uppdraget att i våra medlemsländer svara för Europas försvar har rätt att få tillgång till moderna vapen. Den fråga som vi i dag måste ställa oss är om det är viktigt att en del av dessa vapen kan utvecklas och tillverkas i Europa. Svaret från mig och från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik på den frågan är ett obetingat ja. Det är viktigt att Europa ligger långt framme, ja, allra längst fram inom några områden. Om vi själva har något att erbjuda som tillverkare, blir vi också respekterade som kunder. Annars ökar risken att vi får hålla till godo med vad säljaren kan vilja erbjuda oss och till de priser som säljaren finner riktiga.
I en tid av långvarig fred - något som vi nu vågar hoppas på - är det naturligt att vi drar ned kostnaderna för vårt försvar. Så mycket viktigare blir det då att vi samordnar den krympande europeiska försvarsindustrin, så att det som blir kvar bevarar konkurrenskraft, kan tillhandahålla våra försvarsmakter med vapen som de behöver och gör det intressant också för Förenta staterna att byta erfarenheter och försvarsmaterial med oss.

Swoboda
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Det lidelsefulla försvarstal som föredragande Gary Titley har hållit, gör det nästan överflödigt att gå närmare in på detta betänkande. Men jag vill ändå börja med att tacka Gary Titley för hans betänkande, eftersom han oförtrutet har gripit sig an och behandlat en mycket viktig ekonomisk och försvars- och säkerhetspolitisk fråga. Vad den ekonomiska biten beträffar, så bör vi inte ha några illusioner. I Förenta Staterna, där man givetvis alltid förespråkar en helt fri handel, en helt fri ekonomisk utveckling, är man ytterst angelägen och aktiv när det gäller att försvara den egna industrin och säkra dess ställning på världsmarknaden.
Det gäller i synnerhet sådant som har att göra med försvarsindustrin, flygplansindustrin, etc. Därför måste vi, om vi inte vill verka naiva, ge ett europeiskt svar på detta. Det har Gary Titley också klargjort. Även kommissionen har klargjort att den är beredd att svara på denna typ av konkurrens, utan att för den skull framkalla nya monopol. Men här finns det en global konkurrens som vi måste svara på.
För det andra, på försvarspolitisk nivå: Vi talar - för närvarande talar vi bara, men förhoppningsvis kommer vi även snart att vidta konkreta åtgärder - om en europeisk försvarsidentitet. Vi talar om att Europa måste överta vissa uppgifter, utan att ständigt snegla mot Nato eller framför allt mot Förenta staterna för att se vad som händer på den fronten. En sådan europeisk försvarsidentitet innebär inte ett fullständigt envälde, men det kräver definitivt ett minimum av en oberoende vapenindustri, naturligtvis i samarbete med amerikanarna. Jag hoppas att vår kollega Gary Titley har rätt i att det som nu händer mellan brittiska och amerikanska företag inte hindrar att man på europeisk nivå förverkligar relevanta beslut och fusionsplaner. Tvärtom kan det kanske fungera som påtryckningar, så att man snabbt kan fatta relevanta beslut om att bygga upp en europeisk försvarsindustri, inte mot den amerikanska utan snarare som en stark partner till denna.
Till sist vill jag poängtera - även det finns med i betänkandet, även om det inte utgör betänkandets kärna -: Vi i Europaparlamentet bör alltid, även när vi talar om försvaret, samtidigt tala om nedrustning. Denna strävan efter en europeisk försvarsidentitet, en europeisk försvarsindustri innebär för oss socialdemokrater ingen motsättning till att ytterligare nedrustningsåtgärder vidtas. Det finns fortfarande med på dagordningen! Den säkraste världen är en värld där nedrustningen kommer främst, och därför bör inte det ena spelas ut mot det andra. Tyvärr lever vi i en värld där rustningen är nödvändig, där vi måste göra ytterligare moderniseringar. Det måste vi göra på europeisk nivå samtidigt som vi kämpar för en nedrustning på global nivå.

De Melo
Herr ordförande, ärade ledamöter! Vi är redan vana vid de många och väl genomförda betänkandena och inläggen om försvarsindustrin från vår kollega Titley. Allt Titleys arbete har betytt ett lovvärt arbete från vårt parlament, vilket uppmärksammat de europeiska institutionerna och lett till krav på en förändring av en olämplig politik för försvarsutrustning av de väpnade styrkorna i Europeiska unionens länder. Tillåt mig herr Titley, att ge mitt och min grupps fullständiga instämmande i ert betänkande.
Jag vill dock anföra en viss pessimistisk inställning angående den betydelse som en europeisk rustningspolitik kan ha för den gemensamma försvarspolitiken i punkt 3 i betänkandet. Tvärtom anser jag att bara en effektiv gemensam försvarspolitik gör det möjligt att på ett kraftfullt sätt gå i rätt riktning mot en bestämd strategi för den europeiska försvarsindustrin. Vi kommer, enligt min åsikt, fortfarande att vänta många år på att förverkliga gemensamma åtgärder inom försvarspolitiken. Vi är nöjda med det amerikanska försvarsparaplyet, även om vi beklagar vår sekundära roll i utrikes frågor. I denna situation kan jag dock inte se någon större vilja, framför allt från vissa medlemsstater, till att utveckla och verkligen acceptera en strategi för unionen i fråga om militär utrustning.
Låt mig kort nämna de bilaterala och multilaterala samarbetena, vilka jag inte vill frånta sina förtjänster: dessa initiativ som ofta stöds av VEU måste också lovordas. Men de är ändå bara sporadiska och blygsamma och det saknas en övergripande politisk vilja för dem inom unionen. För varje år som går hamnar vi längre efter våra amerikanska allierade när det gäller militär utrustning. Liksom i försvarsfrågorna. Vi är därför alltmer undersåtar och inte herrar i världspolitiken. Titleys betänkande är förtjänstfullt då det uppmärksammar unionen på dessa problem och har därför vårt fulla stöd.

Bertens
Herr ordförande! Kommissionen har med rätta prioriterat utvecklingen av en europeisk politik beträffande vapenindustrin. Den europeiska industrin är splittrad och förlorar konkurrenskriget med de amerikanska konkurrenterna. Lyckligtvis tar industrin själv då och då initiativ till samarbete, fusion eller skalökning. Men trots detta får inte lagstiftningen halka efter.
Medlemsstaterna begick ett stort misstag genom att, även i Amsterdam, fortsätta utesluta vapenindustrin från den inre marknaden. För att försvara den egna nationella industrin skriver våra regeringschefer således under dödsdomen för samma industri. Förhoppningsvis kan kommissionens nuvarande förslag ändra på detta. Men en europeisering av industrin betyder också en europeisering av reglerna för exportkontroll. Uppförandekoden från juli förra året var ett litet första steg, och nu måste man ta ytterligare steg.
Min grupp, den liberala gruppen, stöder förslagen från det tyska ordförandeskapet om att även omsätta denna uppförandekod juridiskt i lagstiftningen. Det handlar inte bara om industrin, utan också om lagstiftningen. Sedan vill jag tacka min kollega Titley för de många timmar han har gett oss, så att vi kunde diskutera hans betänkande, både i underutskottet för säkerhet och nedrustning och i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor. Jag ber att få gratulera.

Alavanos
Herr ordförande! Titley medverkar aktivt i utrikesutskottets arbete, numera som samordnare för den socialistiska gruppen. Men när det gäller rustningsfrågorna, tycker jag att han drivs av ett patos och en fanatism som jag finner olämplig. I stället borde han eftersträva större saklighet och verklighetsanpassning. Jag anser nämligen att det skulle vara ett misstag, om Europeiska unionen övermodigt gav sig in i konkurrensen med Förenta staterna i fråga om rustningsindustrin, när Europeiska unionen ännu inte har några principer och grundläggande mekanismer för sin utrikespolitik.
I stora och viktiga frågor, som t.ex. anfallet mot Irak nyligen, ser vi hur en del länder stöder amerikanerna, hur andra låtsas att de inte ser något, medan andra framför kritik. Vad skall vi grunda en sådan rustningspolitik på? Jag tror att vi rör oss i farlig terräng. Det viktiga skulle vara att först fastställa principerna och grunderna för vår utrikespolitik för att sedan ta itu med de ekonomiska och säkerhetspolitiska aspekterna av de militära rustningarna.
Även jag vill naturligtvis framhålla att det i Titleys betänkande finns viktiga påpekanden, som vi kommer att stödja, trots vår principiella inställning. Exempel på sådana viktiga punkter är fortsättandet av Konver-programmet, åtgärderna mot personminor och frågan om en uppförandekod för vapenexport, som jag fruktar kommer att förbli endast en allmän princip. Och vi vet mycket väl att Europeiska unionens länder fortfarande har ett fruktansvärt stort ansvar genom sin vapenexport till olika regimer, ofta de mest avskyvärda och blodbesudlade, som Europa omges av.

Schroedter
Herr ordförande, kära kolleger! Har ni kanske glömt det? Vi lever i tiden efter det kalla kriget. Europa är endast omgivet av vänner. Det är en tid av fred. Det är en tid för nedrustning. Det är vapenindustrin som inte är beredd att anpassa sig till den nya måttstocken i en nedrustningstid utan i stället slår alarm. Man kräver industriella koncentrationsprocesser, som inte skulle vara tillåtliga på det civila området. Man kräver subventioner, man kräver politiskt stöd för vapenexporten, man kräver lättnader i kartellpolitiken. Vad är det som tvingar oss att ge efter för dessa krav, när vi vet att det är meningslöst, när vi vet att det inte löser mänsklighetens globala problem, problem med arbetslöshet och fattigdom, problem med klimatförändringar? Glöm inte att vi har skapat Konver som en ersättning för upprustningen och inte som ett komplement till denna. Därför ogillas detta betänkande av De Gröna.

Maes
Herr ordförande! Jag ansluter mig till de kritiska röster som höjs här i dag i anledning av detta betänkande och meddelandet från kommissionen. Det finns för många vapen i världen; de nukleära måste avskaffas fullständigt, och de klassiska måste minska drastiskt. Det säljs alldeles för mycket vapen, lagligt och olagligt, till instabila områden, och det leder bara till att våldet och oroligheterna i världen ökar. Uppförandekoderna är otillräckliga och tillämpas bristfälligt.
Vad gäller en europeisk politik så säger vi " ja" till en europeisk utrikespolitik och en europeisk säkerhetspolitik i enlighet med de nyss nämnda prioriteringarna. Vi vill inte att det skall finnas fler vapen än vad som är absolut nödvändigt. Det enda jag kan lova att ge mitt fulla stöd är således, och detta är min personliga åsikt, samordningen i denna fråga inom ett gemensamt europeiskt område. För övrigt gör jag andra prioriteringar.
Jag vill ha en gemensam nedrustningspolitik. Jag vill att den egna vapenindustrin byts mot en industri med fredliga ändamål. Jag vill att så få arbetstagare som möjligt skall behöva vara beroende av vapenproduktionen för sin existens. Jag kräver en juridiskt bindande reglering av vapenexporten på Europanivå. Jag ställer mig tveklöst bakom kravet på att rådet inför parlamentet lägger fram en årligen konsoliderad rapport om vapenexporten och om tillämpningen av uppförandekoderna.
Emellertid måste vi konstatera att den europeiska inspirationen vid de omstruktureringar som just nu pågår synes vara särdeles ringa.

Féret
Herr ordförande, Europeiska unionen vill genomföra en europeisk politik i försvarsrelaterade industrifrågor. Det är bra, det är aldrig för sent att göra något positivt! Genom betänkandet av Titley vill man stärka den europeiska säkerhets-och försvarsidentiteten - så långt är jag med - men, fortsätter han, i Nato. Här blir jag bedrövad!
För en godtrogen som jag, kunde den sovjetiska jätten på sin tid räcka till för att berättiga, enligt min åsikt, till att Europa glömde alla intressekonflikter gentemot USA för att tillsammans trotsa den gemensamma faran. Med Europeiska unionens blomstrande utveckling har denna inkonsekvens med tiden bara stärkts. Det är i dag bara en attack av utomjordiska monster som skulle kunna få mig att för en tid glömma att Europa är Förenta staternas främsta konkurrent och att de bara önskar en sak, den att motarbeta vårt uppsving.
Vi kan än en gång inte ta upp ett leve för ett fritt Europa utan att säga nej till Nato.

Speciale
Herr ordförande! Även jag skulle vilja säga att Titleys betänkande är ett viktigt betänkande som kommer i ett betydelsefullt ögonblick. Jag anser för övrigt att det inte motsäger de grundvärderingar många av oss har, och som vi hävdar på nytt, eftersom att sätta produktionen och exporten av vapen under kontroll, att alltså skapa sig detta problem är redan det ett sätt att förhindra att det är vapnen och de som producerar dem som bestämmer, vilket är just det vi inte vill. Det är alltså ett viktigt betänkande framför allt av tre skäl: för det första eftersom det värdesätter den europeiska försvarsindustrin som är i stånd att bilda europeiska grupperingar och är i stånd att konkurrera med andra, speciellt med Förenta staterna. Dessutom för att den hjälper den vetenskapliga forskningen och spjutspetstekniken och till sist för att man, parallellt med detta, måste skapa en samordning mellan staterna som kan erbjuda en referensram.
För det andra eftersom att prata om försvarsindustri innebär att åter omedelbart fästa uppmärksamheten på nödvändigheten av att en gemensam utrikes- och försvarspolitik kan komma igång, vilket är absolut nödvändigt för att ge internationell trovärdighet åt den Europeiska unionen. Ur denna synpunkt anser jag det likaledes vara viktigt med en samordning med kandidatländerna till utvidgningen.
För det tredje eftersom jag anser att det är rätt att värdesätta det faktum att man etablerar en uppförandekod för vapenexport, en kodex som reglerar denna mycket känsliga sektor, gör den moralisk, gör den mer öppen och förhindrar just att vapenexporten strider mot den Europeiska unionens politik. Det är viktigt att det tyska ordförandeskapet nyligen hävdade sin avsikt att göra uppförandekoden mer juridiskt bindande. Detta är rätt väg att gå.
Avslutningsvis tycks det mig också rätt att avslöja att Titleys betänkande innehåller en liten punkt som vi här måste fästa uppmärksamheten på, om alla staters uppslutning bakom Ottawafördraget om personminor.
Beaktat i alla sina beståndsdelar således, tycker jag att detta betänkande är viktigt.

Frischenschlager
Herr ordförande! Jag skulle föredra att vi först och främst diskuterade detta viktiga betänkande ur ett säkerhetspolitiskt och inte så mycket ur ett ekonomiskt perspektiv, för det är ett viktigt steg i riktning mot förverkligandet av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, en politisk nödvändighet som ju snart bör vara odiskutabel. För detta krävs - tyvärr får man väl lov att säga - en rustnings- och anskaffningspolitik som bör samordnas på europeisk nivå. Varför då? För det första är jag övertygad om att det är viktigt att Europa bevarar en viss självständighet vid anskaffandet av militär utrustning. Det är inte så mycket den ekonomiska konkurrensen som det säkerhetspolitiska oberoendet gentemot Förenta staterna som är viktigt, anser jag.
För det andra är det också av största vikt att vi nu med hjälp av ett samordnat förfarande avvecklar överkapaciteten inom Europas vapenindustri och därigenom förhindrar en felaktig fördelning av finansiella medel till rustningsuppdrag som läggs ut efter mottot " Ökad sysselsättning leder till fler arbetstillfällen" . Vi känner alla till sådana exempel från våra hemländer. Jag tycker också att det är viktigt att de central- och östeuropeiska länderna konsekvent involveras. Det är de som har de största problemen på området och jag anser, i synnerhet med tanke på utvidgningen av EU och av Nato, att det är viktigt att de involveras nu, och jag beklagar - och stöder därmed tendensen i betänkandet - att Konver-programmet inte kommer att fortsätta. Det måste vi absolut kräva!
Till syvende och sist handlar det inte om marknaden. Rustningsekonomi är ingen marknadsprodukt, och jag tror att det är den säkerhetspolitiska aspekten som är avgörande, och därför är det viktigt att vi samordnar vapenindustrin, vapenanskaffningen på europeisk nivå i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens intresse.

Elmalan
Herr ordförande, kära kolleger! Till fortsättning av sitt meddelande från 1996 föreslog kommissionen 1997 en handlingsplan för försvarsindustrin.Eftersom kommissionen vägrar att ta hänsyn till sektorns specifika prägel, särskilt det nära sambandet mellan försvar och staternas suveränitet, vill den tillämpa fri konkurrens, på konkurrensförmågans vägnar. Den går till och med längre genom att öppna väg för en europeisk krigsmaterielpolitik inom ramen för den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten.
Dessa riktlinjer, som godkändes i betänkandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, återfinns i den omstruktureringspolitik som genomförs i medlemsstaterna. Omstruktureringarna som får formen av företagsfusioner eller -förvärv på global nivå följer snarare en ekonomisk tanke än en rent industriell. De får för övrigt allvarliga ekonomiska, sociala och regionala konsekvenser. I Frankrike fortsätter således regeringen med omstrukturering och privatisering av krigsmaterielindustrin och äventyrar därmed mer än femtiotusen arbetstillfällen.
De franska parlamentsledamöterna i min grupp, aktiva förkämpar för fred och nedrustning, är positiva till en minskning av krigsmaterielutgifterna, framför allt inom kärnvapenindustrin. Vi föreslår också att det ordnas en internationell konferens för minskad vapenhandel, som skulle kunna leda till en internationell konvention. Men vi motsätter oss samtidigt omstruktureringar och privatiseringar som blir dyrköpta i fråga om arbetstillfällen. För närvarande är bara fem procent av Frankrikes behov säkerställt genom krigsmaterielindustrier och statsföretag. Vi anser därför att krigsmaterielleveranser som är nödvändiga för vårt försvar skall säkerställas genom nationella företag, med all respekt för kommissionen som skulle vilja tillämpa reglerna för offentlig upphandling på militär utrustning.
Denna återhämtning av industriverksamheterna kan för övrigt åtföljas av ett stärkande av samarbetet på europeisk nivå men utan att därför förstöra vårt övertag, våra tekniker och vårt know-how. Samarbetet blir bara effektivt om det kompletteras med införandet av en verklig gemenskapspreferens för krigsmaterielinköp, gentemot den amerikanska dominansen som upptar 50 procent av världsmarknaden. Dessa riktlinjer är ännu mer berättigade eftersom 75 procent av de viktiga konventionella vapnen, som köps av de europeiska länderna, kommer från Förenta staterna.
Det är också nödvändigt att inleda och fortsätta diversifierings- och nyorienteringsprocessen av vissa militära verksamheter till civila verksamheter, särskilt flyg-, rymd- och elektronikindustrin. Såsom den nationella federationen för statsanställda, CGT har understrukit, har personalen i vapenindustrin, ingenjörer och tekniker kompetens och industriella medel samt använder tekniker som mycket väl kan användas i de civila behovens tjänst.
Diversifieringen blir effektiv bara när den åtföljs av sociala åtgärder - såsom minskad arbetstid och förbättrad yrkesutbildning - för att bevara sysselsättningen och hålla verksamheten i gång på de platser där närings- och samhällslivet nästan enbart är beroende av vapenindustrin.

Theorin
Herr ordförande! Den övergripande målsättningen för säkerhetspolitiken är global nedrustning. Det förutsätter att vapenproduktionen och försäljningen av vapen minskar. EU bör ta ledningen när det gäller nedrustning och begränsning av vapenhandel. Detta måste alltid finnas med i diskussionen om en europeisk försvarsindustri. Den internationella vapenhandeln utgör ett globalt problem. EU: s medlemsstater är tillsammans världens näst största aktör på den internationella vapenmarknaden och har ett särskilt ansvar.
Titley har säkert gjort ett gott arbete, men jag håller inte med om det som står i betänkandets punkt 3, att en europeisk krigsmaterielpolitik är en viktig del i stärkandet av en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet i Nato. Sverige är ett neutralt och alliansfritt land, som inte är medlem i Nato, och som inte kommer att ingå i ett gemensamt försvar. Jag menar också att det är fel väg att gå, att först försöka skapa institutioner för vapenproduktion innan beslut har fattats om ett gemensamt militärt försvar.
Vad gäller artikel 223 i Romfördraget menar jag att vapen inte kan ses som vilka varor eller produkter som helst och säljas fritt, utan det krävs särskilda regler för vapen. EU måste spela en aktiv roll, inte för att utvidga rätten för krigsmaterielindustrin att producera och exportera vapen, utan genom att arbeta för skärpta regler för begränsning av vapenförsäljning och vapenexport.

Sjöstedt
Herr ordförande! Vi lever ju dessbättre i en tid med mycket små militära hot mot våra länder, och det finns ett stort utrymme för fortsatt nedrustning och en avspänningspolitik i Europa. Detta perspektiv saknas dock fullständigt i Titleys betänkande. Där handlar det i stället om att bygga upp en gemensam försvarspolitik och att utveckla en gemensam politik för vapenindustri och vapenexport. Det som skulle behövas i denna typ av betänkande är en gemensam planering för att omställa den militära produktionen till civil produktion i stället. Om man bedriver en mer aggressiv och aktiv vapenexport från Europeiska unionen, kommer man ju att bidra till att konflikter runtom i världen förvärras.
Jag håller inte heller med om det som framförs i punkt 2, att man skall börja använda forskningsmedel från EU till militära ändamål. Det är ju tvärtom så att vi i dag måste styra om de stora resurser som slösas på militär forskning till civil forskning som kan vara till nytta för människor i stället.
Vidare saknar detta betänkande fullständigt all respekt för att flera av unionens medlemsstater inte ingår i Nato och inte är medlemmar i VEU. Men här vill man då försöka inbegripa dessa strukturer i Västeuropeiska unionen och i samarbete med Nato.
Jag skulle också vilja beklaga de effekter som vi nu ser i samband med att Nato utvidgas till att omfatta även Öst- och Centraleuropa, när dessa länder kraftigt upprustar sina försvar igen, vilket också kan leda till att fler länder i sin tur skaffar nya vapensystem. Detta riskerar att öka spänningarna i Europa i stället för motsatsen - även om en del vapenfabrikanter kanske blir glada.
Det som jag kan tänka mig på detta område är mellanstatliga minimiregler för att begränsa vapenexporten, men detta går ju mycket längre än så. Därför kommer jag att rösta nej till detta i huvudsak mycket reaktionära betänkande.

Bangemann
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka herr Titley, inte bara för att hans betänkande rent innehållsmässigt följer den linje som kommissionen har föreslagit, utan även för hans realism och det mod som krävs för att kunna vara realistisk i en komplicerad fråga som denna. Därför vill jag börja med ett enkelt konstaterande, innan Sjöstedt går. Det hör till den vanliga debattkulturen att en ledamot berättar något och sedan går. Han lyssnar över huvud taget inte på vad de andra har att säga.
Applåder
Jag vill alltså börja med ett enkelt konstaterande. Jag tror inte att det förekommer några större motsättningar i Europaparlamentet om behovet av en gemensam säkerhets- och försvarspolitik. Och då innebär en gemensam säkerhets- och försvarspolitik, vilket framgår av namnet, inte en aggressiv politik, utan nödvändigheten av att i en värld där säkerheten tyvärr inte enbart kan garanteras med hjälp av fredliga medel bygga upp ett system som kan visa medborgarna att vi är i stånd att försvara oss själva. Det är ju till och med i det neutrala Sverige skälet till att det egna nationella försvaret i Sverige inte alls står öppet för diskussion.
Om exempelvis Europeiska unionen, herr Sjöstedt, relativt sett skulle exportera lika många vapen som Sverige, då skulle vi få öka vår export avsevärt. Om inställningen till Nato i Sverige är en annan än i Lettland, Estland och Litauen, beror det till viss del på att Sverige aldrig har varit en del av Sovjetunionen. Vi bör alltså först och främst förnuftmässigt konstatera: Det är nödvändigt att vi försvarar oss. Det är punkt nummer ett. Punkt nummer två: Om det är nödvändigt och om vi behöver tid på oss för att komma fram till en gemensam säkerhetspolitik - och det är politiskt sett inte så enkelt - då står vi inför problemet - om vi behöver ytterligare fem eller tio år för att skapa en gemensam säkerhetspoliti; när vi sedan äntligen har lyckats med det och inte längre har någon gemensam vapenindustri dår har vi visserligen har en gemensam säkerhetspolitik, men inga möjligheter att själva tillverka vapen.
Den som inte begriper det är bortom all hjälp! Därför har kommissionen gjort detta utspel och talat om för parlamentet och medlemsländerna att vi måste göra något. För en sak är klar: Vår industripolitiska inriktning har hittills varit helt nationell. Det för oss inte framåt. Det man här beklagade, jag tror även från Elmalans sida, är att vi ständigt förlorar mark gentemot den amerikanska exporten till Europeiska unionen, det är ju sant! Det beror helt enkelt på att industrin i Europa är alltför uppdelad på nationella enheter, och därför inte uppnår den totala genomslagskraft som enstaka amerikanska företag har.
Man måste ha en siffra i åtanke: Om företag som tillverkar försvarsutrustning i Europa slår sig samman, om de skulle sluta sig samman, vore de fortfarande inte lika stora som det största amerikanska företaget i branschen. Det här är även en fråga om industripolitik. Svaret ligger inte bara hos kommissionen, hos Europaparlamentet och Europeiska unionen, det ligger även hos medlemsländerna. Alla medlemsländer har påstått sig inse behovet av en omstrukturering av industrin. Det gäller även Airbus. För bara en kort tid sedan samlades på nytt de sex länder som samarbetar på området Airbus. Problemet där är mycket enkelt. Varje land försvarar i första hand sina egna intressen, till viss del även sin egen politik. Att Frankrike har större problem med privatiseringen av Aero Spaciale beror inte på att Aero Spaciale inte skulle vilja detta, utan på att den nuvarande franska regeringen har större svårigheter med problemet än en annan regering skulle ha haft. Att två brittiska företag i Storbritannien nu har slutit sig samman beror till viss del på att ett företag, om denna sammanslutning av luftfartsföretag går an, med större resurser givetvis kan ställa större krav. Man måste därför vara medveten om att det är en form av maktkamp som pågår. Att blunda för detta skulle vara naivt.
Men dessa rörelser visar oss alla att industrin och medlemsländerna har insett behovet av att något måste ske. Det som är uppmuntrande med Titleys betänkande, anser jag, är att Europaparlamentet i en sådan komplicerad fråga - det är tämligen enkelt att ansluta sig till det, och det har ju en del också gjort, till och med Frischenschlager, säger att den rätta metoden är att nedrusta. Europeiska unionen skulle säkert vara den första att acceptera detta, om vi bara kunde genomföra det över hela världen. Men någon sådan möjlighet finns inte. Därför måste vi slå in på en annan väg.
Vi har lagt fram en handlingsplan som entydigt talar om vad vi kan göra. Jag kan försäkra er att kommissionen i år kommer att föreslå det nödvändigaste i denna handlingsplan och förverkliga det. Standardiseringen är det första. Offentlig upphandling: Det Elmalan sade är den vanliga reaktionen i vissa av unionens medlemsländer; när det uppstår ett problem, tar man sin tillflykt till protektionismen och den europeiska kvoten. Det kan kallas jordbrukspolitik tillämpad på vapenindustrin. Det är nog det allra sista man kan göra. På det viset kommer man absolut inte vidare.
Det innebär att vi här måste uppbåda kraft och energi för att skapa konkurrenskraftiga strukturer. Dit hör: en gemensam standardisering, gemensamma upphandlingar, för endast genom sådana upphandlingar kommer den europeiska vapenindustrin att bli konkurrenskraftig, och även gemensamma bestämmelser för inrikeshandeln med försvarsutrustning och för exporten. EG-domstolen har redan i flera domar klargjort att även exporten av försvarsutrustning faller under gemenskapens befogenhet. Kommissionen kommer att göra allt den kan för att komma vidare på det här området, för om vi inte agerar nu, då kan vi inte om fem år beklaga oss över att vi inte ens kan försvara oss själva. Jag menar, det borde väl svara mot en god europeisk tradition: Det man behöver för att försvara sig, bör man också själv kunna framställa. Det är kommissionens mål, och det gläder mig att Titley har samma syn och stöder detta.

Sjöstedt
Kommissionären vände ju sig till mig och kommenterade den svenska vapenexporten. Jag håller med honom om att den svenska vapenexporten, som den har gått till, är ett avskräckande exempel och ett exempel på ett oansvarigt agerande, t.ex. när vapen har exporterats till Indonesien eller dagens mycket aggressiva export av stridsflygplan. Jag anser alltså inte att detta har varit korrekt. Jag vill dock inte att samma misstag görs igen på EU-nivå, utan jag vill i stället minska risken för att det sker.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl 09.00.

Miljö, säkerhet och utrikespolitik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande av Theorin (A4-0559/98) för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om miljö, säkerhet och utrikespolitik.

Theorin
Herr ordförande! Den säkerhetspolitiska situationen har genomgått stora förändringar. Det kalla kriget är slut, och ett storkrig i Europa framstår i dag som en omöjlighet. De konflikter som vi ser framför oss är konflikter inom nationer orsakade av etniska, religiösa och sociala motsättningar. Samtidigt framträder nya hotbilder, t.ex. omfattande flyktingströmmar, terrorism, internationell brottslighet, och inte minst miljöhot och naturkatastrofer. Sådana konflikter kan inte mötas med kulor och krut.
En rad miljökatastrofer har ställt mänskligheten inför nya problem, t.ex. vid återkommande översvämningar i Europa, vid dammolyckan i Spanien och nu senast vid den omfattande jorderosionen i Centralamerika. Det är uppenbart att det inte har funnits tillräckliga resurser för att upptäcka eller förhindra dessa katastrofer. Eftersom miljöhoten inte känner några nationella gränser, krävs det att nationerna samarbetar. Det finns en växande internationell medvetenhet om miljöproblemens omfattning. Det visar de olika FN-konferenserna om vatten, om ökenspridning, om miljö och utveckling samt om klimatförändringar. Miljöproblemen kan leda till så allvarliga problem att de riskerar såväl människors som staters säkerhet.
Färskvatten är en mycket ojämnt fördelad naturtillgång. Mindre än 10 länder innehar 60 procent av jordens samlade färskvattentillgångar, och flera stater i Europa är beroende av vattenimport. Vid framtida konflikter kan angrepp mot färskvattenkällor inte bara vara ett mål i sig, utan också vara orsak till konflikt. Uppskattningsvis 300 floder, sjöar och grundvattenkällor finns i internationella gränsområden. I Mellanöstern har 9 av 14 länder brist på vatten. Lokala och regionala ekologiska problem kan få avsevärda konsekvenser för internationella relationer, t.ex. begränsade vattenresurser eller stora miljöflyktinggrupper. Antalet miljöflyktingar beräknas nu till 25 miljoner, jämfört med 22 miljoner för " traditionella" flyktingar. År 2010 beräknas miljöflyktingarna vara dubbelt så många.
Dessa nya orsaker till konflikter måste återspeglas i utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken och i hur nationer upprätthåller och skapar fred och säkerhet. Resurser behöver mobiliseras för att vi skall kunna möta den miljömässiga utmaningen. De insatser som behövs är mycket stora, men tillgångarna och resurserna är starkt begränsade. Samtidigt har det förändrade säkerhetspolitiska läget lett till militär avspänning och nedrustning. I och med att militära resurser har frigjorts har militären en unik möjlighet och en omfattande kapacitet att möta de ökande miljöhoten. Militären har inte minst en väl trimmad organisation och omfattande tekniska resurser som utan större kostnader kan användas i miljöfrämjande syfte.
För att miljökriser skall kunna förebyggas, måste det finnas infrastruktur, organisation och ökade resurser. De finns inom militären, som visserligen kan variera från land till land, men i huvudsak består av kvalificerad personal, tekniker, avancerad högteknologisk utrustning, organisationsförmåga, militär forskning och utveckling. Militär personal är väl rustad för att ingripa vid katastrofsituationer och utbildad att genomföra uppdrag under extrema förhållanden.
Militär verksamhet står emellertid också för en omfattande miljöförstöring. Att förstöra miljön har sedan antiken varit en etablerad metod att föra krig. Krig utgör också det i särklass allvarligaste hotet mot miljön. Vidare står militären för utsläpp av flera klimatpåverkande gaser, fossila bränslen, freoner, kväveoxider och svaveloxider. Kärnvapen, kemiska vapen och landminor är några av de mest påtagliga vapensystem som har omfattande skadliga effekter på miljön också i fredstid.
Vid en offentlig utfrågning har utskottet också fått kunskap om utvecklingen av så kallade icke-dödliga vapen och HAARP, ett forskningsprogram för så kallad högfrekvent strålning. Jag beklagar verkligen att USA inte har sänt någon representant till utfrågningen eller har utnyttjat möjligheten att kommentera det material som har presenterats.
Vi har haft två offentliga utfrågningar för att belysa bland annat de komplicerade tekniska och lagliga aspekterna av de så kallade icke-dödliga vapnen och HAARP, och har fått en presentation av en såväl ekonomisk som praktisk utbildningsplan för miljövärnssoldater. Mitt ursprungliga förslag har behandlats inom Hughes-förfarandet, och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har på ett förtjänstfullt sätt bevakat miljöaspekterna. Mot denna något fylliga bakgrund presenterar jag nu denna resolution om miljö, säkerhet och utrikespolitik, och lämnar en serie av förslag till åtgärder såväl på EU-nivå som på nationell nivå. Resolutionen rekommenderar medlemsstaten att verka för användning av militärrelaterade resurser för miljöskydd genom att bland annat inleda en utbildning av miljövärnssoldater med syfte att inrätta en samordnad europeisk miljöbrigad, att inventera sina miljöbehov och resurser på den militära sidan och utnyttja sådana resurser i nationella miljöplaner, men också ställa dem till FN: s och EU: s förfogande vid miljökatastrofer eller inom ramen för Partnerskap för fred. I förslagen ingår att militären skall hålla sig till givna miljöregler och rätta till tidigare miljöförstörelse.
Det civila samhällets miljölagstiftning bör tillämpas för all militär verksamhet. Vi föreslår att kommissionen inför rådet och parlamentet, i enlighet med vad som föreskrivs i Amsterdamfördraget, skall lägga fram en gemensam strategi som förenar den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken med EU: s politik beträffande handel, bistånd, utveckling och internationella miljöfrågor. Resolutionen slår fast att förebyggande miljöinsatser är ett viktigt säkerhetspolitiskt instrument och uppmanar därför medlemsländerna att definiera miljö- och hälsomål i sina långsiktiga försvars- och säkerhetspolitiska bedömningar.
Resolutionen tar också upp okontrollerad, osäker och oprofessionell lagring och dumpning av atomdrivna ubåtar och ytfartyg med deras radioaktiva bränsle och läckande kärnreaktorer. Vi kräver också i resolutionen att kommissionen gör en grundlig studie av de säkerhetspolitiska miljöhoten i Europa och utarbetar en grönbok om militärens miljöpåverkande verksamhet. Också rättsliga aspekter på militär verksamhet tas upp i betänkandet. Betänkandet uppmanar EU att verka för att även nya tekniker för så kallade icke-dödliga vapen omfattas och regleras av internationella konventioner.
Risken för att kärnvapen används av misstag kvarstår så länge kärnvapen finns kvar. Denna risk skulle på mycket kort tid kunna minskas betydligt om kärnvapenstaterna snabbt genomförde de sex stegen i Canberrakommissionen.
Låt mig avsluta med att säga att vi dagligen får rapporter om miljökatastrofer som kan förhindras om vi vettigt utnyttjar befintliga resurser. Dessa resurser finns på den militära sidan. De behöver inte tas från militären, utan användas av den. Nu saknas bara den politiska viljan.

Olsson
Herr ordförande! Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har behandlat detta betänkande och har avgett ett yttrande som jag vill kommentera litet grann. Först vill jag säga att vi stöder hela den bakgrundsbeskrivning som Theorin ger och som hon har presenterat här i kammaren. Jag vill dock i slutet av mitt anförande ta upp några frågor i vilka vi har en annan uppfattning.
Det är alldeles uppenbart att det i dag inte finns något direkt militärt hot mot Europa. Det finns andra faror som är större, t.ex. miljöförstöringen, färskvattenbristen, ökenspridningen, klimatförändringarna, olyckor vid kemiska industrier, kärnkraftverk m.m. Det är därför viktigt att vi tänker om när det gäller försvarsbegreppet och vidgar det till att omfatta också miljöhoten. I stora stycken görs det ju också i denna resolution.
Det är väldigt positivt att man lägger det normala civila samhällets miljökrav också på den militära verksamheten - det är nödvändigt i dagsläget. Att ta hand om och hantera tidigare kärnvapen är en viktig sak i sammanhanget. När det gäller hur man skall hantera detta föreslås det ju i Theorinbetänkandet att man skall " göra om" militären så att den kan arbeta med miljöfrågor. Det är säkert delvis en möjlig lösning. Men en sak som vi från miljöutskottets sida vill ta upp är att om det finns för stora resurser knutna till militären, vilket det sannolikt gör i dag, måste man flytta resurserna från försvaret till miljösektorn, till räddningstjänst, katastrofberedskap, vatten- och marksanering, förebyggande miljöarbete etc. Vi tror att det är ännu viktigare än att skapa speciella militära styrkor i miljösyfte. Det är dock också en möjlighet som kan användas, anser miljöutskottet.

Titley
Herr ordförande! Jag hoppas att kollegerna är medvetna om vikten och betydelsen av detta betänkande. Jag syftar inte bara på kvaliteten på fru Theorins arbete, till vilket jag lyckönskar henne, utan på det faktum att detta betänkande utarbetades av utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor. Det är ett tecken på att parlamentet har uppmärksammat att kalla krigets slut har medfört ett helt nytt säkerhetsbegrepp och att miljösäkerhet är av avgörande betydelse för framtida fred och välstånd. Det råder inget tvivel om att bristen på och förfallet vad beträffar miljöresurser i framtiden kommer att leda till en framtida konflikt, och vi måste använda oss av alla de resurser som finns tillgängliga för att förhindra att detta sker.
Om det finns något att kritisera i betänkandet i dess slutgiltiga version, så är det att det sätt på vilket det ändrades både av utskottet för utrikesfrågor och av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har kommit att medföra att vi har en tendens att inkludera allt, t.o.m. diskbänken i köket. Detta är ett misstag. Vi bör koncentrera oss på de grundläggande frågorna. Vad de flesta anser vara viktigt är den luft de inanandas, den mat de äter och det vatten de dricker och naturligtvis det vatten som krävs för att odla den mat de äter.
Jag skulle vilja koncentrera mig på vattenfrågan. Det är kanske den viktigaste utmaningen i fråga om säkerhet som vi kommer att stå inför under det nya århundradet. Om vi t.ex. ser till regionen kring Kaspiska havet, kommer vi att finna att den har en väldig oljepotential som skulle kunna ge upphov till stora framgångar. Men en katastrof kan också ske vilket ögonblick som helst, speciellt i de centralasiatiska republikerna. Vi känner alla till den hemska historien om Aralsjön. På samma sätt finns det andra konflikter som är resultat både av det sovjetiska systemets slöseri med vatten och systemets kollaps som har lett till kaos vad beträffar distribution av vattentillgångar.
Det är vattenkraftverket i Kyrgyzstan som underminerar länderna vid flodens lägre lopp. Illegal ledning från vattenförråd och frågor om tillgång i kombination med nationalistisk rivalitet skulle lätt kunna ge upphov till en explosion i vilket ögonblick som helst.
Om vi ser till den indiska subkontinenten, så orsakar på samma sätt en växande befolkning tillsammans med avverkning av skogar, översvämningar som underminerar en effektiv vattenförvaring och dammar. Många flodsystems källfloder är belägna i Kashmir och vi är alla medvetna om vad detta innebär för säkerheten. I Mellanöstern är tillgången till Jordanfloden en av huvudfrågorna i fredsprocessen i Mellanöstern, särskilt i förhållande till Golanhöjderna. Historien om relationerna mellan Israel och Jordanien är faktiskt lika mycket en historia om vattenrelationer som någonting annat.
Jag välkomnar alltså det faktum att vi slutligen tar itu med dessa frågor. Jag delar Theorins hopp om att vi skall kunna använda alla våra resurser - särskilt militära resurser som satellitrelaterad kunskap osv.- för att gripa oss an miljösäkerheten. Om vi inte gör detta, har vi " ännu inte sett någonting" vad beträffar konflikter.

Stenzel
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Theorins betänkande om miljö, säkerhet och utrikespolitik tar upp en detalj i säkerhetsaspekten, nämligen de miljöpolitiskt relevanta frågorna, överbetonar dessa och försöker därigenom huvudsakligen se försvarsmaktens säkerhetspolitiska roll utifrån denna aspekt och ändra säkerhetsstyrkornas uppgift och förändra deras funktion. Att försvaret kan bidra till förgiftningen av miljön kunde man i första hand se i de tidigare medlemsländerna i Warszawapakten, där den tidens sovjetiska trupper lämnade omfattande miljömässiga skador efter sig när de drogs tillbaka. Okontrollerade och förstörda atomdrivna ubåtar utgör nu en fara för haven, de tidigare kasernerna har efterlämnat oljeförgiftad mark. Frågan om vem som skall stå för hanteringen av det militära avfallet är i dessa länder högst berättigad.
Men att nu ta detta som en förevändning för att definiera försvarsmakten utifrån en miljöskyddsaspekt och förhindra forskning utifrån liknande aspekter är att motarbeta den säkerhetspolitiska uppgiften. Eftersom det ännu inte har uppstått fred efter det kalla krigets upphörande måste man ställa sig avvisande till grundprincipen i betänkandet. Framför allt tjänar det inget till att ställa militären till svars för miljöskadorna, för det skulle innebära en överdriven belastning av den redan begränsade försvarsbudgeten. Däremot är det viktigt och riktigt att regeringarna skall ställas till svars för miljöskadorna, och att man befäster principen att förorenaren betalar.
Trots betänkandets grundprincip, som jag förkastar som verklighetsfrämmande, är det givetvis vissa punkter som bör stödjas, så som införandet av miljöaspekterna i den militära forskningen, intensifieringen av vapenindustrins omställning till civil produktion, insatser för förbud mot personminor och en vädjan om ett omedelbart undertecknande av Ottawa-avtalet från 1997, kontrollen av avfallet från kärnvapenindustrin, kontrollen av biologiska och kemiska stridsmedel, en fortsatt avveckling av kärnvapen och i synnerhet uppfyllandet av ickespridningsavtalet.
Att den typen av vapen kan hamna i händerna på oansvariga tyranner eller terroristiska organisationer innebär en stor risk, och det måste förhindras genom ett nät av internationella fördrag liksom relevanta kontroller. Kravet på utbildning av miljövärnssoldater i syfte att inrätta en europeisk miljöbrigad avviker från den egentliga frågan och är därför inte relevant, eftersom miljöaspekten redan i dag beaktas av de nationella försvarsmakterna, liksom av Nato: s partnerskap för fred. Säkerligen bör även militären vara förberedd inför miljökatastrofer. Men det är säkerligen inte dess främsta uppgift.

Bertens
Herr ordförande! Miljön måste utgöra en viktig faktor inom utrikes- och säkerhetspolitiken. Det är det centrala budskapet i detta betänkande. Jag tackar Theorin för den energi hon har lagt ned på detta. Det skulle verkligen vara bra om EU utvecklade en gemensam strategi på området. Redan nu existerar många konflikter som bottnar i miljöproblem. Titley har redan sagt det: vatten i Mellanöstern, överbefolkning som en konfliktfaktor i området runt de stora sjöarna, avskogning och översvämningar i Sydasien.
Dessutom måste det också tydligt framgå att armén också utgör en del av samhället; ett samhälle där miljöskyddet ges hög prioritet. Där så är möjligt måste vi sätta in militärer för att lösa miljöproblem. Ett bra exempel på en meningsfull militär insats är kontrollen från luften över illegala utsläpp från tanker i Nordsjön. Sålunda skulle en insats av miljövärnssoldater mycket väl kunna ha varit möjlig under bränderna i Indonesien.
Men detta betänkande innehåller även många orealistiska och onödiga saker. Låt oss inte ånyo börja inrätta center, börja skriva otaliga grönböcker och upprätta nya brigader. Dessutom måste vi överlåta åt staten i de olika länderna att överföra medel från försvarssektorn inom deras budgetar. Det är inte parlamentets uppgift att ålägga regeringarna att se till att armén driver miljöpolitik. Låt varje medlemsstat se över sin budget som den vill, så kommer miljöfrågorna självfallet att aktualiseras.
Min grupp, den liberala gruppen, vill gärna återföra betänkandet till dess kärna. Vi kommer att ta bort ett antal punkter genom ändringsförslag. Utifrån detta kommer min grupp att bestämma om vi skall stödja detta betänkande eller inte.

Gahrton
Herr ordförande! Theorin har skrivit ett viktigt betänkande som har blivit bättre genom utskottsbehandlingen, men som ändå är för svagt på vissa punkter, t.ex. när det gäller militärens ansvar för miljöförstöring i fredstid, skadeståndskrav på militären och framför allt när det gäller rymdbaserade vapensystem.
Det finns en märklig motsättning mellan motiveringsdelen i betänkandet och själva resolutionen. I motiveringsdelen talar man om HAARP, High Frequency Active Auroral Research Project, som en forskning av klar militär natur, " stjärnornas krig" , en forskning som måste betraktas som allvarligt miljöförstörande, som kan få oöverskådliga effekter för mänskligt liv, som ur legal synpunkt är tveksam, och som kanske utgör ett brott mot folkrätten. Av detta finns nästan ingenting kvar i resolutionen. I resolutionen talar man bara om ytterligare utredningsbehov. Från V-gruppens sida menar vi att det är dags att tala klartext. Man måste kräva ett stopp för denna forskning, vilket vi gör i våra ändringsförslag.

Kronberger
Herr ordförande, herr kommissionär! Det är verkligen glädjande att man har medgivit att utrikes- och säkerhetspolitiken har ett nära samband med miljöfrågorna. Likaså är slutsatsen viktig att militära aktiviteter får omfattande konsekvenser för miljön. Men jag vill ändå påvisa ytterligare en omständighet som i större omfattning bör beaktas i vårt framtida fredspolitiska arbete. Såväl i Afrika som i Mellanöstern, Sydamerika och de forna Sovjetstaterna pågår det i dag krig om olja och andra resurser. Inte förrän vi lyckas undanröja denna krigsorsak, som varit så viktig under det senaste århundradet, genom en övergång till förnybara primära energikällor, kommer de första riktiga framstegen för ett långfristig ekologiskt säkrande av freden att kunna ske.
En fråga uppfattar jag som särskilt angelägen: EU bör inleda en offensiv mot det ständigt spridande ofoget med legosoldater som deltar intensivt i denna resurskamp. Legosoldattrupper bör förbjudas världen över och åtal bör väckas mot deras europeiska högkvarter.

Spencer
Herr ordförande! Jag skulle vilja ge mitt stöd till de slutsatser detta betänkande kommer till. Det tycks mig vara tydligt att det inflytande miljön har på säkerheten är både omedelbart, viktigt och växande. Jag stöder fullt och fast vad både Theorin och Titley sade beträffande vattenrelaterade konflikter och resurser och hur centralt detta bör vara, då vi planerar den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken för de kommande tio åren. Samtidigt, tänker jag inte bidra till de kommentarer som redan har gjorts om hur försvaret påverkar miljön. Detta kan man se på Kolahalvön. Detta kan man också se på den brist på säkerhet som råder i kärnkraftverken i Sovjetunionen av den typ som belysts av general Lee Butler.
Jag skulle emellertid vilja säga några ord om det HAARP-projekt som Gahrton nämnde. Efter att ha lyssnat på utfrågningen, och efter att själv ha utfört en hel del arbete, har jag kommit fram till att farorna med polar elektromagnetism skulle kunna vara mycket skadliga och kanske t.o.m. olycksbringande. Jag säger detta utan att fälla något speciellt omdöme vad beträffar användandet av denna teknik för militärt bruk, vare sig som ett vapen för att störa klimatet i fiendelandet eller anpassningsförmågan för användande av icke-dödliga vapen, vare sig det handlar om en militär eller civil situation, eller kanske farligast av allt som en förtäckt fortsättning på en försvarspolitik i stil med " Star Wars" .
Faktum är att när vi ser till denna fråga och när vi lyssnade till utfrågningen om HAARP, fick vi ibland intrycket av att vi lyssnade till science fiction. Denna science fiction bör dock inte förblinda oss så mycket att den blir till en mycket hotfull verklighet. Jag upprepar vad andra talare redan har kommenterat genom att säga att jag ångrar att den amerikanska administrationen, trots dess kontakter på allra högsta nivå och inom Nato, inte ansåg det vara förnuftigt att komma till detta parlament och uttrycka en åsikt. I brist på detta, måste jag säga att parlamentet måste inta den ståndpunkten att detta är en fråga som bör beröra oss alla, och till vilken vi bör återkomma under nästa mandatperiod. Det finns frågor som är obesvarade och parlamentet förtjänar att få svar på både från amerikanerna och från de vetenskapsmän som är inblandade i denna fråga.

Bjerregaard
Herr ordförande! Låt mig börja med att tacka föredraganden Maj Britt Theorin, som gjort en mycket stor insats som - tillåt mig en liten personlig anmärkning - också ligger i linje med stora delar av det politiska arbete som Theorin tidigare utfört. Det är tydligt att det i betänkandet tas upp en rad andra områden än dem jag arbetar med till vardags i samband med miljön, men jag betraktar betänkandet som en helhet.
Kommissionen har med stort intresse tagit till sig parlamentets betänkande och förslaget till en resolution om miljö, säkerhet och utrikespolitik. Det rör sig om - vilket också betonades här i dag - om ett komplicerat ämne, vars stora betydelse det internationella samfundet rent allmänt håller på att få upp ögonen för. Betänkandet är berömvärt genom att det tydligt pekar på många av de samband som finns, eller kan uppstå, mellan miljö, brist på miljöresurser och säkerhet. Det har också i debatten getts en rad exempel som flyktingproblemen och överbefolkningen eller - på det egentliga miljöområdet - vatten och klimat.
Kommissionens avdelningar har undersökt en rad säkerhetsproblem och deras ekonomiska följdverkningar sedda ur ett bredare perspektiv. Vi har i samband med detta arrangerat en rad seminarier, bl.a. ett om miljö och säkerhet. Det fastslogs att kommissionen som en uppföljning på dessa seminarier skulle gå vidare och ta upp samspelet mellan utrikespolitik, säkerhet och en hållbar utveckling, i syfte att starta en debatt med de involverade parterna och beslutsfattarna över hela Europa. Som ett resultat av detta håller redan nu mina egna avdelningar på att närmare undersöka några av punkterna i parlamentets betänkande rörande de risker som är förbundna med de globala klimatförändringarna och utnyttjandet av resurserna, och som kan leda till ett ökat antal miljöflyktingar, krissituationer, och - som också betonades av Theorin själv - direkta konflikter.
I generaldirektorat XI har arbetet rörande miljö och säkerhet kommit igång. Det kommer att koncentreras på frågor om vattenresurser och vattenbrist, som särskilt Titley var inne på, antingen vi tar itu med Kaspiska havet, Aralsjön eller Svarta havet, som Spencer och jag hade tillfälle att se närmare på för ett tag sedan. Vi kommer också att fokusera på jordförsämring, brist på naturresurser, gränsöverskridande problem i samband med skogsavverkningen och förstöringen av den biologiska mångfalden, samt de säkerhetsproblem som kan uppstå som en följd av detta. I samband med detta kommer man också att titta närmare på följdverkningarna för politiken på andra områden, som till exempel handel, utvecklingsbistånd och samarbete. Detta arbete täcker därför en rad av de förslag som också har kommit från Europaparlamentet, särskilt resolutionens mycket viktiga punkt 1.
Kommissionen har vid åtskilliga tillfällen gett uttryck för sina farhågor rörande skogsavverkningen och ökenutbredningen i Afrika. En stor del av nödhjälpen enligt Lomé-programmet har blivit öronmärkt för att bekämpa dessa två fenomen, som naturligtvis har många orsaker, och några av dem är helt klart militära. Men kommissionen har varken behörighet eller sakkunskap när det gäller militära frågor. Den har inte heller tillgång till militär verksamhet eller militära resurser, de lyder helt och hållet under nationella myndigheter. Därför kan vi i kommissionen inte säkerställa att vissa punkter i resolutionsförslaget följs upp; det gäller alltså punkt 18 och 29. Kommissionen deltar fullt ut i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi kommer därför i samarbete med rådets ordförandeskap att försöka göra oss till talesman för de ståndpunkter som uttrycks i resolutionen i olika internationella säkerhetsfora, inklusive bl.a. FN.
Herr ordförande! Slutligen anser kommissionen att det är positivt att parlamentet har utarbetat denna resolution och detta betänkande. Den delar parlamentets oro för sambanden mellan försämringen av miljön och framtida säkerhetsrisker. Som nämnt har vi redan påbörjat arbetet med vissa av problemets aspekter, i synnerhet de som direkt rör miljön. Herr ordförande! I och med dessa kommentarer vill jag ännu en gång tacka föredraganden, Maj Britt Theorin, för ett utmärkt betänkande och för debatten här i dag.

Ordföranden
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl 9: 00.

Omfattande partnerskap med Kina
Ordföranden
Nästa punkt är betänkande (A4-0479/98) av herr Bernard Raymond, för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, om kommissionens meddelande om uppbyggnad av ett omfattande partnerskap med Kina (KOM(1998)0181-C4-0248/98).

Bernard-Reymond
Herr ordförande, det beständiga och föränderliga Kina har just på nytt gett oss ett exempel på sina motsägelser och svårigheter. Efter att ha visat uppmuntrande tecken på öppning när det gäller mänskliga rättigheter, har just en rad snabbt avklarrade processer påmint oss om, som om det ännu behövdes, att landet tyvärr fortfarande är fast i en auktoritär politik som vänder ryggen åt frihet, demokrati och mänskliga rättigheter.
Undertecknandet av de två FN-konventionerna om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter samt medborgerliga och politiska rättigheter, de indirekta kontakterna med företrädarna för det tibetanska folket, besöket i Peking av en företrädare för Taiwan, frisläppandet av politiska fångar, trojkans besök i Tibet, besöket i Peking av Marie Robinson, FN: s kommission för mänskliga rättigheter, samt den offentliga dialog som inletts i kinesisk television mellan Förenta staternas president och Jiang Zemin har utgjort många uppmuntrande tecken som har präglat den senaste perioden.
Vi var inte naiva nog att tänka oss att dessa tecken i sig själva innebar en helt ny politik, men bara det faktum att de hade uppstått och att myndigheterna i Peking hade ansett dem nödvändiga var i sig en uppmuntran till att fortsätta och fördjupa dialogen. Kommissionen önskade i det sammanhanget utarbeta ett nytt meddelande, som rådet godkände, innan parlamentet faktiskt ens hade uttalat sig om saken - vilket för övrigt är ett dåligt exempel på demokrati för Kina.
Kommisionen fastställde fem riktlinjer, som ni känner till, och som utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor har godkänt. Jag konstaterar med tillfredställelse att en viktig plats i riktlinjerna lämnas åt den politiska dialogen och det föreslagna stödet till Kina för att upprätta en rättstat i landet i överensstämmelse med internationella normer. Den politiska dialogen är nödvändig med landet såsom framtida aktör i en multipolär värld, och också såsom den asiatiska makt som kan spela en stabiliserande roll i sitt område. Men den politiska dialogen är också nödvändig för att övertyga Kina om att nyckeln till det internationella samhället ligger i respekten för allmänna värden. Vi är i det sammanhanget glada över programmet för rättsligt samarbete och domstolssamarbete till ett belopp av tretton miljoner ecu över tre år, som kommissionen föreslagit. Företräde bör i programmet lämnas åt respekt för individens fri- och rättigheter och facklig frihet, även om det också krävs rättssäkerhet i näringslivet, särskilt på området för skydd av investeringar och immateriella rätttigheter.
Mina kära kolleger, vi behandlar dock dessa riktlinjer i en tid då Xu Wenli, Wang Youcai och Qin Yongmin åter sitter i fängelse och när en våg av arresteringar och processer tvingar oss att undra över betydelsen av denna skärpning. Vi vet förvisso att tanken på tioårsdagen av händelserna på Tianmen-platsen oroar Peking, men vi fruktar att denna skärpning har sin källa bortom denna fruktan.
På det ekonomiska planet har Kina faktiskt inlett en stor förändring. Genom att dra lärdom av de senaste båda decenniernas internationella förändringar, globaliseringsutvecklingen samt marknadsekonomins effektivitet har landet beslutat att öppna sig utåt och gå över från en byråkratisk och centralstyrd ekonomi till en socialistisk marknadsekonomi. Landet har snabbt fått känna på dess fördelar: en tillväxt som länge varit lika med eller över 10 procent, stora valutareserver, avsevärt ökade utländska investeringar, en fullt expanderande utrikeshandel samt gradvis bemästrad inflation.
Kommissionen har för avsikt att följa med i denna förändring och föreslår att man bidrar med samarbete på olika områden, såsom utveckling av mänskliga rättigheter, en förvaltningsreform, social trygghet, reform av finanssektorn, bekämpning av fattigdom och regionala skillnader, knowhow-överföring på energiområdet, utvidgat vetenskapligt och tekniskt samarbete samt miljöskydd.
Men den stora förändringen medför som alltid att stora skillnader framhävs och uppstår: skillnader mellan städer och landsbygd, kustområden och inland, centralmakten och lokala myndigheter, fattiga och nyrika, mellan yrkesverksamma och arbetslösa samt på miljöområdet. Myndigheternas önskan att övervinna dessa svårigheter utan att äventyra Kinas enhetlighet och genom att bevara den interna stabiliteten är legitim, men ökar inte den väg, som Peking-myndigheterna verkar välja, faran i stället för att fördriva den?
Ett samhälle i förändring kräver smidighet, decentralisering, ansvar, initiativ, debatt, ja, kort sagt, demokrati. Allt som verkar stelt, auktoritärt och centralstyrt kan förblinda under en tid, men i ett ekonomiskt samhälle i rörelse slutar denna inställning alltid med att skapa låsningar som bara kan leda till explosion eller utfrysning och isolering. Europa, som vidhåller sin vilja att skapa en konstruktiv dialog, önskar inte Kina någon av de båda senare lösningarna. EU skulle vilja att landet gradvis inlemmas i det internationella politiska och ekonomiska samhället. EU är beredd att hjälpa till. Men Kina måste också kunna uppvisa lika stort mod på det politiska området som dess beslutsamhet på det ekonomiska området. Vi uppmuntrar landet livligt därtill, för vi vet att historiskt sett är friheten framtiden för alla folk.

Seppänen
Herr ordförande! Tre ekonomiska områden som är lika stora och till och med större än Europa har under ett och ett halvt år kollapsat. På alla dessa, Sydostasien, Ryssland och Brasilien, har man tillämpat Internationella valutafondens (IMF) nyliberala läror. Man kan se att det är Kina som kommer att bli föremål för de internationella marknadskrafternas nästa anfall. Kina är dock en politiskt stabilare fästning än de ovannämnda länderna. Kinas stabilitet kan vara livsviktig för hela världen, inklusive Europa och USA. Tvingas Kina att devalvera sin valuta kommer inte Europas och USA: s konkurrenskraft att klara detta.
I Bernard-Reymonds betänkande betonas på ett motiverat sätt ett konstruktivt men absolut kritiskt förhållningssätt till det kinesiska samhället. Kina håller på att vittras sönder inifrån av ett miljöproblem. Kinas befolkning spås växa snabbt upp till en och en halv miljard. Under förhållanden med en snabb både intensiv och extensiv ekonomisk tillväxt utsätts naturen och miljön för speciellt stora påfrestningar. 80 procent av Kinas energi produceras med hjälp av stenkol, och när det gäller andra energislag är Kina beroende av import. Förbränningen av stenkol i Kina ökar de globala koldioxidutsläppen, och utsläppen från Kina är de näst största i världen efter utsläppen från USA. Kina har dock inte anslutit sig till internationella klimatkonventioner, vilket det som utvecklingsland inte heller har behövt göra. Det ligger emellertid i landets eget intresse att minska utsläppen.
Att miljöproblemen inte har behandlats tillräckligt grundligt och i själva verket inte alls är en negativ sida i betänkandet. Utskottet för externa ekonomiska förbindelser har fäst uppmärksamheten på dessa problem som emellertid inte har fått tillräckligt med uppmärksamhet från föredragandens sida. Försäljning av modern miljöskyddsteknik och innovativa miljötekniska produkter skulle utgöra ett viktigt tillväxtområde för företagen inom Europeiska unionen.

Dupuis
Herr ordförande, kära kolleger, jag tror att den bild som föredraganden Bernard-Reymond har tecknat oss verkligen är ett gott exempel på misslyckandet av den så kallade " konstruktiva dialogens" politik som nu förts av Europeiska unionen gentemot Kina sedan många år.
Bernard-Reymond påminde om allt, eller delvis i alla fall, som inte fungerar och det rör sig verkligen om ett misslyckande och ett stort sådant. Vi måste komma ihåg att unionen och medlemsländerna hade samma nedlåtande attityd gentemot Sovjetunionens medborgare som inte var medlemmar. Man ansåg i åratal att det som gällde för oss, demokrati, inte var gångbart hos dem och i dag, och sedan lång tid tillbaka, gör vi samma analys när det gäller Kina: vi föreslår samma politik, den som inte erkänner att de kinesiska medborgarna har rätt till demokrati liksom vi.
Det är desto allvarligare därför att Kina är i en dramatisk situation, mycket allvarligare än vad man ofta hör. De sociala och ekonomiska inkonsekvenserna håller på att framkalla arbetslöshet för tiotals miljoner människor. I motsats till vad man försöker få oss att tro är det inte det kommunistiska systemet - för det är ju det det handlar om - som kan garantera den stabilitet som vår socialdemokratiska kollega talade om, utan det är endast demokratin med sina skyddsräcken, sin oppositionsmakt, sina kontrollmekanismer av medborgarna som med säkerhet kan göra det möjligt för Kina att undslippa dessa inkonsekvenser.
Vi måste snarare förmå Kina, kräva av Kina och dess kommunistiska ledare - för det är dem det handlar om, man glömmer alltid det - att landet avstår från maktmonopolet, våldsmonopolet och det dagliga våld mot tiotals, ja hundratals miljoner människor som - och det är officiella tal - innebär tiotusentals politiska fångar. Jag vill mana er mina kolleger att ett ögonblick tänka på situationen för en enskild politisk fånge i dag i Kina, Tibet, Inre Mongoliet eller Turkestan. Vi lyssnar på dissidenterna när de släpps från fängelset, vi applåderar dem, men vi glömmer att i dag, när vi diskuterar detta betänkande, befinner sig tiotusentals andra politiska fångar i samma situation av tortyr, våld och mycket ofta död.
Det är en sådan konstruktiv dialogpolitik för folkrepubliken Kina som Europeiska unionen godkänner och det är ett misslyckande. Vi såg exempel med de ryska lånen i seklets början och även om man inte kan jämföra allt, tror jag att på våra företags nivå skulle man kanske börja oroa sig en aning för riskerna för de enorma kapital, som investerats av EU-ländernas företag som i morgon riskerar att befinna sig i en situation av en oordning utan like inför förlusten av enorma investeringar.
I närheten finns världens största demokrati, Indien. Europeiska unionen låtsas inte om att detta stora land och denna stora demokrati finns och att man där skulle kunna satsa på de demokratiska ledarna. Nej, inte alls, vi fortsätter att bygga " motorvägar med företrädesrätt" till Kina och glömmer dessa exempel. Min kära socialdemokratiska kollega talade om de asiatiska tigrarna, men glömmer att Sydkorea har stärkt sina demokratiska institutioner till följd av den senaste ekonomiska krisen, en tillväxtkris. Ni glömmer att Taiwan, som är ett kinesiskt land, har en allt bättre fungerande demokrati. Ni glömmer de positiva exemplen, men ni glömmer också Nordkorea, som är folkrepubliken Kinas lydstat. Om några år då Nordkoreas regim har störtat därför att den av ett eller annat skäl inte har stöd av det internationella samfundet, kommer vi att upptäcka att det fanns miljoner dödade i Nordkorea, och vi kommer att låtsas bli överraskade.
Det är sådana regimer vi uppmuntrar med vår politik för konstruktiv dialog. Vi har inte sett någon framgång i folkrepubliken Kina. Föredraganden påminde om undertecknandet av de internationella konventionerna och några veckor efter ratificeringen av dessa konventioner får vi se att nya dissidenter arresteras och sänds till de berömda " lao-gai" , de kinesiska koncentrationslägren. Vi ser arresteringar av unga kineser som loggar in på Internet. Det är detta Kina som vi vill stödja och som vi faktiskt stöder med vår politik, den konstruktiva dialogen.
Jag är glad att Leon Brittan är med oss, eftersom parlamentet hade en litet annorlunda politik i snabbresolutionerna: han lade fram inte mindre än tjugo resolutioner under de senaste fem åren där han särskilt bad att dessa dissidenter skulle frisläppas. Ingen av dem har släppts fri på grund av de europeiska påtryckningarna. Två eller tre släpptes tack vare amerikanska påtryckningar: Wong Dan och Wei Jingsheng. Vi har inte uppnått någonting. Inre Mongoliets demokratiska ledare, Ada, är fortfarande i fängelse, liksom dissidenterna från Östturkestan, liksom tiotusentals politiska fångar. Vi har ingen hög representant från Europeiska unionen i Tibet, såsom parlamentet begärt. Vi har inte uppnått någonting på detta plan, på planet för mänskliga rättigheter eller för politisk frihet.

Titley
Herr ordförande! Jag skulle vilja klargöra från början att den socialdemokratiska gruppen stöder kommissionens meddelande om uppbyggnad av ett omfattande partnerskap med Kina. Vi lägger tonvikt vid ordet partnerskap som handlar om dialog mellan två parter och inte en part som ständigt föreläser för den andra. Som herr Bernard-Raymond känner till, var min största oro vad beträffar hans första utkast till betänkande det faktum att vi tillbringar all vår tid med att föreläsa för Kina. Jag skulle vilja tacka honom och berömma honom för det sätt på vilket han har varit beredd att anta ändringsförslag och anpassa sitt betänkande. Jag anser att det nu är ett mycket mer balanserat betänkande.
Kina är naturligtvis viktigt, inte bara för EU utan för hela världen, vilket var tydligt då alla darrade av rädsla inför tanken på en devalvering av valutan. Detta rättfärdigar naturligtvis inte att vi bortser från vår egen traditionella ställning. Vi har vår egen standard och våra egna åsikter i avseende på demokrati och mänskliga rättigheter och vi har all rätt att uttrycka dessa och att förvänta oss att våra partner respekterar samma principer. Vi måste emellertid vara medvetna om att det inte är så lätt att förändra ett system och att Kina på många sätt faktiskt är ett land under utveckling, inte ett utvecklat land.
Därför bör vi sträva efter att uppmuntra framsteg och reform. Dupuis har rätt. Politisk och ekonomisk reform går hand i hand. De är inte fristående från varandra. Plötsliga och dramatiska helomvändningar, i likhet med dem som skedde under kulturrevolutionen i Kina, för inget gott med sig för någon. De splittrar och ökar fattigdomen. Vi måste vara beredda och uppmärksamma när Kina är på väg i rätt riktning, t.ex. så har övergången till kinesiskt styre i Hong Kong lyckats mycket bättre än vad de flesta hade förväntat sig och vi bör uppmärksamma detta. Vi bör försöka uppmuntra Kina till att inta sin plats i världsordningen, särskilt sitt medlemskap i WTO. Detta kommer att göra det möjligt för oss att ta itu med frågor som bedrägeri och brist på respekt för immaterialrätt, som för närvarande är de frågor som bekymrar oss mest.
Vi bör naturligtvis ständigt propagera vårt budskap vad beträffar mänskliga rättigheter, men vi måste uppmärksamma att Mary Robinson beviljades tillträde, och att Kina nu börjat ansluta sig till FN-konventionerna. Vi måste säkerställa att dessa ratificeras, och vi har all rätt att fördöma den hårdare kontroll som den senaste tiden brutit mot den trend som vi har sett under de senaste 12 månaderna.
När vi kritiserar Kina måste vi vara medvetna om att vi bör se till oss själva. Vi måste, i egenskap av Europeiska unionen, tala med en enhällig röst i våra relationer med Kina. Det vore inte alls lyckat om en eller två medlemsstater skulle bestämma sig för att göra allt på egen hand av handelsmässiga skäl. Europeiska unionen måste ha en gemensam politik i förhållande till Kina.
Min slutliga iakttagelse har att göra med Taiwan. Det gläder mig att vi har möjlighet att ändra betänkandets kommentarer avseende förbindelser med Taiwan, eftersom vår ståndpunkt bör vara mycket enkel med hänsyn till att vi inte skall blanda oss i förhållandet mellan Taiwan och Kina. Varje lösning beträffande Taiwan skall respektera den internationella rätten och rätten till självbestämmande. Utöver detta, är det naturligtvis en fråga som Kina måste lösa.

Jarzembowski
Herr ordförande! Vi kristdemokrater stöder kommissionens och vår föredragandes linje och tackar honom för hans fina betänkande. Vi tror att endast en konstruktiv dialog kan föra oss vidare, och som svar till föregående talare: Jag delar många av hans åsikter, men alla våra prioriteringar har varit förgäves. Vi måste inleda en konstruktiv dialog och stärka denna, och jag hoppas att den andra sidan, Folkrepubliken Kina, förstår att vi är beredda att gå dem till mötes, men då måste även de komma oss till mötes.
Båda sidor bär ett stort ansvar. För det första: Europeiska unionen önskar och hoppas att Folkrepubliken Kina skall vidta de åtgärder som krävs för att så snart som möjligt bli medlemmar i Världshandelsorganisationen. Vi är också beredda att, om man så önskar, stödja Folkrepubliken Kina i förverkligandet av de egna målsättningarna, stödja övergången från en byråkratisk planekonomi till en socialistisk marknadsekonomi. Framför allt tror vi att det i handelns och investeringarnas intresse, om man konsekvent följer den väg som Folkrepubliken Kina har utstakat, måste leda till reformer av rätts- och skattesystemen, annars kommer inte världshandeln att kunna blomstra igen.
För att öka de mänskliga rättigheterna och demokratin räcker det inte med att underteckna FN: s avtal, och vi bör därför tydligt säga till våra vänner: Enligt vår uppfattning kräver principerna för demokrati och mänskliga rättigheter erkännandet av oliktänkande partier, erkännandet av kulturella autonomier i områden som Tibet och den enskildes rätt till sina medborgerliga rättigheter och frisläppandet av de personer som anhållits på grund av att de utövat dessa. Denna önskan borde vid det här laget ha nått fram.
Tillåt mig ännu en kommentar i frågan fred och stabilitet i Asien: Erkännandet av staten Taiwans existens och medborgarnas rätt till självbestämmande är en grundförutsättning för stabiliteten där. Samtalen mellan företrädare för Folkrepubliken Kina och Taiwan är lovande tecken på att båda sidor nu närmar sig en fredlig lösning.

Cars
Herr ordförande! Den svenske författaren Per Ahlmark har i samarbete med framträdande fredsforskare i olika delar av världen övertygande visat att demokratier aldrig har fört krig med varandra, samt att omfattande hungerkatastrofer inte inträffar i länder med fria medier och marknadsekonomi. Diktaturens offer kan i vårt århundrade räknas i tiotals miljoner människor, människor som av dikatorer har drivits ut i krig, arkebuserats, krossats i koncentrations- och arbetsläger eller har fått svälta ihjäl. Till de verkligt stora massmördarna i vår tid hör Hitler, Stalin och Mao, men de har haft - och har fortfarande - flera motsvarigheter på många håll: Pol Pot, Verwoerd, Saddam Hussein, Kim II Sung, för att bara nämna några.
Efter Mao har Kina i flera viktiga avseenden lagt om kursen. Det hälsar vi i Europa med glädje, en glädje som vi delar med hundratals miljoner kineser som därigenom har fått ett bättre liv. Men de kvarvarande problemen i Kina, för kineserna, är alltjämt stora. Kina är långtifrån någon demokrati. Yttrande- och föreningsfriheten sitter trångt. De som i Kina kräver demokratiska och mänskliga rättigheter får långvariga fängelsestraff. Avrättningarna är talrika, tibetanerna förtrycks och Taiwan utsätts stundtals för påtagliga hot av Peking. Så länge dessa förhållanden råder, förblir det därför en uppgift för Europeiska unionen, inte minst för detta parlament, att kräva ändring och att utnyttja alla de medel som vi har för att åstadkomma en ändring. Det är i vårt eget intresse - javisst - men än mer för Kinas och kinesernas skull.

Ephremidis
Herr ordförande! Europeiska kommissionens meddelande, och i förlängningen den debatt som förs, förefaller mig på något sätt oförklarligt. Det saknar verklighetsförankring.
Ni vill inte ta hänsyn till att detta stora land, detta stora folk för endast femtio år sedan befriades från yttre fiender, från långvarigt kolonialt beroende, från inbördeskrig, och att det under loppet av femtio år har försökt skapa sin egen samhällsmodell, som passar landets historia och dess 5000 år gamla kultur. Därför, herr ordförande, är kommissionens meddelande knappast trovärdigt, det är självrättfärdigt och egoistiskt, och det innebär att man har siktet inställt på hur de europeiska multinationella företagen skall kunna ta för sig av den stora kinesiska marknaden.
Vad innebär meddelandet? Min tid räcker inte. Jag skall nämna ett fåtal punkter.
På ett ställe sägs det: " ... reformerna skall fortsätta, och vi kommer att stödja dem" . Om man med detta uppriktigt avsåg utvecklingen i Kina, välstånd för dess folk, borde vi alla kunna instämma. Nej! Vad man avser är att Kina genom reformerna skall tvingas in i er modell och utsättas för era multinationella företags åtgärder.
Vidare står det: " ... Vi skall stödja reformerna för att förhindra att Kina drabbas av samma krisfenomen som i de andra asiatiska länderna" - Men, värderade kolleger, dessa länder - de tre som ni nämnde tidigare - har ju sedan länge anpassat sig till era modeller, era liberala åtgärder. Och ändå fick vi en kris. Är det dit ni vill föra också Kina? Har det inte förekommit kris ockaså i era egna länder, trots den renodlade liberala politiken? Var söker ni då efter orsakerna till krisen, när ni nu, så att säga av medlidande, genom reformpolitik efter era egna modeller vill förhindra att Kina drabbas av kris?
Sedan ännu en punkt, herr ordförande, som innebär ett försök till inblandning i Kinas inre angelägenheter: ja, bilateral handel, men i de fall då kinesiska företag inom Kina inte helt följer den fria marknadens regler, då vill man sätta in speciella dumpningsåtgärder mot dem. Detta är en öppen inblandning, som inte kan tillåtas.
Till sist, herr ordförande, rättsstat, demokrati o.s.v., för att vi skall ha " partnerskap" , nära relationer med Kina. Detta är förvisso något att hoppas på såväl för det kinesiska folket som för Europeiska unioinen och världen i stort. Men varför blundar ni: I detta lilla Lettland, som ni har nära förbindelser med och gärna vill ansluta till unionen, som har 2, 5 miljoner invånare, finns det 700 000 invånare som inte har rätt att kalla sig medborgare. Varför? Bara därför att de har ryska som modersmål. Varför vill ni ha dessa förbindelser med Lettland? Varför ser ni inte detta? Det är alltså hyckleri, egoism och högfärd. En av våra kolleger sade att ni ville statuera exempel.

Van Bladel
Herr ordförande! Kina har ställt dörren på glänt, men samtidigt håller man emot inifrån av alla krafter för att denna dörr inte skall öppnas för mycket. Kina vill delta i det ekonomiska klivet framåt i den globala ekonomin, men vill ännu inte ta konsekvenserna av detta som innebär även en politisk förändring.
Demokrati och respekt för mänskliga rättigheter behandlas av rädsla. Föredraganden kallar det till och med auktoritärt. I praktiken observerar man således till exempel att grundaren av det demokratiska partiet Kina döms till elva års fängelse. Ett annat exempel: en enkel man som vidarebefordrar Internetadresser döms för detta till två års fängelse. Det pågår ett spel. Kvällen före det amerikanska besöket och den Internationella olympiska kommitténs diskussioner friger man dissidenter. Enstaka veckor efter detta fängslar man åter en stort antal andra dissidenter.
Kina spelar ett spel med resten av världen. Det är ett spel som inte passar i det omfattande partnerskapet såsom kommissionen föreslår det. Det passar inte in. Jag anser det till och med oacceptabelt.
Det är sant att alla europeiska medlemsstater står i kö för att göra affärer med Kina. Men jag håller helt med Depuis. Dessa investeringar kan bara vara framgångsrika om Kina blir ett öppet och demokratiskt samhälle. Vårt partnerskap kan där vara till hjälp.
Föredraganden föreslår en konstruktiv dialog, men denna måste i så fall leda till meningsfulla förändringar på det ekonomiska och politiska området. Annars förutspår jag en konstant debatt i detta parlament om denna konstruktiva dialog som inte har lett någonstans, såsom den vi har haft om den kritiska dialogen kring Iran. En konstruktiv dialog måste leda till framsteg. Föredragandens förslag om att i handels- och samarbetsavtalet med Kina som nu skall förnyas införa en klausul om mänskliga rättigheter är ett steg i rätt riktning. Jag ber att få gratulera föredraganden.

Gahrton
Herr ordförande! Det är ett mycket allvarligt bakslag för demokratiseringssträvandena i Kina som har inträffat de senaste månaderna. Det är därför som jag som ordförande i Kinadelegationen tillsammans med övriga styrelseledamöter och många andra kolleger har lagt fram ett särskilt ändringsförslag, i vilket vi inte bara uttrycker vår oro, utan också begär konkreta besked från de kinesiska myndigheterna beträffande ett stort antal namngivna personer som har arresterats under senare tid. Det är väldigt viktigt att vi upprätthåller ett tryck på den kinesiska regimen, och inte får den att tro att vi enbart ser hoppfulla tecken - det kan vi nämligen inte göra.
Varför beter sig då kineserna på detta sätt? Ja, det finns en väldigt allvarlig bakgrund. Jag vill citera en enda mening ur en rapport från den årliga konferens som European Union China Academic Network anordnar, denna gång i Madrid i förra veckan. I denna rapport skriver den franske professorn Jean-Louis Rocker följande: " In recent years numerous demonstrations, petitions, sit-ins and violent actions have taken place in most big cities in order to protest against the degradation of living conditions" . Det finns en social oro i Kina som myndigheterna nu bemöter med repression. Det finns all anledning för Europeiska unionen att fundera över sin politik gentemot Kina.

Swoboda
Herr ordförande! Föredragande Bernard-Reymond är värd att gratulera och kan verkligen lyckönskas. Han har tagit fram ett bra betänkande. Vi har haft många diskussioner och ändringsförslag, och jag tror att det har lett till ett väl avvägt betänkande. Vi är för Kina, och på den punkten måste vi vara ärliga mot oss själva, som ledamöter i en mycket, mycket komplicerad situation. Om jag här citerar Gorbatjov " livet straffar den som kommer för sent" , så är det kanske, på grund av den som sade det, inte så lätt för Kina att acceptera detta, även mot bakgrund av det faktum att det på sätt och vis skett en upplösning av Sovjetunionen, något som inte var så positivt, och för Kina och den övriga världen skulle det vara katastrofalt om det upprepades i Kina. Just av den anledningen måste vi föra en ständig dialog med kineserna, med Kinas företrädare, och övertyga dem om att det är viktigt för dem och för Kina att lämpliga reformer genomdrivs och att det inte är något som påtvingas dem utifrån utan något som i samband med demokratirörelsen i Kina uppstår av sig själv.
Det finns tre stora moment som vi måste ta med i beräkningen, det politiska, det ekonomiska och frågan om de mänskliga rättigheterna. Låt oss inte vara naiva och tro att vi kan bortse från något av dessa. Låt oss inte vara så naiva att vi tror att vi kan föra en kamp för de mänskliga rättigheterna om vi inte samtidigt för en politisk dialog och även ekonomiskt stöder utvecklingen i Kina och driver den framåt. Politiskt sett är Kina en viktig partner, och just de som ständigt säger att vi behöver Förenta nationerna och Säkerhetsrådet för säkerhetspolitiska åtgärder och beslut i världen, bör vara angelägna om att föra denna politiska dialog med Kina, med tanke på den politiska situation som tyvärr råder där i dag.
Vad den ekonomiska frågan beträffar: Naturligtvis är jag medveten om att många företag har rent företagsekonomiska intressen eller handelsintressen. Men vårt gemensamma mål är också en fortsatt ekonomisk utveckling i Kina. Vi har knappast något intresse av ett sammanbrott i Kina, tvärtom, vi vill se en ekonomisk utveckling i Kina. Det måste vara vår och Europeiska unionens politik att vi på samma gång - inte som en motsättning eller ersättning för något annat - är obevekliga i frågan om de mänskliga rättigheterna och försöker övertyga Kina om att det ligger i deras eget och i de mänskliga rättigheternas intresse, att man gör framsteg i frågan om politisk demokrati. För oavsett hur många fel Gorbatjov begår, så är denna fras den avgörande. Det kommer även att gälla i Kina, men med katastrofala följder för hela världen: Livet straffar den som kommer för sent!
Det är Kina som först kommer att straffas, om man inte försöker göra parallella ekonomiska och politiska framsteg i tid, även framsteg på området för de mänskliga rättigheterna. Därför anser jag att det som betänkandet gör är helt korrekt; man försöker där i dialogform förmedla till Kina, i stället för att på ett imperalistiskt sätt föreskriva, hur Kina bör agera, och Kina inbjuds att tillsammans med oss skapa en bättre, rättvisare och ekonomiskt sett framgångsrikare värld.

Cushnahan
Herr ordförande! Bernard-Reymonds betänkande utgör ett mycket värdefullt bidrag till den pågående och utvecklande debatten om naturen av förbindelserna mellan Kina och Europeiska unionen. Det är viktigt att vi engagerar oss för positiva och konstruktiva förbindelser med Kina. Det måste emellertid vara öppna och ärliga förbindelser. Europeiska unionen har alltid stött principerna om demokrati och skydd för mänskliga rättigheter.
Trots att vi skulle vilja ställa oss positiva till många av de förändringar som håller på att ske i Kina, kan vi inte göra detta, och vi bör absolut inte blunda för de fortsatta kränkningarna av mänskliga rättigheter, och särskilt inte den skandalösa behandling politiska flyktingar och medlemmar i olika religiösa samfund utsätts för. Ett misslyckande från vår sida att uttala oss tydligt enbart därför att många av de ledande medlemsstaterna i Europeiska unionen har gynnsamma handelsförbindelser med Kina skulle vara att avsäga oss vårt ansvar och skulle undergräva unionens moraliska bofogenheter att uttala sig i fråga om andra situationer på andra ställen i världen, där man på ett uppenbart sätt bryter mot mänskliga rättigheter. Dessutom skulle det vara ett svek mot den filosofi som unionens grundare stod för.
Vad beträffar Hong Kong välkomnar jag det faktum att maktöverlämnandet kunde ske utan att många av våra värsta farhågor infriade sig. Vi måste emellertid fortsätta hålla ett vakande öga på Hong Kong, och jag välkomnar i detta avseende utgivningen av kommissionens senaste betänkande vilket jag hoppas kunna svara mot. Vid ett flertal tillfällen har rättssäkerheten och beaktandet av mänkliga rättigheter kommit att ifrågasättas. Man måste ta itu med dessa farhågor, och man måste även se till att påskynda hastigheten för den tidsplan man har för införandet av allmän rösträtt.
Bortsett från dessa få kommentarer, lovordar jag föredragandens ansträngningar och välkomnar innerligt det betänkande han framställt.

Brinkhorst
Fru ordförande! Bernard-Reymonds betänkande påvisar att det inte finns något förnuftigt alternativ till ett balanserat och heltäckande synsett. Detta är vad en stor majoritet i parlamentet anser. Jag välkomnar också det faktum att vi nu inte har en oändlig rad brådskande angelägenheter beträffande frågor av underordnad betydelse, utan att vi har ett heltäckande synsätt. Detta parlament måste inta en mogen ståndpunkt och det är just vad Bernard-Raymond har gjort. Som Gharton påpekade bordlade Kinadelegationen ändringsförslag 11 i vilket påpekas att det är mycket viktigt att man tar itu med en del av den senaste tidens negativa utveckling. Jag skulle vilja höra hur Sir Leon Brittan ser på denna omsvängning i fråga om demokrati och mänskliga rättigheter. Det är en viktig och negativ utveckling.
Som andra talare redan sagt, har det också skett en positiv utveckling. Vi bör i detta läge uppmärksamma att i ekonomiska termer har Kina just nu hamnat mitt i en orkan. Om denna orkan stjälper det hela kommer vi också att få kännbara effekter av detta. Kina har uppvisat ett ekonomiskt och politiskt mod som är värt att uppmärksamma. I Hong Kong går saker och ting bättre än vi förväntat oss, vilket andra också har kommenterat. Det är därför som jag skulle vilja understryka att mellan Ephremidis extremism och - om ni ursäktar, herr Dupuis - det icke-alternativ som ARE utgör, som har bordlagt 26 ändringsförslag utan att ha någon alternativ politik, är Bernard-Reymonds politik den rätta.
Vi skulle vilja sätta press på Kina vad beträffar mänskliga rättigheter, inte bara för moralisk självtillfredställelse utan för att det ligger i Kinas bästa intresse. Det kinesiska samhället kan bara utvecklas om man i det tar hänsyn till pluralism, mänskliga rättigheter och politisk opposition. Detta är den väg som leder framåt som exemplet med Ryssland har påvisat. Med hänsyn till Kinas storlek finns det inte så många modeller som kan tillämpas på landet. Av denna anledning hoppas vi att herr Bernard-Raymonds inställning kommer att delas av en stor majoritet i detta parlament.

Caccavale
Fru ordförande, ärade kolleger! Jag tycker att det verkar som om det i förhållande till Kina än en gång visar sig att Europa är svagt gentemot de starka och starkt gentemot de svaga. Det är lätt att bli förargad på Sierra Leone eller Guinea Bissau, men mycket svårare att säga sanningen om det som händer i Kina i dag: ett grymt förtryck av all slags opposition, avskaffande av all yttrande- och åsiktsfrihet, domar efter farsartade rättegångar mot de enda företrädarna för en möjlig opposition mot kommunistregimen, som torterar och avrättar sina motståndare. Och vi här fortsätter att ha denna försonliga hållning. Det ser vi också i detta betänkande: trots Raymonds utmärkt goda vilja tycker jag det verkar som att Europa även denna gång visar sig helt underkastat den kommersiella logiken.
Det som har hänt under de sanaste veckorna får inte förbigås med tystnad. Jag tror starkt att om Europa har ett värde, fortfarande har en mening, måste man upphäva sin röst till försvar för respekten för mänskliga rättigheter, framför allt inför starkare länder som självfallet har en ledande roll, såsom är fallet i detta ögonblick med Kina i det asiatiska sammanhanget, och inte bara där. I ljuset av allt detta frågar jag mig om man fortfarande kan tänka sig att dela ut bistånd och subventioner, att ha förbindelser med den som torterar och avrättar sina politiska motståndare. I ljuset av allt detta frågar jag alla er om man inte borde ändra Europaparlamentets och kommissionens förhållningssätt gentemot en blodtörstig och förtryckande regim radikalt.

Barros Moura
Fru ordförande, kära kolleger! Jag vill också skriva under den fempunktsstrategi som kommissionen har föreslagit och som för övrigt redan har fått rådets stöd, vilket går ut på att stödja att Kina i allt högre grad upptas i den internationella ordningen. Här anser jag att Europeiska unionen med hänsyn till våra egna intressen och behovet av att definiera en självständig politik i förhållande till USA, faktiskt borde stödja Kinas inträde i Världshandelsorganisationen, med respekt för de skyldigheter som detta innebär.
Jag konstaterar med glädje att det har skett vissa framsteg i kapitlet om de mänskliga rättigheterna, men jag anser att de ekonomiska och kommersiella intressenas Realpolitik i Europeiska unionen, eller rättare sagt i vissa av Europeiska unionens medlemsstater, inte får förleda oss att tro att Kina redan är en rättsstat, för det är det inte! Vi måste däremot stödja utvecklingen i den riktningen. Men jag anser att vi måste göra seriösa påpekanden för våra kinesiska partner angående försämringen på senare tid av vissa problem med de mänskliga rättigheterna, förföljelse av politiskt oppositionella och etniska och nationella minoriteter, och framför allt vad gäller situationen för lay-off- tvångsarbetarna, utan fackliga rättigheter, utan facklig frihet, utan respekt för strejkrätten.
Därför, herr ordförande, kära kolleger, vill jag specifikt ta upp fallet Macao. Vår föredragande har behandlat detta bra, eftersom han har förstått områdets specifika karaktär, präglad av dess historia och särskilda egenskaper. Macao kan fungera som en öppen dörr för Kina till väst och till Europeiska unionen och en bro mellan Europa med sin mångfald, och Kina.
Därför, herr ordförande, anser jag att Europeiska unionen mycket uppmärksamt, med samma krav som för Hongkong, måste följa Macaos överlämnande till kinesisk överhöghet - i slutet av detta år -, för att stödja tillämpningen av principen " ett land, två system" . Det återstår fortfarande många problem att lösa inom kapitlet om grundläggande rättigheter och friheter, nationalitet, garantier för att Kina kommer att respektera det redan befintliga förbudet mot dödsstraff, religionsfriheten, föreningsfriheten, bestämmelserna angående områdets två officiella språk - kinesiska och portugisiska - samt behovet av att så snart som möjligt fastställa ett oberoende rättssystem, det vill säga med en lokal högsta domstol.
Jag menar att Europeiska unionen kan stödja utvecklingen av det civila samhället på området. Jag ber kommissionen att med Hongkong som exempel utforma ett meddelande om de framtida förbindelserna mellan Europeiska unionen och Macao, och samtidigt framställa regelbundna rapporter om situationen. Jag noterar också att den aktuella delegationen för Hongkong inte har lyckats ta ansvaret att företräda Europeiska unionen också i Macao. Jag ber kommissionären om en förklaring angående denna oacceptabla attityd från Europeiska unionens delegation för Hongkong, vilken tycks ovetande om att den också har till uppgift att företräda Macao.

Porto
Fru ordförande! Utvecklingen av ett omfattande partnerskap med Kina är välkommen i alla delar, för våra intressen, för det landets intresse och utan tvivel också för världsfreden och världens välfärd, vilket på vederbörligt sätt har understrukits i kommissionens meddelande och i Bernard-Raymonds betänkande, och vi gratulerar därför till dessa.
Inom denna ram måste vi förstå den mycket speciella betydelsen i punkt A-5 i meddelandet och punkt 41 i resolutionsförslaget som vi skall godkänna, och som uttrycker önskan om ett korrekt överlämnande av överhögheten för Macao till Kina. Detta måste ske till förmån för dess befolkning och för Kina, som har mycket att tjäna på att det där finns ett blomstrande och demokratiskt samhälle och ännu en port till resten av världen.
Men Macaos roll är också ett prioriterat intresse för Europeiska unionen, en roll som är fullständigt oavhängigt av Hongkongs roll, vilket precis har nämnts. Alternativet till en förbindelse med oss är för övrigt säkerligen inte en förbindelse med Hongkong, vilket Macaos invånare har rätt att inte vilja ha, då de fruktar den sekundära plats de därigenom skulle få och den reella risken att försvinna, utan egen röst, i det stora kinesiska territoriet.
Macao har alltså en egen identitet och ligger i ett mycket annorlunda område i Kina, varför våra möjligheter till närmande fördubblas. Det handlar om identitet och möjligheter som fram till nu har motiverat världshandelsorganisationens närvaro i området, och genomförandet av ett handels- och samarbetsavtal mellan Europeiska unionen och Macao, något som inte fanns med Hongkong, och som måste bevaras efter överlämnandet. Det finns alltså en öppen väg som det skulle vara naivt att förspilla. Ett klart steg mot att upprätthålla och fördjupa den är ett omedelbart införande av en egen representation i Macao, med låga kostnader, som områdets myndigheter säkerligen kommer att vilja dela med oss. Jag vill fråga kommissionären om ni har för avsikt att ta något steg i denna riktning?

Brittan
Fru ordförande! Det gläder mig att få möjligheten att besvara Bernard-Raymonds balanserade och mycket förnuftiga betänkande. Det gläder mig att se att det i många delar av parlamentet, i synnerhet hos Swoboda, Brinkhorst och Porto, finns ett avsevärt stöd för detta balanserade betänkande. Europeiska unionen har ett stort intresse i att hjälpa till i upprättandet av ett stabilt, välmående och öppet Kina som ansluter sig till politisk pluralism, fri marknad, rättssäkerhet och som bidrar till byggandet av en säker internationell ordning. För sådana som Depuis falang som anser att vi inte har varit tillräckligt stränga i fråga om situationen med de mänskliga rättigheterna, eller till Ephremidis som har en helt annan inställning till saker och ting, måste jag säga att jag inte anser att de har lagt fram något riktigt alternativ.
Det grundläggande i vår inställning är att den är långsiktig. Den måste fullföljas både i goda och i dåliga tider, såvida det inte sker en grundläggande förändring av situationen. Det råder inget tvivel om att situationen i Kina idag, både ekonomiskt och politiskt sett, är mindre hoppfull än vad den var för bara ett år sedan. Jag anser inte att detta är en anledning till att i grunden förändra den inställning vi följt, eller den som rekommenderades av Bernard-Raymond både i hans anförande och i hans betänkande.
Antagandet av betänkandet är tidsenligt. Under premiärminister Zhu Rongjis styre har Kina påbörjat en rad ekonomiska nyckelreformer. Mot bakgrund av Asienkrisen kommer dessa reformer emellertid med stor sannolikhet att hamna under press det kommande året allt eftersom den ekonomiska tillväxten saktas ned. De senaste händelserna i Kina har också givit upphov till allvarlig oro med hänsyn till respekten för mänskliga rättigheter. Under dessa omständigheter är det viktigt - rent av grundläggande - för oss att sända rätt signaler till Kina. Vårt meddelande ställde upp ett antal grundläggande mål.
Först och främst vill vi ytterligare engagera Kina i den internationella gemenskapen genom en förnyad politisk dialog. Under det senaste årtiondet har Kina tagit några välkomna steg vad beträffar vapenkontroll, icke-spridning av kärnvapen, bevarandet av miljön på jorden, bekämpande av internationell brottslighet och droghandel. Vi bör bygga på Kinas önskan att erkännas som en ansvarig aktör på världsscenen och utveckla en dialog om världsfrågor av gemensamt intresse. Historien utvisar att detta kan ge upphov till praktiska resultat och inte bara är en fruktlös dröm.
För det andra måste vi ytterligare införliva Kina i världsekonomin genom att i en större utsträckning få med dem i världshandelssystemet och genom att stödja processen för ekonomisk och social reform som är under utveckling. Kina är den snabbast växande marknaden för europeiska varor och tjänster. Det ligger med säkerhet i vårt intresse att i en större utsträckning få med dem i världsekonomin. Tillgången till denna marknad är alltför restriktiv. Vi vill dock inte vidta motåtgärder genom att skapa en självutplånande protektionistisk rundgång. Tvärtom kommer den europeiska marknadens öppenhet att utgöra vårt bästa bidrag för att hjälpa Kina att konfrontera den pågående Asienkrisen, men vi fortsätter vårt åtagande att ytterligare öppna marknader, inklusive den kinesiska. På förslaget att Kina bör gå med i WTO, är svaret ja, men på kommersiellt meningsfulla villkor, genom att komma överens om öppnandet av dess ekonomi. Detta är lämpligt med hänsyn till landets storlek och tillstånd vad beträffar ekonomisk utveckling.
Jag ber inte om ursäkt för att jag hänvisar till frågan om storlek. Det är fallet att i ett land av Kinas storlek - och detta kommer inte att försvinna, och det kommer inte att förändras p.g.a. att vi säger styggare saker för att få igenom stygga beslut - det endast är genom att vara ärligt engagerade ekonomiskt och politiskt, genom att vara uppriktiga och öppna som vi kan ha en möjlighet att få till stånd en förändring i landet. Europeiska unionen går in för att stödja Kina i dess övergång till ett öppet samhälle som grundar sig på rättssäkerhet och fullständig respekt för mänskliga rättigheter. Vi är naturligtvis inte tillfredställda med den nuvarande situationen i Kina. Vi har valt en pragmatisk och resultatinriktad ståndpunkt i frågan i och med vilken vi utmanar de kinesiska myndigheterna i frågor och händelser som är av vikt för oss, som den senaste mängden av rättegångar mot och anhållanden av dissidenter. Vi håller inte tyst om dessa frågor, men samtidigt utvidgar vi våra områden för samarbete. Båda sidorna av denna politik är nödvändiga.
Dialogen om mänskliga rättigheter har varit användbar, men vi har klargjort ordentligt för de kinesiska myndigheterna att vi nu är tvungna att uppnå särskilda och påtagliga framsteg för att upprätthålla trovärdigheten av denna dialog. Det sägs att den senaste utvecklingen i Kina har understrukit detta behov. Vi har begärt frisläppande av de dissidenter som fängslats efter den senaste tidens hårdare kontroll och denna fråga kommer att fortsätta att stå på vår dagordning tills dessa dissidenter blir frisläppta.
Det viktigaste av allt är att vi har klargjort för de kinesiska myndigheterna att vi kommer att fastställa referenspunkter genom vilka dialogens framsteg kan bedömas. Denna uppfinning kommer att säkerställa att de påtryckningar och den fart som är nödvändig för dialogen upprätthålls. Den fråga som uppstår är: Vilken sorts påtryckningar? Den sort som vi kommer att sträva efter innehåller följande krav: Först och främst behöver vi mer detaljerad information om politiska fångar, deras antal, de anklagelser för vilka de dömts, deras hälsotillstånd tillika med möjligheten att komma i kontakt med vissa fångar för företrädare för Europa och för icke-statliga organisationer.
För det andra vill vi se att man vidtar speciella åtgärder för att förbättra fängelseförhållandena och reformerar det straffrättsliga systemet, inklusive villkoren för överklagande och möjlighet till domstolskontroll i linje med den internationella standarden. Den sista punkten är speciellt relevant med hänsyn till dödsstraffet och situationen för dissidenter som åtalats för s.k. kontrarevolutionära brott.
För det tredje vill vi se referenspunkter för framsteg i avseende på ratificeringen av Förenta nationernas konventioner för mänskliga rättigheter som inbegriper uppföljande av Mary Robinsons besök och ett närmare samarbete med Europeiska unionen inom dialogen för mänskliga rättigheter.
För det fjärde finns det en annan kategori av referenspunkter som hänför sig till etniska minoriteter, speciellt dem som finns i Tibet. Dessa inbegriper en lång rad frågor såsom genomblickbarheten av demografisk information, det fria användandet av det tibetanska språket tillsammans med öppen och tydlig information om påstådda tilldragelser som inbegriper etniska minoritetsgrupper och dissidenter.
Oavsett de senaste meningsskiljaktigheterna vad beträffar mänskliga rättigheter, hoppas jag att ni håller med om att den europeiska politiken gentemot Kina, vilken också har exemplifierats genom kommissionens meddelande och Bernard-Reymonds betänkande, har gjort väsentliga framsteg i rätt riktning under de senaste åren. Det uppmuntrar mig att se att vårt meddelande och ert betänkande till stora delar överensstämmer. Detta gäller även för Hong Kong. Jag är ledsen över att jag inte kan lova ett tidigt igångsättande med en delegation till Macao. Vi har stora svårigheter att få de resurser och det stöd vi behöver för de delegationer vi vill sätta igång. Vi kommer naturligtvis att undersöka de specifika förslag som gjorts i betänkandet och införliva dem i så stor utsträckning som möjligt på alla väsentliga punkter i våra relationer till Kina.
Den utmaning det innebär att utveckla en mångsidig och stadig relation mellan Kina och Europeiska unionen är en av nästa århundrades stora geo-strategiska utmaningar. Jag anser att vi har lagt en solid grund för att låta den framtida Europeiska unionen anta så avgörande utmaningar under nästa århundrade och att vi skall stå fast vid vår inställning och vara ståndaktiga i våra argument men balanserade i vår politik.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Brittan!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Regionalpolitik och konkurrenspolitik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0412/98 av Azzolini för utskottet för regionalpolitik om meddelandet från kommissionen till medlemsstaterna om regionalpolitiken och konkurrenspolitiken (KOM (98)0673 - C4-0247/98), -A4-0421/98 av Riis-Jørgensen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens XXVII: e rapport om konkurrenspolitiken - 1997 (SEK(98)0636 - C4-0379/98).
Azzolini
Fru ordförande, fru kommissionär! Jag är speciellt glad åt att just " min" kommissionär, fru Wulf-Mathies, är närvarande i denna kammare, framför allt på grund av det jag skall säga i medvetande om att hon förstår mig och lyssnar på mig.
Jag måste tacka mitt utskott - utskottet för regionalpolitik - för att jag efter två år, 1997, fick mig anförtrott detta betänkande om " Konkurrenspolitik och regionalpolitik, statligt stöd" . Det från 1997 gällde " Politik för sammanhållning och kultur, ett bidrag till sysselsättningen" : två mycket viktiga ämnen som definitivt har ett mervärde i Europa jämfört med andra ämnen, som ändå har utvecklats i denna kammare av framstående kollegor på ett fulländat och intressant sätt.
Jag måste understryka att kommissionär Wulf-Mathies mycket väl vet vilka svårigheter somliga medlemsländer har vad gäller att ta åt sig direktiv, normer och förordningar, och alltså är det inte okänt för de flesta, för de initierade att av hela 15 stater i unionen bara fem inalles har haft och har systematiska angreppssätt på gemenskapens regelverk. Detta innebär att det i grunden existerar en metodisk brist på kultur. Såsom kommissionär Wulf-Mathies många gånger har sagt oss i utskottet behövs det kommunikation, mycket kommunikation, men i förenklade ordalag skulle jag vilja säga: förenklade eftersom vissa medlemsländer, uppenbarligen enligt denna logik av icke-förståelse, fortsätter att streta emot, trots att de inte har befogenheten att göra det.
Jag vill inte, som italiensk föredragande, begränsa denna kritik till mitt land, men det är bedrövligt att se att vissa medlemsländer som ändå skulle kunna dra nytta av de välgörande effekterna av att tillhöra unionen, sedan, vid det slutliga bokslutet har gjort av med kanske 52 procent när allt går oss väl - och enligt mig går det inte oss väl - vilket visar att det finns en obalans mellan enheten " union" och periferin " medlemsländer" . Då måste jag, som en objektiv förutsättning, uppmana oss alla att reflektera över denna aspekt. Detta borde dock vara en icke marginell aspekt om det är sant, vilket det är, att unionens främsta mål är politiken för ekonomisk och - understryker jag - social sammanhållning.
Efter att ha sagt detta måste jag också hålla med om att konkurrensreglerna måste utgöra garantier för att den inre marknaden fungerar på ett korrekt och öppet sätt och att undantagen från den fria konkurrensen, som representeras av de andra staterna, rättfärdigas bara just av nödvändigheten att bibehålla och stärka den ekonomiska och sociala sammanhållning som jag nyss pratade om.
Jag håller med om det kommissionen som hävdar om multisektoriell reglering av regionalstödet till stora investeringsprojekt, när man vill begränsa detta slags stöd till bara de projekt som har hög kapitalintensitet som, utan att orsaka allvarlig snedvridning av konkurrensen, medför en obestridlig effekt på regional nivå eftersom de är äkta källor till direkt och indirekt sysselsättning.
Uppmaningen är dock att detta förfarande, som för närvarande är på försöksstadiet, i framtiden - i en snar framtid, inte avlägsen fru kommissionär - skall kunna utvidgas till de känsliga sektorer som fortfarande styrs av särskilda bestämmelser för kontroll av de statliga stöden: jag tänker på sådana sektorer som varvsindustrin, bilindustrin, stålindustrin och textilindustrin, vilka alla är stora krisområden och som behöver komma fram till ett tillstånd med social och ekonomisk sammanhållning till och med före andra. Ändå måste jag påpeka att vissa åtgärder, såsom de som rör stödens maximala storlek i mål 1 och 2-regionerna, verkar för stränga. På samma sätt måste åtgärderna om konkurrensen tillämpas med hänsyn till att det är nödvändigt att stärka denna sammanhållning, just för att undvika att vissa skattemässiga åtgärder dyker upp som ersättning, vilka ovillkorligen är skadliga för den inre marknaden men som, på grund av den brist på kultur jag nämnde nyss, många medlemsländer hemfaller till att anta.
Till detta betänkande har jag av kollegorna mottagit tjugofem ändringsförslag, - jag tackar för detta. Jag måste säga att jag är klart positiv till några av dem, men inte till andra, just eftersom jag skulle vilja ge kommissionen en stark signal om att jag helt instämmer i att detta meddelande inte får förvrängas till sitt innehåll för att utsättas för " interferenser" av annat slag, vilka blivit omdebatterade i andra sammanhang.
Jag måste påtala för dessa kollegor att det inte är en ohövlighet gentemot dem utan just en vilja att förbli bunden vid kraven i ett betänkande som uppskattar kommissionens meddelande och som, med samma allvar och samma stränghet, uppmanar kommissionen att ta till sig dessa våra maningar. Jag förlitar mig på att detta sker framför allt eftersom det i dag, strax efter den prövning då de två organen kommission och parlament upplevde ett ögonblick av stor spänning under förra sammanträdet i Strasbourg, i uppmaningen till samma kommission ligger att ha en större uppmärksamhet framför allt på den sociala sammanhållningen, efter det att den ekonomiska uppenbarligen har kommit igång väl. Det är därför jag ber att kommissionen inte bara skall fortsätta sitt arbete på ett målmedvetet sätt utan att den skall göra det med vederbörlig hänsyn till det parlamentet ger den vittnesbörd om vid alla tillfällen.

Riis-Jørgensen
Fru ordförande! Jag är så privilegierad att jag blivit vald till föredragande för konkurrensbetänkandet för andra gången under den tid jag har suttit i parlamentet. Jag vill börja med att berömma kommissionen för ett bra arbete inom det konkurrenspolitiska området. Det har varit ett nöje att samarbeta med kommissionären, och jag tycker att vi har haft ett fantastiskt samarbete mellan kommissionären och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Jag kommer under mitt inlägg att koncentrera mig på de fem förslag till förbättringar som jag pekat på i mitt betänkande, och jag ser fram emot att höra kommissionärens kommentarer.
Det första handlar om demokratisk kontroll inom konkurrenspolitiken. I mitt första betänkande föreslog vi ett bestämt förfarande, där kommissionären kommer till ekonomiutskottet varje kvartal och redogör för politiken på konkurrensområdet. Vi har varit mycket nöjda med detta, och det har fungerat mycket tillfredsställande. Vi vill nu från utskottets sida skapa ett fast och mer standardiserat förfarande. Enligt detta förfarande ställs samma krav, men det har ingåtts på ett mer formellt sätt mellan utskottet, parlamentet och kommissionären.
Den andra punkten rör de små och medelstora företagen, som ju är mycket viktiga när vi diskuterar konkurrenspolitik. Det är viktigt för utskottet är att se till att de små och medelstora företagen kan överblicka sin rättsliga situation; att de själva kan se om de befinner sig på den ena eller andra sidan av konkurrensbestämmelserna. Med andra ord: om de bryter mot konkurrensbestämmelserna eller inte. Jag är själv jurist till yrket, men jag har inget emot om de små och medelstora företagen slipper att betala för mycket till jurister som skall hjälpa dem att klargöra om de bryter mot EG: s bestämmelser. Jag uppmanar därför kommissionen att lägga fram ett förslag till, eller riktlinjer för, hur man använder det så kallade de minimis- meddelandet. Detta har jag behandlat i punkt 10.
Den tredje punkten rör också de små och medelstora företagen. Det är punkt 15 i mitt betänkande. Det handlar återigen om frågan hur de små och medelstora företagen kan säkerställa att de följer EG: s bestämmelser. Även här vill jag att kommissionen offentliggör riktlinjer och kriterier för vad som kan anses vara den relevanta marknaden, och hur man definierar den relevanta marknaden. Detta var alltså de två punkter som rörde de små och medelstora företagen.
Så gäller det statsstöd. Jag vet att kommissionären är överens med utskottet om att statsstödet är allt för stort i Europa. Vad kan vi göra åt det? Vi måste alltid komma ihåg att det är medlemsstaterna som betalar ut pengarna. Det är alltså inte EU som betalar ut pengarna, utan det är medlemsstaterna som är skurkarna. Jag menar att det är viktigt att parlamentet allierar sig med kommissionen i kampen mot statsstödet. Utskottets försvar är att vi gör det mer öppet, så att tredje man kan se storleken på statsstödet. Jag föreslår att man skapar ett register där man offentliggör storleken på statsstödet, och att detta register läggs in under kommissionens hemsida på Internet, så att alla utan problem kan se storleken på statsstödet och dess syfte, inklusive det statsstöd som betalas ut enligt det man kallar gruppundantagssystemet, så att allt statsstöd, oavsett om det kommer på kommissionens bord eller bara sker i nationalstaterna, blir offentliggjort. Det är nämligen viktigt för det enskilda företaget - litet som stort - att det kan undersöka om det utsätts för snedvriden konkurrens. Då hjälper tillgång via Internet till, genom att det aktuella företaget på detta sätt självt kan kontrollera statsstödets storlek och till på köpet - hoppas jag - får möjlighet att klaga till kommissionen - också via Internet.
Jag har ytterligare ett förslag rörande statsstödet. Jag har blivit inspirerad av kommissionären för den inre marknaden, Mario Monti, som just för den inre marknaden gjort en resultattavla, ett så kallat scoreboard , där man anslår the good guys och the bad guys på den inre marknaden. Skulle vi inte kunna göra samma sak, och alltså upprätta en lista över the good boys och the bad boys ( eller girls) på statsstödsområdet?
Det var dessa förslag jag hade till en förbättring av konkurrenssituationen och några instrument som skall bidra till att vi kan få större öppenhet, större genomblickbarhet, men också större rättssäkerhet för små och medelstora företag. Jag hoppas verkligen att kommissionären vill föra samtal med oss om dessa förslag. Än en gång ett stort tack till Karel van Miert för den uppriktighet och den entusiasm han visar när han tillvaratar Europas intressen i dessa frågor, och jag vill tacka honom för en fantastisk insats genom att stoppa rörkartellen i Danmark och i Europa, och därmed skapa fria och låga priser för konsumenterna; för de är ju till sist den viktigaste målgruppen för konkurrenspolitiken. Vad det handlar om är att konsumenterna skall få lägre priser och bättre kvalitet för sina pengar.

Sierra González
Fru ordförande! Som föredragande för kommissionens XXVII: e meddelande om konkurrenspolitik bör jag nog inleda med att säga att gemenskapens konkurrenspolitik alltmer inriktas mot såväl större öppenhet som, juridiskt sett, en effektivare och bättre förvaltning. Detta är utan tvekan ett resultat av en större decentralisering av vissa behörighetsnormer till förmån för behöriga nationella myndigheter samt en reducering av onödiga kungörelser. Fortsätter vi på den här banan kommer det med största säkerhet att gynna effektiviteten och öppenheten. Målet med en decentralisering hindras kraftigt av det faktum att vissa medlemsländer saknar en lagstiftning som berättigar dem att tillämpa gemenskapslagstiftningen eller att den nationella rättspraxisen inte tillåter dem att direkt tillämpa den.
Till dessa rättsordningskonflikter kan också andra lika viktiga konflikter i fråga om statligt stöd läggas, där rättsskyddet begränasa beroende på om man tillämpar den nationella lagstiftningen eller gemenskapslagstiftningen. Företag och enskilda kan därmed med stöd av artikel 85 och 86 i förordningen åtnjuta ett större rättsskydd och följaktligen lättare överklaga i enlighet med sin nationella rätt än vad man kunde göra med stöd av artikel 92 och 94 i förordningen. Man har inte fastställt vilken rättsordning som i första hand skall tillämpas i de här fallen. En situation som ännu är olöst, en situation som ger upphov till konflikter.
Till sist vill jag påpeka att det förfarande man har använt sig av för att kontrollera statliga regionala stöd borde underställas den ovillkorliga ekonomiska och sociala sammanhållningen samt att man i metoden för fastställandet av resurser borde integrera det juridiska begreppet ultraperiferi.

McCarthy
Herr ordförande! Azzolinibetänkandet om kommissionens meddelande till medlemsstaterna om regionalpolitik och konkurrenspolitik kommer vid en mycket lämplig tidpunkt, bara några månader innan medlemsstaterna förväntas överlämna sin lista på statsstödsområden till GD IV och vid en tidpunkt då stora beslut skall fattas av medlemsstaterna om framtida fördelning av strukturfonderna för både mål 1 och mål 2. Låt oss hoppas att detta kommer att ske på toppmötet i Berlin i mars.
Jag tänker i denna debatt begränsa mina kommentarer till frågan om sammanhållning och kopplingen mellan regionalpolitik och konkurrenspolitik Vi vet att det nu är koncentration som är viktigt både för gemenskapens konkurrenspolitik och naturligtvis vad beträffar strukturfondsstöd. Naturligtvis är sammanhållning i kommissionens meddelande ett uttryckligt mål. Vi stöder dessa principer, vi stöder sammanhållning och överensstämmelse. Kanske skiljer vi oss beträffande hur denna sammanhållning skall åstadkommas och hur vi i realiteten säkerställer ett visst mått av flexibilitet vad beträffar dessa frågor. Jag måste säga att det är litet tråkigt att man i några av ändringsförslagen till detta betänkande tycks söka efter undantag för olika områden i enlighet med artikel 92.3 a och försöker enligt min åsikt säkerställa att de bakvägen uppnår mål 1-status. Min grupp kommer inte att rösta för dessa specifika ändringsförslag. Man har bett parlamentet att ta hänsyn till behovet av en sådan sammanhållning och vi ställer oss positiva till säkerställandet av bättre sammanhållning. Detta uttrycks tydligt i artikel 92.3 a, mål 1-områden, och man vidhåller starkt denna princip på detta område. Det är trots detta nödvändigt att kommissionen i sina förslag uppmärksammar, vilket också görs i meddelandet från kommissionen, jag citerar " att medlemsstaterna måste ha ett manöverutrymme för att kunna uppnå de regionalpolitiska mål som hänför sig till deras specifika situation utöver de områden som gemensamt valts ut för gemenskapens syften och regionalpolitik. Kommissionen är medveten om att medlemsstaterna utvecklar olika mål och syften för nationellt och regionalpolitiskt stöd. Vi måste acceptera dessa olikheter och finna en balans mellan olikheterna och uppnå en sammanhållning" .
I fråga om de områden som omfattas av artikel 92.3 c är när det gäller sammanhållning och överensstämmelse något restriktiv och låt mig berätta vad detta beror på. Den tidsplan som medlemsländerna har för att överlämna sina listor till GD IV förutbestämmer tänkbara mål 2-områden på listan över framtida strukturfonder. Jag kommer att ge er ett mycket bra exempel på detta: i samband med reformerna 1994 och 1999 överlämnade den dåvarande konservativa regeringen en lista till GD IV i hopp om att dessa områden automatiskt skulle bli mål 2-områden. Det gläder mig att kunna säga att labourkommissionären Bruce Millan upptäckte detta och klargjorde ordentligt det faktum att det inte fanns någon möjlighet att dessa områden skulle bli berättigade till det europeiska mål 2 som områden som är i behov av ekonomisk och social sammanhållning. Detta är orsaken till att vi behöver en sådan flexibilitet, och vi anser faktiskt inte att de behöver finnas på samma lista, inte ens med det mått av flexibilitet som kommissionen har föreslagit. På sätt och vis har detta meddelande från kommissionen som blivit överspelat av flera händelser och det gläder mig att se att i veckan har det sunda förnuftet segrat i rådet (allmänna frågor).
Jag anser att det är betydelsefullt att vi har haft denna debatt. Jag anser att medlemsstaterna måste ta itu med det faktum att det måste finnas en ökad sammanhållning men att vi behöver flexibilitet för att säkerställa att de rätta områdena får statligt stöd och mål 2-status. I denna mening är tiden för förändring och koncentration kommen men kommissionen bör inte komplicera eller införa ytterligare restriktioner som tvingar till integration av dessa områden genom normativa mekanismer. Det är klokt av kommissionen att ha valt en väg som tillåter ett visst mått av handlingsfrihet och på så sätt försöker uppmuntra medlemsstaterna i deras försök att göra dessa listor mer överensstämmande.

Hatzidakis
Fru ordförande! Jag kommer att tala om Azzolinis betänkande som medlem av utskottet för regionalpolitik. Jag vill uppriktigt gratulera honom till hans insats. Hans arbete har varit utomordentligt svårt, eftersom det har funnits motstridiga intressen. Att frågan om statliga stöd är en omstridd fråga, tror jag inte att jag behöver förklara.
Jag vill vidare gratulera kommissionen till dess - i stort sett - modiga ställningstagande i den här frågan. Medlemsländernas bidrag till olika regioner inom länderna kan förvisso medföra en snedvridning av konkurrensen, vilket således kan förhindra att den inre marknaden fungerar på ett effektivt sätt. Grundprincipen bör därför vara att nationella statliga stöd, utanför de områden som stöds av strukturfonderna, skall tillåtas endast i undantagsfall, när det är motiverat av hänsyn till målet om ekonomisk och social sammanhållning. I denna bemärkelse behövs det bättre samordning och överensstämmelse mellan Europeiska unionens konkurrenspolitik och dess regionalpolitik.
Följaktligen instämmer jag i kommissionens åsikt att man bör minska antalet områden som kan komma i fråga för gemenskapsbidrag genom att från dagens 51 procent av befolkningen sänka gränsen till 35-40 procent. En sådan minskning överensstämmer helt med motsvarande minskning av den befolkningsandel som kommer att vara berättigad till strukturstöd i framtiden.
Jag håller också med om att kriterierna för de statliga stöden bör stämma överens med dem som gäller för gemenskapsbidragen. Jag vill dock ge uttryck för mina betänkligheter mot att begränsa de tillåtna statsstöden i mål 1-regionerna till 50 procents samfinansiering för de regioner vilkas BNP understiger 60 procent av genomsnittet i gemenskapen, och till 40 procent för de regioner vilkas BNP överstiger 60 procent av genomsnittet i gemenskapen.
Vi får heller inte glömma att även om 66 procent av de statliga stöden går till de minst utvecklade regionerna, har vissa rika medlemsländer så betydande ekonomiska resurser att de kan ge stöd till regioner som visserligen tillhör de minst utvecklade inom ett visst land, men som inte ingår i Europeiska unionens mest eftersatta områden. Detta strider naturligtvis mot principerna om konkurrens, men det motverkar också strävan efter ekonomisk och social sammanhållning. Det betyder nämligen att de redan rika rgionerna blir ännu rikare, vilket leder till ökande klyftor mellan Europeiska unionens mest utvecklade och dess minst utvecklade områden.

Vallvé
Fru ordförande, ärade kommisionär! Först och främst vill jag tacka Azzolini för ett väl genomfört arbete, enligt min mening är detta nämligen en komplicerad fråga. Vi talar här om behörighet och i den meningen bör förbudet för statligt stöd vara garant för den fria marknadens sätt att fungera. Därför måste såväl statliga som regionala stöd regleras i de länder som har regioner med behörighet att bevilja detta stöd. En avgränsning av områden där statligt stöd är möjligt - något som fastställs i artikel 92.3 a och c i förordningen - bör överensstämma med de statliga stödet i mål 1- och mål 2-områdena.
Konkret skall jag här kommentera de sistnämnda mål 2-områdena, de så kallade " utvecklingsområdena" . De statliga stödet bör ha effekt på dessa utvecklingsområden: områden där jordbruket förändras, områden med liten folktäthet, med utflyttningsproblem och en föråldrad befolkning. Där bör statliga stöd vara möjliga.
En annan typ av utvecklingsområden är dem som drabbats av en industriell kris, områden som behöver en industriell omdaning där arbetslösheten är hög och blir allt högre.
De statliga stöden är viktiga som komplement och garant för en bättre ekonomisk och social sammanhållning och för en bättre territoriell sammanhållning där detta tillämpas.
Jag vill inte sluta mitt anförande utan att ge mitt stöd åt det som ledamot Riis-Jørgensen sade om nödvändig öppenhet när det gäller dessa stöd. Stöd skall ges, menar jag, men stor öppenhet måste visas där de beviljas och man måste veta att de är stöd som aldrig kan skada den fria konkurrensen och den inom Europeiska unionen rådande inre marknaden.

Novo
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Den viktiga fråga som har lyfts fram i detta dokument från kommissionen gäller att ta reda på om det offentliga stödet, statligt eller regionalt, skall vara territoriellt begränsat och skall acceptera, såsom kommissionen föreslår, en tilltagande och nästan oundviklig sammanblandning mellan kartor för regioner i mål 1 och 2 och kartan för regioner som är tänkbara för offentligt stöd. Vi anser inte att detta perspektiv är riktigt, eftersom de offentliga stöden enligt vår åsikt skall vara tillåtna när det gäller den sociala hållbarheten för vissa sektorer, av sysselsättningsskäl och av andra skäl, när det gäller problem angående den ekonomiska och sociala sammanhållningen, oberoende av den territoriella lokalisering det gäller. Former för kontroll och uppföljning kommer att vara tillåtna och nödvändiga för att undvika missbruk och fenomen som illojal konkurrens, vilket inte får sammanblandas med eller innebära ett allmänt hinder för de offentliga stödens existens när de gäller de avsikter som har nämnts.
Azzolinis betänkande - jag vill passa på att gratulera vår kollega till det - tar, enligt vår åsikt, inte upp denna fråga på ett klart och djupgående sätt. Det behandlar dock på ett tillräckligt sätt behovet att göra besluten flexiblare utifrån de konkreta regionala verkligheterna. Det finns ändringsförslag som, om de godkänns - och vi stöder dessa -, fördjupar och höjer nivåerna och omfattningen av en sådan flexibilitet.
Emellertid framhävs i Azzolinis betänkande, för de mest eftersläpade regionerna, av uppenbara ekonomiska och sociala sammanhållningsskäl, inkluderandet inom ramen av möjligheterna till offentligt stöd till de områden som kommer att gå in i avvecklingsfasen inom nästa ram för gemenskapsstöd, och förkastande av kommissionens förslag om en betydande minskning av de beviljade offentliga stöden till regioner och sektorer som behöver dem och som omfattas av dem.
Slutligen kan vi, som något positivt, notera omnämnandet av behovet uppföljning och kontroll av de offentliga stöden som beviljas transnationella företag för att hindra deras omlokalisering och hindra att dessa företag utnyttjar fördelarna med de offentliga stöden utan att bygga upp någon långsiktig regional ekonomisk verksamhet.

Baggioni
Fru ordförande, kära kolleger, regionalpolitiken och konkurrenspolitiken följer mål som inte har samma syfte. Konkurrenspolitiken grundas på principen om förbud för statliga stöd till företagen, med undantagen i artikel 92.3 a och c som innebär en inskränkning av den fria konkurrensen på den inre marknaden. Regionalpolitiken i sin tur grundas på solidariskt stöd för regional utveckling genom en återutdelning från gemenskapsbudgeten och visar sig genom ekonomiskt stöd till samtliga socioekonomiska aktörers projekt i en region, bland vilka företagen finns, men minoritärt.
Även om det är önskvärt med ett stärkande av sammanhållningen får vi ändå inte låta bli att skilja på de båda områdesindelningarna när diagnostiken för vissa territorier visar att det skulle vara bra för dem. Staterna bör behålla friheten att fastställa sin egen politik för företagsutveckling därför att en perfekt placering över regionalpolitiken skulle avskaffa områdesindelningens specifika prägel för regionalstöd och dess problematik i fråga om regionalplanering.
Valet av sammanhållningsnivå bör vara staternas bedömning som under alla omständigheter behåller ansvaret att lägga fram de förslag till kommissionen som kommer att förhandlas. Det är också lämpligt att påpeka för kommissionen att dessa förslag, som syftar till att starkt inskränka de tillåtna stödens omfattning och varaktighet enligt artikel 92.3, riskerar att skada vissa regioner som fortfarande är känsliga, i synnerhet, som nyss nämnts, de regioner som kommer att omfattas av en period av phasing out.
Jag vill slutligen högtidligt be kommissionen att se över möjligheten att i förteckningen över stödregioner enligt artikel 92.3 inbegripa de regioner för vilka Amsterdamfördraget har erkänt ständiga hinder, det vill säga öregioner, inklusive de regioner som inte är stödberättigade enligt mål 1.

Schroedter
Fru ordförande, kära kolleger, fru kommissionär, herr kommissionär! Medlemsstaternas regeringar och även ni, kära kolleger, har inom ramen för Agenda 2000 ständigt poängterat att unionens nya strukturpolitik bör kännetecknas av grundprinciper som koncentration, effektivitet och en administrativ ordning. Jag vill tillägga att även öppenheten måste bli en viktig grundprincip. Kommissionen har lagt fram ett förslag om hur dessa grundprinciper skall tillämpas och om hur det nationella stödet skall utformas så att det överensstämmer med strukturfondernas medel. Det är konsekvent och en förnuftig lösning. Jag hoppas att medlemsstaterna kommer att tillämpa den lika konsekvent.
Innebörden är nämligen den, att det endast är så man kommer att kunna begränsa standardkonkurrensen och missbruket av stöd. Vi kommer också att få konstatera att olika tillståndstider ger medlemsstaterna ett mycket enkelt sätt att motarbeta detta. Därför uppmanar jag kommissionen att ge oss ett svar på hur man kommer att organisera tidsförvaltningen, så att inte detta inträffar.
Jag vill även nämna ett problem som inte tas upp i kommissionen förslag, nämligen problemet med subsidy shopping . Nationella företag kan liksom tidigare okontrollerat utnyttja stöd och skada regioner. Där fattas det något i förslaget. Hur har ni tänkt lösa det?

Raschhofer
Fru ordförande! Förslagen i Agenda 2000 liksom det aktuella betänkandet eftersträvar ett förstärkande av komplementariteten mellan regionalpolitik och konkurrenspolitik. Som argument för detta anförs de politiska områdena som går allt mer i sär, liksom överlappningarna mellan de olika stödkartorna. Men förespråkarna av detta tillvägagångssätt glömmer då att deras strävan efter att de nationella områdena skall sammanfalla med EU: s stödområdeskulisser kommer att medföra inskränkningar i medlemsstaternas och regionernas möjligheter att stödja sina problemområden med egna medel. Därigenom stimuleras politiken med en positiv diskriminering till förmån för de mest missgynnade regionerna.
Genom målsättningen i Agenda 2000, ökad koncentration och överensstämmelse, kommer ändå de relativt framgångsrika regionerna att kraftigt begränsas. Att då även ta bort instrumentet nationellt stöd är inte bara absurt utan strider mot tanken bakom subsidiaritetsprincipen.

García Arias
Fru ordförande! Jag vill tacka såväl föredraganden som kommissionären och dennes avdelning för ett väl genomfört arbete. Konkurrenspolitik uppfattas många gånger av befolkningen som något primärt ekonomiskt, en ram som fastställts av spelreglerna mellan olika företag i en marknadsekonomi. Så är det också. Medborgarna förstår dock inte alltid vad dessa regler betyder för dem som konsumenter och arbetstagare, och framför allt som medborgare, eftersom kontrollen av till exempel befolkningskoncentrationen och de ledande positionerna blir alltmer avgörande för globaliseringen och den nya teknikens utveckling. Detta gäller i första hand för energi- och telekommunikationssektorerna samt för informationssamhället och den audiovisuella industrin där det inte bara en koncentrationstendens finns, utan där företagen alltmer associerar sig med varandra och där finansiella grupperingar kontrollerar de viktigaste besluten.
För oss demokrater är det därför särskilt upprörande och oroväckande att man som generaldirektör för energifrågor inom kommissionen uttalar sig på detta sätt i ett offentligt forum. Uttalandet, som jag vill kommentera, visar i ordets sämsta bemärkelse på ett förkastligt hemlighetsmakeri på Europeiska kommissionens avdelningar i frågor som - precis som jag säger - direkt berör konsumenterna och medborgarna, och som därför - varför inte - offentligt bör debatteras på torget och ges största möjliga offentliga exhibitionism, för att nu använda de ord som Benavides pejorativt använde sig av när han åsyftade mitt lands parlamentariska debatt.
Avdelningar, minsann, som dessa viktiga ekonomiska och strategiska makthavare, som vi ibland eufemistiskt kallar för " lobbies" , har betydligt lättare att närma sig än vad vi som enkla konsumenter eller medborgare har. Det gör ont att säga detta eftersom tjänstemannen är spanjor, men det verkar som om man i fallet med generaldirektören för energi med dunder och brak har svikit principen om neutralitet och objektivitet i hanteringen av de så kallade " övergångskostnaderna" för konkurrens inom den spanska elektricitetssektorn. Kommissionären för energifrågor, som politiskt ansvarig, bör omedelbart återkalla generaldirektörens befogenhet att handha denna dossier , därför att det är andra gången som han gett efter för externa påtryckningar, och därför att man i mitt land starkt betvivlar hans objektivitet och opartiskhet.
Jag kräver inte att den för konkurrenspolitik ansvarige kommissionären, som också kommer att granska ärendet, besvarar min fråga. Jag är nämligen säker på att han rigoröst och objektivt kommer att analysera stödens laglighet och att han har konsumenternas och de små företagens intresse för ögonen, det vill säga de som förhoppningsvis kommer att dra nytta av en fri marknad och en liberalisering och som i det här fallet enhälligt har uttalat sig emot dessa stöd - enligt min mening illegala - som de som nya livegna tvingas betala via elräkningen. De kommer inte bara att få stå för företagens uteblivna vinst under de närmaste 10 eller 15 åren av fri marknad, utan de kommer att göra det på grund av att elektricitetsbolagen juridiskt kan stödja sig på en förmodad rättighet till skadestånd eller kompensation.
Enligt min mening skulle detta vara ett farligt prejudikat för de liberaliserade sektorerna, något som företaget Telefónica, som för inte länge sedan hade monopol på telefonitjänsterna i Spanien, faktiskt har börjat använda som vapen.
Fru ordförande, jag menar att konsumenterna och medborgarna är liberaliseringens slutliga argument. Kan inte Europeiska unionen garantera att det inte blir de som får betala kalaset av en liberaliseringsprocess. så kommer vi som europeiska institutioner alltmer att avlägsna oss från medborgarna.

Rack
Fru ordförande! Jag vill begränsa mitt anförande till två aspekter. Till att börja med mitt oinskränka samtycke till det som under punkterna 17 till 20 i kollegans Azzolinis utmärkta betänkande för första gången har uttalats tydligt: Turismen är bra! För många områden i Europa är turismen livsviktig. Men subventionsturism är dålig, oacceptabel, eftersom ingen varaktig strukturförbättring främjas av detta, utan det bara är en hel massa europeiska pengar som slängs ut och försvinner. När ett företag med omfattande stöd flyttar, lämnar det i regel fler skärvor än nytta efter sig. Därför bör man sätta stopp för dessa dumheter! Kommissionen borde använda sin kollektiva visdom till att finna bra lösningar.
Bra lösningar behövs dessutom - och nu kommer jag in på den andra aspekten jag vill ta upp här - för Agenda 2000 i sin helhet och i synnerhet för strukturreformen. Vi behöver snarast sådana bra lösningar. Vi har knappt två månader på oss enligt det tyska ordförandeskapets senaste tidtabell, och vi måste alla utnyttja tiden. Kommissionen och Europaparlamentet har de senaste månaderna gjort ett bra jobb tillsammans. Nu måste rådet visa att det är i stånd att uppnå enighet. Att jämka femton åsikter i en sådan svår fråga kommer säkert inte att bli lätt. Men rådet måste också visa att det är redo att samarbeta med kommissionen, men även med detta parlament, som hittills på ett mycket ansvarstagande vis har hakat på processen och eftersträvat gemensamma, förnuftiga och sakliga lösningar, men som numera också måste lägga stor vikt vid att bli involverat i de avgörande besluten.
Vi kan inte vänta ytterligare sju år, tills Amsterdamfördragets bestämmelser om samtycke träder i kraft. Vi vill redan nu delta konstruktivt i samtalen.

Gallagher
Herr ordförande! Till att börja med vill jag lyckönska de båda föredragandena till framställningen och naturligtvis även till förberedelserna för deras betänkande. Jag håller naturligtvis med om att den inre marknaden för fri rörlighet av varor, personer och tjänster bör verka på ett rättvist sätt. För att en inre marknad skall fungera, måste alla områden inom Europa på ett effektivt sätt kunna konkurrera på en sådan spelplan.
För närvarande finns det i mitt hemland och inom Europa några områden som hamnat på efterkälken i förhållande till den genomsnittliga ekonomiska prestandan. Det är alldeles rätt och riktigt att de fattiga, missgynnade och perifera delarna av Europa, nämligen mål 1-områdena, även i fortsättningen skall vara berättigade till stöd till de industrier som sätts upp inom dessa områden upp till maxumalt 40 procent, eller naturligtvis ännu högre, om det är nödvändigt. Kommissionen har redan givit ut de nya reviderade riktlinjerna för statligt stöd som har godtagits av unionens 15 medlemsstater. Dessa riktlinjer stadgar att mål 1-områdena skall vara berättigade till stöd åt endogena och inre investeringsföretag som håller på att sättas upp inom dessa områden upp till ett tak på 40 procent. Områden inom unionen som inte omfattas av mål 1 kommer att vara berättigade till industriellt stöd till en gräns på endast 20 procent medan de områden inom unionen som ligger bättre till än genomsnittet inom gemenskapen, endast kommer att vara berättigade till industriellt stöd på upp till 10 procent.
Detta kan kanske verka som orättvis konkurrens, men det är nödvändigt för att få upp de områden som har det sämre ställt till en genomsnittsnivå för unionen. Jag ansluter mig till riktlinjerna för statligt stöd och naturligtvis även till en gynnsam politik för statligt stöd till mål 1-områdena, inklusive min egen valkrets Connaught-Ulster, kommer att kämpa hårt för att säkerställa skapandet av varaktiga och hållbara arbetstillfällen inom området. Det är också viktigt att en sådan politik kompletteras med en större köpkraft i enlighet med Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) för att säkerställa att allt underskott som finns i infrastrukturen i vårt nätverk för transport rättas till inom den närmaste framtiden.

Holm
Herr ordförande! Jag vill tacka Azzolini för ett mycket bra betänkande. När det gäller kommissionens förslag om regionalstöd, så finner jag kommissionens förslag oacceptabelt och absurt. Anledningen är att kommissionen föreslår att endast de områden som får EU-stöd skall vara berättigade till nationellt regionalpolitiskt stöd. Det innebär att kommissionen anser att det skall vara omöjligt för medlemsländer att föra en egen regionalpolitik till gagn för landet och medborgarna. Allt skall i stället centraliseras och styras från EU och Bryssel. Decentralisering och flexibilitet lyser totalt med sin frånvaro. Det handlar inte om att jag är emot att det finns regionalpolitiska stöd, men att på ett sätt se till att det nationella regionalpolitiska stödet slås ut, anser jag vara oacceptabelt.
I Sverige har vi en lång tradition av regionalpolitiska stöd för att åstadkomma en jämnare balans och utjämna de skillnader som finns mellan regioner i Sverige. Det har vi gjort i en anda av solidaritet, och det har kostat betydande finansiella resurser. Det är emellertid värt det, och jag tycker att det är bra att det finns. Kommissionens förslag omöjliggör en sådan ekonomisk och social sammanhållning, vilket vore fel. Jag tycker därför att föredraganden har försökt rätta till de värsta bristerna i kommissionens dokument samt att Macartney har lagt fram bra ändringsförslag som jag kommer att stödja, och som gör betänkandet mycket, mycket bättre.

Moretti
Herr ordförande! Alltför ofta skadar de stränga och teoretiska lagarna för den ekonomiska politiken konkreta verkligheter i den fria konkurrenspolitikens namn. Vi riskerar i denna församling att förpassas till andra rummet och därmed sätta det prioriterade målet för Europaparlamentet om ekonomisk och social sammanhållning på spel . De som blir mest lidande av detta är, som förutsett, de nya mål 2-regionerna och enligt kommissionens plan får kandidatländerna åtnjuta alla förmåner och fördelar. I mål 2 har områden ingrupperats som uppvisar ytterst heterogena egenskaper och behov, men de restriktioner som har tillkännagetts straffar ytterligare våra missgynnade områden och slår negativt och utan åtskillnad mot alla områdena i det nya mål 2, om det så rör sig om stadsområden, industriella områden, landsbygdsområden eller bergsområden eller områden som är beroende av fiskesektorn. Kören av parlamentsledamöter som ber kommissionen att modifiera sina ståndpunkter blir större och större: jag hoppas att den höjda tonläget äntligen lyckas övertyga kommissionen.

Karamanou
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag hoppas att alla förstår att det är nödvändigt med en samordning mellan unionens konkurrenspolitik och dess regionalpolitik, för att alla områden skall ha samma möjligheter till utveckling och för att uppnå ekonomisk och social sammanhållning. Jag hoppas också att alla förstår att det är nödvändigt att den europeiska ekonomin framgångsrikt anpassas till den globala konkurrenssituationen.
En union, som inom sig rymmer enorma skillnader mellan olika områden i fråga om ekonomisk och social utveckling, kan naturligtvis inte vara vare sig trovärdig eller livskraftig och konkurrenskraftig. Den ekonomiska och sociala sammanhållningens politik, ekonomiernas verkliga konvergens, utjämnandet av regionala klyftor, koncentrerade satsningar på de fattigaste områdena i Europa, solidariteten mellan européerna, allt detta är nödvändiga förutsättningar för en utveckling, som blir så mycket effektivare och mera konkurrenskraftig, om den också innebär en rättvis fördelning.
Det är ett faktum att den europeiska regionalpolitken i betydande grad har påskyndat utvecklingen i de områden som präglas av makroekonomisk obalans och låg konkurrenskraft, som t.ex. Grekland. Det finns emellertid fortfarande en betydande regional obalans, som kan tänkas öka, som ett mera allmänt fenomen, inför Ekonomiska och monetära unionen och inför utvidgningen av unionen. Den ekonomiska och sociala smmanhållningens politik innebär en långsiktig och mödosam process som om den skall ge resultat i alla lägen måste vara förenlig med konkurrenspolitiken.
Det är emellertid känt att åtskilliga medlemsstater följer nationella strategier och bedriver en statlig stödpolitik som inte är förenlig med eller samordnad med den europeiska sammanhållningspolitiken för att bekämpa den regionala obalansen. Om man inbegriper alla de horisontella bidragen till branscher och regioner, kan man konstatera att det är de rikaste områdena som skaffar sig de flesta fördelarna, och inte de eftersatta områdena.
Därför anser jag att kommissionens förslag, och i synnerhet den ansvariga kommissionsledamoten Wulf-Mathies' ansträngningar att skapa ett nytt, rättvist och effektivt system för regionala stöd, innebär steg i rätt riktning, som vi stöder. Jag har emellertid en liten reservation när det gäller minskningen av de tillåtna bidragen till mål 1, vilken kan få en negativ effekt på den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Detta påpekas också mycket riktigt och på ett träffande sätt av Azzolini i hans utmärkta betänkande, som jag gratulerar honom till.

Thyssen
Herr ordförande! Kommissionens 27: e rapport om konkurrenspolitiken ger enligt årlig tradition en god översikt över kommissionens vision och konkreta politiska fakta på detta område. En smidigt fungerande inre marknad kan, särskilt nu när euron är på plats, endast förverkligas om konkurrensförhållandena inte bara juridiskt utan också rent faktiskt är lojala, och om företagen verkligen får samma möjligheter.
Kommissionens ingripanden för att garantera den fria konkurrensen på den inre marknaden är således av grundläggande vikt. Kommissionen uträttar ett bra arbete på området, och att besluten ibland är svårsmälta för de av kommissionen tillrättavisade medlemsstaterna fråntar denna sanning ingenting.
Jag skulle vilja gratulera föredraganden, kollega Riis-Jørgensen till det framlagda arbetet. Jag tackar henne för det angenäma och konstruktiva samarbetet, och egentligen kan jag bara säga att det som står i hennes betänkande är vad vi i PPE ville säga i frågan. Jag har alltså egentligen ingenting ytterligare att tillägga.
Jag har bara en fråga till kommissionen, en mycket specifik fråga. EG-domstolen gjorde under loppet av förra året, i juni 1998, i ett mål mot tullombudens nationella råd i Italien bedömningen att utövare av fria yrken är företagare och, som alla andra företagare, underkastade artiklarna 85 och 86 i fördraget. Jag skulle gärna vilja höra från kommissionären om detta uttalande har konsekvenser för samtliga reglementerade fria yrken. PPE anser att man i allmänhetens intresse trots allt måste ta hänsyn till vissa fria yrkens speciella roll. Vi skulle gärna vilja veta vilken vision kommissionen har. Jag kan förstå att jag överrumplar kommissionären litet med detta. Jag antar att jag inte nu här kommer att få något direkt svar på frågan, men det är kanske möjligt skriftligen. Jag ber om ursäkt, herr kommissionär, att jag inte nu väntar på ert svar; det står nämligen en grupp på 100 personer och väntar på mig 50 kilometer härifrån. Jag måste tyvärr omedelbart lämna kammaren.

Hautala
Herr ordförande! Jag tycker att det är mycket viktigt att båda ledamöterna av kommissionen är närvarande här, så att vi samtidigt kan tala om regionalpolitik och konkurrenspolitik och så att vi också kan tala om regionalstöd och statligt stöd. Kommissionen borde effektivisera sitt arbete så att man i fråga om allt offentligt stöd skall kunna iaktta så stor öppenhet som möjligt. I det här avseendet tycker jag inte att det spelar någon roll om det handlar om statliga stöd eller regionalstöd. Man borde skapa en möjlighet för varje medborgare och varje företag att när som helst kunna få veta hur mycket statligt stöd eller regionalstöd som har beviljats till respektive projekt. Man borde upprätta en webbplats på Internet där uppgifterna om allt offentligt stöd skulle samlas om verksamheten och vilken skall vara öppen.
En annan fråga som jag skulle vilja ta upp är det att det är mycket viktigt att företagen verkligen förbinds till regionens utveckling. Det vill säga om ett företag får stöd så måste det stanna inom regionen. Företaget måste stanna där åtminstone i fem år och se till att arbetstillfällena inte försvinner. Det kan inte packa sina väskor direkt efter att ha fått offentligt stöd.

Cellai
Herr ordförande! Otvivelaktigt upplever man ett behov av en strategi som syftar till att bättre samordna regionalpolitiken med konkurrenspolitiken på europeisk nivå. Rådet förutser en minskning av dem andel av unionens befolkning som omfattas av statsstöd av regionala skäl under perioden 2000-20006. Den geografiska koncentrationen är välkommen om den tjänar till att förbättra effektiviteten hos detta slags stöd och att skapa en positiv diskriminering i förhållande till de minst gynnade regionerna, också därför att i dagens läge har 85 procent av de nationella stöden till industriella projekt i regionerna delats ut av de fyra rikaste medlemsländerna och bara 8, 3 procent av de fyra minst utvecklade.
I dessa magra tider vad sysselsättningen anbelangar kan en synergieffekt mellan de statliga stöden och gemenskapens öppna nya vägar och ge nytt hopp: speciellt skulle statsstöd kunna beviljas av regionala skäl för att ge incitament till produktiva investeringar med speciella hänsyn till skapandet av arbetstillfällen som är direkt eller indirekt förknippade med investeringarna. Sedan måste investeringarna i arbetstillfällen behållas i den berörda regionen i minst fem år, så att statsbidragen inte gynnar företagsflyttningar.
Avslutningsvis är jag, trots att jag noterar de riktlinjer kommissionen fastställt, ändå förbryllad över somliga punkter, som jag inte tror gynnar en förbättring av den ekonomiska och sociala sammanhållningen, såsom rätteligen understryks i Azzolinis utmärkta betänkande. Jag syftar på minskningen av regionalstödens maximinivå framför allt för regionerna i det nya mål 2, vars maximistöd reduceras från 30 till 20 eller till och med 10 procent, och i detta fall får dessa regioner mottaga mindre stöd än tidigare.
Förutom detta uppstår också problemet för de mest perifera regionerna och ö-regionerna som till följd av sin svåra geografiska situation och att de av inre skäl är så specifika, redan nu är bland de minst gynnade regionerna inom hela gemenskapens territorium. Såsom valda av de europeiska medborgarna är det vår uppgift att göra oss till talesmän för befolkningen i de minst gynnade områdena och att noga övervaka att den grundläggande principen om ekonomisk och social sammanhållning alltid respekteras i unionens politik.

Read
Herr ordförande! Jag ställer mig upp för att tala om det konkurrensbetänkande som presenterades av min kollega, Riis-Jorgensen, som jag skulle vilja lyckönska vad beträffar kvaliteten på hennes arbete. Jag skulle speciellt vilja berömma punkt 14, där hon ber kommissionen att undersöka orättvis praxis och även punkt 22 som uppmärksammar behovet av större överensstämmelse mellan nationella planer för stöd och konkurrenspolitik. Jag vill speciellt ge mitt stöd till de ändringsförlag som mina kolleger Hendrick och García Arias har ingett som handlar om tänkbart missbruk av dominerande ställning.
Över hela Europeiska unionen ser vi nu hur man slår ihop ägarskapet till de gamla, offentligägda verken: telekommunikationer med sändning av radio och TV, elektricitet med telekommunikationer, järnvägsförbindelser som används som nätverk för telekommunikationer, bränsleföretag som investerar i vatten och särskilt banker som tar större del i dessa allmännyttiga företag. Detta är inte i sig en ovälkommen utveckling men det förhöjer risken för en överkoncentration av ägande vad beträffar de viktiga allmännyttiga företagen. Hela idén med liberaliseringsprocessen är att den skall skapa förmåner som effektiva, konkurrenskraftiga och konsumentkänsliga allmännyttiga företag som i stor utsträckning är tillgängliga för konsumenterna, både för hemmabruk och affärsbruk.
Den situation som rapporterats i Spanien är därför mycket oroväckande. Det skulle strida mot hela andan och ordalydelsen av Europeiska unionens konkurrensregler om kostnaderna för övergången till konkurrens inom energiförsörjningen från början skulle tillgodoses genom offentliga fonder och att dessa kostnader sedan skulle föras vidare till konsumenten. Detta är en mycket allvarlig förvrängning av den jämna spelplanen, i synnerhet om pengarna sedan skall användas för att vinna en andel i andra marknader för allmännyttiga företag. Jag hoppas att kommissionen tänker svara med att vidta åtgärder i denna fråga därför att det är av särskild vikt att denna fråga betonas och att kommissionens åtgärder skall finnas tillgängliga i ett offentligt register. Föredraganden nämnde i detta betänkande namns nämnande och på grundval av de bevis som finns tillgängliga är detta en situation som är tillräckligt allvarlig för att förtjäna ett ordentligt svar från kommissionen. Jag är säker på att detta kommer att ske inom kort. Jag har bett kommissionären om ursäkt för att jag inte har möjlighet att stanna. Mina kolleger kommer att noggrant uppmärksamma ert svar. Jag är övertygad om att vi kommer att vilja följa upp denna fråga.

Baldi
Herr ordförande, ärade kolleger! Först och främst vill jag gratulera föredraganden Azzolini till hans utmärkta arbete.
Under 60-talet var det den parlamentariska församlingen, dagens Europaparlament, som bekymrade sig över regional obalans, som utarbetade regionalpolitiken och startade processen att verkställa den. Trettio år senare utgör den geografiska fördelningen av det ekonomiska välståndet, det vill säga förverkligandet av den ekonomiska och sociala sammanhållningen, parlamentets och framför allt vår politiska grupps huvudintresse.
Visst har konkurrenspolitiken sedan Romfördraget blivit en integrerad del av den europeiska ekonomin, eftersom den är en väsentlig faktor för konkurrenskraft för var och en av de europeiska regionerna, både mindre gynnade och utvecklade. Före Maastrichtfördraget följde konkurrenspolitiken och politiken för ekonomisk och social sammanhållning parallella linjer, men i och med de nya bestämmelserna i fördraget, som bekräftades i Amsterdamfördraget som för närvarande håller på att ratificeras, blev det nödvändigt att förstärka deras kompletterande av varandra och inbördes balans med tanke på att sammanhållningen, det vill säga solidaritetsplikten mellan medlemsländerna, blev det europeiska byggets högsta prioritet.
Det finns en fara, och det är att Europeiska unionens stöd till vissa regioner kan snedvrida det arbete som redan pågår på marknaden till förmån för vissa områden. Vad detta beträffar har föredraganden väl belyst vikten av att ha konkurrensregler som klarar att säkerställa ett rättvist och öppet agerande på den inre marknaden, med i gott minne att de undantag från den fria konkurrensen som stöden till medlemsländerna utgör rättfärdigas med syftet att bevara den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Även om den Europeiska unionens strukturpolitik å ena sidan har bidragit till att minska olikheterna i utvecklingsnivå speciellt i sammanhållningsländerna, har den å andra sidan även fört med sig att målen, programmen och gemenskapsinitiativen har mångdubblats, att subventioner pulvriserats, att vi fått komplicerade och inkonsekventa zonindelningar.
Jag anser därför att det är viktigt att allt detta ses ur den synvinkel som föredraganden har betonat och min förhoppning är att detta parlament går vidare just i denna riktning.

David
Herr ordförande! Jag välkomnar starkt Azzolinis betänkande och jag ansluter mig till de väsentliga argument som läggs fram. Trots att Europeiska unionens konkurrenspolitik och dess regionalpolitik har väldigt olika ursprung, finns det nu ett uppenbart behov av ökad sammanhållning och överensstämmelse i samordningen mellan, å ena sidan det nationella statliga stödet, konkurrenspolitik, och å andra sidan Europeiska unionens regionalpolitik.
Jag måste säga att jag har en reservation och det är huruvida vi i realiteten skall ha överensstämmande mål för de två slags kartor som vi talar om. Jag fruktar att vi strävar efter likformighet för likformighetens skull. Jag anser verkligen att det finns ett uppenbart behov av åtgärder för flexibilitet, där man tar hänsyn till att det råder särskilda förhållanden i olika delar av unionen.
Flexibilitet är nödvändig framför allt av den anledningen att vi talar om två olika sorters stöd. För det första finns det stöd för att utveckla infrastrukturen och de mänskliga resurserna i de mindre gynnade områdena. Detta görs med hjälp av Europeiska unionens strukturfonder. Å andra sidan kan stöd ges till speciella industrier och företag genom nationellt statligt stöd, som t.ex. det regionala stödet till utvalda områden i Storbritannien. Detta är nationellt statligt stöd. I många fall kommer de två på ett naturligt sätt att sammanfalla. Men vid vissa tillfällen måste vi uppmärksamma att för att hjälpa vissa områden måste vi ibland stödja industrier som angränsar till mål 1-och mål 2- områdena.
Varför behöver vi göra detta? Ett enkelt skäl är att folk i allt större utsträckning reser långa sträckor dagligen för att ta sig till arbetet. För att hjälpa folk i ett område måste man ibland bevilja statligt stöd till industrier i ett annat område. Ofta är det naturligtvis så att firmor som är under utveckling i ett speciellt område också hjälper det angränsande området. Detta ger en kraftig effekt för ekonomisk utveckling. Därför finns det goda grunder för flexibilitet och med en reservation stöder jag herr Azzolinis betänkande i dess helhet.

McCartin
Herr ordförande! Jag är överens med Azzolini då han säger att områden som lämnar mål 1 inte skall utsättas för en så sträng behandling som kommissionen föreslår. Områden som just har tagit sig upp ur ett tillstånd av obetydlig ekonomisk utveckling har vanligtvis av allvarliga brister i sin infrastruktur.
Vad beträffar Irland, mitt hemland, beräknar man att det skulle kosta 10 miljarder euro att få upp våra nätverk för vägar till en genomsnittlig EU-standard, trots att vi nyligen under sex år tilldelats mycket generösa strukturfondsmedel. I alla de områden inom EU som just håller på att ta sig ur en ekonomisk tillbakagång, måste vi inse att dessa fortfarande har en tung börda att bära från det förflutna. Tills dess att man har lyckats uppnå genuin ekonomisk jämlikhet måste kommissionen vara mycket aktsam för att inte införa en sträng harmonisering som skulle kunna leda till en omsvängning av de vinningar som redan gjorts.
Kommissionen måste också vara medveten om att länder som har betungande beskattning, som fördröjer den ekonomiska tillväxten och ger upphov till arbetslöshet, ibland är upphov till sin egen olycka och det är deras nationella politik som tvingar vissa industrier till annan ort. Beskattningsstrukturer av detta slag får inte uppmuntras av kommissionen som en norm för EU i dess helhet. Vi måste snarare som normala för alla medlemsstater främja de beskattningsstrukturer som har visat sig vara framgångsrika. Grunden för den europeiska konvergensmodellen måste vara de framgångsrika beskattningsstrukturerna snarare än de som orsakar svårigheter.
Det är viktigt att förklara för EU-medborgarna att de endast kan åtnjuta fri handel och de förmåner denna medför om de är beredda att ha ett styrelseorgan som upprätthåller disciplin och rättvisa. Det kommer alltid att finnas sådana som går till angrepp mot Europeiska unionens ansträngningar som byråkratisk inblandning, men vi måste vara beredda att förklara för våra medborgare att de endast kan få ta del av konsumentförmånerna med en inre marknad, om rättvisa och jämlikhet upprätthålles. Det är också rättvist att säga att olika nivåer av favorisering, antingen i form av skatteeftergifter eller bidragshjälp, som inte är godtagbara i en medlemsstat, heller inte är godtagbara inom Europeiska unionen, vare sig dessa är i form av bidragsstöd som kommer från Europeiska unionen eller från nationella regeringar.

Randzio-Plath
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Intensifieringen av den inre marknaden, bildandet av Ekonomiska och monetära unionen liksom globaliseringen av marknaderna förändrar villkoren för en konkurrensordning och spelreglerna i konkurrenspolitiken, inte bara på internationell nivå utan även här hos oss. När jag läser kommissionens konkurrensrapport, ser jag att man där tar upp flera av dessa nya problem samt påpekar att vi i globaliseringens tidsålder måste räkna med ett ökande antal fusioner, samarbetsformer och sammanslagningar av stora företag. Jag undrar ändå om man alltid gör en riktig åtskillnad mellan strategiska allianser och möjligheten till en monopolisering och därmed en utebliven konkurrens. Men när jag tittar på gemenskapens konkurrenslagstiftning på området kartell- och stödpolitik får jag lov att konstatera att en kontinuerlig och nödvändig revidering av denna äger rum.
Vad det statliga stödet beträffar bör det absolut poängteras att det även framöver kommer att behövas. Men det finns all anledning att kritisera de höga stödbeloppen i enstaka medlemsstater. Det finns också anledning att kritisera att allt mindre medel ställs till förfogande för det överenskomna stödet för den gemensamma marknaden, till exempel på området små och medelstora företag, miljövård, forskning och utveckling, och att ständigt högre medel beviljas enskilda företag. Detta främjar garanterat inte en effektiv, fri och rättvis konkurrens.
En angelägen fråga i dag är snedvridningar av konkurrensen på grund av skattestöd. De är en realitet. Alltför få fall blir uppmärksammade. Allt fler medlemsstater vill genom erbjudanden om skatteförmåner göra det nationella sätet attraktivt för företag och erbjuder därför skatteförmåner till finans- och försäkringssektorn, liksom till andra ekonomiska sektorer. Det leder till en felaktig konkurrens. Jag anser att man inom stödlagstiftningen närmare bör undersöka sakförhållandena inom den snedvridna konkurrensen. Här uppmanas kommissionen att uppmärksamma fler fall. Den aktuella förteckningen över 85 sakförhållanden på skatteförmånsområdet, varav en del till och med är av skatteparadiskaraktär, talar sitt tydliga språk.
Kommissionen uppmanas dessutom att medverka till förberedelserna av Världshandelsorganisationens kommande förhandlingar, för även på internationell nivå behöver vi en fungerande konkurrenslagstiftning. Här måste de nuvarande GATT- och WTO-bestämmelserna kompletteras med en internationell konkurrensordning som är effektiv. Jag anser att det är viktigt att man sammanställer nationella konkurrensrapporter, precis som det finns nationella handelsrapporter inom ramen för WTO. Jag anser att det är viktigt att man även försöker skapa en minimistandard för samtliga stater, för att förhindra konkurrenssnedvredningar, och att man upprättar oberoende konkurrensmyndigheter. Det kan i sin tur leda till en effektiv internationell konkurrensordning med ett åtagande från de undertecknande staternas sida att även göra den nationella konkurrenslagstiftningen tillämpbar i internationella sammanhang.

Viola
Herr ordförande, ärade ledamöter, herrar kommissionärer! Först och främst skulle jag vilja börja mitt inlägg med att gratulera Azzolini till det utmärkta arbete han han gjort med sitt betänkande om konkurrens och sammanhållning.
För att nu komma till saken skulle jag genast vilja säga att principen enligt vilken de två kartor som ritas av GD IV och GD XVI borde sammanfalla skulle vara fullständigt vettig om den Europeiska unionen genom att utnyttja alla sina finansiella och konstitutionella instrument skulle konfrontera sina geo-ekonomiska problem på liknande sätt inom de båda tillämpningsområdena för gemenskapens konkurrens- och sammanhållningspolitik. Om detta inte inträffar skulle det vara mer förståndigt att låta medlemsländerna vara fria, om än inom de gränser som förordningarna om de två olika delarna av gemenskapspolitiken ställer upp, att handla när unionen inte kan göra det, eller tvärt om: ställa sig bredvid länderna eller gå in i stället för dem där däremot gemenskapens resurser och framför allt den europeiska logiken, som dikteras av behoven hos marknaden för den gemensamma valutan, tillåter det.
Romfördraget utlinjerar konkurrenspolitiken för att eliminera alla former av snedvridning av en sådan natur att marknadsekonomins spel skulle förstöras. Från Rom till Maastricht har nödvändigheten av en sammanhållningspolitik tillkommit vid sidan av denna, med syftet att stärka de minst gynnade regionerna i unionen och som sedan går vidare mot i huvudsak samma mål, det vill säga en homogen gemensam marknad. Från Maastricht till Amsterdam har siktet justerats, i och med insikten att en fritt fungerande konkurrens och en homogen marknad endast uppnås via en politik för ekonomisk och social sammanhållning i vilken mer hänsyn tas till territoriets förutsättningar. Det är enligt detta resonemang som till exempel Amsterdamfördraget även lägger till en hänvisning till öregioner, för att dessa skall kunna utgå ifrån en jämställd nivå varifrån de sedan kan konkurrera på lika villkor med respekt för marknadens regler.
I dag står vi däremot inför en utveckling av konkurrenspolitiken i vilken man vill ta hänsyn till sammanhållningspolitiken till den grad att den nämns i dess viktigaste förordning, men som i verkligheten är en tillbakagång för denna. De fakto kommer de enda som inte, efter vad kommissionen säger och trots parlamentets uppfattning, får vara med i leken vara öregionerna. Sedan måste det verkställande organet förklara för dem varför de förutom att bli av med stöden från gemenskapen även förlorar de nationella stöden, eller varför de inför en vägran från gemenskapens sida att ta hänsyn till deras fall, trots fördraget, i överensstämmelse med GD IV: s vilja måste avstå ifrån att begära formler för statliga ingrepp som skulle möjliggöra för dem att radera ut den konkurrensnackdel de lider av.

Metten
Herr ordförande! Regionalpolitik och konkurrenspolitik kan komplettera varandra och behöver inte vara motstridiga. Det är de rika medlemsstaterna som mest använder sig av instrumentet statligt stöd, och en minskning av detta genom en strängare tillämpning av konkurrenspolitiken är tveklöst en hjälp för de fattigare medlemsstaterna eftersom det då skapas ett level playing field .
Dock kan själva regionalpolitiken också faktiskt leda till icke avsedda konkurrensstörningar. Här tänker jag inte på det uttryckliga gynnandet av de fattigaste regionerna, för det är meningen. Men det handlar däremot om att det finns regioner som inte längre kan kallas hjälpbehövande enligt någon som helst måttstock, men som fortfarande erhåller mycket stöd och får använda diskriminerande skatteregler därför att de tidigare var i behov av hjälp.
I vår regionalpolitik reagerar man således alldeles för långsamt på förändringar. Det beror bland annat på att det går sex eller sju år mellan våra beslut om vilka regioner som kan bli aktuella för stöd, och att besluten dessutom grundas på siffror som redan är några år gamla. Detta förklarar hur Irland år 1999 fortfarande kan vara ett mål 1-område vars kriterium är att BNP understiger 75 procent av gemenskapsgenomsnittet. Samtidigt översteg Irlands BNP redan 1997 genomsnittet i EU och kommer nästa år att uppgå till och med till 116 procent av BNP i EU.
Också för ett land som Irland är det enligt min uppfattning helt uppåt väggarna att säga att det måste vänja sig vid att inte längre vara ett mål 1-område under de nya budgetplanerna, och att det därför ytterligare några år tillåts bevilja både driftstöd och investeringsstöd, samtidigt som de diskriminerande skattereglerna får fortsätta tillämpas ända till år 2010. För med detta stöd lockar Irland i väg företag från andra länder i unionen som emellertid är fattigare än Irland självt.
Sålunda kommer en del av min grupp absolut inte att kunna stå för uttalandet i Azzolinibetänkandet om att reglerna är för stränga mot stödmottagare som nu har blivit för rika och som befinner sig under avvänjning.

Fernández Martín
Herr ordförande! Jag vill tacka kommissionärerna Wulf-Mathies och Van Miert för deras närvaro här i dag. Den inre marknaden - med den därtill hörande ekonomiska och monetära unionen - är i dag utan tvekan det mest lyckade resultatet av det europeiska bygget. Denna framgång hade inte varit möjlig utan att bedriva en konkurrenspolitik för säkerställandet av den ekonomiska tillväxten och de sysselsättningsskapande åtgärderna. Den fria konkurrensen och tillväxten kan emellertid, ärade kollegor, medföra ett ifrågasättande av den ekonomiska och sociala sammanhållningen som en grundläggande faktor för gemenskapen, ett mål som unionen avsätter en stor del av sin budget till för att uppnå.
Först och främst vill jag här koncentrera mig på den kniviga frågan om statligt stöd som vi måste ta tag i. Konkurrensbevakning begränsar avtal företag emellan, maktmissbruk samt orättfärdiga statliga stöd, allt detta enligt reglerna. Vilka är då berättigade? Frågan är varken obetydlig eller klargjord, trots kommissionens försök 1975, 1979 och 1988. Fortfarande i dag förorsakar en tolkning av artikel 92.1, 92.3 a och 92.3 c stora problem. För regioner med stora faktiska och strukturella underskott kan tolkningen inte vara någon annan än att garantera bästa möjliga utveckling. All annan tolkning kan bara förstås som europeisk maktkoncentrationspolitik, vilket är svårt att rättfärdiga och därför inte kan godtas.
Van Miert är både politiker och fackman. Han förstår att jag skulle vara en dålig politiker om jag inte passade på att fråga honom om det nuvarande läget för det problem den spanska regeringen och dess departement diskuterar med anledning av det spanska statliga stödet till Kanarieöarna. Jag vet att ni inte kan ge mig ett detaljerat svar, jag vet att det inte är rätt tillfälle, men jag är övertygad om att ni kan informera mig om er åsikt om hur läget är och lugna en i denna fråga påtagligt känslig allmänhet.

Walter
Herr ordförande, fru kommissionär, herr kommissionär! Det är ett mycket viktigt betänkande som Azzolini har lagt fram om sambandet mellan regionalpolitiken och konkurrenspolitiken. Här rör det sig om intressen som är av direkt betydelse för människorna i medlemsstaterna och i de olika regionerna. Resolutionen kommer visserligen inte att få någon omedelbar effekt för fortsättningen av reformen av regionalpolitiken, men man bör ändå se det direkta sambandet med denna, då det rör sig om överensstämmelsen mellan det europeiska och det nationella regionala stödet.
I många medlemsstater utgör det krav om överensstämmelse som kommissionen ställer för att säkra de konkurrenspolitiska målen inget problem, då så gott som hela territoriet täcks av de europeiska stödkulisserna. Men i andra länder är situationen den motsatta. Där leder de dubbla insatserna för att man skall koncentrera sig på det viktigaste i de europeiska målområdena - något som är helt riktigt - och det samtidiga kravet på en maximal överensstämmelse med det nationella stödet, i viss mån till en dubbel belastning som regionalpolitiskt sett är högst problematisk. Hur skall man förklara för människorna i de drabbade områdena, att både det europeiska och det nationella stödet är förbjudet, trots det överhängande hotet om arbetslöshet, trots bristen på en lovande sysselsättningspotential.
Det är motsägelsefullt när kommissionen helt följdriktigt vid reduceringen av de europeiska stödkulisserna planerar mångåriga övergångsperioder som garanterar regionerna ett anpassningsutrymme, samtidigt som man tar till storsläggan och kräver nedskärningar på kortast möjliga tid. Då är den 2-procentiga flexibilitetsmarginalen inte tillräcklig och inte heller övertygande. Man kan dessutom inte motivera varför det skall vara 2 procent, varken mer eller mindre. Det innebär inte att kommissionens försök att eftersträva en överensstämmelse i grund och botten är felaktiga. Vi behöver på längre sikt en bättre överensstämmelse i täckningen, om vi vill förhindra konkurrenssnedvridningar. Men kommissionen bortser från de särskilda problem som råder i regionerna, när allting underordnas imperativet om den fria konkurrensen och man försöker skära ned det europeiska stödet och samtidigt i det nationella stödet ta bort varje möjlighet att fånga upp detta på ett flexibelt sätt. Det skulle frånta regionerna alla möjligheter till en anpassning.
Därför gläds jag över att man nu kan skönja ett samförstånd mellan rådet och kommissionen, där man tar sig an frågan på ett mer flexibelt sätt, inte nämner några konkreta måldatum utan lämnar medlemsstaterna större beslutsutrymme. Den debatt som vi har fört här i parlamentet har alltså inte förfelat sitt syfte.

Wulf-Mathies
Herr ordförande! Vi har kommit överens om att jag skall börja med att först kommentera Azzolinis betänkande. Min kollega van Miert kommer sedan att i första hand gripa sig an de konkreta frågor som har ställts i samband med konkurrensrapporten.
Först av allt vill jag tacka herr Azzolini för ett mycket intressant och genomarbetat betänkande. Jag vill också tacka för att vi åtminstone är eniga om grundprincipen, nämligen att det behövs en bättre sammanhållning mellan den nationella och den regionala stödpolitiken. Här vill jag än en gång poängtera, och det stämmer med det man sade, att det här finns olika problem. Det vill säga inom mål 1 har vi redan från början en överensstämmande täckning mellan konkurrenskulisserna och de regionala stödkulisserna med europeiska medel. Därför kan det inte där uppstå några problem, medan det däremot kan uppstå problem där vi har en reducerad konkurrenskuliss och där det genom kravet på koncentration - Agenda 2000 innebär en större geografisk koncentration - i grund och botten är nödvändigt med en minskning från båda håll.
Ändå tror jag att man till en början måste framhäva logiken i vår politik. Det är ju ingen idé att vi med europeiska medel koncentrerar oss på ett minimalt antal regioner som är värda att stödja, nämligen de som måste genomgå de största strukturanpassningsprocesserna, och att vi låter alla medel komma dessa regioner tillgodo - inte bara europeiska medel utan även ett högre stöd. Det är ju ingen idé att göra en sådan arbetsfördelning, att den europeiska strukturpolitiken täcker de områden som är mindre värda att stödja, medan det nationella stödet koncentreras till de områden som tampas med större strukturanpassningar. Logiskt sett är det obegripligt. Det vi föreslår är ju att medlemsstaternas regionala spelutrymme skall öka, för de nationella stödkulisserna i konkurrenspolitiken är i regel större än de områden som kan stödjas genom strukturfonderna. Det innebär med andra ord att det utöver den europeiska strukturfördelningen finns flera möjligheter för nationerna och de regionala områdesenheterna att stödja sina struktursvaga områden.
Det är alldeles riktigt, som Randzio-Plath sade, att även det tillåtna stödet som avser miljövårdskvalificering och teknikfrämjande, tyvärr utnyttjas i betydligt mindre utsträckning än stödet till enstaka företag, där det för övrigt sällan finns några garantier för att en integrerad regional utveckling också är knuten till denna investering. Därför tror jag inte att det är någon idé att i mål 2-regionerna eftersträva en bättre överensstämmelse mellan mål 2-stödet och artikel 92.3.
Nu är det flera av er som har påpekat att utrikesministrarna på rådsmötet den 25 januari enades om en kompromiss på området, och jag vill kort redogöra för denna, eftersom den är viktig för era fortsatta diskussioner. Jag vill upprepa det som Rack sade, nämligen att parlamentet endast kan delta i ingående diskussioner och medverka till lösningar inom Agenda 2000, om det får ta del av relevant information. Därför citerar jag denna enda fras för er. I samband med utrikesministrarnas enande sade man: " För att främja en effektiv programplanering bör de områden där en ekonomisk och social omställning håller på att ske i stor utsträckning sammanfalla med de områden som enligt artikel 92.3 c främjas av medlemsstaterna. Gemenskapen bör ha som mål att under perioden 2000-2006 med hjälp av lämpliga insatser från medlemsstaternas sida - utifrån deras respektive situation - uppnå en större överensstämmelse."
Ni kommer säkert att upptäcka att det inte är det mest direkta sättet att uttrycka att vi vill förbättra situationen. Det är säkert ingen hemlighet att van Miert och jag hade velat ha en bättre överensstämmelse. Ändå tror jag att den kompromiss som uppnåtts i rådet åtminstone medger en något större flexibilitet, det som parlamentet ständigt kräver, men - och jag är mån om att konstatera detta här, även med tanke på det Schroedter sade - även ålägger medlemsstaterna att genom denna förordning bidra till en starkare koncentration. McCarthy är visserligen inte kvar, men jag skulle ändå vilja säga att enigheten inte har segrat förrän vi rent faktiskt har uppnått en större sammanhållning i slutänden, inte för att vi företräder puritanismen eller fundamentalistiska intressen i kommissionen, utan för att man först då kan lyckas med de effekter vi vill uppnå.
Vad tidsförvaltningen beträffar, så finns det olika problem mellan konkurrenspolitiken och strukturpolitiken. Vi utgår från att den omröstning som nyligen ägde rum om det gemensamma meddelandet bidrar till att vi inom båda dessa politiska områden - konkurrens- och strukturpolitiken - även finner förnuftiga och samordnade lösningar. Vad Subsidy shopping beträffar, vill jag påpeka att vi på båda dessa politiska områden kräver en viss varaktighet för investeringarna för att säkerställa att företagen inte, sedan de har inkasserat subventionerna, förlägger sitt företag på annan ort och där på nytt gör anspråk på medel - antingen i form av nationellt eller europeiskt stöd.
Vad strukturpolitiken beträffar vill jag endast påpeka att jag kan lova en bättre utvärdering och en starkare betoning av frågan i styrkommittéerna, även vid projekturvalet, att man kommer att föra ingående diskussioner om investeringarnas varaktighet och att den regionala förankringen av de företag som erhåller stöd blir en avgörande faktor för beviljandet av eller nekandet av stöd. På det viset kan man nämligen mobilisera ett betydelsefullt styrinstrument. Jag hoppas att styrkommittéerna även i framtiden kommer att garantera detta.
Tillbaka till koncentrationen av stödet till de minst gynnade regionerna. Många talare har i debatten sagt att koncentrationen är reformens kärna och att de positiva effekterna för fattigare regioner nivelleras utan en koncentration. Därför är det viktigt, anser jag, att vi inte därigenom omintetgör våra egna ansträngningar, att vi urholkar de 75 procenten. För övrigt är det inga problem för regionerna i de yttre randområdena, eftersom de alla uppfyller det strikta kravet på 75 procent. För mål 6-regionerna behövs det i själva verket en differentiering och likaså för öarna, eftersom det finns så olika utvecklingsstadier, något som vi också gemensamt bör beakta. Det gagnar inte vår sak om vi säger att undantaget bekräftar regeln, utan att vi ser till att stödet betraktas utifrån problemens svårighetsgrad.
Därför hoppas jag att vi i de fortsatta diskussionerna om Agenda 2000, men i synnerhet vid dess genomförande, kan enas om att gemensamt främja den nödvändiga sammanhållningen, så att de struktursvaga regionerna får en chans att komma ikapp.

Van Miert
Herr ordförande, jag vill först hjärtligt tacka de båda föredragandena, Azzolini och Riis-Jørgensen. Det är inte första gången som jag har nöjet att debattera direkt med Riis-Jørgensen om vår årsrapport. Jag är mycket nöjd med rapporternas kvalitet och även med denna debatt. Det är därför litet beklagligt att jag har så litet tid till att svara på de många iakttagelserna och konkreta frågorna. Jag skulle således vilja be om ursäkt för att jag nödvändigtvis måste begränsa mig till några av de punkter som har framförts.
Jag skulle i första hand vilja svara på Riis-Jørgensens fråga rörande demokratisk kontroll och öppenhet. Det är en väsentlig fråga eftersom kommissionen har direkt och eget ansvar på området. Det är helt logiskt och nödvändigt att kommissionen alltid skall vara beredd att inställa sig i parlamentet eller inför de behöriga utskotten för att förklara de beslut som fattas.
Jag är fullständigt beredd att, i motsats till för några år sedan, det vill säga minst tre gånger om året, åta mig att komma hit varje månad för att tala inför behörigt utskott, om ni vill. Jag vill inget hellre. Jag står till ert förfogande. Det finns tillräckligt med ärenden och problem att diskutera. Det beror således på er och om ni inbjuder mig varje månad så kommer jag.
Jag skulle därmed mycket snabbt vilja vända mig till betänkandet av Azzolini, eftersom Wulf-Mathies redan har svarat på ett antal iakttagelser. Vi måste komma till ett samförstånd om målen för denna åtgärd. 51 procent av befolkningen bor för närvarande i de regioner som är stödberättigade till strukturfonderna och 47 procent i regioner som är stödberättigade till nationella fonder och regionalstöd. Inför utvidgningen och med tanke på att alla dessa länder blir stödberättigade kommer vi att få en regionalpolitik som blir ologisk, eftersom regionalpolitiken syftar till att stödja de regioner som behöver det mest. Wulf-Mathies och vi bör nu således gemensamt försöka att dra ner på antalet stödberättigade regioner, anstränga oss att koncentrera dem och också vara så sammanhängande som möjligt. Jag är glad över att vi på kommissionsnivå har kunnat enas om det.
Det gäller således en litet känslig och ibland politiskt svår åtgärd, därför att även om vi bara minskar antalet antagliga regioner med fyra procent - och det är inte mycket, från 47 procent till 43-42, 7 procent - så skapar det redan politiska upphetsning. Till och med en liten neddragning uppbådar alla möjliga styrkor som reser sig för att hävda att deras region skall vara stödberättigad. Men om vi inte gör det har jag känslan av att vi inte sköter vårt arbete och vår plikt inför utvidgningen av Europeiska unionen. Vi måste arbeta i den riktningen och följaktligen också godta vissa av politikens verkningar.
Vi bör därför också dra ner på stödens omfattning. Ni har framför allt kritiserat omlokaliseringsfenomentet flera gånger. Omlokaliseringarna beror på att stödens omfattning i vissa regioner ibland är så stor att man till och med lämnar stödberättigade regioner för att förflytta sig till regioner där stöden är mycket större och stödens omfattning kan bli mycket större. Ni bad oss göra något åt det.
Ja, som svar minskar vi skillnaderna i omfattning samtidigt som vi dock stannar inom helt korrekta gränser, därför att gränsen för A-regioner är på 40 eller 50 procent. För regioner i EU: s ytterområden kan man till och med gå längre, men för C-regioner tycker jag att en omfattning på 20 procent är ett lämpligt maximital och kan till och med i vissa fall gå ner till 10 procent. Jag tror att det på så sätt blir bättre balans och de nationella myndigheterna har dessutom möjligheten att göra avsevärda insatser för de regioner som mest behöver det. Vår framtida politik blir således mycket mer balanserad än tidigare.
Här stannar jag i fråga om detta betänkande därför att det finns vissa frågor avseende betänkandet av Riis-Jørgensen som också väntar på svar. Först och främst frågan om statliga stöd i allmänhet. Flera av er har sagt att de ekonomiskt mest utvecklade länderna lämnar de mesta stöden. Det är sant. Det är också därför som vi försöker vara mycket strängare. Jag kan meddela att vi förra året fattade en rad negativa beslut på området för statliga stöd, ända till 31 negativa beslut, där det 1997 bara var 9. Det visar att vi stegvis har blivit mycket strängare, alldeles som sig bör. Ni känner till vilka konsekvenser det får, ibland till och med bråk med regeringar eller med regionala myndigheter, osv. Men det är priset för att få en mer trovärdig, konsekvent och sammanhållen politik för kontroll av statliga stöd. Det finns ingen annan lösning. Man måste veta vad man vill.
Det finns därmed skäl att fortsätta på den vägen. Metten, framför allt, talade om skattestöd. Ni vet, herr Metten, att vi för närvarande har ett trettiotal fall till granskning, men får jag fråga er, var jag skall hitta de mänskliga resurserna för att göra det. Man ger oss åter ett extra uppdrag, som vi är fullständigt beredda att utföra, därför att det är nödvändigt, men ingen frågar sig i finansministerrådet om GD IV har resurser att göra det? Har generaldirektoratet skatteexperter för det? Ingen ställer frågan. Man ger oss åter en extra uppgift som vi gärna utför, men får jag be er att hädanefter vara mer konsekvent och ge oss de nödvändiga resurserna för att genomföra denna typ av uppdrag.
När det gäller statligt stöd vill jag också mycket snabbt ta upp frågan om energisektorn i Spanien. Jag vet att denna fråga har fått en enastående politisk omfattning. Så här står det till. Först och främst kan vi bara vara glada åt att de spanska myndigheterna vill liberalisera energisektorn snabbare än planerat i övriga medlemsstater eller i direktivet. Det är helt klart. Det är, för det andra sant att denna åtgärd kommer att medföra åtgärder, inte bara i Spanien utan i en hel rad medlemsstater, för så kallade icke-återvinningsbara kostnader - " stranded costs" . Men det handlar i princip om statligt stöd. Samtliga fall bör således anmälas till kommissionen, GD IV, och inte bara till GD XVII, så att vi kan granska dem sammanhållet, och enskilt.
Efter den kontakt som jag hade med ministern för några dagar sedan går nu den spanska regeringen med på att också anmäla det spanska fallet, vilket gör det möjligt för mina avdelningar att på tillbörligt sätt granska det utifrån principen som säger att icke-återvinningsbara kostnader är verkliga kostnader, relaterade till skyldigheterna gentemot staten som de offentliga myndigheterna tidigare hade ålagt sina företag och som nu i liberaliseringsprocessen riskerar att förorsaka förluster för de berörda företagen. Detta är ramen för denna uppgift. Jag kan för ögonblicket inte säga mer om saken. Vi skall naturligtvis skynda oss att klarlägga saken efter anmälan.
En annan fråga: Kanarieöarna. Vi har redan godkänt så kallade REF(Régimen Económico y Fiscal). Nu har en anmälan gjorts om de så kallade ZEF(Zona Especial de Canarias). Det faktum att Kanarieöarna förblir en A-region gör det naturligtvis möjligt att tänka sig mer stöd än om de hade gått över från A-region till C-region så att säga. Det möjliggör en bredare tillnärmning. Men för ögonblicket skall vi granska det som regeringen anmält. Jag kan för dagen inte säga mer.
Herr ordförande, jag ser att jag har redan haft ordet för länge. Låt mig bara avslutningsvis understryka en fråga som tyvärr inte har diskuterats mycket i dag, det vill säga moderniseringen av konkurrenspolitiken. Fru Riis-Jørgensen, jag tar mig friheten att föreslå ett ämne till ekonomiutskottet så att vi kan diskutera det. Ni vet att vi redan har vidtagit en hel rad åtgärder i fråga om statligt stöd, samt andra områden såsom till exempel de vertikala begränsningarna, etc. Men det finna andra ämnen som jag gärna snart skulle vilja få tillfälle att diskutera med behörigt utskott.
Vi försöker således se till, och därmed slutar jag, att vår konkurrenspolitik är både öppnare, effektivare och trovärdigare samt väl förberedd att möta de framtida utmaningarna: utvidgningen, som är en enastående utmaning. Jag önskar också att vi kan säga tillsammans innan denna kommissions mandat går ut: vi har gjort allt för att förbereda inför framtiden och göra det möjligt för den nya kommissionen att utföra sitt arbete på rätt sätt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Klimatförändringar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om klimatförändringar.
Ordet går till kommissionär Bjerregaard.

Bjerregaard
Herr ordförande, ärade ledamöter! Det är med glädje jag i dag kan redogöra för resultaten av klimatförhandlingarna i Buenos Aires och de kommande månadernas uppföljningsarbete. Parlamentet har lagt fram en mycket intressant resolution, och jag kan med tillfredsställelse säga att vi är överens på de flesta punkter. Min bedömning av Buenos Aires-konferensen är att den var en succé, även om det totala resultatet var begränsat.
För det första uppnådde gemenskapen det som vi bestämt som minimikrav, nämligen en handlingsplan med ett arbetsprogram för konkreta beslut om de kvarvarande frågorna med anknytning till Kyotoprotokollet och konventionen, vilka som bekant skall diskuteras vid den sjätte partskonferensen om mindre än två år.
För det andra spelade EU en viktig roll för att få 77-ländergruppen och Kina till förhandlingsbordet, så att de kunde känna sig starkare involverade i processen. Jag kommer även i fortsättningen att fokusera på bättre förbindelser med utvecklingsländerna i samband med förberedelserna till den femte partskonferensen, inte minst genom att prioritera den praktiska utformningen av mekanismen för en hållbar utveckling, the clean development mechanism.
Till sist rör det ett åtagande av det argentinska ordförandeskapet att stärka den politiska styrningen av processen, genom att arrangera ad hoc-sammanträden på ministernivå i den utvidgade verkställande kommittén mellan partskonferensens årliga sammanträden. Jag tror att sådana ad hoc-sammanträden är avgörande för att hålla processen på rätt spår.
I det stora hela menar jag alltså att man under den fjärde partkonferensen lyckades komma ett gott stycke på väg i riktning mot ett genomförande av Kyotoprotokollet. Vad angår de enskilda delarna av Buenos Aires-handlingsplanen, vill jag gärna säga följande: det kommer att bli ett hårt arbete att utforma mer detaljerade bestämmelser om mekanismerna, eftersom det krävs övervakning och registrering för att undvika att dessa mekanismer används som kryphål i miljölagstiftningen. Jag anser därför att det är viktigt att man på den sjätte partskonferensen samtidigt fattar beslut om de tre mekanismerna, så att paketet kommer att omfatta ett stärkt och sammanhängande system för övervakning av mekanismerna.
Vi kommer också att fortsätta debatten om hur vi kan uppnå konventionens slutmål, nämligen att förhindra farliga klimatförändringar, samtidigt som vi säkerställer en rättvis fördelning av ansvaret och samtidigt som det också tas hänsyn till vårt gemensamma, men differentierade ansvar. Jag uppmanar ledamöterna att diskutera hur vi på bästa sätt kan lösa detta svåra problem, mot bakgrund av utvecklingsländernas motvilja vad gäller att delta i diskussioner om deras egna förpliktelser, som i realiteten igen klart demonstrerades på den fjärde partskonferensen. Det är viktigt att vi arbetar vidare med att genomföra den politik och de åtgärder som skall användas för att ta itu med klimatförändringarna. Detta skall inte bara ske på internationell nivå, utan i ännu högre grad i EU och därmed medlemsstaterna. Jag håller också med parlamentet om att vi måste konkretisera hur vi skall uppnå våra mål; goda avsikter räcker självfallet inte. Kommissionen, parlamentet och rådet måste ta sitt ansvar på allvar och komma fram med konkreta åtgärder och beslut.
I detta sammanhang vill jag gärna understryka att det har lagts fram en del viktiga förslag som kräver en resolution, t.ex. förslaget om beskattning av energiprodukter. Jag måste bestämt uppmana parlamentet att avge ett yttrande om detta förslag före parlamentsvalet, så att den nya drivkraft som kommit i och med det tyska ordförandeskapet kan utnyttjas, och så att det kan uppnås politisk enighet på Ekofinrådets sammanträde i maj.
På skatteområdet bör vårt första mål vara att förslaget om beskattning av energiprodukter antas, eftersom ett ökande antal medlemsstater nu verkar gå med på att en sådan beskattning är nödvändig. Om det tyska ordförandeskapet inte lyckas åstadkomma enighet - något som jag sannerligen hoppas att det gör - ja, då kan vi fortfarande diskutera vad vi skall göra med förslaget om en skatt på koldioxidutsläpp, som ursprungligen lades fram 1992, och som kommissionen som bekant inte har dragit tillbaka.
I och med handlingsplanen och den interna politiken och åtgärderna, riktar vi in oss på att Kyotoprotokollet ratificeras och träder i kraft så snart som möjligt. Jag vill att det skall ske en snabb ratificering. Men det kräver att vi får ordning på torpet, så att ratifikationen inte bara blir en tom gest. I detta sammanhang kan den mer proaktiva inställningen hos vissa amerikanska industriföretag i kampen mot klimatförändringar och Förenta staternas undertecknande av protokollet betraktas som positiva steg. I Buenos Aires fanns det tecken på en mer positiv inställning hos vissa delar av den amerikanska kongressen. Men vi befinner oss fortfarande långt från målet, och ledamöterna kan i hög grad också framöver - på så sätt som de gjorde i Buenos Aires - spela en viktig roll genom att övertyga sina kolleger i den amerikanska kongressen om att protokollet måste ratificeras. Här vill jag gärna nämna att jag är skeptisk till Argentinas och Kazakstans förklaringar om att de vill se ett bindande mål vid den femte partskonferensen. I det långa loppet är det viktigt att utvecklingsländerna deltar, men den verkliga prövningen för sådana frivilliga åtaganden är hur dessa ser ut i slutändan. För att ett land skall kunna dra nytta av protokollets fördelar, måste man underteckna det. Landet måste också fullt ut uppfylla de därmed avtalade åtagandena. I övrigt skall vi ju - som vi nämnt tidigare - se till att inte få in mer så kallad varm luft i systemet genom icke ambitiösa mål.
Låt mig återvända till vårt interna arbetsprogram. Som jag nämnde redan i september, kommer jag att lägga fram ett meddelande under våren 1999. Detta löfte mottogs positivt av Europeiska rådet i Wien, som kom fram till att det på grundval av en rapport från kommissionen skulle ta ställning till en omfattande gemenskapsstrategi för klimatpolitik under sitt sammanträde i Köln, som vi vet kommer att ske i början av juni. Jag håller helt med om att vi behöver en omfattande gemenskapsstrategi. År 2008 kan tyckas avlägset, men vi måste agera nu om vi skall kunna uppnå vårt mål. I kommissionens meddelande kommer vi därför att koncentrera oss på de delar som är avgörande för att EU skall kunna uppnå målet. Dessa viktiga delar är till exempel gemensamma och samordnande politiska insatser och åtgärder, Kyoto-mekanismerna och förbindelserna med tredje land. Meddelandet kommer att innehålla en omfattande analys av effekterna av handeln med utsläppsrättigheter, gemensamt genomförande och mekanismen för en hållbar utveckling. Jag försäkrar er att jag kommer att göra mitt yttersta för att påskynda antagandet av detta meddelande, så att det kan läggas fram i rätt tid och vara klart till toppmötet i Köln.
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag vill till sist säga att jag rent allmänt kan stödja parlamentets resolution, och att jag ser fram emot ett fortsatt konstruktivt samarbete i vår gemensamma kamp mot klimatförändringarna.

Graenitz
Herr ordförande! Det finns, fru kommissionär, ett ordspråk som lyder: Mellan tal och handling ligger ofta ett helt hav. Hela detta hav måste vi gemensamt ta oss över så snabbt som möjligt och med så konkreta åtgärder som möjligt, om vi vill hålla den tidplan som togs fram i Buenos Aires, och om vi dessutom vill ta fram en egen tidplan, annars blir vi sittande på stranden medan klimatkatastrofen börjar på andra sidan havet.
Jag anser, fru kommissionär, att det finns en hel del att göra på internationell nivå. I första hand - mycket viktigt - fortsätta den dialog med utvecklingsländerna som fungerade så bra i Buenos Aires, för att tillsammans med dessa länder kunna utforma förslag till en clean development mechanism . Jag anser också att vi i Europeiska unionen, trots att vi inte var så positiva till detta i början, måste utarbeta konkreta förslag på hur emission trading skall ske, hur monitoring skall bli möjlig och även hur bedömningen av de enskilda miljöutsläppen och utsläppsminskningarna skall göras, så att vi sedan när det väl är dags har fått saker och ting på plats.
Jag tror också att det är nödvändigt att vi i samband med förhandlingarna med kandidatländerna inför unionens utvidgning inkluderar dessa i våra strategier. De länder som är de främsta kandidaterna förpliktade sig i Kyoto till samma utsläppsminskningar som Europeiska unionen. Men nu gäller det att inkludera dem i förberedelserna så att det inte blir så, när de väl är medlemmar, att de nödvändiga förberedelserna inte har ägt rum och de därför inte kan inordnas i den europeiska utjämningen av bördan.
Vad den europeiska utjämningen av bördan beträffar kan jag föreställa mig att mina kolleger i viss mån bör göra ett tydligare ställningstagande. Jag vill bara påpeka att vi vid sidan av samordningen av de nationella planerna även kommer att bli tvungna att se till att vi har eller skapar det underlag som krävs för en lagstiftning på unionsnivå, där det fortfarande saknas en sådan. För endast med gemensamma ansträngningar kommer det att vara möjligt för oss att uppnå de mål vi fastställde i Kyoto.
Jag tror också att initierandet av förebyggande åtgärder på området hälsa, jordbruk och skydd av ekosystemet kommer att höra dit, för med de allt mer kännbara klimatförändringarna uppstår risker som vi kanske inte tidigare har tänkt på. Jag tror att vi nu, inför övergången till ett nytt årtusende, har möjlighet att åstadkomma en hållbar utveckling, ett tekniskt språng och framför allt en rättvisare fördelning av resurserna i världen, och jag hoppas att vi har styrka och mod att göra det!

Spencer
Herr ordförande! Innan jag uttalar mig om resolutionen, skulle jag vilja rätta till ett översättningsfel. I den engelska tolkade versionen av kommissionärens anförande, hänvisade man till kommissionens tillbakadragande av CO2-skatten. Ni var faktiskt mycket klokare än så. Ni drog inte tillbaka ert förslag utan ni ändrade det, och detta ändrade förslag är fortfarande bordlagt och jag hoppas att rådet kommer att ta upp det. Jag litar på att versionerna på alla de olika språken överensstämmer med vad ni faktiskt sade. Jag skulle vara tacksam för en kopia av texten på engelska.
Jag hade äran att leda parlamentets delegation till konferensen i Buenos Aires och mitt eget och mina kollegers betänkanden finns tillgängliga för parlamentet. Enligt min åsikt var COP IV en måttlig framgång som under skrik blev släpat ut ur käkarna på vad som skulle ha kunnat bli ett fullkomligt dödläge för förhandlaren. Handlingsplanen från Buenos Aires utlovar en viss framgång vid tiden för COP VI år 2000. För första gången återger den ett intresse för principerna för inskränkning och konvergens och för världsomfattande rättvisa, som också parlamentet med jämna mellanrum har röstat för.
Mitt betänkande fäster uppmärksamheten vid den hjälpsamma och positiva roll kommissionen spelat i Buenos Aires, för vilket jag är tacksam, och för den hövlighet den har visat parlamentet. Mitt betänkande fäster också uppmärksamheten vid rådets misslyckande att vare sig uppmärksamma, använda sig av, eller på ett intelligent sätt rådfråga parlamentsledamöterna under konferensens gång. De senaste riktlinjerna för rådet om parlamentsledamöternas deltagande, som antogs en vecka före konferensen i Buenos Aires, är en direkt förolämpning mot parlamentet. Jag har tagit upp denna fråga med ordföranden och hoppas att utskottet för institutionella frågor kommer att se över detta i samband med nästa IGC.
Unionen har lärt sig en läxa i och med vårt relativa misslyckande i Kyoto och har nu vänt sig mot länder som ingår i 77-gruppen, i jakt på allierade för att åstadkomma en sund inställning till skyddet för klimatet på jorden.
Jag skulle vilja använda mina sista sekunder till att vädja till kommissionen. Oberoende av vad kommissionären sade i fråga om politiska framsteg mellan de olika parlamentskonferenserna, skulle jag vilja uppmuntra idén om en strukturell granskning av hela förfarandet vid partikonferensen. Enligt min åsikt är den för närvarande alltför benägen att låta ett tekniskt dödläge sätta stopp för politiska initiativ. Partikonferensens rytm gör det svårt att ta politiska initiativ mellan konferenserna.
Igår var jag i Bonn och talade med Michael Zammit-Cutajar från sekretariatet för klimatförändring och jag föreslog för honom att tiden kanske är kommen för en strukturell granskning av det sätt på vilket vi organiserar hela detta förfarande, kanske genom att använda vår gamla beprövade och pålitliga vän " gruppen av vise män" - eller " framstående personer" eller vad de numera kallas - att förhålla sig passiva vid de detaljerade förhandlingarna och koncentrera sig på målet med denna process. Efter att ha varit på alla dessa parlamentskonferenser tycks det mig vara så att vi nu kommit i kläm mellan det faktum att detta är en utsträckt och tidvis svår förhandling samtidigt som det är en institution med administrativt ansvar. Jag hoppas att kommissionen kommer att ta upp detta förslag. Jag tackar kommissionären för hennes yttrande och jag rekommenderar resolutionen för parlamentet.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, fru kommissionär, kolleger! Vi kan svårligen betrakta Buenos Aires som en riktig succé. Emedan man i Kyoto lyckades nå en överenskommelse om att minska gaserna som bidrar till växthuseffekten, har man tyvärr inte lyckats uppställa några detaljerade regler för att verkställa detta avtal konkret.
Jag tror att jag vågar påstår att EU har gjort vad som stod i dess makt, och jag vill gratulera kommissionär Bjerregaard så hjärtligt till hennes insatser och hennes beslutsamhet. Vi har faktiskt handlingsplanen från Buenos Aires, och låt oss hantera denna på rätt så att man vid klimatkonferensen år 2000 kommer att fatta viktiga beslut i frågan.
Jag skulle vilja understryka två saker. För det första: om protokollet från Kyoto skall träda i kraft så måste minst 55 av de berörda parter som bär ansvaret för åtminstone 55 procent av utsläppen ratificera det. Vi måste fortsätta betona att det är nödvändigt att USA går över till ratificering. Om den största förorenaren, USA och till exempel Ryssland, inte ratificerar så visar Kyoto ingenting.
En annan sak som jag vill understryka är att handeln i rättigheter att förorena endast är tillåten i den mån huvuddelen av ansträngningarna görs på nationell nivå. Jag är fullständigt överens med kommissionär Bjerregaard om att vi därför måste bestämma en övre gräns för handeln med utsläppsrättigheter. Vi får så att säga inte exportera problemet.
Här står EU och USA helt mot varandra. EU påstår med rätta att kampen mot klimatförändringen endast är meningsfull om alla gör en insats. Detta har också ständigt varit parlamentets ståndpunkt även om den inte uttryckligen har tagits med i den föreliggande resolutionen.
Slutligen vill jag angående den harmoniserade energiskatten säga att även vi förespråkar en sådan skatt, men bara på villkor att den är skattemässigt neutral. Vi i gruppen har lagt fram två ändringsförslag för att plädera för en harmoniserad skatt. Det är utifrån det synsättet som man måste läsa ändringsförslagen.
Jag hade ännu en fråga till kommissionären. Vad anser kommissionären om att införa en flygfotogenskatt på Europanivå? Somliga hävdar, kanske med rätta, att man snarare måste söka lösningen i en bättre teknik för att reducera utsläppen. Men med den ökande flygtrafiken måste man även i detta fall vidta åtgärder för varje område.

González Álvarez
Herr ordförande! Hur kan man låta bli att instämma med kommissionären när hon föreslår konkreta åtgärder, uppföljning, samarbete med länder under utveckling samt beskattning av energiprodukter? Jag tror nog att vi alla är överens, framför allt när det gäller hennes konkreta förslag om ett förverkligande av det som avtalats. Precis som vetenskapsmännen påtalade 1998, och som också framkom i Förenta nationernas rapport, så har naturkatastroferna klart och tydligt - som jag inte skulle betrakta som alltför naturliga - förorsakat 50 000 döda och förluster på 12 biljoner pesetas. Jag vet inte hur många euros detta är, men det är i alla fall många pesetas.
Om det enbart vore för naturkatastroferna och dess ekonomiska konsekvenser så menar jag att såväl den ekonomiska makten som regeringar skulle vidtaga åtgärder. Vi vill dock gå ett steg längre. Vi menar att Europeiska unionens förslag, som var det bästa, inte var tillräckligt kraftfullt. Europaparlamentet påtalade detta vid ett flertal tillfällen.
För att verkligen uppnå positiva effekter när det gäller klimatförändringar så måste utsläppen, enligt vetenskapsmännen, minska med mellan 50 och 60 procent i förhållande till 1990. Vi försöker uppnå en minskning på 8 procent för sex gaser som orsakar drivhuseffekt. Kan vi inte uppfylla detta krav på 8 procent så riskerar vi planetens framtid.
Fru kommissionär, vi menar därför att ert förslag är bra, såvida medlemsstaterna uppfyller ställda krav och, framför allt, såvida man lyckas belasta industrialiserade länder och länder under utveckling på ett skäligt sätt. Vi håller inte med om att det är länder under utveckling som skall börja betala, som Förenta staterna menar. Det är vi som måste betala.

Fitzsimons
Herr ordförande! Jag deltog i delegationen med Spencer och Linkohr på konferensen i Buenos Aires. Hur man väljer att bedöma konferensen är en åsiktsfråga. Spencer sade att den var en måttlig framgång. Jag tycker att det är en rättvis beskrivning. Jag erinrar mig att kommissionär Bjerregaard mot slutet av presskonferensen sade att vi hade velat uppnå mer och att vi alltid brukar göra detta, men att detta var allt vi kunde övertala de andra parterna på konferensen att gå med på. Europeiska unionen visade prov på riktigt ledarskap, i stor utsträckning stött av ansökarländerna, G77 och Kina.
Jag erinrar mig också att den tjänstgörande ordföranden sade att vi i Kyoto enades om konkreta mål för minskning och utsläpp av drivhusgas från industriländernas sida. I Buenos Aires höll vi tempot från framgångarna i Kyoto genom att upprätta en handlingsplan, vilket var ett av målen i Buenos Aires, och vi beslutade om andra åtgärder såsom utarbetandet av ett system för överenstämmelse.
Den internationella pressen behandlade konferensen med ett visst mått av cynism; somliga kallade den för ett fiasko. Det var en svår konferens därför att förhandlingarna var långa, invecklade och utsvävande, men jag kan inte göra annat än att stödja Spencer och lyckönska kommissionen. Jag applåderar också Förenta staternas beslut att underteckna protokollet. Medan man erkänner att det kan röra sig om en diplomatisk formalitet, vilket vi säger i resolutionen, är det samtidigt mycket effektivt och är ett tecken på en förändrad inställning i Förenta staterna.
Vi måste också applådera värdländerna för COP IV, Argentina och Kazakstan för att de visar tecken på en vilja att gå in i ett bindande åtagande vid COP V för att ytterligare minska drivhusutsläppen. Det kanske inte är så stort, men det är i alla fall ett framsteg. Det är alltså en bra resolution. Jag stöder den och det gör även min grupp och, i likhet med Spencer, rekommenderar jag den för parlamentet.

Ordföranden
Ärade kolleger, herr Fitzsimons! Jag måste be er att försöka hålla er till den tid ni fått er tilldelad. Sessionstjänsten har sagt att vi är försenade. Jag tar inte ordet från er, ni måste själva ta hand om detta. Jag vet att ni är mycket ansvarsfulla och därför nöjer jag mig med detta meddelande. Å Gruppen De Gröna i Europaparlamentets vägnar går ordet till Hautala för en minut.

Hautala
Herr ordförande! Europeiska unionen har haft en mycket positiv roll i globala förhandlingar och jag tycker att kommissionären personligen förtjänar erkännande för detta. Men samtidigt blir det dag för dag ett allt pinsammare faktum att unionen inte för sin egen del har förmått fatta beslut som skulle leda till att de egna åtagandena även skulle kunna fullgöras. Därför är det utomordentligt viktigt att vi debatterar energiskatter, en fråga som kommissionären nyss nämnde. Även det är viktigt att de länder som vill gå längre än andra skulle dessutom kunna införa detta ursprungliga förslag till koldioxid- och energiskatt. Det skulle vara intressant att höra vad för slags beräkningar kommissionen har av dessa kombinationer. Vi måste komma ihåg att Amsterdamfördraget ger möjlighet att framskrida fortare än andra länder om andra inte är beredda. Men jag är säker på att även industrin har insett att klimatpolitiken kan ge konkurrensfördelar, och detta borde man ta fasta på.

Weber
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Var Buenos Aires ett misslyckande? Jag skulle vilja säga nej. Buenos Aires var inte ett misslyckande. Buenos Aires drabbades bara av den sista natten i Kyoto, när amerikanerna lyckades föra de flexibla mekanismerna till protokollet såsom villkor för undertecknande. Vi måste också säga att konferensordföranden inte visade prov på samma diplomati som ambassadör Estrada, som verkligen ledde arbetet i Kyoto väl, men det är bara en liten detalj.
Min grupp är instämmer med teorin att ståndpunkten 50/50 procent skall vidmakthållas i de flexibla mekanismerna, vilket betyder att minst 50 procent av minskningarna skall göras på hemmaplan innan man har rätt att använda de flexibla mekanismerna. Europeiska unionen bör fortsätta att stödja den ståndpunkten.
Jag instämmer således med att de flexibla mekanismerna införs, som äntligen gör det möjligt att få veta hur mycket ett ton kolhaltigt utsläpp kostar på det ekonomiska planet. Det kommer att få återverkningar på industriländernas skattesystem, de länder som ingår i bilaga 1. Jag uppskattar inte alls påtryckningarna - framför allt av amerikanerna - av de utvecklade länderna på utvecklingsländerna så att dessa också åtar sig att minska utsläppen. Det måste nämnas att utvecklingsländerna, som inte ingår i bilaga 1, inte ens får kvoter att sälja enligt artikel 6. Jag påminner om den kinesiska delegatens ord: " Ni amerikaner har tre bilar per familj, vi kineser går till fots till arbetet och ni amerikaner och européer vill inte ge oss rätt att ta bussen till arbetet." Låt oss vara seriösa och litet flexiblare med utvecklingsländerna.
Jag skulle vilja ta upp ett ämne som intresserar mig mycket, det vill säga skogsbruk. Kyotoprotokollet angav att anslag kan lämnas för skogsföryngring och framför allt anslag för kolrening främst i mekanismen CDM (Clean Development Mechanism). Detta kan spela en viktig roll för att industriländerna stöder och ger pengar till skogsföryngring i utvecklingsländerna. De icke-statliga organisationerna som sysslar med miljöskydd påminner oss om att det är mycket viktigt att bara de projekt subventioneras där man respekterar den biologiska mångfalden. Vi måste se till att inte projekt för plantering av snabbväxande arter subventioneras på bekostnad av skyddet av biologisk mångfald.

Blokland
Herr ordförande! Resultatet av klimatkonferensen i Kyoto 1997 betraktas med rätta som en vändpunkt, även om det bara är ett första steg i rätt riktning. Det är ansatsen till att reducera sex gaser som bidrar till växthuseffekten för att på så sätt motverka en av människan orsakad klimatförändring. Det är av stor vikt att alla parter, särskilt Förenta staterna och Ryssland, snarast ratificerar Kyotoprotokollet. Framför allt inom näringslivet i Förenta staterna pågår en positiv utveckling.
Det är klart att det efter Kyoto återstår mycket att göra beträffande det konkreta utförandet. Uppföljningskonferensen i Buenos Aires ledde till ett gemensamt åtgärdsprogram med utfästelser och tidsscheman. Detta är glädjande.
Också dialogen med utvecklingsländerna måste ges mycket uppmärksamhet. Risken är dock att denna begränsar sig till överenskommelser angående handel med utsläppsrättigheter. Jag anser att Europeiska unionen först själv måste arbeta för att minska utsläppen av gaser med växthuseffekt inom EU. Samtidigt är hjälpen till andra länder av stor vikt, till exempel genom att överföra miljövänlig teknik som utvecklingsstöd. Eventuellt pågår handel med utsläppsrättigheter på den europeiska kontinenten. Med länder utanför Europa äger endast handel med utsläppsrättigheter rum om dessa länder redan verkligen arbetar med att reducera gaserna med växthuseffekt. Genom att länderna inom EU själva gör ansträngningar kan man mana icke-europeiska länder att också bidra till minskningen av utsläppen.
För denna utsläppsminskning är det viktigt att integrera miljöpolitiken med andra politiska sektorer såsom energi, transport och jordbruk. Främjande av effektiv energianvändning, förnybar energi och energiskatter är lämpliga instrument. Än en gång pläderar jag för att införa en skatt på flygplansbränsle.
Slutligen vill jag säga att vi är gemensamt ansvariga för denna problematik, men alla länder måste också vara individuellt ansvariga för sitt bidrag till lösningen av denna. Detta ansvar gäller utan tvekan också för de individuella medborgarna. Man måste således också arbeta på en världsomspännande medvetenhet om att man inte kan fortsätta så här och att det behövs en ny modell för hållbar ekonomisk utveckling grundad på respekt för skapelsen och livets Skapare.

Kronberger
Herr ordförande! Det mer än försenade försöket till utsläppsminskningar i Buenos Aires liknar ett försök att tvätta sig utan att bli blöt. Det kommer inte att finnas en effektiv klimatpolitik förrän de faktiska kostnader som förorsakats genom frisläppandet av ämnen som påverkar klimatet även tillskrivs förorenaren. Det förutsätter lämpliga rättsliga ramvillkor. Den så ofta citerade undanflykten att utsläppsminskningar är för dyra innebär rena självmordet! Ett samhälle där man inte är beredd att investera i bevarandet av de egna livsförutsättningarna och därmed i bevarandet av den egna arten är dömt att gå under. Den utsläppskatalog som förhandlades fram i Buenos Aires är inget lämpligt försök till en lösning. En varaktig lösning på problemen kan enbart finnas där problemen uppstår.

Linkohr
Herr ordförande! Debatterna om klimatpolitiken i parlamentet har den angenäma bieffekten, att vi alla ständigt är överens. Det är fördelen! Men om man jämför våra viljeyttringar med resultatet, då ser det genast litet mörkare ut. Jag nämner nu bara de siffror som jag har från kommissionen. Inom Europeiska unionen ökade koldioxidutsläppen med 2 procent mellan 1990 och 1996. År 1997 skedde en obetydlig minskning, men det var en varm vinter, och det finns inget som tyder på att vi skulle ha åstadkommit en strukturell förändring. Minskningen under första halvan av detta årtionde - nu sker det åter en ökning - finns det också en förklaring på. Vi har ersatt kolen med gas. Vi har ersatt oljan med gas. Vi har genom den tyska återföreningen desindustrialiserat en hel region. Dessutom moderniserades de befintliga anläggningarna. Även det är en process som inte kan upprepas. Med andra ord: Vi måste snarare på grund av en starkare ekonomisk tillväxt räkna med att koldioxidutsläppen i Europeiska unionen ökar fram till år 2000, att de kommer att vara avsevärt högre än år 1990.
Jag kan ta min egen delstat Baden-Würtemberg som exempel: det är en relativt högt industrialiserad delstat. Där har koldioxidutsläppen per invånare ökat avsevärt sedan 1995, något som kan föras tillbaka på den ekonomiska tillväxten. Det är alltså inte tal om någon vändpunkt. Det gör en betänksam. Man kan alltid säga: Nåja, vi måste anstränga oss mer osv. Det har vi ju i viss mån också gjort med det resultatet, att den effektiva energianvändningen inom Europeiska unionen - det här är åter siffror från kommissionen - under 1990-talet enbart har ökat med 0, 6 procent per år, medan vi på 1980-talet och i slutet av 1970-talet hade en ökning på 2 procent av den effektiva energianvändningen.
Även det gör en betänksam. Det vill säga att vi i dag är mindre i stånd till detta än för tio eller femton år sedan. Det vi behöver - och detta riktar sig till kommissionen och framför allt naturligtvis till rådet - är en mätbar handlingsplan. Jag skulle verkligen vilja veta, vad vilket land, vilken sektor inom industrin, på transportområdet, men även vad hushållen måste göra. Framför allt måste vi fråga oss: Hur skall detta finansieras? Hur finansieras detta nu? Det är min sista rekommendation till kommissionen: Lägg fram ett förslag till oss om hur vi skall uppnå en överenskommelse med banken, så att investeringarna inom energisektorn kan finansieras i förväg, för det tycks för ögonblicket vara den främsta orsaken till att vi inte kommer vidare, en förtida finansiering av energiinvesteringarna. Tekniken finns för det mesta tillgänglig, det är pengarna som fattas!

Pimenta
Herr ordförande! Linkohr har tagit två tredjedelar av mitt tal ifrån mig: jag instämmer verkligen till 100 procent med det han sade. Jag vill börja med att tacka kommissionen, och speciellt kommissionären, för hennes arbete, hennes personliga engagemang, och även för det sätt som hon i Buenos Aires tog emot och arbetade med parlamentets företrädare. Tyvärr intog rådet en hållning som det inte kan fortsätta att ha. Denna kammare måste, i institutionell mening, inta en ståndpunkt gentemot rådet och gentemot varje ordförandeskap, före nästa regeringskonferens.
Den andra delen av det jag vill säga hör ihop med vad Linkohr sade om policies and measures. Min oro är att man i många av unionens områden och i de flesta länder av världen inte kan se några minskningar. I mitt land till exempel, Portugal, låg den ökade konsumtionen av elektrisk energi på sex procent, vilket är dubbelt så mycket som ökningen av produkten. På det sättet kommer vi inte framåt. Det är uppenbart att vi inte kommer framåt!
Jag stöder kommissionens avsikt att utarbeta ett direktiv - vilket jag skulle vilja se så fort som möjligt - som gör vissa miniminivåer av förnybara energikällor obligatoriska. Vi har talat med kommissionär Papoutsis och är överens om att direktivet är brådskande. Inbrytningen av de förnybara energikällorna på marknaden har minskats genom sänkta olje- och naturgaspriser och även på grund av att energikostnaden i dag inte inbegriper miljökostnaderna.
Låt oss för det andra se på strukturfonderna och det europeiska transportnätet, ett område som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har ett visst inflytande över genom budgeten: medlemsstaterna måste fås att använda dessa pengar för att beakta mindre bränsleslukande transportalternativ.
Vad gäller anslutningsländerna: Phare och Tacis har inte i dag något inflytande över energikonsumtionen. Om denna situation fortsätter kommer det som Linkohr talade om att inträffa: så när den akuta krissituationen är över kommer utsläppen att öka.
För att avsluta skulle jag vilja säga att kommissionen kanske skulle kunna stödja initiativ från vissa företag, exempelvis BP och andra, vilka har en positiv inställning vad gäller klimatförändringarna, genom att arrangera ett stort evenemang i Bryssel om den positiva roll som de företag som vill ta detta på allvar kan spela.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Pimenta. Jag var beredd att avbryta er och ta ifrån er två tredjedelar av er tid. Ni utökade den i stället med en minut. Jag måste be er att ni håller er till utsatt tid då sessionstjänsten meddelar mig om att vi är försenade. Jag vet att ni alla har viktiga saker att säga, men jag ber er att begränsa era anföranden, vilket i synnerhet gäller Breyer som nu får ordet i en minut.

Breyer
Herr ordförande, fru kommissionär! Ni hänvisade till USA: s roll. Jag anser att det bör handla om något annat i dag. Det bör handla om att Europeiska unionen skall inta rollen som föregångare. Låt oss tala klarspråk redan från början: Det får inte handla om att smita från ansvaret genom kryphål i protokollet så som emission trading . Då är vi genast framme vid frågan: Vart tar åtgärderna vägen? Jag vill också ha ett konkret svar från er på vad som nu håller på att hända med förverkligandet av vitboken om förnybara energikällor? Ni hänvisade till den nyckelroll som energiskatten spelar. Bra, nu har vi ett förslag om energiförbrukarskatt, men det är bara en droppe i havet! Kommissionen har ju själv medgivit att utsläppen, trots förslaget, kommer att öka med 6 procent fram till år 2010. Vad har ni sagt om den så problematiska transportsektorn? Vi vet att det inom denna kommer att ske en ökning av koldioxidutsläppen med 38 procent fram till år 2010. Och även där - vill ni vara snäll och svara på kollegernas tidigare fråga: När skall det äntligen komma en fotogenbeskattning? När kommer ni att göra allvar att det löfte ni gav oss i fjol? Här krävs det handling, inte bara dokument och lyrik.

Pollack
Herr ordförande! Vi skulle behöva lyfta blicken och inte enbart koncentrera oss på de finansiella åtgärderna. Vi tycks vända och vrida mycket på det faktum att rådet är ovilligt att komma till någon överenskommelse i fråga om energiskatt och andra finansiella åtgärder. Jag är överens med kommissionären om att det är dags för kommissionen att se till sitt eget hus vad beträffar klimatförändringar. Jag skulle vilja se att detta verkligen sker med några detaljerade åtaganden.
Tidigare i denna debatt har vi hört om en del trevliga strävanden efter ett hållbart jordbruk och jag applåderar detta. Jag vill emellertid fråga kommissionen vilka åtgärder den vidtar för att förnya sin inställning till den inre marknaden, till det sätt på vilket den genomförs och det sätt på vilket konkurrenspolitiken fungerar, det sätt på vilket i den används dess utomeuropeiska stöd, dess handelspolitik, dess anslutningsförhandlingar, vilket ett flertal av kollegerna har nämnt, och dess strukturfonder och likaså den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi skulle behöva se ett aktivt genomförande av den strategiska miljömässiga utvärderingen och även ta hänsyn till klimatförändringar och använda detta som ett redskap för en utvärdering av politiken på europeisk nivå, speciellt i fråga om utomeuropeiskt stöd liksom politiken här inom Europeiska unionen.
Vi skulle också behöva utföra mer arbete i avseende på vad exakt överföring av ren utvecklingsteknologi skall bestå av och förhållandet till vår utomeuropeiska utvecklingshjälp. Aktivt genomförande av CDM kommer att vara väsentligt för att vinna det stöd vi behöver för Kyotoprotokollet från utvecklingsländerna. Utan något stöd från dessa för idén om rättvisa, kommer vi att ha fortsatta problem med att få USA att ratificera.
Om vi kan göra framsteg på vissa av dessa punkter, skulle Europeiska unionen kunna gå vidare med självtillit för att ange tonen för COP V och VI. Vi känner med säkerhet till att klimatförändringarna inte kommer att försvinna och de kommer alldeles säkert inte att försvinna p.g.a. den text som parlamentet kommer att rösta om imorgon. Förenta staterna kommer nu att ratificera det enbart för att vi bad dem göra det. Denna vecka är miljöministrarna nere i Antarktis för att se hur isen smälter bort, och ser över vilka problem detta kommer att medföra. Vi behöver något slags åtagande från kommissionens sida och jag hoppas att vi kommer att få höra kommissionen och rådet säkerställa att Europeiska unionen vidtar de åtgärder som är nödvändiga för att ta itu med de frågor som jag har tagit upp och likaså den ständigt återkommande favoriten, energiskatter.

Virgin
Herr ordförande, fru kommissionär! Av alla utmaningar som vi står inför på miljöområdet är säkert klimatfrågan den största och mest komplicerade. Den berör ju alla jordens länder på ett påtagligt sätt. Utsläppen hotar oss inte på kort sikt, men utgör ett mycket allvarligt hot på lång sikt.
De första stapplande förhandlingsstegen har tagits med en del vånda. Eftersom de åtaganden som har gjorts kan innebära stora ingrepp i ländernas ekonomier, är det viktigt att finna lösningar som ger miljövinster till så låga kostnader som möjligt. Det är ingen tvekan om att handel med utsläppsrätter ger oss en sådan lösning. Det är därför enligt min mening av utomordentligt stor vikt att kommissionen gör en omfattande studie om hur detta instrument skall kunna användas för att föra klimatfrågan i rätt riktning.
I en nordisk utredning visas att handel med utsläppsrätter vad gäller koldioxid inom Norden skulle ge kostnadsbesparingar på 50 procent. Även om vi står inför stora problem när det gäller verifiering av utsläppsminskningar, visar denna utredning att vinsten av lyckade lösningar är så stor att mycket stora ansträngningar måste göras för att skapa hållbara system.
Det måste också ligga i EU: s intresse att inte ensidigt gå in för de ekonomiska styrmedel som ger oss betydligt högre kostnader i den internationella konkurrensen än vad som är fallet i exempelvis USA. I framtida förhandlingsomgångar bör man rätta till de fel som gjordes i Kyoto. För den sakens skull bör man dock inte förkasta ekonomiska metoder som har visat sig vara effektiva. Idén att fasa ut kärnkraften skulle leda till allvarliga problem på detta område om det blev en realitet. I stället borde denna utmärkta energikälla utvecklas och göras ännu bättre.

Baldi
Herr ordförande, ärade ledamöter! Efter klimatkonferenserna i Kyoto och sedan i Buenos Aires i november upprättade Europeiska unionen ett riktigt åtgärdsprogram baserat på frågor av särskild vikt såsom: för det första de finansiella mekanismer som skall hjälpa utvecklingsländerna att ta itu med de utmaningar som hänger samman med klimatförändringar, för det andra det framtida arbetet med den politik och de åtgärder som skall verkställas, vilka nu redan är inskrivna på dagordningen för de kommande konferenserna med de parter som stälelr upp på Förenta nationernas ramkonventioner, för det tredje utvecklingen och överföringen av rena tekniker som kan hjälpa utvecklingsländerna att inte upprepa de miljömässiga misstag som har begåtts i de utvecklade länderna, för det fjärde de grundläggande reglerna för mekanismerna för flexibilitet som finns med i protokollet från Kyoto, även om man måste uppnå en överenskommelse vad gäller en institutionell struktur för mekanismerna för flexibilitet.
Jag skulle vilja påminna om att det alltså är väsentligt med en dialog som jag har hört mina kolleger säga, men jag skulle också vilja påminna om att, just om två månader, samarbetsorganet AVS-EU, med dess arbetsgrupp för klimatförändringar i de små öländerna inte bara kommer att anta en för utvecklingsländerna mycket viktig resolution utan säkert kommer med ett bidrag efter två års arbete. Jag skulle därför vilja fråga kommissionären, fru Bjerregaard, hur det kommer sig att, till exempel när vi påvisade vikten av att utföra åtgärder som medför synergieffekter tillsammans med andra generaldirektorat, såsom GD VIII och GD XII, om vetenskap, forskning och utveckling - vi är oerhört bekymrade för AVS och begärde en katastroffond eftersom vi hävdar att de små öländerna är extremt sårbara vad beträffar klimatförändringar - vi fortfarande inte har fått ett passande svar från kommissionen. Jag frågar därför kommissionären om hon kan svara vid detta sammanträde eller så fort som möjligt sända över svaren till oss som arbetar med oerhörda synergieffekter. För oss blir det grundläggande eftersom de kriser som skapas i Afrika och i öländerna inom AVS medför allvarliga katastrofer.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag vill gärna tacka parlamentet för debatten. Jag tror Linkohr har helt rätt, och att han satte fingret på den stämning som vi har kunnat konstatera i samband med debatten. Parlamentet och kommissionen är överens, men den verklighet vi möter är annorlunda, eller man kan säga att våra andra parter som avgör om det skall hända något, inte går helt på samma linje som vi. Jag har i debatten hört en del uppmaningar till hur vi skall kunna komma vidare och få de andra parterna mer aktivt med på samma linje som vi. Jag delar helt Graenitz uppfattning att det är viktigt för oss att fortsätta göra internationella insatser, även med hänsyn till u-länderna. Jag är överens med Graenitz och andra om att ansökarländerna måste delta på ett mer aktivt sätt. Jag tror att det var Pimenta som betonade detta. Vi försöker hela tiden att se till att detta sker. Vi gjorde det även i Buenos Aires, men det är klart att när vi talar om energipolitik och konsekvenserna av energipolitiken, så utgör ansökarländerna ett område där det finns ganska mycket att hämta.
Spencer hade helt rätt när han påpekade att det var en felöversättning - det blir ju så ibland när man talar ett litet språk - och därför vill jag gärna bekräfta att det jag sade var att skatten på koldioxidutsläpp, som ursprungligen föreslogs 1992 " was not withdrawn by the Commission" . Så måste jag för övrigt säga att det finns goda skäl till att överväga det sätt på vilket vi organiserar oss. Vi diskuterade detta litet i Buenos Aires. Jag nämnde också att det argentinska ordförandeskapet hade planer på en mer politisk process, men jag deltar gärna i diskussioner om andra sätt att ta itu med det.
Hautala betonade - och det tycker jag är rätt - att vi måste uppfylla våra egna mål. Om vi vill följa den linje som vi har lagt upp, så kräver det att vi själva också är förmögna att gå i spetsen, och det har vi verkligen tänkt göra, både genom att lägga fram ett meddelande och genom att ta upp frågan i samband med rådets sammanträden. Det innebär alltså att det kommer ytterligare en plan från kommissionen, som jag ser fram emot att diskutera med parlamentet.
Frågan om en flyg- eller en fotogenskatt som vi har diskuterat några gånger, är litet svårare. Vi har också tagit upp det i åtskilliga forum. Senaste gången jag själv var med om mycket hårda påtryckningar var under ett sammanträde med miljöministrarna, som arrangerades av OECD. Det var mycket tydligt att det fanns ett våldsamt motstånd från Förenta staterna, Kanada, Japan osv., och därför är det ju frågan om det går att göra något på det europeiska planet, därför att motståndet på det internationella planet är så stort.
Jag delar Pollacks uppfattning om att det finns en lång rad områden som vi måste ta itu med. Framöver kommer det några initiativ rörande den inre marknaden. Senare under året - tror jag - kommer vi att få möjlighet att diskutera problemen kring WTO. Jag tror parlamentet kommer ihåg att jag och Sir Leon Brittan lade fram ett gemensamt meddelande, och vi har definitivt bestämt oss för att fortsätta detta samarbete även fram till de kommande WTO-förhandlingarna. Jag kan lyckligtvis säga att det tyska ordförandeskapet har satt upp förslaget om en strategisk miljöbedömning på sin lista över prioriterade frågor, så jag hoppas att vi kan komma vidare på detta område.
Herr ordförande! Vi skulle lätt kunna hitta många fler frågor som det finns ett behov av att diskutera, men låt mig avsluta med att tacka för det stöd som funnits från parlamentets sida för den linje vi har valt, och låt mig säga att jag gläder mig över vårt fortsatta samarbete. Vi behöver verkligen all vår styrka om vi skall kunna övertyga även de andra parterna om att vi har valt den rätta vägen.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bjerregaard.
Jag har mottagit ett resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Livsmedelsingredienser som behandlats med joniserande strålning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0008/99) av Bloch von Blottnitz för parlamentets delegation i förlikningskommittén, om det gemensamma förslaget godkänt av förlikningskommittén, om Europaparlamentets och rådets direktiv om:
I.tillnärmning av medlemsstaternas lagar om livsmedel och livsmedelsingredienser som behandlats med joniserande strålning (3631/98 - C4-0562/97-00/169(COD)), II.upprättande av gemenskapsförteckning över livsmedel och livsmedelsingredienser som behandlas med joniserande strålning (3662/98 - C4-0561/97-00/169B(COD)).Ordet går till fru Bloch von Blottnitz.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Jag måste givetvis få säga att jag är glad över att vi nu efter tio år har kommit fram till enhetliga bestämmelser för direktivet om livsmedel som behandlats med joniserande strålning. Det bör påpekas att underlaget har legat i åtta år hos rådet, något som än en gång bevisar hur omstridd denna metod är. Man kan naturligtvis ställa sig frågan, varför man strålbehandlar livsmedel och till vilken nytta, när det är ett faktum att vitaminerna i frukt och grönsaker dör, alltså försvinner, och när man dessutom vet att när man strålbehandlar fetthaltiga produkter uppstår fria radikaler som är cancerframkallande. Men en sak vill jag påminna om: När vi - som hittills - inte har några enhetliga bestämmelser, har vi givetvis ingen märkningsplikt. Eftersom strålbehandling tillämpas i flera länder, till exempel Frankrike, Belgien, Nederländerna m.fl., och vi har en inre marknad och produkterna finns ute i handeln, är det egentligen ingen idé att vi håller fast vid den gamla inställningen som en gång anammades av parlamentet. Vi måste skapa förbud. Herr Bangemann, vänta litet, än är det för tidigt att glädja sig!
Detta kommer inte längre att ske. 18 månader efter direktivets ikraftträdande kommer det att finnas en märkningsplikt. Det samma gäller kryddor och andra ingredienser och - något som är mycket viktigt - även om ingredienserna utgör mindre än 25 procent. Dessutom har vi utverkat att strålbehandling från och med den 1 januari 2003 endast får ske, där det finns standardiserade och tillförlitliga bevismetoder. Herr Bangemann, här har ni verkligen legat lågt! För det har vi genomdrivit emot kommissionens vilja, bara för att vi hade rådet på vår sida. Det var naturligtvis mycket angenämt. Det är också viktigt att man vid förändringen av den positiva förteckningen, som måste föreligga den 31 december 2000 går tillväga med artikel 100 a som rättslig grund.
Man har dessutom hållit fast vid att strålbehandlingen av livsmedel inte får ersätta hygienen och inte heller får användas för en god framställning och jordbrukssed. Hittills har det varit så: När föråldringsprocessen av produkterna sätter in, det vill säga när de börjar ruttna, strålbehandlar man dem, och får dem att se fräscha ut. Sådant kommer inte att vara möjligt i framtiden. Men det avgörande kommer fortfarande att vara i vilken utsträckning vi upplyser konsumenterna om vad som menas med " behandlats med joniserande strålning" . Den kan naturligtvis inte en vanlig husmor veta. Jag hoppas bara, och det skall vi kämpa för, att detta inte kommer at tryckas med så små bokstäver att man missar det, för jag är liksom tidigare av den åsikten att det egentligen inte är nödvändigt att strålbehandla livsmedel. Vi borde snarare tänka på att äta vad säsongen bjuder. Det är inte helt nödvändigt att plocka lök, potatis osv. medan de ännu gror. Ändå är vi givetvis för den överenskommelse som vi nu har uppnått. Det var ju tillräckligt svårt, det skall gudarna veta, och vi kommer att satsa allt på att de som köper produkterna också skall få veta vad det är de köper. Då tror jag att vi har funnit bra gemenskapsbestämmelser på området. Jag är glad över att det äntligen har gått framåt, och slutligen är det nästan, för att inte säga mycket, tillfredsställande att vi alla har fått bekräftat att vi hade rätt.

Graenitz
Herr ordförande! I många europeiska språk syftar ordet " gratulera" tillbaka på ett objekt. Jag anser att vi en sådan här dag inte bara skall gratulera föredraganden till hennes arbete, utan även gratulera oss själva som parlament, för att vi med hjälp av vår envishet och långvariga arbete har åstadkommit en rad förbättringar av rådets ursprungliga förslag och slutligen även av den gemensamma ståndpunkten.
Även om jag själv anser att det inte är nödvändigt att strålbehandla särskilt många livsmedel, emedan jag håller med föredraganden om att lokala livsmedel som förtärs under den period då de är mogna ger den bästa näringen anser jag dock att märkningen är viktig för konsumenterna, så att de vet vad de köper och vad de kan förvänta sig av det de har köpt. Jag anser också att det är viktigt att hålla fast vid att strålbehandling inte kan ersätta en god jordbrukssed och att livsmedlen därför åtminstone måste strålbehandlas när de är färska. Jag anser också att det är viktigt att skapa ett standardiserat och tillförligt prövningsförfarande, så att medlemsstaterna lätt kan kontrollera detta och så att konsumenterna kan hävda sina rättigheter.
Just i en tid med ingående debatter om livsmedelsgarantin är ett sådant direktiv nödvändigt. Jag anser också att det just med tanke på de stora jordbruksföretagen i kandidatländerna är nödvändigt att vi redan före unionens utvidgning antar ett direktiv, så att det omedelbart kan övertas i acquis communautaire .

Schnellhardt
Herr ordförande, mina damer och herrar! Strålbehandling av livsmedel väcker hemska föreställningar hos många medborgare, medan många praktiker och specialister blir alldeles saliga! Den europeiska politiken står inför uppgiften att skapa försoning mellan båda dessa ytterligheter och möjliggöra en praktisk tillämpning. Behandlingen av livsmedel med joniserande strålning måste vara möjlig, så resonerar vi, där det är meningsfullt och nödvändigt och där den inte kommer att ersätta hygien och hälsoåtgärder. Jag tror inte att metoden nu, som min kollega Bloch von Blottnitz påstod, tillämpas som ett sätt att fräscha upp produkter som är på väg att bli gamla. Det är inte heller möjligt med strålarnas hjälp. Detta framgår tydligt av det kommande direktivet. Det är en viktig utgångspunkt.
Att det inte innebär någon hälsorisk tycker jag säger sig självt. Men det bör åter poängteras, eftersom vi i dag har fått höra motsatsen igen. Livsmedel som har behandlats med joniserande strålning är inga sönderstrålade livsmedel, och vi medborgare i EU konsumerar dessa utan att bli sjuka. Därför behövs det snarast en harmonisering på europeisk nivå. Det rättsliga läget har hittills varit alldeles för varierande i de enskilda medlemsstaterna. Medan livsmedlen i Frankrike, Belgien och Nederländerna har strålbehandlats i många år, är det i andra länder förbjudet, där finns det alltså inga spår av den inre marknaden.
Resultaten av förlikningsförhandlingarna med rådet är goda och vi tillstyrker dessa. Den inre marknaden förverkligas också stegvis på området livsmedel som behandlats med joniserande strålning. Genom den obligatoriska märkningen får konsumenterna även möjlighet att välja. Jag betraktar det som en stor framgång, och här kan jag inte låta bli att framhäva min grupps särskilda roll i att införandet av standardiserade och tillförlitliga bevismetoder i direktivet antogs. Utan tillförlitliga bevismetoder kan det inte ske en trovärdig märkning, och utan en trovärdig märkning skapas inget konsumentförtroende.
Vad nyckelordet konsumentförtroende beträffar måste jag än en gång få påpeka - där håller jag med Bloch von Blottnitz: En så lång period som tio år för ett sådant direktiv kan vi inte tillåta oss så ofta. Det skulle vi - jag vänder mig nu till kommissionärerna - aldrig tillåta för chokladdirektivet eller för märkningen av alkoholhaltiga drycker. Därför bör inte detta direktiv betraktas som ett föredömligt exempel. Det är på tiden att vi skapar konsumentförtroende genom ett snabbare agerande!

Hyland
Herr ordförande! jag välkomnar detta direktiv eftersom det skapar ett rättsligtregelverk för den inre marknaden för livsmedel som behandlats med joniserande strålning. Det sätter upp en hög standard och gränsvärden för produkter som kan vara behandlade. En ökad variation av livsmedel och kvalitet genom ett ökat värde är nu av central betydelse för den moderna livsmedelssektorn. Produktens kvalitet, information om källan och ordentliga detaljer om processen för ökat värde måste alltid finnas helt tillgängliga för konsumenterna.
Livsmedelsprodukter som kommer från ny forskning får inte tas med i livsmedelskedjan förrän de har genomgått mycket stränga tester. Konsumenter måste under alla omständigheter skyddas från den osäkerhet som bristfällig testning av nya produkter innebär. Kort sagt, måste allmänhetens hälsa och konsumentskydd vara viktigare än alla andra hänsynstaganden till förmån för Europas livsmedels- och jordbrukssektor. Parlamentet har spelat en avgörande roll för att säkerställa att konsumenternas oro uppmärksammas och att den tänkbara risk som härrör från mekanismerna för kontroll begänsas till ett minimum. Högsta tänkbara standard för livsmedelskvalitet måste vara det huvudskaliga målet för nationella regeringar och för EU. Åtgärder som ökar och förbättrar livsmedelskvaliteten måste likaså stödjas.
Det gläder mig att man på Irland visar ökad uppskattning för den professionella roll jordbrukarna spelar för att tillhandahålla råmaterial av kvalitet till en livsmedelssektor som har tagit ställning till förmån för den högsta standard för konsumenternas tillfredställelse.

Whitehead
Herr ordförande! I hennes frånvaro skulle jag vilja lyckönska fru Bloch von Blottnitz för att hon sett till att genomföra denna förlikning. Det kanske skulle ha kunnat ske snabbare. Allt som innehåller ordet strålning kommer nödvändigtvis att åtföljas av svårigheter, missförstånd och betänkligheter. Vilket är det korrekta användningsområdet för joniserande strålning? I huvudsak måste det vara vad som är fördelaktigt för konsumentsäkerheten. Det är för konsumenten och för konsumentens hälsa. Det är inte där producenten vinner fördelar p.g.a. den kosmetiska effekten på frukter och andra livsmedel med begränsad hållbarhet.
Vi vinner inte några fördelar genom att äta jordgubbar som har överskridit sin naturliga hållbarhetstid enbart för att de kan bevaras på konstgjord väg. Vi kan däremot dra fördel av att upprätthålla den naturliga hållbarhetstiden av kryddor och konserveringsmedel i våra affärer och som bevaras under långa perioder. Vi har ett noggrant urval av produkter som nu får säljas över hela den inre marknaden. Vi kan förstå att samma villkor är tillämpliga i alla medlemsstater och att samma garantier gäller. Eftersom en utvidgning är nära förestående måste vi också inse att detta är en viktig referenspunkt för ansökarländerna där frestelser av alla möjliga slag står i beredskap för dessa länders jordbrukssektorer, som Schnellhardt redan har sagt.
Det här är kanske första gången som vi har kunnat nå något slags samförstånd i en fråga om strålning och strålbehandling. Det kommer inte att vara sista gången.

Bangemann
Herr ordförande! Det är alltid dumt när man har en känsla av att man hela tiden har haft rätt, för det innebär ju att man bekräftar sig själv och säger där ser ni, jag har velat det rätta i tio år och nu har ni andra äntligen insett det. Men man får sannerligen lov att säga - jag har sagt det till Bloch von Blottnitz och jag anser att kanske inte parlamentet i första hand bär skulden - att rådet under tio år helt enkelt har slagit dövörat till det argument som Bloch von Blottnitz har framfört här, och som jag under tio år har framfört på varje rådssammanträde, nämligen att den rådande situationen var sämre för konsumenten än det vi föreslog. Varför då? Vi hade definierat användningsområdet för strålbehandling mycket snävt.
För det andra: Vi har alltid kämpat för en märkning, så att varje konsument kan ta ställning till om han vill köpa strålbehandlade livsmedel inom detta begränsade område eller ej. Han kan också låta bli. Han behöver ju inte köpa det, det finns ju en märkning. Angående den ledamot som redan har gått igen - herr ordförande, jag tänker gå mitt under nästa sammanträde för att visa damerna och herrarna i parlamentet hur idiotiskt det är, och det är för övrigt också ohövligt gentemot kommissionen, att säga något om choklad och sedan gå sin väg. Man lyssnar inte ens på den kommissionär som skall bemöta ett sådant argument!
Protester
Jaså på det viset, ni har tagit på er kavajen. Jag trodde att ni inte var kvar längre, eftersom ni tidigare talade i bara skjortärmarna! Det är samma problem med chokladen. Vi har föreslagit en märkning, så att det är upp till konsumenten om han vill köpa choklad som bara innehåller kakaobönor, eller om han även godtar andra vegetabiliska fetter. Bloch von Blottnitz har rätt i det hon sade, att man bör sätta tilltro till konsumenten. Det är även kommissionens uppfattning. Varför låter vi då inte konsumenten avgöra själv vad han vill ha? Då kan han säga, jag tar bara choklad med fett från kakaobönor, och en annan konsument kan säga, mig kvittar det, jag tar den andra chokladen.
Det var problemet med strålbehandlingen. Så länge vi inte har haft några bestämmelser har medlemsländerna strålbehandlat, och de strålbehandlade allt möjligt, och det skedde ingen märkning. Jag är nu inne på mitt elfte år som kommissionär. Om parlamentet är nådigt kommer jag att fortsätta vara det året ut. Om inte, så gör det mig det samma. Men jag har i tio år företrätt detta direktiv i rådet, under tio år har jag framfört detta argument, för övrigt också i många parlamentsdebatter, och det har varit som att tala till en vägg! Ibland undrar man verkligen, är det inte möjligt att införa vettiga bestämmelser, som alla vet inte är idealet för någon? Ett sådant ideal finns det för övrigt inte i en demokrati, för om ni samlar hundra personer, så finns där åtminstone tre eller fyra olika uppfattningar. Men genom en märkning ger ni konsumenten friheten att själv avgöra. Det är utifrån så många åsikter det enda sättet att erbjuda den enskilde ett förnuftigt val. Därför är jag glad att vi har kommit så här långt!
Men innan jag i parlamentet jublade över en storslagen insats, skulle jag tänka mig för en extra gång!

Ordföranden
Tack, herr kommissionär, för det öppenhjärtiga sätt på vilket ni har talat till parlamentet. Fernández Martín vill emellertid göra en kommentar.

Fernández Martín
Herr ordförande! Med anledning av kommissionärens misstag och de kommentarer som fällts menar jag att han borde be den ledamot han så ohövligt vände sig till om förlåtelse, så att vi som är här kan höra det. Han kan inte gå när han vill.

Bangemann
Herr ordförande! Det kommer jag inte att göra, för i den här uppgörelsen gäller det att skapa tydliga politiska ståndpunkterr! Jag har inte påstått att parlamentet bär hela skulden, mitt eget medlemsland Tyskland har förhindrat denna lösning i tio år. Jag har under tio års tid lagt fram det som Bloch von Blottnitz har framlagt här i kväll! Jag tänker ta mig fan inte be om ursäkt, för det här är nämligen en äkta demokratisk uppgörelse! Ni har haft fel i tio år, och det kan ni inte erkänna nu! Så får det inte gå till. Hyckleri är rena döden för demokratin!

Ordföranden
Herr Bangemann! Ni vet ju vad det står i Bibeln om en syndare som bättrar sig, och jag tycker att ni skall se på Bloch von Blottnitz på så sätt.

Schnellhardt
Herr ordförande! Bara en kort kommentar. Herr kommissionär, jag förstår inte varför ni slår ned på parlamentet. Jag menade med chokladdirektivet bara just det ni sade. Rådet förbehåller sig rätten att skjuta hela frågan framför sig, så som den även gör med den andra frågan. Om ni kan hänvisa till ett stycke i arbetsordningen eller i Maastrichtfördraget om hur parlamentet hade kunnat gå snabbare tillväga är jag naturligtvis beredd att anamma det i fortsättningen vad de andra två frågorna beträffar. Men jag håller helt och hållet med er. Vi - både parlamentet och kommissionen - måste slå ned på rådet! Något annat har jag inte sagt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Stödsystem för AVS-stater som är bananleverantörer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0012/99) från utskottet för utveckling och samarbete om rådets gemensamma ståndpunkt antagen av rådet inför antagandet av rådets förordning nr /98 om inrättande av ett särskilt stödsystem för AVS-stater som är traditionella bananleverantörer (10460/98 - C4-0583/98-98/0014(SYN) (föredragande: Liese).

Liese
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Man fick som föredragande höra de mest underliga saker när man tog del av debatten om föregående betänkande. Jag blev nog litet förvånad över Bangemanns uttalande, att det gör honom det samma om han kan fullfölja sitt ämbete eller ej. Mig skulle det inte göra det samma, om jag som kommissionär hade ansvar för Europa. Jag kanske dessutom skulle påverka kommissionen så att de situationer som parlamentet har kritiserat inte gav vidare anledning till kritik.
Men nu över till bananerna. Vår debatt vid den andra behandlingen av mitt betänkande handlar om bananer, vid en tidpunkt då frågan också uppmärksammas på internationell nivå, eftersom striden mellan EU och USA och några latinamerikanska länder riskerar att trappas upp och utmynna i ett handelskrig. Betänkandet, som antogs med enhällighet av utskottet för utveckling och samarbete, behandlar en aspekt av bananproblemet, och tar visserligen upp frågan om Världshandelsorganisationen WTO, men behandlar enbart frågan om ytterligare finansiellt stöd till bananproducenterna i AVS-staterna.
År 1997 såg USA och några latinamerikanska länder till att en WTO-panel tillsattes. WTO-panelen kom fram till att EU: s dåvarande gemensamma organisation av marknaden stred mot WTO: s bestämmelser. Det ledde till att kommissionen lade fram ett förslag till en ändring som antogs år 1998. I förslagspaketet föreslog man ytterligare finansiellt stöd ur EU: s budget till bananproducenterna i AVS-staterna. Det är fortfarande omstritt, även inom WTO, om huruvida anpassningen av den gemensamma organisationen av marknaden motsvarar WTO: s krav. Jag tror att alla håller med mig när jag poängterar att det inte är USA: s sak att bedöma detta, utan att beslutet skall fattas av de berörda instanserna i WTO. Detta bör ständigt poängteras, att USA inte får vidta några ensidiga åtgärder. Men jag talar bara för mig själv när jag säger, att även Europeiska unionen måste vara inställd på att godta skiljedomen från WTO och att man kanske någon gång måste vidta ytterligare ändringar.
Men betänkandet handlar enbart om ett ytterligare finansiellt stöd vilket föreslogs i kommissionens paket, även om de rättsliga grunderna för ett sådant saknas. Det handlar om frågan, hur ett ytterligare finansiellt stöd skall utgå, i vilken form och till vilka producenter? Även på den punkten råder delade uppfattningar inom Europeiska unionen. Det finns skilda åtsikter i rådet och i parlamentet. Rådet har inte godkänt de viktiga ändringsförslag som parlamentet lämnade in vid den första behandlingen. Det är för mig som föredragande till viss del obegripligt och säkert också för utskottet i sin helhet.
En viktig prioritering för parlamentet har varit att stödja fair trade -producenterna. Det har alltid varit något som parlamentet prioriterar och därför borde det få en avgörande betydelse vid tilldelningen av det finansiella stödet till producenterna och inte en underordnad sådan, som rådet tillkännager i sin gemensamma ståndpunkt. Vi förespråkar minimibestämmelser i samband med arbetsvillkor, som borde vara en förutsättning för finansiellt stöd, och vi förespråkar även en tilldelning av medel till producentorganisationerna och jordbrukarorganisationerna. Utskottet har fattat majoritetsbeslut om att ökade medel skall ställas till programmens förfogande och även på andra ställen som i ändringsförslag 19, 9 och 15 beslutat att bevilja ökade medel ur EU: s budget. Jag som föredragande uttalade mig emot detta, men fick böja mig för majoriteten i parlamentet.
Ett viktigt ändringsförslag, enligt mig, är att vi undantar de multinationella företagen från stöd genom detta finansiella instrument. Det kan ju inte vara så, att alla påstår att Europa med denna gemensamma organisation av marknaden, och med allt vi gör på bananområdet, har för avsikt att skydda de små och oberoende producenterna från de stora multinationella företagen, och sedan avslår ett ändringsförslag som innehåller just detta - att det finansiella stödet skall gå till små och oberoende producenter och inte till multinationella koncerner. Men det är just vad kommissionen och rådet har gjort, trots att parlamentet redan vid den första behandlingen antog förslaget med stor majoritet. Utskottet har åter infört det, och jag ber att kommissionen noggrant prövar sin negativa inställning, för Europeiska unionen kommer inte att vara trovärdig, om den handlar utifrån mottot att de multinationella företagen kan stödjas, så länge de är verksamma i AVS-staterna, men när de är verksamma i Latinamerika, då är de stygga och måste med all tänkbar byråkrati hållas borta från den europeiska marknaden! Det uppfattar jag som hyckleri. På det viset förlorar hela politiken i trovärdighet. Jag anser att kommissionen bör göra ett tydligt uttalande i den frågan. I annat fall är det mer uppenbart för mig än tidigare, att bananpolitiken till stor del är ett hyckleri! Det måste vi grundligt ändra på här.

Carlotti
Herr ordförande, fru kommissionär, på den socialdemokratiska gruppens vägnar skulle jag vilja stödja betänkandet av Liese rörande inrättande av ett särskilt system för tekniskt och ekonomiskt stöd till AVS-stater som är traditionella bananleverantörer för att anpassa sig till de nya marknadsvillkoren. Jag stöder betänkandet därför att det tar hänsyn till de minst gynnade leverantörernas intressen. De oberoende småproducenterna bör särskilt hjälpas och de multinationella företagen som äger bananplantager i flera länder bör uteslutas från stöd. Jag stöder betänkandet därför att i det betonas intresset av att respektera de sociala bestämmelserna och arbets- och miljöbestämmelserna samt förespråkas särskilda stödåtgärder för bananer från rättvis handel.
Socialdemokraterna önskar att stödet skall anslås till kvalitetsförbättring och tror att det är nödvändigt att stödja ett breddande av produktionen eftersom bananen är den enda inkomstkällan i många AVS-länder. Jag tror att parlamentsledamöternas bidrag samt de förslag som rådet vidmakthöll efter första behandlingen, såsom till exempel beaktandet av den särskilt dramatiska situationen i Somalia, kan bidra till fullt tillfredställande bestämmelser om vi kan avsätta en budget för en ekonomisk insats som är i nivå med dem - vi uppskattar den till 500 miljoner ecu - och varaktig, det vill säga mer än tio år, beroende på AVS-ländernas utveckling och marknadsutvecklingen.
Men det som oroar oss, ni misstänker det, herr kommissionär, det är USA: s nya anmälan till WTO. Hotet om sanktioner mot många europeiska produkter och användningen av förhalningstaktik är inte metoder värdiga ett stort land. Inom några dagar skall WTO uttala sig om importsystemet för bananer och därmed om möjligheterna till sanktioner för länder som anser sig missgynnade av systemet. Jag fruktar att Världshandelsorganisationens beslut än en gång kommer att gynna amerikanska intressen. Jag vill inte att besluten åläggs Europeiska unionen utan att vi reagerar eller åtminstone visar politisk vilja att reagera för att till varje pris försvara våra egna producenter och producenterna i de fattiga länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet. Jag tror att vi har mer tillsammans med dessa länder än handelsavtal, vi har moraliska åtaganden.

Fernández Martín
Herr ordförande, ärade kolleger, herr kommissionär! Som jag sade i juni förra året med anledning av debatten under den första behandlingen, så är en reform av organisationen av marknaden för bananer som kommissionen föreslår sprungen ur ett beslut fattat av en expertgrupp från Världshandelsorganisationen efter anklagelser presenterade av Ecuador och tre andra länder.
Nu som då stöder parlamentet i stora drag och med övervägande majoritet kommissionens förslag. Vissa ändringsförslag vill vi dock ta med i den andra behandlingen. En grundläggande förändring har emellertid skett i det som en del kallar för " banankriget" , och i dag är debatten mer politisk än teknisk. Det som hänt är att Förenta staterna har tagit av sig masken och nu direkt hotar unionen med handelsrepressalier mot en rad europeiska produkter om vi inte ändrar vårt stödsystem för AVS-stater som är bananleverantörer.
Försvagad av vissa interna och internationella politiska händelser har den amerikanska administrationen inte lyckats motstå de enorma påtryckningarna från vissa amerikanska multinationella bananföretag och man förbereder sig nu för att ta saken i egna händer. I går i parlamentets utskott för externa ekonomiska förbindelser fick vi vara med om något märkligt. I denna kammare visade Förenta staternas ambassadör prov på hur imperiumet tolkar respekten för WTO: s regelverk genom att kräva fullgörelse när det passar och ignorera det hela när man så finner det lämpligt.
Jag tar här tillfället i akt för att uttala min tillfredsställelse för den viljestarka åsikt kommissionär Brittan vid utskottet för externa ekonomiska förbindelser i går visade prov på då han tog vårt regelverks legitimitet och legalitet i försvar. I en osäker situation som denna ber jag därför kommissionen om ett godkännande av parlamentets förslag i andra behandlingen, precis som man ger uttryck för i Liesebetänkandet.

Fassa
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag kan inte annat än framföra mina och ELDR-gruppens komplimanger till ledamot Liese för hur han förstod att i detta betänkande energiskt stötta Europeiska unionens ståndpunkt vad beträffar regleringen av stöden till bananproducenter. Några starka punkter är helt klart betoningen av diversifieringen, den speciella situationen i Somalia och sist men inte minst socialt hållbar produktion och jämlik och solidarisk handel.
Just i dessa punkter utlinjeras en Europeiska unionens filosofi som ger oss rätt syn på den fria marknaden. Det är inte rätt att se den fria marknaden som en marknad som saknar regler och där man strider oberoende av styrkeförhållandena. Det är klart att man på en sålunda beskaffad marknad skulle finna oegentligheter begångna av den ekonomiska aktören eller de ekonomiska aktörer som är starkast eller av det ekonomiskt starkaste landet till skada för de andra. Det är just detta Europeiska unionen måste försöka undvika med alla medel, med alla nödvändiga, ändamålsenliga och lämpliga åtgärder.
Just enligt denna uppfattning i fråga om den fria marknaden meddelar jag för min grupp att vi är emot ändringsförslag 9 till artikel 1.2 i detta betänkande, vilket har lagts fram av den radikala gruppen. Ursprungstexten talar om en specialreglering till förmån för bananproducenterna, att verkställas under en period av maximalt tio år med början den 1 januari 1999. Vi anser att denna text skall behållas. Vi måste se till att försätta de bananproducerande AVS-länderna i ett skick där de kan stå på egna ben och inte hålla dem kvar i en ständig och obegränsad minoritetsställning, vilket ett godkännande av ARE: s ändringsförslag enligt vår mening skulle leda till.

Sierra González
Herr ordförande, herr kommissionär! En omorganisering av bananmarknaden får varken vara till men för gemenskapens producenter eller AVS-staternas producenter. Även om det är tidigt att fastställa om AVS-staterna som bananleverantörer på grund av omorganiseringen har tagit skada, så måste åtgärder vidtas för att förhindra detta. Dessa åtgärder bör dikteras av principen om rättvis handel, åtgärder som bör utvidgas och tillämpas för befrämjandet av alternativa ekonomiska verksamheter för de producenter som inte har samma förmåga att anpassa sig till marknadens nya villkor. Tekniskt och finansiellt stöd skall också ges de producenter i AVS-staterna som har en möjlighet att anpassa sig, något som skall göras på bästa möjliga sätt.
Målet är att man med detta särskilda stöd inte bara skall uttrycka en vilja att uppfylla unionens åtaganden gentemot de traditionella leverantörerna, utan man skall också bidra till att bekämpa fattigdom samtidigt som man klart och tydligt talar om att unionen inte kommer att acceptera orättfärdiga påtryckningar, som till exempel påtryckningarna från USA och dess lista med repressalier.
Jag ber kommissionen beakta de ändringsförslag som har presenterats i Liesebetänkandet, särskilt de som dikteras av principen om rättvis handel och som inte fick mer än en marginell kommentar i den gemensamma ståndpunkten. Detta är en stor besvikelse. Det är också en stor besvikelse att stora multinationella företag kan få stöd i AVS-staterna med en belastning på unionens finansiella resurser.
Det är ganska obegripligt att man i stället för att hjälpa de fattiga hjälper de rika.

Martinez
Herr ordförande! Vi har i kväll två emblematiska ärenden. Vi kommer strax att vara emblematiska om hyperproduktionen av värphöns, betänkandet av Kindermann om de frånstötande buruppfödningarna. Även med betänkandet av Peter Liese om bananer är vi emblematiska om globaliseringen.
Det är ett mycket gammalt ärende som har varit på tapeten här i åratal. Européerna producerar omkring 800 000 till 830 000 ton bananer - från Guadeloupe, Kreta, Martinique, Kanarieöarna och Madera. Vi köper omkring 830 000 ton bananer från AVS-länderna, bland dessa Elfenbenskusten och Kamerun. Sedan är det dollarbananerna från Centralamerika, som tyskarna håller hårt på. Till att börja med var det två miljoner ton bananer, försedda med en tullavgiftsförmån, liksom ersättningsprodukterna för spannmål. Därefter accepterade vi en import av 2, 5 miljoner ton latinamerikanska bananer utan tullavgifter eller med nedsatta tullavgifter under förevändning att Sverige, Österrike och Finland kom in i Europeiska unionen, vilket var till nackdel för USA.
Allt detta räckte inte för USA. De anmälde till Världshandelsorganisationen, man mångdbubblade WTO-panelerna i första instans och för överklagande, vår lagstiftning ändrades, ny anmälan till Världshandelsorganisationen och nu då vi underkastar oss måste vi i kväll ändå besluta om ersättningar till de stackars AVS-staterna som kommer att förlora på det.
Vi är emblematiska. Först och främst när det gäller hyckleri, när vi talar om att försvara Europeiska unionens ekonomiska intressen, därför att Cresson och Marin kanske har försnillat fyra eller fem öre, liksom varje normal socialdemokrat, men här i detta fall gäller det fjorton miljarder kronor i present till ett multinationellt företag, Chiquita. Sedan kan man tala om Europeiska gemenskapens ekonomiska intressen.
Vi ifrågasätter regionalpolitiken på Kreta, Kanarieöarna, i Guadeloupe och Martinique. Vi ifrågasätter samarbetspolitiken med AVS-länderna, eftersom importlicenserna ifrågasätts. Vi ifrågasätter politiken för mänskliga rättigheter, eftersom det är det multinationella företaget United Brand, numera övertaget av Chiquita, som upprätthåller ordningen i Honduras. Vi ifrågasätter socialpolitiken, eftersom det är slavar som får 35 euro per månad som producerar bananerna. Vi ifrågasätter den europeiska rättens suveränitet, eftersom vi ger efter för Genève-rätten, Världshandelsorganisationens rätt.
Inför USA: s avsnitt 301, ger Europa än en gång med sina 370 miljoner invånare, Europa med euron, Europa den nya stormakten, efter i Kosovo, i Irak och nu om bananerna. Det är en anpassning efter USA. Jag önskar att vi kunde halka på detta bananskal in på den rätta vägen, men jag tvivlar.

Vecchi
Herr ordförande! Vi har nu kommit till den andra behandlingen av det förslag till förordning vi var tvingade att anta till följd av besluten i Världshandelsorganisationen för att försöka att inte ytterligare bestraffa de traditionella bananleverantörerna i Afrika, Karibien och Stilla havsområdet. Sammantaget har rådets gemensamma ståndpunkt gjort det möjligt att förbättra det ursprungliga förslaget till förordning, framför allt tack vare Europaparlamentets handlande vid den första behandlingen.
Jag skulle speciellt vilja påminna om att man stärker möjligheten att använda delar av de resurser som man i förordningen räknar med även för att främja åtgärder för diversifiering av produktionen, där det inte finns förutsättningar för att på värdiga villkor fortsätta med bananproduktionen. På andra punkter måste parlamentet åter hävda sina ändringar, framför allt med avseende på att säkerställa att resurserna riktas mot de små producenterna och de oberoende producenterna.
I rådets gemensamma ståndpunkt har vårt parlaments ändringar som syftade till att ta hänsyn till den speciella situationen i Somalia och för dess bananproducenter inlemmats. Det handlar om den enda vara som kan exporteras från det landet till den europeiska marknaden och framtiden för detta olycksdrabbade land beror till stor del av möjligheten att bibehålla och förstärka bananodlingsverksamheten.
Detta är positivt, men jag skulle ändå vilja påminna om hur det under de senaste åren från kommissionen ofta har kommit ett förhållningssätt som innebär bojkott av bananexporten från Somalia, trots de klara anvisningar som även Europaparlamentet har gett. De naturkatastrofer som de senaste två åren har drabbat landets bananodlingsområden har orsakat allvarliga skador, vilka unionen ändå otroligt nog har ansett inte behöva följas upp med hjälpinsatser.
Det krävs alltså att unionen genast engagerar sig för att de somaliska bananproducenterna skall få omedelbar tillgång till den hjälp som ingår i den förordning vi diskuterar.
Detta vore ett av de mest konkreta sätten att gynna Somalias återuppståndelse och för att undvika att landet definitivt lämnar gemenskapens Banana's Club .

Porto
Herr ordförande, herr kommissionär! Frågan om bananerna kan inte, bortsett från de goda eller dåliga skäl de berörda parterna har, upphöra att chockera på grund av de oproportionerliga amerikanska reaktionerna. Reaktionerna är speciellt oproportionerliga nu vad gäller denna produkt då Europeiska unionen under fyra decennier har fört en protektionistisk jordbrukspolitik i förhållande till vissa produkter som har producerats på USA: s eget territorium. Då ingen liknande reaktion har kommit i de fallen kan man dra slutsatsen att USA värnar mer om ett eller två multinationella bolag som producerar bananer i Latinamerika än om sina egna jordbrukare. Reaktionen är dessutom oproportionerlig i förhållande till den produktion Europeiska unionen gör anspråk på, av relativt blygsam omfattning och kommer från perifera regioner som Madeira och Kanarieöarna, eller fattiga AVS-länder där det inte finns några alternativ som kan försörja landsbygdens befolkning med en lägsta möjliga levnadsnivå.
Det gäller alltså inte rika regioner utan områden där ett visst stöd är motiverat. Vilket också är fallet med det finansiella stöd som nu föreslås till ett belopp som inom kort måste fastställas, för att undanröja varje tvivel om allvaret i våra mål.
Slutligen är också de påbjudna repressalierna för att begränsa importen av diverse produkter oproportionerliga och malplacerade, vilket urskillningslöst drabbar länder, regioner och sektorer som inte har något att göra med bananerna. Om vi går igenom listan kan vi alltså konstatera att, för att försvara ett stort multinationellt företag, vars namn redan har nämnts flera gånger här, straffar man europeiska sektorer där de små och medelstora företagen är dominerande, till stor del i de minst gynnade länderna och regionerna. Vi anser också att det är mycket dålig smak att försöka splittra Europeiska unionen genom de beviljade undantagen till Danmark och Nederländerna, och anföra deras goda uppförande som skäl, när det gäller en gemenskapspolitik som vi efter att ha beslutat försvarar solidariskt.
Förutom denna tråkiga episod - som vi hoppas snabbt faller i glömska - kvarstår den grundläggande frågan om det är denna väg vi skall fortsätta, då det handlar om de två största makterna i världen med ett mycket speciellt ansvar för den internationella handeln.

Santini
Herr ordförande! Jag vill koncentrera mitt inlägg på bara ett ämne, vilket nyss berördes av kollegan Vecchi: det så kallade fallet Somalia. Jag vill understryka, denna gång med tillfredsställelse, hur i denna förordning från rådet detta problem med tillräcklig hänsyn äntligen beaktas: ett problem som även undertecknad tog upp utan framgång såsom föredragande för den gemensamma organisationen av marknaden för bananer på sin tid, när vi i denna kammare diskuterade problemet som helhet, men även vissa speciella situationer. Somalia har haft ett par minst sagt katastrofala säsonger på grund av naturkatastrofer som läggs till dem i det förflutna: från oktober 1997 till januari 1998 föstördes 70 procent av bananodlingarna till följd av en översvämning som lade plantorna under vatten i fyra eller fem månader, och därmed definitivt satte deras överlevnad på spel.
Trots de bedrövade appeller som den kom med ansåg sig inte den Europeiska kommissionen behöva ingripa på något sätt, varken med resurser från Europeiska socialfonden eller från Stabex (system för stabilisering av exportinkomster) eller i någon annan form. Redan tidigare, vid diskussionen om den gemensamma organisationen av marknaden, ville den inte se inbördeskriget, ständigt närvarande och oavbrutet sedan ett trettiotal år nu, som en force majeure, en katastrofhändelse såsom de som till exempel försedde producenterna på de karibiska öarna med stora skadestånd.
Sedan juni förra året har all slags bananexport från Somalia upphört: det saknas varor och de som finns har litet ekonomiskt värde, kan kort sagt inte bjudas ut. Nu, i och med denna förordning, kan de somaliska producenterna äntligen räta på ryggarna igen. Men de måste själva kunna ha direkt och omedelbar tillgång till de finansiella bidragen genom sin självständiga förening, som bildades för att ta udden av ett gammalt alibi enligt vilket hjälpen tidigare inte haft klara och myndiga mottagare.
Nåväl, nu finns den somaliska producentorganisationen och är erkänd på kontinental och även internationell nivå. Detta måste GD VIII framför allt ta hänsyn till.

Pinheiro
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka utskottet för utveckling och samarbete och särskilt herr Liese för det hårda arbete han har lagt ned på sitt ärende. Innan jag går in på ändringsförslagen, skulle jag först vilja hastigt påminna er om orsaken till att detta förslag är så viktigt för kommissionen. Förra året antog rådet de åtgärder som var nödvändiga för att den gemensamma marknadens organisation för bananer skulle komma i överensstämmelse med WTO-bestämmelserna. Dessa har nu tillämpats sedan den 1 januari och kommer i grunden att förändra marknadsvillkoren för de traditionella AVS-leverantörerna av bananer.Vår åsikt är att detta kommer att äventyra dess fortsatta livskraft på EU-marknaden, särskilt sedan det speciellt viktiga systemet för importlicenser har slopats och att det inte längre kommer att finnas en mekanism för att överbrygga klyftan vad beträffar konkurrens mellan AVS och dollarbananer.
För att göra det möjligt för traditionella AVS-leverantörer att upprätthålla sin ställning på EU-marknaden i enlighet med vad som överenskoms under Lomékonventionen, har kommissionen också lagt fram detta förslag på att upprätta ett speciellt nätverk för tekniskt och ekonomiskt stöd. Detta stöd är ämnat att hjälpa dem att anpassa sig till de nya marknadsförhållandena och särskilt att förbättra konkurrenskraften i deras produktion. Jag tror vi är överens om behovet av denna bestämmelse och om behovet av att få den på plats så snart som möjligt, så att de traditionella AVS-leverantörerna kan fortsätta sina ansträngningar för att förbättra konkurrensen för dessa. Denna åtgärd är nödvändig oavsett resultatet av de pågående förhandlingarna i Genève.
När det gälelr föreliggande ärende, skulle jag vilja betona i vilken utsträckning vi är överens om detta förslag. Vi har antagit fyra specifika ändringsförslag, men vår överenskommelse går mycket längre än så. Låt oss t.ex. se till mångfalden. Vi kom överens om att penningmedel skulle finnas tillgängliga för projekt för mångfalden där förbättringar av konkurrenskraften inte skulle vara möjliga eller hållbara. Vi känner alla till att det i de traditionella AVS-länderna finns delar av bananindustrin där produktionen förmodligen inte kommer att kunna upprätthållas på en mer konkurrenskraftig EU-marknad. Dessa jordbrukare skulle erhålla stöd för breddande till andra grödor. Det har nu införts nya formuleringar i den gemensamma ståndpunkten som tillgodoser detta.
Ett annat område är samhälls- och miljövänlig bananproduktion, s.k. rättvisemärkta bananer. Detta är en viktig aspekt av ett AVS-lands strategi för att förbättra konkurrenskraften. Detta är anledningen till att speciella formuleringar lades till i den gemensamma ståndpunkten, men jag måste betona att detta inte är en föreskrift avseende rättvisemärkning. Det finns många andra metoder genom vilka ett AVS-land på ett hållbart sätt kan förbättra sin banansektor. Dessa inbegriper förbättring av transportförbindelser och distribution, bestämmande av nya marknadsföringsstrategier och tillhandahållande av vidareutbildning och teknisk hjälp till jordbrukarna. Man måste också komma ihåg att listan över programkriterierna vare sig är normativ eller uttömmande. Ordalydelsen är alltjämt enkel för att ge utrymme för den flexibilitet som är nödvändig.
Ett annat område på vilket vi är överens är behovet av öppna och genomblickbara överläggningar. Detta tillhör god arbetssed för att säkerställa att producentgrupper och bananodlarföreningar är delaktiga i processen för att utforma strategier för banansektorn. Vi uppmuntrar redan dessa diskussioner. De utgör också en viktig beståndsdel i partnerskapet mellan AVS och EU. Man behöver inte lägga till särskilda formuleringar i förordningen vad beträffar denna fråga.
Det finns ett eller två områden inom vilka våra åsikter går isär. Det är i fråga om dessa som vi inte har kunnat godkänna era ändringsförslag. Vårt argument är detsamma som det var vid den första behandlingen i juni. En av dessa frågor är tillhandahållandet av direkt stöd till jordbrukarna, ett slags inkomststöd. Detta begrepp återger inte vårt helhetsmål som är att höja nivån på konkurrenskraften för traditionell produktion av AVS-bananer. Tillhandahållandet av inkomststöd kommer att senarelägga den tidpunkt vid vilken de icke konkurrenskraftiga producenterna måste lämna marknaden. Det är en kortsiktig åtgärd. Den kommer inte att förse oss med en hållbar industri. Investeringar måste göras i infrastrukturen för banansektorn för att lösa upp stockningar och för att skapa en effektiv industri för länderna i sin helhet.
För att ta ett exempel är en av de viktiga bananleverantörerna St Lucia där bananen är mycket viktig för ekonomin. För dem som inte känner till detta är St Lucia ett mycket bergigt land där det kan ta mer än en timme att köra en sträcka på 20 km. Där kommer nyckeln till förbättring av bananproduktionen, konkurrenskraften och produktionsförmågan att vara att göra det möjligt att att bevattna grödorna med metoden droppe för droppe. Eftersom vissa av jordbruken är relativt små, skulle de behöva gå samman för att kunna åstadkomma detta. Vi började alltså väldigt tidigt med att försöka forma en stark jordbrukarorganisation så att de skulle få möjlighet att dela ett bevattningssystem av denna typ. Men detta kräver också regeringens stöd så att en del av den infrastruktur som hör till detta stora arbete också kommer att tas upp till behandling av regeringen. Därför finns det en risk att tillhandahållandet av ett sådant stöd möter protester från våra handelspartners för att det strider mot internationella handelsregler.
Vi anser inte heller att förordningarna bör inbegripa särskilda budgetsiffror för att inte föregripa de årliga budgetöverläggningarna som det överenskommits i den gemensamma förklaringen från 1982. Den årliga siffran på 45 miljoner euro är den korrekta och man bör inte sätta av ytterligare medel för omedelbara åtgärder. Detta kommer att skapa förväntningar. Vi skulle behöva diskutera vad som utgör en brådskande åtgärd och enligt min åsikt kommer detta att senarelägga genomförandet av projektet.
Alla projekt bör integreras som en del av ett lands strategi inom den världsomfattande ram som man har i sikte. Dörren bör heller inte lämnas öppen för att utöka stödet utöver de tio år som föreslagits. Detta är inte p.g.a. att jag är helt övertygad om att tio år kommer att vara tillräckligt, utan därför att det vid denna tidpunkt måste ske ordentliga förändringar så snart som möjligt för att kunna åstadkomma denna konkurrenskraft. Att ge intrycket av att det på detta stadium skall ske en utökning skulle vara att sända ett felaktigt budskap.
En sista fråga är den om de multinationella företagens ställning. Vad beträffar detta är de enda som berörts, om jag blivit korrekt informerad, Fyffes i Surinam, Belize och Winward-Islands. Anledningen till att vi har ett visst motstånd är mycket enkel. Det är inte därför att vi vill finansiera rika multinationella företag. Det är p.g.a. att det ofta är viktigt att inte bara ha gemensam finansiering av vissa projekt utan också p.g.a. att man, vad beträffar den speciella tilldelningen av fonder, måste se till den specifika situationen för den som kommer med begäran och projektets förtjänster. Detta skulle ge oss en större flexibilitet och skulle i slutändan vara mer effektivt för landet. Om ni frågar mig om jag förväntar mig att de multinationella företagen skall få en stor andel, är svaret nej. Vi bör dock tillåta att denna gemensamma insats görs om de multinationella företagen - i detta fall, Fyffes, - skulle vilja bidra. Jag ser ingen anledning till varför dessa inte skulle samfinansiera sådana ansträngningar.
Slutligen, skulle jag vilja säga några ord beträffande Somalia. Detta land har, som ni vet, länge varit utan en egentlig regering. Det var därför viktigt för dem att ratificera den ändrade Lomé IV-konventionen, den som ändrades på Mauritius. både i princip och i teorin, var Somalia alltså inte berättigat till något stöd från Europeiska unionen. Kommissionen föreslog detta, med hänsyn till det tillstånd som råder i Somalia, och det faktum att situationen i vissa delar av landet var fredligare och att folk var beredda att anstränga sig för att saker skulle utveckla sig på ett sådant sätt att de fick fortsatt stöd från oss, även i fråga om bananerna. Detta var just vad som skedde.
Vilket är det aktuella problemet för Somalia? Det är inte definitionen av fördelningskvoten eller tillhandahållandet av stödfonder. Det är att fastställa vem som bör bevilja tillstånd för bananexport från Somalia. Vi har fått vissa indikationer på att en av de fraktioner som krigar i Somalia är villiga att ha möjlighet till certifiering. Detta skulle kunna likställas med en finansiering av denna speciella fraktions krigsinsatser. Det kan vi inte göra. Detta är skälet till att diskussionerna fortsätter. Vi vill att producentorganisationen skall vara den som utfärdar certifikatet snarare än någon politisk fraktion i Somalia. Jag är övertygad om att vi, med hjälp av våra medlemsstater och särskilt i och med de ansträngningar som Italien är i färd med att göra, kommer att kunna övervinna dessa svårigheter.
Slutligen är jag i fråga om WTO-panelen helt och hållet överens med dem som säger att det inte längre är något tekniskt problem. Det är en tydlig situation i vilken de olika mindre ländernas ekonomier - och om man besöker dem inser man varför de är så beroende av denna produkt då det inte finns så många alternativ - helt och hållet bortses från i jämförelse med två multinationella företags intressen. Utöver detta, innebär det faktum att Förenta staterna uppenbarligen inte är berett att godkänna WTO: s bestämmelser att vi på nytt måste tänka över detta koncept med en världsomfattande liberalisering. Min föraning är att om vi inte gör detta blundar vi för de små och fattigas intressen och jag tror inte att Europa skulle fullgöra sina plikter. Hittills har kommissionen stått mycket fast vid sin ståndpunkt i denna konflikt. Jag håller helt och hållet med om att Sir Leon Brittan har gjort ett mycket gott arbete. Vi måste dock vara medvetna om att vi inte är helt obundna, i parlamentet eller i synnerhet i rådet, kommer vår ställning att försvagas avsevärt. Jag hoppas verkligen att detta inte kommer att bli fallet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Samhällsomfattande tjänster inom telekommunikation
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0386/98) av Read för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande om första övervakningsrapporten om samhällsomfattande tjänster inom telekommunikation i Europeiska unionen (KOM(98)0101 - C4-0249/98).

Read
Herr ordförande! Till att börja med skulle jag vilja säga att parlamentet och utskottet för ekonomi och valutafrågor uppmärksammar att genomförandet av samhällsomfattande tjänster befinner sig i ett väldigt tidigt skede och jag hoppas att min kritik, så som den läggs fram i betänkandet, kommer att mottas i den andan.
Jag vill också påminna oss alla om att Europaparlamentets stöd till liberaliseringsprocessen för telekommunikationer går hand i hand med införandet och genomförandet av samhällsomfattande tjänster. Det är mycket tydligt att marknadskrafter inte kan tillhandahålla samhällsomfattande tjänster, åtminstone inte på kort sikt. Om detta sker genom marknadskrafter nästa år kommer jag att vara den första som lyckönskar och riktar uppmärksamheten på detta.
Tyvärr finns det, vilket framgår av texten i mitt betänkande, en brist på information från medlemsstaterna med hjälp av vilken man kan bedöma framsteg. Jag skall ge några exempel: det finns en brist på helt och hållet harmoniserade nationella uppgifter och man har misslyckats med att åstadkomma enhetliga taxor inom det område som verksamhet bedrivs. Det är särskilt tråkigt att det i hälften av medlemsstaterna har skett en avsevärd ökning vad beträffar abonnemangsavgifter för konsumenter som är bosatta inom området. Detta medför naturligtvis oerhörda konsekvenser för låganvändarna, ofta äldre och bundna vid hemmet, som skär ned på telefonsamtalen. Det är också viktigt att fästa uppmärksamheten på funktionshindrade användare. Minns ni att parlamentet i direktivet om rösttelefoni lade stor tonvikt vid funktionshindrades rätt att få tillgång till telefoner, både ur ett socialt perspektiv och även för att de ofta skall kunna utföra arbete hemifrån. Funktionshindrade användare drar fortfarande inte fördel av tillfredställande specialarrangemang. Den allmänna trenden tycks vara att det finns ett bötesstraff för användare som är bosatta inom området. Trots att kostnaderna har minskat, har de minskat opropotionerligt till fördel för internationella samtal, vilket naturligtvis i mycket stor utsträckning gynnar företagsanvändaren. Jag är inte kritisk mot dessa kostnadsminskningar utan jag riktar uppmärksamheten på den otillfredställande snedsits som missgynnar användare som är bosatta inom området.
Jag ville rikta speciell uppmärksamhet på avsnitt 9 i betänkandet i vilket talas om att medlemsstaterna inte har någon definition på rimliga priser. Utan en sådan definition på rimliga priser berövar de verkligen konsumenterna en ordentlig rättslig grund med hjälp av vilken de kan försvara sina intressen. Jag vet vilken möda kommissionen har lagt ned på att uppnå rätt balans mellan att vara alltför normativ i fråga om direktiven och att bevilja medlemsstaterna ett visst mått av handlingsfrihet, men det får verkligen ens tilltro att vackla, vad beträffar den grad av handlingsfrihet medlemsstaterna skall ha, när det beträffande något så grundläggande som definitionen på rimliga priser har fått så jämförelsevis ringa framgång.
Efter att jag skrivit utkastet till detta betänkande framställde BEUC, Europeiska byrån för konsumentorganisationer, en egen analys av genomförandet av direktivet om rösttelefoni. Precis som jag själv, uppmärksammade de att vi befinner oss i ett relativt tidigt skede. De bevis som BEUC-rapporten innehöll och bristen på tillfredställande bevis som kommissionen försågs med föranleder en viss oro.
Jag kommer att avsluta med ett personligt konstaterande, eftersom jag anser att konsumenternas åsikter på detta område inom hela Europeiska unionen är mycket viktiga. Jag försökte byta min telefon. Från att ha varit abonnent hos British Telecom, bytte jag för ca 18 månader sedan till Ionica, ett företag som tråkigt nog inte längre finns på marknaden. Jag flyttade över mitt nummer, som min kollega van Welzen föreskrev och som kommissionen med rätta föreslog. När jag nu försöker byta till ett kabelföretag berättar man för mig att medflyttning av nummer inte är möjlig. Om jag vill behålla mitt eget nummer är min enda möjlighet att gå tillbaka till British Telecom, det gamla statliga monopolet. Det var en välgörande läxa för mig att det, trots alla kommissionens och parlamentets ansträngningar, i praktiken fortfarande är mycket sällsynt för den privata konsumenten med riktig och effektiv konkurrens på lokal nivå. Jag hoppas verkligen att kommissionären kommer att godkänna detta betänkande med dess kritik och hoppas att det kommer att inge honom och hans tjänstemän mod till att ställa högre och snabbare krav på medlemsstaterna att helt och hållet införa samhällsomfattande tjänster inom telefonin.

Camisón Asensio
Herr ordförande! Först och främst vill jag tacka föredragande Read för det parlamentariska arbete hon har visat prov på under behandlingen av detta betänkande. Samtidigt vill jag visa min uppskattning inför det faktum att praktiskt taget alla våra ändringsförslag - totalt 8 stycken - godkändes av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Ändringsförslag som för oss var av stor betydelse eftersom vi bland annat insisterade på att det sociala stödet för de mest utsatta skulle förstärkas, det vill säga för dem som saknar kompetens, att konsumenterna skulle informeras, att de mest lågavlönade skulle få erforderlig hjälp och att den skada nyttjanderättshavare för närvarande vållas skulle elimineras.
Att snarast möjligt skapa ett verkligt informationssamhälle är en obestridlig målsättning. Därför är vi också nöjda med att man i och med detta initiativ tar ännu ett steg i rätt riktning för att nå en överenskommelse beträffande sammanlänkning så att förmånspriser kan erbjudas skolor, bibliotek och andra lärocenter. Jag talar förstås här om tillgången till Internet.
Det är oroväckande att Europeiska unionen fortfarande inte kan uppvisa en generell harmonisering av de handikappades behov. I vår upplysta tid finns det fortfarande medlemsstater som enbart erbjuder synskadade gratis information per telefon, andra har inte ens kommit fram med något förslag. Jag vet att man i de flesta medlemsstaterna erbjuder rabatterade anslutningsavgifter och kostnadsfri specialapparatur. Jag vet att stora framsteg faktiskt har gjorts, men man har ännu inte nått målet. Det blir också allt viktigare, om vi nu verkligen eftersträvar en europeisk union med större sammanhållning, att framsteg görs när det gäller de förmåner som är ämnade nyttjare i mindre befolkade områden.
Telekommunikationens universalitet måste gå vidare, inte bara den kvantitativa användningen utan också kvalitetsmässigt. Därför måste vi till exempel insistera på en tidsreducering vid nätanslutning, leverans och uppkomna skador. Något som också skulle kunna sägas om servicetillgänglighet och kostnadskontroll, särskilt vad gäller betalningsanstånd, betalningsvillkor och avstängning, men även beträffande fastställandet av rimliga priser för selektiva samtal samt möjligheten för operatörer att skräddarsy erbjudanden allt efter kundens önskemål.
Herr ordförande, avslutningsvis kan man säga att vi med detta betänkande tar ett steg i rätt riktning, men bara ett steg.

Ribeiro
Herr ordförande! Angående den första övervakningsrapporten om samhällsomfattande tjänster inom telekommunikation kommer ett förslag till kammaren från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik där Read ger oss ett utmärkt tillfälle att diskutera övergången från offentliga tjänster i den offentliga sektorn till de så kallade samhällsomfattande tjänsterna, som skall garanteras av privata företag.
De värsta farhågorna och förutsägelserna har besannats. Löftena eller åtagandena har inte uppfyllts. Liberaliseringen och privatiseringen av sektorn har inte lett till sänkta priser för de ekonomisk svagare användarna, vilket de samhällsomfattande tjänsterna, med de utbasunerade konkurrensfördelarna, borde ha garanterat. Tvärtom är det de ekonomiskt mäktigaste, de multinationella företagen, som har tjänat på förändringen, och de privata aktörerna som har kommit att dominera sektorn så att de kan få andra lukrativa fördelar genom offentlig finansiering för att minimera den utveckling som går emot andan i de samhällsomfattande tjänsterna, för att inte tala om den offentliga sektorns skyldigheter.
Det är sant att den nuvarande konkurrensen om mobiltelefoner, förutom förändringar i det sociala beteendet, har rört om telemarknadens parametrar, men det kan inte motivera ökningen av abonnemangsavgiften och lokalsamtalstaxan, vilka till och med kan skapa situationer av konkurrensförebyggande genom höjda priser på redan befintliga konkurrerande produkter för att bättre kunna införa de nya och mer lönsamma produkterna.
Portugal med sitt Portugal Telecom, som man i många avseenden inte vet om det är original eller en kopia av andra telekombolag, får i denna situation och i denna övervakningsrapport ett mycket ofördelaktig skimmer utifrån ett balanserat och socialt rättvist perspektiv, ett perspektiv som borde vara oskiljaktigt från de samhällsomfattande tjänsterna om det inte var bara ett lätt sätt för att montera ned de offentliga tjänsterna.
Portugal deltar i den allmänna utvecklingen mot ökade taxor, det är ett av de nio länder som har ökat abonnemangspriserna och, tillsammans med Tyskland, ett av de två länder som har höjt installationsavgifterna, förutom att ha skapat en aktiveringsavgift, som framför allt drabbar användare med mindre resurser. Denna övervakningsrapport är således också ett sätt att utvärdera en dynamik där det mycket mer än namnet " samhällsomfattande tjänster" i stället för " offentliga tjänster" , är en hel filosofi som kan klandras genom att den själv uppvisar hur de löften som tjänat som motivering eller till och med förevändning underordnats eller till och med ignorerats.

Crowley
Herr ordförande! Jag skulle också vilja, tillsammans med mina kolleger, välkomna Reads betänkande. Det ger oss nu en särskild möjlighet att se över frågan om liberalisering och dess inverkan på frågan om de samhällsomfattande tjänsterna.
Det som är gemensamt för alla offentliga verk över hela Europa är det faktum att de ursprungligen upprättades för att säkerställa att det skulle finnas en social jämlikhet när det gäller tjänsternas fördelning. Vare sig det gällde telekommunikationer, tjänster på postkontor, vattenförsörjning o.s.v. fanns det en samhällsomfattande tanke. Oavsett vilken del av landet man bodde i fick man samma tjänster till samma pris som alla andra. Sedan liberaliseringen och en ökad konkurrens infördes, som jag vill skynda mig att tillägga att jag välkomnar, har vi också fått uppleva vissa av de misstag som man kan göra genom att bara brådstörtat rusa in i en liberalisering. Det måste finnas vissa restriktioner och någon form av kontrollmekanismer och metoder med hänsyn till denna liberalisering.
Några av mina kolleger har redan berört dessa frågor. Jag skulle vilja ta upp fyra specifika frågor: först och främst, att säkerställa att ingen plockar russinen ur kakan när det gäller de mest förmånliga och användbara områdena för telekommunikationer. För det andra att ta itu med speciella hjälpmedel för den äldre delen av befolkningen, särskilt i år, det internationella äldreåret. När vi ser till det ökade antalet människor som är över 55 inom Europeiska unionen är det en social nödvändighet att säkerställa att dessa har lätt tillgång till nätverk för telekommunikation till en mycket låg kostnad, i vissa fall helt utan kostnad. För att ta ett exempel är telefonabonnemang för folk som lever på ålderspension gratis på Irland. Nu är turen kommen till de funktionshindrade. Tack vare att den nya teknik som frambragts erbjuder nya möjligheter för kommunikation och för större växelverkan mellan folk med funktionshinder och den breda allmänheten bör den uppmuntras och erbjudas till en lägre kostnad. Slutligen, måste vi nu när nternet introduceras hos oss säkerställa att denna resurs utnyttjas till förmån för allmänheten och inte i exklusivt syfte.

Lukas
Herr ordförande! Det gläder mig att föredraganden även tar hänsyn till de socialpolitiska aspekterna som har antagit nya dimensioner i det moderna informationssamhället. Jag stöder också de ändringsförslag som överensstämmer med detta. Därför bör man konsekvent eftersträva särskilda lösningar för funktionshindrade som tillgodoser deras särskilda behov. Förbättrandet av allmänhetens tillgång till Internet, till exempel i skolor och på bibliotek, är en ytterst viktig fråga som parlamentet bör ägna större uppmärksamhet i framtiden.
Informationssamhället får inte leda till ökade sociala motsättningar. Om tillgången till informationskanalerna undanhålls eller försvåras för en del av befolkningen, uppstår skillnader i utbildningsnivå som kan leda till oerhörda skillnader i möjligheterna på arbetsmarknaden.

Rübig
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Liberaliseringen av telekommunikationssektorn har varit en vägvisande strategi som inte bara inneburit ytterligare ett steg från den inre marknaden till den europeiska hemmamarknaden. Den rymmer dessutom en viktig sysselsättningspolitisk dimension. Denna utveckling påvisades i samband med utvärderingen av reformpaketets omsättning i praktiken. Informationssamhället står i dag för var fjärde nytt arbetstillfälle i Europeiska unionen. Det måste vi tacka kommissionen och i synnerhet Bangemann för.
Reads aktuella betänkande anger möjligheten med tillgång till de grundläggande tjänsterna till godtagbara priser och en godtagbar kvalitetsstandard som en förutsättning för främjandet av den pågående liberaliseringsprocessen. Jag vill gå ett steg längre. Tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster kan väl vara en logisk följd och en produkt av liberaliseringen. Vad innebär egentligen de samhällsomfattande tjänsterna? Den allmänna uppfattningen är att det rör sig om ett minimiutbud av telekommunikationstjänster av en viss kvalitet som kan erbjudas alla användare till ett bra pris. Det omfattar tillgången till fasta allmänna telefonitjänster, som larmnummer eller nummerupplysningen, offentliga telefonhytter och även särskilda åtgärder för missgynnade befolkningsgrupper.
Därför är den här frågan av avgörande betydelse för den allmänna tilltro som krävs till Europas framtida teknik. Det är också självklart att inte alla fördelar på många av den fria marknadens områden kan framstå redan från början. Därför är överkomlighetstanken aktuell i dag. Den tillåter medlemsstaterna att fastställa geografiskt betingade genomsnittspriser och införa en övre prisgräns och liknande. Där är det för övrigt också viktigt med en möjlighet att avhjälpa orimliga belastningar för dem som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster. Men jag stöder kommissionen då den säger: Sådana åtgärder skall gälla tills vidare, tills konkurrensen möjliggör en effektiv priskontroll.

Porto
Herr ordförande! Jag ersätter min kollega Mendes Bota och vill säga att telekommunikationerna definitivt har installerats i våra liv, de ingår som en integrerad och oumbärlig del av det informationssamhälle som Europa alltmer önskar ingå i och som går mot en global marknad där den europeiska inre marknaden är ledande.
Men några punkter är värda en reflektion. För det första kan vi konstatera en stor skillnad i tendenserna vad gäller installations-och abonnemangsavgifter, eller i kostnaderna för lokal-, regional-, rikssamtal samt internationella samtal. Det finns länder som sänker avgifterna och länder som höjer dem, men det går inte att ur detta betänkande utläsa någon jämförande och tydlig tanke mellan de olika medlemsstaterna angående kostnaderna för användandet av de europeiska telekommunikationsnäten. Vi tror att marknaden själv, ju öppnare den är för konkurrens från den privata marknaden, kommer att självreglera sig och samordna de europeiska avgiftssystemen.
För det andra kan man konstatera att användare med låga inkomster och de ytterst avlägsna och isolerade regionerna är de sektorer som drabbas hårdast av de aktuella avgiftssystemen, då detta är en aspekt som är tämligen förbisedd av medlemsstaterna.
För det tredje befinner sig Internet i en explosiv fas och håller på att accepteras av medborgarna, företagen och institutionerna. Men det är långt ifrån att vara tillgängligt för alla människor eller att vara ett grundläggande instrument för solidaritet och för lika behandling. Förhandlingarna för att skapa en internetstadga eller kod fortsätter, men Internet fortsätter att stå utanför de allmänna telekommunikationstjänsterna.
Vi håller helt med om att man bör anta åtgärder för att erbjuda speciella avgifter till skolor, bibliotek, kunskapsinstitutioner och icke vinstinriktade institutioner. Allmänhetens tillgång till Internet måste ses som en medborgerlig rättighet och som en strategisk inställning för att bekämpa en ny framväxande form av analfabetism som kommer att omfatta alla de som i framtiden inte behärskar de moderna informationsteknikerna eller som inte har tillgång till dem.

Bangemann
Herr ordförande! Jag vill hjärtligt tacka fru Read och alla er andra som har deltagit i debatten för era kommentarer. Kommissionen bemödar sig om att finna förnuftiga lösningar inom dessa problemområden. Den rapport som vi har lagt fram är inte helt aktuell, eftersom den inte har kunnat omfatta direktivet om taltelefoni i dess ändrade utformning, och det vill säga att om vi i år lägger fram en förnyad aktualiserad rapport inom ramen för den uppgift som vi är ålagda, nämligen att utvärdera tillämpningen av de hittills gällande direktiven, kommer vi att kunna gå närmare in på en del frågor.
Men jag vill särskilt gå in på fyra frågor som har präglat debatten. Den första är: Hur har medlemsstaterna fastställt vad som menas med överkomlighet? Vissa medlemsländer har redan innan det ändrade telefonidirektivet vidtagit strängare åtgärder som skydd för konsumenten. Det förekommer också system för prisbevakning eller förskottsbetalning, i synnerhet på området mobiltelefoni. Det är sex medlemsstater - Danmark, Spanien, Frankrike, Finland och Förenade kungariket - som meddelar att de redan tillämpar det ändrade direktivet. Inom kort kommer åtgärder att vidtas i Belgien, Grekland, Irland, Italien, Nederländerna, Österrike och Sverige.
För överkomligheten, det sade också en av talarna i debatten, är inkomstnivån i de enskilda medlemsländerna av avgörande betydelse. Denna är högst varierande. Den kan i ett land vara tre eller fyra gånger högre än i ett annat. Därför har vi egentligen räknat med att medlemsländerna i enlighet med subsidiaritetsprincipen skall ta ett större ansvar på det området än vi själva kan göra. Men i den nya rapporten om tillämpningen kommer vi att kunna ta upp detaljer avseende den aktuella tillämpningen av de strängare åtgärderna som skydd för konsumenten.
Den andra frågan: Stödet till användare med låg inkomst och till utsatta användare liksom till låganvändare. Vi har rekommenderat särskilda taxor för dessa användare i syfte att motverka de inledande negativa effekter som vi förväntar oss av liberaliseringen. Vi har numera kommit så långt - och det vet fru Read och även de kolleger som har tagit upp detta, eftersom de alla är verksamma på området - att vi i år, i synnerhet för mobiltelefoni, har registrerat avsevärda prissänkningar, något som för övrigt påverkar de normala priserna för de fasta näten. Men vi har redan i dag, i det ändrade telefonidirektivet, särskilda taxor för användare med låg inkomst, en övre prisgräns och överkomlighetsaspekter i artikel 3 liksom särskilda åtgärder för funktionshindrade användare och användare med särskilda sociala behov i artikel 8.
Detta tillämpas redan av fem medlemsstater - inte bara av Frankrike, så som anges i rapporten -utan av Frankrike, Italien, Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket. Vi kommer i den nya rapporten kunna läsa om den utveckling som har skett där. Kommissionen är precis som parlamentet mycket angelägen om att det kommer att leda till faktiska fördelar för den användargruppen.
Hur skall användarna för de samhällsomfattande tjänsterna väljas ut? Kommissionen har inget emot att man väljer en metod som gör de samhällsomfattande tjänsterna kostnadseffektiva och fördelaktiga för användaren. Det kan ske genom ett anbudförfarande, men det kan även ske genom ett framräknande av kostnaderna och fastställande av priser som enbart omfattar nettokostnaderna. Därför vill vi inte här ta upp en ensidig preferens av ett visst förfarande.
Den sista frågan: Spridningen av den offentliga tillgången till Internet och i synnerhet användandet av Internet vid allmänna inrättningar. Vi har alltid sagt att detta är avgörande för utvecklingen av informationssamhället, och vi kan numera med tillfredsställelse konstatera att det har uppstått en konkurrens, som inte bara gör tillgången till Internet funktionell i materiellt avseende, utan också får priserna att sjunka. Så är det inte överallt, herr ordförande, och Read har rätt i sin kritik, att det beror på att den relativt låga taxan för lokalsamtal stiger och de relativt låga taxorna för riks- och utrikessamtal sjunker vid en så kallad rebalancing , och eftersom tillgången till Internet sker via ett lokalsamtal, kostade tillgången från början mer än vad den gör i dag.
Men det är över nu. Vi måste fastställa prissänkningar och särskilda taxor för skolor och andra särskilda taxor, något som definitivt motsvarar konkurrensbestämmelserna och även stöds av oss, så länge man bara täcker marginalkostnaderna. Jag kan försäkra parlamentet om att vi även kommer att göra en förnyad prövning av de samhällsomfattande tjänsterna i samband med den prövning av de rättsliga bestämmelserna som planerats till slutet av 1999, och att vi sedan kommer att vidarebefordra resultatet till parlamentet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Offentlig upphandling
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0394/98) av Tappin för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande om offentlig upphandling inom Europeiska unionen (KOM(98)0143 - C4-0202/98).

Tappin
Herr ordförande! Som kollegerna säkert känner till, erbjuder detta betänkande en bred översikt över de framsteg vi har gjort och bör göra inom den omedelbara framtiden vad beträffar offentlig upphandling. Allmänt sett visar kommissionen att våra tidigare diskussioner under debatten om grönboken har fått gehör. Vad vi nu måste göra är att säkerställa att även om den allmänna inställningen är riktig, måste detaljerna vara lika exakta, först och främst i fråga om social och miljömässig standard och hållbarhet.
Till följd av antagandet av Amsterdamfördraget där EU betonade sitt åtagande att göra den europeiska politiken mer miljövänlig måste vi nu klargöra hur dessa principer kommer att påverka lagstiftningen om offentlig upphandling. Ledamöterna kanske minns från tidigare diskussioner att vi bad kommissionen om en garanti för att en horisontell harmonisering av EG-direktiven skulle ske. Det skulle vara absurt om det högra generaldirektoratet inte skulle känna till vad det vänstra företog sig. Detsamma gäller för parlamentariska utskott. Det skulle vara ännu värre om vi vore medvetna om skillnaderna, men inte vidtog positiva åtgärder för att förebygga dem. På detta sätt måste vi gripa oss an de problem det innebär att bygga en särskild modell inom unionen som inte alltid överensstämmer med de direktiv vi röstar igenom.
Ytterligare krav ställs på oss i samband med de världsomfattande eller internationella åtagandena. Vi måste uppmärksamma dessa. Detta är inte en förevändning för den ena eller den andra politiska ståndpunkten utan ett uppmärksammande av behovet av tydlig lagstiftning som bygger på en säker grund och på så sätt blir funktionsduglig. Tills dess vi tar itu med detta problem, som inte enbart påverkar upphandling, ger vi anledning till påståenden om att medlemsstaterna är ursprunget till all klarhet och vishet och att det vanligtvis är EU som trasslar till systemet.
Eftersom vi i enlighet med grönboken har kommit överens om att de upphandlande myndigheterna har rätt att fastställa normer för miljön om de så önskar, måste vi ha kännedom om exakt hur de kan införliva dessa rättigheter utan att det strider mot de konkurrensbestämmelser som har företrädesrätt. Jag vill påpeka ytterligare en gång - och låt oss vara tydliga i denna fråga - att vi inte rekommenderar en särskild politik. Vi uppmärksammar behovet av tydlighet, enkelhet och tillämplighet. På samma sätt har vi, i fråga om sociala angelägenheter och anställning, genomgående sagt att offentlig upphandling inte är ett verktyg för att införa en särskild politik på detta område utan ett fasthållande vid regler och förordningar för upphandling får inte tillåtas att lägga hinder i vägen för god anställningspraxis. Vi behöver alltså klara riktlinjer för hur detta kan bli funktionsdugligt.
Kommissionen har utlovat ett betänkande om detta. Vi håller andan i väntan på detta. Vi vill se hur de för fram principerna om klarhet, enkelhet och juridisk tillämplighet och gör lagstiftningen om offentlig upphandling mer tillämplig, effektiv och genomförbar inom vårt moderna samhälle. Ytterligare lagstiftning som läggs fram måste täcka dessa områden. Detta är en viktig punkt. Vi försöker redan undanta telekommunikationer från upphandlingsdirektiven. Jag tror inte att någon skulle ifrågasätta att de valmöjligheter som finns tillgängliga för genomsnittsanvändaren överlag ökar. Det kan hända att det fortfarande finns vissa skillnader som vi på nationell nivå kan identifiera, men det är tydligt att liberaliseringsprocessen i denna sektor är oåterkallelig. Vi ser emellertid nu också till framtida liberalisering och tänkbara undatag från bestämmelser för upphandling inom andra sektorer.
Här har vi flera frågor. För det första väntar vi på att kommissionen skall lägga fram förslag till den process som de har för avsikt att använda inom dessa områden: vilken artikel, vad som kommer att vara kriteriet för att bestämma vad som är tillämpningsbart eller inte. För det andra går vi tillbaka till vad vi klargjorde från allra första början i förhandlingarna om grönboken, nämligen konkurrensfrågan. Vi får aldrig glömma bort att lagstiftningen om upphandling finns till för att gynna och skydda konsumenten. Det är p.g.a. detta som vi ställer oss positiva till konkurrens. Det är meningen att den skall gynna användaren så att den underliggande principen för varje beslut eller konkurrens alltid måste inbegripa konsumenterna för att säkerställa att de behåller rätten att välja den tjänst som är mest kostnadseffektiv för dem. Att bevara konsumentens valmöjlighet kommer att vara en av de huvudsakliga beståndsdelarna för att se till att det finns en verklig konkurrens.
Som jag tidigare har sagt, får de nya enklare förfarandena inte undergräva principerna för bästa praktiska tillämpning genom total konkurrens. Jag är medveten om att det inte kommer att bli lätt att få en standarddefinition på vad som utgör konkurrens. Det är inte vårt mål att göra det svårare, men om de europeiska industrierna inte skall fortsätta vara i ett ofördelaktigt läge genom ett krav på att bevisa konkurrens de jure och de facto , är detta en utmaning som vi måste anta. Vi har bordlagt ett ändringsförslag till förmån för detta och hoppas att parlamentet kommer att ge oss stöd.
I morgon skulle jag bara vilja komma med ett muntligt ändringsförslag. Jag skulle vilja tacka kommissionen för att den har lyssnat. Jag talade med Monti utanför. Jag är nu upptagen på annat håll och jag vet att han kommer att ha förståelse för mitt skäl att avlägsna mig.

Van Lancker
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Från utskottet för sysselsättning och socialfrågor har vi naturligtvis framför allt betraktat detta meddelande utifrån å ena sidan raden av offentliga upphandlingar och å andra sidan respekten för sociallagstiftning och användandet av socialklausuler. Jag skulle förresten vilja tacka min kollega Tappin så hjärtligt för att han har övertagit många av våra slutsatser i sitt betänkande.
Det är verkligen inte första gången som vi uttalar oss i detta ämne. Herr kommissionär! Jag måste uppriktigt säga er att jag är tämligen besviken över att Europeiska kommissionen i sitt meddelande inte vågar ta något betydelsefullt steg framåt i denna fråga, och bara föresätter sig att komma med ett tolkningsmeddelande.
Från vår sida är vi övertygade om att det inte räcker med soft law . Praxisen för socialklausuler skiljer sig vida åt i de olika medlemsstaterna. Det finns enormt många tolkningsmöjligheter, och vi anser således att det behövs klara regler. Jag vill här anföra två punkter.
För det första: offentliga upphandlingar måste mycket riktigt vara marknadsenliga, men marknaden får inte, herr kommissionär, missbrukas för att underminera sociallagstiftning. Därför måste det iupphandlingsdirektiv uttryckligen anges att både internationell och nationell sociallagstiftning och kollektivavtal måste respekteras, och detta gäller både huvudentreprenörer och underentreprenörer.
För det andra: väldigt många medlemsstater och lokala myndigheter använder offentliga upphandlingar för att vidta positiva åtgärder för långtidsarbetslösa, integrera migranter och göra en insats för grannskapet. EG-domstolen har tydligt hävdat att dessa positiva åtgärder inte strider mot konkurrensprinciperna. Men herr kommissionär, för att undvika oklarheter måste i dessa direktiv mycket uttryckligen anges att positiva åtgärder är tillåtna och på vilket sätt man får föra in dessa socialklausuler.
Jag tror att nu även Förenade kungariket under labour radikalt har ändrat sin inställning till socialklausuler vid offentlig upphandling, så att jag med spänning kan se fram emot kommissionens uppföljning av våra rekommendationer.

Paasilinna
Herr ordförande, herr kommissionär, bästa kolleger! Kommissionen har alltså utfärdat ett meddelande om offentlig upphandling: man vill ha en rättslig ram, förenkla förfaranden och få flexibilitet i marknadssituationen. Därtill är det dock viktigt att komma ihåg de vidare sociala målsättningarna: människovänliga principer, medborgarsamhällets krav samt den offentliga sektorns verksamhetsprinciper; de är inte alltid direkt tillämpliga på den privata företagsamhetens modeller.
Jag tackar kollegan Tappin för ett utmärkt betänkande. Enligt föredraganden finns det behov av att integrera unionens sociala verksamhetsprinciper och EG: s lagstiftning. Arbetstagarnas rättigheter, som minimilön, arbetstider och arbetarskydd, har inte varit självklarheter för alla som vunnit en anbudstävling. Varför går det exempelvis till på det sättet när man privatiserar kommunikationsväsen att gamla chaufförer avskedas, men man tar ändå i bruk gamla bussar? När EG: s lagstiftning om offentlig upphandling utvecklas måste bestämmelserna göras strängare. Man måste effektivisera kontrollen av genomförandet. Uppenbarligen har det varit problematiskt att följa direktiven.
Det finns till och med anledning att misstänka att det inte alltid handlat om praktiska problem, till exempel på grund av krånglig lagstiftning eller olika arbetsmarknadskulturer. Tänk om det handlar om att det helt enkelt inte alltid är förenligt med den offentliga sektorns övriga principer att anordna en anbudstävling om offentlig upphandling? Offentligrättsliga samfund måste även vid sin upphandlingsverksamhet kunna genomföra socialpolitiska målsättningar. Tjänsternas kvalitet måste utvecklas, sysselsättningen förbättras och miljöfrågorna skötas. Jag ser fram emot den rapport om upphandlingsverksamhetens totala effekter som kommissionen utlovat.
Såväl meddelandet som Tappins betänkande lyfter fram behovet att underlätta för små och medelstora företag att få tillträde till marknaden för offentlig upphandling. Det är riktigt. Det är viktigt eftersom det ser ut som att konkurrensen om offentlig upphandling är förknippad med risken för kartellbildning. När det gäller att följa arbetslagstiftningen och miljöstandarder behöver i synnerhet de små och medelstora företagen mera information och utbildning. Detta är förvisso viktigt även när det gäller införandet av informationstekniken, som föredraganden nämnde, vilket också skall ske i stor utsträckning eftersom det gör processerna snabbare och enklare.
Man bör också komma ihåg att kommunerna i allmänhet tack vare sin demokrati alltid har bättre moral än affärsvärlden.

Peijs
Herr ordförande! Direktiven för offentlig upphandling var ett viktigt steg i strävan mot en mer konkurrenspräglad öppen, europeisk marknad. Mycket har förändrats i Europa sedan det första direktivet på detta område. En sektor som telekommunikation liberaliserades, och här och var syntes hoppfulla signaler när det handlade om offentliga uppdrag. På nytt gjorde sig den obehagliga byråkratin generellt sett gällande. De förfaranden som näringslivet fick att göra med var ofattbart invecklade och ineffektiva. Vi talar om en marknad på 720 miljarder euro som verkligen måste brytas upp om vi någonsin vill kunna tala om en äkta inre marknad. Men till vilket pris?
Direktivet föreskriver tröskelvärden vilket gör att man inte längre kan begära in anbud, under bordet eller nationellt, som överstiger ett visst tröskelvärde. Detta är i princip något bra. Problemet är att den ofattbara byråkratin gör att de små och medelstora företagen måste gå genom maximala svårigheter för att få en chans. Systemet innehåller ju inte längre några ersättningar.
Stora företag bestämmer sig helt enkelt för att inte längre delta i offentliga upphandlingar och ägnar sig endast åt den vanliga marknaden. Dessutom tolkas ofta begreppet " det ekonomiskt mest fördelaktiga anbudet" som den billigaste offerten. Detta sker på bekostnad av till exempel hållbart byggande, därför att staten endast är intresserad av det lägsta priset. I många länder har staten ju inte någon finansiell tjänst vilket är ett system som är kortsiktigt och dyrt för medborgarna i längden. Det är ett dåligt system för de små och medelstora företagen som inte har det stora företagets kapacitet att beräkna sin vinst från underhållet. Det är alltså rätt att kommissionen ägnar särskild uppmärksamhet åt de små och medelstora företagen.
Ett stort eller ett medelstort företag kan emellertid får information via digitala system om de upphandlingar som offentliggörs. Det är dock lång väg mellan att lägga märke till en chans och att verkligen erhålla ett uppdrag. Bortsett från den kostnadskrävande offerten måste ifrågavarande företag eller konsortium också visa att det är finansiellt stabilt samt förfogar över tillräcklig erfarenhet inom det område som upphandlingen gäller.
Här skulle kvalificeringssystem kunna vara en lösning. På så sätt räcker det med att företagen en gång visar företagets stabilitet och kompetens, men för en stat som inte ofta upphandlar är det inte intressant att upprätta ett sådant system. Därför har jag tillsammans med Werner Langen och min grupp lagt fram ett ändringsförslag för att höja tröskelbeloppen, vilket utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik godtog.
Härmed faller en större del av upphandlingarna utanför direktiven. I mina ögon är tröskelvärdena nu oacceptabelt låga sedda i ljuset av den enorma byråkratin - därav höjningen.
Europeiska kommissionen kom 1996 med en grönbok och nu med ett meddelande. Meddelandet innehåller visserligen konstruktiva förslag, men inte ett ord om tröskelvärden. Jag hoppas att parlamentet med detta betänkade ger en tydlig signal till kommissionen om att detta måste förändras på något sätt och att kommissionen kommer att ta till sig detta.
Min grupp kommer att rösta mot ändringsförslag 5 från Tappin. Det är oacceptabelt att företag placeras på svarta listor som grundas på anklagelser. I mitt land är man oskyldig tills motsatsen bevisas. Konkurrens blir på detta sätt väldigt enkelt. Ändringsförslag 4 är vi emot därför att vi inte begriper något av det. Vi har redan bett om enstaka delade omröstningar, och för övrigt kan vi gratulera Tappin till hans betänkande.

Schörling
Herr ordförande! Jag anser att kommissionen i sitt meddelande huvudsakligen har betonat vikten av fri konkurrens. Däremot har inte lika stor vikt lagts vid att det vid offentlig upphandling skall vara möjligt att ställa miljömässiga eller sociala krav. Detta har uppmärksammats av föredraganden samt även av Van Lancker som har skrivit yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Man föreslår då att vissa ändringar görs, så att miljömässiga och sociala hänsyn skall tas vid offentlig upphandling. Enligt min mening borde man kanske ha formulerat sig ännu skarpare och ännu tydligare, men naturligtvis kommer min grupp att rösta för de ändringsförslag som i alla fall går litet längre än man har gjort dels i kommissionens förslag, dels i själva betänkandet.
Det förefaller mig vara en ganska vanlig uppfattning att rätten att ställa miljömässiga och sociala krav vid offentlig upphandling skulle sätta den fria konkurrensen ur spel. Ingenting kan ju vara mer fel, eftersom miljömässiga och sociala hänsyn naturligtvis medför en merkostnad för det individuella företaget. Får man då inte tillgodoräkna sig dessa merkostnader vid en offentlig upphandling, så kommer dessa företag att missgynnas, vilket ju är att sätta den fria konkurrensen ur spel.

Secchi
Herr ordförande! Jag skulle först även på min grupps vägnar vilja ge uttryck för det stöd och den uppskattning som vi ger kommissionens initiativ för att förbättra gemenskapens lagstiftning vad gäller offentlig upphandling, såsom redan har nämnts ett verksamhetsområde av enorm betydelse, med över 10 procent av unionens BNP.
Det finns många innovativa beståndsdelar, en ambitiös tidsplan föreslås och vi hoppas naturligtvis att genomförandet av de olika åtgärderna skall kunna gå som på räls.
Jag skulle vilja uppehålla mig vid två aspekter: den första förklarar bland annat skälet till mitt ändringsförlsag. 1 till punkt 30, och har att göra med utvidgningen av förfarandet för dialogen om konkurrens. Jag måste säga att jag är emot möjligheten av en förhandling efter anbudsgivningen eftersom en sådan förhandling, även under förutsättning att denna kan genomföras på ett öppet sätt - vilket jag hur som helst tror är svårt eftersom man inte begriper vad dess substans skulle vara, bortsett från publicitet för dess egen skull - säkerligen skulle vara skadlig för par condicio , eftersom dess resultat bara skulle gynna den som fått entreprenaden. Detta är innebörden i ändringsförslag 1.
Jag har också framlagt ändringsförslag 2 som jag här meddelar att jag drar tillbaka och vilken jag av uppenbara skäl inte skall uppehålla mig vid. Vad mig beträffar återstår alltså bara ändringsföslag 1.
Mer generellt skulle jag vilja utnyttja detta tillfälle för att understryka nödvändigheten av att göra upphandlingsförfarandet mer öppet på europeisk nivå, både vad gäller rutiner och informationsspridning.
Emellertid får inte denna förtjänstfulla åtgärd motverka behovet av att förenkla och lätta upp de byråkratiska rutinerna, koncept som min kollega Peijs och andra redan uppehållit sig vid, till förmån framför allt för nödvändigheten av att ytterligare integrera de små och medelstora företagen på den inre marknaden.

Langen
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill ta upp en fråga i direktivet, i kommissionens rapport. Parlamentet har i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik krävt en avsevärd höjning av tröskelvärdena, och jag anser, herr kommissionär, att kommissionen där borde visa större mod än den tidigare har gjort. De tröskelvärden som gäller i dag är alldeles för låga på många områden. Framför allt har erfarenheten visat att det med mindre än 3 procent av den gränsöverskridande offentliga upphandlingen över huvud taget inte lönar sig med all den byråkratiska uppståndelse som hänger samman med en sådan, om tröskelvärdena är för låga och det på grund av detta saknas en äkta konkurrens.
Därför innebär vårt förslag en märkbar höjning av tröskelvärdena, att man i genomsnitt fördubblar dessa. Det är ett förslag som vi ber att ni tar upp i samband med nästa ändring av direktiven, och att ni inte väntar på att det skall hända något på internationell nivå, utan Europa bör vara först med att ta steget fullt ut och höja tröskelvärdena. Det är nämligen ingen idé att vi alltid kräver en upphandling med bristande öppenhet, om de små och medelstora företagen inte deltar och tröskelvärdena i slutändan befinner sig långt ifrån konkurrenshierarkin i Europa. Det är därför, herr kommissionär, som vi ber att ni inte bara förbättrar öppenheten utan att ni redan nu gör en framstöt med tanke på de internationella förhandlingar som inleds år 2000 inom ramen för GATT-förhandlingarna, att ni vidtar en märkbar höjning av tröskelvärdet, inte bara för tjänster utan även för byggnadsuppdrag, och på det viset, förutom undantagandet av telekommunikationssektorn från sektorsdirektivet, ger en signal om hur Europa i framtiden skall hantera den fortsatta utvecklingen av den offentliga upphandlingen.
Om det sedan tillkommer en större öppenhet genom användningen av moderna medier, Internet till exempel, då tror jag att vi är inne på rätt väg, och jag är övertygad om att kommissionen med parlamentets stöd kan verka i samma anda.

Monti
Herr ordförande! Först av allt vill jag tacka Europaparlamentet och föredraganden Tappin för det betydande bidrag som ges med det betänkande vi diskuterar, ett bidrag till målet att göra upphandlingspolitiken mer effektiv och anpassa den till det moderna samhällets behov.
Den huvudsakligen positiva omdömet om det åtgärdsprogram som kommissionen lanserade i och med meddelandet om offentlig upphandling - ett omdöme som framkommer när man läser Tappins betänkande och det bifogade förslaget till resolution - utgör en ytterligare bekräftelse på den fruktbara samarbetsanda som håller på att uppstå på detta område mellan kommissionen och Europaparlamentet.
Jag tar även med tillfredsställelse emot de förslag och råd som formuleras i betänkandet, om vilka det i allt väsentligt finns en samsyn mellan våra båda institutioner.
Detta gäller framför allt för den oro som parlamentet ger uttryck för vad beträffar den miljömässiga och sociala problematiken, en oro som till stor del delas av kommissionen och uttrycktes redan i meddelandet. Det är i själva verket vår avsikt att ägna denna problematik en fördjupad analys för att söka de passande instrumenten för att förena, å ena sidan målen om konkurrens och öppenhet som strävas mot i upphandlingsbestämmelserna, och å den andra de legitima kraven gällande miljö och socialpolitik som förstärktes senast genom Amsterdamfördraget.
Det skall inte i sammanhanget förtigas att redan dagens regelverk erbjuder konkreta möjligheter att uppnå en lämplig skyddsnivå framför allt av miljön, men även socialt, utan att med detta ändra det grundläggande syftet för upphandlingspolitiken, vilket förblir av en huvudsakligen ekonomisk natur. Dessa möjligheter synes trots detta till största delen okända och kommissionen anser det därför nödvändigt att utvärdera dem och klargöra deras bärighet. Det är därför vi föresätter oss att så fort som möjligt skaffa oss instrument som syftar till att uppnå detta mål. Om detta skulle visa sig otillräckligt skall inte kommissionen underlåta att undersöka lämpligheten i att ta fram skarpare förslag. Med hänvisning till de sociala aspekter som ledamöterna Van Lancker, Paasilinna och Schörling uppehållit sig vid vill jag påminna om att respekten för gällande sociallagstiftning ingår i den uppenbara och omhuldade skyldigheten att respektera gällande lagstiftning - alla gällande lagar, inte bara de sociala - och detta beror inte på direktivet utan på det nationella juridiska system där direktivet skall ingå. Positiva handlingar är möjliga, mycket mer än vad som allmänt anses. Naturligtvis krävs det att de följer fördragets principer, och att klargöra allt detta är just uppgiften för de tolkningsmeddelanden som vi skall offentliggöra.
Jag vill tillägga att i direktiven finns bestämmelser som gör att man kan utesluta kandidater som inte följer den nationella sociallagstiftningen. I EG-domstolen rättspraxis har bekräftats att om de anges i de allmänna bestämmelserna för en upphandling är det möjligt att ta hänsyn till krav av social karaktär (domen Benjes). Kommissionen kommer att uttrycka, jag säger det igen, möjligheten att ta hänsyn till dessa behov i en tolkningsföreskrift.
Vad gäller det som framför allt Secchi uppehöll sig vid, nämligen nödvändigheten att förenkla gällande regelverk och göra detta och tillhörande förfaranden mer flexibla för att anpassa dem till marknadens utveckling, avser kommissionen först av allt att klargöra bärigheten hos otydliga eller komplicerade bestämmelser och om nödvändigt modifiera gällande regler. I detta perspektiv skall man se de förslag som syftar till att utesluta de sektorer eller tjänster som innefattas i direktiv 93/38 ur dess tillämpningsområde - vatten, energi, transporter och telekommunikationer - som verkar under verkliga konkurrensförhållanden, ävensom upprättandet av mer flexibla förfaranden, såsom det som kallas " dialog för konkurrens" och regleringen av ramavtalen. Vi undersöker med de två rådgivande kommittéerna för " offentlig upphandling" ett nytt förfarande för dialog för konkurrens som förutom att medge större flexibilitet skall säkerställa största möjliga öppenhet.
Ett annat krav, herr ordförande, som det i betänkandet uttryckligen hänvisas till gäller nödvändigheten av att de nya initiativ som anges i meddelandet bidrar till att säkerställa en sund och reell konkurrens mellan ekonomiska aktörer under anbudsförfarandet. Detta mål sammanfaller med det kommissionen alltid har strävat mot vad beträffar offentlig upphandling och utgör det sista syftet med tolkningsmeddelandet om koncessioner och andra former av offentligt och privat partnerskap, vilken kommer att publiceras i projektform inom de närmaste veckorna.
Jag skulle mycket snabbt även vilja beröra den viktiga punkt som speciellt Peijs underströk. Vi är medvetna om de svårigheter som små och medelstora företag möter i dag vid direkt deltagande i upphandling, speciellt den gränsöverskridande. För att minska dessa svårigheter och för att uppmana de små och medelstora företagen att deltaga håller kommissionen på att utarbeta ett meddelande som syftar till att belysa möjligheten att öka tillträdet för de små och medelstora företagen till offentliga upphandlingar i allmänhet, både genom lämpliga lagändringar och genom att urskilja de möjligheter de befintliga programmen erbjuder för närvarande.
Vad beträffar den internationella dimensionen kommer kommissionen, inom ramen för de förhandlingar som pågår inom Världshandelsorganisationen om modifieringar och förenklingar av överenskommelsen om offentlig upphandling, att fortsätta att bemöda sig om att ömsesidighetsprincipen skall garanteras.
Sedan håller jag med Tappin när han påpekar att meddelandet begränsas till att i allmänna termer ange och presentera de initiativ som kommissionen avser att genomföra, utan att för övrigt ge detaljer och enskildheter om vart och ett av dem. Tappin har helt rätt. Detta ingår i sjäva naturen hos programdokumentet, vilket meddelandet i fråga är, . Det är klart att det speciella med varje initiativ kommer fram när initiativen själva tar form. Vad beträffar lagstiftningsinitiativen grundar de sig på artikel 100 a i fördraget och kräver därför att parlamentet deltar aktivt i antagningsprocessen.
Slutligen, beträffande utarbetandet av tolkningsinstrument kan inte kommissionen, fastän jag understryker att det i detta fall rör sig om ett institutionellt ansvar som genom fördraget anförtros kommissionen, annat än uppskatta parlamentets bidrag. I ljuset av detta tror jag att den idè jag tidigare lagt fram om skapadet av en informell diskussions- och konfrontationsgrupp ad hoc i parlamentets sköte, med uppgift att interagera med kommissionens tjänsteenheter i frågan, skulle kunna fördjupas och förverkligas, naturligtvis med respekt för våra två respektive institutioners befogenhetsområden.

Schäfer
Herr ordförande! Även så här dags på dagen krävs det en viss uppmärksamhet. Jag hade svårt att höra kommissionärens intressanta anförande, eftersom ljudnivån på grund av alla enskilda samtal har stigit avsevärt denna lyhörda sal. Vill ni i framtiden se till att vi får lyssna på alla talare i lugn och ro. Kan ni påpeka för alla kolleger och medarbetare att de samtal som äger rum i större grupper helst bör äga rum utanför salen!
Protester

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Framtida arbetstillfällen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0475/98) av T. Mann för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om framtidens arbetstillfällen i Europa.

Mann, Thomas
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Ett större antal vetenskapliga studier och publikationer från industriförbund, medelstora organisationer, fackföreningar och offentliga instanser har bildat underlag för mitt betänkande om framtidens arbetstillfällen i Europa. Jag tackar mina kolleger i utskottet för sysselsättning och socialfrågor och utskottet för kvinnors rättigheter för deras förslag, som jag i stor utsträckning har anammat. De broschyrer jag har framför mig, till och med de mest påkostade, ger endast en sammanställning av resultatet. Där saknas visioner och konkreta budskap för de kommande 10-15 åren. Globalisering, en stenhård internationell konkurrens och ständigt kortare hållbarhetsvärden för investeringar och beslut leder till en ständig osäkerhet hos ledningen och ända ned till de deltidsanställda.
Även vid den hearing som ägde rum i utskottet för sysselsättning och socialfrågor, under medverkan av Europeiska samarbetsorganisationen för nationella arbetsgivarföreningar och industriförbund (Unice), Europeiska fackliga samorganisationen (EFS) och för de medelstora organisationerna Europeiska sammanslutningen för hantverksföretag och små och medelstora företag (Ueapme), framgick det tydligt att den nuvarande strukturomvandlingen är alldeles för kortlivad för långfristiga perspektiv. Hur ser den tänkbara trenden för framtidens arbetstillfällen ut? För det första: På vägen in i ett kunskaps- och informationssamhälle behöver vi kvalificerad arbetskraft. De yrkesverksamma måste ha fackkunskaper, ständigt vidareutbilda sig, även på fritiden, och kunna hantera teknisk utrustning. Endast om de har mångsidiga kunskaper kommer de att kunna förflytta sig mellan olika ämnesområden och med sitt ursprungliga yrke som utgångspunkt kunna skifta mellan fyra eller fem andra yrken under sin yrkesbana. De måste vara specialister och samtidigt generalister som skaffar sig viktiga kvalifikationer, så som intern och extern kommunikation, kreativitet, förmåga till konfliktlösning och teamarbete med avveckling av hierarkier och medarbetaransvar, flerspråkighet och förståelse för kulturella samband.
Utbildnings- och läroplanerna i medlemsstaterna bör genomgå en reform där tyngdpunkten läggs på kunskap i tillämpad teknik, utbildningsbredd, nya yrkesprofiler och ett life long learning - tänkande. Det är inte bara fel att kräva för mycket av en människa utan även att kräva för litet.
För det andra: För att uppnå en hög sysselsättningspotential kommer även, förutom de nämnda kvalifikationerna, de enklare arbetena att öka. De är oumbärliga på tillverkningsområdet och inom arbetsintensiva industrigrenar. Där sysselsätts miljontals människor som bidrar till produktionsvinsterna.
För det tredje: Jag delar inte entusiasmen över sådana tjänster som makrosektorn med en outslitlig arbetsmotor, för det är inte alla de arbeten som i dag utövas gratis som går att omvandla till betalt arbete av utländsk arbetskraft. Men efterfrågan på regional och personlig service kommer att öka. Dit hör vårdtjänster, allt ifrån sjuksköterskeutbildning och vårdadministration till äldreomsorg och öppenvård liksom hälso- och sjukvård. Det är tjänster för näringslivet, från försäkringar till företagstjänster, distributionstjänster, från transport till kommunikation, hushållstjänster, från handel till restaurang- och hotellbranschen, och det är rådgivningstjänster, från personal till finansadministration.
Det kommer att ske en betydande tillväxt inom turismen, från resebyråer med målgruppsinriktad marknadsföring till kulturresor och landsbygdsturism. Underlättandet av tillgången till dessa framtidsyrken i medlemsstaterna förutsätter initiativ från Europeiska kommissionens sida, givetvis under beaktande av subsidiaritetsprincipen.
För det fjärde: Det finns goda möjligheter inom biologisk läkemedelstillverkning och agro-bioteknik, som i först och främst måste accepteras av befolkningen. Däremot är den konsekvent tillämpade miljötekniken oomstridd och där intar vi européer en ledande ställning. Något som också bör öka är forskning och utveckling, som gör det möjligt för företagen att genom produkt- och produktionsutveckling skapa sig en nisch på världsmarknaden. Även nya yrken på det så kallade TIME-området: telekommunikation, informationsteknik, media och elektronik - kommer med nätsammankoppling och decentralisering att höra till förändringens vinnare.
De tre punkter jag betraktar som de viktigasta för framtidens arbetstillfällen i Europeiska unionen är: Punkt ett: Europeiska stödprogram - och detta, kommissionär Flynn, riktar sig till Europeiska kommissionen - som också bör garanteras en varaktighet. Dit hör starta eget och förbättrade konkurrensmöjligheter för små och medelstora företag, liksom åtgärder för högre kvalifikationer och lika möjligheter för kvinnor som fortfarande är en missgynnad grupp.
Punkt två: Den flexibilitet som är nödvändig för framtidens yrken förutsätter en ny arbetsorganisation. Anställningsavtal, deltidsavtal till exempel, som gör det möjligt att förena yrke och familj måste i större utsträckning upprättas och ett rimligt socialt skydd och barnomsorg bör garanteras.
Punkt tre: Medlemsstaterna bör, i stället för att uteslutande ägna sig åt att fördela arbetet på så många personer som möjligt, inleda utbildnings- och yrkesutbildningskampanjer. Rådets ordförandeskap uppmanas att, i stället för att sträva efter en arbetsallians på europeisk nivå av ett ännu diffust slag, eftersträva en viktigare och dessutom genomförbar allians för framtiden. I synnerhet väntar de utsatta och de arbetslösa, de unga, de erfarna och de kvinnliga arbetstagarna på en sådan ambitiös åtgärd för morgondagen.

Weiler
Herr ordförande, herr Mann, kära kolleger! Er sista kommentar, herr Mann, begrep jag inte alls. Det ligger väl ingen motsättning i att de allianser för arbete som Tysklands förbundsregering ingår på nationell nivå och under sitt ordförandeskap på europeisk nivå båda är meningsfulla bidrag till en ökad sysselsättning! Därför är jag mycket förvånad över er kommentar, för i princip stöder vi ert betänkande. Vi stöder även era förslag om en ekologisk inriktning och årlig tjänstledighet för studier och hoppas att inte er grupp skall driva igenom en urvattning av ert betänkande.
Vi betraktar betänkandet somen del av mosaiken i parlamentets strävan mot en ökad sysselsättning, med den kontinuitet som vi för fyra år sedan i parlamentet uppnådde genom den sysselsättningspolitik som initierades i samband med toppmötet om sysselsättningen i Amsterdam, genom riktlinjerna från Luxemburg, trots enstaka bakslag från somliga regeringar. Jag anser också att det är bra att ni i ert betänkande har tagit upp kommissionens kritiska utvärdering av de nationella handlingsplanerna, för det hela är meningslöst om vi inte är beredda att lära oss av våra misstag. Men det gläder mig, och det tar jag mig friheten att säga här, att det tyska ordförandeskapet vill lägga tyngdpunkten på bekämpandet av ungdomsarbetslösheten och arbetslösheten bland kvinnor. Så självklart som ni just har framställt det, var det inte i Tyskland.
Jag stöder ert betänkande vad beträffar de olika sätten att skapa framtidsdugliga arbetstillfällen och de båda särskilda valmöjligheterna. Den ena valmöjligheten innebär en uppdelning av det redan befintliga arbetet. Det är säkert inte det mest aktuella, men vi bör inte underskatta detta med tanke på ett demokratiskt samhälle, som tillåter mödrar att förvärvsarbeta och gör det möjligt för fäder att även uträtta andra uppgifter i samhället.
Den andra valmöjligheten, stärkandet av tillväxtpotentialen och förbättringen av ramvillkoren, kräver enligt min uppfattning också ett särskilt stöd. Med detta avses givetvis stöd av nya sektorer, den tredje sektorn, vårdtjänster och självklart också vårt stora framtidshopp, de små och medelstora företagen. Jag talade nyss om ramvillkor. Då syftar jag inte på den utbudsorienterade politik som hittills har tillämpats i vissa länder, utan på förutsättningarna för ett modernt utbildnings- och yrkesutbildningssystem. Jag gläds också över att minister Bulmahn i vårt utskott i tisdags klartgjorde att många medlemsstater och tyvärr även Tyskland, har utbildningssystem som inte lever upp till den europeiska standarden, och i synnerhet inte vidareutbildningssystemet, som egentligen strider mot det vi alltid brukar kräva i samband med ett livslångt lärande.
Det är utan tvekan också viktigt att skaffa sig avgörande kvalifikationer, förmåga att arbeta i grupp, ett helhetstänkande, där är vi överens, och ni vet att jag lägger särskilt stor vikt vid att även männen i vårt samhälle får lära sig denna förmåga att arbeta i grupp. Jag vill också tacka Bulmahn som har förklarat att Tyskland kommer att fördubbla budgeten för forskning och utbildning de närmaste fem åren. Det är ett tecken som vi naturligtvis kommer att utgå från i våra bedömningar. Alla vet vi att kunskapsöverföringen mellan universitet och de faktiskt tillämpbara framstegen är alldeles för långsam och att den i samtliga medlemsstater släpar långt efter kraven. Vår största förhoppning är till att börja med naturligtvis stödet till små och medelstora företagen som den starkaste sysselsättningsmotorn.
En målgrupp jag särskilt vill nämna och som ofta glöms bort i debatten, är de utländska medborgarna i våra EU-stater, som tack vare sin självständighet i stor utsträckning har skapat ytterligare sysselsättning. Jag anser därför, låt mig få säga det här, att det är en skandal att det i min delstat Hessen för närvarande pågår en diskrimineringskampanj mot utlänningarna som är fullkomligt oacceptabel.
Den sista punkten är det dåliga åskådliggörandet av vad kvinnor kan göra inom små och medelstora företag. Nyskapandet och kreativiteten motsvarar inte på något sätt verkligheten. Jag anser att Europeiska unionen särskilt bör stödja kvinnors oberoende, deras etablerande av nya företag.

Lindqvist
Herr ordförande! Jobben är EU: s akilleshäl. Ekonomi och konkurrens om marknad har alltför länge fått dominera EU-samarbetet. EMU har blivit en sorts mantra för medlemsländerna som har gjort att de har drivit inflationsbekämpning, konvergenskrav, budgetbesparingar och minskad statsskuld på bekostnad av möjligheterna att skapa nya jobb. Det är viktigt, men för ensidigt och alldeles för enkelriktat, sett ur i ett europeiskt perspektiv. EMU försvårar faktiskt en satsning på jobb i framtiden. Jag tror att fred, sysselsättning och miljö är nog de enskilda områden som medborgare i Europa sätter högst.
Sysselsättningsavsnittet i Amsterdamfördraget är bra. Metoden med mellanstatligt samarbete, med mål och riktlinjer på europeisk nivå samt rätten att samordna insatser, ta till sig bra förslag från andra länder, t.ex. skatteväxling, förkortad arbetstid, utbildning och tjänstledighet för studier, är ett bra sätt för länderna att samordna sina aktioner.
Transport-, miljö- och energiområdet är en framtidsbransch som jag skulle vilja understryka. Jag skulle exempelvis vilja se att EU tillsammans med medlemsländerna satsade på ett stort projekt för att under tio år ersätta bensinen med miljövänliga bränslen. Det skulle ge en mängd miljövänliga jobb. Etanol, metanol, eldrivna fordon m.m. alla kan se marknaden framför sig.
I somras besökte jag ett företag i Mellansverige, ett mindre pappersbruk med 300 anställda. Jag frågade VD: n vad som var hans största problem när det gällde att få arbetskraft. Jag trodde att det handlade om löner, skatter och EU-regler, men det svar som jag fick var att det första som man frågar om är skola, barnomsorg, läkarvård och kommunikationer. Den grundläggande samhällsservicen är helt avgörande för att nya jobb skall kunna skapas i många bygder, bland annat i norra delen av Europa. Från liberala gruppen stöder vi detta förslag från föredraganden.

Crowley
Herr ordförande! Jag skulle vilja mycket varmt välkomna min kollegas, Tomas Mann, betänkande eftersom det inriktas på framtiden, och det är just den vi talar om. Att inte försöka med ett system som inte har fungerat i det förflutna, att inte försöka med misslyckade mekanismer från det förflutna, utan att ta itu med den verklighet som nu introduceras för oss. Trots de risker och faror nya framsteg och ny teknik kan medföra, erbjuder de också en ny fantastisk möjlighet att rätta till vissa av de misstag som vi har gjort i det förflutna, för större social sammanhållning inom Europa.
Man har upprepade gånger nämnt det i betänkandet, och även de kolleger som har talat här ikväll, och jag är övertygad om att kommissionären också kommer att nämna det, nämligen vikten av livslångt lärande och utbildning. Det finns ett mycket gammalt ordspråk som lyder " ge en man en fisk och han får mat för dagen. Lär en man att fiska och han får mat för livet" . Genom att investera en större del av våra resurser i att ge ordentlig utbildning och vidareutbildning till vårt folk kan vi garantera att det kommer att dra fördel av den stora explosion som kommer att ske vad beträffar skapande av arbetstillfällen.
Men det finns faror som inte bara härrör sig till de individuella åtgärder som vidtas av medlemsstaterna utan också i fråga om skatteharmonisering, om högre skatter. Detta är det största hindret för de investeringar som kan komma att skapa arbetstillfällen. Vi kan inte längre ha en enorm statlig sektor som automatiskt kommer att ta huvuddelen av de arbetslösa och förse dem med meningslösa arbeten. Folk kräver nu att de måste få spela en betydelsefull roll i livet, med värdighet. Om detta innebär att de måste arbeta halvtid, så må det vara så. Om det kräver att fler kvinnor måste ut på arbetsplatserna, så må detta ske. Ingen skall förnekas möjligheten att säkerställa att de kan spela sin roll i livet fullt ut. Men det är lika viktigt att ingen p.g.a. nöd eller fattigdom skall tvingas till att tacka ja till ett arbete som inte är lämpligt för dem. Låt oss inrikta oss på utbildning, låt oss gemensamt arbeta för allmännhetens bästa.

Wolf
Herr ordförande! Handling i stället för vackra ord, det är helt korrekt, men då måste man först kunna se klart. En sysselsättningspakt, i stället för en allians, för det goda, det vackra och det sanna, som saknar fasta konturer, tycks mig vara det steg som man härnäst bör ta. Det finns mycket i Manns betänkande som vi kan stödja, och vi vänder oss också emot att PPE stympar honom, men det är även vissa saker i betänkandet som fortfarande är tämligen oklara. Jag vill bidra till att skapa klarhet genom att systematisera det hela.
Det finns två grupper med åtgärder. Man kan skapa en ökad efterfrågan på arbetsvolym. Hit hör den sysselsättningsorienterade makropolitiken, en social och miljövänlig omstrukturering, miljöskattereformer, utveckling av den tredje sektorn, för att skapa samhällstjänster som är nödvändiga men som inte skapas av marknaden. Det andra alternativet är att minska den tillgängliga arbetsvolymen. Hit hör en omfördelning av arbetet, arbetstidförkortning, deltidsarbete, omorganisation av arbetet, en minskning av den erbjudna arbetsvolymen genom individuella och kollektiva rättigheter till time-out, och Mann nämnde ett sabbatsår som hans grupp nu vill stryka. En kvalificering med dubbel effekt, så att vi sedan har en bättre arbetsförmåga och inte så ofta står till förfogande i akuta situationer. Dessa åtgärder kan vidtas och vi kan få arbetskraftsklyftan i Europeiska unionen att minska med 27 till 34 miljoner enligt kommissionens beräkningar. Men för att kunna göra det måste vi medvetet ta oss an detta, och för att kunna göra det behöver vi en innehållsrik och inte enbart av vackra ord bestående - där är vi överens - sysselsättningspakt.

Damião
Herr ordförande! Detta mosaikliknande betänkande har just den förtjänsten att den ger många bidrag och ställer många frågor. Det är ett betänkande som inte har begränsats till att uttrycka vår oro och nå enighet i utskottet för sysselsättning och socialfrågor (vår oro är nödvändigtvis mot uteslutandet av den aktuella utvecklingsmodellen), och pekar på några lösningar som redan har tagits upp, som exempelvis att dela på arbetena. Men vi vet alla att arbetsdelning är en metod som kan ge vissa omedelbara men otillräckliga resultat inför problemets omfattning. Således måste vi finna nya former för att ta itu med detta problem och erkänna att man måste skapa medborgerliga företag som dras med i lösningen, vilket redan har nämnts här, i problemen med tjänstesektorn, samhällstjänster, miljön, och därför skall de erkännas och kompenseras på ett skattemässigt plan. Det är medborgerliga företag med en ny roll som man måste ta emot och uppmuntra.
Vi vet att de sociala trygghetssystemen i dag spelar en roll för vilken de inte är dimensionerade eller skapade. Aldrig efter kriget har så många, helt eller delvis, varit så beroende av dessa system. Dessa system kommer inte att fortsätta göra motstånd. Därför är det bara sysselsättning som skapar ett rättvist, seriöst och verkligt socialt sammanhang. Vi måste alltså skapa arbetstillfällen och det innebär konvergenser och synergier vad gäller investeringar, för arbetstillfällen som endast figurerar i den sociala statistiken, som inte har någon social kvalitet, som inte har någon framtid och som är ovärdiga former av samlevnad mellan medborgarna, är säkert inte den sociala modell vi önskar för Europa. Det är alltså inte med arbetstillfällen " för statistikens skull" som vi löser problemen och det är inte med tillfällig utbildning/sysselsättning som vi skall möta problemen.
Medvetna om att vi efter vitboken har övervunnit likgiltigheten vädjar vi till kommissionen. Det är dags att agera!

Hatzidakis
Herr ordförande! Jag skulle uppriktigt vilja gratulera min käre vän och kollega Thomas Mann till hans utmärkta arbete, även om jag anser att slutresultatet inte är fullt så bra jämfört med de ursprungliga förslag som han själv tidigare har lagt fram i socialutskottet.
Hur det nu än förhåller sig med den saken, så är det här betänkandet betydelsefullt främst av två skäl, som jag ser det. Det första skälet är att vi lever i en tid av mycket snabb utveckling. Vi lever i globaliseringens, bioteknikens och informationssamhällets tid, och det är viktigt att Europaparlamentet granskar den fråga som vi i dag behandlar, framtida arbetstillfällen. Det andra skälet är arbetslösheten, som drabbat arbetskraften, i synnerhet i Europeiska unionen, och detta är följaktligen ytterligare ett skäl att begrunda hur man skall möta den utveckling som ligger framför oss.
I en fri ekonomi, herr ordförande, är det uppenbart att staten inte kan förutse exakt vad som kommer att ske. Men den kan göra två saker. För det första: den kan stödja flexibla, moderna och effektiva system för yrkesutbildning och omskolning av arbetstagarna för att möta utvecklingen. För det andra: den kan göra en särskild satsning på språkundervisning för att underlätta arbetstagarnas rörlighet, speciellt med tanke på den inre marknaden.
Sedan är det uppenbart att man kan förstå vilka sektorer man bör rikta sin uppmärksamhet mot. När det gäller detta påpekas i betänkandet, enligt min mening med rätta, att en sådan sektor är informationstekniken och den elektroniska industrin. En annan sektor, av särskilt intresse för mitt land, är turismen, landsbygdsturismen och över huvud taget all näringsverksamhet som gäller fritiden. För det tredje: man måste satsa på tjänstesektorn. Det är uppenbart att denna sektor kommer att stärkas på den andras bekostnad. En fjärde sektor är naturligtvis de små och medelstora företagen, som är mycket mera flexibla och kan skapa många arbetstillfällen, vilket vi redan har fått se exempel på.

Heinisch
Herr ordförande, kära kolleger! Låt mig få ta upp tre punkter. För det första: en stor problemkategori på framtidens arbetsmarknad i Europa kommer inte bara att vara ungdomar och vuxna som saknar utbildning, utan även de som har en föråldrad utbildning. Yrkesutbildnings- och vidareutbildningssystemens anpassning till strukturförändringarna måste ske snabbare. Medlemsstaternas gemensamma ansträngningar med nyskapande på detta område är löftesrika. Leonardo II kommer i synnerhet att innebära utmärkta samarbetsmöjligheter som snarast bör utnyttjas.
För det andra: medborgarnas utnyttjande av arbetsmarknad över hela Europa har hittills varit dåligt. Endast 2 procent bor och arbetar under en längre tid i ett annat medlemsland. Kunskapen om möjligheterna till sysselsättning utanför de nationella gränserna är ofta dålig, och rörlighetshindren för utbildning och arbete är ännu inte undanröjda. Initiativ som Eures och Citizens First är steg i rätt riktning, men det räcker inte med det. Parlamentet, kommissionen och rådet uppmanas här att ta nya initiativ. Som positivt kan nämnas införandet av europass som garanterar genomblickbarheten i yrkeskvalifikationer som förvärvats i utlandet.
För det tredje: ytterligare arbetstillfällen kan skapas i Europa om nya företag grundas utifrån en innovativ teknik, nya marknadsföringsmöjligheter eller tjänstefunktioner. Men det förutsätter att de unga människornas potential på området utnyttjas fullt ut. Redan under den första utbildningen och vidare under processen med ett livslångt lärande måste man förmedla och främja entrepreneurship och kunskaper i det ekonomiska skeendet. Men samtidigt bör alltför strikta lagbestämmelser, finansiella hinder och informationsunderskottet undanröjas. Tillgången till riskkapitalet är ett exempel på en sådan faktor. Jag vill avsluta med att än en gång tacka Thomas Mann för hans utmärkta betänkande.

Rübig
Herr ordförande, ärade damer och herrar! För några veckor sedan låg arbetslöshetssiffran för första gången på länge på under 10 procent. Det är uppmuntrande, men låt oss inte nöja oss med det. Framför allt är det viktigt att påvisa de positiva trenderna och framtidsmarknaderna för arbetstillfällen. Det utmärkta betänkandet av Thomas Mann utgör där ett viktigt bidrag. Han har rätt i sitt konstaterande att arbetsgivarna är skyldiga att garantera sina arbetstagare en kontinuerlig vidareutbildning. Därigenom påpekar vi att det i första hand ligger i företagarens intresse att en medarbetare inför aktuell kunskap i företaget. Därför måste det livslånga lärandet vara vårt första mål för att höja förvärvsarbetet inom hela unionen, för det är endast konsumenter som skapar arbetstillfällen. Därför bör sådana produkter och tjänster erbjudas som sedan blir köpta.
Vidare bör man tänka på att det vid en företagsöverlåtelse finns möjligheter att säkra arbetstillfällena och skapa nya sådana. I betänkandet nämns också en fruktan inför de tekniska förändringar som kan göra fler arbeten överflödiga än det uppstår nya. Dessa farhågor måste vi bemöta på ett beslutsamt och konsekvent sätt. Informationssamhället är den mest dynamiska näringsgrenen i Europeiska unionen. Den utgör redan 5 procent av BNP. Denna sektor växer snabbare än alla andra och skapar också fler arbetstillfällen. Sammanlagt är det mer än 4 miljoner som redan är sysselsatta i så kallade informations- och kommunikationsteknikföretag. Över 300 000 nya arbetstillfällen skapades mellan 1995 och 1997 i samband med informationssamhället. Men potentialen är inte på långa vägar uttömd. Cirka 500 000 icke tillsatta arbeten väntar på specialister från branschen. Här är det alltså möjligheterna som överväger. Det gäller bara att vi tillvaratar dessa.

Schiedermeier
Herr ordförande, kära kolleger, herr kommissionär! Låt mig som sista talare belysa det här problemet från ett annat håll. Vad betyder arbetstillfällen med framtidsutsikter? Det är inte typen av arbete som är avgörande, utan om arbetstillfällena kommer att finnas kvar i framtiden, det anser jag vill säga att redan en del av sådana tillfällen finns i dag. Därför skulle jag vilja analysera hur det kommer sig att de befintliga arbetstillfällena har framtidsutsikter. Det är inte så svårt. Ledningen, på mindre företag chefen, måste bedöma marknadsmöjligheterna för sina produkter och tjänster i tid liksom snabbt anpassa utbudet till de förutsättningar som råder. För att göra det behöver han medarbetare som är välutbildade, starkt motiverade och ständigt redo att fortbilda sig. Sådana arbetsgrupper får man inte gratis. De måste behandlas väl, informeras väl och betalas bra. I dag krävs det mer än någonsin en flexibilitet inte bara till företagets utan även till de anställdas fördel.
Moderna arbetstidsmodeller får därför inte bli en belastning för arbetstagarna, som det senaste exemplet med Volkswagenwerk i Wolfsburg visar. Yrkeskraven från inte separera någon från den egna familjen eller från samhället. Nationerna måste med en förnuftig beskattning, i nödfall med en motsvarande kreditering sköta sitt och inte backa som er nya regering gjorde med 630-mark-lagen, fru kollega. Så långt min grundanalys.
Dålig utbildning, avsaknad av yrkesutbildning, ingen vidareutbildning och otillräckliga kvalifikationer utgör för många människor hinder för en framgångsrik start. Diskriminering av äldre arbetstagare och funktionshindrade måste i framtiden uteslutas på rättslig väg. Här bör vi i Europa lära av varandra. Föredragande Thomas Mann lägger fram flera bra förslag. Användningen av modern teknik, i synnerhet på tjänsteområdet, innebär möjligheter att skapa arbetstillfällen med framtidsutsikter på lika villkor för kvinnor och män. Jag förespråkar den sociala marknadsekonomin i Europa, men jag förkastar alla försök att i för stor utsträckning sätta människor under förmyndare, för det kan innebära hinder för skapandet av arbetstillfällen med framtidsutsikter.

Flynn
Herr ordförande! Sysselsättningen har högsta prioritet inom den europeiska politiken och jag välkomnar detta betänkande om framtida arbetstillfällen och lyckönskar föredraganden till hans utmärkta arbete. Tack, herr Mann. Det är naturligtvis en uppföljning av kommissionens betänkande om sysselsättningsnivån från 1998 som fastställde de inskränkningar som finns för Europas prestationsförmåga vad beträffar sysselsättning och de sektorer i vilka man hamnat på efterkälken i fråga om sysselsättningen i Europa. Jag välkomnar många aspekter av detta betänkande, och t.ex. att det i resolutionen uppmärksammas vilken som är den bästa vägen för Europa. Vi bör utöka vår förmåga att tillhandahålla varor och tjänster av hög kvalitet som står långt fram när det gäller teknisk förändring och som leder till högkvalificerade arbeten. Den tonvikt som läggs vid den potential som finns för att få ökad sysselsättning och tjänster; behovet av att reformera utbildnings- och vidareutbildningssystemen och att göra det möjligt med livslångt lärande; den tonvikt man behöver lägga på kvinnor i sysselsättningspolitiken och vikten av att komma åt små och medelstora företag i sysselsättningspolitiken; behovet av inblandning av arbetsmarknadens parter i utformningen av en vidareutbildningspolitik och behovet av bättre förbindelser mellan industrier och lokaliseringsplatser.
Nu har man begärt att kommissionen skall vidta åtgärder på ett flertal punkter i denna resolution och jag skulle vilja göra följande kortfattade kommentarer, om ni så tillåter. I stycke 21 i resolutionen nämns Philoxenia-programmet. Detta är ett program för turism som föreslogs av kommissionen 1996, men som fortfarande inte har fått rådets godkännande. Låt mig förtydliga att kommissionen inte har dragit tillbaka förslaget och inte har någon tanke på att göra detta. Jag anser att det tyska ordförandeskapet kan föra upp det till diskussion.
Beträffande stycke 24, inom ramen för utskottet för sysselsättning och socialfrågor, har kommissionen gett ut en rad peer reviews som syftar till att fastställa god sed för medlemsstaternas sysselsättningspolitik. Resultatet av denna peer review kommer att inbegripas i 1999 års gemensamma sysselsättningsbetänkande. De läxor som man har lärt av denna granskning kommer att användas för vid utarbetande av riktlinjer för sysselsättning. Jag skulle emellertid vilja understryka att den särskilda politik som skall genomföras i varje medlemsstat bör fastställas på nationell nivå.
I styckena 32 och 33 välkomnar jag det faktum att parlamentet uppmärksammar kvinnor som en särskild målgrupp. Arbetslösheten bland kvinnor är högre än bland män och sysselsättningsnivån är också mycket lägre. Gemenskapsåtgärder till förmån för kvinnors sysselsättning finns naturligtvis redan, både i gemenskapsinitiativet Now och i den traditionella Europeiska socialfonden, mål 3. Det skulle dock kunna göras mer och fler åtgärder har föreslagits i reformen av socialfonden som man nu håller på att förhandla om. Den nya fonden kommer att inbegripa särskilda åtgärder för kvinnor för att göra det möjligt för dem att till fullo utnyttja nya arbetstillfällen.
Vad beträffar arbetstid, som tas upp i stycke 16, återger den formulering som parlamentet gett i sin resolution och som inbegriper parlamentets förslag på toppmötet om sysselsättning i Luxemburg, och som antogs i oktober 1997, vilken inställning man bör ha på Europanivå. Det stadgas, jag citerar, " att medlemsstaterna måste ta itu med frågan om att skapa flexibilitet på arbetsmarknaden i avseende på arbetstimmar, arbetstider och arbetsmönster, så som t.ex. avbrytande av yrkeskarriären och sabbatsår etc. genom ett icke legislativt, icke obligatoriskt förfarande som grundar sig på en social dialog på individuella företags nivå" . Jag skulle vilja säga herr Mann att han har rätt i att hävda att byte av arbete kommer att vara det vanliga i framtiden, tre eller fyra byten under en livstid. Detta kan endast åstadkommas, herr Mann, genom att lägga tonvikten på livslångt lärande och genom att säga som herr Crowley sade, att vi måste få till stånd en annan situation för utbildning och vidareutbildning så att alla kan delta i arbetsmarknaden.
Jag skulle vilja säga er, fru Weiler, att som jag har förstått det kommer det att finnas en avsevärt stärkt tysk nationell handlingsplan. Det är så jag har förstått det efter att ha varit i Bonn och diskuterat denna specifika fråga med den tyska regeringen. De sätter målet väldigt högt i fråga om arbetslösa ungdomar och i fråga om kvinnor på arbetsmarknaden. Den viktigaste åtgärden vad gäller stärkandet av den tyska planen, kommer att vara anskaffandet av pengar, de miljoner och miljarder tyska mark som krävs för att tillgodose genomförandet av riktlinjerna. Detta är vad vi vill åstadkomma med genomförandet i alla medlemsstater.
Nu förstår jag helt och hållet, herr Pronk, vad det är ni säger i fråga om nya tjänster och vad som är intressant med detta är naturligtvis att det finns en stor klyfta. Men det är inte fråga om jordbruk, tillverkning eller den offentliga sektorn. Det är inom tjänstesektorn, kommunala tjänster, företagstjänster, tillhandahållandet av tjänster och hela frågan om fritid. Det är när det gäller detta som vi har hamnat på efterkälken i förhållande till Förenta staterna och måste täcka denna skillnad eftersom vår sysselsättningsnivå har sjunkit under de senaste 25 åren. Men detta är inte möjligt, herr Lindqvist, om det inte finns enorma resurser till barnomsorg och medel för att få alla arbetsmarknadens resurser att hålla och detta inbegriper att ägna kvinnor mer uppmärksamhet.
Jag måste säga er, fru Heinisch, att frågan om rörlighet är en nyckelfråga i detta sammanhang, vad beträffar den europeiska arbetsmarknaden. Vi har inga bra meriter i avseende på detta men vi håller på att sätta upp EURES-nätverket, ett system som gör det möjligt för folk att lättare förflytta sig inom unionen och som förhoppningsvis kommer att skapa en situation genom vilken man kan uppnå ökad rörlighet.
Avlutningsvis finns det ikväll en halv miljon lediga jobb inom Europeiska unionen inom informationssamhället och inom tekniken. Ni har helt rätt, herr Rübig, en halv miljon jobb. Men inom industrin har man talat om för mig att det om fem år inom Europa kommer att finnas 1, 2 miljoner lediga jobb som vi inte kan tillsätta. Jag menar att det enda sättet genom vilket vi kan hantera detta är att införa förändringar, fru Weiler, och reformera utbildnings- och vidareutbildningssystemen så att den teknik som finns här i dag, och som kommer att vara omodern om tio år, motsvaras av ett utbildningssystem, herr Crowley, som kommer att göra det möjligt för alla att delta och ha en möjlighet att arbeta inom denna union.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Skydd av värphöns i olika uppfödningssystem
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0481/98) av Kindermann för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets direktiv om minimistandarder för skydd av värphöns i olika uppfödningssystem (KOM(98)0135 - C4-0196/98-98/0092(CNS)).

Kindermann
Herr ordförande! Syftet med det aktuella förslaget från kommissionen är att det nu gällande direktivet 88/166/EEG om burar, den 1 januari 1999 skall ersättas med ett direktiv om skyddet av värphöns i olika uppfödningssystem. Här handlar det enbart om miniminormer. Kommissionen tillämpar därmed revisionsklausulen i artikel 9 i det gällande direktivet, enligt vilken kommissionen utifrån en rapport från det vetenskapliga veterinärmedicinska kommittén skall lägga fram förslag på förbättringar som tar hänsyn till kunskapsutvecklingen på området. Det finns planer på att alla nya uppfödningssystem som införs skall ha värpreden, sittpinnar och sandbad. Konventionella burar utan reden och strö kan undantagsvis tillåtas av medlemsstaterna framöver. Men de måste ha en yta på 800 kvadratcentimeter per höna och burens minimihöjd måste vara 50 cm. Gamla anläggningar kan utifrån särskilda villkor som längst vara i drift fram till den 31 december 2008.
Vårt utskott har välkomnat kommissionens förslag, eftersom den strävar åt rätt håll, nämligen mot en förbättring av uppfödningsvillkoren för värphöns. Här kan i första hand nämnas höjningen av minimiytan per höna från 450 kvadratcentimeter till 800 kvadratcentimeter, en åtgärd som vi särskilt stöder, eftersom de gällande bestämmelserna enligt många inte tillåter att djuren ger uttryck för sina medfödda beteendemönster och därmed ett för arten naturligt beteende.
Tyvärr stannade kommissionen på halva vägen med formuleringen av minimikraven för andra uppfödningssystem. Det förekommer vissa luckor i bestämmelserna om hur höns skall uppfödas i system där burar inte används, men där djuren befinner sig i stängda utrymmen, och i synnerhet saknas bestämmelser om flocktätheten. Bestämmelser om frigående utomhus saknas helt och hållet. Det är beklagansvärt, eftersom konkurrensen i och med det nya direktivet kommer att hårdna mellan de olika uppfödningssystemen. Vi uppmanar därför kommissionen att snarast lägga fram ett förslag i den frågan. Utskottet kritiserade också avsaknaden av en utförlig definition av de nya burar som försetts med värpreden, sittpinnar och strö, och som i framtiden kommer att vara de standardburar som gäller. Jag tror att vi har rått bot på det.
Vidare föreslår vi att man skjuter upp det nya direktivets ikraftträdande två år, eftersom den tidpunkt som kommissionen har fastställt är fullkomligt orealistisk. Det kommer vid den tidpunkten inte att finnas några burar på marknaden med den utrustning som erfordras. Vi kräver dessutom en skärpning av bestämmelserna om kommissionens kontrollverksamhet. Den som enbart skärper uppfödningsvillkoren och omvandlar kontrollplikten på plats till icke bindande bestämmelser, fullgör inte åtagandet att garantera en enhetlig tillämpning av direktivet inom EU.
Över till de socioekonomiska övervägandena. Utskottet föreslår införandet av ett produktionsoberoende, tidsbestämt stödsystem som graderas i sjunkande skala som ett komplement till den fakultativa möjligheten med ett samfinansierat investeringsstöd inom ramen för förordning (EG) nr 950/97 om förbättring av jordbruksstrukturens effektivitet. Vi tror att tveksamma medlemsstater genom detta skatteinstrument kan förmås att godta en högre djurskyddsstandard, och därför uppmanar vi rådet och kommissionen att allvarligt överväga det förslaget.
Utskottet kräver dessutom att man ser till att gemenskapens producenter inte missgynnas i förhållande till importen från tredje land. Det innebär i synnerhet att denna import måste uppfylla samma djurskydds-, veterinär- och hygienstandard som EU-produkterna. Låt mig här få kommentera kravet, i synnerhet från djurskyddsföreningarna, om ett fullständigt avskaffande av burar. Utskottet förkastar begreppet " Batteriekäfig" (bur för värphönsbesättning) i det nya direktivförslaget, för att det är odugligt och vilseledande. Det finns minst tre olika typer av burar och varje typ, även en så kallade förbättrad bur, kan användas för värphönsbesättningar. Begreppet " Batterikäfig" säger bara något om burens användningsområde och inte om dess beskaffenhet. Vårt utskott föreslår därför att man talar om konventionella burar, när man avser de burar som definieras i det nu gällande direktivet.
Det stämmer att slutsatsen i rapporten från den vetenskapliga veterinärmedicinska kommittén i oktober 1996 var, att de nuvarande bursystemen på grund av bristande utrymme och stimulans innebär stora systembetingade nackdelar för djurens välbefinnande. Men betoningen skall ligga på nuvarande, för kommittén konstaterar även stora nackdelar med de alternativa uppfödningssystemen på grund av riskerna för fjäderhackning och kannibalism...
Ordföranden avbryter talaren.

Needle
Herr ordförande! Först och främst skulle jag vilja säga att jag mycket starkt välkomnar Kindermans konstruktiva och välinformerade arbete som en betydelsefull förbättring av kommissionens förslag som enligt utskottet för miljö, folkhälsa och miljöskydd är en otillfredställande kompromiss mellan producenternas oro och värphönsens välfärd.
Det fotografi i naturlig storlek från en nationell dagstidning vilket jag ikväll har tagit med visar hur det utrymme verkligen ser ut som åstadkoms genom vanliga nätburar, och säger mycket mer än vad många timmar av debatt här skulle göra. Tyvärr är mitt utskott av den åsikten att utan finansiella åtgärder i medlemsstaterna för att bistå producenter att byta till alternativa metoder, är det inte troligt att de välkomna målen med direktivet på ett effektivt sätt kommer att uppnås. De är varken förenliga med de strävanden som har gjorts av dem som försöker uppnå bästa möjliga standard för välfärden, och tillhandahåller heller inte en realistisk ram för EU: s äggproducenter att kunna fortsätta att vara konkurrenskraftiga eller byta metoder för uppfödning och bibehålla hållbara nivåer för sysselsättning.
Under dessa omständigheter gav utskottet prioritet för att angripa de ingående och allvarliga svårigheter som tas upp i betänkandet i fråga om systemet med nätburar och kräver därför att ett förbud mot användande av sådana burar över hela EU genomförs så snart som möjligt, men samtidigt som medlemsstaterna vidtar lämpliga finansiella åtgärder med stöd av kommissionen för alternativa system och relevanta studier.
Kommissionen har också anmodats att inta en stark förhandlingsposition i de kommande WTO-förhandlingarna om jämlika förhållanden för välfärd för importerade ägg, och särskilt äggprodukter, i linje med kommissionens rådgivande kommittée för ägg och fjäderfä.
Därför hoppas jag sammanfattningsvis att parlamentet i morgon kommer att anta sådana ändringsförslag som t.ex. 50 och 92 som bordlagts av min kollega Watts och av andra och att det faktum att Kindermans utmärkta betänkande har antagits, trots ändringarna, kommer att ses som ett positivt steg mot upphörandet av dessa burar - hur vi än väljer att beskriva dem - inom Europeiska unionen.

Watts
Herr ordförande! Jag skulle också vilja tacka föredraganden för hans betänkande och för det konstruktiva och begripliga sätt på vilket han har tagit sig an denna känsliga och kontroversiella fråga. Precis som han själv, välkomnar jag kommissionens förslag till att reformera systemet med nätburar. Det tycks råda en allmän uppfattning i styrelsen att systemet med nätburar måste bort. Trots att jag anser att förslaget inte går tillräckligt långt ger det en signal om att systemet med nätburar för framställning har nått sitt slut. Och det var på tiden!
Enligt Europeiska kommissionens egen Vetenskapliga veterinärmedicinska kommitté innebär systemet med nätburar - och min kollega Clive Needle hänvisade just till detta - " väsentliga och allvarliga skador för hönsens välfärd" . Senast igår belyste det nya betänkandet det sorgliga tillstånd som råder för nätburshönan, då hon stoppas in i buren vid bara 18 veckors ålder, utan något utrymme för att flaxa med vingarna, och inte tillräckligt med utrymme för att stå helt upprätt, utan att kunna klia sig, halvsova eller bada. Efter endast ett år, då deras arbetsliv är slut, slaktas de taniga näst intill nakna fåglarna och omvandlas till pajer, soppor eller husdjursfoder. En av tre av de fåglar som sänds till slakt har nyligen brutna ben och nästan alla fåglar lider av osteoporos. Buren är ett exempel på fabriksjordbruk när det är som värst.
Jag anser emellertid att bursystemet är grymt och vi bör helt och hållet förbjuda det. Mina och andra kollegers ändringsförslag är avsedda att göra just detta. Före år 2009 kommer systemet med nätburar för äggproduktion inte längre att existera. En avveckling under tio år är det bästa sättet att främja värphönsens välfärd. En avveckling på tio år gör industrin rättvisa så att den har en klar och säker framtid att planera inför. Denna framtid består av produktion med frigående höns. Detta fungerar i Storbritannien. Det skyddar hönans välfärd; det är lönsamt och det är populärt. 89 procent av den brittiska befolkningen anser att det är grymt att ha höns i små burar. Nästan hälften av alla brittiska hushåll köper nu ägg från lador eller från frigående höns. Vissa livsmedelsbutiker som Marks & Spencer har helt och hållet förbjudit ägg från nätburar och säljer nu enbart ägg från frigående höns. Detta är den framtid som är fri från grymhet som vi alla bör planera för, och som jag hoppas vi alla kommer att rösta för i morgon.

Sonneveld
Herr ordförande! Det nya direktivet beträffande bursystem utgör en politisk fråga av hög prioritet. Vi får många reaktioner som rör detta från medborgarna. Men det gäller också företagen vilka väldigt många av EU: s uppfödare av fjäderfä har att tacka för sina inkomster.
Det sista förpliktigar oss att varsamt skrida till verket med regleringen och därmed kraftigt stimulera producenterna att se över sina uppfödningsystem, så att man samtidigt når en högre grad av välbefinnande för djuren hos företag som är ekonomiskt livsdugliga inom Europeiska unionen. Detta kan aldrig innebära en politik som säger att alla EU: s fjäderfäuppfödare måste övergå till att producera sprättägg. Detta även om denna metod framöver kommer att få betydelse. Men det måste finnas kvar ett alternativ med kraftigt förbättrade burar för djuren. Tester med sådana system visar att det sker en mycket anmärkningsvärd förbättring av välbefinnandet. Den Vetenskapliga veterinärmedicinska kommittén måste även uttala sig om detta, samtidigt som man måste se till andra aspekter såsom miljöaspekter och fjäderfäuppfödarens arbetssituation. Om man vill upprätta sådana kraftigt förbättrade system på kort tid så måste man göra det dyrare att föda upp värphöns i traditionella bursystem genom att avsevärt höja antalet föreskrivna kvadratcentimetrar per djur.
Vilket av de två produktionssätten som den europeiska fjäderfäuppfödaren än kommer att välja utifrån ett övervägande om lojal konkurrens, så måste man också i avvägningen ta full hänsyn till produktionsförhållandena för de ägg som importeras, färska eller i form av äggprodukter. I varje fall måste man underlåta att på något sätt hota med att helt förbjuda hela systemet med uppfödning också om man inför kraftigt förbättrade burar från och med ett visst datum.
PPE kommer sålunda att till största delen följa linjen i Kindermannbetänkandet. Vi gör detta med stor tacksamhet till föredraganden. Vi har mycket uppskattat hans sakkunniga ledning under behandlingen av detta ämne.

Mulder
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att berömma Kindermann för hans betänkande och det myckna arbete som han har lagt ned. Jag anser att han har skrivit ett bra betänkande.
Den liberala gruppen är för det första av den uppfattningen att det i detta fall inte borde handla om ett direktiv utan om en förordning. Vi anser det vara ytterst viktigt att detta förslag verkställs i samma utsträckning i alla länder inom Europeiska unionen. Det får inte vara så att vissa länder halkar efter för mycket. Detta är således ett mycket viktigt argument från den liberala gruppen.
Jag måste säga er, herr ordförande, att jag under se senaste veckorna sällan har fått så mycket post som jag har fått beträffande denna fråga. Min grupp har sedan mycket länge förespråkat att konsumenterna skall få avgöra vad de vill äta, och om de vill ha ägg som kommer från burar med större yta så är vi starkt för detta. Vi stöder sålunda också ur den synvinkeln i stora drag Kindermannbetänkandet om att ändra de aktuella 450 kvadratcentimetrarna till 800 kvadratcentimeter.
Vi anser att man under tiden måste bedriva så mycket forskning som möjligt för att finna alternativa system. Vi ser därför med mycket stort intresse fram emot kommissionens rapportering på den punkten.
En sak stör oss. Det är att i ett land som är en viktig exportör till Europa, Förenta staterna, är värphönsens utrymme 350 kvadratcentimeter. I Amerika är det inte en tupp som gal om det. Det är naturligtvis en fullkomligt snedvriden konkurrenssituation att dessa ägg med de nya WTO-bestämmelserna får importeras helt fritt, och vi vill således starkt rekommendera kommissionen att bestämt framhålla denna fråga i diskussionerna inom Världshandelsorganisationen. Vi måste ha lika konkurrensvillkor. Vi är stora förespråkare av obligatorisk märkning. Kunden måste ha en valmöjlighet. Vi hoppas att de gör precis det de också skriver till oss.
Slutligen kommer min grupp att rösta på olika sätt om Watts ändringsförslag om att förbjuda alla burhöns år 2009.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! En bur erbjuder inget livsutrymme. Det kan säkert inte engagemanget i Kindermanns betänkande ändra på, för han uppnår bara en förbättring av burarna och det först om tio år. Men vi vill inte ha någon buruppfödning, och därför hoppas jag att ändringsförslagen från min kollega Graefe zu Baringdorf kommer att antas i morgon, för så länge vi enbart betraktar djuren som varor med förfallodatum, som skall leverera så kostnadseffektiva produkter som möjligt åt oss, så länge kan vi inte uppnå en artanpassad djuruppfödning. Det är dags att vi funderar över om vi inte betraktar djur som det de är, nämligen levande varelser, och inte som varor som vi godtyckligt kan använda och sedan kasta bort.
Därför vill jag uppmana mina kolleger att i morgon rösta för våra ändringsförslag, för det skulle även vara fördelaktigt för hälsan. Endast en artanpassad djuruppfödning kan leverera hälsosamma produkter.

Nicholson
Herr ordförande! Jag skulle först vilja lyckönska föredraganden till hans betänkande. Det är ett ämne som ger anledning till stor oro hos många. Det är oerhört svårt att uppnå den nödvändiga balansen mellan alla de beståndsdelar som är inblandade och ändringsförslagen från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är nog ungefär det bästa vi kan åstadkomma vid denna tidpunkt. Jag känner vissa som vill gå längre och mycket snabbare fram. Jag tror dock inte att vi befinner oss i rätt läge för att göra detta för närvarande. På lång sikt måste vi sträva efter att uppnå det mest fördelaktiga. Detta kan endast uppnås genom samarbete med industrin.
Vi måste säkerställa att industrin är i en fördelaktig position för dessa nya föreskrifter och andra som kommer att bli nödvändiga i framtiden som är oerhört kostsamma att införliva och genomföra. Industrin befinner sig för närvarande inte i en lämplig situation för att anta den utmaning den ställts inför. Vinstmarginalerna är låga. Jag skulle stödja ändringsförslaget för att ge stöd till en modernisering men utan någon utvidgning genom utökningar av antalet fåglar inom industrin.
När vi belastar vår industri med extra kostnader måste vi också vara mycket medvetna om att andra världsproducenter inte kommer att ha samma kriterier eller press på sig. Vi har bevittnat detta inom svinindustrin, nötköttsindustrin och mjölkindustrin. Jag vet att det är en av mina käpphästar men jag är fast övertygad om att om vi inom Europeiska unionen skall ställa upp så stränga kriterier och binda händerna på våra producenter så hårt, får vi inte tillåta import till Europeiska unionen som inte uppfyller de kriterier under vilka vi förväntas producera. Detta måste vara det mest grundläggande.
Jag uppmanar kommissionären att fullt och fast stödja producenterna inom Europeiska unionen eftersom, medan vi kommer att stå till svars inför honom och producenterna kommer att stå till svars inför honom, måste han skydda dem mot världen då den försöker ta över våra marknader.

Flemming
Herr ordförande, högt ärade herr kommissionär! Jag är för en avveckling av buruppfödningen av värphöns. Naturligtvis välkomnar jag kommissionens initiativ till förbättringar och utformningen av ett nytt direktiv, men det är inte tillräckligt. Den nuvarande formen av buruppfödning är ju dessutom enligt den vetenskapliga veterinärmedicinska kommittén en särskilt problematisk form av djuruppfödning. Jag anser att det är en fruktansvärd form av djuruppfödning, som snarast bör avskaffas.
Naturligtvis innebär sittpinnar, spån, bad och reden en förbättring, men ålägger vi inte då producenterna nya investeringar, som sedan snart kommer att ifrågasättas igen? För ett ökande antal konsumenter över hela Europa kräver ett generellt förbud mot buruppfödning. En avveckling kommer att ske, frågan är bara när.
250 miljoner höns i konventionella burar, endast 8 miljoner frigående höns. Det kommer vi garanterat inte att kunna ändra på från den ena dagen till den andra, men kanske i loppet av 8, 9 eller 10 år, och det finns förslag från Michl Ebner, från Watts och från Graefe zu Baringdorf som alla pekar i samma riktning! Europas bönder har tillräckligt mycket mark för en omställning, och de nya arbetsplatserna kommer vi nog att kunna tillsätta! Det kan aldrig vara hälsosamt med en uppfödning av stora besättningar med hopträngda höns. De stackars värphönsen dör vanligen efter ett år, längre än så klarar de sig inte, medan en normal sopphöna vanligen uppnår en ålder av 4 eller 5 år.
Kommissionen uppskattar konsumentens merkostnad - och även där tackar jag kommissionen - till två euro per person och år för en hönsanpassad uppfödning. Alla som någon gång sett en hönsbesättning, äter sedan inte ägg under en lång tid! Den upplysta informerade konsumenten betalar gärna litet mer och vill - även här citerar jag kommissionen - ha ett slut på buruppfödningen. Var snälla och rösta i morgon för ändringsförslagen 52, 62 och 67. Då kommer frukostägget att smaka bättre!

Tamino
Herr ordförande! Det är nyttigt att påminna om att nuvarande bestämmelser om värphöns härstammar från 1988 och borde ha reviderats 1993. Denna debatt utspelas alltså med minst fem års försening, men den revidering kommissionen föreslår, som borde säkerställa både djurens välbefinnande och produktens kvalitet, är inte helt tillfredsställande. Man skall komma ihåg den otroliga logik som ligger till grund för uppfödningen av värphöns i bur: djuren betraktas inte längre som levande varelser utan som objekt, produktionsmaskiner av industriellt slag och utnyttjas som vore de på de löpande banden. Tyvärr produceras 93 procent av äggen i Europa på detta sätt, men konsumenten vet inte att de ägg han köper är produkten av äggfabriker där hönsen hålls i trånga burar, staplade upp till tio våningar högt, som i ett slags koncentrationsläger. I varje bur finns det fyra eller fem höns som inte kan varken sprida ut vingarna, krafsa i marken eller utöva någon verksamhet som är typisk för deras naturliga beteende.
Problemet kan dock inte lösas med några kvadratcentimeter till. Därför uppmanar De Gröna alla ledamöter att bifalla de ändringar som har till syfte att eliminera burarna under de närmaste åren och som föreslår uppfödning på marken med en täthet som är anpassad efter djurens egenskaper, en regel som för övrigt redan gäller i Schweiz.
Vi upprepar slutligen vår begäran till kommissionen om att snarast göra en märkning av äggen obligatorisk, som möjliggör för konsumenten att veta hur de höns som lägger dem har fötts upp.

Sandbæk
Herr ordförande! Jag tycker att det är djupt beklagligt att man i detta parlament bara tar djurens välfärd verkligen på allvar när det rör sig om rävsaxar eller sälfångst, och när det är ursprungsbefolkningen som skall betala priset med sin välfärd, som i vissa fall är ännu sämre än djurens. 70 ändringsförslag till ett betänkande om höns, där man försöker förbättra äggläggande hönors villkor genom att ställa krav på större utrymme och stimulans. Tämligen ologiskt när det som särskilt försämrar hönsens välfärd är att de inte kan få sina naturliga behov tillgodosedda i samband med äggläggning. Detta kommer inte precis att ändras genom att man ger hönsen större utrymme, utan kommer i stället att legitimera tillståndet under många år framöver. Vi bör vara mer ambitiösa än så. Man bör naturligtvis på sikt förbjuda äggläggningsburar. För att minimera besvären för äggproducenterna, skulle man kunna betala ut premier vid omläggning och övergången till alternativa produktionssystem. Varken kommissionens dokument eller Kindermanns betänkande innehåller förslag till ett sådant förbud. Jag kan därför bara uppmana er att stödja de ändringsförslag som försöker att uppnå detta.
Om EU under de kommande WTO-förhandlingarna vill göras sig till talesman för att man skall inkludera djurens välfärd i världshandeln, kommer ett inhemskt förbud mot äggläggningsburar onekligen att stärka trovärdigheten och därmed EU: s förhandlingsposition. Som näst bästa lösning skall vi välkomna kommissionens förslag till obligatorisk märkning av det använda produktionssystemet. Allt tyder på att många konsumenter är villiga att betala ett högre pris och välja alternativt producerade ägg. Alla ägg borde vara färska. Dessa ägg härstammar dessutom inte från frigående höns, som en del kanske frestas att tro. I Danmark har man nyligen infört en sådan märkning av produktionsformen, och det blev ett markant skifte i konsumenternas val, eftersom det tydligt framgick vilka ägg som kom från burhöns. Den politiska konsumenten är i allmänhet långt mer ansvarsmedveten än politikerna. Utskottets förslag om att märkning också skall inkludera äggprodukter, är ett steg i rätt riktning mot bättre konsumentinformation, på samma sätt som förslaget om att de nya minimikraven också skall gälla importen från tredje land. Dessa förslag bör stödjas.

Pinel
Herr ordförande, kära kolleger! Vi får inte nöja oss med att förbättra uppfödningssystemen, vi måste förbjuda uppfödningssystemen. Om vi gör en sammanfattning av uppfödningen i bursystem i allmänhet, ser vi, i första hand, att den förstör den biologiska mångfalden, i andra hand, att den förstör sysselsättningen i allmänhet och särskilt sysselsättningen på landsbygden och, i tredje hand, att den utgör ett verkligt helvete på jorden för dessa martyriserade djur.
Jag kan inte för min del gå med på att miljarder hönor lever sitt olyckliga liv i ett utrymme som är mindre än en skolåda, dessutom trimmas deras näbbar, det urkalkade skelettet knäcks och får mångfaldiga frakturer och skinnet bränns upp vid benen och under magen av ammoniak från spillningen. Hur kan vi sedan tala om kvalitet? Och slutligen hämtas värphönsen i ettårsåldern, då produktionen minskar, under skandalösa former och hopas samman inför den sista resan. När de kommer fram till slakteriet har en av tre hönor brutna ben. Liksom för suggorna, är det inte möjligt att sälja köttet på grund av det dåliga tillståndet, inte ens i bitar, och de slutar som fyllning i ravioli eller i buljongkuber.
Därefter finns det en fjärde faktor som bör vara avgörande i ärendet och som - kort sagt, om vi hade turen att leva i ett intelligent ekonomiskt och socialt system - borde leda till ett totalt och slutgiltigt förbud av denna typ av uppfödning. Den fjärde faktorn är konsumenternas hälsa. Här har vi djur som ger oss smaklös och konsistenslös mat, men som framför allt är fulla av hormoner, om inte annat den naturliga hormonen från djurets stress, och antibiotika, som använt i för stora mängder i hög grad har bidragit till att göra antibiotika i medicinsk syfte overksamt på människan genom ett tillvänjningsfenomen.
Herr ordförande, mina kära kolleger, det är helt klart i dag att dessa gräsliga metoder och gigantismen allmänt inte är till fördel vare sig för konsumenterna, som har rätt att kräva annat än förstörda livsmedel, fyllda med vatten och mediciner, producenterna, som får kraftiga prissänkningar med den risk för konkurs som de medför, eller naturligtvis djuren, de främsta offren.
Lösningen är självklar, men den motverkar de stora multinationella företagens intresse. Vi måste prioritera det som är sunt och sysselsättningfrämjande och som återupplivar landsbygdssamhället, kort sagt, allt som är motsatsen till köttfabrikerna. Det vi behöver är uppfödning utomhus och höns som springer i gräset och gruset. Det vi behöver är kvalitetsproduktion som förvisso är en aning dyrare i affärerna med några få euro per år och per invånare, men som kommer att dra ner de sociala avgifterna och sjukvårdskostnaderna.
Vi får slutligen inte glömma att en av de grundläggande faktorerna som står på spel i denna typ av ärende, det är helt enkelt landsbygdssamhällets framtid.

Van Dam
Herr ordförande, herr kommissionär, aktade kolleger! " Det hör till med ett ägg" lyder en reklamslogan i Nederländerna. För många européer är ett hönsägg en välkommen del av en måltid. Men de börjar alltmer fråga sig under vilka förhållanden detta ägg har producerats. Djurskyddsorganisationer har givit oss en inblick i detta. Tusentals värphöns som inte kan röra sig i järnburarna ger en förfärande bild.
Tyvärr visar sig konsumenten knappast anpassa sitt konsumtionsbeteende till sina betänkligheter. Ett obetydligt högre pris för mer djurvänligt producerade ägg leder till att många ändå köper ägg från bursystem. I vårt relativt välmående Europa är det desto mer anmärkningsvärt, eftersom priset på ägg knappt har stigit det senaste decenniet, och äggen alltså i själva verket har blivit allt billigare. För en euro får man ungefär tio ägg. Det är ett kilopris som få livsmedel kan mäta sig med. Detta särdeles låga pris är bara möjligt genom massproduktion på minimal yta. Jag är övertygad om att det ekonomiska motivet här har drivits för långt. Djuren utgör en del av Guds skapelse, och även om de är underordnade människan förtjänar de ett artriktigt liv.
Redan 1996 rapporterade den Vetenskapliga veterinärmedicinska kommittén om värphönsens välbefinnande. Grundat på detta föreslår nu Europeiska kommissionen nya minimistandarder. Jag håller med föredraganden om att detta förslag är ett steg i rätt riktning, men inte heller mer än så. Bursystem måste avskaffas. Ju förr det sker desto bättre.
Kommissionen föreslår en lång övergångsperiod, så att befintliga burar kan fortsätta att användas i ytterligare tio år. Ändå föreligger ändringsförslag om att ytterligare tänja ut denna period och att till och med under ytterligare två år tillåta att nya burar tas i bruk. Då producenterna redan i flera år har vetat om att det skall komma nya regler anser jag detta var en dålig eftergift.
Import från länder med ännu mindre djurvänliga system får inte leda till snedvridning av konkurrensen. Producenter som går över till djurvänliga system får inte bli ekonomiskt lidande av detta. Det handlar om att bli av med burhönskulturen. Vi måste också undvika att bursystemen, efter att de har avlägsnats inom Europeiska unionen, därefter åter uppmonteras i länder utanför unionen. Jag vill därför be kommissionen att inom ramen för rapporten efter halva tiden även undersöka möjligheten av en skrotningsreglering för bursystem kopplad till ett stöd för produktionssystem med respekt för djuren.

Lukas
Herr ordförande! Även jag beklagar starkt att vare sig kommissionens rapport eller Kindermanns betänkande innehåller ett förslag om ett slut på buruppfödningen av värphöns. Men så länge man använder burar, även om de skall vara större och försedda med en stång, är det verkligen inte tal om en artanpassad uppfödning. Europaparlamentet borde bevisa att man inte vill ha någon halvhjärtad kompromiss i djurskyddsfrågan utan antar de ändringsförslag i vilka förespråkas en eliminering av buruppfödningssystemet.
Det faktum att det för närvarande är 93 procent av de ägg som produceras för konsumtion i EU som kommer från burbesättningar, får inte utgöra något hinder för ett avskaffande av detta skamliga djurplågeri. Den siffran är snarare ett bevis på att de europeiska konsumenterna inte är tillräckligt upplysta i djurskyddsfrågor, inte heller i frågan om produktkvalitet.

Fischler
Herr ordförande, ärade ledamöter, ärade damer och herrar! Först vill jag tacka herr Kindermann hjärtligt för framläggandet av hans ytterst kompetenta och utförliga betänkande. Det är med tillfredsställelse jag konstaterar att parlamentets grundinställning till skyddet av värphöns i de olika uppfödningssystemen överensstämmer med kommissionens.
Vilket är då kommissionens mål med det förslag till förordning som är föremål för dagens debatt? För det första rör det sig om en effektiv förbättring av värphönsens välbefinnande med vetenskapliga rön som underlag. Den nuvarande burbesättningsuppfödningen kan alltigenom förbättras och bytas ut. För det andra bör man, för att underlätta övergången till uppfödningsformer som bättre motsvarar värphönsens grundläggande behov, se till att minimikraven innebär jämförbara produktionskostnader för de olika alternativa uppfödningsformerna och den förbättrade burbesättningsuppfödningen.
Godtagbara uppfödningssystem är uppfödning utan burar eller uppfödning med så kallade förbättrade burar. Förbättrade så tillvida att de inte bara innehåller sittpinnar, som sades här, utan även värpreden och sprättutrymmen. För det tredje finns det planer på en tioårig övergångsperiod för befintliga hönshus, medan nya och ombyggda hönshus direkt skall anpassas till de nya normerna.
För det fjärde planeras en omprövning av direktivet efter sju år, för att anpassa det till de senaste vetenskapliga rönen. Märkning av äggen kommer att bli obligatorisk. Låt mig nu ta ställning till de inlämnade ändringsförslagen. Kommissionen har vid utarbetandet av sitt förslag tagit hänsyn till sådana aspekter som arbete, miljö, hälsa och ekonomi. Ändringsförslag 1 överensstämmer med kommissionens uppfattning och kan därför antas. Däremot antas inte ändringsförslagen 20, 21, 45, 51 och 61. Ändringsförslag 10 innebär en redaktionell förbättring som medger ett bättre skydd för hönsen. Det ändringsförslaget är därför godtagbart.
Även om kommissionens förslag går ut på samma sak som parlamentets ändringsförslag 13, kan förslaget antas, eftersom det bidrar till en större begriplighet. Ändringsförslag 15 är godtagbart, eftersom bestämmelserna om dricks- och fodringsanordningar i kommissionens förslag avser burar. Däremot kan platsbehovet per höna reduceras i andra uppfödningsformer än buruppfödning. Åtskillnaden mellan buruppfödning med en nivå och system med flera nivåer är alltigenom godtagbar. Det innebär att även ändringsförslag 16 till 19 kan antas.
Likaså är ändringsförslagen 22, 23 och 29 godtagbara. Där rör det sig om förbättringar av kommissionens förslag. De övriga ändringsförslagen är enligt kommissionen inte godtagbara av följande skäl: Ändringsförslagen2, 37(3) och 36, 42, 59, 69 och 70 överensstämmer inte med gemenskapspolitiken. Vad ändringsförslagen 5, 38 och 55 beträffar, så medger inte Världshandelsorganisationens nuvarande bestämmelser att gemenskapen inför djurskyddsbestämmelser som reglerar handeln. Men som ni vet håller kommissionen på att pröva möjligheten att vid de kommande WTO-förhandlingarna införa djurskyddsbestämmelser som nya bestämmelser inom ramen för WTO: s handelsbestämmelser.
Ändringsförslagen 4, 54, 57 och 68 är överflödiga i det aktuella förslaget. Ändringsförslagen 6, 12, 43, 44, 45, 51, 58, 63, 64 och 65 saknar vetenskaplig grund, och vi måste bygga våra förslag på vetenskapliga grunder. Ändringsförslag 8 har ett samband med ändringsförslagen 24 till 28, sedan 30, 32 och 33. Dessa förslag liksom ändringsförslagen 9, 14, 46, 49 och 56 innebär inga förbättringar och kan därför inte godtas. I ändringsförslag 7 handlar det uppenbarligen om ett språkligt problem, för detta ändringsförslag motsvarar exakt den engelska ordalydelsen i kommissionens förslag.
Ändringsförslagen 50, 52, 60, 62, 66 och 67 betraktar kommissionen som förhastade, medan dryftandet av den fråga som där tas upp tvärtom inte är klart ännu. Därför rekommenderas att tidpunkten för direktivets ikraftträdande skjuts upp. Av den anledningen är ändringsförslagen 11 och de därmed sammanhängande förslagen 31, 34, 35, 39, 40, 41, 47 och 48 fullt godtagbara. Slutligen håller jag också med om att direktivet bör anta formen av en förordning, och därför kan jag inte godta ändringsförslag 53.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
Sammanträdet avslutades kl. 00.15.

