Högtidligt möte - Georgien
Talmannen
Herr president, mina damer och herrar, ärade gäster och vänner! Jag riktar ett varmt välkomnande till Georgiens president Micheil Saakasjvili.
(Applåder)
Detta är inte president Micheil Saakasjvilis första besök i Europaparlamentet. Han var hos oss för fyra år sedan och han var också i Bryssel 2004 strax efter att ha blivit vald till president i Georgien. I dag är en speciell dag - i dag, den 23 november, är det den sjunde årsdagen efter Rosenrevolutionen, den oblodiga vattendelare som innebar att situationen förändrades inte bara i Georgien utan i hela södra Kaukasus-regionen. Herr president, i nästan 60 år har EU gått i den riktning som Georgien nu också har valt - mot varaktig fred, välstånd och ohotad frihet. President Saakasjvili fick sin grundutbildning i Kiev. Han studerade sedan vid europeiska och amerikanska universitet och han har alltid förknippats med Strasbourg - han studerade här, han tog examen här och så vitt jag vet var det också här som han träffade sin blivande hustru. Så det är en speciell plats för Micheil Saakasjvili.
De senaste sju åren har inte varit lätta för Georgien. Georgiens territoriella integritet har kränkts. Jag vill dra mig till minnes att vi i maj i år antog en resolution där vi uppmanade Ryssland att respektera villkoren i vapenstilleståndet och dra tillbaka sina styrkor från georgiskt territorium.
(Applåder)
Här i parlamentet för fyra år sedan sade Micheil Saakasjvili att georgierna inte bara tillhör en av de äldsta nationerna i Europa, utan att de också är mycket intresserade av europeisk integration. De föredrar att se på internationella frågor på detta sätt. Jag är övertygad om att denna entusiasm inte är mindre i dag än för fyra år sedan. Här i Europaparlamentet och i EU fäster vi stor vikt vid demokratisering. Normerna för demokratisering och demokrati är mycket höga, och den fria marknadens normer är också höga. Mänskliga rättigheter, rättsstatsprincipen och pressfrihet är alla områden där reformer krävs - reformer av det konstitutionella systemet, vallagen och rättssystemet. För en stund sedan talade jag med Georgiens president om detta, och vi var eniga om att det inte är någon lätt process, men att den är nödvändig om vi ska likna varandra och för att vi lättare ska kunna arbeta med varandra.
Det är också glädjande att Georgien snabbt har kommit över den ekonomiska krisen. EU har också spelat en roll i detta sammanhang - vi sträckte ut en hjälpande hand. I dag befinner sig Georgien åter i ett skede av snabb ekonomisk tillväxt. Inom EU är vi angelägna om att Georgien ska vara stabilt och utvecklas väl, men vi är också angelägna om att detta ska ske i hela södra Kaukasus-regionen. Georgien skulle kunna vara en perfekt förebild för övergången till ett system med demokrati och en fri marknad, där de mänskliga rättigheterna har starkt skydd och rättsstatsprincipen fungerar. Det är därför som det som Micheil Saakasjvili har att föreslå och säga till oss i dag är så viktigt. Vi är glada att ha dig här och vi vill be dig att tala. Ordet är ditt, herr president.
(Applåder)
Micheil Saakasjvili
Herr talman! Jag är överväldigad av ödmjukhet inför den oerhörda ära som er inbjudan innebär för mitt land och jag vill tacka alla politiska grupper för denna enastående möjlighet. Herr talman, som vi konstaterade i våra förberedande diskussioner var jag här för fyra år sedan, så det är som olympiska spelen. Jag är tillbaka fyra år senare. Jag hoppas att det går bättre för mig den här gången än förra gången.
Jag kom hit för att förmedla ett budskap om hopp och för att avge ett högtidligt löfte. Jag kom hit för att intyga att fred - en rättvis och varaktig fred - är möjlig i min region och att det är nödvändigt för oss att Europa bidrar till detta.
I århundraden har de kaukasiska bergen varit ett geopolitiskt mysterium och en gäckande paradox: en region där människor och själar var fria men där medborgarna förtrycktes; en region där kulturer var toleranta men där regeringar skapade konstgjorda skiljelinjer; en region där människorna aldrig slutar att känna sig som européer i själ och hjärta men där murar som rests av imperier har förvandlat Europa till en avlägsen hägring; en region där kvinnor och män kämpade för fred men där krigen tycktes oundvikliga.
Jag har kommit hit för att säga till er att vi måste sätta punkt för dessa tider, att samarbete måste ersätta rivalitet och att förhandlingar måste ha företräde framför krigets retorik.
I alla plågade hörn av vår värld är Europaparlamentet hoppets symbol. Det är ett slående bevis att även de grymmaste konflikter kan lösas och att vilken politisk risk som helst är värd att ta för fredens skull.
Just den här platsen, mitt bland ruiner, märkt av döden och med rättmätiga krav på hämnd, skulle inte finnas om inte modiga politiker hade valt att göra slut på århundraden av krig genom att starta det mest ambitiösa och fascinerande politiska experimentet i vår tid: att ena Europa. Europaparlamentet, som inte är uppdelat efter nationaliteter utan indelat i politiska grupper, fullbordar den vision som Victor Hugo så vältaligt gav uttryck för vid 1849 års fredskongress i Paris.
Låt mig citera den store poeten på hans eget språk:
(FR) ”Det kommer en dag när ni alla, alla nationer på kontinenten, utan att förlora era särskiljande egenskaper eller er strålande individualitet, kommer att smälta samman i en större förening och förkroppsliga ett europeiskt broderskap.
Det kommer en dag när de enda slagfälten är marknader öppna för handel och sinnen som är öppna för idéer.
Det kommer en dag när kanonkulor och bomber ersätts med röster, med folkens allmänna rösträtt, med ärorika beslut i en stor suverän senat som kommer att vara för Europa vad parlamentet är för Storbritannien, vad riksdagen är för Tyskland och vad den lagstiftande församlingen är för Frankrike.”
(EN) De flesta av Victor Hugos samtida betraktade honom som en barnslig drömmare, till och med när han höll det här talet. Det krävdes över hundra år och två världskrig innan historien hörde hans röst.
Mina damer och herrar, det är dags att Victor Hugos röst får genljuda och höras i min region också. Det är hög tid att denna broderskapets röst får överrösta kanonmuller och hatiska rop. Det är hög tid för den europeiska freden att sprida sig till Kaukasien.
(Applåder)
Och det är vårt ansvar som ledande politiker att skapa djärva initiativ för att förverkliga detta.
För exakt sju år sedan inleddes i och med Rosenrevolutionen en ny resa mot den europeiska familjen för en gammal nation, mitt älskade Georgien. Den 23 november 2003 tog hundratusentals medborgare från alla regionala, religiösa och sociala bakgrunder på ett fredligt sätt över gatorna och parlamentet. Inte ett enda fönster krossades och inte en enda sak stals från byggnaden. De gjorde mer än att bara störta en korrupt och bakåtsträvande regim: de utlöste vad ekonomerna i London för några veckor sedan kallade en mental revolution.
Som en del av er i den här församlingen väl vet, har det funnits två sätt att bryta sig ut ur kommunistregimer efter Sovjetunionens befriande fall, nämligen det europeiska och det nationalistiska sättet: rättsamhälle eller skräckvälde. Kort sagt: Václav Havel och Slobodan Milošević.
Partiets tyranni var äntligen över, men söndringen, korruptionen, hierarkin, byråkratin, cynismen och auktoritarismen som varit Sovjets hörnstenar förblev intakta. För sju år sedan var Georgien formellt en självständig stat, men den tillhörde fortfarande denna värld av skräck och hat. Den sovjetiska mentalitetens gränser hade inte öppnats, och Sovjetunionen existerade fortfarande i många människors sinne. Bara en mental revolution kunde leda till en europeisk omvandling av våra samhällen.
Det är detta budskap som vi georgier förde med oss till den här regionen. Detta är det budskap som framkallade så mycket vrede mot oss bland dem som är nostalgiska över imperiet, men detta är också budskapet som gjorde Georgien till ett reformlaboratorium för vår region. När vi ledde Rosenrevolutionen var vi medlemmar i studentorganisationer, oppositionspartier och medborgarrörelser, alla enade kring en enda dröm: att förvandla ett dysfunktionellt postsovjetiskt land, ofattbart lamslaget av korruption och kriminalitet, till en europeisk demokrati.
Sovjetunionen byggde på principen om rätten att styra. Människor ställdes emot varandra på ett konstlat sätt på alla samhällsnivåer och inom alla områden. I varje republik tvingades de olika religiösa, sociala och etniska grupperna att bli ständiga rivaler, och politik uppfattades som ett konststycke i manipulation, skräck och hat. Detta förklarar varför tidigare kommunistledare så lätt förvandlades till nationalister - på Balkan lika väl som i Kaukasien, i Östeuropa lika väl som i Ryssland. För sju år sedan var Georgien fortfarande uppdelat i isolerade samhällen som fruktade varandra. Vissa extremister utnyttjade statens svaghet för att driva ut minoriteter.
Vår första uppgift blev därför att välkomna mångkultur och olikheter. Vi har infört ett handlingsprogram för positiv särbehandling inom samtliga områden, från högre utbildning till rättsväsendet. Sovjetunionen hade ett annat kännetecken: centralisering. För sju år sedan var Georgien fortfarande helt och hållet centrerat kring huvudstaden, men vi införde ett omfattande decentraliseringsprogram, investerade i regionala utvecklingsinfrastrukturer och gav de lokala myndigheterna ett väsentligt större självbestämmande. Resultatet blev att de regioner som tidigare varit övergivna har blivit de mest slående exemplen på vår utveckling.
Fram till Rosenrevolutionen bestämdes alla viktiga regionala principer av presidenten, så medan andra återskapade den berömda hierarkiska makten och satte stopp för regionernas självstyre överförde vi systematiskt makt till folkvalda regionala organ. Denna politik har under senare tid lett till det första direktvalet av borgmästare för huvudstaden Tbilisi i maj förra året, och till beslutet att flytta konstitutionsdomstolen till staden Batumi och parlamentet till Georgiens näst största stad Kutaisi, i centrala Georgien.
Sovjetunionen var helt inriktad på kontroll och korruption - en överviktig och ineffektiv stat. Vårt första steg var därför att upplösa KGB och avskeda hela polisstyrkan ...
(Applåder)
...liksom tulltjänstemännen och skattetjänstemännen, men också att öppna upp vår ekonomi och vårt utbildningssystem.
Den vision som styrde alla dessa steg förkroppsligades av en enda symbol. Intill den georgiska flaggan på varenda officiell byggnad placerade vi en EU-flagga. Det gjorde vi för att visa vart vi ville ta Georgien genom våra reformer.
Naturligtvis har vår fredliga revolution fått sin beskärda del av misslyckanden och tillkortakommanden. Naturligtvis har vi begått misstag, men som den store grundaren av europeisk kosmopolitanism och en av mina favoritfilosofer, Immanuel Kant, en gång skrev om den franska revolutionen: ”man kan inte vara redo att vara fri förrän man faktiskt är fri”. Vad Immanuel Kant menade, mina damer och herrar, var att ingen bok i förväg kan lära oss hur man ska styra, eller ens bete sig, i frihet. Det kan man bara lära sig genom sina egna framgångar och misslyckanden.
Vi har upplevt misslyckanden, och vi har lärt oss av dem, men vi har också upplevt överraskande framgångar. Världsbanken har just utsett Georgien till den främsta ekonomiska reformivraren i världen under de senaste fem åren. Landet ligger dessutom på tolfte plats i världen och första plats i centrala och östra Europa - och definitivt bland de gamla sovjetstaterna - bland de länder som är lättast att göra affärer med. Som tidigare centrum för den gamla sovjetstatsmaffian gjorde Georgien fler framsteg mot att bekämpa korruption än något annat land i världen från 2004 till 2009, enligt EBRD och Transparency International. I själva verket flyttades Georgien upp ungefär 70 steg på TI:s lista, och av en tillfällighet flyttades Ryssland ned ungefär 70 platser under samma period. Vi möttes i mitten, och jag kan inte minnas att de hälsade på oss, men så gick det i alla fall till.
Anledningen till att jag värdesätter dessa rankningar är att de återspeglar och återskapar den sociala och moraliska förvandling som ägt rum i mitt land - den mentala revolution som jag talade om tidigare. Georgiska medborgare har slutat att betrakta sitt land som en gammal sovjetstat. De betraktar sitt land, bedömer det och kritiserar det som en europeisk demokrati. En sådan förändring går långt bortom de ledare och de partier som ledde Rosenrevolutionen. Det är någonting som inte ägs av någon och som inte kan tryckas ned av någon, varken av oss eller av någon annan.
En sådan revolution leder till följande fantastiska faktum i vår del av världen: att institutioner systematiskt blir mer populära än politiska figurer. Vi har nyligen genomfört en enorm polisreform, och enligt den senaste Gallupundersökningen som vi beställde hade polisen 86 procent av medborgarnas förtroende, en siffra som brukade ligga på fem procent. Samma sak gäller för presidentadministrationen, samma sak för parlamentet och samma sak för andra institutioner i landet: läget är precis omvänt jämfört med tidigare. Det visar tydligt att institutionerna är mer populära än ledarna och att landet nu är på väg i rätt riktning.
Det finns mycket mer att göra. Givetvis är vi mer engagerade än någonsin i att fortsätta med våra reformer. Vi är medvetna om att en demokrati alltid är ett ständigt pågående arbete.
Vår alternativa demokratiska modell välkomnades förstås inte av alla. Den mötte våldsamt motstånd bland de revisionistiska krafter som fortfarande betraktar Sovjetunionens fall som 1900-talets största katastrof. De införde ett fullständigt embargo mot mitt land år 2006. Före det hade vi haft ett fullständigt energiembargo 2005. De deporterade våra medborgare, bombade vårt territorium upprepade gånger fram till 2008 och invaderade oss slutligen 2008. I detta ögonblick ockuperar dessa styrkor fortfarande 20 procent av georgiskt territorium, trots att detta strider mot internationell rätt och mot det avtal om eld upphör som kunde ingås den 12 augusti tack vare insatserna från min gode vän och den store europeiske ledaren Frankrikes president Nicolas Sarkozy, som vid den tidpunkten var EU:s ordförande.
I nuläget har Georgien fortfarande upp till 500 000 internflyktingar och andra flyktingar som inte kan återvända hem eftersom vissa personer, styrda av en gammal imperialistmentalitet, bestämde sig för att hälsa det tjugoförsta århundradet genom att organisera kampanjer av etnisk rensning och bygga upp en ny Berlinmur som nu delar mitt land.
Hur bemötte vi då dessa angrepp? Först av allt genomförde vi avtalet om eld upphör fullt ut och gick längre än vad våra åligganden krävde av oss, utan att någon enda gång använda Rysslands avtalsbrott som förevändning. I augusti förra året gjorde chefen för Europeiska unionens övervakningsuppdrag, Hansjörg Haber - en tysk - ett offentligt uttalande där han berömde Georgiens återhållsamhet och beskrev vår engagemangsstrategi som konstruktiv unilateralism. När stridsvagnar och missiler står 50 km från en huvudstad skulle det vara hög tid för många regeringar att ropa att man står under belägring, att det inte finns någon tid för frihet och att demokrati är en lyx man inte har råd med, för att därefter gå till angrepp mot sin opposition och efterlysa ett så kallat enat samhälle. Vi gjorde precis tvärtom. Vi är, under dessa omständigheter, i färd med att bygga en demokrati framför en gevärspipa.
Framför den järnridå som ockupationsmakten har byggt runt regionen Abchazien, i den lilla kuststaden Anaklia, som var ett våldsamt ingenmansland för bara några år sedan, håller man just nu på att bygga en ny turistanläggning med vackra hotell och sandstränder. En del föreslår att vi borde stanna upp och vänta tills situationen har löst sig och börja bygga först när vi står på fast och stabil mark som inte är lika riskfylld. Vår filosofi är den motsatta. Vi konstruerar våra byggnader, inte för att de står på fast och stabil mark utan för att vi, genom att bygga dem, så småningom kommer att göra marken starkare.
I Anaklia inleddes en ny utvecklingsfas 2005 efter det att staden hade förstörts två gånger tidigare, 1993 och 1998. Men 2008 totalförstördes staden ännu en gång. Alla de nya byggnaderna brändes ned av de invaderande ryska trupperna, inklusive diskotek, caféer, vandrarhem och hotell. Några veckor senare startade byggnadsarbetet på nytt.
En stor poet och en berömd rysk dissident, Alexandr Galich, en av de åtta hjältar som 1968 demonstrerade på Röda torget mot invasionen av Prag, ligger bakom denna berömda sats: Отечество в опасности! Наши танки на чужой земле!, vilket betyder ”hemlandet är i fara, våra stridsvagnar har invaderat ett annat land”. Han formulerade också en annan utsökt fras om Georgien, som jag återigen ska citera på ryska: Прекрасная и гордая страна! Ты отвечаешь шуткой на злословье!, vilket betyder ungefär: ”du storartade och stolta land, du besvarar smutskastning med ett leende”.
(Applåder)
Senaste gången jag besökte Anaklia såg jag en rad diskotek som var lika livliga som någon annanstans i Europa och där ungdomarna dansade precis som de skulle ha gjort på Ibiza eller i Saint-Tropez. Den enda skillnaden var att diskoteket ”18”, som vi besökte, var det sista diskoteket på stranden. Exakt fem meter därifrån finns en mur, bakom vilken ockupationsmaktens armé är stationerad, och därefter följer nära 100 km av mörker och tomhet. Jag frågar er: finns det något mer absurt än en ny Berlinmur på en subtropisk sandstrand vid Svarta havet?
Kort sagt inser vi att fred i högsta grad ligger i vårt intresse, och vi är övertygade om att det inte finns något alternativ till fred. Genom att äventyra freden skulle vi riskera allt som vi har uppnått och allt som vi vill uppnå under de kommande åren.
Jag har kommit hit för att tillkännage nästa steg i vår konstruktiva unilateralistiska politik. Jag är här för att ta ett initiativ som jag hoppas med er hjälp ska kunna neutralisera spänningarna och göra det möjligt att inleda seriösa förhandlingar. Innan jag kom hit har jag funderat mycket. Jag har också konsulterat våra vänner - amerikanska och europeiska allierade och folk i regionen - och den georgiska regeringen anser sig redan bunden av avtalet om eld upphör från den 12 augusti och har hela tiden varit införstådd med att eld upphör-avtalet klart och tydligt förbjuder användandet av våld.
Men för att visa att Georgien definitivt är inställt på en fredlig lösning på konflikten med Ryska federationen tar vi i dag det ensidiga initiativet att förklara att Georgien aldrig kommer att använda våld för att driva tillbaka den ryska ockupationsmakten och återta kontrollen över de ockuperade områdena. Landet kommer enbart att använda sig av fredliga metoder i sin strävan efter att upphäva ockupationen och återförena landet.
Även om Ryssland vägrar att dra tillbaka sina ockupationsstyrkor och även om deras inhyrda miliser mångdubblar sina brott mot de mänskliga rättigheterna kommer Georgien endast att förbehålla sig rätten till självförsvar vid eventuella nya attacker eller en invasion av de 80 procent av georgiskt territorium som fortfarande står under den georgiska regeringens kontroll.
Jag kommer att skriva brev till FN:s generalsekreterare, till generalsekreteraren för Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (Osse) och till ledningen för EU, där det klart och tydligt framgår att vi åtar oss att inte använda våld för att återta kontrollen över hela vårt land, som delats upp på olagligt sätt, och att inte heller använda våld mot ockupationsstyrkorna eller deras ställföreträdare -även om FN-stadgan skulle tillåta oss att göra det.
Mitt löfte inför er utgör en stats ensidiga deklaration inom ramen för internationell rätt. Detta initiativ är inte lätt att ta för ett land som är delvis ockuperat och som har 500 000 internflyktingar och andra flyktingar. Det är kärnan i och en förlängning av vår konstruktiva unilateralistiska politik. Jag är redo för en djupgående och omfattande dialog med min ryske kollega.
Vi kommer givetvis även fortsättningsvis att delta i Genève-förhandlingarna, med förhoppningen om att vårt löfte i dag ska kunna förmå Ryssland att sluta blockera dessa diskussioner. Men vi behöver också få igång en politisk dialog. För att uppnå detta krävs att världssamfundet klargör för de ryska ledarna att situationen i dag är fullkomligt reglementsvidrig och ohållbar.
För att pressa dem till att diskutera en kompromiss är det helt nödvändigt att tydligt beskriva verkligheten ute på gatorna. Därför begär vi att koncentrationen av ryska trupper inom Georgiens internationella gränser ska bedömas som en olaglig ockupation av ett suveränt territorium. Många europeiska nationer, liksom Förenta staterna, har gjort denna bedömning. För om detta inte är en militär ockupation, vad är det då? Är det militär turism när tiotusentals trupper, missiler och stridsvagnar används illegalt mot ett land och en del av landets befolkade territorium beslagtas?
De brutala fälttåg som har drivit ut hundratusentals georgiska medborgare från de ockuperade territorierna bör dessutom betraktas som illegal etnisk rensning. Om vi inte fördömer denna etniska rensning, varför skulle ockupanterna då någonsin ens överväga att låta dem återvända till sina hem, städer och byar?
Mina damer och herrar, om sanningen alltid är det första offret i krig, så är sanningen alltid den mest solida grunden för fred. Vår konstruktiva unilateralism och det löfte jag just gav kommer inte att få avsedd effekt om våra europeiska vänner inte säger sanningen högt. Om ni inte säger sanningen, vem ska då göra det? Jag har kommit hit i dag för att ödmjukt säga till er att vi - och kanske hela regionen - är beroende av er.
Vår region har upplevt för många krig i modern historia. För att ännu en gång parafrasera Victor Hugo är det dags att ersätta kanoner med runda bord. Vår region har haft sitt eget Warszawa, sitt eget Coventry och sitt eget Oradour-sur-Glane, och det är dags att bygga vidare på vårt gemensamma förkastande av krig och förstörelse. Det är dags att säga att det aldrig mer får bli som med Groznyj, en regionhuvudstad på 400 000 invånare som fullständigt har utraderats från jordens yta. Det är dags att säga att vi aldrig mer får låta människor drivas bort från sina hem och deporteras på grund av sin nationalitet, sin tro eller sin härkomst, något som har förekommit i mitt eget land liksom i andra länder i regionen.
Jag är redo att samarbeta med den ryska ledningen för att se till att detta inte sker igen och att konsekvenserna av kriget repareras och villkor för fred etableras. Murar som den som delar Georgien ska inte rivas av bomber utan av medborgarnas engagemang i att bygga ett fritt, enat och demokratiskt land, och av världssamfundets åtagande att upprätthålla internationell rätt, och detta är en ambition som vi aldrig kommer att ge upp. Vi kommer aldrig att ge upp vår ambition att återförena vårt land och på fredlig väg bygga upp det till en fri, demokratisk nation.
Det är värt att notera att inte en enda före detta Sovjetrepublik, trots den enorma pressen och de upprepade hoten från Moskva, har erkänt denna uppstyckning av Georgien. Detta visar - till vissa personers stora häpenhet och ilska - att de gamla tiderna definitivt är över. Det visar att de nationer som var livegna under sovjettiden trots alla svårigheter och problem nu har blivit starka och självständiga stater som bestämmer sin egen politik. Kort sagt är det ingen som tänker återvända till Sovjetunionen.
Vår region har gjort ett val. Ett krig har inletts för att stoppa denna rörelse, men stridsvagnar kan inte vända historien, och det är dags att imperialismens långa och plågsamma baksmälla får ett fredligt slut. Därför uppmanar jag de ryska ledarna att välja framtiden. De skulle kunna spela en sådan viktig, positiv roll i den pågående förvandlingen av vår gemensamma region genom att acceptera andra länder som partner och inte som tjänare.
Vi önskar allihop - och jag önskar också personligen - att få Ryssland till partner i stället för fiende. Ingen har större intresse än vi av att se Ryssland utvecklas till ett land som på allvar verkar i samförstånd med andra nationer, respekterar internationell rätt och - detta hänger ofta ihop - respekterar grundläggande mänskliga rättigheter. Det Därför stöder jag helhjärtat de europeiska och amerikanska ledarnas försök att förmå Ryssland att engagera sig i mer konstruktiva förbindelser. Vår konflikt har inte skapat några bittra känslor mellan våra två folk: jag vill säga till det ryska folket att de alltid kommer att vara välkomna i Georgien som partner, turister, studenter, affärsfolk, journalister eller bara som vänner - men inte som ockupationsstyrkor.
(Ihållande applåder)
Mina damer och herrar, jag vill avsluta mitt tal med ett citat från presidenten för den första Republiken Georgien, Noe Zhordania. Som ni kanske vet blev Georgien år 1918 den första europeiska socialdemokratiska republik som någonsin utropats, och vi är mycket stolta över det. Vi har starka rättigheter för kvinnor och starka sociala rättigheter inskrivna i konstitutionen. Några dagar innan Röda armén invaderade Georgien förklarade Zhordania vårt europeiska val: ”Vad hämtar vi från de europeiska nationernas olika kulturer? Över 2 000 år av nationalkultur, ett demokratiskt system och naturrikedom.”
Ryssland erbjöd oss chansen att gå tillbaka till det militära livet. Vi talade om för Ryssland att vi tänker bege oss till Europa, och att vi gärna vill att Ryssland ska göra oss sällskap dit. I dag vänder sig ännu en georgisk president till er med samma budskap om kärlek till de europeiska idéerna och värderingarna. Det är ovanligt att en nation får samma chans två gånger i historien. Jag kom hit i dag för att säga till er att vi tänker ta den här chansen och göra allt vi kan för att uppfylla vårt europeiska öde.
Talmannen
President Saakasjvili! Ditt budskap i dag betyder mycket för oss alla, men det är också viktigt för det kommande Osse-toppmötet i Astana i Kazakstan som ska hållas om en vecka, den 1-2 december. För det första är det naturligtvis av yttersta vikt för hela din region, för Kaukasien, både de södra och norra delarna. Vi har alltid vetat att ni är modiga människor - nu kan vi också säga att ni är förståndiga människor. Mod och förstånd bör alltid gå hand i hand.
