A Szaharov-díj átadása (ünnepi ülés)
Elnök
Tisztelt vendégek, kollégák, kedves barátaim, bizonyos napokon különös büszkeség tölt el, hogy elfoglalhatom az Európai Parlament elnöki székét. A mai nap is ilyen. Ma adjuk át a díjazottaknak a gondolat szabadságáért járó 2009. évi Szaharov-díjat.
Óriási megtiszteltetés emlékezetünkbe idézni, hogy az Elnökök Értekezlete a díjat a Memorial és az Oroszországban működő összes többi emberi jogi aktivista képviseletében Oleg Orlovnak, Szergej Kovaljevnek és Ludmila Alekszejevának ítélte oda. Büszke vagyok rá, hogy a díj odaítélését egyhangú döntés előzte meg.
(Hangos és hosszan tartó taps)
Ezzel a díjjal mi, az Európai Parlament tagjai a még köztünk levő, emberi jogokért harcoló társaink előtt tisztelgünk, de azok előtt is, akik ebben a harcban vesztették életüket. Natalja Esztemirovának ma itt kellene lennie, akárcsak Anna Politkovszkajának. Gyilkosaik felelősségre vonása eddig még nem történt meg.
(Taps)
Mi Európában tudjuk, mi a szabadság ára, tudjuk azt is, mi a gondolat szabadságának ára. Pontosan 28 évvel ezelőtt, december 16-án a lengyel kommunista rendőrség azért ölt meg sztrájkoló bányászokat a wujeki szénbányában, mert azok harcoltak a szolidaritásért, vagyis az alapvető emberi jogokért, a méltóságért. Húsz évvel ezelőtt, december 16-án elkezdődött egy forradalom, ami több mint ezer szabadságért küzdő ember életét követelte.
Ezek az események olyan országokban zajlottak, amelyek ma tagjai az Európai Uniónak; olyan országokban, amelyek ma mellettünk állnak. Mi, akik az Európai Parlamentben ülünk, soha nem felejtjük el a múltat. Kötelességünk azoknak az értékeknek a védelme, amelyek oly sokat jelentenek mindannyiunknak. Mi az általuk hozott legnagyobb áldozatnak köszönhetően nap mint nap élvezzük Európában az emberi jogaink részét képező gondolat szabadságát.
Sergei Kovalev
A 2009-es Szaharov-díjat elnyert Memorial képviseletében. - (eredeti oroszból fordítva) Hölgyeim és uraim, a Memorial szervezet nevében engedjék meg, hogy köszönetemet fejezzem ki az Európai Parlamentnek ezért a magas elismerésért - a Szaharov-díjért.
A Memorial nem egyszerűen szervezetünknek adományozott díjként tekint erre az elismerésre: a díjat az egész oroszországi emberjogi közösség, általánosabb értelemben pedig az orosz társadalom egy jelentős része kapja. Az emberi jogi jogvédők immár negyven éve - először a Szovjetunióban, majd Oroszországban - küzdenek az "európai” - vagyis egyetemes - értékekért. Ez a küzdelem mindig tragikus volt, és az elmúlt évek során a legjobbak és legbátrabbak életébe került. Bizonyos vagyok benne, hogy a Szaharov-díj Memorialnak történő odaítélésekor az Európai Parlament elsősorban rájuk gondolt - halott barátainkra és fegyvertársainkra. Ez a díj jogszerűen őket illeti. Az első név pedig, amelyiket itt szeretném megemlíteni, Natalja Esztemirováé, a Memorial egyik tagjáé, akit idén nyáron gyilkoltak meg Csecsenföldön. Más neveket is meg kell említenem: Sztaniszlav Markelov ügyvédet és Anna Politkovszkaja és Anasztazia Baburova újságírókat, akiket Moszkvában gyilkoltak meg; Nyikolaj Girenkó etnológust, akit Szentpéterváron lőttek le; a Dagesztánban meggyilkolt Farid Babajevet, és sok más nevet - sajnos ez a lista hosszú lenne. Megkérem önöket, álljanak föl, így tisztelegjünk ezeknek az embereknek az emléke előtt.
(A képviselők fölálltak és egy percig némán adóztak a halottak emlékének)
Ezek az emberek azért haltak meg, hogy Oroszország igazi európai ország lehessen, ahol a közélet és a politikai élet alapja az egyes emberek élete és szabadsága. Ez azt is jelenti, hogy ezek az emberek Európáért is haltak meg, mivel Európa nem teljes Oroszország nélkül.
Remélem, mindenki érti, hogy amikor "európai értékekről” és "európai politikai kultúráról” beszélek, ezekhez a meghatározásokhoz nem kapcsolok földrajzi jelentést, illetve valamiféle "eurocentrizmust”, mivel a szabadságon és az egyén jogain alapuló politikai kultúra olyan egyetemes értékrendet testesít meg, amely egyenlő mértékben vonatkozik Európára, Afrikára, Oroszországra és Kínára.
Ez a mai esemény szimbolikus értéket képvisel, és benne több dolog összekapcsolódik: maga a díj, a díj átadásának napja, a díj átadói, illetve a díjazottak.
A húsz évvel ezelőtt meghalt Andrej Szaharov az emberi jogokért folytatott küzdelem kiemelkedő bajnoka és kiváló elme volt. Két fontos megállapítást tett. Az egyik szerint az emberiség csak akkor kap esélyt a túlélésre és fejlődésre, ha sikerül leküzdeni a politikai zűrzavart és szembenállást, valamint hogy csak ebben az esetben van esélye megbirkózni a kor globális kihívásaival, és bolygónkon a világbéke és haladás megteremtésére. A második megállapítása az volt, hogy a modern világban uralkodó politikai zűrzavar leküzdésére tett erőfeszítéseinkben az egyetlen megbízható támaszt az emberi jogok, elsősorban pedig az értelem szabadsága jelentik.
Az Európai Unió, amelynek parlamentje még Szaharov életében hozta létre e díjat, ma talán a legközelebbi modell az Andrej Dmitrijevics Szaharov által a céljaiban egyesülő emberiségként megálmodott jövőkép szempontjából.
Az utóbbi időben Oroszország és Európa egyre inkább egymás ellenfelei. Oroszországban divat lett "Oroszország különleges útjáról”, "Oroszország különleges szellemiségéről” vagy akár "különleges nemzeti értékeiről” beszélni. Az euró-atlanti világban pedig gyakran hallani olyan véleményeket Oroszországról, amelyek más országokhoz képest "kakukktojásként” említik, amelynek politikai fejlődését történelme és különös jellemzői határozzák meg, és más ehhez hasonló spekulatív fejtegetéseket. Mit lehet ebben a vonatkozásban mondani? Oroszországnak csakúgy mint bármely más országnak, megvan a saját útja, amely az életet az egyetemes érvényű emberi alapok mentén rendezi el. A világon egyetlen nemzet sem pusztán kívülről kölcsönzött ideák és tervek szerint szervezi életét, de Oroszország és Európa kapcsolatát távolról sem csupán az határozza meg, ki kitől kölcsönöz. A kérdést másképpen is föltehetjük: vitt-e Oroszország valamit a szemünk előtt formálódó páneurópai és az egyetemes civilizációba? És itt szeretnék emlékeztetni Oroszországnak Európa és az emberiség szellemi és politikai fejlődésében játszott egyedülálló szerepére: a szovjet emberjogi mozgalomnak a modern politikai kultúra kialakításában játszott kulcsszerepére.
Szaharov újragondolta az emberi jogok és a szellem szabadságának egészen 1968-ig visszamenően játszott szerepét. Elképzeléseit a szovjet belső ellenzék által létrehozott emberjogi szervezetek átültették a gyakorlatba - ilyen mindenekelőtt a Moszkvai Helsinki Csoport, amelyet ma itt Ludmila Alekszejeva képvisel. Ezek voltak az első olyan szervezetek, amelyek nyíltan kimondták, hogy az emberi jogok védelmével kapcsolatos hangzatos kijelentések nem maradhatnak csupán kijelenések. Sikeresen mozgósítottuk a világ közvéleményét, és a nyugati politikai elit kénytelen volt elmozdulni hagyományos pragmatizmusától. Természetesen ez a fejlemény sok olyan új problémához vezetett, amelyet máig nem sikerült teljes mértékben megoldani - ilyen például a humanitárius beavatkozás doktrínája. Ezzel együtt az elmúlt harminc év alatt sok mindent elértünk, jóllehet sokkal több minden vár még megoldásra. A hetvenes évek orosz emberi jogi jogvédői kezdték el ezt a folyamatot, és pusztán e miatt sem lehet Oroszországot levenni az európai országok listájáról.
Oroszországban egyedülálló módon a huszadik század utolsó harmadában az emberjogi mozgalom az állampolgárság szinonimája lett, az orosz emberi jogi gondolkodásmód pedig eljutott egészen Szaharov globális érvényű általánosításaiig és új politikai filozófiává vált. Mindez kapcsolódik Oroszország tragikus 20. századi történelméhez, a véres és piszkos múlt megértésének és leküzdésének igényéhez. Ha a második világháború lökést adott Nyugat-Európa háború utáni politikai modernizációjának, mivel az logikus következménye lett a náci rezsim viszonylag rövid ideig tartó németországi dominanciájának, akkor a Szovjetunió és Oroszország számára az újjáépítés igénye a kommunista rezsim 70 évig tartó dominanciájából táplálkozott, amelynek csúcspontját a sztálini diktatúra jelentette. Az újraéledő orosz állampolgári tudat két kulcsfontosságú eleme a jog területén meglévő tudatosság, valamint a történelmi emlékezet. Az emberjogi mozgalom a kezdetektől mindenekelőtt az ország közéletében, politikai és kulturális életében jelen lévő sztálinizmus leküzdésére irányuló mozgalomként pozícionálta magát. E mozgalom egyik legelső, nyilvánosan megjelent szövegeinek egyikében - az 1965 december 5-i történelmi jelentőségű találkozó szervezői által terjesztett röpirat, amely találkozó a törvény védelmének érdekében jött létre - ebben a vonatkozásban a következő, a lehető legegyszerűbben és legtömörebben megfogalmazott állítás olvasható: "A véres múlt a jelenben is éberségre int bennünket”.
Lényegében az állampolgári tudatosság két alkotóelemét - a jogi gondolkodás és a történelmi emlékezet közötti speciális kapcsolatot - a maga teljességében örökölte az oroszországi emberjogi közösség és talán maga az orosz civil társadalom egésze is.
Úgy vélem, az a különleges fontosság, amelyet életének utolsó éveiben és hónapjaiban Szaharov a Memorialnak tulajdonított, összefüggésben van azzal a ténnyel, hogy számára ez a speciális szempont nyilvánvaló volt. A Memorial tevékenysége során az orosz nyilvánosság tudatosságának e két alapvető alkotóeleme egy egészet alkotott.
Véleményem szerint ma, Szaharov halálának huszadik évfordulóján a díjazott kiválasztásakor az Európai Parlament tagjai is érzékelték és megértették ezt a speciális szempontot. Mindnyájan emlékszünk az Európai Parlament által áprilisban az európai lelkiismerettel és a totalitarianizmussal kapcsolatban elfogadott állásfoglalásra. Ez az állásfoglalás az ezután következő, a megosztott és újraegyesített Európával kapcsolatban júliusban elfogadott EBESZ-állásfoglaláshoz hasonlóan jelzi, hogy az egyesített Európa tisztában van munkánk értelmével és annak lényegével. A Memorial ezért köszönetét fejezi ki önöknek. A mai oroszországi politikai helyzet abszurditását jól illusztrálja az a tény, hogy saját parlamentünk - annak az országnak a parlamentje, amelyik a legtöbbet és legtovább szenvedett a sztálinizmustól és a kommunista diktatúrától - ahelyett, hogy szívből támogatta volna ezeket az állásfoglalásokat, azonnal "oroszellenesnek” nyilvánította őket!
Mindez azt bizonyítja, hogy a sztálinizmus Oroszország számára még ma sem csupán a huszadik század történelmi epizódja. Volt néhány év, amelyre a zavaros és tökéletlen politikai szabadság volt jellemző. A kommunista totalitarianizmus alapvető jellemvonása - az emberek nélkülözhető forrásként történő kezelése - nem tűnt el.
Az állami politika célkitűzéseit ugyanúgy mint azelőtt, az ország polgárainak véleményétől és érdekeitől függetlenül határozzák meg.
Pontosan ehhez köthető a "demokrácia utánzat” rezsim kialakulása a mai Oroszországban. A modern demokrácia összes intézménye határozottan utánzatként jelenik meg: egy többpártrendszer, parlamenti választások, a hatalmi ágak különválasztása, független igazságszolgáltatás, független televíziózás és így tovább. Ez a fajta utánzás azonban, amely a "szocialista demokrácia” nevet viselte, Sztálin alatt is létezett.
Ma nincs szükség tömeges méretű terrorra ahhoz, hogy létrejöjjön az utánzás: a köztudatban elegendő sztereotípia és viselkedésminta maradt meg a sztálinizmus időszakából.
Másfelől szükség esetén használnak terrort. Az elmúlt tíz év során Csecsenföldön több, mint 3 ezer ember "tűnt el” - vagyis ennyi embert raboltak el, kínoztak meg, végeztek ki tárgyalás nélkül és temettek el ismeretlen helyen. Kezdetben ezeket a bűncselekményeket a szövetségi hatóságok követték el, később ezt a "munkát”, hogy így mondjam, átadták a helyi belbiztonsági erőknek.
Hány orosz belbiztonsági tisztet büntettek meg ezekért a bűntettekért? Alig néhányat. Kinek köszönhető, hogy felelősségre vonták és elítélték őket? Mindenekelőtt elsősorban Natalja Esztemirova emberi jogi jogvédőnek, Anna Politkovszkaja újságírónak, Sztaniszlav Marenkov ügyvédnek. Hol vannak ezek az emberek? Meggyilkolták őket.
Látjuk, hogy a Csecsenföldön rutinszerűen előforduló erőszak túlmegy annak határain, és már-már azzal fenyeget, hogy elárasztja az egész országot. Mégis azt látjuk, hogy még ilyen körülmények között is vannak olyan emberek, akik nem akarnak visszatérni a múltba. És ez okot ad a reményre. Mindnyájan megértjük, hogy csak maga Oroszország, annak népe és civil társadalma térítheti vissza Oroszországot a szabadság és demokrácia útjára.
Mi több, országunk helyzete nem olyan egyértelmű, mint amilyennek az a felületes szemlélő számára tűnhet. A társadalomban sok szövetségesünk akad - mind az emberi jogokért folytatott, mind pedig a sztálinizmus elleni harcban.
Mit várhatunk itt az európai politikusoktól és az európai közvéleménytől? Ezeket az elvárásokat több mint húsz évvel ezelőtt Andrej Dimitrijevics Szaharov így fogalmazta meg. "Országomnak támogatásra és külső nyomásra van szüksége.”
Egy egyesült Európának vannak lehetőségei egy ilyen, támogatásra és nyomásgyakorlásra alapozott szilárd, de ugyanakkor baráti politikára, ugyanakkor messze nem használja ki ebben rejlő lehetőségeit. Csupán két példát szeretnék említeni.
Az első az Emberi Jogok Európai Bíróságának az orosz állampolgárok által benyújtott panaszok tekintetében végzett munkája. Pusztán annak a lehetősége, hogy az áldozatok Strasbourghoz fordulhatnak, arra kényszeríti az orosz bíróságokat, hogy minőségi és független munkát végezzenek. A lényeg, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága által hozott ítéletek végrehajtásának hatására szűnjenek meg az emberi jogok megsértéséhez vezető okok.
Az elmúlt években "csecsen” ügyekben az állam képviselőinek állampolgárokkal szemben elkövetett súlyos bűncselekményei kapcsán több, mint 100 ítélet született Strasbourgban. Ennek ellenére mi történik? Semmi. Oroszország kifizeti az Emberi Jogok Európai Bírósága által megállapított kártérítést az áldozatoknak, mintha az valami "büntetlenségi adó” lenne, majd nem nyomoz a bűnügyekben és nem bünteti meg a bűnösöket. Mi több, nem elég, hogy a strasbourgi ítéletek során név szerint említett tábornokok nem kerülnek bíróság elé, még föl is terjesztik őket előléptetésre.
Tehát mi történik, ha az Európa Tanács Miniszteri Bizottságát felszólítják, hogy kísérje figyelemmel az Emberi Jogok Európai Bírósága által hozott ítéletek végrehajtását? Strasbourgban megvonják a vállukat: "Mit tehetünk?” - és csendben maradnak.
A második, általánosabb példa Oroszország és az Európai Unió között az emberi jogok területén meglévő kapcsolatokra vonatkozik. Ma ezek a kapcsolatok gyakorlatilag arról szólnak, hogy az Európai Unió félévente egyszer megbeszéléseket folytat Oroszországgal ebben a témában. Mire használják ezt a lehetőséget? Hivatalos személyek, akik nem a legmagasabb beosztásúak közül kerülnek ki, néhány órán át zárt ajtók mögött tárgyalnak - Európa Csecsenföldről kérdez, Oroszország egy Észtországot és Lettországot érintő kérdéssel válaszol, majd újabb hat hónapig semmi - egyik megy jobbra, másik balra. Az orosz és a nemzetközi nem kormányzati szervezetek kísérő rendezvényeket és meghallgatásokat szerveznek, valamint jelentéseket készítenek. Az emberi jogi jogvédőkkel való találkozások alkalmával Brüsszel képviselői szomorúan sóhajtanak: "Mit tehetünk?” - és csendben maradnak.
Mit tegyen tehát Európa Oroszországgal? Saját szempontunkból nézve a válasz egyszerű: úgy kellene viselkednie Oroszországgal szemben, ahogy bármely olyan európai országgal szemben viselkedik, amelyik vállalt bizonyos kötelezettségeket, és amelynek felelőssége van azok teljesítésében. Sajnos ma Európa egyre ritkábban fogalmazza meg ajánlásait Oroszországnak a demokrácia és az emberi jogok területén, néha inkább meg sem említi azokat. Nem az a fontos, miért van ez így - vajon azért, mert ezáltal válik érezhetővé az erőfeszítések hiábavalósága, vagy az olajhoz és gázhoz kapcsolódó gyakorlati megfontolások miatt.
Európának kötelessége, hogy ne tűrjön szótlanul, hanem újra és újra ismételjen és emlékeztessen, tiszteletteljesen és szilárdan tartson ki amellett, hogy Oroszország tegyen eleget kötelezettségeinek.
(Taps)
Természetesen nem pusztán a garanciák hiányoznak, hanem különösebb remény sincs arra nézve, hogy ezek a felhívások elérnék céljukat. Ugyanakkor ha az emlékeztetés elmarad, ezt az orosz hatóságok nyilvánvalóan engedékenységként értelmezik majd. Az érzékeny kérdések lekerülése a napirendről egyértelműen árt Oroszországnak, de Európára nézve is legalább annyira káros, mivel megkérdőjelezi az európai intézmények európai értékek iránti elkötelezettségét.
Az önök által ma odaítélt díj a "Gondolat szabadságáért” kerül átadásra.
Az ember belegondol, hogy lehet az, hogy a gondolat nem szabad, ki korlátozhatja annak szabadságát és milyen módon? Van ennek egy módja - az a félelem, amely egy ember személyiségének részévé válik, és ezáltal az illető személy az elvárásoknak megfelelően gondolkodik vagy akár érez. Az emberek nem egyszerűen félnek, hanem örömet lelnek abban hogy "szeretik a Nagy Testvért”, amit ezt George Orwell megírta. Így volt ez, amikor Oroszországnak ott volt Sztálin, és így volt ez, amikor Németországnak ott volt Hitler. Ez ismétlődik most Csecsenföldön Ramzan Kadyrov uralma alatt. Egy ilyen félelem végigsöpörhet Oroszországon.
Mégis mivel lehet ellensúlyozni a félelmet? Bármilyen ellentmondásosnak tűnik is, csakis és kizárólag a gondolat szabadságával. Ez a tulajdonság, amellyel Szaharov egészen magas szinten rendelkezett, felvértezte őt a félelemmel szemben. És mások, akik őt nézték, szintén megszabadultak a félelemtől.
A gondolat szabadsága az összes egyéb szabadság alapja.
Ezért olyan helyénvaló, hogy a Szaharov-díjat a "Gondolat szabadságáért” ítélték oda. Büszkék vagyunk rá, hogy e díjat ma megkapjuk.
(A Ház állva ünnepli a szónokot.)
(Az ülést 12.30-kor felfüggesztik és 15.00-kor folytatják.)
