Nytt fiskeavtal mellan EG och Marocko
Talmannen
Enligt föredragningslistan följer muntlig fråga (B5-0546/00) av Varela Suanzes-Carpegna för fiskeriutskottet till kommissionen om läget i förhandlingarna om ett nytt fiskeavtal med Marocko.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr talman, herr kommissionär, kära kollegor! Jag måste börja med att beklaga att kommissionären för fiske, Fischler, inte kan vara här i dag. Jag har talat personligen med honom denna vecka och anledningen är sammanfallandet med en fiskerihändelse i Bryssel, något som vi redan hade kritiserat från fiskeriutskottet: ett seminarium om fiskekontroll till vilket vi parlamentsledamöter har blivit inbjudna till just en vecka då vi har plenarsammanträde i Strasbourg, ett kalendarium som meddelas ett år i förväg. Det är därför dubbelt så allvarligt. Detta är vad jag har informerat Fischler om och nu upprepar jag det offentligt.
Inför denna situation och det förestående möjliga inledandet av förhandlingarna nästa måndag i Bryssel, kommer kommissionen i dag att ge oss, tror jag, mycket information just om att förhandlingarna kommer att påbörjas - vilket vi får hoppas - från och med måndagen den 30 oktober. Logiken i att inte avslöja här, enligt vad kommissionären har sagt mig, den strategi som kommer att föras i dessa förhandlingar är motiverad och lovvärd.
I egenskap av ordförande i fiskeriutskottet vill jag utnyttja vår muntliga fråga och den här debatten för att lägga fram några överväganden för båda parterna - vårt resolutionsförslag riktar sig nämligen till båda parter - och jag vill göra detta med allra största lugn.
För det första vill jag betona den stora oro som fiskeriutskottet känner för den enorma förseningen av förhandlingarna på nästan ett år från det att det senaste avtalet upphörde att gälla - vilket har motiverat vår muntliga fråga som vi hade formulerat redan i september.
För det andra vill jag understryka det samförstånd som har nåtts i vårt utskott - och jag erinrar här om vår befogenhet till samtycke, vilket är nödvändigt inför ett fiskeavtal med Marocko - ett samförstånd för att klart och tydligt förmedla budskapet i kommissionens resolutionsförslag, vilket samtliga politiska grupper har förhandlat och lagt fram och som vi skall rösta om i dag.
Angående resolutionsförslaget vill jag framhålla vårt starka stöd till Europeiska kommissionen för att fortsätta att förhandla med Marocko och vi uppmanar Marocko att gå med på att förhandla så att en tillfredställande och fördelaktig lösning för båda parter kan uppnås, en lösning som måste vara möjlig, och som det måste vara möjligt att finna. Som det står i vårt förslag, det kan inte vara möjligt att det inom ramen för de nära relationer av alla slag mellan båda parter (politiska, ekonomiska, finansiella, kulturella, handelsrelationer och så vidare) och med ett associeringsavtal inblandat, inte finns utrymme för ett sådant fiskerisamarbete som Europeiska unionen begär. Det finns ett mycket stort utrymme för att samarbeta om fiskefrågor, och om båda parter visar god vilja kan och bör detta uppnås. Det finns bara en väg att gå när det gäller att bevara fiskeresurserna. Europeiska kommissionen tillämpar i sin gemensamma fiskeripolitik den grundläggande principen om ansvarsfullt fiske och bevarande av fiskeresurserna, och dessa förutsättningar är oumbärliga för alla, för marockanerna, för européerna och för de icke-européer som fiskar i Marockos vatten.
Emellertid, när detta har sagts, vidhåller vi också att vi inte godtar vilket avtal som helst. Det måste vara ett avtal som stimulerar samarbetet inom fiskerinäringen och den marockanska fiskerisektorn, men som också helt och fullt tillgodoser de europeiska flottornas fiskeintressen. Det skulle vara beklagligt om så många ansträngningar inte skulle leda till en lösning som alla här innerligt önskar och att våra förbindelser med det marockanska suveräna folket skulle förbindelserna med Europeiska unionen bör spela en avgörande roll för att stödja dessa höga förväntningar. Det skulle vara mycket synd, jag upprepar detta, att krossa dessa lovande framtidsutsikter och de många möjligheterna till ett ömsesidigt samförstånd.
I punkt 8 meddelar vi också kommissionen vad vi förväntar oss att den vidtar för åtgärder i det fall det inte skulle vara möjligt att uppnå ett tillfredställande avtal.
Från denna talarstol och i kraft av vår europeiska representativa demokrati, riktar jag en vädjan till båda parter som skall mötas i Bryssel den 30 oktober på allra högsta nivå - den europeiske kommissionären för fiske och Marockos fiskeriminister om hans aviserade närvaro i Bryssel bekräftas, vilket jag hoppas, samt de höga delegationerna med Marockos statssekreterare för utrikes frågor, om detta också bekräftas, och med generaldirektören för fiske från Europeiska unionen i ledningen - om förnuft och gott omdöme, att de för en allvarlig dialog och finner lösningar.
Jag avslutar, herr talman, med att säga att det finns många möjligheter att uppnå detta och det finns fortfarande tid, även om det tyvärr inte återstår så mycket. Unionens folk som vi företräder här kräver detta.

Busquin
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen har vidhållit samma ståndpunkt vid alla sina kontakter med Marocko, och denna ståndpunkt återspeglar det mandat som godkändes av rådet i oktober 1999. Det är nu lämpligt att inleda en ny fas i våra förbindelser med Marocko, i en anda som det inte finns något bättre exempel på än våra konkreta förslag om det stöd som kan riktas till den marockanska fiskesektorns tillväxt och utveckling, i enlighet med de prioriteringar som slagits fast i den marockanska regeringens femårsplan. Alla våra ansträngningar under de senaste månaderna - varje gång de berörda parterna har hållit möten om tekniska och politiska frågor - har framför allt handlat om konturerna för ett nytt partnerskap inom fiskesektorn, ett partnerskap som bör vara fördelaktigt för bägge parter samt väl balanserat.
Efter Fischlers senaste besök i Marocko, den 16 oktober i år, då han välkomnades av kung Muhammed VI och kunde föra diskussioner med den marockanske premiärministern Youssoufi och fiskeministern, tycks viktiga framsteg vara inom räckhåll. Man kan faktiskt anse att dessa diskussioner ledde till att man verkligen kom igång med förhandlingarna om ett nytt partnerskap inom fiskesektorn. Vi kom överens om att den nya samarbetsform som därmed inrättas bör ta hänsyn till bägge parters intressen, och vi noterade det faktum att Marocko ser ett nytt partnerskaps möjliga sysselsättningseffekter som en viktig del av vårt samarbete.
Å gemenskapens vägnar har kommissionen upprepat att den är beredd att stödja fiskesektorns utveckling i Marocko, men att detta mål skall förverkligas utan att man förlorar de europeiska intressena ur sikte, vilka hänger samman med möjligheten att varaktigt fiska på marockanska vatten. I våra ögon är det oerhört viktigt att gemenskapens fiskare återupptar sina aktiviteter på en nivå som är förenlig med skyldigheten att säkerställa hållbara resurser. Vi har följaktligen nått ett samförstånd om att arbeta för ett ansvarsfullt partnerskap, och nu skall Marocko lägga fram sin ståndpunkt vid ett sammanträde, som kommer att hållas - vilket ni påpekade - i Bryssel den 30 oktober, dvs. på måndag.
Låt mig till sist betona att Europeiska unionen och Marocko önskar att samarbeta i framtiden, men att båda parterna också måste visa flexibilitet. Att maximera sina krav leder oss ingen vart. Alla våra insatser är nu självklart inriktade på att eftersträva ett rättvist avtal med Marocko, men kommissionen funderar dessutom, i samarbete med de främst berörda medlemsstaterna, på vilka åtgärder som skulle kunna vidtas för att hjälpa sektorn i fråga, i den händelse det inte skulle uppnås ett samförstånd om ett nytt partnerskap. Kommissionen har gott hopp om att det kommer att bli möjligt att upprätta ett balanserat partnerskap med Marocko. Men vi vill klargöra att det under alla omständigheter är alltför tidigt att förutsäga exakt vilken typ av åtgärder som kommer att vidtas om den marockanska sidan skulle inta en negativ attityd.

Langenhagen
Herr talman, herr kommissionär! I morgon infaller årsdagen av vår senaste debatt här i parlamentet om Marocko. Man kan knappt tro det, ett helt år har gått. Mycket vatten har hunnit rinna utför Rhen, avtalet har ändå löpt ut utan att ha blivit ersatt. Man talar om ytterst svåra samtal och långdragna överläggningar. Vi sitter alltså efter ett år åter här och skulle kunna föra nästan samma debatt. Det är bara det att det inte för oss vidare. Jag hade hoppats på en seger för förnuftet, men förgäves.
Nu är det så att det har kommit ett pressmeddelande från kommissionen och vidare finns Busquins meddelande från i morse. En marockansk delegation kommer att förklara sin ståndpunkt i Bryssel den 30 oktober. Kommissionär Fischler har även bekräftat detta för mig. Märk väl, det rör sig om ett ställningstagande från den marockanska sidan. Detta innebär på intet sätt att man ännu nått slutet på förhandlingarna. Jag frågar: Har vi över huvud taget påbörjat dem? Eller pratar vi bara i det blå? Vi har denna vecka genomfört ett extra sammanträde med fiskeriutskottet och genom omröstning kommit fram till ett gemensamt beslut, som skall underbygga vår muntliga fråga från i morse och visa hur bekymrade vi är. Jag har haft det svårt med utskottets sammanträde och också med själva beslutet, eftersom vi eventuellt ingriper i ett löpande förfarande även om vi hittills inte fått ta del av något som är riktigt nytt. Hade det ändå inte varit bättre att skjuta på saken? Men har vi tillräckligt med tid? Jag kan mycket väl förstå hur bekymrade de berörda fiskarna från Spanien och Portugal är. Som ledamot från den tyska kusten kan jag sätta mig in i hur fiskarna och deras familjer mår, som bokstavligen sitter på torra land, och det sedan månader tillbaka.
För bara några få veckor sedan var jag själv i Algeciras på den spanska sydkusten. Det ligger inte långt ifrån Marocko. Båtarna låg fastsurrade i hamnen och fiskarna är dömda till overksamhet. De är missnöjda och besvikna på Europa. De sociala och ekonomiska följderna av att avtalet ännu inte har förnyats är enorma. För inte bara några tusen fiskare berörs utan också mer än 20 000 människor som arbetar i de fabriker som tar hand om produkterna. från fisket En positiv nyhet finns att rapportera: möjligheten att få ekonomisk kompensation har förlängts till slutet av detta år. Men detta är bara en droppe i havet. Naturligtvis är avtalet med Marocko en politisk fråga. Politik handlar naturligtvis också en del om känslighet och diplomatisk takt. Nu när vi börjar se ljuset i slutet av tunneln bör vi inte, knappast, drämma till med en massa krav. Men jag är av den uppfattningen att tillräckligt mycket porslin krossades förra året och att vi nu måste gå varsamt fram. Varsamhet är strategin för dagen. Men har vi då fortfarande tillräckligt med tid? Tyvärr går samtalen trögt.
Jag önskade att vi, kommission och parlament, gemensamt kunde sätta igång något. Är det då verkligen orimligt att kräva att Europaparlamentet även i detta fall blir direkt delaktigt i förhandlingarna? Avtalets betydelse och dess ekonomiska följder för gemenskapens budget rättfärdigar detta. Varför får vi inte denna självklarhet till stånd? Finns det något att dölja bakom stängda dörrar? Jag är mycket intresserad av att veta hur den senaste utvecklingen ser ut, hur de närmast följande, avgörande dagarna gestaltar sig och vad som då kan eller måste göras för att leda förhandlingarna till ett framgångsrikt slut. Jag förutsätter att man iakttar den försiktighet som krävs och förväntar mig ett snabbt och gott resultat. Jag önskar kommissionären lycka och framgång och hälsar den marockanska delegationen hjärtligt välkommen.

Miguélez Ramos
Herr talman! Herr Fischlers frånvaro i denna debatt är talande, men för mig är generaldirektören Smidts frånvaro än mer talande. Jag kan förstå kommissionärens skäl, men inte generaldirektörens.
Herr Busquin, det sägs att kommissionen är ett kollegialt organ. Men jag anser att om den verkligen var det, skulle den ända från början ha tagit itu med den komplicerade frågan om fiskeavtalet med Marocko, i ett globalt perspektiv där samtliga kommissionärer skulle ha varit involverade.
Jag tvivlar på att ni innan i dag hade hört talas om detta problem, som i denna debatt kommer att presenteras er med all sin obarmhärtighet. Ni kommer att lämna kammaren i dag klokare än förut, vad vi ville var att kunna gå härifrån med mer information.
Det är en klen tröst att Europeiska unionen finansierar kompensation till fiskarna och skeppsredarna. Vad de har sagt till oss ända från början är att de vill fiska. Hur som helst upphör hjälpen den 31 december, det utsatta datumet för omstruktureringen av fiskeflottan.
Vilken början på det tredje årtusendet för Europeiska unionen: vi omstrukturerar flottan därför att vi inte har kunnat förhandla fram ett nytt fiskeavtal med Marocko. Elva månader efter att det förra avtalet upphörde är det inte någon som försäkrar oss om att vi kommer att kunna nå ett nytt avtal före den 31 december. Vad som inte har uppnåtts under elva månader kommer knappast att kunna uppnås på några dagar.
Herr Busquin, som ledamot av detta parlament har jag ibland haft känslan av att Europeiska kommissionen, kommissionären, och framför allt generaldirektören för fiske, uppförde sig som om de skämdes för sektorn och till och med för de medlemsstater som de är kallade att företräda i denna förhandling. Vi visste alla från första början att det var en svår förhandling. Allt eftersom tiden gick visade det sig att det inte bara var svårt utan också kanske kunde visa sig vara omöjligt. För kontakterna kan inte påbörjas med att man vänder ryggen åt de krav som sektorn ställer och accepterar de marockanska kraven utan diskussion.
Kommissionen sände signaler, inte till förhandlarna från grannlandet, utan till de europeiska fiskarna: för mycket bläckfisk, flottan har för stor kapacitet, blandföretag, det är nödvändigt att förhandla med flottan sektor för sektor, förbud att nämna andra typer av handelsutbyte, och naturligtvis, tystnad.
Och vem passar denna tystnad? Passar den parlamentet, som har förpliktelser mot medborgarna i Europeiska unionen? Passar den sektorn, som, mer driftig än förhandlarna, åker till Marocko och bevisar att vad som är omöjligt för Bryssel är möjligt för dem: att tala direkt med marockanerna, upprätta goda kontakter och principer för ett samförstånd inom handeln, industrin och fisket? Passar det generaldirektoratet för fiske som med hela gemenskapsapparaten för sina fötter fortfarande anser att det är våra fiskare som är bovarna i dramat för att de inte ägnar sig åt något annat?
Vi har, kommissionären, inte känslan utan vissheten av att sektorn på egen hand hade kunnat nå det avtal som kommissionen inte har uppnått än idag. Denna känsla passar inte ihop med en förhandling med ett land som räknar med ett associeringsavtal med Europeiska unionen och vars utveckling vi är involverade i. Och den passar ännu mindre ihop med en Europeisk union som känner sig redo för att förhandla om anslutning av 13 nya medlemsstater.
Den marockanska regeringen kräver en privilegierad relation med Europeiska unionen. Den har anledning att göra detta och vi bör känna oss stolta över det. Vi är de främsta importörerna av marockanska fiske- jordbruks- och industriprodukter. Det marockanska jordbruket har fördelen av ett privilegierat avtal när det gäller att exportera till Europa. I varje förhandling om fiskeavtal, medan de var temporära, lyckades Marocko systematiskt utverka permanenta jordbrukseftergifter. Vi skulle kunna säga att vi, efter att ha legat förtöjda i elva månader, fortsätter att betala för det förra avtalet och det som fanns före det.
Europeiska unionen vill fortsätta vara associerat med Marocko i fråga om fisket, för vi är övertygade om att det är möjligt att uppnå ett samarbete som är fördelaktigt för båda parter, av samma anledningar som gör Europeiska unionen till ledande investerare i Marocko. Den första, den andra och den tredje. Eller att tusentals marockanska ungdomar studerar vid spanska eller franska universitet. Eller att Marocko har förmånen av viktiga europeiska bidrag. Eller att vi delar vår Medelhavspolitik med Marocko.
Om sysselsättningen är den prioriterade frågan i Europeiska unionens åtgärdsprogram kan inte en ekonomisk faktor som fiskesektorn hamna på efterkälken. Åtminstone 40 000 direkta och indirekta sysselsättningstillfällen i unionen är beroende av detta avtal, i regioner utan möjlighet till omstrukturering. Det är inte bara tomt prat. Kommissionen känner mycket väl till hur viktiga fiskeavtalen är för vissa regioner som i hög grad är beroende av denna verksamhet: europeiska regioner i Danmark, Irland, Skottland, Andalusien, Portugal, Galicien, med mycket höga arbetslöshetssiffror och som inte har någon industriell aktivitet, som har överlämnat sin konkurrenskraft i utbyte mot en marginell verksamhet som kommissionen verkar vilja diskriminera ännu mer. Jag är ledsen att jag talar i så starka ordalag, men för dessa regioner skulle en definitiv förtöjning av flottan och avsaknaden av andra alternativ innebära ett ödesdigert slag som de i så fall får mycket svårt att hämta sig ifrån.
De europeiska institutionerna bör åstadkomma att medborgarna och fiskarna inte ser Europa som en universallösning men som den lämpliga ramen för att försvara sina intressen.

Busk
Herr talman, herr kommissionär! Fiskeavtalen spelar en mycket viktig roll för fiskerisektorn. Avtalen med tredje land har en mycket stor betydelse för unionen, och i synnerhet för regioner med stora fiskehamnar. Jag tänker då närmast på sysselsättningen inom sektorn. Jag tänker också på de många olika typer av tjänster som helt eller delvis är beroende av fisket. Genom fiskeavtalen kan unionen utöva fiskeverksamhet och utväxla fiskerättigheter med tredje land. Vi i den liberala gruppen vill därför att EU:s fiskeripolitik omfattar denna mängd avtal med tredje land.
Förhandlingarna om ett nytt avtal mellan EU och Marocko har varit långdragna. Man har förhandlat sedan avtalet löpte ut den 30 november 1999, och unionen har betalat ersättning till de spanska och portugisiska fartygsägarna och yrkesfiskarna. Kommissionär Fischler har sagt att denna monolog inte kan fortsätta. Det håller jag fullständigt med honom om. Det finns inget att säga om att särskilt yrkesfiskarna inte förstår situationen och är mycket irriterade över att förhandlingarna med Marocko dragit ut på tiden. Vi i den liberala gruppen vill att man nu gör största möjliga insats för att avsluta de alltför långdragna förhandlingarna. Vi stöder därför ordalydelsen i resolutionsförslaget från fiskeriutskottet. Vi föreslår emellertid en ändring av den punkt som handlar om de åtgärder som skall mildra effekterna av en inte genomförd förnyelse av fiskeavtalet med Marocko. Vi föreslår att man tillfogar: " om i lämplig omfattning skall samfinansieras av EU" .

McKenna
Herr talman! Vi hade en liknande debatt för ett år sedan, och det faktum att det har tagit ett år innan förhandlingarna över huvud taget inleddes, visar hur svårt det börjar bli för vår enorma EU-flotta att hitta utvinningsbara fiskebestånd.
EU blir allt mer beroende av andra länders goda vilja när det gäller att låta oss fiska i deras farvatten. Vi visste för fem år sedan att denna situation skulle uppstå. När Marocko undertecknade det senaste avtalet, sade man att man inte ville ha ännu ett avtal av samma typ och landet har hållit fast vid denna inställning.
Vad har gemenskapen gjort under dessa fem år? Man har antagit en flerårig vägledande plan som är mycket kraftlösare än vad som rekommenderades av forskarna och kommissionen. Kommissionen betonade nyligen konsekvenserna av detta. Sedan godkände man en strukturfond genom vilken man kommer att fortsätta att betala för nya fartyg och utvidgningen av den befintliga flottan; låt vara att det kommer att ske vissa kontroller. Ändå försvagade rådet ännu en gång kommissionens framåtblickande förslag. Detta har gjort att vi nu har problem med överskottskapacitet och minskande fiskebestånd. I jul måste det ske ytterligare nedskärningar av den totalt tillåtna fångstmängden. Kommissionen tvingas leta allt längre bort för att hitta fisk.
Det marockanska fallet är speciellt, eftersom många av de fartyg som omfattas är ganska små och fiskar nära hemlandets kust. Vi håller med om att det faktum att detta avtal inte kommit till stånd har fått allvarliga konsekvenser. Men samtidigt som vi har många fartyg som inte kan hitta fisk i de europeiska farvattnen, eller ens inom områden där de brukat fiska, så har vi på samma gång vissa affärsmän, eller t.o.m. affärskonglomerat, i norra Europa som bygger enormt stora nya fartyg, vilka kommer att tvingas fiska långt bort från Europa.
Med hänsyn till svårigheterna att passa in dessa fartyg i de normala avtalen, sluter ägarna privata avtal med regeringar i tredje land. Eftersom dessa är privata avtal utan något deltagande från gemenskapens sida, finns det ingen öppenhet, ingen tillgång till information, ingen offentlig ansvarighet. Detta är en mycket allvarlig situation. Vem skall kontrollera dessa fartyg?
Jag vill att kommissionären ger oss en ingående redovisning av verksamheten och dess konsekvenser. Vi kommer att stödja resolutionen, men vi måste klargöra att ingen har rätt att utvinna ett annat lands resurser om inte detta land så önskar. Man måste ta hänsyn till detta. Vi måste se till att lösa vårt eget problem här.

Sjöstedt
Herr talman! Jag tycker att det vore positivt om man kunde sluta ett nytt fiskeavtal med Marocko, men jag tycker ändå att det finns stora svagheter i den resolutionstext som nu föreslås. Det gäller inte minst punkterna 3 och 4, där det framställs som en självklarhet - ja, nästan som en rätt - för EU att få fiska i Marockos vatten. Någon sådan självklar rätt finns inte, utan det handlar om förhandlingar med en annan nation. Man kan tänka sig hur det skulle tas emot om Marocko ställde motsvarande krav på att få fiska i EU:s vatten och såg det som en självklarhet. Jag tycker inte heller att det är självklart att EU skall finansiera ersättning till fiskare som har fiskat i vatten utanför Europeiska unionen.
Om man ser EU:s fiskepolitik som en helhet och inte bara ser på det här avtalet, är en stor del av EU:s fiskeflottors fiske utanför unionen ohållbart på längre sikt, sett ur ett ekologiskt perspektiv och sett ur ett resursperspektiv. Det måste till grundläggande förändringar, så att det globala fisket minskar och så att en mindre del av fiskebudgeten används till avtal med tredje land.
Det är ju mest spanska och portugisiska båtar som fiskar i Marockos vatten, men även båtar från norra Europa fiskar där, bland annat några svenska båtar har fiskat utanför Marocko. Jag läste i en svensk facktidning om fiske hur en av dessa båtar landar sin fångst i El Aaiún som beskrivs som en marockansk hamn. El Aaiún ligger dock inte i Marocko utan i Västsahara, som är ockuperat av Marocko. Jag tycker att det är märkligt att båtar som fiskar på EU:s kvot kan landa sin fångst i ett ockuperat land.
Jag skulle vilja fråga kommissionen om dessa saker tas upp i förhandlingarna med Marocko. Hur behandlas Västsaharas fiskevatten? Och hur är det möjligt att landa fångst i ett ockuperat land med detta avtal?

Martinez
Vi står inför ett tredje avtal med Marocko, något som framför allt berör våra spanska och portugisiska vänner, vilka står för huvuddelen av flottan, även om några fransmän och svenskar också berörs. När vi befinner oss i Marocko, lite längre söderut i Mauritanien och i Senegal, befinner vi oss också i de rikaste regionerna ur fiskesynpunkt.
Inför det andra avtalet var saker och ting mycket klara. Våra marockanska vänner och jag hade inga tvivel: det rörde sig om det sista avtalet.
I dag har sanningens ögonblick kommit för alla. Först och främst för Marocko, som har rätt till en stående suveränitet över sina naturresurser. Men det jag hörde för en stund sedan - när man talade om att fiska längs ett ockuperat territoriums kust, i det här fallet Västsahara - kommer inte att vara till stor hjälp för oss under förhandlingarna. Marockanerna har rätt till en hållbar utveckling och en betydelsefull hantverksmässig näring, liksom de har rätt att bygga upp en livsmedelsindustri baserad på deras fiske och fiskar.
Jag förstår att man från den spanska och den portugisiska sidan anför en historisk rättighet. När allt kommer omkring åberopar spanjorerna en stadigvarande närvaro och verksamhet, och ett ekonomiskt och mänskligt problem som rör 20 000 personer som arbetar inom fiskesektorn och därtill knutna industrier. Jag förstår allt det.
Och jag förstår den europeiska sidan lika väl: den här frågan står i samband med partnerskapet mellan Europa och Medelhavsområdet. Allt har satts på prov. Alla våra fiskeavtal ifrågasätts, inte endast avtalet med Marocko, eftersom det också finns avtal med Mauritanien och snart också med bl.a. Guinea.
Ur våra socialistiska kollegers synvinkel är det förtjusande! I egenskap av mästare på generositet och solidaritet med tredje världen upptäcker de vad ordförande Mao kallade " skillnaden mellan antagonistiska motsägelser och icke-antagonistiska motsägelser" . För dem handlar det om att förena försvaret av sysselsättningen och deras universalistiska och internationalistiska övertygelser, som är ifrågasatta. Det är faktiskt lättare att försvara förorterna än att försvara Marocko.
Krävs det ett tredje generationens avtal med blandade företag, vilket skulle innebära en allvarlig tillbakagång för Marocko och de privilegierade förbindelserna? Jag tror att man framför allt måste betala rätt pris för en resurs. Genom att betala 1 franc per liter olja eller mindre än 1 euro per liter, har vi skaffat oss dåliga vanor när det gäller olja, precis som med kaffe, kakao och andra naturresurser.
Men man måste också förstå att ingenting varar för evigt, inte ens fiskeresurserna! Marocko är ett land med ett ädelt folk, men också med stora problem av demografisk och ekonomisk art. Det har också uppstått ett politiskt övergångsproblem, eftersom kung Hassan II inte längre lever. Låt oss avslutningsvis lägga till problemet med deras naturliga och historiska provins Västsahara, vilket inte är helt löst. Marocko konfronteras i dag med " fabriksfartyg" som kommer för att plundra deras naturresurser, och som de små marockanska fartygen och traditionella fiskare inte kan försvara sig mot.
Man kommer till ett ögonblick i livet då man måste lära sig att avstå. Men det bör inte förhindra oss att skydda våra egna resurser. Jag tänker på de trädodlare och grönsaksodlare som man har slutat satsa på, och på Sydeuropas intressen.
Kära spanska och portugisiska kolleger! Allting i livet har ett slut, så även fiskeavtalen med tredje världen.

Fraga Estévez
Herr talman! Jag tror att det viktiga för tillfället är att man, efter nästan ett år, kan börja se ljuset i slutet av tunneln och att vi om tre dagar, nästa måndag, kommer att få veta vilka riktlinjer vi kan följa, om fiskesamarbetet med Marocko kommer att fortsätta och vilket slag av samarbete det i så fall skulle kunna bli.
Kammaren har varit mycket kritisk mot kommissionen, och det med rätta, i fråga om avtalet med Marocko som ända från början ställdes inför många oklarheter och naivitet. Det har tagit elva månader att komma till den inflexionspunkt som vi nu är vid, mötet den 30 oktober. Då kommer vi också kunna utvärdera kommissionär Fischlers senaste åtgärder, resultaten från hans resa till Marocko den 26 september och de samtal som har förts på hög nivå, även med kungen.
Av den resan kan man dra slutsatsen att mötet den 30 oktober inte bara är ännu ett möte och att det till slut kommer att finnas en marockansk delegation i Bryssel med befogenhet att förhandla och fatta beslut. Detta är åtminstone den förhoppning som vi för tillfället kan tillåta oss att hysa. Vi kan bara ha tillförsikt att fiskeförbindelserna med Marocko återupptas, att de återupptas snarast möjligt och med de bästa förutsättningar för båda parter, för det är otänkbart att tänka sig ett fiskeperspektiv i södra Europa utan tillfredställande förbindelser mellan båda sidor av sundet och det är onödigt att offra en flotta som har bidragit så mycket till utvecklingen av Marockos fiskerinäring.
Vad beträffar den resolution som vi står i begrepp att rösta om, innehåller den inte några större nyheter. Det kan inte innehålla så mycket nyheter eftersom den kommer tre dagar före ett nyckeldatum för förhandlingen, men, just på grund av att detta nyckeldatum ligger så nära i tiden anser jag att man bör vara mycket försiktig med utformningen av texten. Det finns en punkt i resolutionen som har gett upphov till många olika tolkningar, av vilka några är rent virriga och falska, och som har tryckts i en del massmedia.
Därför är det särskilt viktigt för mig att klargöra att om PPE-DE-gruppen har utmärkt sig gällande något, är det inte bara genom att stödja, värna om och uppmuntra till fiskeavtalen, utan att också bestämt främja utvidgandet av dessa. Men detta innebär inte på något sätt att PPE-DE-gruppen motsätter sig privata fiskeavtal, helt enkelt därför att detta skulle vara att döma ut hälften av flottan på unionsnivå. Och jag skulle sannerligen vilja veta om någon verkligen kan motsätta sig dessa avtal, och hur och med vilka argument man i så fall kommer att förklara detta för fiskerisektorn.
Jag anser att vi är här för att öppna vägar för gemenskapsfiskets framtid och inte för att stänga dem. De privata avtalen - som är väldigt många till antalet i många medlemsstater och med många tredje länder - har gett en del utmärkta resultat, såväl i bevarandet av sysselsättningstillfällen i unionen som i distributionen av fiskeriprodukter till Europeiska unionen, man behöver bara tänka på exemplen Namibia, Sydafrika, Argentina, Chile, Brasilien, Ecuador, Island, Mauretanien, just Marocko och många andra.
Dessutom, när vi dag efter dag beklagar oss över att förhandlingarna undan för undan verkar falla i glömska, såväl de avtal som redan finns som andra nya avtal, och den brist på intresse för dessa avtal som både kommissionen och en del av rådet verkar ha - där har vi till exempel de senaste fallen med Angola, Kap Verde och Kiribati. Att då stänga en väg som redan är, och som skulle kunna bli i ännu högre grad i framtiden, en stabil grundval för gemenskapsflottans fiskeaktiviteter är helt enkelt självmord.
Båda vägarna är därför absolut försvarbara, förutsatt att det huvudsakliga ändamålet styr i båda fallen, det vill säga skyddandet av resurserna. Vi värnar därför om det ansvar som åligger oss i de bilaterala avtalen och i de privata, där flottans aktivitet är reglerad, och kommer så att vara ännu mer i framtiden av regionala fiskeriorganisationer som ICCAT, NAFO och CCAMLR.
Jag avslutar, herr talman, med att önska det bästa inför mötet den 30 oktober.

Medina Ortega
Herr talman! Herr Fischlers frånvaro som är befogad, vilket ordföranden för fiskeriutskottet har understrukit innan, hindrar mig från att gå in på allt för mycket detaljer. Men jag skulle vilja framföra några mycket korta budskap till kommissionen som i dag företräds av kommissionär Busquin.
Det första gäller kommissionens oförmåga att förnya det viktigaste fiskeavtalet som Europeiska unionen hade. Jag anser att detta faktum måste noteras och klargöras och jag vill väcka tvivel om kommissionen har kapacitet nog för att förhandla om internationella avtal, framför allt sedan vi har hört ordförande Prodi begära en internationell befogenhet för kommissionen.
För det andra oroas jag av Busquins iakttagelse beträffande hjälpen till utvecklingen av Marockos fiskekapacitet. Vi talar om ett territorium som inte tillhör Marocko, men som administreras av landet. Om vi hjälper Marocko att överexploatera detta territorium, som väntar på en folkomröstning som kommer att övervakas av Förenta nationerna, om vi utvecklar en marockansk fiskeflotta för att den skall exploatera fisket i det området, vad händer när det området gör bruk av sin självbestämmanderätt? Och vad gör vi med en marockanska flottan?
För det tredje, sedan fiskeavtalet avbröts har exploateringen av fiskrika vatten utanför Sahara fortsatt av gemenskapens fiskeflottor och flottor som inte tillhör unionen som inte omfattas av någon kontroll, varken från kommissionens sida eller från medlemsstaterna, det talas särskilt om en betydande nederländsk fiskeflotta. Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att åtminstone undvika att unionens flottor fortsätter att överexploatera dessa resurser?
För det fjärde, som Miguélez har understrukit, när de föregående fiskeavtalen undertecknades gjorde Europeiska unionen betydande eftergifter till Marocko i alla hänseenden. Förra året drog sig Marocko ur förhandlingarna och som en god spelare som har vunnit, tog landet med sig spelbrickorna och förlorade inte någon av eftergifterna. Kommer Europeiska unionen att fortsätta göra eftergifter, även om inte Marocko visar den minsta vilja att underlätta situationen?
För det femte, kommissionären har talat om kommissionens åtgärder för att bistå den del av fiskerisektorn som påverkas direkt. Men fiskerisektorn är bara en del av den verksamhet som fisket genererar. I nuläget är flera spanska regioner, Kanarieöarna, Andalusien och Galicien, och några portugisiska regioner direkt påverkade av avbrottet i fisket. Detta innebär ett upphörande av hamnaktiviteterna, fartygsrepareringen, fastygens provianteringsverksamhet, konservfabrikerna, oljefabrikerna, det vill säga, att en hel ekonomisk sektor för tillfället är lamslagen som konsekvens av detta.
Min fråga till kommissionen är: om ett avtal med Marocko inte kan uppnås eller om detta avtal ingås enligt de villkor som kommissionen har angivit, ett avtal som stimulerar den marockanska produktionen, tänker kommissionen i så fall vidta strukturella åtgärder för att kompensera den eftersläpning som kommer att ske i de regioner som drabbas?

Nogueira Román
Herr talman! Jag vill tala för att bekräfta vårt stöd till en resolution som min grupp och jag, som galicisk ledamot, är eniga med.
Men efter ett förlorat år, och när man försöker lägga avtalets budgetanslag under andra budgetposter, måste jag också uttrycka mitt djupa misstroende för kommissionens övertygelse när den skall försvara de berörda redarnas och fiskarnas legitima intressen, och jag vill uttala min skepsis mot unionens och många medlemsstaters, bland dem Spanien, reella vilja att förhandla om avtalet på det " allmänna området för politiska och ekonomiska förbindelser mellan Marocko och Europeiska unionen" som vi föreslår i resolutionen.
Fast jag skulle naturligtvis gärna missta mig och kunna konstatera att avtalet till slut skrivs under genast.

Meijer
Herr talman! I dag är inte första gången som rätten att återuppta fisket i de marockanska och sahariska vattnen tas upp. I Spanien och Portugal ansågs det självklart att Marocko måste tillåta europeiska fiskare i sina vatten, och det kom som en chock när detta förändrades förra året. Jag kan mycket väl förstå det, då fiskeri var en inkomstkälla och sysselsättning i en, för europeiska förhållanden, fattig region.
Tidigare var det självklart att ekonomin ansågs viktigare än beskyddet av ekologisk jämvikt, och att de fattigaste i Europa försökte få en bit med av kakan från den europeiska övermakten på bekostnad av tredje världen. Nu ser vi att delar av haven är utfiskade, och att vissa fisksorter har minskat i omfattning så att deras fortbestånd är osäkert. Det är Marockos fulla rätt att permanent beskydda sina hav från utfiskning. Europa kan inte längre tillskriva sig rättigheter i andra världsdelar. I framtiden måste vi lära oss leva utan de fiskeritillstånd som är en kvarleva från kolonialtiden. Den föreslagna resolutionen kommer inte att leda till att fiskerirätten återinförs, utan högst till en kraftigare begäran från Spanien och Portugal om kompensationsbidrag.
Jag anmodar Europeiska kommissionen att inte längre utöva tryck på Marocko, utan istället visa mer förståelse för de Marockanska invändningarna. För övrigt håller jag med McKenna om att det finns andra ogärningsmän än de spanska och portugisiska fiskarna. Även de stora fiskefartygen i norr, däribland i mitt land Nederländerna, måste minska sina fångster.

Bastos
Herr talman, herr kommissionär! Sedan 1992 har Europeiska unionen slutit fiskeavtal med Marocko. Det som nu gäller löpte ut i slutet av november förra året. Genom detta avtal har nära 500 fartyg i Europeiska unionen, varav 50 portugisiska fartyg, haft tillträde till de marockanska vattnen genom ett årligt bidrag på nära 125 miljoner euro. Som vi föreställde oss, har svårigheterna i förhandlingarna med de marockanska myndigheterna varit mycket stora. Från Marockos sida är man medveten om det stora värdet av fiskbeståndet och det finns ett konstant tryck på Marocko från de stora internationella fiskenationerna, som Japan, Sydkorea och Ryssland, för att kunna fiska ännu mer i dessa fiskevatten. Det är också viktigt att här påminna om att fiskeavtalet med Marocko ingår i en större ram av samarbete och partnerskap, genom vilken Europeiska unionen också ger Marocko viktiga eftergifter på handelsområdet och betydande utvecklingsstöd. Jag skulle vilja understryka fyra punkter i mitt inlägg.
För det första måste vi betona att fiskeavtalet med Marocko ännu så länge är Europeiska unionens viktigaste och utgör mer än 30 procent av gemenskapsflottans fångster i tredje lands fiskevatten. De 30 tusen direkt eller indirekt anställda som är beroende av detta avtal kan tyckas vara litet på Europeiska unionens nivå, men det faktum att de är koncentrerade till små fiskesamhällen på framför allt de spanska och portugisiska kusterna, utan någon tradition av eller möjlighet till ekonomisk omställning, gör att en dramatisk situation skulle uppstå om dessa jobb försvann.
För det andra måste jag med mycken bittert understryka de marockanska myndigheternas bristande öppenhet i förhandlingarna. En inställning som jag inte förstår av två skäl: det första är att privata tillstånd under tiden har getts flera redare från andra länder, vilket står i motsättning till argumentet att förhandlingssvårigheterna om ett avtal med Europeiska unionen handlar om behovet att skydda fiskbeståndet; det andra är att det inte heller går att förstå Marockos rigida inställning till öppnandet av våra marknader för de marockanska produkterna, liksom det stöd som fastställs inom ramen för det allmänna samarbetsavtalet med Marocko.
En annan aspekt jag också skulle vilja framhålla är att de tillfälliga kompensationsstöd som har beviljats fiskare och redare för detta år av avbrott i fiskeverksamheten upphör i slutet av denna månad. Det handlar om en ohållbar situation, med tanke på att alla föredrar att arbeta framför att få bidrag. Det är alltså nödvändigt att kommissionen och Europeiska unionens ministerråd tar sitt ansvar, inte bara genom att förlänga bidragen tills situationen lösts, utan också genom att se över den allmänna grunden för samarbetet med Marocko om denna situation drar ut på tiden.
Slutligen är det nödvändigt att kommissionen, som ansvarigt organ för förhandlingarnas gång, klargör läget för parlamentet, ett läge som för oss är obegripligt. På samma sätt har rådets (fiske) passivitet varit obegriplig.

Lage
Herr talman, ärade ledamöter! Det " blå" Europa, som man säger med en metafor, befinner sig i kris. Haven behandlas illa, fiskebestånden tunnas ut, de arbetslösa fiskarna har svårt att acceptera ett grymt öde som hotar överlevnaden för en traditionell verksamhet och en viss livsstil. I onsdags debatterade vi här i kammaren den alarmerande nedgången i Irländska sjön för fångster av torsk, denna, i förbigående sagt, specialitet som är så kännetecknande för det portugisiska köket. I dag diskuterar vi ett fiskeavtal med Marocko. Vi är nära ytterligare ett kraftigt slag mot Europeiska unionens fiskeriverksamhet. Jag säger Europeiska unionen och inte bara två av dess delar, så som vissa av ledamöterna har insinuerat: den europeiska solidariteten får inte vara ett meningslöst ord eller bara ha en mening, och som inte längre gäller när det gäller problem som är mer koncentrerade till Portugal och Spanien...
Kommissionen lyckades tyvärr inte uppnå nya uppgörelser i förhandlingarna med Marocko innan fiskeavtalet löpte ut den 30 november 1999. Nästan ett år senare tycks vi stå på ruta noll. Den tillgängliga informationen är knapphändig och otydlig, även om förhandlingarna har fortsatt, sägs det, med flera besvärliga förändringar. Trots allt intygade kommissionären i dag att förhandlingarna skall återupptas nästa vecka och att man gör framsteg. Han sade det vagt. Han sade att det finns möjligheter att uppnå ett jämspelt samarbete med Marocko. Inte sant? Är det ord efter omständigheterna? Det råder stor och legitim skepsis och förvåning. Har då inte Europeiska unionen tillräckligt med tyngd och inflytande för att övertyga sin marockanske samarbetspartner om de ömsesidiga fördelarna av att sluta ett nytt avtal? Vad är det alltså som händer? Kan det vara så att Marocko inte har en särskilt konstruktiv inställning och föredrar att förhandla med företag, isolerat, i stället för att göra det med Europeiska unionen, med vilken landet har långvariga och djupa intressen på flera områden. Har Europeiska unionen spelat ut hela sin diplomatiska och ekonomiska vikt? Det tror jag inte! Europeiska unionen har enligt min mening underskattat problemet. Och om vi misslyckas med avtalet? Vilken ståndpunkt kommer då rådet och kommissionen att inta? Det kan i alla fall inte vara att " två sina händer" , med tanke på att det är dessa institutioner som har befogenhet och ansvar att bedriva dessa förhandlingar.
Slutligen, vid ett oönskat scenario då förhandlingarna misslyckas har unionen den politiska och moraliska skyldigheten att stödja fiskarna och fartygsägarna med tillfredsställande bidrag som garanterar deras försörjning. Detta är det minsta man kan begära. Men det räcker inte. Unionen måste utforma och förbereda ett program för omställning av de berörda aktörernas verksamhet, så att de kan skapa sig en odramatisk framtid. Att lägga över detta problem på strukturfonderna och medlemsstaterna skulle vara att diskvalificera unionen, inte bara i de berördas ögon utan även inför medborgarna.

Bautista Ojeda
Herr talman, herr kommissionär! Jag kommer inte att upprepa vad som har sagts i plenum denna morgon och vad som har sagts i praktiskt taget ett år. Ärade parlamentsledamöter, verkligheten är att unionens flotta i Andalusien, Kanarieöarna, Galicien och Portugal ligger förtöjd i avsaknad av ett fiskeavtal. Jag vill inte heller återigen skylla på kommissionen för att den inte har uppnått någon lösning i förhandlingarna eller för dröjsmålet när det gällde att börja utöva påtryckningar på Marocko. Detta tar jag upp vid ett annat tillfälle.
Som parlamentsledamot från Andalusien har jag nu förhandlat om och föreslagit initiativ i korridorerna, på kontoren, inför fiskeriutskottet och vid utfrågningarna med kommissionären för att man skall ta den mycket speciella egenheten hos den andalusiska fiskeflottan som fiskar i Marockos vatten med i beräkningen. Vi behöver ett användbart avtal. Vi vill inte ha ett avtal där inte denna stora, hantverksmässiga och underutvecklade flottas intressen avspeglas.
Mycket viktiga städer med fiskenäring i de södra Atlantområdena, Huelva och Cádiz, och i södra Medelhavsområdet, som Málaga, Granada och Almería är beroende av detta avtal. I dessa städer finns det inte något alternativ till fisket.
Å andra sidan, de sociala återverkningar som förtöjningen av den flottan ger upphov till är mycket allvarliga, och i vissa fall har de samband med den narkotikaodling och narkotikatrafik som bedrivs av kungariket Marocko.
Jag avslutar med att säga att om Europeiska unionen i detta nu förhandlade med de rättmätiga ägarna till den sahariska banken, det sahariska folket, skulle vi vid det här laget redan ha ett värdigt avtal och vi skulle inte vara utsatta för en regelrätt utpressning från Marockos sida. I det fall en överenskommelse inte kan nås eller om detta avtal skulle vara oanvändbart, kommer den speciella relation som Marocko har med Europeiska unionen att allvarligt försämras.

Seppänen
Herr talman! Alla vet att Jean Monnet var en av grundarna av EU. Han brukade berätta en vits om norrmän. Vitsen gick ut på att norrmännen alltid pratar om fisk. Det var en dålig vits. Den var lika dålig som Jean Monnets uppfattning om hur Europeiska unionen skall utvecklas. Enligt honom skall EU alltid ha en ledningsgrupp, varmed han torde ha avsett Tyskland och Frankrike. Enligt detta förslag skulle det i EU aldrig kunna råda demokrati mellan länderna.
Men nu till fisken. Jag försvarar Norge, som inte är EU-medlem, av den anledningen att EU vill göra Norges fisketillgångar till gemenskapens utan att ge något annat än Jean Monets politiska ledningsgrupp i gengäld. Jag försvarar även Marocko mot EU-ländernas rovfiske. Världshaven töms nu på fiskprotein på ett sätt som påminner om plundring. Man måste skydda världens fiskbestånd. Man måste bryta överkapaciteten i EU:s fiskerinäring. Fiske må bedrivas med EU:s pengar enbart på EU:s vatten!

Posselt
Herr talman, en tjeckisk biskop, som jag tycker mig stå mycket nära, biskop Koukl, brukar göra följande vackra uttalande: " Kärleken till din nästa vore en enkel sak, om din nästa inte vore så förskräckligt nära." Denna sats gäller i hög grad för många grannrelationer mellan stater. Just grannar har i historien ofta haft det mycket svårt med varandra och det är Europeiska unionens idé att övervinna sådana grannproblem. Här skulle jag vilja ge en stor komplimang till den spanska utrikespolitiken. Spanien har på ett enastående sätt åstadkommit en positiv utveckling av det svåra grannförhållande som även i historien gång på gång har rått mellan Europa och Nordafrika och mellan Spanien och Marocko.
Jag hade i början på 1980-talet äran att som journalist deltaga när den dåvarande kungen i Marocko, kung Hassan, firade sitt tjugoårsjubileum på tronen. Jag betraktade detta på nära håll. Det gjorde ett starkt intryck när den spanske kungen kom till Marrakech och gemensamt med den marockanske kungen åkte i en öppen vagn genom gatorna, där över en miljon människor var församlade. Detta påminde mig om bilder ur vår historia och ur min barndom, då Konrad Adenauer och Charles De Gaulle på samma sätt reste omkring i de tyska städerna och tydligt visade, att problemen med grannsämjan mellan Tyskland och Frankrike övervunnits, och de kommer sedermera att gemensamt utgöra kärnan i det integrerade Europa.
Så har Spanien och Marocko chansen att bli kärnan vid Medelhavsområdets integrering. Jag tror att Spanien och Marocko här har gjort en stor insats för att undvika något som många betraktar som oundvikligt, nämligen clash of civilisations, den krock som inträffar mellan olika kulturer när de stöter ihop med varandra. Spanien har här utvecklat en storartad brofunktion, liksom för övrigt också Portugal. Därför tror jag att det är viktigt att se detta fiskeavtal även i det sammanhanget. De spanska och portugisiska fiskarna omfattas av vår fullständiga solidaritet. Det handlar inte om ett speciellt lokalt fenomen, utan om europeiska fiskare, för vilka även vi bör engagera oss, vi som kanske inte är omedelbart berörda.
Men vi måste också ha fullständigt klart för oss att förbindelserna mellan Europeiska unionen och de övergångsstater som ligger vid EU:s gränser, och till dessa räknar jag framför allt Nordafrika, Turkiet, Ryssland, som övertar funktionen som överbryggare mot andra världsdelar och mot andra kulturer vid gränserna till Europeiska unionen, att dessa stater behöver vårt särskilda stöd. Därför behöver vi så snabbt som möjligt täta ekonomiska och politiska förbindelser med Marocko samtidigt som vi hävdar våra europeiska fiskeriintressen. Därför stöder jag allt som har sagts här om påskyndande av avtalet. Men jag skulle tydligt vilja kritisera de antimarockanska undertoner, som också har funnits i den här debatten, eftersom de inte är till gagn för relationerna mellan grannarna och eftersom de inte heller gagnar fiskeavtalet. Vi måste vara kritiska och öppna, men vi måste säga marockanerna att vi med fullt tillvaratagande av våra egna intressen är mycket intresserade av ett nära och varaktigt partnerskap med Marocko och av en stabilisering av Marockos ställning i Medelhavsområdet.
Jag tror att om det lyckas oss att ge Marocko en orientering mot Europa, så kommer också Marocko att påbörja det som borde ha påbörjats för länge sedan, nämligen att tala med oss om frågan om naturresurserna, som är gemensamma resurser, och man kommer inte längre att ge företräde till fartyg från tredje land.

Hernández Mollar
Herr talman! Förhandlingarna kommer att inledas inom tre dagar och då får vi se om tiden är mogen eller inte, eller om den är tillräckligt mogen för att vi alla kan känna oss lugna, och om båda de berörda parterna, Europeiska unionen och Marocko, kommer att kunna ta initiativ till att söka vägar för samarbete och avtal på ett flexibelt sätt, herr talman, men också med allvar, för att unionens fiskeflotta skall kunna återuppta fisket i dessa vatten.
Som spansk och andalusisk parlamentsledamot kräver jag tusentals andalusiska familjers rätt till att behålla och försvara sina arbeten som har varit hotade sedan nästan ett år tillbaka, och att vi också gör det härifrån parlamentet.
Men jag vill också vädja om förnuft till kungariket Marocko, som gång på gång knackar på porten till Europeiska unionen och detta parlament för att söka förståelse och hjälp för att lösa sina ekonomiska, sociala och politiska problem, att Marocko samarbetar på ett flexibelt sätt och, jag understryker detta, också på allvar, för att uppnå ett bra avtal som båda parter finner tillfredställande.
Herr kommissionär, jordbruket, invandringen - ett område inom vilket vi igår antog en ny budgetplan för att hjälpa Marocko - samt industrin och ekonomin ingår i de ömsesidiga förbindelserna mellan Marocko och Europeiska unionen. Att utelämna fiskerisektorn skulle inte vara logiskt, vårt associeringsavtal med Marocko innebär just att inte utelämna någon aspekt som påverkar våra intressen, för det motsatta skulle vara att hämma den impuls med vilken man från Europeiska unionens håll vill och kan främja den genomgripande utvecklingen i Marocko.
Och detta är ett budskap som även marockanerna bör förstå klart och tydligt.
(Applåder)

Busquin
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle bara vilja tillägga att de båda parterna självklart har ingått avtal som fastställer en tidsplan för förhandlingarna, och att Marocko har tagit många månader på sig för att utarbeta sin femårsplan. Det var därefter som - när Fischler hade besökt Rabat den 18 maj 2000 - förhandlingarna gick in i en aktivare fas: med ett möte i Rabat den 25 juli med generaldirektörerna för fiske, ett möte den 28-29 september i Bryssel och till sist mötet den 16 oktober mellan Fischler och premiärministern samt kung Muhammed VI av Marocko. Fischler har dessutom rapporterat till kommissionen om sina diskussioner. Han fick ett positivt intryck av dem, vilket kan ge oss anledning att önska att de förhandlingar som skall inledas den 30 oktober framskrider i en konstruktiv anda.
Kommissionen arbetar därför utifrån ett nytt partnerskap, som syftar till en utveckling som intresserar bägge parter. Å ena sidan skall Marockos fiskesektor, flotta, vattenbruk, kommersiella bearbetning och forskning utvecklas fullt ut, och å andra sidan skall europeiska fiskare beviljas fiskemöjligheter.
Jag anser att vi därför bör invänta resultaten av sammanträdena den 30 oktober. Fischler kommer givetvis att informera parlamentet direkt om dem. Och jag hoppas, liksom ni alla, på positiva förhandlingar som leder till att det upprättas en givande förbindelse mellan Marocko och Europeiska unionen.
Kommissionen funderar på vilka åtgärder som det finns anledning att vidta i den händelse vi inte skulle nå fram till ett avtal, men som ni säkert har förstått tror och hoppas vi på att förhandlingarna kan framskrida på ett mer avgörande sätt på måndag. För närvarande är det således för tidigt att gå in på den frågan.
Detta var några av de svar som Fischler hade kunnat ge er i mitt ställe, och jag lovar att delge honom era anföranden.

Talmannen
Hjärtligt tack, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi kommer nu att genomföra omröstningen.
Resolutionsförslag (B5-0823/2000) från fiskeriutskottet om förhandlingarna om ett fiskeavtal mellan EG och Marocko
(Parlamentet antog resolutionsförslaget.) Röstförklaring

Fatuzzo
Herr talman! Jag vill tacka mina vänner och jag hoppas att de lyssnar noga på denna röstförklaring, som är mycket allvarligt menad, även om det vid första anblicken kan verka som om den inte är det. Jag förstår mycket väl de problem som yrkesfiskarna i Spanien och Portugal har, problem som även yrkesfiskarna från Sicilien har. Men för ett par dagar sedan fick jag veta att en marockansk fisk som träffade en spansk fisk i Medelhavet sade följande, naturligtvis på sitt eget språk: " Jag har hört att Fatuzzo kämpar för att även vi fiskar skall kunna bli pensionärer.
(Ljudliga skratt) Jag är mycket glad över detta, men jag har också en annan önskan: jag är en marockansk fisk och jag skulle vilja bli upptagen av en marockansk fiskare, inte en spansk fiskare. Jag har bildat ett fackförbund." Den andra fisken, spanjor, sade: " Jag skulle vilja bli fångad av en marockansk fiskare, och inte en spansk...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen
Herr kollega, arbetsordningen föreskriver att inläggen begränsas till en minut, och det gäller för alla kolleger! Hjärtligt tack ändå för detta mycket intressanta bidrag!

Språklärares rättigheter
Talmannen
Enligt föredragningslistan följer muntlig fråga (B5-0541/00) av Palacio Vallelersundi för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden till kommissionen om språklärarnas rättigheter: efterlevnad av de rättsliga bestämmelserna.
För Palacio Vallelersundi talar Wieland i fem minuter.

Wieland
Herr talman! Palacio Vallelersundi, ordförande för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, har tyvärr oväntat fått förhinder och har bett mig att yttra mig. Jag fick därför bara kort tid att förbereda mig för att yttra mig här för utskottet för rättsliga frågor och den inre markanden. Vad gäller saken? Det handlar egentligen inte om språklärarna. En och annan kommer kanske att säga att ärendet i vilket fall som helst är alldeles för detaljerat och alldeles för komplicerat. Det handlar egentligen inte om språklärare, utan om ett exempel på hur det i det konkreta fallet står till med medborgarnas Europa. Det gäller en historia, som för första gången överlämnades till EG-domstolen 1989. En nästan tolvårig historia full av kanslitröst, fördröjningstaktik, förhoppningar, även personlig nöd, det handlar om placeboeffekter för de berörda, om seglivat försvar av gamla rättigheter gentemot medborgare, som inte sökte annat än vad som var deras fulla rätt. Det gäller - för att nämna häst och ryttare, som man så vackert säger på tyska - medborgarna i unionen Allués och Coonans rättssak mot Venedigs universitet, det gäller likaså medborgaren i unionen Allués rättssak mot Venedigs universitet och det gäller medborgaren i unionen David Petris rättssak mot Veronas universitet.
EG-domstolen har tagit klar ställning. EG-domstolen har i tre domar dömt till förmån för dessa tre medborgare, som före den första av dessa domar var anställda som lärare med ställning som lektorer vid italienska högskolor. Innehållet i dessa domar är entydigt: De berördas rätt att som arbetstagare röra sig fritt i unionen och deras rätt att inte bli diskriminerade på grund av statstillhörighet var rättigheter som kränktes därigenom att Italien inte erbjöd lektorerna samma anställningsförhållanden och anställningstrygghet som italienska medborgare med motsvarande lärartjänster vid högskolor åtnjöt.
Efter den första domen har tyvärr ingenting hänt. De lagändringar som följde 1995 kan ännu inte garantera lärare som är anställda som lektorer fullt skydd för deras rättigheter. Till slut gav till och med justitieombudsmannen dessa medborgare sitt stöd. Men jag vet inte om denna ordlek gör sig på alla språk, på tyska säger man " Det är skillnad om man har rätt eller om man får rätt." Utskottet för rättsliga frågor har här tydligt klargjort sin uppfattning och ställt sig på dessa unionsmedborgares sida, vilka fått vidkännas en inskränkning i sina rättigheter.
Nu läggs i dag några ändringsförslag på ert bord, över vilka jag, milt sagt, är ganska irriterad. Jag vill bara nämna två exempel, genom vilka man i sista minuten försöker förbättra parlamentets ståndpunkt eller i något enstaka fall till och med vända upp och ner på den: Det ursprungliga, av utskottet för rättsliga frågor föreslagna skäl H lyder: " Att i skälen ta med att de berörda, som är medborgare i unionen, under en tidsrymd av många år har åsamkats avbräck och lidit under stress och ovisshet sedan de i hundratals processer i 12 år varit inblandade i långvariga och upprepade tvister, och att deras berättigade förväntningar om att kunna utöva sitt yrke med rimliga karriärutsikter kommit på skam." Nu läggs ett förslag fram, ändringsförslag 8, i vilket ett par ord strukits och ett litet ord tillfogas, varigenom betydelsen inte bara urvattnas utan nästan blir den motsatta. Texten skulle då lyda: " Att i skälen ta med att de berörda, som är medborgare i unionen, i hundratals processer i tolv år varit inblandade i långvariga och upprepade tvister, och att deras berättigade förväntningar har kommit på skam." Detta är en tydlig skillnad inte bara på det tyska språket.
Men jag kommer till en för mig mycket mer graverande punkt. I ändringsförslag 9 föreslås nu: " Att i skälen ta med att den italienska regeringen företräder den uppfattningen, att man på grundval av lagen 236/95, som motsvarar principerna i fördraget, har fullgjort sina förpliktelser gentemot lektorerna." Bortsett från att detta inte dryftades i utskottet för rättsliga frågor, så skulle vi här påstå att den rättsliga grunden i den italienska rätten motsvarar den rättsliga grunden i fördraget, och det är precis motsatsen till vad domstolen har sagt! Jag finner detta förfarande betänkligt. Om man är av den uppfattningen att dessa förfaringssätt rättsligt sett är i sin ordning och har sin grund i politiska motiv, så bör man som lagstiftare ändra den rättsliga grunden, men om man vill använda parlamentet här för att dölja en ståndpunkt, så kan jag bara säga att Europeiska folkpartiets grupp inte kommer att delta i detta!

Busquin
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Fallet med de utländska språkassistenterna vid de italienska universiteten är väl känt av kommissionen och de flesta europeiska institutioner. Det här ärendet har varit aktuellt i mer än tio år, och efter de europeiska institutionernas - särskilt kommissionens - ingripande, har assistenternas situation förbättrats.
Som ni vet är frågan mycket invecklad och rör ca 700 personer som arbetar på fler än 25 italienska universitet. Kommissionen har under dessa tio år arbetat aktivt för att lösa problemet med utländska språklärare i Italien med hänsyn till arbetstagares rätt till fri rörlighet, vilken garanteras av fördraget. EG-domstolen har redan, vilket ni framhöll, avkunnat tre domar rörande språklärarna och i och med det ännu inte avgjorda ärendet i Luxemburg har kommissionen vidtagit åtgärder för att ytterligare förbättra situationen.
Det var efter EG-domstolens domar från 1989 och 1993 - Allué-prejudikatet, som slog fast att kontraktens restriktioner i fråga om varaktighet, vilka följde italiensk lag, var diskriminerande - som kommissionen vidtog åtgärder. Kommissionen inledde ett förfarande om överträdelse, men det lades ner 1995, eftersom en italiensk lag anpassade lagstiftningen så att den skulle stämma överens med domstolens dom.
När det gäller språklärarnas senare krav angående de förvärvade rättigheterna, har kommissionen inlett ett nytt förfarande om överträdelse, med motiveringen att assistenternas förvärvade rättigheter inte skyddas i vederbörlig ordning på vissa italienska universitet. Kommissionen har uppbådat en stor del av sina resurser för att granska detta ärende. Komissionens avdelningar har faktiskt sammanställt hundratals sidor med dokumentation av specifika fall vid olika universitet. Vi har haft en omfattande skriftväxling med berörda parter och gjort stora insatser för att välja ut - i högarna med icke-relevanta dokument - element som på ett avgörande sätt bevisar att de tidigare lettori faktiskt diskriminerades av vissa italienska universitet när det gäller förvärvade ekonomiska rättigheter, såsom löner och inbetalade avgifter till pensionssystemet.
I juli 1999 drev kommissionen förfarandet om överträdelse till EG-domstolen. Vi inväntar nu en dom från domstolen om denna nya överträdelse och om detta förfarande, som inleddes på kommissionens initiativ.
Assistenterna har inte enbart åberopat bristen på skydd av deras förvärvade rättigheter, de har också beklagat den nya rättsliga ordning som infördes med den italienska lagstiftningen från 1995. De har gjort bedömningen att den italienska staten borde ha låtit dem ingå i personalkategorin för universitetslärare, eller att den borde ha skapat en specifik kategori för dem inom gruppen lärarpersonal. Enligt assistenternas uppfattning följer denna rättighet direkt av arbetstagares rätt till fri rörlighet. På denna punkt var dock kommissionen oenig med assistenterna.
Enligt vår mening innebär den fria rörligheten att europeiska medborgare inte får diskrimineras i ett nationellt rättsligt system. Men den ger dem ingen rätt till en särskild rättslig status. Varje medlemsstat är fullt behörig att fastställa de bestämmelser som reglerar statens egen offentliga sektor. Gemenskapens lagstiftning kan inte hindra Italien från att ändra bestämmelserna om statusen för de tidigare lettori och att göra dem till språkexperter med delvis avvikande befogenheter. Om den italienska rättsliga ordningen reformeras och ändras - vilket var fallet för universitetspersonalen - anser vi inte att kommissionen kan ingripa, under förutsättning att varje europeisk medborgare har lika tillträde till alla yrkeskategorier. Varje europeisk medborgare kan faktiskt bli en fast anställd medlem av lärarkåren genom att klara av en relevant concorso.

Lisi
Herr talman! Jag vill bara uppmana mina kolleger att fundera på en sak. Om detta är en fråga av juridisk art, går vi vidare på den juridiska vägen, och domstolen avkunnar sin dom; den som vill överklaga kan göra det och den som skall få sin rätt, får den. Om frågan är politisk - och detta är något som parlamentet bör ägna sig åt - så tycker jag det skulle vara tråkigt om man inte tar upp frågor av denna typ med den noggrannhet de förtjänar. Jag uppskattade verkligen kommissionens ståndpunkt och i vår egenskap av parlamentariker måste vi vara mycket försiktiga. Jag tänker verkligen inte försvara min egen regering - för det är inte min regering, jag företräder ett oppositionsparti - men jag skall försöka reda ut de olika begreppen i den här frågan.
Vi är verkligen högst medvetna om att alla europeiska medborgare åtnjuter samma rättigheter i alla medlemsstater, men de måste samtidigt respektera och uppfylla samma skyldigheter i samtliga stater. Det skulle vara otänkbart om europeiska medborgare på något sätt var privilegierade när det gäller att få tillgång till en annan stat än sin egen och att de inte skulle behöva genomgå samma prov och uppfylla samma plikter som medborgarna, i detta fall de italienska medborgarna, i det aktuella landet måste uppfylla.
Skol- och utbildningsfrågorna lyder under subsidiaritetsprincipen inom Europeiska unionen, vilket innebär att reglerna är olika. Enligt de italienska reglerna blir man inte universitetslärare ope legis, man gör ett offentligt prov. Med andra ord, om man inte lyckas harmonisera reglerna - något som vi hoppas - så kan i dagsläget respekten för subsidiaritetsprincipen inte tillåta att man sätter etiketten " diskriminering" på det som, med alla sannolikhet, är krav på särskilda privilegier. Alla måste ha samma rättigheter, jag upprepar, men alla måste också uppfylla samma skyldigheter. I annat fall kommer detta problem, som är politiskt och inte juridiskt, att återkomma och dyka upp även i andra stater inom Europeiska unionen, där andra regler gäller för utbildning och universitetskarriärer. Jag vill därför verkligen uppmana till försiktighet.

Miller
Herr talman! Jag vill uttala mig om den orättvisa som vi hört talas om, en orättvisa, som vi också har hört, som nu har pågått i 12 år. Den har behandlats i domstol inte en eller två gånger, utan tre gånger och har ännu inte lösts. Så varför är vi då här i dag igen i kammaren för att debattera denna orättvisa? Det är p.g.a. av vår oförmåga att lösa denna fråga som vi återigen debatterar den. Vi måste fortsätta att offentliggöra denna fråga fram till dess den är löst.
Vilken är denna orättvisa? Wieland började belysa frågan när han uttalade sig på utskottets för rättsliga frågor och den inre marknaden vägnar. Det handlar om orättvisa när två personer gör samma typ av jobb och arbetar sida vid sida, men får olika lön och arbetsvillkor. Om vi verkligen tror på den gemensamma marknaden och fri rörlighet för personer, skall inte detta hända.
Jag håller inte med min kollega, Lisi, som uttalade sig tidigare. Han sade att dessa personer ville få en " privilegierad" ställning. De vill inte ha en privilegierad ställning, bara en likvärdig ställning. Fram till dess de får samma villkor som sina motsvarigheter i Italien, kommer denna fråga att rulla vidare.
Jag lyssnade noga på vad kommissionär Busquin sade på kommissionens vägnar. Vissa säger att kommissionen hycklar en aning. Vissa går ännu längre och säger att det luktar hyckleri lång väg. Jag sträcker mig så långt att jag säger att det finns en doft av hyckleri inom kommissionen. Om kommissionen vore helt seriös när det gäller att lösa denna fråga, skulle den ha lösts för flera år sedan. Vi kanske kan acceptera att den förra kommissionen under Jacques Santer inte var den bästa, och att detta är skälet till att den sparkades. Men just nu gäller det denna kommission: Ordföranden för denna kommission är fullständigt medveten om detta fall - fullständigt medveten om fakta i målet - och ändå har inget gjorts för att lösa det. Vi måste fråga oss varför. Detta är skälet till varför detta parlament i dag återigen debatterar denna fråga, belyser denna fråga, för att återigen lägga fram den för kommissionen och säga: Se till att reda ut den.

Attwooll
Herr talman! Politiker har ofta den svåra uppgiften att tala om för sina väljare att - hur förståelig deras orsak till klagan än är eller hur moraliskt väl grundad den än är - det inte finns någon rättslig väg att gå. I bland har de den ännu svårare uppgiften att vara tvingade att erkänna att, p.g.a. tillgången till domstol eller domstolarnas långa handläggningstider, vägen mot ett försvarande av väljarens lagfästa rättigheter kommer att bli lång och påfrestande. Det värsta av allt, tycker jag, är att varna om att ett domstolsbeslut som gynnar dem kanske egentligen bara är lugnande ord som inte spelar någon faktisk roll för att förändra deras liv.
Lyckligtvis är detta ovanligt i ett demokratiskt samhälle. Det är just detta rättssäkerheten innebär. Ingen kan sätta sig själv över allt annat, bara därför att man är en viss person eller sysslar med en viss sak. Lon Fuller, den amerikanske juristen, varnade oss för att ett av de sätt på vilket ett rättssystem kan haverera, är när det inte finns någon överensstämmelse mellan de rättsliga bestämmelserna och åtgärderna från det offentligas sida.
Under de senaste elva åren har vi fått tre domar från Europeiska gemenskapernas domstol som gynnat de s.k. lettori. Den 13 september i år stödde Europeiska ombudsmannen ett klagomål från dem och en rad enskilda fall har försvarats vid de italienska domstolarna.
Jag är mycket medveten om att det inte varit någon lätt situation för någon av personerna på respektive sida i dispyten. Men om rättsäkerheten är viktig för oss i detta parlament, måste vi se till att den upprätthålls. Om vi i parlamentet verkligen tror på medborgarnas Europa, så måste vi sträva efter att säkerställa ett.
Som nämnts, är detta tredje gången denna fråga tagits upp i parlamentet i form av ett resolutionsförslag. Jag hoppas och tror att det inte kommer att finnas något behov av att någonsin göra detta igen, om det inte är för att tacka alla som engagerat sig för att verksamma åtgärder nu har vidtagits.

MacCormick
Det är inte så många ledamöter närvarande, eftersom det är fredag förmiddag, men man måste notera och inse att detta är en fråga som rör alla partier och hela unionen. Ledamöter av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden från hela unionen och från alla partier har samlats för att säga att det inte är någon mening att tala om rättigheter eller förespråka rättighetsstadgor, om man inte, i verkliga fall när folks rättigheter inte beaktas, vidtar effektiva åtgärder för att de skall erkännas och för att driva igenom dem, och detta är problemet i detta fall.
Det gjorde mig nedslagen när jag, t.ex., såg att man i ett av ändringsförslagen tog upp inte bara hänvisningen till ett klagomål till ombudsmannen, utan också det faktum att ombudsmannen stödde det. Detta är en avgörande punkt, eftersom ombudsmannen sade att kommissionen agerade felaktigt när man misslyckades med att meddela språklärarna det faktum att den ändrade yrkanden i samband med en viktig och tongivande artikel, och den artikel i samband med vilken kommissionen ändrade sina yrkanden är just den punkt som kommissionär Busquin nämnde. Sakens kärna är den att språklärarna hävdar sin rätt att få fortsätta som lärare, inte att förändras till något annat.
Ingen sätter sig emot det faktum att Italien har fullständig rätt, under 1995 eller vid någon annan tidpunkt, att säga att man inte kommer att anställa folk som s.k. lettori, utan att man skall ta in folk till en ny slags tjänst. Detta kan man säga till alla som lämnar in en ansökan framöver, men de kan inte med hänsyn till det förgångna ändra rättigheterna för dem vars rättigheter har fastställts genom domstolsbeslut.
Jag påminner kommissionen om att jag hoppas att den kommer att svara på punkten som i Alluémålet formulerades enligt följande av domstolen: " Domstolen fastställer härmed att det strider mot artikel 48.2 i Romfördraget om en medlemsstats lagstiftning begränsar varaktigheten för språklärares anställningskontrakt till, i alla händelser, ett år, med möjlighet till förnyelse, då en sådan begränsning i princip inte finns när det rör andra lärare."
Om så är fallet, då har de personer vars företrädare finns på åhörarläktaren i dag rätt att betraktas som lärare vid italienska universitet med samma ställning som dem som innehar tioåriga tjänster vid universitetet. Vi menar inte att de skall betraktas som italienska statstjänstemän. Vi menar att Italien skall anpassa sin lagstiftning till domstolens beslut, och ge dessa lärare rätten att betraktas just som lärare.

Meijer
Herr talman! Det är uppenbarligen något fel med det sätt på vilket utländska lärare anställs i Italien, då de endast erhåller en tillfällig anställning som teknisk administrativ personal. Detta innebär att de, för samma arbete, får en sämre rättslig ställning och lägre lön än sina italienska kolleger. Detta har redan konstaterats av domstolen och ombudsmannen.
Det är viktigt att fastställa om det här rör sig om en olycklig tillfällighet eller ett medvetet val av hur denna skillnad permanent skall behandlas. Jag förutsätter att de italienska undervisningsmyndigheterna redan är fullständigt informerade om denna kritik, men jag får intrycket att de inte är övertygade om att förändringar måste göras i fortsättningen. Även som förespråkare av nationellt självstyre och mångfald samtycker jag till det som framförs i förslaget till resolution, att ingen skall diskrimineras på grund av sin nationalitet.
Kan ett antagande av den föreslagna resolutionen leda till att detta förhållande förändras, eller kan Europeiska unionen när allt kommer omkring inte göra något. Kommer Italien att åläggas böter? Kommer vi att fortsätta våra maktlösa protester, eller kommer andra medlemsstater åter att låta italienska lärare stå tillbaka?

Tannock
Som av en slump skall jag resa till Italien i eftermiddag - ett land som jag älskar högt - för att föreläsa om fördelarna med Medelhavsdieten, som så framgångsrikt exporterats till resten av världen, och därför gör det mig desto mer nedslagen att hålla detta tal som är kritiskt mot landets regering och dess bestämmelser på detta område.
En del av mina brittiska väljare som vill föreläsa och bo i Italien är emellertid inte lika lyckosamma som jag är i dag. 1989 vann utländska lärare som arbetade där ett mål i EG-domstolen, som handlade om ett krav om att deras anställningskontrakt inte skulle begränsas till sex år. Efter det att de italienska universiteten hade svarat genom att säga att domen inte specifikt innebar att de var tvungna att erbjuda anställning utan tidsbegränsning, fastställde domstolen tydligt i en andra dom från 1993 att anställningstiden inte kunde begränsas. Universiteten svarade med att sänka statusen för utländska lärare till extrapersonal, vilket alltså innebar att de inte längre tillhörde lärarkåren vid universiteten.
Dessa avfärdade s.k. lettori ställde sina arbetsgivare inför Italiens högsta domstol, som dömde målet till lärarnas fördel och krävde att de omedelbart skulle återfå sin ursprungliga tjänstebenämning. Universiteten ignorerade dessa domslut och förvägrade lärarna rätten att ingå i lärarkåren, inklusive den löneförhöjning som sker två gånger årligen och som gör det akademiska systemet så generöst i Italien. På ett kafkaliknande sätt gick universiteten t.o.m. så långt att de tog bort lärarnas namn från de interna telefonlistorna, dörrarna och universitetens webbplatser.
Detta är fullständigt oacceptabelt i det moderna Europa. En del av er känner till mitt stöd vad gäller rätten för de manliga släktingarna till den landsflyktiga kungliga italienska familjen, att återvända till sitt hemland. Det handlar om en medeltida artikel i Italiens författning, som hindrar alla manliga släktingar till familjen från att uppehålla sig i Italien, vilket enligt min mening är en tydlig överträdelse av Amsterdamfördraget. Skamligt nog har vänstergruppen och den liberala gruppen i just denna kammare slagit sig samman för att förhindra att de två prinsarna får tillgång till EG-domstolen, men en dom från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg väntas snart komma.
Regeringarna måste förstå att om de undertecknar fördrag, måste de antingen upphäva dem i egenskap av suveräna stater eller följa dem som en sann rättsstat. Den italienska regeringen, som omfattar vänsterpartier som ständigt lovprisar gemenskapens lagstiftning, rättigheter och fördrag, måste snarast agera när det gäller dessa båda frågor, om dess engagemang för de värden man säger sig stödja inte skall generera en allmän cynism i andra medlemsstater rörande Italiens vilja att upprätthålla gemenskapslagstiftningen.
Hittills har Europeiska kommissionen visat sig ovillig att verkställa fördragen när antalet personer som påverkas är ringa. I fallet med mitt förslag om den kungliga familjen, beskrevs detta t.o.m. av den liberale föredraganden om mänskliga rättigheter i denna kammare som ett exotiskt förslag utan intresse.
Jag tror i varje fall att dessa ärenden rör vid själva grundprinciperna för den frihet som gemenskapslagstiftningen förknippas med, särskilt den fria rörligheten, och man kan inte göra några undantag från dessa principer. EU-medborgare får inte diskrimineras, varifrån de än kommer och varhelst de vill resa inom unionen. Dessa frågor är viktiga för upprätthållandet av den europeiska friheten, och enligt min mening finns det inga nationella frågor av stor betydelse för den italienska statens säkerhet, som hotas varken av den kungliga familjen eller utländska lärare i Italien.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag betraktar debatten om den här frågan, som sträcker sig utanför Italiens gränser, som mycket intressant och mycket viktig. Om vi i resolutionens skäl C åberopar de tre domarna, nämligen vad gäller de berörda personernas rätt att som arbetstagare röra sig fritt inom unionen och deras rätt att inte utsättas för någon diskriminering på grund av sin nationalitet, att dessa rättigheter kränktes genom Italiens försummelse, och om dessutom justitieombudsmannen och många debattdeltagare här bekräftar detta, då är det inget hållbart argument som en av de föregående talarna förde fram, nämligen att kränkningen kan motiveras enligt subsidiaritetsprincipen.
Om EG-domstolen konstaterar att en kränkning av den europeiska rätten har ägt rum, så kan detta inte upphävas av subsidiaritetsprincipen. Den andra punkten är att det här i högsta grad handlar om en politisk debatt, eftersom det handlar om en kränkning i rättssak. Det rättsliga tillståndet i fördragen kan inte spelas ut mot politiken, utan i detta sammanhang är det vår plikt att i den här kammaren föra en politisk debatt om denna kränkning av rätten. Jag anser att denna mening passar i sammanhanget: " Den som inte tar sig själv på allvar, den blir heller inte tagen på allvar." Om det i en sak finns tre domar från EG-domstolen och det ansvariga landet trots detta inte ändrar sitt förhållningssätt, då måste vi ingripa, då måste vi ge allmänheten kännedom om detta. För bara några dagar sedan diskuterade vi här de grundläggande rättigheterna i författningen. Är inte iakttagande av gällande rätt över huvud taget den första grundläggande rättshandling, som man kan kräva av var och en av oss, är inte befrämjandet av vår rättsgemenskap grunden för den europeiska värdegemenskapen? De båda kan inte spelas ut mot varandra.
Naturligtvis omfattas utbildningsområdet av subsidiaritetsprincipen, men inom ramen för fördragen gäller för oss alla principen om arbetstagarens fria rörlighet och förbudet mot diskriminering, fastän vi - och särskilt jag, eftersom jag kommer från en mycket federativ stat - bekänner oss till subsidiaritetsprincipen som princip för organiseringen av samarbetet i Europeiska unionen, och vi verkar för att en uppdelning av befogenheter mellan olika plan i Europa så snabbt som möjligt ordnas efter subsidiaritetsprincipen. Italiens förhållningssätt i denna fråga strider mot de mål som syftar till gemenskap och det strider mot vår önskan att öka arbetstagarnas rörlighet och flexibilitet. Kulturernas mångfald som vi ser som ett karaktärsdrag för Europa uttrycks ju framför allt i språkens mångfald. Den som kämpar för kulturernas mångfald måste göra allt för att vi skall bevara språkens mångfald så att vi överallt kan lära oss dem.
Vi bekänner oss till näringslivets inre marknad. Det säger jag också som ledamot i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott: Näringslivets inre marknad behöver utbildningens inre marknad. Vi har, vilket också dagen debatt visar, väldigt många bojor, väldigt många hinder för denna inre marknad, inte bara i detta fall. Vi borde göra allt för att så snabbt som möjligt lossa dessa bojor.

Busquin
. (FR) Herr talman! Alla inlägg har bidragit med något till den här debatten. Men jag tror ändå att jag, i mitt inlägg, redan har svarat på ett antal av de punkter som har tagits upp. Jag skulle än en gång vilja påpeka att dessa mekanismer innehåller en tidsfaktor och att vi talar om händelser som går tillbaka tio år i tiden samt att det finns olika aspekter att ta hänsyn till.
När det gäller det faktum att det italienska systemet inte överensstämmer med domstolens dom i Allué-prejudikatet, har kommissionen inlett ett förfarande om överträdelse. Men det förfarandet lades ned 1995 då Italien antog en lag som tog bort restriktionen i fråga. Italien antog således en ny text 1996, vilken tog bort tidigare diskriminerande element. Men problemet har en andra aspekt: frågan om förvärvade rättigheter.
Vi har analyserat alla processer ur den synvinkeln. Det förklarade jag i mitt inlägg. Och kommissionen inledde ett nytt förfarande om överträdelse mot Italien i juli 1999. Vi inväntar en ny dom från Europeiska gemenskapernas domstol om den sidan av problemet. Det rör sig således om två saker, som jag inte skulle vilja beskriva som olika, men som ändå skiljer sig lite åt tidsmässigt. Det är därför lämpligt att göra en åtskillnad mellan de båda aspekterna. För när det gäller varje europeisk medborgares lika tillträde till alla yrkeskategorier, är det uppenbart att varje europeisk medborgare i dag kan bli en fast anställd medlem av den italienska lärarkåren genom att klara av antagningsprovet för italienska lärare.
I det sammanhanget kan det inte längre vara tal om diskriminering. Vi måste därför titta på den tidigare situationen, som uppenbarligen var diskriminerande. Kommissionen har gjort sitt jobb genom att inleda förfaranden om överträdelse i Europeiska gemenskapernas domstol, och den italienska staten har ändrat sin lag. Hela problemet med förvärvade rättigheter är självklart fortfarande aktuellt. Vi befinner oss mitt i ett förfarande om överträdelse, och vi hoppas att EG-domstolen kommer att avge ett yttrande så snart som möjligt.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi kommer nu att genomföra omröstningen.
Resolutionsförslag (B5-0824/2000) om språklärares rättigheter: efterlevnad av de rättsliga bestämmelserna
Efter omröstningen om skäl H:

MacCormick
Herr talman! Jag föreslår härmed att vi infogar ordet " föga övertygande" mellan " regering" och " hävdar" i detta ändringsförslag. Jag har inget att invända mot att vi har blivit uppmärksammade om att den italienska regeringen hävdar en viss sak, men i synnerhet då kommissionären på ett skandalöst sätt har visat att han kanske instämmer med den italienska regeringen, måste vi infoga ordet " föga övertygande" eller förkasta detta ändringsförslag.

Talmannen
Då det inte finns några invändningar mot detta muntliga ändringsförslag skall vi nu rösta om det.
(Parlamentet antog resolutionsförslaget.) Röstförklaringar

Fatuzzo
Herr talman! Jag skräder verkligen inte orden när det gäller den italienska regeringen och inte heller de italienska domstolarna, som har dömt många pensionärer till att inte få ut sin rättmätiga pension, men i det här fallet röstade jag emot, för jag anser att domstolens dom är felaktig. Det verkliga problemet är att vi inte kan godkänna att en lektor, en person som är mycket duktig när det gäller engelska språket och som kommer till ett italienskt universitet för att förklara för studenterna vilka som är de engelska termerna för att säga hjärtsjukdom, kirurgiskt ingrepp, leversjukdom osv., får samma rättigheter som de personer som undervisar i medicin, samma status. Skulle ni, herr talman, helst vilja bli botad av en verklig expert på kirurgiska begrepp på italienska, engelska, franska, tyska, eller av en kirurg?

Lulling
Herr talman! Jag har stor förståelse för vilka problem språklärarna i Italien har, de som inte är av italiensk nationalitet. I egenskap av medborgare i ett mycket litet land är jag en hängiven anhängare av arbetstagares och egenföretagares fria rörlighet samt rätten till fri bosättning, och i egenskap av en gammal förkämpe för kvinnlig rösträtt står jag sedan mer än 40 år på barrikaderna och kämpar mot alla former av diskriminering, vare sig de grundas på kön eller nationalitet. Men arbetstagares fria rörlighet får inte leda till att ett lands egna medborgare diskrimineras.
Eftersom jag kommer från ett land där den arbetsföra befolkningen till mer än 50 procent består av icke-luxemburgare, utländska invånare eller gränsarbetare, vet jag vad jag talar om. I mitt land är rekryteringsproven för mellanstadie- och högstadielärare mycket svåra, mycket hårda. Det får inte vara tal om - och det är en principfråga - att diskriminera landets egna medborgare genom att göra det lättare för utlänningar att få en anställning.
Samtidigt hoppas jag att vår debatt bidrar till en rättvis lösning för språklärarna i Italien. Men jag måste säga att vi sannerligen skulle kunna fylla upp fredagens föredragningslista om vi här ägnade oss åt alla fall av liknande former av diskriminering, framför allt de som grundas på kön...
(Talmannen avbröt talaren.)   

Purvis
Herr talman! Jag är glad att de liberala ändringsförslagen inte stöddes och att jag därför kunde rösta för detta betänkande, men jag skulle vilja få ett svar på en sak som togs upp av kommissionär Busquin. Han sade att alla som arbetar vid italienska universitet måste inneha samma examina som de italienska lärarna. Jag kan inte förstå varför det skulle vara så. Vi antas tillämpa ett ömsesidigt erkännande av kvalifikationer inom Europeiska unionen, så att man kan avlägga examen i sitt hemland och sedan flytta till andra länder. Detta är en grundläggande punkt i kommissionär Busquins svar som måste ifrågasättas, och tyvärr ser det ut som om han lämnat kammaren.

Talmannen
Herr Purvis, detta var inte ordningsfråga. Busquin har tyvärr redan gått. Jag skulle rekommendera er att vända er direkt till honom.

Avbrytande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten. Jag önskar er en trevlig helg!
(Sammanträdet avslutades kl. 10.56.)

