A koppenhágai klímaváltozási csúcs eredményei (vita)
Elnök
A következő napirendi pont a koppenhágai klímaváltozási csúcs eredményeiről szóló tanácsi és bizottsági nyilatkozatokról folytatott vita.
Elena Espinosa Mangana
a Tanács soros elnöke. - (ES) Elnök úr, tisztelt képviselőtársak! Azért állok itt ma a Parlamentben, hogy megosszam önökkel a koppenhágai csúcs eredményeivel és azokkal a kihívásokkal kapcsolatos nézeteimet, amelyek a csúcs után mind az Európai Unió, mind pedig a 2010 első felében Spanyolország által betöltött soros elnökség számára felmerültek.
Az Európai Unió környezetvédelmi miniszterei az elmúlt hétvégén hosszan tárgyaltak ezekről a kérdésekről. Szeretném hangsúlyozni, hogy általánosságban valamennyien folytatni kívánjuk a megkezdett munkát, elsősorban a következő három területen: a csúcs eredményeinek felhasználása annak érdekében, hogy a lehető leginkább működőképessé tegyük azokat; az eredmények egyes elemeinek megerősítése az Egyesült Nemzetek Szervezetén belül; valamint az összes kibocsátás csökkentésére vonatkozó célkitűzés megvalósítását célzó erőfeszítések.
Közös célokkal és stratégiákkal rendelkezünk. Ennek megfelelően legelső feladataink a következők lesznek: vállalásaink hivatalos bejelentési folyamatának véglegesítése; a más ipari és feltörekvő nemzetekével összehasonlítható cselekvési keretrendszer megerősítése; illetve valamennyi rendelkezésünkre álló eszköz felhasználása mind az Európai Unión belül, mind pedig a harmadik országokkal kialakított kapcsolatainkban.
A decemberi csúcs - rendkívül összetett konferencia, amelyet az eljárással kapcsolatos fárasztó egyeztetések jellemeztek - az ún. Koppenhágai Egyezséggel zárult. Számos állam- és kormányfő, valamint regionális csoportvezető személyesen részt vett az elfogadott dokumentum elkészítésében, amely a világ összes kibocsátásának több mint 80%-át termelő országok akaratát tükrözi. A résztvevők között található valamennyi iparosodott ország, a legnagyobb feltörekvő gazdaságok és a különösképpen veszélyeztetett országok közül is jó néhányan. Ennek köszönhetően remélhetőleg hatékonyabban léphetünk fel a hivatalos folyamatot akadályozó számos kétellyel szemben is, amely folyamatnak pedig jogilag kötelező érvényű megoldásokhoz kellene vezetnie az ENSZ keretein belül és lehetőség szerint már Mexikóban.
Az Egyezség tartalmát illetően úgy vélem, fontos hangsúlyozni, hogy a hőmérsékletemelkedés két fokban történő korlátozása tekintetében egyértelmű támogatást élvezünk. Ez kétségtelenül az egyik legfontosabb elem, amely a lehető legjobb eredményekkel kecsegtet: valamennyi iparosodott ország elkötelezettsége az iránt, hogy az összes gazdasági ágazatban alkalmazható csökkentési célokat állapítsanak meg.
A feltörekvő nemzetek konkrét, ellenőrizhető intézkedéseket valósítanak majd meg, amelyek lehetővé teszik számukra, hogy jelentősen visszafogják kibocsátásaik növekedését; ezek a következők: szolidaritásalapú finanszírozás, amelynek célja az éghajlatváltozás elleni küzdelem keretében végzett rövid és középtávú fellépés támogatása; az új kormányzási modellek előmozdítását célzó elemek; valamint a technológiai fejlődést és az erdőpusztulás által okozott kibocsátások csökkentését elősegítő mechanizmusok.
A koppenhágai csúcs rámutatott, hogy új nemzetközi környezetben mozgunk, olyanban, amelyet javítani kell, ha megoldást szeretnénk találni a globális problémákra. A hatályos döntéshozatali szabályokat úgy kell módosítani, hogy azok megfelelően alkalmazkodjanak az új korszakhoz és az új igényekhez.
Megvannak a cselekvéshez szükséges eszközeink: egy közösségi szinten már elfogadott jogszabály; a kibocsátáscsökkentés, a nemzetközi szolidaritás és a technológiai innováció és együttműködés ösztönzése iránti leghatározottabb elkötelezettség; valamint az Unión belüli megfelelő intézményi felépítés, amelyet okosan, az egyes összetevők egymást kiegészítő jellegének maximális kihasználásával kell alkalmaznunk.
Az éghajlat-változási politikák tárgyalása során a Környezetvédelmi Tanács vezető szerepét a külső fellépés iránti fokozottabb hatékonysággal kell egyesíteni. Továbbá az előttünk álló környezetvédelmi feladatokat össze kell kapcsolnunk a szakértőink által a gazdasággal és az innovációval kapcsolatos politikákat érintően megfogalmazott véleményekkel; ezenfelül szorosabb egységet kell teremtenünk a klímacélok, valamint a fejlődési és jólléti modellek között. Mindezt úgy kell megvalósítanunk, hogy - sem az Európai Unión belül, sem pedig azon kívül - ne tévesszük szem elől a közvélemény és azon jogalkotók szerepe megerősítésének szükségességét, akik vállalják, hogy egy jobb jövő és a közérdekek védelme érdekében erőfeszítéseket tesznek.
Juttassuk érvényre a közös európai tapasztalatokat. Először is ragaszkodnunk kell ahhoz, hogy még január 31. előtt megfelelő válasz szülessen. A kibocsátáscsökkentésre kötelezett országok összefogása révén a Koppenhágai Egyezség lehetővé teszi a jövőbeni erőfeszítések összehasonlítását, amelyet az Európai Unió megkövetelt; az azonban még mindig nem egészen egyértelmű, mennyire határozottak a többi ország vállalásai. Ha bebizonyosodik, hogy elégtelenek, tovább kell fokoznunk a közös csökkentések mértékét.
Meg kell teremtenünk továbbá azokat a feltételeket, amelyek alapján az egyezség elemei késlekedés nélkül alkalmazhatók lesznek. Létfontosságú, hogy az Európai Unió és tagállamai az ígéreteiket megtartó országok élvonalába tartozzanak. Éppen ezért a 2010-2012 közötti időszakra szánt támogatási összegeket a lehető leghamarabb át kell utalnunk.
Olyan pénzügyi keretet szeretnénk kidolgozni, amely a koppenhágai zöld éghajlati alap révén alátámasztja a harmadik országokkal szemben tett szolidaritási vállalásainkat, és ezzel egyidejűleg elősegíti a számviteli szabályok javulását, valamint az erdőirtás okozta kibocsátások csökkentése és a technológiai együttműködés terén megvalósított fellépést. Mindezt a következő elemekkel kell kiegészíteni: a kibocsátások nemzeti és közösségi szintű csökkentésének teljesítését célzó saját politikák; az innováció és az intelligens energiafelhasználás által biztosított lendület; az ágazati politikákra vonatkozó alkalmazkodási intézkedések beépítése; és végül a következetes külső fellépés.
Mindebben szorosan együtt kívánunk működni a Bizottsággal és a Parlamenttel egy olyan világrégió létrehozása érdekében, amely az éghajlatváltozás elleni küzdelem élvonalában áll, amely a legalacsonyabb szén-dioxid-kibocsátásokkal büszkélkedhet, amely a leginkább felkészült arra, hogy szembenézzen az éghajlatváltozás jelentette kihívásokkal és amely mindebből a leghatékonyabban képes az innovációt és a versenyképességet növelő meghatározó erőt teremteni.
Éghajlat-változási politikánk az európai modell egyik meghatározó központi jellemzője. Úttörő munkát végeztünk, amikor ezt az elvet beépítettük a - nem csupán gazdasági, de egyben társadalmi és környezetvédelmi szempontból is - igazságosabb és fenntarthatóbb fejlődésre irányuló javaslatainkba, annak tudatában, hogy mindezzel a nemzetközi biztonságot erősítjük. Ez tette lehetővé, hogy a legnagyobb szereplők, például Kína és az Egyesült Államok közös tárgyalóasztalhoz üljenek és meghatározzák, illetve megosszák egymással az együttműködés lényegi összetevőit.
Az Európai Uniónak, amely rendületlenül kiáll az ENSZ-nek a globális kérdések megoldásában játszott szerepe mellett, egyéb területeken is van még tennivalója, kétoldalú és többoldalú, hivatalos és nem hivatalos formában egyaránt, elősegítve, hogy minden érintett megfelelően azonosítsa a lehetőséget, meghallgatva partnereinket és erőfeszítéseket téve annak érdekében, hogy megerősítsük az éghajlatváltozás elleni küzdelemmel összehangolt ágazati válaszlépéseket.
Maradéktalanul ki kell használnunk a Lisszaboni Szerződés elfogadásából és az új intézmények hatályba lépéséből fakadó előnyöket, és az éghajlatváltozás elleni küzdelemre vonatkozó legfőbb üzeneteket szisztematikusan be kell építenünk a harmadik országokkal való kapcsolatainkba.
Nem kis feladat áll előttünk. A spanyol kormány tisztában van a kihívás nagyságával, és bizonyítani kívánja elkötelezettségét az iránt, hogy az ambiciózus, kötelező érvényű mexikói megállapodást ösztönző elemeket illetően a lehető legnagyobb előrelépést tegye.
Nem tékozolhatjuk el a Koppenhágában megteremtett politikai lehetőséget, és nem is szállíthatjuk lejjebb saját elvárásainkat vagy a nemzetközi közösség elvárásait. Most a szavahihetőségünk forog kockán. Állnunk kell a sarat. Az Európai Parlamentet megillető új, bővített jogkörök, amelyek még polgárközelibbé teszik az intézményt, szorosabb, gyümölcsözőbb együttműködést tesznek majd lehetővé.
Felszólalásom befejezéseként ezt illetően valamennyiüknek gratulálok, és emlékeztetnék rá, hogy az előttünk álló döntő hathónapos időszak során minden eddiginél nagyobb szükség lesz az önök kemény munkájára és támogatására.
Olli Rehn
a Bizottság tagja. - Elnök úr! Hadd mondjak köszönetet önnek a Bizottság nevében, amiért megvitathatjuk a koppenhágai klímaváltozási konferencia eredményeit és a Koppenhágai Egyezséget követő folyamatot. Kollégám, Stavros Dimas úr arra kért, tolmácsoljam bocsánatkérését, amiért betegség miatt nem lehet ma itt személyesen, ami különösképpen sajnálatos, mivel feltehetően most vett volna részt utoljára a plenáris ülésen. Vállaltam, hogy e rendkívül fontos vitán helyettesítem őt.
Elismerésemet szeretném kifejezni az Európai Parlamentnek a konferenciát megelőzően, valamint annak során játszott aktív és támogató közreműködéséért. A küldöttségükkel kialakított kapcsolat a konferencia egész ideje alatt hasznosnak bizonyult. Különösképpen fontos szerepet játszottak abban, hogy hatékonyabban tudtuk megszólítani a más országokból és régiókból érkező főbb érintetteket.
Úgy vélem, egyetértünk abban, hogy a koppenhágai eredmények jelentősen elmaradnak az ambiciózus és jogilag kötelező érvényű megállapodásra vonatkozó célkitűzéstől, amelyre az éghajlatváltozás 2 °C-ra történő korlátozásához szükség lenne. Ez súlyos csalódás valamennyiünk számára, akik hosszú éveken át harcoltunk az éghajlatváltozás visszafordítását célzó konkrét politikai döntésekért.
A kudarcnak számos oka volt, amelyekre hamarosan visszatérek. Mégis azt kell megállapítanunk, hogy az Egyezség jobb, mint a teljes eredménytelenség, amely a legrosszabb forgatókönyv lett volna.
Egy részről - hogy valami pozitívat is mondjak - a Koppenhágai Egyezség legalábbis elismeri, hogy az éghajlatváltozást 2 °C-ban kell korlátozni. Ezenfelül arra kéri a fejlett országokat, hogy 2010. január 31-ig állapítsák meg a gazdaság egészére vonatkozó kibocsátási célokat, a fejlődő országokat pedig arra szólítja fel, hogy ugyanezen határidőig nevezzék meg az enyhítési intézkedéseket. Továbbá megteremti a rendkívül tekintélyes pénzügyi csomag alapjait, amely az elkövetkező 3 éves időszakra évi 30 milliárd dollárt irányoz elő, és elismeri, hogy 2020-ig évente 100 milliárd dollárra van szükség.
Más részről az Egyezség komoly hiányosságokkal küzd. Nem tesz említést a közép- vagy hosszú távú enyhítési célokról. Az eddig bejelentett csökkentésre irányuló vállalások nem elegendők a 2 °C-os célkitűzés megvalósításához. Véleményem szerint sajnos kevés okunk van az optimizmusra, amely szerint január 31-én komolyabb ajánlatokra számíthatunk - éppen ellenkezőleg. Végül, de semmi esetre sem utolsó sorban, az Egyezség jogilag nem kötelező érvényű, és ami talán ennél is aggasztóbb, nem rendelkezik egy jogilag kötelező erejű megállapodás ez évi megkötéséről, amely az egyik legfontosabb célunk volt.
Előre tekintve a következő lépés az lesz, hogy biztosítsuk: az Egyezség működésbe lép és utat nyit egy új klímaszerződés előtt, amelyről sürgősen, még az idei év során meg kell állapodni. Legelőször is elengedhetetlen lesz annak biztosítása, hogy valamennyi központi szereplő támogassa az Egyezséget, és január 31-ig bejelentse saját célértékeit. Emellett megfelelő pénzügyi támogatásról kell gondoskodni. E tekintetben meg kell vizsgálni a koppenhágai zöld éghajlati alap létrehozásának lehetőségeit. Meg kell erősítenünk a szövetséget azokkal az országokkal és régiókkal, amelyek osztják a nemzetközi éghajlati tárgyalások sikeres lezárására vonatkozó elképzelésünket.
Befejezésképpen, hatalmas kihívások előtt állunk; meg kell teremtenünk az európai szintű egységet, stratégiai együttműködést kell kialakítanunk a legfőbb külső partnerekkel és meg kell őriznünk a többoldalú éghajlati fellépés iránti határozott elkötelezettségünket, ugyanakkor a COP 15 találkozó számos tanulsággal is szolgál. Ezek közül az egyik legfontosabb kétségtelenül az, hogy meg kell tanulnunk egységesen fellépni. Koppenhágában Kína, India, az Egyesült Államok és más nagyhatalmak is valamennyien képesek voltak erre, míg Európa számos különböző álláspontot képviselt. Ugyanez vonatkozik a globális kormányzásra és a nemzetközi biztonságra. Mára ténylegesen válaszúthoz érkeztünk. Vagy határozottan és egységesen lépünk fel Európa ökológiai, gazdasági és politikai megújulása érdekében, vagy azt kockáztatjuk, hogy gazdaságunk megreked, és politikailag jelentéktelenné válunk.
Tekintsünk úgy Koppenhágára, mint a fenti forgatókönyvre utaló erőteljes figyelmeztetésre. Ennél jobban kell teljesítenünk, és képesek is vagyunk rá. Csak egységben lehetünk sikeresek, és e cél elérése érdekében örömmel tekintek az önökkel folytatott közös munka elébe.
Corien Wortmann-Kool
a PPE képviselőcsoport nevében. - (NL) Elnök úr! Először is arra kérem, adja át üdvözletünket Dimas biztos úrnak, és tolmácsolja az Európai Néppárt (Kereszténydemokraták) képviselőcsoport köszönetét az elmúlt években tett erőfeszítéseiért. Természetesen mi is csalódottak vagyunk az éghajlat-változási csúcs eredményei miatt, nem szabad azonban elfelejtenünk, hogy egyes elemek, például az éghajlati célú támogatások, az erdőpusztítás és a kétfokos cél tekintetében történelmi jelentőségű lépéseket tettünk; jóllehet mindez még nem tökéletes, ahogyan arra ön is rámutatott. Természetesen jobban örültünk volna ennél ambiciózusabb eredményeknek - csak meg kell nézni az állásfoglalásunkat -, mégis ezek azok a kezdeti lépések, amelyek alapján tovább kell építkeznünk.
Nélkülözhetetlen, hogy mélyreható elemzést készítsünk a csúcstalálkozón való európai részvételről, Európa ugyanis egy sorsdöntő pillanatban nem volt jelen. Lehet, hogy tartalmi és technikai szempontból a találkozót megfelelően előkészítettük, politikai szempontból azonban katasztrofálisnak bizonyult. Európa egész egyszerűen gyenge politikai teljesítményt nyújtott. Igaza van abban, hogy Európának egységesen kell fellépnie, ezt azonban könnyebb mondani, mint megvalósítani. Most valóban élnünk kell a Lisszaboni Szerződés által biztosított lehetőségekkel is. Reményeink szerint hamarosan két új hölgy - Hedegaard és Ashton asszony - csatlakozik a vezetőkhöz. Be kell vonniuk a világ többi részét is, és határozott klímapolitikával utat kell nyitniuk Mexikó előtt. Elnök úr, a PPE képviselőcsoport adottnak véli, hogy ragaszkodnunk kell a novemberi állásfoglalásban előirányzott 30%-os célkitűzéshez, és ezt a célt nem csupán európai, de világméretű elkötelezettséggel kell alátámasztani. Mivel stratégiánk elutasításra talált, felül kell vizsgálni azt; számos fontos szereplő nem támogatta a globális célkitűzést. Újra kell tehát gondolni a stratégiát, ugyanakkor ki kell tartanunk céljaink mellett.
Marita Ulvskog
az S&D képviselőcsoport nevében. - (SV) A koppenhágai csúcs kudarc volt. Tovább nőtt a világ gazdag és szegény országai közötti szakadék, és sem a svéd elnökség, sem pedig a dán miniszterelnök nem volt képes ezt megakadályozni vagy elkerülni. Ahogyan egy képviselőtársam az imént megfogalmazta, Európa nem volt jelen. A kiábrándító eredményt követően fontos, hogy visszanyerjük a kezdeményező erőt. Erre természetesen csak akkor van lehetőség, ha elismerjük, hogy a koppenhágai konferencia kudarc volt - ahogyan Hedegaard asszony, az éghajlat-politikáért felelős biztosjelölt is tette. Ha nem így teszünk, azzal csupán tovább növeljük a megismételt hibák kockázatát.
Hogyan teremti meg a spanyol elnökség és a Bizottság a mexikói kötelező érvényű klímamegállapodás lehetőségét? Biztosítani fogják-e többek között a fejlődő országoknak szánt új éghajlati kezdeményezésekhez szükséges finanszírozást, hogy az ne csupán a szegénység elleni küzdelemre előirányzott támogatások átcsoportosításában merüljön ki? Javasolni fogják-e, hogy saját kibocsátáscsökkentési célkitűzéseinket 20-ról 30%-ra emeljük? Ez jelentené a kezdeményező erő visszanyerését. Megszüntetik-e a fejlődő országok bizalmatlanságát azáltal, hogy a kiotói megállapodás által képviselt értékeket nevezik meg mint a globális éghajlati megállapodást célzó további munka alapját?
Corinne Lepage
az ALDE képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök úr, miniszter asszony, biztos úr, hölgyeim és uraim! Továbbra is változatlanok azok a körülmények, amelyek 192 állam- és kormányfőt bírtak rá arra, hogy ellátogasson Koppenhágába, és a konferencia kudarca semmiképpen sem adhat okot arra, hogy céljainkat alább adjuk.
Ugyanakkor kétségtelenül módosítanunk kell a stratégiánkat - új stratégiára van szükség. Ennek határozottnak, dinamikusnak és innovatívnak kell lennie.
Először is határozottnak, mivel döntő fontosságú, hogy ne csupán megőrizzük, hanem növeljük is célkitűzéseinket, egészen az üvegházhatású gázok kibocsátásának 30%-os csökkentéséig. Fel kell gyorsítanunk az energiahatékonyságon, a tiszta és hatékony folyamatokon, a megújuló energiaforrásokon és az információs, illetve a környezetvédelmi technológiák közötti új szintézisen alapuló zöld gazdaságra történő átállást, mivel a Koppenhágában kezdődött harc egyben az ipar és a XXI. század ipari vezetőinek a harca is.
Dinamikus stratégiára van szükség, amely semmilyen módon nem vonja kétségbe az ENSZ-folyamat jogszerűségét. Az Egyesült Államok és Kína tekintetében kezdeményezésekre van szükség annak érdekében, hogy megteremthessük a mexikói megállapodás lehetséges alapját. Nem hagyhatjuk, hogy a működés közben látott G2 szövetség valósággá váljon, hanem a folyamat meghatározó szereplőivé kell előlépnünk; ez csak úgy lesz lehetséges, ha egységes álláspontot képviselünk.
Innovatívvá kell válnunk: innovatívvá a szénpiacokon a finanszírozási módszerekkel kapcsolatos felső árkorlát előírása révén. Személyes véleményem, anélkül, hogy képviselőcsoportomat idézném, az, hogy a határainkon kivetett szénadó kérdését meg kell oldanunk. Ezt követően a támogatások növelése révén helyre kell állítanunk az Afrikával kapcsolatos bizalmat, de nem úgy, hogy a hivatalos segélyeket használjuk fel újra, és egyszerűen "széntámogatásnak” nevezzük el őket.
Mindent egybevetve jelentős erőfeszítést kell tennünk abbéli elszántságunk megőrzése érdekében, hogy továbbra is világvezető szerepet töltsünk be az éghajlatváltozás terén.
Satu Hassi
a Verts/ALE képviselőcsoport nevében. - (FI) Elnök úr! A koppenhágai csúcs eredménye a már említett okok miatt csalódás. Az ENSZ dokumentuma most először hivatkozik a kétfokos hőmérséklet-emelkedési korlátra, az egyes országok által Koppenhágában említett kibocsátási korlátok azonban több mint háromfokos globális felmelegedéshez vezetnének. Legutoljára, amikor a hőmérséklet három fokkal meghaladta a jelenlegi értéket, a tengerszint 10 méterrel volt magasabb.
Őszintén be kell vallanunk, hogy az EU nem a sokat hangoztatott vezető szerepben lépett fel. E vezetés legfontosabb módja az lett volna, és továbbra is az, ha szigorúbb, legalább 30%-os kibocsátáscsökkentési célokra törekszünk. Ha figyelembe szeretnénk venni a klímaszakértők üzenetét, ami melegen ajánlott, tényleges célként 40%-os csökkentést kellene megneveznünk. Ha most megállunk a 20%-os kibocsátáscsökkentésnél, az azt jelenti, hogy az EU egyáltalán nem gondolta komolyan a több mint tíz éve hangoztatott kétfokos felmelegedési korlátot.
A számos kormány, többek között a holland kormány megbízásából készült jelentések értelmében a 20%-os kibocsátáscsökkentés messze elmarad a világ legambiciózusabb célkitűzéseitől. A rendelkezésre álló adatok fényében a 30%-os csökkentési cél alacsonyabb költségekkel jár majd annál, mint amennyibe a két évvel ezelőtti becslések szerint a 20%-os csökkentés került volna.
Voltak természetesen olyan országok is Koppenhágában, amelyek megpróbálták megtorpedózni a tárgyalásokat. Ha az EU vállalta volna a vezető szerepet, megnehezítette volna ezt számukra. Ez alkalommal az EU megkönnyítette ezt a Kiotói Jegyzőkönyv szerinti második kötelezettségvállalási időszak befagyasztásával, amely rendkívül fontos a fejlődő országoknak. Építő jellegű lenne kijelenteni, hogy bizonyos feltételek mellett felkészültünk a kiotói második időszakra, és ugyanígy konstruktív lenne, ha úgy támogatnánk a gazdaságilag kevésbé fejlett országok által hozott éghajlati intézkedéseket, hogy nem a fejlesztési együttműködési pénzeket csoportosítjuk át más címszó alá.
E szerény eredménytől most egy megfelelő éghajlati megállapodás irányában kell elmozdulnunk. Ez csak akkor nyerhet nemzetközi legitimitást, ha az Egyesült Államok részvételével születik meg. Ezenfelül meg kell újítani az éghajlati diplomácia formáját is. Nem elegendő, hogy szakértőink jól eligazodnak a technikai útvesztőkben. Türelmes diplomáciai erőfeszítésekre van szükség a buktatók kiküszöbölése és annak érdekében, hogy életképesebbé tegyük az ENSZ tárgyalási folyamatot, és így az, többek között, szavazásra vonatkozó szabályokat fogadhasson el.
Martin Callanan
az ECR képviselőcsoport nevében. - Elnök úr! Bízom abban, hogy idővel kiderül, tévedek, de egyre valószínűtlenebbnek tűnik számomra, hogy a Koppenhágában indult és lezajlott megbeszélések ténylegesen olyan jogilag kötelező érvényű szerződéshez vezetnek majd, amely a világ valamennyi fő kibocsátóját jelentős mértékű kibocsátáscsökkentésekre kötelezi.
Ilyen körülmények között úgy vélem, butaság lenne, ha mi, akik itt az EU-ban e kérdésekről vitázunk, további kibocsátáscsökkentésről állapodnánk meg. Szóba került a 30%-os érték. Hassi asszony az imént 40%-ot említett.
Világszintű megállapodás hiányában úgy gondolom, őrültség lenne további csökkentést kérni, mivel azt kockáztatnánk, hogy fogyasztóinkat a fejlett világon belül a legmagasabb energiaszámlákkal terheljük, és ezáltal világviszonylatban rendkívüli mértékben aláásnánk az európai nehézipar és a nagy energiafogyasztók versenyképességét.
Már eddig is láthattuk, hogy számos ágazat elvándorolt az EU-ból, és ezáltal - nyilvánvalóan - csupán áthelyezték a kibocsátásokat az EU-ból Kínába, Indiába vagy más országokba. Ez őrült gazdaságpolitika, mivel a környezetvédelem számára semmiféle tiszta haszonnal nem jár. Néhány szempontból valójában káros következményekkel járhat a környezet számára, mivel ezeket az árucikkeket végül egyszerűen visszaexportálják az EU-ba.
Átfogó, világszintű megállapodásra van szükség. Ezzel teljes mértékben egyetértek. Bízom abban, hogy teszünk is majd azért, hogy ez megvalósuljon, ennek hiányában azonban óvatosnak kell lennünk a további egyoldalú európai csökkentésekkel.
Bairbre de Brún
a GUE/NGL képviselőcsoport nevében. - (GA) Elnök úr! Sürgősen szükség van egy ambiciózus, jogilag kötelező érvényű megállapodásra.
A legújabb tudományos eredmények szerint az EU-nak 2020-ig 40, 2050-ig pedig 80-95%-os kibocsátáscsökkentést kell vállalnia, és ezt nem tehetjük függővé mások cselekedeteitől.
Mindenkinek tudnia kell, milyen konkrét kibocsátáscsökkentésre lehet számítani, és tudnunk kell, hogy a fejlődő országok megkapják majd a szükséges támogatást ahhoz, hogy felvehessék a harcot az éghajlatváltozás és annak következményei ellen.
Egyértelműségre van szükség. Egyértelműségre a tekintetben, pontosan ki biztosítja majd ezt a támogatást, mekkora összeggel járulnak hozzá az egyes fejlett országok, és mikor folyósítják ezeket. Még egyszer nem tehetünk tanúságot a politikai akarat olyan mértékű hiányáról, mint Koppenhágában.
Mindemellett sok sikert kívánok Dimas biztos úrnak.
Anna Rosbach
az EFD képviselőcsoport nevében. - (DA) Elnök úr! A COP 15 találkozóval kapcsolatban sokat hallottunk az ún. éghajlati menekültekről. Az emberek mindig is menekültek a természeti katasztrófák, a terméshiány, a szárazság, az áradások és az éhínség elől. Tény, hogy az éghajlatváltozás és annak az emberekre, valamint a környezetre gyakorolt hatásai olyan problémák, amelyekkel ha tetszik, ha nem, foglalkoznunk kell. Fel kell azonban tennem a kérdést, hogy jelenleg a helyes irányban haladunk-e. Egyetértek azzal, hogy mindennapi életünk során tudatosabban kell felhasználnunk az erőforrásokat és új technológiák után kell kutatnunk. Ugyanakkor nem szabad elfelejtenünk, hogy már most is rendelkezünk olyan eszközökkel, amelyek segítségével kezelni tudjuk az esetleges hirtelen felmerülő nehézségeket. A COP 15 találkozóval kapcsolatban például szó esett a Csendes-óceán egyik szigetcsoportjáról, a Cook-szigetekről. A szigetek számára az a probléma, hogy a növekvő tengerszint veszélyezteti őket. Gáttal biztosítani lehetne a védelmüket, és a gát lényegében egy teljesen kivitelezhető beruházás - csak nem egy szegény szigetcsoport számára. Míg mi, itt a nyugaton az energiáról, az elektromos gépjárművekről, a napenergiáról, a bioüzemanyagokról és az európai külkerületekben a hulladékszelektálás új módjairól beszélünk, addig sok sziget fokozatosan eltűnik. Feltenném tehát a kérdést, vajon a nyugati világnak milliárdokat kell-e költenie az éghajlati technológiába való beruházásokra - amelyeknek eredménye igencsak megkérdőjelezhető -, miközben már ismert, alacsony költségű módszerekkel több millió emberen lehetne segíteni. Itt az ideje, hogy a statisztikák, a bizonyítékok és a kutatás felett folytatott viták helyett valódi cselekvés révén, világszinten ellensúlyozzuk az éghajlatváltozás hatását.
Nick Griffin
Elnök úr! Koppenhága után teljesen át kell értékelnünk a globális felmelegedés kérdését. A sors iróniája, hogy Koppenhágában nem csupán a "Climategate II” botránnyal, de egyben az elmúlt évtizedek legkeményebb telével is szembe kellett néznünk. Azóta lelepleződött a potsdami tengerszint-emelkedéssel kapcsolatos pánikkeltés is; a Goddard Intézetről bebizonyosodott, hogy meghamisították a hőmérsékleti adatokat; a Himalája eltűnő gleccsereiről kiderült, hogy csupán a fantázia szüleményei; Pachauri úrról pedig az, hogy az éghajlatváltozáson nyerészkedett. A világ hőmérséklete csökken. A globális felmelegedés egy nagy csalás.
Mindez nem marad büntetlenül. A szénadó nyomán megugranak az üzemanyagárak, ami ebben a pillanatban is sok idős polgár életét követeli. A nem létező probléma kutatására elherdált milliárdokat nem költhetjük az olyan valódi csapások elleni küzdelemre, mint az Alzheimer-kór, vagy olyan valós környezetvédelmi katasztrófák megállítására, mint az erdőirtás. A szénkibocsátási egységek kereskedelme milliókat hoz a tőzsdecápák számára, a szegénységben élő családok kárára. A mezőgazdasági területek bioüzemanyagok előállítása érdekében való feláldozása már eddig is megduplázta a világ élelmiszerárait, így milliók éheznek, míg a kapzsi vállalatok még zsírosabb haszonhoz jutnak.
Azok, akik ezt az áltudományos zagyvaságot, tehát az emberi tevékenység által kiváltott éghajlatváltozás elképzelését népszerűsítik - a Shell, a Monsanto, a nemzetközi bankok, a Bilderberg csoport egy világot hirdető tagjai, a szénmilliomosok és ostoba, bábként használt baloldali szövetségeseik - az emberi történelem legnagyobb hazugságát terjesztik. Felelősségre kell vonni őket, ahogyan az ittenihez hasonló helyeken tevékenykedő kollaboránsaikat is, és erre sor fog kerülni.
Peter Liese
Elnök úr, hölgyeim és uraim! Koppenhágában és a konferenciát követően sokat hallottunk az ENSZ szabályzatának módosításairól. Azt javaslom, hogy módosítsuk a Parlament szabályait, hogy a szélsőséges csoportok Griffin úrhoz hasonló tagjai ne szólalhassanak fel a vita elején, csupán annak végén, mert legalábbis az első fordulóban ez a hely illeti meg őket a politikai palettán.
Hölgyeim és uraim! Koppenhága természetesen csalódást okozott. Kétségtelen, hogy számos követelésünk és a polgárok számos elvárása nem teljesült. Egy dolgot szeretnék hozzátenni az eddig elmondottakhoz. Azt szeretnénk, ha a légi és a tengeri közlekedésből származó kibocsátásokra vonatkozóan is születne nemzetközi megállapodás. Koppenhágában ebben az ügyben sajnálatos módon semmilyen előrelépés nem történt. Az éghajlati megállapodás még csak említést sem tett róla. Ez kiábrándító eredmény, különösen azért, mert tisztában vagyunk azzal, hogy minden elvesztegetett évvel még tovább kell majd fokoznunk erőfeszítéseinket. Minél később kezdünk nekik, annál bátrabb és erőteljesebb vállalásokra lesz szükség, ami természetesen minden eltelt évvel egy kicsivel nehezebbé válik. Olyan ez, mint egy súlyos betegség, minél korábban indul a kezelés, annál enyhébb beavatkozásra van szükség. Ezért csalódást hát Koppenhága.
Mindazonáltal nem szabad negatív, egyoldalú nézőpontból szemlélnünk azt. Ma reggel megkérdezték tőlem, vajon az éghajlatváltozás kérdése politikai szempontból halott ügynek tekinthető-e. A válasz nem. Tovább kell folytatódnia, és a polgárok is ezt várják tőlünk. A pozitív koppenhágai eseményekre kell összpontosítanunk. Két kis példát említenék, nevezetesen két fejlődő ország, a Maldív-szigetek és Costa Rica által megvalósított intézkedéseket, amelyeknek célja az, hogy a két érintett állam az elkövetkező tíz évben éghajlatsemlegessé váljon. Az egész világ - Európa és a világ többi része is - példát vehet róluk. Kis országokról van szó, ha azonban a nagy államokat, például Brazíliát vesszük szemügyre, ott is figyelemre méltó történések tapasztalhatók.
Éppen ezért elemeznünk kell az elkövetett hibákat, és nem lehetünk annyira arrogánsak, hogy a korábbi politikát folytatjuk. Ugyanakkor hamut sem kell hinteni a fejünkre; ehelyett csatlakoznunk kell a világ azon szereplőihez, akik haladást szeretnének elérni az éghajlat védelmét illetően. A két játékos felet mostantól nem az iparosodott országok és a fejlődő országok képviselik, hanem a kérdés lényegét megértő országok állnak majd szemben a világ többi részével, amelynek mérete, bízzunk benne, csökkenni fog.
Jo Leinen
Elnök úr, Espinosa asszony! Az elmúlt héten részt vettem a Környezetvédelmi Tanács Sevillában tartott informális találkozóján. Ez volt a spanyol elnökség idején elsőként összeült tanács. Ön, mint tudjuk, egy sajnálatos családi esemény miatt nem tudott ott lenni, Teresa Ribera államtitkár azonban nagyszerű munkát végzett az ön helyetteseként. A rendkívül jól szervezett ülés során nyilvánvaló volt, hogy a spanyol elnökség mennyire elkötelezett e kérdés iránt.
Mindez szép és jó, a tanácsi ülés eredménye azonban nem volt igazán kielégítő. A Miniszterek Tanácsa megosztott volt, és a határozott irányultság teljes hiánya volt megfigyelhető. Semmiféle egyetértés nincs a tagállamok között azt illetően, mit is kellene tenni. Ez nem jó jel. Az ön feladata és felelőssége, hogy közös nevezőre leljen a 27 tagállam között.
Koppenhágát követően az Európai Uniónak véleményem szerint három feladata van. Először is vissza kell nyernünk vezető szerepünket a globális éghajlatvédelem terén. Másodszor hitelesen kell cselekednünk az általunk tett vállalások tekintetében, és harmadszor pedig Mexikót megelőzően sürgősen új partnerekre kell szert tennünk.
A vezető szerep visszanyerését illetően egyetértek mindazokkal, akik úgy fogalmaztak, hogy ki kell tartanunk a CO2-kibocsátás 30%-os csökkentésére vonatkozó ígéretünk mellett. Szeretném továbbá, ha január 31-én az ENSZ bonni Titkársága felé ezt a 30%-os célt, nem pedig a 20%-os célkitűzést erősítenénk meg. Ha saját tetteinket mások hasonló erőfeszítéseitől tesszük függővé, a folyamat a végtelenségig eltart majd, és Mexikó is kudarccal fog zárulni.
A hiteles fellépés tekintetében a 7,2 milliárd eurót még Mexikó előtt ténylegesen elő kell teremteni. Az afrikai országoknak látniuk kell, hogy az első intézkedések máris folyamatban vannak.
Végezetül, a partnerek megnyerését illetően bízom abban, hogy létre tudjuk hozni az éghajlatvédelmi diplomáciát, és hogy különösképpen az Afrikai Unió segítségével megfelelő partnereket találunk majd a mexikói globális megállapodás eléréséhez, Latin-Amerikát és Ázsiát is beleértve.
Chris Davies
Elnök úr, együttműködő képviselőtársak! Koppenhágából tovább kell lépnünk. Az igazság az, hogy nem tudjuk, merre induljunk. A sötétben botorkálunk. Úgy gondolom, egyszerűen csak minden lehetőséget ki kell próbálnunk, és reménykednünk kell, hogy egyik-másik eredményt hoz majd.
Abban azonban biztos vagyok, hogy meg fogjuk próbálni megőrizni céljainkat és vezető szerepünket, és most két héten belül kulcsfontosságú döntés születik majd, ezért szeretném tudni, mit tesz az elnökség annak érdekében, hogy sikerrel járjon.
A kibocsátások 40%-a az erőművekben elégetett szerves fűtőanyagokból származik. Ezért ismerjük el, hogy a szén-dioxid-leválasztási és -tárolási technológia milyen nagy jelentőséggel bír. Ezért döntött úgy a Tanács három évvel ezelőtt, hogy 2015-ig kísérletet kell tennünk 12 demonstrációs projekt létrehozására. Egy évvel ezelőtt megállapodtunk e projektek támogatásának módjáról: ennek értelmében a kibocsátáskereskedelmi rendszerből származó, 300 millió euró értékű kibocsátási egység használható fel. Három hónapig tartott, amíg a javaslat kijutott a Parlamentből és a Tanács jóváhagyta a megvalósítás megkezdését, egy évvel később azonban még mindig nem sikerült megegyezésre jutnunk a projektek kiválasztásának, illetve a pénz felhasználásának módjáról. A Bizottság végül elkészítette a határozattervezetet. Ez csupán 8 szén-dioxid-leválasztási és -tárolási projektre tesz javaslatot, és az ajánlott menetrend alapján nincs lehetőség arra, hogy 2015-ig valamennyi megépüljön. Rehn biztos úr így most meleg helyzetben van; bízom benne, hogy a vita végéig valaki eljuttat hozzá egy feljegyzést, amelynek alapján meg tudja magyarázni a dokumentum szerény ambícióit.
Egy azonban biztos: bármilyen tökéletlen is mindez, tovább kell mennünk. A Tanács éghajlatváltozással foglalkozó bizottsága február 2-án megvitatja a kérdést, és néhány tagállam részéről ellenállás tapasztalható; az ellen tiltakoznak, hogy a projektek kiválasztását, illetve a támogatás felhasználását és elosztását illetően a Bizottság mondja ki az utolsó szót.
Koppenhágát követően ez az ülés kínál először lehetőséget az Európai Uniónak, hogy megmutassa, vajon előrelép-e, és gyakorlati intézkedéseket tesz, vagy visszafelé halad. Létfontosságú próba ez mind a Bizottság, mind pedig az elnökség számára.
A következő kérdést intézném tehát a miniszter asszonyhoz: gondoskodik-e az elnökség arról, hogy az ülésen megállapodás szülessen, vagy kihagyják ezt a lehetőséget?
Bas Eickhout
Elnök úr! Fogalmazzunk világosan: Koppenhága kudarcnak bizonyult. A csúcsnak valójában három igazi vesztese volt: az ENSZ, az Európai Unió és az éghajlat. Éppen ezért rendkívüli jelentőséggel bír, hogy 2010 során, a mexikói találkozó felé haladva e három vesztest győztessé avassuk. Ehhez három dolognak kell megtörténnie. Először is az EU-nak valóban egységes álláspontot kell kialakítania, ahogyan azt Rehn biztos úr már említette, ugyanakkor - és örömmel venném, ha erre konkrét választ kapnék - ki fogja ezt megtenni? Ki szólal majd fel Európa nevében Mexikóban?
Másodszor az ENSZ-et illetően Európának a tárgyalások során is bizonyítania kell vezető szerepét, ami azt jelenti, hogy a jövőben nem csupán az Egyesült Államok és Kína felé kell nyitnunk, hanem és elsősorban azon országok felé, amelyek osztják az éghajlattal kapcsolatos fellépés iránti igényünket, például az Afrikai Unió, Mexikó, Brazília és Dél-Afrika felé. Bővítenünk kell azon államok körét, amelyekkel megállapodást kívánunk kötni.
A harmadik pedig az éghajlat. Igaz, hogy megállapodtunk a két fokról, ez a szám azonban következményekkel is jár. A tudomány szerint a két fok azt jelenti, hogy a gazdag országoknak 40%-kal kell csökkenteniük CO2-kibocsátásukat. Az EU-nak ezért jelenleg 30%-ra kell ígéretet tennie. Január 31-én ismét lehetőséget kap arra, hogy a 30%-os érték előterjesztésével bizonyítsa vezető szerepét, és arra kérem az EU-t, hogy ezt a célértéket ajánlja fel. Hálás lennék, ha figyelembe vennék ezt a javaslatot, mivel ez az egyetlen módja annak, hogy példát mutassunk, és 2010 az ENSZ, az Európai Unió és az éghajlat éve lehessen.
Derk Jan Eppink
Elnök úr! Támogatom a 2020-ra előirányzott környezetvédelmi terveket, egyes módszerekkel kapcsolatban azonban komoly kétségeim vannak. A koppenhágai konferencia egy rossz módszer jó példája. És mi a tanulság?
A konferencia túlságosan nagyra sikerült ahhoz, hogy eredményes legyen: rockkoncertet rendezhetünk 50 ezer résztvevővel, csúcstalálkozót nem. Másodszor, Kína és India túljárt Európa eszén, és az Egyesült Államok is csatlakozott hozzájuk. Döntő pozíció helyett az EU a zavart szemlélődő szerepébe kényszerült.
Mi a teendő? Úgy gondolom, felül kell vizsgálnunk az alkalmazott formát, és hasznosabb lenne, ha az egy woodstocki méreteket öltő esemény helyett inkább G20 találkozóként valósulna meg. Másodszor fel kell hagynunk az erkölcsi fölényeskedéssel, hogy megmondjuk Kínának és Indiának, mit tegyen. A két országot büntető korlátozások katasztrofális következménnyel járnának. Éppen ellenkezőleg, az EU-nak saját jelenlegi álláspontját kell felülvizsgálnia, amely hosszú távon aláássa az itteni növekedést és foglalkoztatást.
Végül, komoly kutatásra van szükség a rendelkezésre álló adatokra vonatkozóan. A "Climategate” már emlékeztetőül szolgált, és úgy tűnik, az az állítás, amely szerint a Himalája gleccserei olvadóban vannak, spekuláción alapul. Az Éghajlatváltozási Kormányközi Testület (IPCC) egyes tagjai immár egyenesen globális lehűlésre számítanak.
Objektív, elfogulatlan tudományos kutatásra van szükség, nem pedig hátsó szándékok által vezérelt politikai aktivizmusra. Mi igaz, és mi nem: jelenleg egyszerűen nem tudjuk, és úgy vélem, először is tisztáznunk kell a tényeket. Biztos úr, miniszter asszony, bízom benne, hogy e kérdésekben nyitott hozzáállást tanúsítanak majd.
Sabine Wils
Elnök úr! Az ENSZ éghajlati konferenciája az iparosodott nemzetek számító politikai érdekei miatt fulladt kudarcba. Ennek eredményeképpen a fejlődő országok és az alámerüléssel fenyegetett szigeti államok több milliárd polgárának létezése került veszélybe.
Nincs arra vonatkozó megállapodás, hogyan fogjuk hatékonyan megakadályozni a bolygó további felmelegedését. Az EU a nemzeti vállalkozások és a nagyvállalatok profitja nevében vett részt a játékban. Nem fogalmaztuk meg időben azt a célt, hogy az EU tagállamain belül 2020-ig 30%-kal csökkentsük az üvegházhatású gázok kibocsátását.
Ha az éghajlatvédelmi célokat más államok előzetes beleegyezésétől tesszük függővé, az emberiség jövőjét tesszük kockára. A tények egyértelműek: 2007-ben az egy főre jutó CO2-kibocsátás mértéke Kínában 4,6, Németországban 9,7, az Egyesült Államokban pedig 19,1 tonnára rúgott. Sürgősen érvényesülnie kell az emberiség egészére vonatkozó éghajlati igazságosságnak. Jövőre Mexikóvárosban az iparosodott nemzeteknek és a feltörekvő gazdaságokban kötelező érvényű, ambiciózus célokat megfogalmazó megállapodást kell kötniük.
Godfrey Bloom
Elnök úr! Természetesen mondhatja, hogy szkeptikus vagyok, csak mert nem öltözöm úgy, mint egy madárijesztő.
Önökhöz hasonlóan magam is megküzdöttem a koppenhágai hóviharral. Érdekes, nemde, hogy 30 éve az idei tél volt a leghidegebb Londonban? Ugyanez a helyzet Lengyelországban, Koreában és Kínában. Floridában, Arizonában és Texasban 100 éve a legalacsonyabb hőmérsékletet - utóbbi esetében pedig az első havazást - jelentették. Természetesen, ahogy Giles Coren, a londoni Times napilap munkatársa mondta, te jóságos ég, egyszerűen csak nem értjük - természetesen erről szól a globális felmelegedés: hozzá kell szoknunk a fagyos hőmérséklethez.
Láthattuk Al Gore hokiütőjét, amelyet értesüléseim szerint még mindig mutogatnak London állami iskoláiban - Al Gore, olajkufár vipera, csaló! Volt szerencsénk Jones professzorhoz is, a Kelet-Angliai Egyetem munkatársához is - csaló! Most pedig - erről még nem tudhatnak, hiszen a nyilvánosság előtt titokban tartják - az új-zélandi nemzeti éghajlati adatbázis: a benne szereplő adatok mind hamisak.
Mikor ébrednek végre fel? Csalás, csalás, csalás!
(A felszólaló a 149. cikk (8) bekezdése értelmében elfogadja, hogy válaszol a kék kártyával jelzett kérdésre.)
Chris Davies
Elnök úr! A jelek szerint Bloom úr úgy gondolja, hogy az éghajlatváltozás teljes tudománya zagyvaság, csak mert volt egy hideg telünk.
Azon tűnődöm, vajon Bloom úr megfogalmazná-e a Parlament számára az éghajlat és az időjárás közötti különbséget.
Godfrey Bloom
Az éghajlat, Davies úr, az, amelyet valamennyiünknek el kell viselnie.
Zoltán Balczó
(HU) Tisztelt Miniszter asszony! Meglepő hírem van az Ön számára. A koppenhágai klímatalálkozó lezajlott. Ön úgy beszélt célokról, illúziókról, mintha még előtte állnánk. Az eredmény kudarc. Számon kérhető aláírt kötelezettségek nem születtek. Arra pedig, hogy az önkéntesség mit jelent, jó példa Kiotó. Tudjuk mit ért az Egyesült Államok vállalása, de Kanada példája is említésre méltó. Aláírta a Kiotói Egyezményt, aztán 26 %-kal növelte a szén-dioxid-kibocsátást minden következmény nélkül. Koppenhága félreérthetetlen üzenet arról, hogy milyen világban élünk.
A mai világot a gazdasági fundamentalizmus határozza meg. Ha az emberi társadalmi érdek szembekerül a globális gazdaság érdekével, akkor mindig az utóbbi érvényesül. Persze a globális gazdaság mögött egy szűk hatalmi elit húzódik meg. A visszafordíthatatlan klímaváltozás megakadályozásához egy másik klíma megváltoztatására van szükség. A politikai erkölcsi klíma megváltoztatására. Amíg ez nem következik be, amíg az ember van a gazdaságért, és nem fordítva, amíg nem válik elfogadott vezérlőelvvé az ökoszociális piacgazdaság, addig a többi hasonló konferenciák is kudarcra lesznek ítélve.
Richard Seeber
Elnök úr! Ha tanulhatunk valamit Koppenhágából, akkor az a realitásérzék. Még emlékszem arra a vitára, amely Koppenhágát megelőzően itt a Parlamentben zajlott. Mindenki optimizmustól átszellemülve beszélt, de az egészből nem lett semmi. Nemzetközi konferenciára került sor, amely saját szabályai szerint működik, és kizárólag jó szándékkal keveset érhetünk el. A következő, mexikói tárgyalásokat tehát a szükséges realitásérzékkel közelítsük meg.
Ha értékelni szeretném Koppenhágát, őszintén azt kell mondanom, hogy nem volt annyira rossz, hiszen az eredmény alapul szolgálhat a mexikói tárgyalásokhoz, és végre-valahára elértünk valamit. Nekünk, európaiaknak a legnagyobb csalódást az jelenti, hogy mi - az EU - nem voltunk jelen a végső dokumentum szövegezésénél. Ezen mindenképpen el kell gondolkodnunk, mivel állandóan azt hangsúlyozzuk, hogy mi szeretnénk játszani a vezető szerepet az éghajlatváltozás elleni világméretű küzdelemben.
Mi ennek az oka? Először is valószínűleg az, hogy 14%-os CO2-kibocsátásunkkal nem vagyunk a legnagyobb szennyezők között. Az Egyesült Államok és Kína együtt az összes kibocsátás közel feléért felelős. Európában azonban nem képviselünk egységes álláspontot. A legutóbbi Környezetvédelmi Tanács igen világosan szemléltette, milyen különbözőek az itteni vélemények. Sok tagállam például a tisztelt Ház képviselőitől teljesen eltérő módon értékeli a problémát.
További ok azonban minden bizonnyal az, hogy az európaiak nem olyan jók, mint amilyennek mondjuk magunkat. Ha eltekintünk a tiszta fejlesztési mechanizmusoktól, más szóval a közös végrehajtási intézkedésektől és az egyéb intézkedésektől, és csupán saját CO2-kibocsátási intézkedéseinket vizsgáljuk, azt látjuk, hogy a végeredmény nem olyan kedvező, mint azt állítjuk.
Harmadszor pedig azt is ki kell mondani, hogy a világ más országai és régiói eltérően közelítenek a problémához. A mi fő célunk a jogilag kötelező érvényű megállapodás. Kína és az Egyesült Államok azonban más utat választott.
Összegezve, mérlegelnünk kell, vajon nem kellene-e nagyobb rugalmasságot tanúsítanunk a tárgyalások során, mivel fontos ugyan, hogy közösen tegyünk az éghajlatváltozás jelensége ellen, ennek elérésére azonban egészen más módszereket is alkalmazhatnánk.
Dan Jørgensen
Elnök úr! A következőt kérdezném a klímaszkeptikus képviselőktől: ha tízből kilenc orvos azt közölné önökkel, hogy több mint 90 százalék az esélye, hogy súlyos betegségben szenvednek, ám a betegségre van - mellékhatások nélküli - gyógymód, bevennék a gyógyszert? Természetesen igen. Ugyanígy kellett volna reagálnia a világnak is Koppenhágában. Nyilvánvalóan így kellene reagálnia a világnak, amikor a terület vezető kutatóinak több mint 90%-a azt állítja, hogy a globális felmelegedés valóságos, és az emberi tevékenység eredménye. Az EU-nak ezért példát kell mutatnia. Természetesen bírálhatjuk az Egyesült Államokat. Természetesen elmarasztalhatjuk Kínát, amiért Koppenhágában nem rendelkezett a szükséges politikai akarattal. Itt a Parlamentben azonban a saját házunk táján kellene körülnéznünk - és az EU által tanúsított vezető szerep hiányát kellene kritizálnunk. Az EU két dolgot tehetett volna, amelyeket a mexikói konferencia előtt meg is kell tennie. Először is vezető szerepet kell vállalnunk a kibocsátási célok iránti elköteleződés tekintetében. Ez azt jelenti, hogy a 2020-ig ígért csökkentés szintjét 20-ról 30%-ra emeljük. Másodszor meg kell neveznünk azokat az összegeket, amelyeket hajlandók vagyunk rászánni a biztosan bekövetkező éghajlati változásokhoz való hosszú távú alkalmazkodás támogatására. Végül egyértelmű, hogy egységes fellépéssel erőteljesebb hatást tudunk elérni, hiszen így a koppenhágainál racionálisabban és világosabban tudunk majd tárgyalni. Az Európai Konzervatívok és Reformerek képviselője, Callanan úr úgy fogalmazott:
"a jelenlegi helyzetben őrültség lenne növelni a céljainkat”.
Nem, Callanan úr, az lenne őrültség, ha nem növelnénk a céljainkat.
Lena Ek
A koppenhágai csúcs kétségtelenül komoly csalódást okozott, most azonban előre kell tekintenünk. A liberálisok ezt teszik, és bízom benne, hogy ez Európában közösen is megvalósítható. Stratégiára van szükség, egy "poszt-koppenhágai menetrendre”. Ennek eléréséhez fontos eszköz lenne a kibocsátáskereskedelmi rendszerre irányuló erőfeszítések folytatása. Az EU-nak haladéktalanul meg kell indítania a tárgyalásokat az Egyesült Államokkal annak érdekében, hogy a kialakulóban lévő amerikai rendszert beépítsük az európai rendszerbe. A transzatlanti szén-dioxid-kibocsátási piac a globális piac létrehozásának kezdetét jelenthetné.
Rehn úr kiváló bevezetőt mondott. Következtetései igen helytállók. Az EU-nak egységesen kell fellépnie a tárgyalások során. Szem előtt kell azonban tartanunk, hogy a Lisszaboni Szerződés értelmében az Európai Parlamentnek immár beleszólása van a döntéshozatal módjába. A Parlamentet be kell vonni az előkészítő munkába, mivel a végleges megállapodáshoz szükség van a támogatásunkra.
Európán belül ezzel egyidejűleg tovább kell erősítenünk szénpiacunkat, és fel kell hagynunk a kereskedelmi jogok ingyenes kiosztásával. Beruházásokat kell eszközölnünk az új technológiákba és harmadszor, meg kell állapítanunk a szén-dioxid árának alsó határát. Az éghajlati célokat a piaci mechanizmusok és nem a további bürokrácia révén valósíthatjuk meg.
Ha most magunk mögött hagyjuk Koppenhágát, új lendületet veszünk, és minden erőnket a jövőbeni intézkedésekre összpontosítjuk, elsőként az EU 2020 stratégiára kell koncentrálnunk. Ebben szerepelnek az intézkedések, és az energiahatékonyságra, valamint az új technológiába való befektetés módjára vonatkozóan alaposan kidolgozott javaslatokra van szükség. Létre kell hoznunk az éghajlattal kapcsolatos foglalkoztatási stratégiát. Végül, ezt egyértelműen ki szeretném mondani, 30%-kal kell csökkentenünk a szén-dioxid-kibocsátást, ha nem csupán az éghajlatért, de a piacért vívott csatát is meg szeretnénk nyerni.
Yannick Jadot
Elnök úr, Espinosa asszony! Rendkívül meglepődtem azon, milyen elégedettséggel szóltak az EU éghajlatügyi tevékenységéről. Igaz, hogy az elmúlt tíz év során Európa több és jobb munkát végzett, mint a világ legtöbb más országa, az európai vezetés azonban Koppenhágában egyértelműen kudarcot vallott.
Koppenhágában annak is tanúi lehettünk, ahogy Európa egyszerűen az európai állam- és kormányfők személyes kommunikációs stratégiájának összességévé válik, és e tekintetben külön említést szeretnék tenni Sarkozy úrról, Merkel asszonyról és Brown úrról. Ilyen körülmények között világos, hogy az ENSZ-folyamat könnyedén aláásható. Igaz, hogy az ENSZ rendszere bonyolult, és hogy a G20-találkozó, amelynek megállapodásai tartalom nélküliek, ám jó lehetőséget kínál a nagy médiamutatványokhoz, sokkal egyszerűbb.
Ez azt jelenti, hogy az elkövetkező évben Európának még több és még jobb munkát kell végeznie. Jelenlegi célunk a 20%-os csökkentés. Ez azonban valójában azt jelenti, hogy kevesebbet tennénk, mint az elmúlt 10 évben; azt jelenti, hogy visszafogjuk Európai éghajlati erőfeszítéseit. Amikor a tudósok szerint 40%-os célt kellene elérnünk, ez nem csupán az éghajlat, de gazdaságunk és munkahelyeink szempontjából is abszurdum.
Ezért kérem, Espinosa asszony, ne szállítsa le Európa éghajlati ambícióit a legkisebb közös nevező értékére, a Barroso elnök úr által hangoztatott célokra, aki nem ragaszkodik a 20%-hoz, vagy az Olaszország és Lengyelország által hangoztatottakra, amely országok hamarosan még az éghajlatváltozás létezését is tagadni fogják. Olvassa el ismét a Parlament állásfoglalását, és haladéktalanul döntsön a feltételek nélküli 30% mellett.
Konrad Szymański
Elnök úr! El kell fogadnunk azt a tényt, hogy néhány európai ország kivételével senki sem szeretne fizetni a CO2-kibocsátás csökkentéséért vagy korlátozni az energiafelhasználást. Sőt, a helyzet még ennél is rosszabb. Egyes fejlődő országok, idegesítő gyarmatosításellenes retorikájukat hangoztatva, ezen szeretnének meggazdagodni, miközben ők a légköri szén-dioxid legfőbb kibocsátói. Az afrikai országok, Kína és India meg szeretnék tartani mentességüket, hogy kivonhassák magukat a nemzetközi kibocsátás-ellenőrző rendszerből és ezzel egyidejűleg hozzájussanak a tiszta technológiákra szánt eurómilliárdokhoz. Ezt az álláspontot nem tudjuk megindokolni adófizetőinknek. A koppenhágai konferenciát követően meg kell értenünk, hogy Európa nem viselheti egymaga ezeket a költségeket. Először is azért, mert ha egyedül cselekszünk, még inkább lelassítjuk gazdaságunk növekedését, és visszavetjük polgáraink jólétét. Másodszor, ha egyedül cselekszünk, semmin sem fogunk tudni változtatni a kibocsátást illetően, hiszen saját kibocsátásainkat már sikerült visszafognunk.
Elie Hoarau
Elnök úr, miniszter asszony, hölgyeim és uraim! Noha Koppenhága kudarccal zárult, kivételes volt a nem kormányzati szereplők mozgósítása, és azt bizonyította, hogy az éghajlati igazságosság valódi nemzetközi támogatást élvez.
Mostantól kezdve adottnak tekinthető, hogy a folytatódó tárgyalási folyamat során kiemelt fontosságú területként figyelembe kell venni a kiszolgáltatott szigeti államok és az afrikai országok érdekeit. Emellett arról is mindenképpen gondoskodnunk kell, hogy a Koppenhágában bejelentett 100 milliárd dollár tényleges többletet jelentsen a hivatalos fejlesztési segélyek terén tett vállalásokhoz képest.
Végül nem szabad elfelejtenünk, hogy nagyon kevés időnk maradt, ha még azelőtt cselekedni szeretnénk, hogy az éghajlatváltozás következményei visszafordíthatatlanná válnának. 2010 az utolsó esélyünk, ha Mexikóvárosban valódi eredményt szeretnénk elérni.
Oreste Rossi
Elnök úr, hölgyeim és uraim! Ne mondják, hogy nem figyelmeztettük önöket előre. A COP 15-tel kapcsolatban a Parlament által elfogadott állásfoglalásnak nagyobb volt a füstje, mint a lángja.
Túl sokat kértünk, és semmit sem kaptunk. Ezek nem az Északi Liga, hanem Ivo de Boer, az ENSZ klímakonferenciája főtitkárának szavai. Nem volt éppen katasztrófa, még akkor sem, ha a megállapodás legfeljebb szándéknyilatkozatnak tekinthető. A példátlanul hosszú és intenzív maratoni megbeszélések végén létrehozott szöveg, amely megmentette a COP 15-öt a teljes eredménytelenségtől, elhanyagolható tartalommal bír.
Az USA elnöke, Obama úr, a brazil Lula elnök, Ven Csia-pao kínai miniszterelnök, Szingh indiai miniszterelnök és a dél-afrikai Zuma elnök által elfogadott és a többi országra rákényszerített Koppenhágai Egyezséget még csak el sem fogadták hivatalosan. Miután nyolc ország elutasította, ami miatt elfogadhatatlanná vált, az Egyezséget a 192 résztvevő állam plenáris ülésén egyszerűen tudomásul vették.
Hölgyeim és uraim! A globális felmelegedés kérdése időpazarlás. December óta az újságok és a televíziós hírműsorok folyamatosan arról tudósítanak, hogy Európában fagyos, hideg időjárás uralkodik. Hagyjunk hát fel az éghajlattal kapcsolatos felesleges és költséges lamentálással.
Angelika Werthmann
Elnök úr, hölgyeim és uraim! A koppenhágai klímacsúcs egyetlen konkrét eredménye a globális felmelegedés két Celsius fokban történő korlátozása volt. Az ehhez szükséges intézkedések azonban homályban maradtak. Ez a csekély kompromisszum csalódás számunkra, különösen azért, mert mostantól az egyes országok maguk döntenek arról, hogy elfogadják-e az éghajlatvédelmi célokról szóló megállapodást. Rettentően fogy az idő. Most nekünk kell eldöntenünk, hogyan tovább. A fenntartható, éghajlatot védő fejlődést kell támogatnunk, amely lehetővé teszi, hogy a bolygó erőforrásait felelős módon használjuk fel saját magunk és a jövő generációi javára. Az EU-nak és tagállamainak ki kell alakítaniuk a zöld technológiák terén vállalt világvezető szerepüket. Ez legalább az első lépést jelenti majd.
Rachida Dati
Elnök úr, miniszter asszony, biztos úr! Senkinek sem kerülte el a figyelmét, hogy Koppenhága kihagyott lehetőség volt. Ugyanakkor - és igen, itt az ön szavait ismétlem, biztos úr - a csúcstalálkozónak mégis volt két érdeme. Először is jóval több állam- és kormányfőt mobilizált, mint annak idején a kiotói csúcs. Másodszor lehetővé tette a feltörekvő országok számára, hogy éljenek az azon pénzügyi vállalások biztosította előnyökkel, amelyeknek kifejezett célja az ő globális felmelegedés elleni küzdelmük elősegítése.
Mit tegyen tehát most Európa? Természetesen folytassa az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentése terén végzett kiváló munkát, mivel az az igazság, hogy Európa már eddig is jelentős érdemekkel büszkélkedhet. A kiotói célt illetően, amely 8%-os csökkentést írt elő, az európai vállalatok közel 13%-os csökkentést értek el. Utóbbiak tehát rendkívül jól teljesítettek, és megmutatták, hogy elkötelezettek a környezet védelme iránt. Ez a harc és ez az kiváló hozzáállás azonban semmiképpen sem valósulhat meg az igazságtalan verseny összefüggésében. Ahogyan azt a meghallgatások során is mondtam, Rehn úr, mindez kizárólag teljesen tisztességes versenykörülmények között jöhet létre. Valójában mérlegelnünk kell a szénadó bevezetését az Európai Unió határain, mivel nem hagyhatjuk cserben saját vállalkozásainkat és munkahelyeinket egy teljességgel méltánytalan versenyben olyan országok előnyére, amelyek nem tartják tiszteletben és nem alkalmazzák ugyanazokat a szabványokat a környezetvédelem és az üvegházhatású gázok csökkentése tekintetében. Úgy gondolom tehát, nélkülözhetetlen - és itt képviselőtársam, Lepage asszony szavait ismétlem -, hogy valamikor a jövőben fontolóra vegyük a szénadó bevezetését az Európai Unió határain.
Másodszor, a meghallgatások során örömmel nyugtáztam, hogy Tajani biztos úr nem zárta ki a szénadónak az Európai Unió határain történő bevezetésével kapcsolatos hatásvizsgálat végrehajtását. Ezért úgy gondolom, hogy lépésről-lépésre végül meg fogjuk nyerni ezt a csatát, mert fontos, hogy védjük az európai vállalkozásokat és munkahelyeket.
Anni Podimata
Elnök úr, Espinosa asszony! Kétségtelenül jobban örültünk volna annak, ha a mai vitára más körülmények között kerül sor, amikor az lett volna a feladatunk, hogy egy világszintű, jogilag kötelező érvényű megállapodást értékeljünk, majd mint Európai Unió eldöntsük, hogyan tovább. Sajnálatos módon a koppenhágai eredmények a körülményekhez képest jóval elmaradtak a várakozásoktól. Ez az egyik legfőbb ok, amiért csalódottságunknak adunk hangot.
Csalódottságunk második okát, amely különösképpen bennünket, az Európai Parlamentet érint, az Európai Unió által a koppenhágai csúcson kialkudott gyenge célok adják. Míg elvárható lett volna, hogy a Lisszaboni Szerződés hatályba lépését követő első globális csúcson az Európai Unió élére álljon az éghajlatváltozás elleni küzdelemmel kapcsolatos új, ambiciózus, tartalmas és világszintű megállapodás elérésére irányuló erőfeszítéseknek, mi, európai polgárok annak lehettünk tanúi, hogy az európai vezetés darabjaira hullik, egyes tagjai saját pecsenyéjüket sütögetik, és az Európai Uniót a mellőzött szemlélő szerepére kárhoztatják. Ez nem egy kívánatos szerepkör, és nem is olyan, amely előnyünkre válik.
Mi tehát a teendő? Felszólítjuk az Európai Bizottságot és a Tanácsot, hogy bizonyítsák be: fel tudnak nőni a feladathoz, és hogy ezen új törekvések során biztosítsák Európa vezető szerepét. Hadd emlékeztessek arra, hogy mindez nem csupán az éghajlatváltozás következményei korlátozásának kérdése. Jóval átfogóbb kihívásról van szó; egy új fejlődési modellre, egy zöld fejlődési modellre történő átállás által jelentett kihívásról, amely modell Európa válasza lesz az új munkahelyek teremtése, az európai gazdaság versenyképességének támogatása és az Európai Unió új világrenden belüli vezető szerepének megerősítése iránti igényre.
Fiona Hall
A koppenhágai eredmények mélységesen kiábrándítók, most azonban tovább kell lépnünk. Az EU-nak három okból kell elköteleznie magát a 30%-os kibocsátáscsökkentés mellett.
Az első egyszerűen az, hogy a gazdasági tevékenység válság következtében való visszaesése nyomán a 30%-os csökkentés alig valamivel több erőfeszítést igényel, mint az eredeti 20%-os terv.
Másodszor, ha most meghúznánk a gyeplőt, azzal megtörnénk az új zöld ágazatokban kialakult lendületet. Nem kötelezhetjük el magunkat "félig” a megújuló energiaforrások és az alacsony szénigényű közlekedés terén történő erőfeszítések iránt. Hatalmas infrastruktúrát kell működésbe léptetni, akár az északi-tengeri supergrid projektről, akár kisebb léptékű intézkedésről, például az elektromos gépjárművek feltöltését szolgáló töltőállomásokról van szó. Több százezer új munkahely megteremtése forog kockán, amelyek közül 70 000 csak az egyesült királyságbeli part menti szélenergiához kapcsolható, ezek a gazdasági talpra állás szempontjából oly fontos munkahelyek azonban csak akkor jöhetnek létre, ha egyértelmű ütemterv készül a szénmentes Európa 2050-ig történő megvalósításához.
A beruházásoknak biztos alapokon kell nyugodniuk, és tisztában kell lennünk azzal, hogy Európa elveszítheti a megújuló energiát hasznosító technológiák terén betöltött vezető szerepét. Mind az Egyesült Államok, mind pedig Kína gyorsan fejleszti megújuló energiaforrásokra épülő iparát. Ha most tétovázunk, ezek az új, zöld munkahelyek más kontinensekre helyeződnek át.
Végül azért van szükség a 30%-os csökkentésre, mert a többletvállalás nagy része a fokozott energiahatékonyság révén könnyedén megvalósítható. Az energiahatékonyság további javításának elmulasztása mindentől függetlenül is őrültség lenne. Alacsonyabb és nem magasabb energiaszámlákat jelent, és növeli az energiaellátás biztonságát. Így tehát bármilyen számokkal álljon is elő a többi fél január 31-én - és akár még kellemes meglepetés is érhet bennünket -, az EU-nak már most 30%-os csökkentést kell vállalnia.
Ivo Strejček
A koppenhágai csúcs és eredményeinek felülvizsgálata során a józan eszünkre kellene hagyatkoznunk, és végig kellene tekintenünk azon környezetvédelmi és gazdasági bizonyítékok széles skáláján, amelyek arról tanúskodnak, hogy a globális felmelegedés nem létezik, ha pedig mégis, akkor az emberiség semmit sem tehet ellene, mert kizárólag természeti erők okozzák. Apropó, az elmúlt héten megtudtuk, hogy az Éghajlatváltozási Kormányközi Testület által felhasznált környezetvédelmi adatok jelentős részét meghamisították vagy félreértelmezték. Ennek fényében jó látni, hogy a koppenhágai csúcs kudarcot vallott. Bízom abban, hogy ez a kudarc először is eltávolít majd bennünket az erőszakos, ún. "zöld” politikáktól. Másodszor abban, hogy a politika visszatér majd azokhoz a valós kérdésekhez, amelyek a mai gazdasági válságban ténylegesen hatással vannak a polgárokra. Harmadszor pedig, hogy megakadályozza az adófizetők pénzének ellentmondásos zöld projektekre való pazarlását. Negyedszer pedig, hogy helyet ad a racionális, hatékony és olcsó energiaellátásról szóló tárgyilagos vitának, és tanúi lehetünk majd az atomenergia újjáéledésének. Hölgyeim és uraim, amikor választóimmal találkozom, hitetlenkedve rázzák a fejüket annak hallatán, milyen kérdésekről tárgyalunk itt, miközben a valós problémákkal nem foglalkozunk.
Marisa Matias
Elnök úr! A kérdés sürgető volta ellenére a Koppenhágában tapasztaltak több visszafelé tett lépést jelentettek. Koppenhága valóban több államfőt mozgósított, mint Kiotó, ugyanakkor jobban meg is osztotta őket, és ennek eredményeképpen a "mindenki önmagáért” forgatókönyv valósult meg, amelyben minden állam meghatározhatja saját céljait, méghozzá önkéntes alapon.
Érdemes megjegyezni, hogy 2 °C-os csökkentési célt és támogatási célokat vállaltunk mindenféle indokolás nélkül. Ezek nem jelenthetnek vigaszt. Ugyanakkor úgy vélem, előre tekintve kell cselekednünk, ami azt jelenti, hogy a szavakat tettekre kell váltani.
Az Európai Unió minden esetben vezető szeretne lenni, és ez idáig az is volt. Koppenhágába érkezvén azonban megtorpant, és nem volt képes meghatározni és megvédeni a korábban itt kinyilatkoztatott célokat, amelyekről kijelentette, hogy sohasem fogja feladni őket.
Azt kérdezem tehát, vajon a jövőben sem járunk-e majd el igazságosabban, vajon gyengeségünknek és egyes személyek mások feletti döntéseinek köszönhetően vajon továbbra is hagyni fogjuk-e, hogy olyan helyzet álljon fenn, amelyben a legszegényebbek fizetik a legsúlyosabb árat?
Timo Soini
Elnök úr! A koppenhágai klímacsúcs abszolút bukás volt. Decemberben az állásfoglalás ellen szavaztam. Igazam volt, csakúgy, mint 92 képviselőtársamnak.
Az Európai Unió arrogánsan az egész világ számára fel akarta kínálni saját megoldását. A csúcs előtt néhány nappal 5 milliárd eurós kibocsátáskereskedelmi csalásra derült fény. Kínos lehetett éppen a találkozó tervezett kezdete előtt, hogy az EU kínál megoldást, miközben 5 milliárd euró összegű támogatással való visszaélés vádja éri. Ez szégyenteljes volt; aggasztja-e egyáltalán most az EU-t, hogy a visszaéléseket majd kivizsgálják? Ha korlátozni kívánjuk a kibocsátásokat, vezessünk be konkrét kibocsátási rendszert, mint a gépjárművek esetében. Működik, noha semmi sem indokolhatja saját acél-, fém- vagy fafeldolgozó iparunk aláásását, sem Finnországban, sem pedig az EU többi országában. Ez teljesen értelmetlen: helytelen, ha mindez a munkások és a dolgozók kárára válik.
(Taps)
Romana Jordan Cizelj
Magam is csalódott vagyok a koppenhágai konferencia kimenetele miatt, de hagyjunk fel a kiábrándító eredmények feletti siránkozással, és a további csalódások elkerülése érdekében inkább azzal foglalkozzunk, merre tovább. Nem elég, ha azt mondjuk magunknak: "Építsünk az eddig elért eredményekre, hiszen csupán néhány változtatásra van szükség”.
Az első kérdés, amelyet e tekintetben fel szeretnék tenni magamnak, az az, mégis mi is egy COP konferencia? Valódi konferencia vagy csupán a nyilvánosság számára megrendezett látszatesemény? Természetesen mindkettő. Ugyanakkor gondoskodnunk kell arról, hogy a szakértők folytathassák a munkájukat és a közvéleményt ne csupán a konferenciákhoz kapcsolódóan zajló informális eseményekről, de az általunk végzett tényleges munkáról is tájékoztassák. Európának ezért újra kell gondolnia az ilyen konferenciák szervezési szempontjait.
Második kérdésem a következő: mi a világ vezetőinek szerepe az ilyen konferenciákon? Azért vesznek részt rajtuk, hogy saját belpolitikai kampányaikat folytassák vagy azért, hogy elősegítsék a résztvevők közötti kompromisszum kialakítását? Úgy vélem, hogy az ilyen konferenciák munkamódszereit és a világ ezekre ellátogató vezetőinek szerepét is felül kell vizsgálnunk.
Harmadik kérdésem az Európai Unió vezető szerepével kapcsolatos. Igen, sok kedvező intézkedést hoztunk annak érdekében, hogy Európa megőrizhesse vezető szerepét a környezetbarát technológiák fejlesztése terén, a tárgyalási folyamat során azonban elveszítettük ezt a vezető szerepet. Véleményem szerint nem kellene beletörődnünk, hogy a tárgyalási folyamatban csupán koordinációs szerepet töltsünk be, mivel magunknak is aktív tárgyalóknak kell lennünk. Ezért nem kellene még az egyeztetések megkezdése előtt kiteríteni a lapjainkat, és világgá kürtölni az elérni kívánt célokat. Ezenfelül meg kellene próbálnunk közelebb kerülni a harmadik országokhoz, ahelyett, hogy eltávolodunk tőlük.
Záró pontként azt említeném, hogy nemzetközi találkozóink során az éghajlat ügyét sürgős kérdésként kell kezelnünk, és e tekintetben természetesen számítok rá, hogy a két területért felelős biztosok között szoros együttműködés valósul meg.
Enrique Guerrero Salom
Ma, 2010 kezdetén nem jutottunk el oda az éghajlatváltozás elleni küzdelemben, ahová szerettünk volna. Nem vagyunk ott, mivel jelenleg éppen a Koppenhágában kötött megállapodás által létrehozott jogszabályi módosítások elfogadásának szakaszában kellene tartanunk.
Nem értünk el ebbe a szakaszba, és ezt sajnálhatjuk. Sajnálhatjuk, hogy Koppenhágában alább adtuk az éghajlatváltozás elleni küzdelemmel kapcsolatos ambícióinkat, hogy nem írtunk alá kötelező érvényű megállapodást és hogy az eljárás nem volt kellően átlátható. Következésképpen nem rendelkezünk megfelelő jogalappal vagy eszközökkel ahhoz, hogy teljesítsük az emberek, elsősorban a fejlődő országok lakosainak igényeit.
Ugyanakkor a Koppenhága előtti szinten sem rekedtünk meg, mivel az Egyesült Államokkal, Kínával, Indiával, Dél-Afrikával és Brazíliával sikerült célzott megállapodást kötnünk, amelyet később több másik ország, például Oroszország, Ausztrália, Norvégia, Svédország és Spanyolország is aláírt. Nem szabad elfelejtenünk, hogy ezek az országok együtt a szén-dioxid-kibocsátások háromnegyedéért felelősek; valamint azt sem, hogy korábban sokan közülük nem csatlakoztak a Kiotói Jegyzőkönyvhöz.
A megtett lépés tehát nem elégséges, de jelentős. Ki kell használnunk e jelentős lépés előnyeit, hogy az Európai Unión belülről további előrelépést érjünk el. Valamennyi elért eredmény mögött az Európai Unió volt a hajtóerő. A haladás azonban csak akkor folytatódhat, ha az Európai Unió a jövőben is erőfeszítéseket tesz.
Németországra és Mexikóra készülve azért kell tevékenykednünk, hogy kötelező érvényű megállapodást érjünk el és megteremtsük azokat a forrásokat, amelyek segítségével a fejlődő országok visszafoghatják a kibocsátásokat, alkalmazkodhatnak és korszerűsíthetik technológiájukat. Mindezt a hatékonyság, az igazságosság, illetve az indokolja, hogy további partnerekre van szükség.
Biztos vagyok abban, hogy a spanyol elnökség mindent megtesz majd ennek eléréséért.
Roger Helmer
Elnök úr! Jó hírem van a Parlament számára: számos tudóssal egyetértésben arra a következtetésre jutottam, hogy nincs klímaválság! A világ tengereinek szintje nem emelkedik jelentősen, és ahogyan az IPCC kénytelen volt bevallani, a Himalája gleccserei sem olvadnak rohamos ütemben. A világ átlaghőmérsékletének az elmúlt száz évben megfigyelhető csekély növekedése teljes mértékben megfelel a jól ismert, hosszú távú természetes éghajlati változásoknak.
Koppenhága bebizonyította, hogy sok ország, különösen Kína és India nem hajlandó feláldozni gazdasága teljesítményét egy teljes mértékben kitalált probléma megoldásáért. Nagy-Britanniában a szavazók többsége már nem hisz az emberi tevékenység által kiváltott éghajlatváltozásban, és nem fognak fizetni az ennek enyhítését célzó hiábavaló és értelmetlen próbálkozásokért. A CRU közelmúltban kiszivárogtatott feljegyzéseiből az derül ki, hogy még az éghajlattal kapcsolatos rémhírterjesztés fő elöljárói is kétségbeesetten figyelik, hogy a természet nem követi az előrejelzéseiket, ezért koholmányuk alátámasztásaként meghamisítják a számokat.
Teljes körű nyilvános vizsgálatot kell kérnünk a kétséges adatokat illetően, mielőtt még egy pennyt a csökkentésekre fordítanánk.
João Ferreira
Elnök úr! Az Egyesült Államokat és az Európai Uniót, az egy főre jutó adatok tekintetében a világ első és második legnagyobb kibocsátóját határozott és megkerülhetetlen felelősség terheli a koppenhágai kudarcért, amelynek jelentőségét semmilyen egymásra mutogatás nem enyhíti.
A korábban már említett szempontokon kívül a csúcs kudarcot vallott a fejlődő országoknak szánt ún. "alkalmazkodási” célú támogatások tekintetében, mivel nem elegendő számú ország tett vállalásokat. Ugyanakkor képmutató módon továbbra sem veszünk tudomást az ezekre az országokra nehezedő terhekről. Ide tartozik többek között a hatalmas külföldi adósság, amelynek összege a bejelentett támogatás szintjéhez viszonyítva valóban csillagászati, és amely súlyosan korlátozza a fenntartható gazdaság és a társadalmi fejlődés megvalósításának valós lehetőségét.
A csúcstalálkozó a piaci alapú eszközök visszás eredményeiről és a Kiotói Jegyzőkönyv rugalmas mechanizmusairól szóló komoly viták során megfeneklett. Probléma volt többek között, hogy a csúcs az éghajlatváltozás következményei mellett annak okaira nem tudott megoldást javasolni. Ez teljesen irracionális megközelítése a gazdasági és társadalmi kérdéseknek, és eleve kizárja a megoldását ennek, illetve bármely olyan más problémának, amellyel az emberiségnek...
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Herbert Reul
Elnök úr, hölgyeim és uraim! A koppenhágai megállapodásban 180 aláíró ország fogadta el a két százalékos célt, az mégsem kötelező érvényű. Az itteni terveinkből nem sok valósult meg. Minden Koppenhágában siklott félre. Ezt akár vereségnek is nevezhetjük. Fontos, hogy pontosan ismertessük a helyzetet, és így lehetőségünk nyíljon rá, hogy alaposan elgondolkodjunk, mi volt ennek az oka, és ezt követően előreléphessünk az ügyben.
Néhány itt halott beszédet némileg sokkolónak találtam. Azt halljuk, hogy "keményebben kell küzdenünk”, "folytassuk, amit elkezdtünk”, "magasabb százalékokra van szükség”, "több pénzre van szükség”, "a probléma az volt, hogy Európa nem egységesen lépett fel” - úgy gondolom, hogy ezek az állítások túlságosan esetlegesek és túl felületesen értékelik a helyzetet. Nem az a megoldás, hogy folytatjuk a korábbiakat, hogy tovább menetelünk. Nem ezek voltak az eredmény okai. Igazságos és objektív módon figyelembe vettük, és megvitattuk egymással az összes alapvető kérdést? Hogyan kezeltük azon képviselőtársaink kérdéseit, akár jogosak voltak, akár nem, akik azt mondták "kérdéseink vannak az általunk kétségbe vont elemekkel kapcsolatban, klímaszkeptikus kérdéseink”? Hogyan reagáltunk az éghajlatváltozással foglalkozó bizottságban, amikor képviselőtársaink azt mondták "másik nézőpontot - a néhány tudós által képviselt ellenkező álláspontot - is szeretnénk hallani”? Milyen lehetőség adódott arra, hogy ezt valóban bemutathassák? Ezenfelül saját álláspontunktól függetlenül képesnek kell lennünk nyugodtan megvitatni, hogyan kezeljük a néhány képviselőtársam által az imént említett és a közelmúltban napvilágra került információkat, amelyek szerint az IPCC tévedett a gleccserek olvadását illetően.
A következő kérdésekre szintén válaszolni kellene. A megfelelő eszközöket használjuk a probléma kezelésére? Mindig új menetrendekről, magasabb százalékokról, új jogszabályokról és előírásokról beszélünk. Ez igen bürokratikus megközelítés. Nincs-e igaza Ek asszonynak, amikor olyan erőteljesen hangsúlyozza, hogy a technológia, az innováció és a piaci mechanizmusok útján lehet előrelépni? Más államok más megközelítést alkalmaznak, ez azonban nem azt jelenti, hogy semmit sem tesznek. Talán egy kicsivel több nyitottság és több megfontolás lehetővé tenné, hogy hatékonyabbak legyünk ebben a kérdésben. Ezt sokkal szívesebben látnám, mint a "csukott szemmel előre” hozzáállást.
Judith A. Merkies
Elnök úr! Nem kívánok a jövőre nézve végzetes képet festeni, ahogyan az ma már megtörtént, és nem szeretnék dühödten töprengeni a koppenhágai kudarcon - bár valóban dühös vagyok.
Éppen ezért azt kell elhatároznunk, hogy a jövőben ennél sokkal eredményesebbek leszünk, és idén Mexikó a következő lehetőség erre. Először is legközelebb ne cselekedjünk egyedül. Koppenhágában visszanéztünk, és azt találtuk, hogy egyedül maradtunk a céljainkkal. Meg kell tudnunk győzni másokat, hogy hozzánk hasonló ambíciókat vállaljanak. Hogyan állíthatjuk, hogy mi irányítunk, ha nem tudunk meggyőzni másokat saját céljainkról és arról, hová szeretnénk elérni?
Másodszor nincs mindenki számára jó megoldás. Ahogyan az éghajlati csúcs előkészítése során többször büszkén megjegyeztük, nincs "B” terv. Nos, mostanra ez egészen biztos: merthogy semmink sincs. Semmink. Legközelebb tehát jobb, ha "B” tervvel készülünk.
Végül, de nem utolsó sorban, hogyan győzhetünk a sokféleségben, ha mottónk az egység? Legközelebb valóban egyesülnünk kell, ez pedig egységes álláspontot jelent. Egyetlen közös mandátummal kell rendelkeznünk. Európának nagy szüksége van egy képviselői hangra. Soros elnök úr, hajlandó-e elfogadni egy kizárólagos - és nem megosztott - mandátumot? Ez kizárólagos hatáskört jelentene az Európai Unió éghajlati politikája és éghajlati megállapodásai tekintetében.
Mirosław Piotrowski
Elnök úr! Az éghajlat és maga a természet, amely körülvesz bennünket, valamennyi emberé, ideértve a jövő generációkat is, és ezért kell felelősséget éreznünk a megmentésükért. A lezajlott éghajlati csúcson a világ vezetői nem tudtak megegyezésre jutni olyan közös stratégiáról vagy eszközökről, amelyek elősegítették volna e célkitűzés elérését. Paradox módon úgy gondolom, ez nem rossz hír, tekintettel a többek között Nagy-Britanniából és az Egyesült Államokból érkező nyugtalanító hírekre, amelyek szerint bizonyos lobbik manipulációval próbálkoznak, és tudományos adatokat használnak fel adott eredmények elérésére.
Megbízható helyzetértékelésre van szükség. Ezért kérem egy független, nemzetközi szakértői csoport kinevezését, amely mindenre kiterjedő jelentést készít majd arra vonatkozóan, hogy az emberi tevékenység valóban hatással van-e az éghajlatváltozásra, és hogy az adatokat ténylegesen meghamisították-e. Az éghajlat védelmét célzó közös stratégia kidolgozásakor az EU politikusainak a nyugat- és kelet-európai országok közötti gazdasági aránytalanságokat is figyelembe kellene venniük. A válság fényében a javasolt intézkedések számos gazdaságot tönkretehetnek.
Maria Da Graça Carvalho
Elnök úr! A koppenhágai konferencia a várakozásoktól jelentősen elmaradó eredménnyel zárult. Az országok tudomásul vettek egy olyan dokumentumot, amelynek célkitűzései nem világosak és nem kötelező érvényűek. Koppenhága több volt, mint egyszerű éghajlati csúcstalálkozó. Új kapcsolatok voltak a globális színtér meghatározó szereplői között, és ott volt a többoldalúság megfelelő szerepének kérdése az ENSZ rendszerén belül. Nyilvánvalóvá vált a feltörekvő országok növekvő befolyása. Koppenhága rámutatott, hogy át kell értékelnünk Európának a világban játszott szerepét. Maximálisan élnünk kell a Lisszaboni Szerződés nyújtotta lehetőségekkel annak érdekében, hogy felkészüljünk a következő COP konferenciára. Ambiciózusnak kell lennünk, egységes álláspontot kell kialakítanunk és stratégiai szövetségeket kell építenünk.
A koppenhágai eredmények a további munka alapjául szolgálnak. Az EU-nak törekednie kell annak elérésére, hogy a tárgyalás következő szakaszaiban tovább javuljon a koppenhágai megegyezés, hogy az év végére jogilag kötelező érvényű megállapodás születhessen. Ezenfelül elő kell segítenie a fejlődő országoknak az erdőkkel kapcsolatban, a technológiaátadáshoz és az alkalmazkodási intézkedésekhez nyújtandó támogatásokról szóló rendelkezések végrehajtását is.
Belső szempontból Európa komoly feladat előtt áll: végre kell hajtania az energia- és éghajlatcsomagot, beruházásokat kell eszközölnie a tiszta technológiák, a tudományos kutatás és az energiahatékonyság terén, az innováción és a természeti erőforrások hatékonyságán alapuló új iparpolitikát kell létrehoznia és az alacsony szénfogyasztású városokra, valamint a fenntartható közlekedésre és mobilitásra vonatkozó politikákat kell ösztönöznie. Ez a vezetés egyetlen módja, a valódi vezetés alapja azonban a példamutatás.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Tisztelt Elnök úr! Koppenhága azt mutatta, hogy az EU nagy ívű elképzeléseihez nem talált partnereket. Az EU-nak a jövőben a céljait, a háromszor 20%-os vállalását nem szabad föladnia, de ezzel egyidejűleg a tárgyalási pozícióit, mandátumát gyökeresen újra kell gondolnia, mert struccpolitikát nem folytathatunk. Le kell vonni Koppenhága tanúságait. Az a mandátum nem bizonyult sikeresnek. Nem értettük meg Kína elkötelezettségét és más fejlődő országok elkötelezettségét. Nem értettük meg Obama elnök mozgásterét, és nem tudtunk egységes hangon megszólalni. Ahogyan Verhofstadt elnök úr ma a spanyol elnökség vitája kapcsán nagyon helyesen elmondta, nem volt Európának egységes hangja.
Nem dughatjuk struccként homokba a fejünket. Nem tehetünk úgy, nem politizálhatunk ugyanúgy Koppenhága után, mint Koppenhága előtt. A mexikói fordulóig az Európai Uniónak újra kell pozícionálni magát, új mandátumot kell megfogalmaznia. Elsősorban azt kell megvizsgálnunk, hogy - ami Koppenhága eredménye - a 2% Celsius fokos célkitűzést milyen módon érhetjük el. Az európai diplomáciának a következő időszakban arra kell törekednie, hogy hogyan lehet rugalmas pozíciót kialakítani a siker érdekében. Köszönöm a figyelmet.
Esther de Lange
Elnök úr, Espinosa asszony! Ma reggel a holland iskolákban nemzeti hangosolvasással egybekötött reggelit (Nationale Voorleesontbijt) tartottak. Noordwijk aan Zee-ben található választókerületemben, amely éppen az északi-tengeri dűnék mögött helyezkedik el egy olyan területen, amelynek elsőként kell majd szembenéznie a tengerszint megemelkedésével, az iskolások a "Találkozás” című történetet hallgatták meg. A történet hóemberekről szól, akik azon morfondíroznak, hogyan tarthatnák kordában a meleget. Csak beszélnek és beszélnek, amíg csak mind el nem olvadnak. Hogy őszinte legyek, a mai vita némileg erre emlékeztet.
Igaz, hogy Koppenhága nem volt siker. Most nyugodtan mutogathatnánk más országokra vagy egyes ágazatokra; ezek az egysorosok a mai vitában is fel-felütötték a fejüket. Számomra mégis jobb ötletnek tűnik előre tekinteni és azt vizsgálni, mit tehet és legfőképpen mit kell tennie Európának annak érdekében, hogy vállalja a rá háruló felelősséget és gondoskodjon arról, hogy mégis megszülessen a megállapodás. Véleményem szerint ezért továbbra is kifejezetten javasolnunk kell a 30%-os csökkentési lehetőséget. Európának ezenfelül meg kell keresnie az új technológiák többek között európai támogatások révén történő ösztönzésének módjait, például olyan CO2-semleges üvegházak építése által, amelyek energiát is termelnek, ahelyett, hogy állandóan problémaként tekintenénk a mezőgazdaságra. Továbbá akármennyire szívünkön viseljük is a vita tárgyát, megközelítésünket a tudományra, az ismeretekre és a készségekre, nem pedig az érzelmekre kell alapoznunk.
Végül, ahogyan számos képviselőtársam már megjegyezte, egységes hangon kell megszólalnunk. Mexikóban a Koppenhágában láthatólag szükséges nyolc helyett Európának csupán egy ülőhelyet kellene elfoglalnia. Soros elnök úr, hogyan tervezi ezt elérni a kérdésben illetékes biztosokkal együttműködve?
Nessa Childers
Elnök úr! Az évek során keltett remények csüggedtségbe és kétségbeesésbe fordultak, amint egyre világosabbá vált, hogy a Koppenhágában tervezett megállapodás lehetősége minden eltelt nappal egyre inkább kicsúszik a kezeink közül.
Aggodalomra adhat okot, hogy az Egyesült Államok, Kína és a többi ország milyen könnyedén kerülte meg az ENSZ struktúráit, állította félre az EU-t és kötött egy olyan megállapodást, amely messze elmarad a globális várakozásoktól.
Egy dolog biztos. Az ENSZ éghajlati egyeztetési rendszerének még az év végi mexikói találkozó előtt életmentő beavatkozásra van szüksége. Jelenleg Obama elnök saját politikai rendszerének foglya, mivel a Szenátusban 67 támogató szavazatra van szüksége.
Kína nem hajlandó olyan intézkedésekre, amelyek kötelező erejűek és nemzetközi ellenőrzés alá esnek. A helyzet iróniája, hogy minél hosszabb ideig akadályozza, késlelteti és kerüli meg az Egyesült Államok, Kína és bármely egyéb ország a megállapodást, annál komolyabb csökkentési célokra lesz szükség.
Nézzük a megoldást. Az EU-nak és a Parlamentnek őszintén meg kell vizsgálnia, hogy a jövőben hogyan közelíti meg a hasonló eseteket. Európának sokkal határozottabban kell kiállnia saját magáért, és mindeközben továbbra is ambiciózus célokat kell meghatároznia, ideértve a célértékeket és a 30%-os kibocsátáscsökkentést is.
Gazdasági versenyről van szó, amelynek végén a világ a zöld munkahelyeken és a fenntartható életen alapuló XXI. századba jut. Európának meg kell nyernie ezt a versenyt, függetlenül attól, mit tesznek vagy nem tesznek barátaink.
Cristina Gutiérrez-Cortines
Üdvözölni szeretném Espinosa asszonyt; nagy öröm számomra, hogy jelen van ma itt.
Komoly aggodalommal tölt el a megváltozott hozzáállás, és az a tény, hogy a koppenhágai események elemzése nyomán valóban megváltozhat a hozzáállásunk. Először is, úgy gondolom, az egyik probléma az alázat és a realitásérzék hiánya, ahogyan kollégáim arra már rámutattak. Ugyanakkor mindenekelőtt az aggaszt, hogy más országokban tett látogatásaink alkalmával ott nem éghajlatváltozásról, hanem globális változásról beszéltek.
A mexikói lépéseinket meghatározó körülmények, amelyek az eddigi lépéseinket is meghatározták, a növekvő népességgel, az élelmiszerhiánnyal, a mezőgazdaság bővítésének szükségességével, valamint korlátozott földterületekkel és vízforrásokkal jellemezhetők; éppen ezért az éghajlatváltozással kapcsolatos valamennyi döntést ebben az összefüggésben kell mérlegelni. Természetesen azt sem szabad elfelejtenünk, hogy sok országnak joga van a fejlődéshez.
Ennek megfelelően rendszerszemléletet kell kialakítanunk, amely ez idáig hiányzott az éghajlatváltozással kapcsolatos elemzéseinkből. Az éghajlatváltozás nem oldható meg kizárólag a kibocsátások csökkentésével. Az ágazati, mennyiségi alapú megközelítés sehová sem vezet.
Ezenfelül nagyobb jelentőséget kell tulajdonítanunk a tudománynak. Különösképpen azt kérném a Bizottságtól, hogy az adatok meghamisításával vádolt csoportokat ellenőrizzék és, amennyiben az Európai Unió valóban támogatja őket, vonják vissza a részükre folyósított összegeket, máskülönben örökre elveszítjük a hitelünket.
Hogyan valósítjuk meg a koordinációt ezen a területen? Ez is nagyon fontos kérdés. Hogyan szervezi meg saját magát az Európai Unió annak érdekében, hogy elérje a megállapodást? Az ezzel kapcsolatos munkát már ma délelőtt el kellett volna kezdeni.
Az utolsó kérdés, amely aggaszt: az érintett területen már folyik az alkalmazkodás, és, ismétlem, ezt a folyamatot új, stratégiai területszemlélettel kell elkezdenünk; ide értendő a termelékenység, a stratégiai erdőtelepítés, a mezőgazdasági energiának szentelt régiók, területek és körzetek, valamint természetesen a víz és a biológiai sokféleség. Ez a szemlélet hiányzik.
Ezen a ponton úgy vélem, el kell gondolkodnunk azon, hogy a valamennyi régióban megvalósítandó új stratégiai tervekhez Strukturális Alapokat biztosítsunk annak érdekében, hogy megvalósulhasson az alkalmazkodás; a döntéshozókat fel kell kérni, hogy megkezdjék a terület stratégiai felülvizsgálatát, mivel ez a terület nem a mi felelősségünk, és igen nehézkes lesz Európából dolgozni ezen az ügyön.
Saïd El Khadraoui
Elnök úr, hölgyeim és uraim! Ahogyan azt már sokszor hallottuk, a csúcs természetesen kudarc volt. Messze elmaradtunk a célkitűzéseinktől. Az elkövetkező néhány hónapban kiderül, hogy mindez helyrehozható-e. Ugyanakkor úgy gondolom - ahogyan mások is említették - hogy magunk is igen sokat tehetünk még ennek érdekében, akkor is, ha nincs érvényben az ENSZ védnökségét élvező nemzetközi megállapodás. Itt elsősorban arra gondolok, amit a fenntarthatóbb közlekedési rendszerért tehetnénk. Kiemelkedő fontosságú célkitűzés volt, hogy a nemzetközi polgári repülési szervezet (ICAO) munkája révén a légi közlekedésből származó kibocsátásokat 2020-ig 10%-kal, a tengeri közlekedésből származó kibocsátásokat pedig a Nemzetközi Tengerészeti Szervezet (IMO) révén 20%-kal csökkentsük. Éppen ezért arra kérem a Tanácsot és a Bizottságot, hogy folytassák a fenti szervezetekkel való tárgyalásokat, és az egyoldalú intézkedések előkészítésének azonnali megkezdésével növeljék a nyomást arra az esetre, ha viszonylag rövid időn belül nem születik megállapodás.
Mindeközben természetesen magunk is sok házi feladatot készíthetünk el. Az Európán belüli közlekedést illetően hallottam, amint Hedegaard biztosjelölt a meghallgatások során ambiciózus éghajlati és közlekedési csomag mellett érvelt. Kallas biztosjelölt ennél kevésbé egyértelműen fogalmazott, de emlékeztetném a Bizottságot, hogy a szén-dioxid-kibocsátások 25%-a a közlekedésből származik, és ennek megfelelően sürgős fellépésre van szükség. Bonyolult és nehéz kérdésről van szó, amely több intézkedés együttes alkalmazását igényli, mégis azt kérem, folytassák a munkát és ezáltal jelentős mértékben segítsék elő a fenntarthatóbb szakpolitikát.
Catherine Soullie
Elnök úr, miniszter asszony, hölgyeim és uraim! Immár nem kell tovább hangoztatnunk az éghajlatváltozás kérdésének fontosságát. Rövid, közép- és hosszú távú hatásai kétségtelenek, jóllehet a Japán Környezet-egészségügyi Központ (JESC) eredményei egyes nemzeti lapokban címoldalra kerültek, és minden bizonnyal megerősítik majd a szkeptikusok pozícióját.
A világ számára úgy tűnt, hogy a koppenhágai konferencia egyedi alkalmat biztosít a világ vezetőinek arra, hogy elismerjék az éghajlat-változási folyamat hatásait, ezekkel kapcsolatban intézkedéseket hozzanak és kiküszöböljék azokat. Az Európai Unió központi szerepet töltött be e fórumon, nem csupán a tevékenységeink éghajlatra gyakorolt hatásainak korlátozását célzó bátor jogszabályok okán, hanem azért is, mert Európa olyan országközösség, amely tényleges befolyással bírhat.
A koppenhágai konferencia eredménye egyértelműen elégedetlenséget hagyott maga után, kudarcnak azonban semmiképpen nem nevezném. A világ, még az egyik leginkább ellenálló ország, Kína is egyetértett abban, hogy a hőmérséklet emelkedését két fokban kell korlátozni. Brazília éppen most fogadott el egy törvényt, amelynek értelmében és vállalásaival összhangban, 2020-ig hozzávetőleg 39%-kal csökkenti az üvegházhatású gázok kibocsátását.
Számos további ország jelentős célokat fogalmazott meg az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentésére vonatkozó célok tekintetében. Itt Japánra és Norvégiára gondolok. Ki szeretném emelni azt az igen kedvező pontot, hogy konszenzus alakult ki az erdőirtásból származó kibocsátások csökkentését célzó mechanizmus sürgős szükségességét illetően. Konkrét és egyértelmű szöveg készült az úgynevezett REDD+ mechanizmus végrehajtásáról, amelynek célja az erdőirtás megfékezése és a szén-dioxid természetes tárolásának lehetővé tétele.
A koppenhágai eredmények nyomán, amelyek bár messze elmaradnak a kötelező érvényű megállapodástól, mégis kétségtelenül a politikai megállapodás szellemében jöttek létre, azt a kérdést kell feltennünk magunknak, miért okozott ez ekkora csalódást. Számos képviselőtársamhoz hasonlóan úgy vettem részt a koppenhágai konferencián, hogy szerettem volna közreműködni, segíteni és azt látni, hogy Európa tárgyal, és a vezetés cselekszik. Azért volt hatalmas csalódás, mert Európa, és különösen a Parlament a tárgyalások során nem az őt megillető szerepet töltötte be.
Ha Európa érvényesülni szeretne, erősebbnek kell feltűnnie ezen a területen. A környezetvédelmi miniszterek sevillai találkozója sehová sem vezetett, vezetőink láthatóan bizonytalanok és döntésképtelenek voltak, és továbbra is megosztottak vagyunk a célokat illetően.
Bízom abban, hogy Hedegaard asszony javaslataival és a Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszer-biztonsági Bizottság előtt tett vállalásaival felfegyverkezve helyre tudja majd állítani az Európai Unió ambícióit.
Lambert van Nistelrooij
Egyetértek azzal, amit de Lange asszony a Holland Kereszténydemokrata Párt (CDA) nevében a mai vitában elmondott. Magam is csalódott vagyok, amiért nem jött létre a jogi megállapodás, és egy kérdéssel fordulnék a soros elnök úrhoz. Milyen következményekkel jár többek között saját jogszabályi keretünkre, pontosabban a CO2-kereskedelemmel kapcsolatban létrehozott csomagra nézve a megállapodás hiánya? Milyen hatást gyakorol majd erre a rendszerre? Meg tudja ezt mondani? Elsősorban az Európai Néppárt (Kereszténydemokraták) regionális politikáért felelős koordinátoraként rámutatnék, hogy célkitűzéseinket maradéktalanul meg kell őriznünk. Ezenfelül Európának nem szabad kétségbe vonnia a polgárok, a kis- és nagyvárosok, a régiók és a vállalkozások erőfeszítéseit, amelyek elkötelezték magukat a végrehajtási programcsomag mellett. Az éghajlati kérdés nem csak egyfajta felhajtás, és megjegyezném, hogy szerencsére az új Bizottság EU 2020 stratégiájában is helyet kapott.
Felhívnám a figyelmet arra, hogy az EU saját eszközeit és erőforrásait immár az éghajlattal kapcsolatos prioritások irányába fordítottuk: a regionális támogatások 30%-át az éghajlati és energiaügyi projektekre különítettük el, amely duplája az előző időszak adatainak. Ez a konkrét prioritás lehetőséget teremt az innováció és az új zöld technológiák terén történő további előrelépéshez, amelynek köszönhetően világszinten versenyelőnyhöz juthatunk. Ugyanez vonatkozik az európai gazdaságélénkítési terv részét képező kiadásokra is. Meggyőződésem, hogy ez pozitív tendenciát alapoz meg, többek között a 2013 utáni finanszírozási időszak tekintetében. A régiók, a kis- és nagyvárosok részéről valóban komoly elkötelezettséget tapasztalok a munka folytatása iránt. Helytelen üzenetet közvetítenénk, ha - a néhány mai felszólalásból nyilvánvaló kétségbeesés jegyében - csökkentenénk ezt a célkitűzést. Magam is abban bízom, hogy Mexikóban - amely a második esélyünk - jobban teljesítünk majd.
János Áder
(HU) Tisztelt Elnök úr! Ne szépítsük a dolgokat. Koppenhága bukás. De nem ezzel szeretnék foglalkozni, hanem azzal, hogy inkább a mások kritikája helyett sepregessünk a saját házunk előtt. Lássuk be, hogy a kudarc egyik oka az volt, hogy Koppenhágában nem volt egységes európai uniós álláspont. Sem a CO2 kvóták tekintetében, sem pedig a finanszírozás kérdésében. Egyetértek azokkal, akik azt mondják, hogy a sikeres tárgyalások előfeltétele, hogy legyen európai uniós egységes álláspont. Ez igaz. Mi kell ehhez? Ehhez az kell, hogy mind a Bizottság, mind pedig az Unió összes tagországa ragaszkodjon Kiotó betűjéhez és szelleméhez. Magyarország, Lengyelország, Románia, Bulgária, a balti országok, Szlovákia és Csehország túlteljesítették kiotói vállalásaikat. Ezért értékesíthetik CO2 kvótájukat. Nem tisztességes, nem fair, nem korrekt a Bizottság és a többi európai uniós tagország részéről, hogy ettől a lehetőségtől ezeket az országokat meg akarják fosztani.
Koppenhágában Lengyelország és Magyarország tett egy kompromisszumos javaslatot. Ennek a lényege, hogy maradjon meg a kvótaértékesítés lehetősége 2012 után is, de meghatározott mennyiséget értékesíthessenek évente, és a pénzt zöld beruházásokra fordítsák. Mi tettünk egy kompromisszumos javaslatot a közös európai uniós álláspont érdekében. Most a Bizottságon és 15-ökön a sor. Annál is inkább, már csak azért is, mert Magyarország, Lengyelország, Románia és a többi ország nélkül a 15-ök nem tetszeleghetnének a "mi teljesítettük a vállalásunkat” szerepében, hiszen a 8%-os vállalás helyett csak 5,5%-on tartanának. Köszönöm a figyelmet.
Françoise Grossetête
Elnök úr! A tárgyalások nyilvánvalóvá tették az EU-stratégia kudarcát, amelynek célja az volt, hogy a legkiválóbb hozzáállással rávegye a többieket, hogy kövessék a példáját.
A valóság az, hogy nagy szakadék tátong az éghajlatváltozás terén vezető szerepre áhítozó EU retorikája és azon képessége között, hogy a végső tárgyalásokon másokat is maga mellé állítson. Nem csak hogy senki nem csatlakozott hozzánk, de mivel az EU túl hamar felfedte lapjait, a kudarc elkerülhetetlen volt. A végső tárgyalásokon az Unió lényegében nem hallatta a hangját.
Mit tegyünk hát? Mindenekelőtt a kölcsönösség elvét kell alkalmaznunk a harmadik országokkal folytatott kapcsolatainkban. Európa nem fogadhatja el többé azt a helyzetet, amelyben egyes importtermékek nem felelnek meg a környezetvédelmi előírásoknak. A koppenhágai kudarc nyomán kialakult helyzet ezért bizonytalanságot szül a szén-dioxid-kibocsátás csökkentésére vonatkozó jövőbeni nemzetközi működési szabályokat illetően, ami különösen hátrányosan érinti azon vállalatainkat, amelyeknek kötelezően jelentős beruházásokat kell végrehajtaniuk. Az átláthatóság ilyen hiánya a szén-dioxid-piacra is katasztrofális hatással lehet, amelynek megerősödéséhez és zavartalan működéséhez egyértelmű és szilárd keretekre van szükség.
Az Egyesült Államok és Kína ugyanakkor jelentős beruházásokat végeznek a zöld technológiák területén annak érdekében, hogy megteremtsék a jövő zöld munkahelyeit. Európa nem maradhat le az innovációs vonatról. Valós európai iparpolitikát kell támogatnia, mivel ez az igazi kihívás az éghajlatváltozás elleni küzdelemben. Ezek az új technológiák rendelkezésre állnak; rajtunk múlik, hogy mindannyiunk és elsősorban a fejlődő országok javára felgyorsítsuk azok politikáinkban történő alkalmazását.
Ezzel a kihívással kell tehát megbirkóznia az EU-nak. Rendelkezik a forradalom sikeres megvalósításához szükséges eszközökkel, az újabb határidők felé közeledve azonban legyünk gyakorlatiasabbak, hogy egy év múlva Mexikóvárosban a koppenhágai megállapodást kötelező jogi erővel ruházhassuk fel.
Andrzej Grzyb
Elnök úr, Espinosa asszony, biztos úr! A spanyol elnökség úgy döntött, értékelést készít a koppenhágai éghajlati konferenciáról, míg számos itteni felszólaló szerint az bukással végződött. A bukás azonban nem szükségképpen katasztrófa - néha kedvező következtetéseket kell levonni a bukásból, és meg kell vizsgálni annak okait. Az éghajlati kérdésekkel kapcsolatos jelenlegi uniós tárgyalási stratégiát értékelni kell, mivel már zajlanak a következő, idén decemberben Mexikóban sorra kerülő csúcstalálkozó előkészületei.
Egy kérdésem lenne: növeljük-e a jelenlegi csökkentési célkitűzést, tekintve, hogy a jelenlegi célokat a mostani tárgyaláson nem értük el? A jelenlegi célokhoz további partnereket kell találnunk, a megnövelt célokat eddig egyetlen partner sem támogatja. Megjegyzendő, hogy az Egyesült Államok, Kína és India nélkül, és ez már többször elhangzott a mai vita során itt az ülésteremben, nem vihetjük sikerre az Európai Unió által Koppenhágában meghatározott célokat. Ugyanez lesz a helyzet Mexikóban is. A többi fél nyilatkozatait is értékelni kell, és mindenekelőtt továbbra is az éghajlati fórumot kell a megállapodást célzó tárgyalások fő fórumának tekintenünk, függetlenül azon kritikai megjegyzésektől, hogy vajon az ENSZ fóruma megfelelő, alkalmas, jól működik-e stb.
Zöld gazdaságot szeretnénk, amely ésszerűen gazdálkodik a környezettel, valamint olyan új energiaforrásokat és új technológiákat dolgoz ki, amelyek energiát termelnek vagy takarítanak meg. Ezzel együtt azzal is tisztában vagyunk, hogy a legolcsóbb energia a fel nem használt energia, ezért ésszerűen kell cselekednünk. Ezt illetően - és ezzel be is fejezem - a szén-dioxid és más üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentése nem költséges technológiák alkalmazásával érhető el. Igen gyakran saját erőforrásaink, például az erdők és a talaj kiváló helye lehet e gázok megkötésének, ez pedig biológiai, következésképpen hatékony megkötés.
Elnök
A reggeli helyzettel ellentétben, amikor nagy volt a sietség, most van néhány percünk; így a megszokott szabályoktól eltérően most azoknak adom meg a szót, akik a "catch the eye” eljárás keretén belül szót kértek. Mindazonáltal arra kérem önöket, hogy felszólalásuk ne haladja meg az 1 percet.
Mivel 13 személy szerepel a listán, a felszólalásokat 1 perc után megszakítom. Szeretnék mindenkinek lehetőséget adni, mivel azonban Espinosa asszony és Rehn biztos úr válaszára is sort kell keríteni, mindannyiuknak csak egy perce van.
Marian-Jean Marinescu
A várakozásokkal összhangban a koppenhágai csúcs semmiféle konkrét eredményt nem hozott. Ugyanakkor világosan átlátjuk a globális felmelegedés jelenségét és a cselekvés szükségességét. Az Európai Uniónak folytatnia kell külpolitikai erőfeszítéseit, különösen az Egyesült Államokkal és Kínával folytatott egyeztetések terén. Kedvező eredményeknek kell születniük. Mind a külpolitikáért, mind az éghajlatváltozásért felel egy-egy biztos.
Addig is folytatni kell az Európai Unió eddigi intézkedéseit, még az egyoldalúakat is. Bízom abban, hogy a januári informális sevillai találkozón a környezetvédelmi miniszterek gyakorlatias módon foglalkoznak majd a koppenhágai eredményekkel, és az éghajlatváltozást a 2010-2014 közötti időszakra vonatkozó energiahatékonysági cselekvési terv összefüggésében fogják mérlegelni.
Továbbá, az energiabiztonság megvalósítása, a megújuló energia ösztönzése, valamint a szén-dioxid leválasztása és tárolása érdekében a harmadik belső energiapiaci intézkedéscsomagot össze kell hangolni a koppenhágai megállapodással.
Linda McAvan
Elnök úr! Egy kérdésem lenne a soros elnök úrhoz és esetlegesen a Bizottsághoz is a január 31-i határidőt illetően. Mi lesz a sorsa az EU vállalásainak? Feltételeztem, hogy az EU egyetlen közös vállalással áll majd elő, azt hallom azonban, hogy az Állandó Képviselők Bizottságában több ilyenről beszélnek. Mi a pontos helyzet?
Másodszor, hangoztatjuk ugyan az egységes európai fellépést, de nem járul-e hozzá a problémához az, hogy az EU egy adott mandátummal érkezett Koppenhágába, és a tárgyalási csapat nem tárgyalhatott rugalmasan? Ez éppen hogy része a problémának. Ezért maradt ki az EU a végső tárgyalásokból. Miért tárgyaljanak olyan tárgyalóval, akinek nincs mozgástere és nem lehet rugalmas? Hogyan fogjuk ezt megoldani? Azt hallottam, hogy ugyanez a helyzet a WTO-ban is. Ez igen nagy probléma az EU számára.
Befejezésképpen: bízom benne, Rehn biztos úr, hogy átadja majd üdvözletünket Dimas biztos úrnak. Sajnálom, hogy nem lehet ma itt az utolsó ülésen. Örömmel köszönetet mondtunk volna sokéves kiváló munkájáért, ezért remélem, hogy a következő héten találkozhatunk vele a Környezetvédelmi Tanácsban, és átadhatjuk a köszönetet.
Gerben-Jan Gerbrandy
Elnök úr! Sajnálatos módon az óriások - az Egyesült Államok, Kína, India és Brazília - mellett a koppenhágai tárgyalásokon nem volt jelen egy európai óriás is. Még ennél is rosszabb, hogy 28 európai törpe ült a tárgyalóasztalnál: a 27 tagállam és egy hatalom nélküli Bizottság. Ez az, ahogyan nem szabad eljárni. Ha Európa nem képes közös álláspontot kialakítani, nincs befolyása, és nem tudja betölteni lehetséges szerepét. Mindez nem csupán Európa, hanem és különösképpen az ilyen jellegű konferenciák eredménye szempontjából sajnálatos. Ma reggel Barroso elnök úr a Lisszaboni Szerződéssel a kezében azt mondta, hogy a Bizottság az Európai Unió szóvivője a környezetvédelmi kérdésekben. Fogjuk hát szaván. A következőt kérdezném a Bizottságtól: az egységes hanggal kapcsolatos szép szavak helyett felkészültek-e arra, hogy kiköveteljék ezt a szerepet, és szükség esetén félreállítsák a Tanácsot?
John Stuart Agnew
Elnök úr! Miközben az elmúlt hónapban - politikusok, nem kormányzati szervek és aktivisták részvételével - zajlott a koppenhágai konferencia, addig ugyanebben a városban egy másik klímakonferenciára is sor került, amelynek előadói valamennyien tudósok voltak, és úgy tudom, jómagam egyedüli képviselőként vettem részt rajta.
Ezek a tudósok a tudományos érvek és a riogatást célzó frappáns jelmondatok szembeállításával egytől-egyig megcáfolták az emberi tevékenység okozta globális felmelegedés ún. tényeit. Hallhattunk Al Gore hokiütő-diagramjának technikai ellentmondásairól és az időjárás-állomások adatainak a berlini fal leomlását követő megbízhatatlanságáról. Bemutatták a hideg időt nem szívesen előre jelző számítógépes modellek tudományos hiányosságait, valamint a szén-dioxid és a globális hőmérséklet közötti olyan összefüggés valószínűségét, amely éppen ellentétes a jelenlegi agymosás alapját képezővel. Műholdfelvételekkel szemléltették, hogy az elmúlt három évben az északi-sarki jégtakaró jelentős ütemben nőtt, és tájékoztatást kaptunk a jegesmedvék számának emelkedéséről is.
Andrew Henry William Brons
Elnök úr! A Himalája gleccsereivel kapcsolatos ún. bizonyítékokra történő korábbi utalásokat részletezni kell. Az Éghajlatváltozási Kormányközi Testület 2007-ben azt állította, hogy azok 2035-re el fognak tűnni.
A The Sunday Times a közelmúltban kiderítette, hogy a jelentést kizárólag egyetlen interjúra alapozták, amelyet egy indiai tudós, Hasnain úr adott a New Scientist című folyóiratnak 1999-ben. Hasnain úr ezt követően kijelentette, hogy mindez személyes becslésein alapul, és nem nevezett meg évszámot, illetve nem végzett hivatalos kutatást.
Ha az éghajlat-változási hipotézissel kapcsolatos következtetéseinket bizonyítékokra szeretnénk alapozni, akkor ezeknek a bizonyítékoknak kikezdhetetleneknek kell lenniük. Nem lehetnek koholtak és kitaláltak.
Iosif Matula
A világ egyéb régióitól eltérően az Európai Unió megérti az éghajlatváltozás elleni küzdelem fontosságát és úttörő szerepet vállal benne. Ugyanakkor a koppenhágai találkozó számos résztvevője reményt ad számomra azt illetően, hogy ilyen nagyszámú szövetséges intézkedései végül mégis sikerre vezethetnek. Bár a csúcs lezárása nem a várakozásoknak megfelelően alakult, úgy gondolom, hogy a különböző szinteken való közreműködésünk meghozza a kívánt eredményeket.
Több beruházási programot kell ösztönöznünk tagállamainkon belül, mind a megújuló energiaforrások területén, mind pedig az éghajlatváltozást közvetlenül befolyásoló egyéb területeken. Itt egyaránt utalok a kisebb projektekre, például a helyi energiaforrások számára biztosított működési segítségnyújtásra, és a regionális kiterjedésű nagyobb projektekre, például a szelektív hulladékkezelésre és újrahasznosításra, valamint a víz- és szennyvízhálózatok és -rendszerek felújítására, illetve bővítésére.
Gilles Pargneaux
Elnök úr, miniszter asszony! November 11-én Václav Havel a következőket mondta nekünk: "Európa hazánk hazája”. Koppenhágát követően azonban európai polgártársaink igen keményen fogalmaznak. Tényleges bizalomhiány tapasztalható, és e bizalmi válsággal szembenézve, illetve a bizalom helyreállításának elősegítése érdekében egy két részből álló kérdést szeretnék feltenni önnek.
Először is: a hat hónapos elnökségi időszak során ismét tárgyalásra kívánja-e bocsátani a pénzügyi tranzakciókat érintő Tobin-féle szénadó bevezetését? Úgy tűnik számomra, hogy ez az adó nem csupán polgáraink, de a világ más részein élő személyek bizalmát is helyreállítaná, akik időközben elveszítették azt.
Másodszor: vissza kívánják-e hozni a szén-dioxid-kvótákra és a CO2-kibocsátás-áthelyezésre vonatkozó szigorúbb listákat?
Seán Kelly
Elnök úr! Ahogyan egy fecske nem csinál nyarat, úgy egy hideg tél sem cáfolja meg az éghajlatváltozásról és a globális felmelegedésről szóló elméleteket. Egyre többek számára nyilvánvalóak a bizonyítékok, hiszen a tudományos adatokon túl a vizuális tapasztalatok is azt bizonyítják, hogy az éghajlatváltozás folyamatban van.
Egyes képviselők bukásként és kudarcként jellemezték a koppenhágai konferenciát. Én úgy gondolom, pontosabb lenne azt mondani, hogy kis lépés volt a helyes irányban: a helyes irányba tett kis lépés. A kihívás jelenleg az, hogy Mexikóban ebből a kis lépésből az emberiség számára hatalmas ugrás váljon.
Számunkra, itt az Európai Unióban különösképpen fontos, hogy megmutassuk: a Lisszaboni Szerződés által létrehozott új intézmények és új posztok hatékonyak. Ha marginalizálódunk, ahogyan Koppenhágában is történt...
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Andrés Perelló Rodríguez
Kevés témában tapasztaltunk ilyen általános egyetértést az Európai Parlamenten belül és a társadalomban, és sajnálatos, hogy így visszavetjük a társadalom reményeit, amely támogat bennünket, és amely bízott Koppenhágában.
Nem hiszem, hogy a csúcs kudarcnak tekinthető, és semmiképpen nem hiszem el azt, amit olyan személyek szájából hallok, akik nem tudják, mi a különbség az éghajlat az időjárás között: az, hogy északon esett a hó, teljesen természetes, az azonban már nem, hogy Sevillában is havazott, Kubában pedig négy fokot mértek, ami mind az éghajlatváltozás hatásait igazolja. Nem hinném, hogy ezek a tapasztalatok a készültség enyhítését indokolnák.
Most minden eddiginél fontosabb, hogy ragaszkodjunk az álláspontunkhoz, tisztelt miniszter asszony. Más szóval e hat hónapban még nagyobb erőfeszítéseket kell tenniük, és meg kell győzniük a Tanácsot egy sokkal egységesebb, közös álláspont szükségességéről. Arra kell ösztönöznie a Bizottságot, hogy gondoskodjon Európa egységes hangjáról, és így Mexikóban ne fordulhasson elő, hogy Obama úr hátat fordít nekünk, és azt mondja: "Majd a kínaiakkal egyeztetek, és közlöm az eredményt az európaiakkal”, mivel ez az EU által megélt frusztráció oka.
Miniszter asszony, az éghajlat, az Európai Unió és az emberiség egésze érdekében meg kell őriznünk vezető szerepünket.
Elnök
Felhívom a figyelmüket, hogy felszólalásaikat írásban is benyújthatják, és azok meg fognak jelenni a Parlament szó szerinti jegyzőkönyvében. Ha azonban túl gyorsan beszélnek, a tolmácsok nem tudják követni az elhangzottakat, így egyedül önök hallják majd azt, illetve legfeljebb azok, akik értenek azon a nyelven, amelyen az adott felszólalás elhangzik.
Éppen ezért érdemes lassabban beszélni, hogy a beszédet tolmácsolni tudják, és ahogyan említettem, írásban benyújtani a szöveget, hogy az megjelenhessen a szó szerinti jegyzőkönyvben.
Bogusław Sonik
Elnök úr! Be kell vallani, hogy az Európai Unió eddigi, többek között a koppenhágai csúcson is alkalmazott taktikája téves volt. Lényegében azt jelentette, hogy minden kártyánkat megmutattuk, és hittünk benne, hogy ha mi ambiciózus vállalásokat teszünk, mások majd követnek bennünket. Helytelen volt az az alkudozás, amely itt a Parlamentben folyt arról, hogy a kibocsátásokat 40 vagy 50%-kal csökkentsük-e. Némileg a hidegháború idején folytatott tárgyalásokra emlékeztetett, amikor bizonyos politikai csoportok úgy gondolták, hogy az egyoldalú leszerelés a Szovjetuniót is leszerelésre készteti majd. Meg kell változtatnunk ezt a taktikát, és a világ befolyásos országaival - Kínával, az Egyesült Államokkal - folytatott megbeszéléseink során határozottnak kell lennünk, sőt, akár kilátásba helyezhetjük a francia képviselőtársaink által hivatkozott szénadó bevezetését is az Európai Unió határain. Vállalkozásainknak versenyképeseknek kell lenniük a világpiacon. Azt se felejtsük el, hogy az új technológiák, többek között (...).
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Marc Tarabella
Elnök úr! Mindenki egyhangúlag elismerte, hogy a koppenhágai csúcs kettős kudarccal zárult. Nem csupán elvetélt kísérletnek bizonyult, amennyiben olyan nem kötelező érvényű megállapodást eredményezett, amelyet nem minden ország írt alá, de egyben saját kudarcunkkal is szembe kell néznünk, mivel Koppenhágában a világ két legnagyobb szennyezője, Kína és az Egyesült Államok által alakított főszerep került reflektorfénybe. Ez a G2 vezette a tárgyalásokat, anélkül, hogy az Európai Uniónak vagy a fejlődő országoknak valódi beleszólásuk lett volna annak alakulásába. Ennek megfelelően a mezőgazdaságról alig esett szó. Ez az ágazat ugyanakkor az éghajlatváltozás elleni küzdelem egyik leglényegesebb eleme. Az európai mezőgazdaság most készül fel a felelősebb vízgazdálkodást megvalósító, kevésbé energiaigényes, illetve a vegyi anyagokra kevésbé hagyatkozó, fenntarthatóbb termelési modellekre történő átállásra, mivel elismeri, hogy a biológiai sokféleség és az ökoszisztémák védelme központi szerepet játszik a környezetszennyezés visszaszorításában. Mikor ismerjük tehát el, kérdem én, hogy a mezőgazdaság ...
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Bogdan Kazimierz Marcinkiewicz
Elnök úr! A koppenhágai csúcs megmutatta, hogy másképp is közelíthetünk az éghajlatváltozás kérdéséhez. Az igazi probléma nem az üvegházhatású gázok csökkentéséből fakadt, hanem a csökkentést elősegítő hatékony mechanizmusokra irányuló javaslatokból. A korábbiakban az Európai Közösségnek jutott a vezető szerep a CO2-kibocsátások csökkentése terén, és továbbra is ő határozza meg az ezek világszintű elérését biztosító szabványokat.
Éppen ezért az Európai Unió keretein belül érdemes olyan fenntartható megközelítést javasolni, amely elsősorban saját megfelelő intézkedéseink finanszírozását teszi lehetővé, itt az EU-n belül. A pénz forrása lehet a tagállamokkal közösen létrehozott alap, és a hozzájárulások összege az egyes országok egy főre jutó GDP-jével arányosan oszlana meg. Így minden tagállam egyenlő mértékben működne közre, felesleges bonyodalmak nélkül. Prioritást kell kapniuk azon intézkedések támogatásának, amelyek ténylegesen és a leginkább költséghatékony módon csökkentenék a kibocsátásokat.
Adam Gierek
Elnök úr! A tudósok által az IPCC következtetéseinek megbízhatóságával kapcsolatban megfogalmazott bírálatokat és az adatok meghamisításának lelepleződését illetően, amelyek kétségtelenül befolyásolták a koppenhágai konferencia kimenetelét, azt kérdeztem a Bizottságtól, hogy lehetséges lenne-e egy olyan vizsgálat végrehajtása, amely ellenőrizné a vitatott eredményeket. Dimas úr a következőképpen válaszolt: "az IPCC értékelése több ezer tudós közös megállapításainak kifejeződése”. Azt kérdezem tehát, hogy a tudományos eredményekről vajon konszenzus alapján döntenek-e, és hogy a tudományos következtetések szavazás eredményeképpen születnek-e. A Climategate üggyel kapcsolatban a biztos úr a következőt mondta: "az Európai Bizottság azon az állásponton van, hogy az nem befolyásolja az IPCC jelentésében szereplő nyilvánvaló és megalapozott következtetéseket”. Éppen ezért most azt kérdezem, milyen következtetéseket vonhatunk le a hamis adatokból? Úgy gondolom, hogy a CO2 hatásainak igazolásához elfogulatlan kutatásra van szükség. Tudományos megalapozottság hiányában Mexikóban újabb katasztrófára lehet számítani.
Sirpa Pietikäinen
Elnök úr! A Koppenhága után tett következő lépésekkel javítanunk kell az ENSZ helyzetét és tárgyalási képességeit.
Elő kell segítenünk, hogy az ENSZ felső szintű tárgyalásokat kezdjen az államfőkkel, majd a részletes szövegezést a tisztviselők bevonásával folytassa, csakúgy, ahogyan a G8 vagy a G20 találkozók esetén is. Az EU-nak érdeke, és képes is arra, hogy ezt a módosítást keresztülvigye az ENSZ rendszerén.
Másodszor, abban bízom, és azt kívánom a Tanácsnak és az új Bizottságnak, hogy az új Lisszaboni Szerződés fényében külpolitikánk központi kérdésével a Bizottság elnöke, a főképviselő és az éghajlatváltozásért felelős biztos által alkotott hármas foglalkozzon, lehetővé téve ezáltal, hogy a tárgyalásokat egységes, egyeztetett szöveg alapján folytassuk.
Edite Estrela
Már hallhattuk ezt korábban, és igaz is, hogy Koppenhága csalódást okozott, mivel egyetlen politikailag kötelező érvényű megállapodást sem fogadtak el. Most azonban előre kell tekintenünk, és politikai szempontból fel kell készülnünk a mexikói konferenciára - az EU technikai értelemben már felkészült. Az Európai Uniónak vissza kell nyernie vezető szerepét, és hallatnia kell - egységes - hangját. A Lisszaboni Szerződés segíthet ebben, és lehetővé teheti Európa számára, hogy érvényesüljön, valamint egységes álláspontot képviselve olyan valaki tekintélyével lépjen fel, aki megtette saját kötelességét. Számítunk továbbá arra, hogy a spanyol elnökség a bonni találkozón ...
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Elnök
A mai ülés befejeződött. Rendkívül hosszú volt, így azonban legalább jelentős számú képviselő kapott szót. A jelenlévő képviselők nagy száma is jelzi, mekkora érdeklődésre tart számot a ma megvitatott kérdés a Parlament részéről.
Elérkeztünk a vita záró szakaszához, és először Espinosa asszonynak adom meg a szót a válaszadáshoz.
Espinosa asszonynak és a tisztelt Háznak is mondom, hogy az iránta érzett barátság, szimpátia és csodálat okán nagy örömmel adom meg neki a szót.
Elena Espinosa Mangana
a Tanács soros elnöke. - (ES) Hölgyeim és uraim! Valamennyiüknek köszönetet mondok a közreműködésükért, amely minden bizonnyal elősegíti majd a fejlődésünket. Sajnálom, hogy nem válaszolhatok valamennyiüknek személyesen, a Wortmann-Kool asszony első felszólalásától kezdve Grzyb úr záró beszédéig, ideértve a 15 további felszólalást is. Engedjék meg azonban, hogy nyitó beszédemhez kapcsolódóan szóljak még néhány szót.
Számos jelentős célt kell megvalósítanunk az éghajlatváltozás terén: meg kell erősítenünk a koppenhágai megállapodás iránti támogatást és a vállalások megfelelő szintjét, valamint annak egyes elemeit is, mégpedig tartalmuk javítása és részletes kidolgozása, illetve végrehajtásuk felgyorsítása révén.
A koppenhágai csúcs rámutatott a bennünket körülvevő új nemzetközi forgatókönyvre. Ezen a forgatókönyvön belül további javításokat kell eszközölnünk, ami azt jelenti, hogy rendkívül különböző szereplők új célokat és elvárásokat fogalmaznak meg, és hogy a döntések elfogadásának szabályait módosítani kell, hogy azok hatékonyan alkalmazkodjanak az új időkeretekhez és igényekhez.
Ebben az összefüggésben az Európai Uniónak mérlegelnie kell, mi a legjobb módja annak, hogy az éghajlati politikát illetően érvényesítse vezető szerepét a nemzetközi színtéren.
Nem szabad szem elől tévesztenünk a céljainkat, az ugyanis gyengítené hitelünket és pozíciónkat, amelyet az utóbbi években már megkérdőjeleztek. Az Európai Uniónál senki sem tudja jobban, milyen nehéz létrehozni ezt a közös irányítást. Hasonlóképpen a Parlamentnél senki sincs jobban tisztában azzal, milyen előnyökkel jár és milyen elégedettséget jelent az olyan eredmény, amely valamennyiünk helyzetét javítja. Világszinten csak akkor léphetünk előre, ha az előre vezető út a kölcsönös bizalomra és a közérdekre épül.
Egyesek úgy határozták meg Koppenhágát, mint a tökéletes vihar, amely keserédes eredményeket szült. Én egy véleményem szerint rendkívül értékes szempontot emelnék ki a konferenciából: azt, hogy hatalmas lehetőséget biztosított számunkra, amelynek alapján a következő hónapokban tovább építkezhetünk. Hölgyeim és uraim, biztosan mondhatom, hogy hangosan és egyértelműen kijelenthetjük, Koppenhágában nem az Európai Unió jelentette a problémát.
Rátérve a felszólalásokra, sokan önök közül említették a harmadik országokkal való szolidaritást, a kibocsátáscsökkentést, az erdőirtást és a hatékonyabb és fenntarthatóbb ipart, és megint sokan beszéltek az egységes vezetésről. Ezen a ponton kötelességünk, hogy a Koppenhágai Egyezség haladéktalan alkalmazására törekedjünk.
Kötelességünk továbbá követelni, hogy az egyezséget maradéktalanul beépítsék az ENSZ rendes eljárásába, valamint hogy megteremtsük a jelentős mexikói előrelépés szilárd alapjait. A regionális és ágazati szövetségek meghatározó szerepet játszanak ebben, ezért az Európai Uniónak meg kell erősítenie és ki kell bővítenie ezeket.
A jövővel szembenézve támogatnunk kell egymást ebben a munkában. Tanulnunk kell és tovább kell lépnünk. Nem merülhetünk el a panaszkodásban. Ha a Parlament előre tekint, és arra gondol, milyen örökséget kell hagynunk a jövő generációi számára, akkor sokat tehet. Valamennyien közösen, a tagállamok, a Környezetvédelmi Tanács, a Bizottság, a Parlament és természetesen az elnökség: valamennyiünknek feladata van.
Egymás kiszorítása helyett együttesen kell fellépnünk, és legkeményebb erőfeszítéseinket egyesítve meg kell védenünk közös jövőnket, anélkül, hogy elfelejtenénk: a környezet, a versenyképesség és az innováció közös célok, és ezért együtt kell járniuk.
Figyelembe veszem a felszólalásaikat és biztosítom önöket, hogy a június 30-ig az Európai Unió soros elnökségét betöltő spanyol kormány együttműködésére mindig számíthatnak majd a mindannyiunk számára fenntarthatóbb jövő eléréséért folytatott munka során.
Olli Rehn
a Bizottság tagja. - Elnök úr! Először is köszönetet mondok önöknek az igen tartalmas és felelős vitáért. Mindenképpen átadom majd jókívánságaikat kedves kollégámnak, Stavros Dimasnak, hogy meggyógyulva hamarosan találkozhasson önökkel a bizottságban.
Rögzítettem az egyes hallott érveket, és a vita során kért feljegyzések alapján megpróbálok majd reagálni néhány aggodalomra és szakpolitikai álláspontra. Úgy vélem, alapvető üzenetüket úgy fogalmazhatnánk meg, hogy bár a Koppenhágai Egyezség nem tükrözi eredeti célkitűzéseink szintjét, bizonyos mértékig mégis magán viseli az Európai Unió kézjegyét. Más szóval a Koppenhágai Egyezség utalást tesz arra, milyen szintű célkitűzések lennének szükségesek a 2012 utáni éghajlati megállapodásban az éghajlatváltozás kezeléséhez, és meghatározza egy pénzügyi csomag alapjait, valamint komoly kibocsátáscsökkentési vállalásokra szólít fel.
Saját részről, a vállalásokat illetően az Állandó Képviselők Bizottsága ebben a pillanatban is ülésezik, a Bizottság és a tagállamok pedig egyetlen világos dokumentumot kívánnak benyújtani. Ennek részleteiről még folynak a tárgyalások, de biztos vagyok benne, hogy a január 31-i határidőre elkészül majd. A válasz McAvan asszonynak szól, de mindez a Pietikäinen asszony által szorgalmazott egységes tárgyalási szöveg biztos alapjául is szolgál majd.
Ugyanakkor az Egyezség egyben ugródeszkát is jelent, amelyről elrugaszkodva a Mexikóban várható további nemzetközi éghajlati tárgyalások során nagy előrelépést tehetünk. Hassi asszony és sokan mások is az EU vezető szerepére hívtak fel. Ezzel egyetértek, és a Bizottságnak határozott szándéka annak biztosítása, hogy az EU az elkövetkező hónapokban megőrizze vezető szerepét, és a jelenlegi Egyezséget egy valamennyiünk által áhított ambiciózus és jogilag kötelező érvényű szerződésre váltsa. E cél eléréséhez számítok az önök támogatására.
Sajnálatos módon - ahogyan az a mai vita során már elhangzott - néhány jelentős tárgyalópartnerünk, például Kína és az Egyesült Államok nem tudták vagy nem akarták az Európai Unióhoz hasonló módon elkötelezni magukat, ami természetesen rendkívül kedvezőtlen hatással volt a tárgyalásokra. Mindenki számára nyilvánvaló, hogy különösen Kína nem kívánt komoly, tartalmas célkitűzéseket vállalni. Személyes véleményem szerint az új Bizottságnak meg kell határoznia egy átfogó uniós Kína-stratégiát annak érdekében, hogy az éghajlati politikát, a kereskedelmi feszültségeket és az árfolyam-politikát érintő közös céljainkért hatékonyabban dolgozhassunk, és ezeket hatékonyabban valósíthassuk meg. Elfogadhatatlan, hogy Kína valutadömpingje veszélyezteti az európai gazdaság talpra állását. Ugyanígy elvárjuk Kínától, hogy az éghajlatváltozással kapcsolatos politikában komoly vállalásokat tegyen.
Ne feledjük azonban, hogy a vezető szerepet itthon kell elkezdeni. A célvonalhoz közeledve minden erőfeszítést meg kell tennünk annak érdekében, hogy teljesítsük kiotói vállalásainkat. Biztosítanunk kell továbbá, hogy új, ambiciózus politikák és intézkedések szülessenek, amelyek elvezetnek a saját magunk számára megállapított 20 - vagy akár 30 - százalékos csökkentési cél eléréséhez. Ennek érdekében beruházásokra van szükség az innováció, valamint a forráshatékony környezetvédelmi és energiatechnológiával kapcsolatos kutatások terén, amelyek a jelenleg készülő EU 2020 stratégia központi elemét képezik majd.
Egyetértek Dati és Grossetête asszonnyal, valamint Ek asszonnyal, miszerint mindez azt feltételezi, hogy az EU 2020 éghajlati ágazati és foglalkoztatási stratégia lesz - és ezáltal megalapozza az Európai Unió gazdasági fellendülését. Válaszolni szeretnék még a Davies úr által feltett konkrét kérdésre. Utánanéztem, és azt tudom mondani, hogy a 300 millió euró értékű szén-dioxid-leválasztási és -tárolási célú kibocsátási egységek felhasználásáról február 2-án határoznak majd az illetékes komitológiai bizottságban. Megnyugtathatom, hogy támogatni kívánjuk a 12 kísérleti erőművet. Nyolc erőmű támogatására az első fordulóban, a továbbiakéra pedig a második fordulóban kerül sor.
Befejezésképpen elmondanám, hogy a jövő generációival szembeni kötelességünk, hogy jó példával járjunk elöl, és az év végére megvalósítsuk a jogilag kötelező érvényű megállapodást, valamennyiünk számára jobb és fenntarthatóbb jövőt teremtve ezáltal.
Elnök
A biztos úr beszédét követően, akinek minden jót kívánok, és abban a biztos tudatban, hogy a korábbiakhoz hasonlóan kiváló munkát fog végezni, a vitát lezárom.
A szavazásra az első februári részülésen, vagyis február 1-jén kerül sor.
Elena Oana Antonescu  
írásban. - (RO) "A politika az a képesség, hogy megjósoljuk, mi fog történni másnap, a következő hónapban, a következő évben - és utána képesek legyünk megmagyarázni, miért nem az következett be” - mondta Winston Churchill.
A koppenhágai konferencia fényében valamennyien kiváló politikusok vagyunk. A konferenciát rendkívüli politikai optimizmus övezte az új klímamegállapodással kapcsolatban, a tárgyalások azonban azt mutatták, hogy ez az optimizmus és a környezet tisztelete inkább európai, semmint globális érték. Annak, hogy a koppenhágai konferencia eredménye csalódást okozott, amennyiben várakozásaink és polgáraink várakozásai nem teljesültek, további motivációt és elszántságot kell jelentenie számunkra az iránt, hogy az őszi mexikói csúcson fokozottabban közreműködjünk, és nagyobb egységben lépjünk fel. Európának meg kell tanulnia, hogy tényleges szereplő és aktív tárgyaló legyen, valamint közös álláspontot kell képviselnie.
Ivo Belet  
írásban. - (NL) Elnök úr! A koppenhágai bukást követően ülhetnénk tovább az oldalvonalon zokogva és keseregve, ez azonban felesleges energiapazarlás lenne. Sepregessünk továbbra is saját házunk táján. Európa az egyetlen olyan kontinens, amely konkrét, ambiciózus jogszabályokkal rendelkezik a CO2-kibocsátásokra vonatkozóan. Ezeket az elkövetkező hónapokban és években végre kell hajtani. Nem szabad elfelejtenünk, hogy mindez a többi nagyhatalomra, és elsősorban Kínára is közvetlen hatást gyakorol. A Kína által a jövőben az Európai Unióban értékesíteni kívánt valamennyi fogyasztási cikknek meg kell felelnie a legszigorúbb európai környezetvédelmi szabványoknak. Ez a kínai gyártókat is hozzáállásuk megváltoztatására kötelezi. "Hopponhága” talán nagy részben kudarcot vallott, ugyanakkor ismét munkához kell látnunk, mivel jövőre új lehetőségek nyílnak, először Bonnban, majd Mexikóban. Addig is, Koppenhága gondoskodott róla, hogy valamennyien éberek legyünk és nagymértékben fokozzuk a környezetvédelemmel kapcsolatos tudatosságot. Ez nem elegendő, az a felismerés azonban, hogy az éghajlat védelmének támogatása saját zsebünk, a gazdaság és a foglalkoztatás számára is előnyös, optimistává tesz.
Sebastian Valentin Bodu  
írásban. - (RO) A koppenhágai környezetvédelmi csúcsot sokan hatalmas kudarcként értékelték, mivel eredménye egy konkrét feltételezéseket és határidőket nem tartalmazó, megfoghatatlan megállapodás. Ha azonban közelebbről megvizsgáljuk, mi történt a dán fővárosban, azt látjuk, hogy megteremtettük egy új éghajlati világrend alapjait, amelyet el fogunk érni, csupán sok-sokévnyi kemény munka és tárgyalások fogják megelőzni.
Most először egyeztetett 115 állam- és kormányfő az éghajlatváltozásról. Ez fontos jel. Az, hogy a csúcs az ENSZ égisze alatt zajlott, rámutat, hogy még a fejlődő és a kevéssé iparosodott országok is felismerik, hogy aktív szerepet kell játszaniuk az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentésében.
Megnőtt a befolyásos iparosodott államok és a fejlődő országok között zajló kétoldalú tárgyalások jelentősége, különösen a Mexikóban megrendezésre kerülő következő éghajlati csúcs fényében. Az EU-nak valamennyi adat rendelkezésére áll ahhoz, hogy meghatározó szerepet játsszon a Kínához, Indiához vagy Brazíliához hasonló államokkal folytatott kétoldalú egyeztetésekben. Eljött az az idő, amikor semmilyen erőfeszítés nem tűnik túl nagynak, ha a bolygó jövőjéről van szó, amely valamennyiünk számára közös.
George Sabin Cutaş  
írásban. - (RO) Az elmúlt hónapban a "kudarc” szóval jellemezték leggyakrabban a koppenhágai csúcsot. A találkozó kiábrándító eredményének okai egyrészt a nagy iparosodott országok részéről tapasztalt vonakodás, másrészt pedig az ENSZ konszenzusán alapuló rendszer bonyolult szabályai voltak.
Meg kell vizsgálni továbbá azt a tényt, hogy az Európai Unió képtelen volt betölteni a katalizátor szerepét az éghajlatváltozás hatásainak korlátozását célzó globális erőfeszítések tekintetében. Azáltal, hogy már a konferencia előtt egy évvel egyoldalúan bejelentette, hogy 2020-ig 20%-kal kívánja csökkenteni az üvegházhatású gázok kibocsátását, az EU rendelkezett azzal az erkölcsi fölénnyel, amellyel lendületet adhatott volna a koppenhágai tárgyalásoknak. Ugyanakkor a találkozón, amelynek során az Egyesült Államok és a feltörekvő országok álláspontja dominált, nem tudtunk érvényesülni.
Ha azt szeretnénk, hogy esélyünk legyen a sikeres tárgyalásokra, összefogottabb tárgyalási formára van szükség. A júniusi bonni és a decemberi mexikóvárosi miniszteri találkozók alkalmával a lehető leghatékonyabban biztosítani kell, hogy nyitva maradjon egy új szerződés elfogadásának lehetősége. A tagállamoknak össze kell hangolniuk az intézkedéseiket, hogy a globális színtéren egységes álláspontot képviselhessünk.
Adam Gierek  
írásban. - (PL) Az éghajlati csúcs bukása feltárta Európa gyengeségét és politikai elitje naivitását. Megmutatta, hogy csupán egy vagyunk a nemzetközi színtér sok szereplője közül. Miért bizonyultak elfogadhatatlannak a CO2-kibocsátás csökkentésével kapcsolatos célok? Azért, mert ellenkeznek számos fejlődő ország érdekeivel, nem veszik figyelembe a világszerte a militáris gazdaságon alapuló versenyt, igazságtalanul osztják el a közös jó, vagyis a Föld használatának jogát, és mert az IPCC-nek a szén-dioxid ártalmasságára vonatkozó, nem túl hihető feltételezésein alapulnak, miközben, mint kiderült, az ún. "bizonyítékok” manipuláció eredményei (Climategate). A tudományt nem szabad politikai eszközökkel befolyásolni, hanem annak minden körülményt figyelembe véve, lehetőség szerint minden kérdésre meg kell próbálnia választ adni. Feltette már valaki például azt a kérdést, mi történne, ha nem lenne elég CO2 a légkörben? Örülhetünk, hogy bolygónk jelenkori történelmében éppen egy meleg időszakot élünk, és hozzávetőleg 370-380 ppm CO2 található a légkörben. A fizikából és a kémiából ismerjük az egyensúllyal kapcsolatos Le Chatelier-elvet, amely előre jelzi a fotoszintézis kialakulásának ideális körülményeit. A Föld egyre zöldebbé válik, ezt már többször is bizonyították, ami bővebb termést és kedvezőbb fejlődési feltételeket biztosít. Ha azonban így folytatjuk, sajnálatos módon sok jel arra mutat, hogy az elkövetkezendő két évtizedben a bolygó hőmérséklete csökkenni fog. Következésképpen az Európai Uniónak haladéktalanul felül kell vizsgálnia korlátozó jellegű éghajlat- és energiacsomagját, mivel az csökkenti az EU gazdasági versenyképességét.
Béla Glattfelder  
írásban. - (HU) A jelenlegi liberális kereskedelmi szabályok ösztönzik a minél nagyobb széndioxid-kibocsátást. A fejlett államok az emisszió-kereskedelem bevezetésével, a megújuló energiaforrások támogatásával, az energiahatékonyságot javító beruházásokkal jelentős erőfeszítéseket tesznek a széndioxid-kibocsátásuk korlátozására. Ezek az intézkedések többletköltséget jelentenek a vállalatok számára. Az energiafelhasználást ezekben az országokban ráadásul egyre magasabb adók sújtják.
Eközben számos fejlődő ország semmit nem tesz az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentése érdekében. Sőt, folyamatosan növeli széndioxid-kibocsátását. Ahelyett, hogy energiahatékonyságra ösztönözné a legnagyobb ipari felhasználókat, kedvezményes áron biztosítja számukra a villamos energiát. Sokak szerint ma már ezeknek az országoknak a legfőbb komparatív előnye nem az olcsó munkaerő, hanem az olcsó energia.
Ezért olyan új nemzetközi kereskedelmi szabályokat kell bevezetni, amelyek megakadályozzák, hogy a kereskedelem további széndioxid-kibocsátáshoz vezessen.
Nemcsak "fair”, azaz tisztességes, hanem "green”, azaz zöld kereskedelemre van szükség. Ennek érdekében lehetővé kellene tenni, hogy ha egy ország nem tartja be a klímavédelmi megállapodásokban vállalt kötelezettségeit, hatékony jogi szankciókat lehessen alkalmazni.
András Gyürk  
írásban. - (HU) A koppenhágai klímacsúcs nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Nem születtek kötelező érvényű vállalások, amelyek meghatároznák a nemzetközi klímavédelem jövőbeni kereteit. Súlyosbítja a helyzetet, hogy az Európai Unió, szándékaival ellentétben, nem tudott jelentős befolyást gyakorolni a tárgyalások végkimenetelére. A csúcstalálkozó kudarca nem lehet ok a tétlenségre. Meg kell barátkoznunk a gondolattal, hogy a mindenkire nézve kötelező érvényű nemzetközi szerződés megszületéséig a regionális megoldásokon lesz a hangsúly. Ennek megfelelően az Európai Uniónak is azon kell munkálkodnia, hogy tovább csiszolja saját belső klímavédelmi szabályozását. Úgy kell hatékonyabbá tenni az uniós jogszabályokat, hogy azok ne hozzák versenyhátrányba az európai iparágakat.
A mindenkori uniós klímapolitika ugyanakkor nem hozhatja kedvezőtlen helyzetbe az új tagországokat sem, mint az a nemrégiben elfogadott belső tehermegosztási jogszabály esetében történt. A klímavédelemben olyan megoldásokra kell törekedni, amelyeknek a károsanyag-kibocsátás mérséklésén túl sok más járulékos hatásuk is van. A városi közlekedés fejlesztése így javítja az életminőséget, az energiahatékonysági befektetések munkahelyeket teremtenek, a kutatás-fejlesztésre szánt összegek pedig javítják a versenyképességet is. Ezeknek a szempontoknak a következő hétéves költségvetésben is tükröződniük kell. Európa nem engedheti meg magának, hogy csupán elszenvedője legyen a nemzetközi klímavédelmi tárgyalásoknak. Továbbra is kezdeményező szerepet kell játszania. Még akkor is, ha a nagy összeborulások helyett most a kis lépések korszaka jön a klímapolitikában.
Eija-Riitta Korhola  
írásban. - (FI) Elnök úr! Némileg szomorúan vettem tudomásul az elégtelen koppenhágai eredményekkel kapcsolatos panaszokat. Csak annyit mondhatok, itt az ideje, hogy az EU felébredjen, és szembenézzen a valósággal. Nem ringathatjuk tovább magunkat abba a tévhitbe, hogy az EU vezető szerepet töltött be vagy felvállalhat egy ilyen szerepet. Legyünk őszinték: hatékonyságot nélkülöző és költséges stratégiánk senkit sem vonz. Mindezt az éghajlatváltozásért felelős jövőbeni biztosnak is el fogom mondani. A koppenhágai csúcs jött és ment, de miért próbál Hedegaard asszony még mindig meggyőzni bennünket arról, hogy az EU az éghajlati politika terén vezető szerepet játszik, és utat mutathat a világ számára? Már rég nem játszik ilyen szerepet.
"Gyere utánam, itt vagyok mögötted” - ezt az ellentmondásos jelmondatot hozta létre saját maga számára az EU. Ilyen jellegű önámítással folytatja szánalmas klímapolitikáját, amely a legtisztább ágazatokban munkahelyek megszűnéséhez vezet. Azok, akik valamilyen szinten követték az éghajlati vitát, már régóta tudják, hogy az EU képletén alapuló nemzetközi megállapodás nem valósítható meg. Az Egyesült Államok, Kína és Japán más utat választott, és elutasította az ENSZ által vezetett modellt, annak kialkudott kibocsátási határértékeivel és menetrendjeivel. Ezek az országok közvetlen beruházásokat eszközölnek a szénigényes jelleg csökkentése és olyan új technológiák terén, amelyekről idővel nyilvánvalóvá válik majd, hogy ezek voltak a kibocsátáscsökkentés logikus módjai. Ez a módszer azonban nem teszi ki a gazdaságot és a munkahelyeket a bürokráciának, a tisztességtelen versenynek és a példátlan áringadozásoknak. Európában azonban mindezeket el kell majd szenvednünk, ha az EU továbbra is eltérő úton halad, aminek köszönhetően egyedül marad és tovább súlyosbítja a vállalkozások terheit. Ez a sajnálatos helyzet senkinek sem válik előnyére, legkevésbé az embereknek nem. A környezetnek nem válik előnyére, ha a világ legtisztább ágazataira a kibocsátáskereskedelmi rendszeren belül olyan szankciókat kényszerítünk, amelyekkel a többi ágazatnak nem kell számolnia. Itt az ideje, hogy az EU felülvizsgálja politikáját, és véget vessen az ábrándozásnak.
Petru Constantin Luhan  
írásban. - (RO) Az Európai Uniónak továbbra is részt kell vennie a Kiotó utáni időszakra vonatkozó megállapodás elfogadásáról folytatott nemzetközi tárgyalásokban. Egyértelmű, hogy az új, poszt-kiotói megállapodás aláírásához értékelni kell az EU tárgyalási stratégiáját, és alaposan fel kell készíteni a 2010-ben folytatódó tárgyalásokra.
Bár a koppenhágai következtetések nem tekinthetők sikernek, és jóval elmaradnak az Európai Unió várakozásaitól, további lépést jelentenek a jogilag kötelező érvényű, világszintű poszt-kiotói megállapodás elfogadása irányában. Az EU közeljövőben tett erőfeszítéseinek a diplomáciai lépésekre kell összpontosítaniuk, amelyek révén elérhető, hogy az érintett globális szereplők, különösen az Egyesült Államok, Kína és India vállalásokat tegyen, annak érdekében, hogy megvalósíthassuk azt a világszintű célkitűzést, hogy a hőmérséklet emelkedését az iparosodás előtti értékekkel összehasonlítva két Celsius fokban korlátozzuk.
Tisztában kell lennünk azzal, hogy a 2020-ig történő 20%-os kibocsátáscsökkentésre vonatkozó uniós vállalás 30%-ra történő emelése a harmadik országok által vállalt hasonló vagy arányos céloktól függ.
Rovana Plumb  
írásban. - (RO) Egy hónappal a klímakonferenciát követően immár leltárt készíthetünk. A Koppenhágai Egyezség tárgyalása és aláírása hatalmas erőfeszítésbe került, és közel teljes kudarcot vallott. A nagy nehézségek árán elfogadott kompromisszum a célok "tudomásul vételéről” szólt.
Jóllehet az EU konkrét, ambiciózus célkitűzéseket fogalmazott meg, partnerei esetében ezek nem vezettek hasonlókhoz. Ugyanakkor hangsúlyozni kell, hogy a világ valamennyi fő gazdasági és politikai hatalma részt vett a vitában, hogy felelősséget vállaljon az éghajlatváltozás elleni küzdelemben. Elismerték annak szükségességét, hogy a globális felmelegedés szintjét 2 °C-on belül kell tartani, és megállapodás született a 2010-2012 közötti időszakra vonatkozó 30 milliárd dollár (azonnali folyósítás), a 2020-ig tartó időszakra pedig 100 milliárd dollár összegű pénzügyi támogatásról. Ezeket az összegeket a legkevésbé fejlett és legkiszolgáltatottabb országok az éghajlatváltozás hatásainak csökkentését és az ezekhez való alkalmazkodást célzó intézkedésekre fordíthatják.
Úgy vélem, hogy az új Bizottságnak különösképpen, ha hivatalba lép majd egy éghajlatváltozásért és az ezzel kapcsolatos fellépésért felelős biztos, alaposan meg kell vizsgálnia a csökkentési javaslatokat - az ENSZ-Egyezmény szerződő országai által tett vállalásokat -, valamint ugyanilyen módon fel kell készülnie a tárgyalásokra annak érdekében, hogy a 2010-ben Mexikóban megrendezésre kerülő COP 16 csúcson jogilag kötelező érvényű megállapodás szülessen.
Daciana Octavia Sârbu  
írásban. - A legtöbben jogosan adtunk hangot csalódottságunknak a koppenhágai csúcs eredményével és a jogilag kötelező erejű megállapodás elérésének kudarcával kapcsolatban. Történt azonban előrelépés. A koppenhágai zöld éghajlati alap létrehozása révén támogatást kapnak majd a szegény országok annak érdekében, hogy alkalmazkodni tudjanak az éghajlatváltozáshoz és tiszta energiát termelhessenek, a feltörekvő országok pedig elismerték részleges felelősségüket, így megnő annak a valószínűsége, hogy ezek az államok a közeljövőben konkrét vállalásokat tesznek. Jogilag kötelező erejű megállapodás hiányában az EU-nak továbbra is vezető szerepet kell játszania. Az éghajlat-politikáért felelős biztosjelölt kijelentette, hogy elkötelezett a trópusi esőerdők védelméről szóló nemzetközi megállapodás, az ETS rendszerének a közúti közlekedésre és a hajózásra történő kiterjesztése, valamint az EU és az Egyesült Államok korlátozási és kereskedelmi rendszerének összekapcsolása iránt, ami a globális kibocsátáscsökkentést célzó nemzetközi együttműködés szempontjából kulcsfontosságú lépést jelentene. Míg más országok saját jogszabályaik kialakításán dolgoznak, folytatnunk kell saját éghajlati szabályozásunk javítását és végrehajtását. Az elkövetkező hónapokban a nemzetközi szervezetekkel és a partnerországokkal folytatott együttműködés növelni fogja annak esélyét, hogy a következő, mexikói konferencián tartalmasabb haladás valósuljon meg.
Zbigniew Ziobro  
írásban. - (PL) Az éghajlat felmelegedésének problémája a modern világ egyik legaggasztóbb problémája. A közelmúltban Koppenhágában ezzel a kérdéssel foglalkozó éghajlati csúcstalálkozót rendeztek. Mindeközben kiderült, hogy a világnak az éghajlat felmelegedésével és az emberi tevékenység által erre a folyamatra gyakorolt hatásokkal foglalkozó egyik legnagyobb hírű intézményéből, a Kelet-Angliai Egyetem éghajlat-kutató részlegéből (CRU) több ezer dokumentum és e-mail került fel az internetre. Az anyagok között volt többek között különböző országok tudósainak levelezése, akiknek kutatásai alapvetően befolyásolták az Európai Unió és az ENSZ éghajlatváltozással kapcsolatos álláspontját. A kiszivárgott információk arra utalnak, hogy a kutatásokat meghamisíthatták, és ennek eredményeképpen az üvegházhatásra és az éghajlatváltozásra vonatkozóan megbízhatatlan adatok kerülhettek nyilvánosságra. Az EU országait és társadalmainkat jelentős költségek terhelik az üvegházhatású gázok kibocsátásával kapcsolatban, míg a Koppenhágában tett erőfeszítéseink arra irányultak, hogy a fejlett országok, köztük az EU is a fejlődő országok segítése érdekében még ennél is súlyosabb pénzügyi terheket vállaljanak a globális felmelegedéssel kapcsolatban. Az ügyet érintő valamennyi kételyt részletesen tisztázni kell, nem csupán azért, mert meg szeretnénk győzni a gázkibocsátások csökkentését célzó intézkedések jogszerűségét megkérdőjelező személyeket, hanem azért, mert az európai adófizetők viselik és fogják a jövőben is viselni az ezzel kapcsolatos tekintélyes költségeket, ezért biztosnak kell lenniük abban, hogy az intézkedések teljes mértékben indokoltak.
