Välkomsthälsning
Talmannen.
I dag har vi en framstående gäst på vår officiella åhörarläktare, den finska riksdagens talman, Paavo Lipponen. Herr Lipponen, jag skulle vilja hälsa er välkommen till Europaparlamentet.
(Applåder)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om förberedelserna inför Europeiska rådets möte i Thessaloniki den 20-21 juni 2003 samt mötet med trojkan och deltagarländerna i stabilitetspakten för sydöstra Europa.

Yiannitsis
Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Rådets möte i Thessaloniki kommer att sätta punkt för ett särskilt besvärligt halvår och öppna vägen för en fortsättning på processerna för europeisk integration.
Rådet väntas inrikta sig på fem viktiga frågekomplex. För det första på hur det skall gå till väga i frågan om de institutionella förändringar som Europeiska unionen behöver, vilket sedan i mars 2002 behandlas av konventet för Europas framtid. För det andra, frågor om utrikespolitik och försvar, med särskild betoning på områdena de transatlantiska förbindelserna och bildandet av en strategisk uppfattning om frågor om unionens säkerhet och frågor om massförstörelsevapen. För det tredje, frågor om invandring, asyl och yttre gränser - och ni känner till det grekiska ordförandeskapets intresse för dem och deras allt större betydelse för unionen de senaste åren. För det fjärde, frågor som gäller sysselsättningsstrategin och Lissabonstrategin i allmänhet, vilka rådet måste ägna sig åt, och ett femte frågekomplex, som det kommer att ägna sig åt dagen efter mötet, det vill säga lördagen den 21 juni, och som rör unionens politik på västra Balkan.
Utöver dessa fem grundläggande frågekomplex kommer rådet naturligtvis inte att underlåta att diskutera och fatta lämpliga beslut även i en rad andra frågor. Jag kommer dock i första hand att begränsa mig till de tematiska frågekomplex jag har nämnt.
Mina damer och herrar! Det första frågekomplexet gäller de institutionella förändringar som konventet behandlar och de steg som måste följa. Utvidgningen, vars fördrag undertecknades i Aten den 16 april, nödvändiggör en snabb lösning på problemet med de förändringar som måste genomföras för att Europeiska unionen inte skall falla i den lömska fällan att bli oflexibel, att ha organ och institutioner som inte fungerar effektivt och konstruktivt. Av denna anledning är frågorna inom ramen för konventet om Europas framtid de viktigaste frågorna för rådet och för unionen mer allmänt.
Såsom överenskoms vid rådets informella möte i april skall konventet, genom sin ordförande, redogöra för resultatet av sitt arbete, som pågått i ungefär 15 månader. Efter särskilda och mångfaldiga överläggningar har det grekiska ordförandeskapet lyckats utverka att den tidsplan som konventet gavs av rådet i Köpenhamn kommer att följas. Idéer och förslag har framförts. Dialogen kan fortsätta, men vi bör någon gång nå en slutpunkt. Denna slutpunkt kommer uppenbarligen inte att nås under det grekiska ordförandeskapet, men vi räknar med att ledarna kommer att utbyta åsikter under det grekiska ordförandeskapet, att de kommer att besluta om mandatet till regeringskonferensen och att bron till slutfasen kommer att färdigställas.
Vid rådets möte i Thessaloniki kommer konventets slutprodukt alltså att läggas fram. Rådets uppgift är inte att fatta sakbeslut; dess uppgift är att besluta hur det skall ge regeringskonferensen mandat att inleda arbetet så att vi uppnår ett resultat som är godtagbart för alla, som är en gemensam nämnare och som utgör den institutionella ram som skall bestämma unionens utveckling under ganska många år framöver. Vad vi måste försäkra oss om när den stunden kommer är att denna gemensamma nämnare inte är en minsta nämnare, att den inte innebär en förändring av begränsad betydelse, utan en nämnare som garanterar en dynamisk utveckling för det utvidgade Europa.
Det grekiska ordförandeskapet emotser en diskussion om sakfrågorna i avsikt att få till stånd ett åsiktsutbyte, skapa en bild av de nationella ståndpunkterna före regeringskonferensen och, naturligtvis, fatta beslut om procedurfrågor som rör processens fortsättning. Tidsplanen för regeringskonferensens arbete är en viktig fråga. Vid fastställandet av tidsplanen bör hänsyn tas även till vissa medlemsländers skyldighet att föra en inre dialog om konventets resultat. Vi räknar med att den processen bör ha slutförts någon gång i höst, då regeringskonferensen kan sätta i gång och sedan avsluta sitt arbete snabbt, så att tidsrymden mellan den faktiska utvidgningen, i maj 2004, och det nya institutionella systemets ikraftträdande blir så kort som möjligt.
Framstegen med konventets arbete ger mig i alla händelser möjlighet att uttrycka vissa åsikter på en rad punkter. Diskussionen om den utvidgade unionens institutionella arkitektur inleddes med att behovet av ökad effektivitet uppmärksammades. Alla håller med om att vi bör anpassa den institutionella strukturen och funktionen till en större unions behov - dock utan att rucka på de principer som ligger till grund för det europeiska integrationsprojektet. Utarbetandet av ett konstitutionellt fördrag utgör ett stort kvalitativt språng, som i hög grad är möjligt tack vare de ansträngningar som gjorts i konventet. Vi måste dock säga att det även uttrycker de europeiska medborgarnas vilja. Dess styrka kommer att bygga på två grundläggande faktorer: en mer demokratisk funktion och ett effektivare beslutsfattande.
Jag skulle särskilt vilja välkomna det faktum att en betydande grad av samförstånd har konstaterats under konventets arbete i en rad grundläggande frågor, som när det gäller stärkandet av Europaparlamentets roll, fastställandet av unionens enhetliga internationella status som juridisk person, inlemmandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna i det konstitutionella fördraget och överföringen av ytterligare behörigheter till gemenskapen på området frihet, säkerhet och rättvisa. Dessutom har åsikten att vi kan åstadkomma större demokratisk legitimitet i unionen utan att inrätta nya institutioner eller organ accepterats allmänt.
Den utvidgade unionen bör även eftersträva en kraftfull internationell närvaro. För det krävs vissa lösningar, som till exempel ett mer samordnat sätt att använda de utrikespolitiska medlen och inrättande av en funktion som förenar den höge representantens befogenheter med dem för kommissionsledamoten med ansvar för utrikespolitiken. Som ni vet, mina damer och herrar, pågår denna diskussion. Utöver de olika grepp som föreslagits i konventets plenum tror jag att det är viktigt att säkerställa balansen mellan unionens organ, att värna medlemsstaternas jämlikhet, att i ännu större utsträckning utnyttja gemenskapsmetodens fördelar och att stärka den demokratiska karaktären för denna union av stater och folk.
I vilket fall som helst anser jag att konventet har varit framgångsrikt, och det har tagit beslut i en rad svåra frågor som bollats vidare från tidigare regeringskonferenser. Det är självklart att man vid den kommande regeringskonferensen bör ta hänsyn till de beslut där det har rått samförstånd, och det är i arbetets slutfas viktigt att visa kompromissvilja, att värna konventets auktoritet och att säkra ett starkt resultat, som unionen så väl behöver.
Som jag sade tidigare har rådet i juni ett andra viktigt arbetsfält som sammanhänger med utvecklingen under hela denna tidsrymd när det gäller den särskilt angelägna frågan om det utrikespolitiska området, till vilket även frågan om mellanstatliga förbindelser hör. Några dagar efter rådets möte kommer toppmötet EU-Förenta staterna att hållas i Washington. Det är ett tillfälle att diskutera frågor som är viktiga för båda sidor, att samarbeta för att ta itu med allvarliga frågor som påverkar den internationella eller bilaterala utvecklingen och att vända om det klimat som ofta varit det förhärskande under alla de senaste månaderna.
Förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna bygger på traditionella band, på de två sidornas framträdande roll på den internationella scenen och på deras dynamik, även om de under de senaste månaderna har prövats av skiljaktiga åsikter i en rad frågor. Alla medlemsstater anser dock att de saker som förenar oss är fler än dem som skiljer oss åt och att det ligger i allas vårt intresse att samarbeta.
Vid det senaste mötet i Gymnich hade vi en mycket bra diskussion. Vi anser att bilden av våra förbindelser med Förenta staterna bör förbättras så att den bättre speglar våra förbindelsers verkliga tillstånd. Vi arbetar därför särskilt för att se till att nästa toppmöte, vars frågor kommer att diskuteras vid mötet i Thessaloniki, blir ett viktigt steg i riktning mot att ytterligare utveckla vårt strategiska förhållande så att vi kan möta vår tids utmaningar tillsammans.
Frågorna om Irak, om de transatlantiska förbindelserna och de internationella omständigheterna mer allmänt gav nyligen upphov till nya utmaningar för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. På detta område bör vi kunna utveckla en gemensam uppfattning om den nya säkerhetsmiljön och möta de nya utmaningarna och hoten effektivt. Vid sitt informella möte i början av maj gav utrikesministrarna unionens höge representant i uppdrag att utarbeta en allmän rapport om den nya säkerhetsmiljön, de utmaningar och hot som härrör från denna och de sätt på vilka unionen skulle kunna möta dem, vilken skall läggas fram och bli föremål för en första diskussion vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki. Dessutom väntas Europeiska rådet anta ordförandeskapets lägesrapport om den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken liksom den årliga rapporten om genomförandet av unionens program för att förebygga våldsamma konflikter, som utgör en hörnsten i unionens säkerhetsmekanism. Även frågan om massförstörelsevapen, som hör samman med det ovannämnda, hör till dagordningens viktiga frågor, och jag tror, naturligtvis, att den kommer att förbli där, eftersom spridningen av dessa vapen utgör en stor utmaning på internationell nivå.
Som en följd av slutsatserna från Europeiska rådets möte i Sevilla ämnar ordförandeskapet, i samband med rådets möte i juni, att även uppmärksamma statscheferna på en rad frågor som rör invandring, asyl och yttre gränser, vilka ni vet har varit en grundläggande prioritering även för vårt ordförandeskap. De framsteg som gjorts är betydande. Rådet har lyckats träffa en politisk överenskommelse om direktivet om familjeåterförening, och vi tror att vi kommer att lyckas nå en politisk överenskommelse om direktivet om varaktigt bosatta, liksom det relaterade direktivet om definitionen av flykting.
Som ni vet har vårt mål varit en helhetssyn på frågan om invandring i bemärkelsen laglig men även olaglig invandring. I sin strävan att utforma en enhetlig europeisk politik i frågor som gäller laglig invandring och asyl har ordförandeskapet även fäst särskild vikt vid frågor som rör integrering av medborgare från tredje land. Tillsammans med kommissionen ämnar vi utarbeta slutsatser för Thessaloniki på grundval av kommissionens meddelande om utvecklingen av en gemensam politik för olaglig invandring, människosmuggling och människohandel, yttre gränser och återvändande av personer som vistas olagligt i EU, även i kombination med frågan om ansvarsfördelning. Ordförandeskapet ämnar även eftersträva en politisk överenskommelse så att invandringen tas med som en nödvändig parameter vid utvärdering av tredje länders samarbete med unionen.
Efter Europeiska rådets vårmöte, som ägde rum under svåra ekonomiska och politiska omständigheter, är det dessutom nödvändigt att vidta åtgärder för att genomföra beslut som fattades inom ramen för Lissabonstrategin i mars 2000, särskilt med tanke på att vi har en tredjedel av den processen bakom oss och mycket ännu återstår att göra. Vid rådets möte i mars beslutade vi att främja genomförandet av en rad politiska åtgärder för sysselsättningen, för innovation och företagsamhet, liksom åtgärder på andra politikområden. Det är anledningen till att en central fråga i Thessaloniki kommer att vara godkännandet av vissa riktlinjer, såsom den reviderade europeiska strategin för sysselsättningen, bedömningen av framstegen för olika mål, som till exempel avser offentliga uppköpsbud, frågor om energi och miljöansvar, genomförandet av paketet för att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken, även om jag i dag har svårt att sia om den slutliga utgången i denna fråga.
Det leder mig till västra Balkan. När det gäller länderna på västra Balkan och deras förbindelser med unionen har vi i vårt program fastställt en helhet av prioriteringar och framför allt velat stärka deras utveckling mot europeiska strukturer och europeiska förhållanden. Det faktum att västra Balkan har förblivit en av unionens främsta prioriteringar trots de senaste månadernas olyckliga omständigheter är ett framsteg för unionen och visar även den stora politiska betydelse vi tillskriver regionen. Intresset har uttryckts i praktiken genom stabiliserings- och associeringsprocessen, liksom på det politiska området och på området för säkerhet, med de två operationerna i Bosnien och Hercegovina samt f.d. jugoslaviska republiken Makedonien.
Återuppbyggnaden på västra Balkan har byggt på regionalt samarbete, och stabilitetspaktens bidrag i den riktningen är betydelsefullt. Jag skall särskilt nämna ordförandeskapets initiativ inom ramen för den sydösteuropeiska samarbetsprocessen och stabilitetspakten om att inrätta en mekanism för förebyggande av kriser och konflikter samt tidig förvarning, där framför allt vikten av ekonomisk och social utveckling som en avvärjande faktor kommer att betonas. Stabiliserings- och associeringsprocessen förblir en grundbult i unionens politik för Balkanländerna, och i vår strävan att stödja denna politik gjordes nyligen en genomgång av stabilitetspaktens förfaranden i Kroatien, med det huvudsakliga syftet att samordna paktens åtgärder som ett komplement till stabiliserings- och associeringsprocessen. Demokratisering, försoning och regionalt samarbete, å ena sidan, och vart och ett av dessa länders närmande till unionen, å den andra, utgör en enhetlig helhet.
Såväl kommissionen och medlemsstaterna som de fem länderna i regionen har samtyckt till våra mål för västra Balkan. Rådet och kommissionen arbetar för att förkroppsliga dessa mål med konkreta operativa slutsatser. De relevanta besluten väntas bli fattade vid rådets (allmänna frågor) möte den 16 juni. Europaparlamentet skall godkänna dessa beslut, och vi ser fram emot att på detta sätt markera en milstolpe i våra förbindelser med västra Balkan med en text med slutsatser som inte bara uttrycker den politiska viljan att stödja det europeiska perspektivet för länderna i regionen utan som även omfattar en operativ ram för detta syfte.
Samtidigt kommer Europeiska rådet att bekräfta att dessa länders europeiska framtid först och främst ligger i deras egna händer och avgörs av deras vilja att genomföra de nödvändiga reformerna. Stabiliserings- och associeringsprocessen, där villkorlighetsprincipen är en oskiljaktig del, fortsätter att förse oss med den nödvändiga institutionella ramen. Berikandet av denna process med erfarenheter från den pågående utvidgningen kommer att stärka mekanismerna för utvärdering, reformer och kontroll på grundval av villkoren från 1997 och Köpenhamnskriterierna. I denna anda av vidareutveckling har kommissionen föreslagit ett konkret medel: partnerskapen för europeisk integration. Inspirerade av föranslutningsprocessen och anpassade till varje lands behov kommer de att ange prioriteringar och skyldigheter som bör uppfyllas inom givna tidsramar samt utgöra vägledning för det ekonomiska stödet genom Cards. Även beslutet om att införa denna mekanism väntas bli fattat i rådet (allmänna frågor) och i Europeiska rådet.
I fråga om de operativa åtgärder som kommer att diskuteras vid toppmötet fäster vi även särskild vikt vid de rättsliga och inrikes frågorna, framför allt vid kampen mot den organiserade brottsligheten. Vi har för avsikt att utvärdera framstegen för länderna i regionen i syfte att sammanställa förteckningar över deras konkreta skyldigheter när det gäller dessa frågor för framtiden. Konkreta åtgärder kommer att föreslås även när det gäller andra övergripande frågor, såsom återvändande av flyktingar, kampen mot arbetslösheten, handelns avreglering samt skyddet av religiösa och kulturella minnesmärken.
En viktig förutsättning för att vi skall lyckas uppnå verklig stabilisering i regionen är utökad europeisk finansiering och större betoning på utvecklingsåtgärder. Besluten vid rådets möte i Thessaloniki kommer även att reflekteras i Thessaloniki-förklaringen, som väntas bli undertecknad av de berörda parterna den 21 juni. I detta politiska forum, som är en fortsättning på toppmötet i Zagreb år 2000, avser vi att inleda en politisk dialog som skall komplettera den befintliga ramen och även betona ansvaret för länderna på västra Balkan under hela denna process.
Utöver dessa grundläggande parametrar som Europeiska rådet kommer att ägna sig åt skulle jag helt kort kunna ta upp även vissa andra frågor som har särskild tyngd. Efter den historiska ceremonin i samband med undertecknandet av utvidgningsfördraget, den 16 april, gavs denna process ny fart och fullbordades ett grundläggande skede i det övergripande förloppet. Ratificeringsprocessen för de tio länderna utvecklas smidigt, liksom den förstärkta övervakningen av regelverkets genomförande. Samtidigt görs tillfredsställande framsteg inom ramen för anslutningsförhandlingarna med Bulgarien och Rumänien. När det gäller Turkiet är vi i färd med att fullfölja anslutningsstrategin i enlighet med besluten från Köpenhamn. Man kan följaktligen räkna med att Europeiska rådet kommer att notera de framsteg som gjorts och anta lämpliga riktlinjer.
Jag skall inte gå in på andra frågor som det är självklart att rådet kommer att ägna sig åt på grund av deras aktualitet. Jag skulle bara vilja framhålla att det grekiska ordförandeskapet, i sin strävan att föra den europeiska medborgaren närmare den europeiska utvecklingen, betraktar förslaget om de europeiska politiska partierna som ett högprioriterat ärende och gör allt det kan för att förhandlingarna i rådet skall slutföras före Europeiska rådets möte i Thessaloniki. Jag gläds särskilt över att man i går nådde en övergripande överenskommelse om det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftning, vilket följaktligen också kommer att läggas fram vid mötet i Thessaloniki, och jag skulle vilja avsluta med att påpeka att ordförandeskapet har försökt undersöka, och kommer att göra ett sista försök att undersöka, om det går att finna en lösning även när det gäller frågan om stadgan för Europaparlamentarikerna. Vi skall följa hur detta utvecklar sig. Jag kan inte föregripa någonting.
(Applåder)

Talmannen.
Jag skulle vilja ta till protokollet i dag min och Europaparlamentets tacksamhet för det grekiska ordförandeskapets stora ansträngningar att på ett konstruktivt sätt arbeta med oss när det gäller frågan om bättre regler. Jag hoppas att vi skall kunna få ett interinstitutionellt avtal i denna fråga. Än en gång tack för ert engagemang för att fortsätta att hjälpa till att söka en lösning när det gäller frågan om ledamotsstadgan.

Prodi
Herr talman, ärade ledamöter! Som minister Yiannitsis sade kommer Europeiska konventets utkast till konstitutionsfördrag att stå i centrum för Europeiska rådets överläggningar i Thessaloniki. Mitt anförande här i dag kommer uteslutande att handla om denna utomordentligt viktiga fråga. Jag är säker på att debatten efteråt kommer att bli stimulerande och infallsrik och därigenom av stor betydelse för det känsliga slutskedet av konventets arbete.
Först och främst vill jag - så här blott några dagar innan konventet avslutas - passa på att tacka alla er som har företrätt Europaparlamentet vid konventet. Era insatser har varit och kommer att förbli avgörande för hur den ömtåliga process som har påbörjats kommer att fortskrida. Jag vill också tacka rådets ordförande Simitis, minister Yiannitsis och deras medarbetare för ett tålmodigt förhandlingsarbete som kommer att nå sin kulmen i Thessaloniki, och jag hoppas att resultaten kommer att vara positiva.
Det är inte så länge sedan som kommissionen och parlamentet med kraft krävde att ett konvent om Europas framtid skulle tillsättas. I dag har vi möjlighet att låta vår första riktiga konstitution födas som frukten av en demokratisk och öppen debatt. Tillsammans drev vi fram konventet, och tillsammans måste vi se till att det blir en framgång, ärade ledamöter!
Konventet måste lägga fram en balanserad och otvetydig text, en text som lägger en grund för Europa som håller i många år framöver, en text som säkrar vår närvaro och vår självständighet på den internationella scenen. Om så inte sker kommer vi att löpa mycket stora risker. Om vi överlåter åt regeringskonferensen att besluta i somliga viktiga frågor löper vi risken att den smärtsamma erfarenheten från Nice upprepar sig. Det skulle vara en stor historiens ironi, eftersom vi ville ha konventet just för att vi inte var nöjda med resultatet från Nice.
Tillåt mig att påminna om de ursprungliga avsikterna bakom denna stora reform av vår politik och våra institutioner. Konventet kom till i december 2001 genom Laekendeklarationen. Det fick till uppgift att förbereda marken för regeringskonferensen på ett så brett och öppet sätt som möjligt. Laekendeklarationen innehåller tre huvudpunkter: för det första att förbättra och klargöra kompetensfördelningen inom Europeiska unionen, för det andra att förenkla våra instrument för lagstiftning och politiska insatser och för det tredje att göra unionen mer demokratisk, öppnare och effektivare. Det underliggande målet är att slå fast vilka värden unionen skall sträva efter, vilka grundläggande rättigheter och skyldigheter medborgarna skall ha och att klargöra förhållandet mellan unionens medlemsstater.
Konventet har således haft en stor och mycket svår uppgift, men vi måste också tillstå att vi under nästan ett halvt sekel har samlat på oss ovärderliga erfarenheter, såväl på det institutionella som på det lagstiftande planet. Vi har också finslipat ett sätt att bedriva politik som är unikt i världen och som vi skall vara stolta över.
Konventets uppgift är alltså klar: det skall på ett tydligare sätt slå fast vem som skall göra vad i Europeiska unionen. Detta kommer att ta sig uttryck i en ny balans mellan institutionerna, som gör att de kan bära upp Europas roll i en globaliserad värld, men som samtidigt är lättförståelig för medborgarna. Parlamentet och rådet måste ansvara för lagstiftningsarbetet gemensamt. Det betyder att medbeslutandeförfarandet skall tillämpas som huvudregel. Den dömande makten skall utövas av EG-domstolen, och jag tycker att domstolens jurisdiktion skall utvidgas till att omfatta också utrikespolitik samt rättsliga och inrikes frågor. Slutligen behöver unionen, vid sidan av en klarlagd lagstiftande makt, ett enda verkställande organ, nämligen kommissionen. Kommissionen skall, under Europaparlamentets och rådets överinseende, genomföra lagstiftningen, verkställa politiken och företräda unionen utåt, utom vad gäller den gemensamma utrikes- och försvarspolitiken. Med dubbla verkställande organ garanteras däremot inte de europeiska medborgarna den insyn och det ansvarstagande som fordras. Dessutom försvåras er, Europaparlamentets, möjlighet att utöva demokratisk kontroll.
Jag vill emellertid än en gång framhålla en punkt som jag anser är den absolut viktigaste: att majoritetsbesluten blir huvudregel. Det är det yttersta beviset för att det finns en politisk vilja till effektivt agerande i demokratiska former. I annat fall finns det ingen demokrati och ingen effektivitet.
Det senaste utkastet till konstitutionsfördrag som konventet har offentliggjort innehåller några, kanske många, bra förslag: stadgan om de grundläggande rättigheterna har fått ett permanent utrymme i dokumentet, som andra delen av vår konstitution. Användningen av medbeslutandeförfarandet har utökats, om än inte tillräckligt, och slutligen står det nu klart att vi kommer att få en utrikesminister som företräder unionen på det internationella planet.
På andra punkter måste vi däremot fortsätta att pressa på: för det första har det enhälliga beslutsfattandet inte avskaffats. Jag säger det igen: Detta är en fråga som är helt avgörande för institutionernas effektivitet i framtiden. Bibehållen vetorätt kan bara leda till att unionen handlingsförlamas.
(Applåder)
Den bästa lösningen - sedan kan det finnas en näst bästa lösning - är kvalificerad majoritet, det vill säga 50 procent av medlemsstaterna och 50 procent av folkmängden: det är lätt att förstå, enkelt och klart. Vi föredrar det systemet därför att det återspeglar unionens dubbla legitimitet, nämligen att den - som ni vet - både bygger på överenskommelser mellan stater och på en gemensam folkvilja. Jag vill upprepa att det viktigaste är att vetorätten avskaffas. Vi betalar oacceptabla politiska priser för den, både internt och internationellt.
För det andra väntar frågan om ett fast ordförandeskap för Europeiska rådet fortfarande på en lösning. Den lösning som har valts i det senaste utkastet har tre svagheter: först och främst har vi det grundläggande problemet med legitimiteten, med det politiska ansvaret. Man förstår inte vem denne eventuelle ordförande skall ansvara inför. Detta är en viktig demokratifråga. För det andra försvagas er roll, Europaparlamentets roll, eftersom ni, med all rätt, kan utöva kontroll över kommissionen men inte över rådet och dess ordförande. Det är alltså en asymmetrisk filosofi, en haltande demokrati som man tänker sig, som de som har skrivit detta utkast tänker sig! Jag tycker inte att vi kan tillåta det! Slutligen - och verkligen inte mindre viktigt - skapar man ytterligare ett verkställande organ inom rådet, vilket kan komma att leda till en sammanblandning av befogenheterna inom gemenskapen: ingen förenkling av beslutsmekanismerna således, och ännu svårare att veta vem som gör vad i unionen.
Mot denna bakgrund och med hänsyn till dessa tre grundläggande invändningar är vi öppna för olika lösningar: från att behålla systemet med roterande ordförandeskap till att införa ett system med en fast ordförande - en chairman, bara en chairman - som effektiviserar rådets arbete på det rent tekniska planet. Mer allmänt är det viktigt att vi lägger en grund som gör att vi på ett effektivt sätt kan förena det som i dag inte kan gå längre än till mellanstatligt samarbete med de mer konsoliderade gemenskapsmekanismerna. Detta saknas dock i utkastet. Det är inte någonting som vi kan uppnå genom att separera och fragmentera, utan genom att bygga broar mellan de två dimensionerna och förutse en möjlig utveckling mot enhetliga formler, som till exempel också skulle kunna gälla för ordförandeskapet för unionen i framtiden.
Vi måste ha fantasi och en känsla för tidens och framtidens krav. Redan i dag har vi en konkret grund att stå på när vi skall arbeta vidare i denna riktning, nämligen unionens utrikesminister. Denna person skall företräda unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik, medan vi, som jag sade nyss, vill att kommissionen skall representera EU i alla andra sammanhang. Detta förklarar den dubbla natur utrikesministerposten har i förslaget: för att kunna verka måste denne vara ledamot av kommissionen, men med en särskild ställning när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Utrikesministern måste alltså ha ett intimt samarbete med kommissionen och framför allt med kommissionens ordförande och ha en riktig stab till sitt förfogande.
Denna måste administrativt vara knuten till kommissionen så att den kan arbeta tillsammans med övriga avdelningar där, för att optimera kunskaper, resurser och insatser på alla områden som har med utrikespolitiken i snäv mening att göra. På så sätt kommer unionen verkligen att företrädas på ett enhetligt sätt utåt och effektivt kunna använda gemenskapsinstrument och mellanstatliga instrument, så att vi får en tyngd och en roll, den tyngd och den roll i världen som tillkommer oss.
Detta, ärade ledamöter, är ett konkret exempel på hur en organisation som gör att det mellanstatliga samarbetet och gemenskapssamarbetet kan samexistera skall se ut. Våra upplevelser de senaste månaderna har lärt oss en sak: om vi fortsätter att visa oss oeniga kommer vi för alltid att förbli en ekonomisk jätte och en politisk dvärg på den internationella scenen. Förresten skall ni veta att man upphör att vara en ekonomisk jätte om man är en politisk dvärg för länge.
Innan jag slutar vill jag påminna om en sista punkt: vi måste se till att vi har lämpliga institutionella instrument för att förstärka den ekonomiska politiken, just för att undvika att åsidosättas också på det ekonomiska området. I detta sammanhang är det legitimt att vi frågar oss om det, för att kombinera det mellanstatliga samarbete och gemenskapssamarbete som finns i dag, inte skulle kunna vara en möjlighet att kommissionsledamoten med ansvar för ekonomiska och monetära frågor är ordförande för eurogruppen och företräder euroområdet inom de internationella institutionerna. På den posten behöver vi en stark man, en man som företräder unionen på ett kontinuerligt sätt.
Ärade ledamöter! Detta var i korthet vad jag ville ta upp i dag. Det finns mer man skulle kunna tillägga, men jag föredrar att hålla mig till det allra mest väsentliga för att lämna mer tid för debatten. Jag skulle bara vilja säga några avslutande ord för att tacka det grekiska ordförandeskapet: det har varit bestämt, effektivt, intelligent och mottagligt för olika ståndpunkter, och vi har haft ett exemplariskt samarbete. Detta leder mig också till ett sista påpekande - som kan verka spydigt, men som tvärtom är mitt hjärtas mening - nämligen att formlerna för institutionell ingenjörskonst kanske kan ge en rationell förklaring till varför det roterande ordförandeskapet inte kan fungera. Jag upprepar: det kanske de kan, men inga formler kan ersätta den passion och den intelligens som finns hos ansvarskännande politiker som ställer sitt eget nationella kulturarv till förfogande för det gemensamma europeiska intresset.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, ärade kolleger! Det gläder mig att kommissionens ordförande fick dessa applåder, eftersom han verkligen förtjänade dem. Han förtjänade många applåder för sina redogörelser som orienterade sig mot gemenskapsmetoden. Även jag vill sätta konventet i centrum för mitt anförande. Låt mig inledningsvis rikta ett hjärtligt tack till alla ledamöter av konventet och dess ordförande Valéry Giscard d'Estaing för arbetet hittills, även om målet ännu inte har nåtts. Om det inte hade varit för den senaste veckans betydande framsteg hade vi kanske tvingats frukta ännu ett nederlag i dag. Detta fruktar jag inte längre. Dock krävs det ytterligare framsteg.
Vår partigrupp är helt klart av den åsikten att vi bör ha ett gemensamt, enhetligt utkast till författning och inte olika alternativ. Vi vill alltså inte ha ett förslag från konventet som regeringskonferensen sedan kan öppna igen, utan vi vill ha ett slutet koncept, ett slutet program som förhoppningsvis får stöd av regeringarna. Vi har framför allt ett önskemål: Inledningen innehåller referenser till vårt grekiska arv, det romerska arvet, och till upplysningen. Låt oss då också insistera på att även det kristna arvet får ingå som en del av vår mogna identitet i denna inledning.
(Applåder)
Europaparlamentet kräver jämlikhet i alla frågor som rör europeisk lagstiftning och att få dela budgeträttigheterna med rådet, inklusive finansplanen på medellång sikt.
Vad gäller kommissionen så vill vi att den skall vara stark, och det är ett bra förslag att kommissionens ordförande skall föreslås av stats- och regeringscheferna på grundval av valresultat och att Europaparlamentet därefter skall välja ordförande för kommissionen. Vi vill ha en stark kommission eftersom kommissionen tillsammans med parlamentet och givetvis EG-domstolen utgör kärnan i vårt gemensamma Europa. I fråga om kommissionens storlek kräver vi också att konventet når en lösning som garanterar att kommissionen blir handlingskraftig samtidigt som alla medlemsstater i EU ser sig företrädda av kommissionen eftersom det är alla länders önskan - även de små ländernas - att sitta med i kommissionen. Det finns flera tänkbara förfaranden, både genom rotation och genom kommissionsledamöter utan portfölj, för att se till att inte bara de stora länderna utan även de små har en företrädare i kommissionen. Detta är av största psykologiska vikt för vårt gemensamma europeiska projekt.
Vi kräver vidare att den europeiska utrikesministern, som samtidigt skall vara vice ordförande för kommissionen, tillsammans med hela kommissionen godkänns av Europaparlamentet. Det får inte vara så att utrikesministern helt saknar bindning till Europaparlamentet. Även denna minister behöver Europaparlamentets godkännande och därmed förtroende, och därför vill vi att han eller hon skall vara kopplad till hela kommissionen som ju också behöver vårt godkännande.
Vad gäller rådet så kan jag i mångt och mycket instämma i kommissionsordförandens uttalanden och givetvis även i vad rådsordföranden sade, visserligen inte i alla detaljer men i själva principen. Vi behöver en verklig insyn på det lagstiftande rådets alla områden, och som lagstiftare skall rådet principiellt fatta majoritetsbeslut.
Så till frågan om ordförandeskapet i Europeiska rådet. Det finns fortfarande en formulering i förslaget från konventspresidiet som säger att Europeiska rådets ordförande inte bör tillhöra en annan institution. Jag skulle uppskatta - och då talar jag för mig personligen - om denna mening kunde strykas. Låt oss hålla dörren öppen för att Europeiska kommissionens ordförande även kan bli ordförande för Europeiska rådet den dag vi har kommit så långt. Därför hoppas jag att denna mening som fortfarande finns med i förslaget till slut kan strykas.
(Applåder)
Jag stöder eftertryckligen det som har sagts om EG-domstolen. Herr kommissionsordförande! Jag vill uttryckligen tacka er för detta. Allt eller nästan allt agerande från EU:s sida måste följa europeisk rätt, för det är först när det europeiska agerandet är rättsligt förankrat som det vilar på rättslig grund och inte på en politisk opportunism. Därför är det så viktigt att de flesta områdena för det gemensamma europeiska agerandet - med några få undantag - har stöd i rätten och står under EG-domstolens kontroll. Först då blir vi en verklig rättslig gemenskap. Detta bör gälla även för de inrikespolitiska frågorna.
Jag vill tacka rådets ordförande för löftet att det grekiska ordförandeskapet kommer att anstränga sig för att nå resultat i fråga om ledamotsstadgan. Herr rådsordförande! Om vi inte når resultat i rådet är jag rädd att vi aldrig får en ledamotsstadga. Jag tror att vi nu har kämpat med frågan om ledamotsstadgan i 15 år, och genom att vi fattade ett beslut i går, och genom det beslut vi fattar i dag, kommer vi att ha fullgjort våra åtaganden från parlamentets sida. Jag hoppas att ni skall lyckas göra detsamma. Rådet bär ett tungt ansvar om ni misslyckas. Därför önskar vi er all lycka i beslutet om ledamotsstadgan! Jag hoppas också att ni skall lyckas besluta om stadgan för europeiska partier, eftersom det är mycket, mycket viktigt för alla Europas politiska partifamiljer, stora och små, att vi får en stadga för europeiska partier som säkerställer insyn och handlingsförmåga. Jag vill verkligen uppmuntra er att lägga detta på hjärtat.
Låt mig avslutningsvis framföra en utrikespolitisk aspekt som ju kommer att spela en viktig roll. Vi hade i går besök av Algeriets president Abdelaziz Bouteflika. I dagarna har vi givetvis blicken riktad mot Östeuropa. Vi uppmuntrar våra polska partner att i folkomröstningen i helgen, på lördag och söndag, säga ja till Europa och till ett medlemskap i Europeiska unionen. För mig var det en fantastisk upplevelse att få delta i en demonstration för anslutningen med slagorden: Tak dla Polski! Ja till ett polskt medlemskap i Europeiska unionen.
Men nu gäller det att inte bara snegla mot öst, utan även söderut, mot medelhavsområdet. Vi måste verkligen fylla medelhavsdialogen med substans igen, för hittills har det till stor del endast handlat om retorik. Vi får inte förlora medelhavsområdet ur sikte, för även om vi talar om säkra gränser - vilket är nödvändigt både gentemot länderna i öst och länderna i söder - så får det inte uppstå en ny mur. Låt oss i stället hjälpa länderna i medelhavsområdet och i Nordafrika att ge människorna och särskilt ungdomarna goda framtidsutsikter. Vi måste förstärka våra ansträngningar.
Jag önskar er lycka till på toppmötet i Thessaloniki. Vår partigrupp stöder er i detta beslut. Vi önskar er, det grekiska ordförandeskapet och oss alla i EU lycka till!
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Låt mig först av allt gratulera det grekiska ordförandeskapet för dess mod och viljestyrka. Ni har seglat, som Ulysses, i stormiga vatten, och ni skulle kanske ha bundit fast några av besättningsmännen vid masten när de transatlantiska sirenerna började ljuda, men vi hinner fortfarande förbättra situationen.
Den centrala frågan i den här debatten är Europas framtid, och den utgör ramen för konventets arbete. Jag välkomnar också kommissionsordförandens tal och vill på min grupps vägnar upprepa att vad vi, som arbetar för konventet och deltar aktivt, anser att vi måste uppnå är ett förslag till konstitution, och inte en lista över alternativ. Det är en absolut grundläggande punkt. Vi anser också att det är en positiv faktor att den konfessionslösa karaktär som kännetecknar det Europa vi är i färd med att bygga upp bekräftas, eftersom detta innebär att vi respekterar alla religioner och vår komplexa historia. Vi behöver bara tänka på ett exempel; i Thessaloniki levde det största kollektivet sefardiska judar fram till andra världskriget, som kastats ut från mitt land, ett folk som har en grekisk, romersk, kristen, muslimsk och judisk historia. Det är bra att vi bekräftar Europas konfessionslösa roll.
När det gäller vår externa framtoning är det också viktigt, och kommissionens ordförande har redan sagt det, att vi verkligen bekräftar de grundläggande principerna och majoritetskriteriet, som utgör vårt arbetssystem. Det grekiska ordförandeskapet har betonat att det är absolut avgörande att Balkanområdet stabiliseras och att det integreras i Europa. Vi måste komma ihåg att det första misslyckandet just berodde på att vi inte kunde enas när vi inrättade den gemensamma säkerhets- och utrikespolitiken. Och det var anledningen till att den jugoslaviska tragedin förvärrades. När vi började samarbeta i Kosovo och Makedonien kunde vi förbättra vårt agerande.
När det gäller slutdokumentet från konventet vill jag för det första betona att det viktiga är att inga möjligheter stängs, det vill säga att det blir möjligt att vidareutveckla konstitutionstexten, eftersom verkligheten inte kommer att förändras bara för att vi utarbetar en författning, och det är viktigt att vi fortsätter med gemenskapsmetoden. Det finns några grundläggande frågor. Den första frågan gäller kommissionen. Om vi säger att kommissionens ordförande skall väljas med utgångspunkt i valresultaten innebär detta, herr tjänstgörande rådsordförande, att ni måste sätta upp frågan om stadgan för de europeiska politiska partierna som en grundläggande punkt på dagordningen för Thessaloniki. Utan förgrundsgestalter kommer vi inte att kunna bygga upp en verklig demokrati, i vilken kommissionens ordförande har demokratisk legitimitet, och jag måste säga att den här punkten inte förefaller vara så viktig för rådet just nu.
För det andra, och i fråga om kommissionens sammansättning, skulle jag säga att det är en öppen debatt inom alla de politiska grupperingarna, men, hur som helst, vad vi måste göra är att förstärka kommissionens befogenheter som organ och dess ordförandes ställning.
När det gäller att rådets ordförandeskap skall bli ett tvåmannavälde vet ordförande Prodi mycket väl, och det vet vi alla, att tvåmannavälden inte är stabila. Det måste finnas någon som innehar den verkställande makten. Att rådet förbättrar sin interna organisation är värt att stödja, men en organisation som grundas på två institutioner, som på sätt och vis överlappar varandra, kommer inte att vara stabil.
En punkt som är mycket viktig för parlamentet är att lagens makt, eller den delade lagstiftande makten, skall vara helig, vilket innebär att också rådet skall agera på ett demokratiskt och öppet sätt samtidigt som vi måste bevara den institutionella jämvikten.
Herr tjänstgörande rådsordförande! När det gäller stadgan för Europaparlamentets ledamöter skulle jag vilja insistera på en punkt, och jag skulle dessutom vilja att kommissionens ordförande talar om vad han anser om den punkten under den här debatten. Herr rådsordförande, det handlar inte om parlamentets interna uppbyggnad. Det här handlar enbart om en konstitutionell fråga, och vad ni följaktligen måste göra just nu är inte att lösa problemet, utan helt enkelt att inte motsätta er den lösning som vi har kommit med, vilken dessutom innebär att behovet av majoritetsbeslut rättfärdigas och stöds. Kom ihåg en sak: när det gäller skattefrågorna fastställdes det i Nice att dessa beslut skall fattas med majoritet, vilket enbart har gett negativa resultat. Var och en måste axla sitt ansvar, och ni har ansvar för en fråga som uteslutande är konstitutionell.
Herr talman! Låt mig mycket kort ta upp två viktiga frågor. En är ekonomin. G8-gruppen har hållit ett toppmöte, som kommissionens ordförande deltog i. Jag skulle vilja att han förklarade sig lite tydligare när det gäller genomförandet av Lissabonstrategin och även om euron, som är en fråga som oroar oss, framför allt för att den europeiska ekonomin inte fungerar som någon drivkraft.
Slutligen, när det gäller det transatlantiska toppmötet i slutet av den här månaden är det mycket viktigt att båda parter uttrycker en vilja att åter ta vårt ansvar för de multilaterala frågorna, framför allt just nu när det finns hopp om en lösning av Mellanösternfrågan och en möjlighet för Förenta nationerna att arbeta inför framtiden.
Herr talman! Vi måste säga till våra nordamerikanska allierade - och jag tänker på utlämningsavtalet - att de måste behandla oss likvärdigt, att de måste respektera våra egna lagstiftande befogenheter och att de framför allt ger oss förklaringar - det här är en viktig punkt - om den fullständigt oacceptabla situationen för några europeiska medborgare, som befinner sig på Guantanamobasen, som är ett slags rättslöst område. Den här frågan är även av vikt för våra framtida förbindelser.
Hur som helst är det mycket viktigt att ni tar ett stort steg framåt, att ni respekterar och stöder resultatet av konventets arbete, som kommer att leda till att vi får en europeisk konstitution.
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman! Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp i parlamentet hoppas att president Valéry Giscard d'Estaing kommer att lägga fram ett förslag till konstitutionellt fördrag för stats- och regeringscheferna som kräver ett brett samförstånd. De heta känslorna från de allt bittrare diskussioner som vi har bevittnat de senaste veckorna måste dämpas. Det är dock konventets, och inte ordförandens, sak att bekräfta att det finns ett samförstånd, och om konventet behöver lite mer tid för att genomföra arbetet så måste det få det. Valéry Giscard d'Estaing tycker om att säga att hans konstitution kommer att bestå i oförändrat skick i femtio år, men om det inte blir ett varaktigt samförstånd om den slutliga texten och medlemsstaterna inte får tid att diskutera den måste vi troligtvis ta upp frågan igen inom en nära framtid.
Genom de senaste förslagen har vi hopp om att presidiet nu är berett att lyssna, men tydligen återstår fortfarande en hel del lyssnande. Trots begränsningarna av den utrikespolitiska rollen är Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp ännu inte övertygad när det gäller frågan om en heltidsordförande för Europeiska rådet. Vi misstänker att de stora medlemsstaterna försöker plocka isär gemenskapsstrukturen.
Dubbla roller för Europas nya utrikesminister kräver ett brett stöd, så varför inte använda samma metod och integrera de roller som ordförandena för Europeiska kommissionen och Europeiska rådet skall ha? Måste vi riskera mångåriga konflikter, ställningskrig och fördubblade ansträngningar innan vi erkänner att metoden är förnuftig? Vi måste åtminstone lämna dörren öppen för ett integrerat ordförandeskap inom några år.
Ordförande Prodi talade om nationell vetorätt - och jag samtycker till mycket av vad han sade. Under förevändning av att den nationella suveräniteten skall bevaras främjar vetorätten alltför ofta internationell anarki. Om vi inte kan tänka ut nya vägar för suveränitetsbegreppet kommer vi även i fortsättningen att svika medborgarna när det gäller de viktigaste utmaningarna.
Samtidigt som jag välkomnar den föreslagna utökningen av Europaparlamentets befogenheter till demokratisk kontroll över budgeten och europeisk lagstiftning oroar jag mig över ojämlikheten i parlamentets och rådets befogenheter på andra områden, såsom att sluta avtal med tredje länder om betydelsefulla säkerhetsfrågor.
Herr rådsordförande! En annan fråga på dagordningen i Thessaloniki kommer att vara diskussionen om den höge representanten Solanas rekommendationer om en övergripande strategi för utrikes- och säkerhetspolitik. Det är mycket viktigt att Europeiska unionen utvecklar en doktrin som införlivar den centrala betydelsen av internationell lag och institutioner som FN, WTO och Nato.
Det finns ett trängande behov av en europeisk beslutsram om villkoren för att sätta in trupper i strid, inbegripet konfliktförebyggande, fredsbevarande och humanitära kriser. Kongo är ett välkommet steg framåt, men våra aktuella svårigheter i Bosnien och Hercegovina är ett bakslag. Och för att förhindra att Europeiska unionen splittras igen som när det gällde Irak måste vi börja diskutera och nu planera hur vi skall ta itu med spridningen av massförstörelsevapen. Jag hoppas att diskussionen vid toppmötet kommer att handla om Europas inställning till Nordkorea och Iran och att dessa frågor inte får vila tills en kris bryter ut.
På området för rättsliga och inrikes frågor vill jag berömma rådsordföranden för de framsteg som hittills gjorts under Greklands ledning. Jag hoppas att ni även i fortsättningen kommer att försöka balansera repressiva åtgärder mot olaglig invandring med en generös inställning till flyktingar och med tonvikten på de mänskliga rättigheterna och de grundläggande fri- och rättigheterna. Jag skulle också vilja vädja till rådsordföranden att göra sitt yttersta för att komma fram till tre viktiga förslag om långtidsbosatta tredje lands medborgare, minimivillkor för att få flyktingstatus och minimivillkor för att bevilja en sådan status.
Herr rådsordförande! Ni berörde frågan om ledamotsstadgan. Jag är rädd att det förslag som vi antog i går inte kommer att underlätta ert arbete, men jag hoppas att ni kommer att vägledas i arbetet, liksom i andra frågor på er dagordning, av rådet från er filosof Sokrates: Kom ihåg att människans villkor ständigt förändras, undvik därför överdriven glädje i medgång och överdrivet missmod i motgång.
(Applåder)

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det grekiska ordförandeskapet präglas av händelser som har varit särskilt viktiga för unionens framtida struktur, såsom att tio nya länder har undertecknat anslutningsfördraget och att konventet sannolikt kommer att avsluta sitt arbete.
Men jag vill stanna upp vid en tredje viktig sak, som är viktigare än alla andra, nämligen att unionens identitetskris har blommat ut med full kraft. Vad vill vi göra tillsammans? Svaret på denna existentiella fråga saknas mer än någonsin. Det handlar om våra ambitioner inom unionen. Vill vi verkligen ha de mål som konventets presidium föreslår skall skrivas in i unionens framtida konstitution, nämligen balanserad ekonomisk tillväxt och social rättvisa, full sysselsättning, hög levnadsstandard, social trygghet och lika möjligheter för alla?
Varför vägrar vi i så fall att inleda en debatt om en förändring av Europeiska centralbankens prioriteringar? När faran ligger i en konjunkturnedgång handlar det inte längre om prisstabilitet utan om säkra arbetstillfällen, utbildning och pensioner för alla, finansiering av ändamålsenlig infrastruktur - såsom kombinerade tåg- och vägtransporter i stor skala - och mer generellt en verkligt rättvis och hållbar utveckling. Varför begränsa den offentliga sektorn med den vanskliga ställningen som undantag till lagen om fri konkurrens, i stället för att främja kvalitativa tjänster av allmänintresse som en prioritering i sig för unionen, tjänster som därmed har en plats i konstitutionen?
Varför fortsätta att blockera alla möjligheter till beskattning av kapitalrörelser och finansiella inkomster? Den här typen av uppenbar motsägelse - mellan att hävda mål som uppfyller förväntningar och att vägra bevilja medel som gör det möjligt att uppnå dessa mål - utgör kärnan i unionsmedborgarnas brist på förtroende för EU:s institutioner. Vad vill vi egentligen? Vi måste ge ett ärligt svar och ta ansvar för våra beslut, så att européerna kan påverka debatten med rätt beslutsunderlag. Som Albert Camus skriver: ?Att inte nämna saker vid deras rätta namn är att göra världens olycka större.?
Denna identitetskris är lika uppenbar när det gäller unionens roll i världen, vilket vi har blivit alltför medvetna om sedan kriget mot Irak. Före konflikten fanns det oeniga men ärliga röster som åtminstone gjorde att allmänheten kunde se klart och delta i motsättningen mellan valmöjligheter. Eftersom folk gjorde detta så effektfullt och på så olika sätt, från västra till östra Europa, ser vi detta som ett verkligt brott i unionens historia, som det enda hoppet om framtida förändringar.
Men sedan världens supermakt har visat sina muskler - med förakt för världssamfundets lagar och vilja - sker allt som om Europeiska unionen förändrade sin enhet utifrån valet att underkasta sig den starkare, antingen med resignation eller med entusiasm. Paul Wolfowitz medger nu att aktionen för att eliminera massförstörelsevapen i Irak endast var ?en byråkratisk förevändning för att vinna gehör för kriget?, men detta oerhörda bedrägeri väcker inga upprörda reaktioner bland de 15 medlemsstaterna, och ännu mindre bland unionens framtida 25 medlemsstater. Vi fick en bekräftelse på detta i förmiddags, vilket jag beklagar.
Georges Bush har beslutat sig för att ta monopol på hanteringen av färdplanen i Mellanöstern, med alla de risker som följer av hans samförstånd med Sharon och dennes reservationer när det gäller åtagandenas konkreta innehåll. Men Europeiska unionen - som trots allt är en av initiativtagarna till detta sköra fredshopp - låter sig utmanövreras utan motstånd.
Förenta staterna ifrågasätter Internationella brottmålsdomstolen, upprätthåller militära undantagslagar och - vilket Enrique Barón Crespo påpekade - håller europeiska medborgare fängslade i en laglös zon i Guantánamo. Trots detta förbereder rådet ett avtal om utlämning och inbördes rättshjälp med Washington, och blundar därmed för alla dessa lagbrott.
Våra amerikanska partner gör en ny offensiv för att häva moratoriet för genmodifierade organismer, för att försvara det amerikanska jordbruket. Då börjar Europa genast vackla och aktar sig noga för att vidta motåtgärder på handelsområdet - något som WTO trots allt tillåter - mot de överilade skatteförmåner som exportörer beviljas i USA.
Av alla dessa skäl anser min grupp, herr talman, att det grekiska ordförandeskapet skulle göra Europa en tjänst genom att lägga hela detta problem på bordet vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki: Vad vill vi göra tillsammans, och vilka medel bör vi skaffa för att uppnå det?
Under alla omständigheter är detta en fråga som ställs i våra samhällen, vilket är en mycket bra sak. Jag citerade nyss en fransk författare. För att skapa jämvikt vill jag avsluta mitt inlägg med att citera den store tysken Hölderlin: ?Där faran växer, växer också det som räddar.? Det är tydligt vari faran ligger för Europa. Låt oss vara dem som försöker rädda Europa.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Också jag vill uttrycka min uppskattning för det arbete det grekiska ordförandeskapet har lagt ned under de senaste månaderna och min tillfredsställelse med gårdagskvällens arbete för att avsluta avtalet om bättre regler. Jag är framför allt tacksam för att kommissionens ordförande påminde oss om bakgrunden till konventet och om vilka våra mål var, eftersom vi ibland glömmer bort dem. Somliga ledamöter i presidiet och framför allt dess ordförande föredrar ju att hellre ikläda sig rollen som ledamöter av regeringskonferensen än som Europas fäder. 
Herr talman! Jag anser att processen att reformera Europeiska unionen skall fortsätta att skötas av konventet. Om det inte lyckas slutföra sitt arbete till den 20 juni måste vi låta det fortsätta att arbeta för att komma fram till en överenskommelse. En sådan är fullt möjlig, under förutsättning att konventet spelar sin roll som konstituerande eller nästan konstituerande församling fullt ut, inte går med på utpressning från några få EU-motståndare som inte har något intresse av att det lyckas - det tål att sägas och upprepas - och slår fast värdet av ett öppet och parlamentariskt arbetssätt som ligger långt ifrån den mellanstatliga metoden, vilken uteslutande grundar sig på styrkeförhållanden.
Det är sant att ordföranden och presidiet uppenbarligen gjorde en felberäkning när de avsiktligt förlängde tiden för den avslutande diskussionen utan att någonsin sätta på pränt vilka punkter man hade nått bred enighet om. På så sätt inbillade man sig att man skulle kunna styra spelet i konventet som man ville och ge det felaktiga intrycket att konventet var splittrat i alla frågor. Men de regeringar som är måna om att denna konstitutionella reform skall lyckas - och jag är säker på att sådana finns, och att er regering tillhör dem, herr ordförande - kan i dag inte bara dra ned ridån för konventet om det inte avslutar sitt arbete på ett sätt som tillfredsställer majoriteten av dess ledamöter. Om konventet kommer till Thessaloniki med olika alternativ anser vi att det är bevisat att arbetet inte är färdigt.
Enligt min mening finns det minst tre frågor där det fordras signaler om framsteg, demokrati och tydlighet, som alla medborgare direkt kan urskilja: att medborgarna får direkt tillgång till rättvisan vid brott mot stadgan om rättigheter och att både användandet av medbeslutandeförfarandet och majoritetsbesluten i rådet utökas, särskilt när det gäller skattefrågor och utrikesförbindelser. Vi kan inte verka som en global aktör som håller multilateralismen och demokratin högt, om varje steg vi försöker ta hindras av veton och motveton och om hela denna sektor fortsätter att stå helt utan någon form av parlamentarisk kontroll. För det tredje och sista anser vi att man efter den här översynen inte kan bibehålla enhälligheten och än en gång hålla Europaparlamentet utanför ratificeringsprocessen - någonting verkligt förbluffande år 2003.
Angående frågan om programmet för Sevilla som ni tog upp, herr ordförande: vi har flera gånger påtalat att det finns en stark obalans i förhållande till den strategi som beslutades i Tammerfors, mellan å ena sidan de repressiva aspekterna med kampen mot den illegala invandringen och politiken för återförvisning till hemlandet med tvång och å den andra de positiva aspekterna, såsom upprättandet av lagliga och kontrollerade invandringskanaler, uppmjukningen av visumpolitiken och åtgärderna för integration av tredje länder på grundval av principen om icke-diskriminering. Herr talman! Vi hoppas att rådet kommer att lyssna på det klara och tydliga budskap som parlamentet gav i går: utlämningsavtalet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna kommer inte att undertecknas förrän situationen för EU-medborgarna i Guantánamo klargörs. Att vi talar om EU-medborgare beror inte på att vi inte bryr oss om medborgare i andra länder, utan på att vi anser att vi kan använda detta som ett instrument för att lagligen försöka åtgärda hela problemet med att det existerar ett område i världen som är fullkomligt laglöst.

Collins (UEN).
Herr talman! Det är nu tydligt att ett nytt utkast till EU-fördrag kommer att läggas fram för EU:s stats- och regeringschefer i Thessaloniki. I konventet har ett betydande arbete genomförts sedan det bildades för 18 månader sedan, och nu väntar vi på resultat. Vi instämmer till stor del i de grundläggande skälen till att konventet bildades. Unionen står vid en historisk skiljeväg, och från den 1 maj 2004 kommer vi att bestå av en gemenskap av 25 olika medlemsstater.
Det finns många utmaningar som unionen måste ta sig an och som måste omfatta följande: Hur kan ett EU under utvidgning organiseras för att säkra kontinuerlig effektivitet? Vilken roll skall Europa få i en alltmer globaliserad värld, och hur kan Europeiska unionen närma sig medborgare?
Utkastet till fördrag kommer att utgöra grunden till det slutliga EU-fördraget som kommer att införas vid regeringskonferensen inom en nära framtid. Det är viktigt att EU:s regeringar och medborgare får tid att diskutera bestämmelserna i fördragsförslaget. Vi försöker alla se till att vi inför ett fördrag som kan styra unionens verksamhet under de närmaste femtio åren.
Vi vet att senare fördrag, inbegripet Amsterdam- och Nicefördragen, har bristfälligheter. Dessa EU-fördrag säkerställer emellertid att unionen kan arbeta effektivt tills vidare. Innan enighet har nåtts om utformningen av ett slutligt EU-fördrag måste vi se till att försiktiga, grundliga och omfattande diskussioner äger rum med alla berörda parter från både stora och små länder. Europeiska unionen är en union av stater och folk, och förutsättningen för att unionen skall nå framgång är att både små och stora medlemsstater behandlas som jämställda parter i unionen.
Jag anser att varje medlemsstat borde få behålla rätten att utse en kommissionsledamot eller åtminstone se till att kommissionen har lika många företrädare från såväl små som stora länder. Jag delar den allmänna oron att det nuvarande systemet med roterande ordförandeskap kanske inte är en effektiv arbetsmodell i en gemenskap med 25 medlemsstater, men jag är övertygad om att vi säkert måste ha fler diskussioner om hur Europeiska rådet skall sköta sin verksamhet i den utvidgade unionen.
Jag är nöjd med att vissa känsliga frågor av nationell karaktär även i fortsättningen kommer att förbehållas enskilda medlemsstater. Det är tydligt att frågan om skatteharmonisering inte står högt upp på dagordningen för konventets arbete. Det är rätt metod eftersom det är bäst att skatteärenden beslutas av de enskilda medlemsstaternas regeringar.

Bonde (EDD).
Herr talman! Vid toppmötet i Laeken bad man konventet att göra en insats i syfte att föra Europeiska unionen närmare medborgarna. Giscard vill genom presidiets utkast till författning i stället öka avståndet till medborgarna. Det är en fransk solkung som leder konventet i strid med alla demokratiska spelregler. Vi får inte förslagen översatta och behandlade. Europeiska unionens bestämmelser om öppenhet gäller inte för Giscard - han nöjer sig inte med att leda mötena; han talar också om för oss vad vi skall tycka och drar gärna slutsatser som klart strider mot majoritetens åsikt. Han tillåter inga omröstningar som skulle kunna äventyra hans så kallade samförståndsmetod, samma samförståndsmetod som han nu vill införa som beslutsform i Europeiska rådet i stället för enhällighet.
Författningsutkastet är inte ett framsteg, utan i stället ett från historisk synpunkt stort steg tillbaka till den tid då kungen bad om råd för att sedan själv fatta besluten.
Giscards författningsutkast kan betraktas som en stor flyttfirma. Makten flyttas från väljarna och de folkvalda i alla länder till ämbetsmännen, ministrarna och lobbyisterna. Makten flyttas från de lagstiftande till de verkställande och dömande aktörerna, och EG-domstolen blir den främsta konstitutionsuttolkaren. Makten flyttas också från de mindre till de större länderna, och från de mellanstora till de största länderna. Makten flyttas från de vanliga partimedlemmarna till de transnationella partibyråkraterna, från de levande demokratierna till en mäktigare kommission, ett mäktigare Europaparlament och den allra mäktigaste maktsammanslutningen: de största EU-ländernas premiärministrar. De kommer att utgöra maktens kärna, ett direktorat runt en fransk-tysk axel. De tilldelas makten på grund av sin storlek, inte för att vi väljer dem. Ingen av dem har valts för vad de vill med Europeiska unionen. Premiärministrarna träffas sedan efter varje val till Europaparlamentet och fördelar platserna sinsemellan.
När Blair inte kan återväljas i Storbritannien kan han bli president i Europeiska unionen. Fischer kan bli utrikesminister i Europeiska unionen när hans framtidsutsikter i Tyskland inte ter sig så gynnsamma. Aznar kan bli ordförande i kommissionen eller vice ordförande med ansvar för rättsliga och inrikes frågor, någon annan kan bli unionens ekonomi- och finansminister och en tredje kan bli överbefälhavare för de väpnade styrkorna. Författningen erbjuder bra jobb för avgående premiärministrar när de inte kan återväljas. Det är inte väljarna som får makten över institutionerna och deras ledare, som exempelvis i förbundsstater som Förenta staterna och Tyskland. Hos oss kan tretton premiärministrar rösta ned tolv i Europeiska rådet, och de tre största ländernas premiärministrar kan på en gång rösta ned tjugotvå andra på grund av sin så kallade dubbla majoritet, vilket betyder att länder med 40 procent av invånarna får vetorätt.
Väljarna i såväl stora som små länder kommer att mista allt inflytande över lagstiftningen. Vår demokrati inskränks till att bli mycket lokal. Vi kommer inte längre att kunna belöna eller bestraffa våra folkvalda på valdagen, eftersom merparten av alla lagar kommer att antas bakom stängda dörrar av en arbetsgrupp i ministerrådet eller av kommissionen, som får en större självständig lagstiftningsmakt.
Våra nationella regeringar och parlament blir maktlösa storkommuner i den stora Europeiska unionen. Väljarna kan sålunda delta i valet till Europaparlamentet, men inte heller detta betyder att Europeiska unionens lagar eller dess ledare byts ut. Europaparlamentet får medbeslutanderätt inom flera områden men får inte all den makt som de nationella parlamenten förlorar. Kommissionen får ensam rätten att lägga fram många fler förslag och att förhindra att andra förslag läggs fram. Den makten mister både väljarna och de folkvalda i alla länder. Ämbetsmännen och ministrarna i rådet får merparten av makten eftersom det inte blir någon lag utan deras medgivande. Den makt som i alla demokratiska länder finns hos väljarna fördelas inom Europeiska unionen genom ett oöverskådligt maktspel mellan premiärministrar, rådsmöten, kommissionsmöten och ett Europaparlament som kan komma att domineras av mäktiga övernationella partibyråkratier.
Distansen till väljarna är mycket stor i det författningsutkast som skall behandlas på toppmötet i Thessaloniki. Demokratins vagga stod i Grekland, herr rådsordförande, och toppmötet i Thessaloniki bör inte bli dess gravkammare.

Pannella (NI).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, ledamöter! Personligen betraktar jag Bondes mycket vackra tal som en förträffligt utförd skiss sprungen ur en sjuk fantasi, som Goyas monster - trots att en vän frågade mig om det var förkunnelsen om världens undergång vi hörde. Om vi följer specialisterna i konventet och avvägningarna mellan mellanstatligt samarbetet och gemenskapssamarbete, fördelningen mellan lagstiftande och verkställande makt etcetera, upptäcker vi att vi befinner oss i en rejäl utförsbacke där vi bara kan förstöra allt av värde som fortfarande kan finnas framför oss och som har fört oss så här långt. 
Jag vill ha tillbaka det Europa som Altiero Spinelli och Ernesto Rossi stod för. Varför? Eftersom dessa européer kläckte idén till en europeisk federation i fascisternas fängelser. Detta är bara ett namn: det fanns fascistiska, kommunistiska, nazistiska, klerikala, motreformistiska fängelser, av alla möjliga slag. Deras dröm var att sätta stopp för det nationalistiska förfallet, de etniska grupper som gjorde anspråk på en juridisk etik som var till skada för de avvikande.
Herr talman! Jag skulle vilja säga er en enda, mycket blygsam, sanning: denna debatt är en skymf mot det parlament som valde att avhålla den. Vi borde ha diskuterat detta den 18 juni, under Brysselsammanträdet. Där hade rådets ordförande kunnat berätta reella ting för oss, och vi hade fått reda på vad de konkret skall diskutera i Thessaloniki. Det enda de säger till oss i dag är sådant som vi kan läsa i pressen. Parlamentet förnedrar sig. Vi borde ha vägrat att diskutera detta vid en tidpunkt då vi inte vet vilka beslut som kommer att föreslås, och jag beklagar verkligen att ingen kollega har betonat detta. Vi hade kunnat sammanträda den 18 och 19 juni, och så hade rådets möte i Thessaloniki varit den 20 och 21 juni. Ibland lyckas slumpen ordna det mycket bättre än den politiska logiken i det här Europa.
Jag uppskattade mycket det som Wurtz sade den här gången, och det tror jag är första gången på tjugo år. Han har rätt när han säger ?vi är på väg in i en identitetskris?. Men vilken parameter är det som denna identitetskris gäller? Vilket parti skall vi ta? Antingen går vi till det kontinentala Europas historia, som under de senaste hundra åren inte har upphört att producera monster av alla slag, däribland våra institutionella vidunder, som inte har någonting gemensamt med en öppen rättsstat och dess sätt att fungera, eller så håller ni redan på att skapa ett nytt antiliberalt, antidemokratiskt, antihumanistiskt monster av detta motreformens och de tusen våldsamma och mördande suggestionernas Europa. Det är ingen tillfällighet att vi, eller snarare ni, i verkligheten hamnade på Saddams sida i Irak. Låt oss erkänna att Solana fortfarande vänder sig till Arafat, trots att det finns en annan möjlighet, Abu Mazen, som Sharon och Bush har skapat. Precis som under fyrtiotalet är ni arvtagare till det Europa som den tidens England och Förenta staterna befriade. Vi måste befria oss ifrån er, och det kommer vi att göra!

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Herr talman! Jag gratulerar rådsordföranden för de framsteg som har gjorts i fråga om utvidgningen under det grekiska ordförandeskapet. Det särskilda Europeiska rådet i Aten i april var en milstolpe i Europas historia efter Berlinmurens fall, och vi ser fram mot att de tio kandidatländerna intar sin rätta plats i det nya Europa. Men om vi ser på de prioriteringar som det grekiska ordförandeskapet har satt upp, har två av dem visat sig vara något av en besvikelse. 
I första hand gäller det Lissabonprocessen. Efter tre år har denna agenda kört fast; den går till och med bakåt. Det är tråkigt att ordförandeskapet inte har kunnat övertyga regeringarna att reda upp frågor som är så grundläggande som dessa för människors välstånd i Europa. Många EU-länder kommer följaktligen att få ekonomisk stagnation och deflation.
I andra hand ville ordförandeskapet se det nya Europa som en internationell freds- och samarbetsmotor. Irakkrisen var naturligtvis en svår tid, men enligt min åsikt förstärktes bara den antiamerikanska stämningen i Europa av det sätt på vilket de fyras gäng sammanträdde i april i Bryssel under det grekiska ordförandeskapet för att finna alternativa försvarsstrukturer för Nato.
Thessaloniki kommer att utgöra slutet på Europeiska konventet när den förre presidenten Valéry Giscard d'Estaing lägger fram sina slutsatser, såsom vi har hört under loppet av denna debatt.
I Laeken sade stats- och regeringscheferna att de europeiska institutionerna måste komma närmare medborgarna i unionen, men om vi ser på de föreslagna artiklarna i konventdokumentet upptäcker vi att denna ambition inte har uppnåtts. På många sätt går det i själva verket i exakt motsatt riktning. Konventet föreslår ett, enligt min åsikt, mer centraliserat, mer byråkratiskt, på många sätt mindre demokratiskt och säkert mer federalistiskt EU än vad det nu är.
Jag är känd i mitt land som en mångårig anhängare av Storbritanniens engagerade medlemskap i Europeiska unionen, men genom det dokument som statsöverhuvudena troligtvis kommer att få se i Thessaloniki blir förhållandet mellan medlemsstaterna och Europeiska unionen av ett annat slag. I sammandrag följande: en konstitution, införlivande av stadgan om grundläggande rättigheter, rättsstatus för unionen, en president, en utrikesminister, upplösning av andra och tredje pelarna, en gemensam utrikespolitik, en eventuell ram för EU:s försvarspolitik, krav på att både ekonomisk politik och beskattning skall harmoniseras och inrättande av en europeisk allmän åklagare.
Den brittiska regeringen har i Förenade kungariket kallat detta för bara en uppsnyggningsåtgärd och därför inte värd att läggas fram för folket i en folkomröstning. Däremot har den danska premiärministern gjort klart att han kommer att ta upp konstitutionen i en folkomröstning för att EU-konstitutionen är ett så nytt och brett dokument att det vore riktigt att ordna en folkomröstning om det. Jag kan berätta för parlamentet att 80 procent av den brittiska allmänheten instämmer.
Detta är inte bara fråga om att den brittiska regeringen avvisar tanken på att det egna folket har rätt att kunna uttala sig om sin framtid, utan det är snarare så att konventförslagen innebär en grundläggande förändring av förhållandet mellan unionen och medlemsstaterna och det sätt som vi alla regeras på.
För dem som omhuldar tanken på Europas Förenta stater grundas det utkast som lagts fram i konventet på detta grundläggande faktum, och det har ärligt och uppriktigt framförts av ordförande Prodi och många talare i dagens debatt. När regeringskonferensen inleder sitt arbete senare i år är mitt parti fast beslutet att se till att kandidatländerna inte bara får rätt att delta i diskussionen utan får rösta i rådet om de väsentliga beslut som skall fattas. Resultatet av regeringskonferensen kommer att påverka folket i Polen, Tjeckien och Ungern i lika hög grad som i Förenade kungariket, Frankrike och Tyskland, och det är upprörande att de på något sätt skulle utestängas från att få en riktig demokratisk roll i resultatet.
Avslutningsvis säger jag att vi länge har varit varma anhängare till utvidgningen och kandidatländernas rätt att inta sin plats vid det europeiska ledarbordet, men vårt EU hyllar mångfald och är inte ett EU där länderna tvingas in i en institutionell tvångströja. Vi vill ha ett Europa som är demokratiskt och framgångsrikt och arbetar tillsammans med Förenta staterna för att försvara fri- och rättigheter och möta gemensamma hot. Konventet tar oss med på en annan väg till ett Europa där nationalstaten inte längre är den grund på vilken unionen vilar.

Napolitano (PSE).
Herr talman! Jag kommer också att koncentrera mig enbart på det bidrag som rådet kan ge till en positiv upplösning av konventet i Thessaloniki och därmed till en positiv grund för regeringskonferensen.
För närvarande är det inte lätt att förutse hur långt konventets arbete kommer att ha nått till Thessaloniki, vilken text ordförande Giscard d'Estaing kommer att underställa rådet eller vilken grad av konsensus som har uppnåtts i konventet. Jag tror inte att allt kommer att vara klargjort och fastställt före Thessaloniki, och hur som helst måste rådet göra ytterligare insatser för att de mål som fastställdes i och med Laekendeklarationen från december 2001 skall uppnås helt. Ordförande Prodi har redan påmint om huvudpunkterna i denna deklaration.
För min del vill jag påminna om innehållet och tonläget i deklarationen, särskilt vad beträffar de uppgifter som Europeiska unionen skall fullgöra och de utmaningar den har att ta itu med. Det vore allvarligt om slutsatserna, först från konventet och sedan från regeringskonferensen, inte når upp till dessa ambitioner. Jag känner att jag måste framföra en varning i fråga om detta: var de frågor som ställdes i Laekendeklarationen om Europeiska unionens roll i världen, om en större samordning av den ekonomiska politiken och så vidare bara retoriska frågor? Se upp! Om vi sviker de förhoppningar som dessa frågor har väckt hos de europeiska medborgarna och i världsopinionen tar vi på oss ett tungt ansvar. Risken finns i dag och framgår av den text som konventets presidium hittills har antagit. Man har vikt sig för det ökande trycket från somliga regeringschefer i de största länderna, särskilt när det gäller kapitlet om institutionerna, beslutsfattandet i rådet och även beträffande de framtida förfarandena för översyn av fördraget. Av olika skäl vore det kanske upplyftande att läsa det fördrag som Altiero Spinelli var föredragande för och som antogs i detta parlament i februari 1984.
Ordförande Prodi har redan sagt mycket och varit mycket tydlig angående alla de allvarliga motsägelser och brister som finns i den text som presidiet hittills har antagit om institutionella frågor. Jag vill bara än en gång slå fast de ståndpunkter som vårt parlament har intagit. Som institution har vi inte tigit, vi har inte överlämnat oss enbart åt våra 16 företrädare i konventet - tyvärr är de bara 16 av 105 - utan vi har genom utskottet för konstitutionella frågor gett många bidrag och tagit upp viktiga diskussioner, under vilka det har gjorts ett klart ställningstagande mot alternativet med en fast ordförande för Europeiska rådet; det vill jag framför allt framhålla. För att öka Europeiska rådets myndighet som instans har vi lagt fram andra förslag, som vi har undvikit att göra överdrivet personbundna. Vi har inte bara inriktat oss på om ordföranden skall sitta i två och ett halvt år eller i fem år. Ordförande Poettering underströk att vi bör stryka texten som säger att mandatet som ordförande i Europeiska rådet inte är förenligt med andra EU-uppdrag. Jag tycker att det är viktigt att vi också stryker den text som säger att det inte heller är förenligt med nationella uppdrag, för om vi inför en heltidsordförande för Europeiska rådet - om vi så kallar honom chairman eller försöker oss på en avgränsande befattningsbeskrivning - kommer alla dubbleringar, all dualism i ledarskapet för unionen, som har anklagats för att skapa svår förvirring när det gäller de verkställande funktionerna, oundvikligen att gå sitt öde tillmötes. 
Slutligen tror jag, som redan Frassoni och Bonde har sagt, att vi bör understryka att man visserligen tänkte sig en ordförande och en vice ordförande i Laeken, men att konventet som helhet fick ett kollektivt mandat. Jag anser att rådet i Thessaloniki bör göra en hänvisning till detta, så att man inte fortsätter på en väg där de personliga åsikter som konventets ordförande har eller presidiets kompromisser väger tyngre än majoritetens uppfattning, som har bekräftats av en bred enighet i konventets plenum.

Vallvé (ELDR).
Herr talman! Jag vill börja mitt inlägg med att gratulera det grekiska ordförandeskapet till det arbete det har genomfört under mycket komplicerade och svåra omständigheter.
Jag välkomnar att det här ordförandeskapet har kunnat genomföra den parlamentariska konferensen om stabilitets- och associeringsavtalen för länderna i sydöstra Europa, vilket har gjort det möjligt att förbättra grannförbindelserna med Balkanländerna. Winston Churchill sade att Balkanländerna har en mycket storslagen och komplett historia, som praktiskt taget inte rymdes på deras territorium.
Jag anser att Europeiska unionen bör arbeta med och förbättra dessa förbindelser och främja det gränsöverskridande samarbetet mellan Balkanländerna, som en lärotid för deras framtida integrering i Europeiska unionen.
Detta gränsöverskridande samarbete skall grundas på kunskap, förståelse, förtroende för grannländerna och slutligen samarbete mellan dessa. Balkanländerna bör arbeta för att inrätta ett frihandelsområde mellan staterna, först genom ensidiga avtal, sedan bör de gå vidare med att upphäva viseringskraven mellan staterna, och slutligen bör också viseringskraven för inresa i Europeiska unionen upphävas.
Balkanländerna bör inbegripas i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och kunna delta i program som Sokrates eller Leonardo, i syfte att öka ländernas möjligheter till integrering i Europeiska unionen.
Balkanområdet är ett komplicerat område, och vid nästa toppmöte i Thessaloniki kommer också förslaget till den europeiska konstitutionen att läggas fram. Enligt min åsikt har frågan om några europeiska staters komplexitet inte tagits upp där, stater som inte är nationalstater, utan flernationella stater. Det är nödvändigt att inrätta mekanismer för att dessa nationer utan stat, till exempel Katalonien eller Baskien, skall vara företrädda i Europeiska unionens organ.
I det här sammanhanget anser jag att betänkandet av ledamoten Napoletano är mycket positivt, men några punkter, som till exempel rätten att överklaga inför Tribunal Superior de Justicia, Spaniens högsta rättsinstans, finns inte med i förslaget till konstitution. Jag anser att det är nödvändigt för att medborgarna skall kunna känna att de är direkt företrädda i Europeiska unionen, som bör vara ett medborgarnas Europa, men även ett folkens Europa.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Om jag fick önska en sak i denna debatt skulle det vara att Simitis stannade i ytterligare ett halvår - det andra halvåret 2003 - med sitt ordförandeskap. Jag skulle önska samma sak om det var Karamanlis, oppositionsledaren, som var tjänstgörande ordförande på grund av den oro jag verkligen känner, inte för det italienska ordförandeskapet i allmänhet - jag hyser stor respekt för det italienska folket - utan för Berlusconi. Jag tror inte att det är rätt tillfälle för amerikansk kitsch i Europeiska unionen och för ännu mer cirkus än vad vi hade i Irakfrågan.
Jag vill säga att det grekiska ordförandeskapet enligt min mening har visat metodik och var väl förberett. Jag vill ge Yiannitsis komplimanger för ordförandeskapets sätt att uppträda i sitt samarbete med Europaparlamentet, men jag tror trots detta att det finns allvarliga politiska problem, särskilt när det gäller den stora fråga som uppkommit: frågan om förbindelserna med Förenta staterna och om kriget i Irak.
Det grekiska ordförandeskapet har följt strategin att försöka vara alla till lags, och jag tror att ordförandeskapet avslutas med ett Europa i förvirring. Exakt vilken linje följer vi? Den som Blair uttrycker, den som Schröder uttrycker, den som Aznar uttrycker eller den som Chirac uttrycker? Det är ett stort problem, och jag tror att det är ett nytt faktum som inte tillåter oss att börja bygga på sanden, för jag hör om allt det vi skall bygga med vår utrikespolitik, om utrikesministrarna osv., och frågar mig på vilken grund, med vilken politik vi skall göra det.
Innan jag avslutar, herr talman, vill jag bara säga att jag anser att det grekiska ordförandeskapet, med anledning av Irakfrågan, den viktigaste och svåraste fråga som det ställts inför, bör avkräva förklaringar, såsom man avkräver förklaringar i Förenta staterna och i Förenade kungariket, om de massförstörelsevapen som var argumentet för invasionen i Irak, vilken stöddes av framstående medlemmar av Europeiska rådet, som Blair, Aznar m.fl.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, herrar ordförande för kommissionen och rådet! Jag vill först och främst lyckönska det grekiska ordförandeskapet för det intelligenta och goda arbete det har utfört. Ännu en gång har det visat sig att ordförandeskapen i Europeiska unionens små och mindre stater är bättre och mer Europavänliga än de stora. Jag vill tacka ordförandeskapet särskilt för dess handlande under den kris som uppstod under USA:s och Förenade kungarikets krig mot Irak, med stöd från den spanska regeringen. Ordförandeskapet kämpade på ett lämpligt sätt för freden och mot uppfattningen att de transatlantiska förbindelserna bör ske genom Europas underkastelse, och t.o.m. förödmjukelse, gentemot USA, en uppfattning som är ännu olyckligare med tanke på att USA i dag styrs av militärer och extremhögern.
Därför hoppas vi att konventet lägger fram ett förslag till författning inför Europeiska rådet som blir en fortsättning på byggandet av en union som tar plats i världen som ett organ för fred och solidaritet, främmande för en dominerande militarism. Jag hoppas att författningen tillerkänner detta parlament den fullständiga demokratiska kapacitet det behöver, inklusive medbeslutandeförfarande och val av kommissionens ordförande. Här stöder vi ordförande Romano Prodis förslag när det gäller rådets ordförandeskap. Vi bör hur som helst kunna känna tillit till unionens framtid. För inte så länge sedan, efter nederlaget i Nice, var det bara en liten grupp i detta parlament som ville ha en unionsförfattning. Naturligtvis vill jag, som europé och politisk företrädare för en nation som Galicien, att författningen skall respektera den konstituerande nationella och kulturella mångfalden i Europa. Vi kräver detta på grund av de ännu så närvarande extremt radikala avsikterna i Europa. Vi måste fråga oss av vilken anledning Slovakien, Luxemburg, Estland eller Malta, och inte Galicien, Skottland eller Katalonien, kan erkännas som europeiska nationer.
Jag tänkte göra en sista observation: Jag hoppas att unionens institutioner till slut repar tillräckligt mod för att få slut på det kaos av brottslighet som härjar bland den internationella sjötrafiken, vilket leder till sådana katastrofer som den som ?Prestige? orsakade. Vi måste undvika de fruktansvärda dödsfallen, som de som inträffade i förrgår alldeles invid den spanska kusten, bland svaga invandrare som är på jakt efter arbete i Europa. Vi måste lyckas göra den gemensamma politiken, som jordbrukspolitiken och fiskepolitiken eller sammanhållningen, rättvis och inte diskriminerande. Vi hoppas att det blir så för allas bästa.

Mussa (UEN).
Herr rådsordförande! Vi tackar er för att ni kom hit i dag och för de upplysningar som ni har gett oss.
Det kommande toppmötet i Thessaloniki har stor betydelse för unionens framtid, både på medellång och lång sikt. Jag anser att det är viktigt att lägga en grund som gör att Europa, eller snarare unionen, som snart kommer att ha fullbordat en utvidgningsprocess utan motstycke i dess historia, i allt större utsträckning kan förena ekonomisk styrka med politisk värdighet. Det är för att göra det senare rättvisa som jag skulle vilja tala om den politik som unionen har försummat. Detta är desto mer allvarligt när unionen växer i betydelse. Sjukvården är ett exempel. Med utgångspunkt i artikel 152 i Amsterdamfördraget erkänner jag att sjukvården faller under den nationella självstyrelsen, men ett Europa som går emot en utvidgning till att omfatta 25 länder kan inte underskatta den inverkan som den offentliga sjukvården i dessa länder kommer att ha på det framtida Europas ekonomiska och sociala politik.
Av dessa skäl träffades UEN-gruppen nyligen i Torino för att arbeta just med sjukvårdsfrågor i samband med utvidgningen. Frukten blev ett dokument som redan har framlagts för ordföranden i kommissionen, Prodi. Resultaten av detta arbete är inte upplyftande, och vi hoppas att den offentliga sjukvården under det italienska ordförandeskapet snarast kommer att bli en prioriterad fråga för unionen. Globaliseringen kan komma att leda till att sjuka och sjukdomar med kraft knackar på Europas dörrar och att vi då står otillräckligt förberedda, som fallet var med SAL: det var en situation som prövade vår förmåga till samordning och samarbete på sjukvårdsområdet, en förmåga som det italienska ordförandeskapet måste ta ansvar för om det på allvar vill förekomma kriser och överbrygga vårdklyftan mellan de enskilda länderna. Denna kommer att göra att mängder av människor förflyttar sig till länder med utbyggda och väl fungerande vårdapparater, så att dessa länder i sin tur riskerar att paralyseras. Jag hoppas att unionen kommer att ägna sig åt dessa frågor och att det kommande ordförandeskapet kommer att lägga fram förslag på detta område.

Berthu (NI).
Herr talman! Vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki den 20-21 juni kommer konventets ordförande att lägga fram sina slutsatser, men han kommer utan tvekan att begära att konventet skall få fortsätta arbeta. Enligt min mening måste man betrakta ett sådant förslag med försiktighet. Det är mycket viktigt att regeringarna inte låter sig låsas mellan ett uppskjutet slutdatum för konventet och en fastställd tidsgräns för regeringskonferensens avslutning. Konventet är visserligen ett forum för intressanta diskussioner, men endast de demokratiskt ansvariga regeringarna har det sista ordet vid regeringskonferensen, och de får inte binda upp sig på förhand.
Därför ställer vi inte alls upp på den begäran som kommissionen framförde för en stund sedan, vilken innebär att konventet skall lägga fram en enda text för rådet, utan alternativ. Detta skulle innebära att rådet inte får någon valfrihet och att den demokratiska makten överförs från regeringarna till ett konvent utan demokratisk legitimitet. Vi vill inte ha ett sådant EU. Det vi vill ha är raka motsatsen: ett EU förankrat i sina nationer.
Visst har konventet ett enormt arbete - att utarbeta en heltäckande författning för EU -, men det var också konventets önskemål. I rådets mandat från Nice talades det inte om att utarbeta en konstitution, och i Laeken nämndes denna möjlighet under vissa förutsättningar och på längre sikt, dvs. inte omedelbart. Enligt vår mening har man haft rätt vid dessa möten i Europeiska rådet. EU är inte skapat för att anta en konstitution för en överstat, och därför stöter konventet på så många svårigheter just nu.
Resultatet kommer att bli ett digert dokument som är svårhanterligt och fyllt av fallgropar, och det kommer att visa sig vara nödvändigt att göra om det för att fokusera på EU:s verkliga prioritering just nu, dvs. den fråga som i alltför hög grad har lämnats åt sidan sedan konventet bildades: en bättre kontroll från de nationella demokratiernas sida.
För att uppnå detta måste man hitta tillbaka till gemenskapens riktiga men i dag bortglömda ursprungsmetod, som har två hörnstenar: incitament till samarbete, bland annat genom kommissionen, och respekt för den nationella suveräniteten, bland annat genom rådet. Den grundläggande bristen hos dagens europeiska integration är att denna andra hörnsten är i upplösning. Vi måste stärka den nu om vi vill återskapa banden med folken, de nationella demokratierna.
På den punkten går konventet ständigt bakåt. De nationella parlamentens kontroll av att subsidiaritetsprincipen följs har tömts på sitt innehåll. Folkens kongress har försvunnit. Kommissionen invänder häftigt mot ett stabilt ordförandeskap för rådet. Vi måste sätta stopp för det ständiga smusslandet, som är förödande för de nationella demokratierna, genom att ge rådet upprättelse och de nationella parlamenten vetorätt.

Trakatellis (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande! Ni har berört frågan om invandring, och vi skulle vilja veta vilka framsteg som gjorts i frågorna om olaglig invandring, återtagande och asyl. Dessutom, vad har hänt med inrättandet av den europeiska gränsbevakningskåren? Frågan har gått i stå, och medlemsstaterna har ännu inte kunnat komma överens. Jag skulle förvisso vilja påstå att bevakningen av yttre gränser skulle vara ett viktigt steg för den gemensamma utrikespolitiken, säkerhets- och försvarspolitiken, eftersom det inte är möjligt att vi vill ha en gemensam utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik utan att först ha gemensamma yttre gränser, och den olagliga invandringen ger oss nu tillfälle att inleda bevakningen av dessa gränser.
Dessutom skulle jag i fråga om ekonomisk solidaritet och rättvis ansvarsfördelning på området invandring, som även det var en viktig prioritering i ert program, vilja säga att det inte finns några tecken på att utvecklingen går åt rätt håll. Jag måste tala om för er att fördraget uttryckligen slår fast att beslut skall fattas om åtgärder som avser att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot flyktingar och fördrivna personer och bära följderna av detta.
En annan sak jag skulle vilja betona är att ett tillfälle gavs i en folkhälsofråga i och med SAL-epidemin. Parlamentet har framfört åsikten att kommissionen bör främja Center for Disease Control and Prevention, så att Europeiska unionen på ett samordnat sätt kan svara på hoten mot hälsan, men även på hot som står i samband med terrorism. Jag kunde visserligen inte konstatera några framsteg vid ministerrådets möte den 2 juni, men vi kommer att återkomma till frågan när vi får en ny sjukdom eller en ny situation som galna ko-krisen, och jag ser inget skäl till att det nu inte skulle vara rätt tillfälle att främja detta center.
Låt mig övergå till den kanske viktigaste fråga som kommer att sysselsätta mötet i Thessaloniki: texten från det konstituerande konventet. Jag skulle vilja säga, vilket även ni med rätta har sagt och andra har betonat, att texten innehåller väldigt bra saker, utmärkta inslag, t.ex. stadgans införlivande, ökningen av Europaparlamentets makt, medbeslutandet. Dessutom föreslås en befattning som utrikesminister för utrikespolitiken.
Jag skulle likväl vilja betona tre saker. Den första är att ingressen förvisso är till belåtenhet, eftersom man där hänvisar till den grekiska och romerska kulturens arv, men det är för mig obegripligt att man inte hänvisar till det kristna arvet. Det finns tusentals tavlor på alla världens museer som är resultatet av europeisk inspiration och kulturell skaparanda. Det finns även musikverk, det finns en mängd konstverk, en kulturskatt som utan tvekan återspeglar det kristna arvet. Vi talar om historien, inte om framtiden. Vad som kommer att hända i framtiden vet ingen. Men vårt arv är grekisk, romersk och kristen kultur. Den andra saken, som vi motsätter oss fullständigt, är det faktum att det är en omöjlighet att en medlemsstat inte skall företrädas av en kommissionsledamot. Vi anser att alla medlemsstater måste ha en kommissionsledamot. Det är en omöjlighet att en medlemsstat skall saknas i kollegiet av kommissionsledamöter och vid det bord där gemenskapens angelägenheter i allt väsentligt avhandlas. Det är obegripligt! Det kommer att rubba balansen mellan små och stora stater, en balans som enligt min mening är mycket viktig. Den tredje saken, som är obegriplig även den, är frågan om rådets ordförandeskap. Det är ett töcken; det är oförståeligt. Dagens system är tusen gånger bättre. Man skulle kunna försöka förbättra dagens system. Jag föredrar dagens system, som ger varje land möjlighet att bidra till de europeiska angelägenheterna. Och vi kan konstatera att såväl ert ordförandeskap som det belgiska och det danska ordförandeskapet har bidragit. Så varför vill vi nu ha en person som skall utses, ja, jag vet inte hur, och som jag förutser kommer att orsaka gnissel i institutionernas maskineri? För balansen mellan institutionerna rådet, parlamentet och Europeiska kommissionen måste bevaras. Jag fruktar verkligen att systemet för rådets ordförandeskap kommer att rubba den.

Souladakis (PSE).
Herr talman! Om några dagar är det dags för mötet i Thessaloniki, en stad - eftersom många talar om historia och kultur - som var den andra stora staden i romarriket, den andra stora staden i det bysantinska riket, och som alltid varit en referenspunkt på Balkan. Av andra historiska och kulturella skäl måste vi komma ihåg att staden inte bara välkomnade den stora judiska folkgruppen sefarderna, utan att den gjorde det sedan denna fördrivits av Spaniens inkvisition. Balkan välkomnade på samma sätt hundratusentals romer, som även de fördrivits av inkvisitionen. Dessa ord är avsedda för vissa som jämt vill tala om Europas kulturella börda.
Varje ordförandeskap kännetecknas av vissa viktiga omständigheter. Ordförandeskapet i Thessaloniki har två kännetecken: för det första avslutas epoken med 15 länders ordförandeskap och inleds epoken med 25 länders ordförandeskap; för det andra, just av den anledningen, kännetecknas det av resultaten som rör Europas framtid, såsom denna tecknas av det konvent som pågår. I den meningen finns det alltså två mycket viktiga omständigheter som det måste inrikta sig på, så att det skapar utsikter för framtiden. Irakkriget har fått oss alla att - sannolikt föga förvånade - upptäcka väldigt många luckor när det gäller Europas utveckling. Det är möjligt att det även fått positiva följder, för det har slutligen uppenbarat för oss alla - oavsett om detta sägs i dag eller inte - att Europa inte kan förbli en ekonomisk jätte när det är en politisk dvärg.
Mötet i Thessaloniki närmar sig alltså. Jag skulle dock vilja tillägga två saker - även om det kan tyckas splittra mitt tal - om den andra delen i Thessaloniki, stabilitetspakten. Stabilitetspakten gäller krisen på västra Balkan, i före detta Jugoslavien. Det är en fråga som prövar den europeiska politikens duglighet och innehåll. I den meningen är det en central fråga, och vi kan inte hantera den som sekundär bara för att vi, på gott och ont, betraktar frågan om Europas framtid och konventet som primär.
För att återgå till frågan om Europas framtid är det uppenbart att folken kräver demokrati, effektivitet och öppenhet. Demokrati betyder parlamentarisk kontroll. Effektivitet betyder förmåga att styra det man genomför, och öppenhet betyder att varje medborgare kan se vart hans pengar går och om de politiska målen tjänas. I den meningen måste gemenskapsmetoden med dess varianter stärkas. Jag tror att det grekiska ordförandeskapet, genom att kombinera Sokrates och Platons dialektik, som nämnts av vissa, och den mycket effektive Aristoteles, kommer att skapa positiva utsikter och bekräfta ett halvårs exemplariskt och högeffektivt ordförandeskap av ett land som är medelstort men som har mycket kompetenta politiker.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Jag vill tala om två ärenden på toppmötets dagordning. Det första är migration och asyl, och det andra är Balkan.
Det gläder mig att säga att kommissionen i går gav ett kyligt svar på det brittiska förslaget att inrätta flyktingförläggningar på platser som Balkan eftersom det skulle innebära avsevärda svårigheter. Jag medger att det finns ett behov att bekämpa smuggling och langning genom ett välordnat flyktingmottagande. Idéer som att låta asylsökande inkvarteras i hemlandet och därefter få skyddat inträde eller omflyttningsprojekt kan vara lämpliga att fullfölja, men de måste utgöra ett komplement till den enskilda asylansökningsrätten och inte ersätta den. Vi får inte vägra asylsökande tillträde till Europeiska unionens territorium.
Kommissionen föreslog klokt nog att söka efter möjligheter att tillåta lagliga migrationsvägar. Jag gratulerar varmt det grekiska ordförandeskapet till konferensen om styrd migration i Aten förra månaden, för statistiken är förbluffande: Europa förväntas förlora 15 procent av befolkningen före 2050. Förenta staternas befolkning kommer att öka med 40 procent. Våra ekonomier behöver invandrare. Problemet är att våra samhällen inte vill, och politikerna måste föra en ärlig och orädd debatt om invandringens samtliga förgreningar. Vi måste åtminstone enas - och jag vill att det sker på toppmötet - om en integrationsstrategi, som omfattar fler rättigheter för lagliga invandrare som stannar länge.
Vi måste också ta bort asyl- och invandringsfrågor från det grepp som ministrarna för inrikesfrågor och allmän ordning håller om frågan, eftersom dessa ministrar har ansvar för inre säkerhet och repression. De har inte rätt sinne för att diskutera laglig invandring.
Vi har ställt till det för oss, och varje straffåtgärd riskerar att förvärra saken. Hårda gränsbevakningar har egentligen ökat antalet olagliga invandrare och tvingat dem att stanna på grund av svårigheten att flytta fram och tillbaka. För att återställa ordning och kontroll i våra asyl- och invandringssystem behöver vi tre ordentliga politiska åtgärder, inte genvägar och smarta tricks: för det första, ett verkligt delat ansvar, inte ansvarsbyte, utan ansvaret skall delas både i Europeiska unionen och genom partnerskap med ursprungsländerna och lokala mottagarländer med betydande ekonomiska investeringar där; för det andra, förhandstilldelning genom investeringar i bättre kvalitet och därigenom snabbare asylbeslut, som kommissionen föreslår, samt avslutningsvis tillgång till lagliga invandringskanaler.
Jag vet inte vilken ersättning den brittiska regeringen har tänkt sig för att fresta Balkanländerna att ha flyktingförläggningarna, men jag skulle vilja föreslå ett ämne som kräver en aktiv och tidig behandling med Balkanländerna, och det är en översyn av visumpolitiken. Som presidenterna i kandidatländerna sade vid toppmötet i måndags skulle integrationsprocessen i hög grad kunna stödjas genom att ge deras medborgare ett reellt hopp om att de snart skall kunna resa fritt i hela Europa. Jag hoppas att vi snart kommer att ta upp denna fråga.
Avslutningsvis vill jag tala om Internationella brottmålsdomstolen. Rumänien och nu Albanien har undertecknat immunitetsavtal med Förenta staterna, och man utövar påtryckningar mot Bosnien. Om vi skall få en fruktbar stabiliserings- och associationsprocess, varför kan inte Europeiska unionen och associerade länder samarbeta för att förhindra att USA får dessa avtal? Kan ni försäkra oss att Europeiska unionens medlemsstater inte har för avsikt att underteckna immunitetsavtal och att ni inte kommer att låta denna process äventyra ansträngningarna att övertyga Balkanländerna att samarbeta med Internationella brottmålsdomstolen i Haag? Jag beklagar att andra EU-länder har låtit Förenade kungariket och Nederländerna ensamma hålla stånd mot att ratificera associationsavtalen tills Kroatien samarbetar. EU-länderna har inte varit solidariska, och det är skamligt.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Det grekiska ordförandeskapet har verkligen hanterat allvarliga frågor.
Den 17 februari förklarades att problemet med Irak var dess avrustning, vilket gav upphov till komplimanger från Bush. Meningsskiljaktigheterna med Förenta staterna gällde inte frågan om våld borde tillgripas utan när. Dessutom har Grekland och andra medlemsstater inte riktat ett endaste ord av kritik mot det engelsk-amerikanska angreppet, utan tvärtom underlättat det på varje tänkbart sätt. I ordförandeskapets uttalande av den 16 april legitimeras anfallet i efterhand och angriparnas herravälde över Irak erkänns, medan FN tilldelas rollen som mellanhand vid uppdelningen av stöldgodset. Vad gör det att massförstörelsevapen inte har hittats? Vad gör det att amerikanska officiella källor förklarar att de inte fanns? Om verkligheten gör er besvikna, desto värre för verkligheten.
En annan av era stora bedrifter var att låta Europeiska unionen sluka nio och ett halvt nya länder. Jag säger nio och ett halvt eftersom Cypern går med delat, men det är en oviktig detalj, som vi inte bör tillåta fördunkla Storeuropas glans. Uppriktigt sagt, vad skall Europeiska unionen göra för att driva bort den turkiska ockupationsstyrkan från Cypern?
I fråga om er politik på Balkan, vad har ni att säga om de bidragsfinansierade omlokaliseringarna av företag, såsom SISER-PALCO, som lämnar tusentals arbetslösa i Grekland och på andra platser?
En annan sak som inte passerar obemärkt är att ni med er politik lyckats få ut hundratusentals upprörda arbetstagare på gatorna - i dag i Frankrike, i går i Österrike, tidigare i Grekland - i så gott som alla Europeiska unionens länder. Det är deras svar på angreppet mot allt det som arbetarklassen kämpat till sig de senaste 100 åren.
Det skulle vara en försummelse från min sida att inte nämna det farsartade konventet, med dess noga utvalda ledamöter, så att varje röst som är emot Europeiska unionen drunknar, och med dess ohöljda styrning från ordförandestolen. Våldtäkten mot demokratin har skapat ett missfoster som omfördelar makten till de starkas fördel och lägger grunden till en militarisering av unionen.
Parlamentsledamöterna från Greklands kommunistiska parti (KKE) fördömer, tillsammans med de oräkneliga demonstranter som om två veckor kommer att inta Thessaloniki, Europeiska unionens politik, som blir allt farligare för folkens säkerhet och levnadsstandard och som det grekiska ordförandeskapet tjänat på bästa sätt. Hur många banketter som än hålls, hur många repressiva åtgärder som än vidtas för att skydda ledarna från massans kärlek, hur långt från staden mötet än förläggs kommer den dånande proteststämman inte att tystna, kommer de mobiliserade antiimperialistiska, antidemokratiska styrkornas motstånd inte gå att stoppa.

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr Yiannitsis! Ni har redan fått flera hyllningar i dag, och i det sammanhanget vill jag ansluta mig på en viss punkt: mina hyllningar för det faktum att det grekiska ordförandeskapet lyckats förhindra att västra Balkan faller i glömska mitt i all berättigad uppmärksamhet för konventet, till exempel, och de transatlantiska förbindelserna. Det vore nämligen fullkomligt fel och ovanligt oklokt. Er utgångspunkt är riktig, tycker jag. Frågan är inte om länderna i västra Balkanområdet någonsin kommer att ingå i Europeiska unionen, frågan är när. Innan de kan bli medlemmar är det dock mycket som måste ordnas upp. Den slutsatsen är i sig inte ny.
År 1999, efter Kosovokriget, inledde Europeiska unionen den så kallade stabiliserings- och associationsprocessen, med utgångspunkt från en analys av problemen på nittiotalet: etniskt våld, extrem nationalism och nödvändigheten att bygga upp demokratiska strukturer. Det tillvägagångssättet - och det har vi sagt flera gånger här - har varit framgångsrikt. Tänk på Europeiska unionens agerande i Makedonien. Vi har dock kommit till en punkt när Europeiska unionens politik inte bara kan grundas på en analys från nittiotalet utan även måste grundas på en analys av nuvarande och framtida problem i länderna i västra Balkanområdet. De problemen börjar allt mer likna ett problem som de nuvarande medlemsstaterna också har att kämpa med, och det är en socialekonomisk stagnation. Det betyder enligt min uppfattning att vi måste behålla de goda sidorna i vår nuvarande politik med avseende på Balkanområdet.
Flyktingars återvändande, fortfarande utomordentligt viktigt, bekämpandet av den organiserade brottsligheten - tänk på mordet på Djindjic, fortfarande mycket aktuellt tyvärr -, aktivt samarbete med Internationella brottmålsdomstolen i Haag, är alla komponenter som vi måste behålla. Det måste dock läggas till komponenter också. För min del är det komponenter från EU:s redan kända föranslutningsstrategier, såsom förstärkning av de unilaterala handelsförmånerna för länderna i västra Balkanområdet, inledande av ett antal europeiska program det har redan sagts flera gånger till exempel utbildningsprogrammen Leonardo och Sokrates, införandet av logiken och även metodiken i sammanhållningsfonderna som de ser ut nu. Det kan också göras i västra Balkanområdet, liksom ett stegvis införande av en förändrad visumpolitik, vilket kollega Ludford nämnde tidigare. Det grekiska ordförandeskapet har helt riktigt inlett ett utbyte av studenter, vilket är en bra början, men det räcker inte.
Det som behövs är inte en kopia av det sätt på vilket vi hittills tagit in länderna i Central- och Östeuropa i Europeiska unionen. Nu behöver vi en specialtillverkad strategi med komponenter ur vår gamla politik och komponenter ur den nya politik som måste tillföras. Till det hör, och det säger jag direkt till rådet, till det hör pengar. Min uppmaning till det grekiska ordförandeskapet är därför att man skall se till att den nya politiken, som jag verkligen står bakom, även blir ekonomiskt möjlig. Konsten kommer då att vara att inte väcka några nya illusioner utan att föra Balkanområdet närmare Europeiska unionen. Om vi inte gör det så kommer vi att ångra det väldigt mycket senare.

Pack (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag välkomnar det grekiska ordförandeskapets uttalanden om Balkan, och i motsats till Alavanos är jag även glad att Italien nästa halvår får möjlighet att fortsätta föra denna kloka politik. Två av grannländerna har nämligen ett vitalt intresse av att det i allt väsentligt råder stabilitet på Balkan och i Sydösteuropa. Faktum är att länderna befinner sig i helt olika utvecklingsfaser - Kroatien, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, Bosnien och Hercegovina, Serbien, Montenegro och Albanien. Till syvende och sist kommer dessa länder att ges möjlighet att bli medlemmar i Europeiska unionen utifrån sina egna individuella framsteg. Detta beslutades redan i Zagreb, och detsamma kommer att bekräftas i Thessaloniki.
Vägen dit är svår; det har även de tio anslutningsländerna erfarit. Det krävs väldigt mycket av medborgarna i dessa länder. Vi urskiljer olika framsteg som framför allt beror på att alla dessa länder har haft olika möjligheter att utvecklas vidare. Så sent som för två år sedan satt Milosevic fortfarande kvar vid makten i Serbien och Montenegro. Därför menar jag att vi bör ta hänsyn till vilka möjligheter de då inte kunde utnyttja.
Länderna har många problem gemensamt, t.ex. kampen mot korruptionen och den organiserade brottsligheten, framför allt människohandel. Många av länderna har fortfarande ett mycket dåligt och bristfälligt rättsväsen. Vi har också skäl att beklaga att det regionala samarbetet ännu inte är så bra som man gärna gör gällande. Man vädjar till oss att bevilja dessa länder visumfrihet, men jag menar att länderna i fråga först bör komma överens sinsemellan om att låta medborgarna resa fritt. Det är inte det enklaste att ta sig från Serbien och Montenegro till Kroatien.
(Applåder)
Jag menar således att man bör fullgöra sina egna åtaganden innan man kräver ytterligare stora åtgärder av oss. Jag menar också att de bilaterala frihandelsområdena är bra. För att få verklig effekt måste de dock utvidgas till ett multilateralt frihandelsområde.
Låt mig ta upp tre frågor som ingår i vår resolution. Det är förnuftigt att knyta stabilitetspakten till stabiliserings- och associeringsprocessen. Det är viktigt att det avsätts mer pengar till Cards-programmet, som det anslås allt mindre medel för. Pengar finns, vi behöver inte skapa nya. Förberedelsestöden har inte utnyttjats, och jag beklagar att kommissionsledamoten nämnde summan 200 miljoner euro. Jag förmodar att ni inte vill överskrida detta belopp, men jag tror att vi kommer att behöva mer eftersom den ekonomiska utvecklingen är en förutsättning för samexistensen, utvecklingen i gemenskapen och en slutgiltig lösning på flyktingfrågorna.
Låt mig ta upp en sista sak, nämligen ungdomsfrågan i dessa länder. Utan ungdomarna kommer länderna inte att ha en chans att utvecklas i rätt riktning. Om vi inte snart ger en signal om att Europa inte blir verklighet för dem först om ett par generationer, utan nu, då blir detta svårt. Alla vill lämna dessa länder och flytta till andra länder som Nya Zeeland, Förenta staterna och Kanada. Vi måste öppna Sokrates- och Leonardoprogrammen för dessa ungdomar. Som föredragande för Sokratesprogrammet vet jag vilket svårt företag detta är. Jag uppmanar det grekiska rådsordförandeskapet att agera motor i frågan så att vi verkligen kan ge ungdomarna i dessa länder signalen att de kan delta i våra utbildningsprogram. Om jag förstod måndagens meddelande från presidenterna i dessa länder rätt, så innehåller det mycket gott, många löften, många insikter. Jag hoppas bara att mötet i Thessaloniki skall resultera i något som verkligen sporrar länderna att också omsätta dessa löften i praktiken.
(Applåder)

Swoboda (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag är den tredje eller fjärde personen som tar upp frågan om Balkan. Det stämmer, Balkan står just nu inte i fokus för allmänheten och gör inga rubriker. Tack och lov måste man säga, för oftast figurerar Balkan i rubrikerna efter negativa händelser. Ändå finns det djupgående problem. Tillväxten är för svag för att Balkan skall kunna återhämta sig. Arbetslösheten är hög, utlandsinvesteringarna låga, såren från kriget efter f.d. Jugoslaviens fall är fortfarande öppna, flyktingarna återvänder inte i full utsträckning och statsbildningen är ofullständig och osäker - tänk bara på Serbien, Montenegro, Kosovo, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien eller Bosnien och Hercegovina. Och så har vi den gränsöverskridande brottsligheten som också når in i Västeuropa.
Därför är det en uppgift för ordförandeskapet och toppmötesdiskussionerna i Thessaloniki, det så kallade Zagreb II-toppmötet, att ge ett tydligt erbjudande till dessa länder, men också att klart och tydligt slå fast villkoren. Vi har Köpenhamnskriterierna, och det finns ingen prutmån, det ges inga rabatter på dessa kriterier. För detta ändamål måste vi dock hjälpa länderna att genomföra sina ekonomiska reformer. Det har redan nämnts att enbart Cards-programmet inte räcker till.
Vi måste röra oss i riktning mot förberedelseinstrument och förberedelsestöd, precis som vi redan har gjort i fråga om de andra utvidgningskandidaterna. Och för det andra måste vi bygga upp rättsstaten - vilket även mina kolleger nämnde. Det finns inget alternativ. Detta innebär att flyktingproblemet måste lösas och att respekten för minoriteterna måste förankras klart och tydligt även i känsla och tanke, inte bara i lagstiftningen. Det krävs konsekventa rättsliga åtgärder mot alla brott, framför allt givetvis mot brott mot mänskligheten. Och det krävs ett samarbete med domstolen i Haag. Precis som mina kolleger beklagar jag att Förenta staterna ger dubbla signaler: dels starka påtryckningar för ett samarbete med Haag, dels lika starka påtryckningar för ett undertecknande av ett icke-utlämningsavtal i samband med Internationella brottmålsdomstolen. Detta är ohållbart för oss, och jag både tror och hoppas att Europeiska unionen - dvs. rådet och kommissionen - skall göra klart för länderna i fråga att sådana avtal inte bara motarbetar själva andan utan även gemenskapens regelverk som vi har skapat i utrikes- och säkerhetspolitiken.
Jag förväntar mig därför tre saker av toppmötet i Thessaloniki: för det första att länderna ges ett tydligt anslutningsperspektiv; för det andra en utbyggnad av stödinstrumenten, inte bara kvantitativt, utan även kvalitativt, som en faktisk förberedelse för en anslutningsstrategi; för det tredje stränga kontroller. Jag håller med mina kolleger om att det inte handlar om att vara särskilt generös. Vi måste klart och tydligt informera länderna om de brister som fortfarande finns, men vi måste också peka på de framsteg som redan har gjorts. Jag hoppas att Europa skall reagera snabbt på Kroatiens ansökan, som är den första ansökan om medlemskap som kommer från dessa länder. Detta, herr kommissionsordförande, är en uppgift för kommissionen. I princip bör svaret bli positivt; åtminstone är det min förhoppning att vi skall röra oss i denna riktning. Självklart har Kroatien dock en hel del uppgifter att lösa.
Jag menar därför att mötet i Thessaloniki inte endast bör bli ett Zagreb II, utan även en sorts förberedelse inför Köpenhamnskriterierna, ett Köpenhamn I, genom att vi ger tydliga signaler. Även i visumpolitiken finns det saker att göra, helt enkelt att hantera visumpolitiken mer flexibelt utan att för den skull redan nu upphäva visumkravet. Herr rådsordförande, jag ber er notera att kammaren ser mycket, mycket strängt och kritiskt på dessa länder samtidigt som vi gemensamt ställer oss positiva till att de ges ett förnuftigt europeiskt perspektiv. Om ni gör detta i Thessaloniki har ni nått ett mycket gott resultat.
(Applåder)

Caudron (GUE/NGL).
Mina herrar ordförande, kära kolleger! I denna debatt har jag en minut på mig för att göra tre saker på min delegations vägnar. Först och främst vill vi hedra och gratulera det grekiska ordförandeskapet, som under en fulltecknad och svår period för Europa har gjort ett enormt arbete, vilket än en gång visar att det inte finns något samband mellan ett lands storlek och kvaliteten på ett lands EU-ordförandeskap. För det andra konstaterar vi att hanteringen av det senaste halvårets viktiga händelser i Europa och världen i grunden har visat begränsningarna med ett ekonomiskt och liberalt Europa, ett Europa som inte fungerar tillräckligt demokratiskt. Till sist och framför allt vill vi återigen vädja om politiska diskussioner för ett annat Europa, ett medborgerligt och socialt Europa som berikas av sin mångfald, i stället för ett Europa som strävar efter att få denna mångfald att försvinna.
Vi behöver ett Europa som koncentrerar sina insatser på medborgarnas verkliga problem, framför allt sysselsättning och arbetslöshet, den offentliga sektorn och det sociala Europa, resurser för intern och extern säkerhet liksom ett på alla sätt enklare vardagsliv för de europeiska medborgarna. Sammanfattningsvis behöver vi ett europeiskt och medborgerligt Europa, vilket Francis Wurtz visade, men som också Barón Crespo och många företrädare för de minsta grupperna krävde.

Stockton (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill inleda med att säga ?Efcharisto poli? till det grekiska ordförandeskapet.
Rådsordföranden och ordförande Prodi har beskrivit konventets arbete - det är inte det konvent jag har väntat på. Ministern hänvisade till konsensus men inte till majoritet. Vi har uppnått konsensus om en fråga där det blev fem inlägg för ett projekt och fyrtionio emot, men ordförande Giscard d'Estaing tyckte att det var konsensus för ja! Han sade också att regeringskonferensen kommer att ta det i beaktande. Vad betyder det? För mig bekräftar det att presidiet i själva verket har arbetat som en sorts förberedande regeringskonferens. Ordförande Prodi sade att överläggningarna genomfördes i fullt dagsljus - men inte presidiets möten eller de privata mötena mellan Giscard d'Estaing och vissa regeringschefer, och inte heller läckorna till Le Monde, genom vilka mycket extrema ståndpunkter uttrycktes från vilka Giscard d'Estaing bara hade att förhandla till svåra eller lätt omöjliga ståndpunkter.
Jag är rädd att vi har missat tillfället. Det sades att alla ämnen var öppna till en början, men frågan om reform av gemenskapens regelverk har stängts. Ingen mekanism finns för översyn av aktuell lagstiftning och aktuella bestämmelser - det har man avvisat. Nicefördraget kommer inte att omarbetas - det har man sagt nej till. Detta är inte vad man kallar öppet.
Vi har gjort framsteg, men i vilken riktning? Jag fruktar att vi har gjort framsteg i riktning mot ministerrådet och de nationella regeringarna, inte i riktning mot parlamentet och de folk vi företräder. Det här är inte ett lyckligt slut, för jag är rädd att vi inte bara har svikit de europeiska institutionerna utan också de nya medlemsstaterna och, värst av allt, våra medborgare i Europa.

Van den Berg (PSE).
Herr talman, ordförande Prodi, ärade grekiska ordförandeskap! En mycket viktig sak för Europeiska rådet i Thessaloniki: hämta ut Europa från regeringarnas stängda kamrar och återlämna det till medborgarna. Giscard d'Estaing kommer inom kort att lägga fram Europeiska konventets förslag till en europeisk konstitution. Konventet har gjort en stor insats de 15 senaste månaderna. Man har nått enighet om en enda europeisk konstitution, och ambitiösa förslag har lagts fram med avseende på ett förenklande och garanterande av de grundläggande rättigheterna. 
Nu när mållinjen äntligen är i sikte så har det dock brakat loss diskussioner om hur den institutionella ramen skall fyllas. En fast ordförande i rådet eller inte, en kommissionsledamot för varje medlemsstat eller inte, en folkkongress eller inte.
Dessa institutionella frågor är mycket viktiga allihop, men jag tycker egentligen inte att de får bli aktuella förrän vi kommit överens om innehållet i de europeiska politikområdena. Europa måste bli viktigt för sina medborgare, och de medborgarna ber om en effektiv politik när det gäller utrikespolitiken, en politik när det gäller sociala frågor jag kan nämna pensioner, sysselsättning , en ekonomisk politik, en säkerhetspolitik, en politik inom det viktiga området asyl och invandring samt inte att förglömma en miljövänlig och rättvis jordbrukspolitik. Inom alla dessa områden måste vi bli av med förlamande vetorätter och sträva efter en verkligt effektiv beslutsprocess.
Europa, det innebär att utarbeta en politik för den europeiska medborgaren så att vi kan skapa ett utrymme av säkerhet, solidaritet och välfärd för var och en. Europa handlar om innehåll och inte om ett spel för gallerierna. Institutionella frågor är mycket viktiga, men först måste vi återlämna Europa till medborgarna. Det är först när vi är säkra på att europeisk politik även kan få en effektiv form där den behövs som vi kan börja diskutera arkitekturen. Den måste bli enklare, mer lättbegriplig, effektivare och stå närmare medborgaren - mer demokratisk alltså. Det innebär en kommissionsordförande som väljs av Europaparlamentet och ett tredelat ordförandeskap för Europeiska rådet som garanterar kontinuiteten och de enskilda ländernas engagemang.
Jag uppmanar Europeiska konventet och de regeringschefer som inom kort kommer att delta i regeringskonferensen att nu framhärda och välja ett slagkraftigt och demokratiskt Europa, alltså en gemenskap. Det är främst när det gäller sådana frågor som invandrings- och asylpolitik som vi sett att resultaten uteblivit om man driver politik bakom mellanstatliga kulisser.
Herr talman! Gör politiken gemensam, exklusiv initiativrätt för Europeiska kommissionen och beslutsfattande av rådet, med kvalificerad majoritet, och Europaparlamentet. Se framför allt först till att innehållet är i ordning och ordna sedan en lämplig demokratisk struktur genom en debatt om institutionerna. Först på det sättet kan ett trovärdigt medborgarnas Europa skapas.
Återlämna Europa till medborgaren genom att låta honom eller henne döma om den europeiska grundlagen genom en folkomröstning. Det kommer att tvinga de politiska partierna och medborgarna till en aktiv och politisk debatt om Europa. Jag uppmanar mina nederländska kolleger från partierna CDA och VVD att stödja den här tanken och ta avstånd från den nederländska politik som bedrivs bakom kulisserna. Den europeiska medborgaren förtjänar bättre, herr talman!

Stenzel (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Dagordningen för Europeiska rådets möte i Thessaloniki är mycket anspråksfull. Det handlar om Europeiska unionens framtid, varken mer eller mindre. Konventet bör därför, under stor tidspress, lägga fram ett förslag till författningsfördrag för Europeiska unionen som förhindrar att EU förvandlas till en oförmögen jätte när tio nya medlemsstater ansluts.
Europeiska unionen står inför en stor historisk möjlighet i samband med utvidgningen. Det gäller att ta chansen. Men för att utnyttja möjligheten på bästa sätt måste vi försöka respektera principen om alla medlemsstaters lika rättigheter, balansen mellan institutionerna och en full rättskapacitet för Europaparlamentet. Låt oss undvika alla försök att på konstgjord väg krympa EU, att skapa en EU-kärna av de ursprungliga sex medlemsstaterna och låta resten kretsa kring denna grupp. Ett Europa med olika hastigheter och olika viktning av medlemsstaterna skulle försvaga sammanhållningen inom Europeiska unionen. Varken liten eller stor, gammal eller ny får utgöra kriterierna för en framtida författning för Europeiska unionen. Detta gäller särskilt med tanke på de nya medlemsstaterna där det fortfarande återstår några folkomröstningar och utan tvekan finns en skepsis mot en europeisk superstruktur.
Österrike har därför kämpat framgångsrikt för de små medlemsstaternas intressen. Inte för att länderna i fråga skulle behöva en advokat i oss. Men också gemensamma intressen är ett värdefullt instrument för att driva igenom rättmätiga anspråk. Därför bör följande gälla för ett författningsfördrag på EU-nivå: det skall inte ensidigt stärka de mellanstatliga satsningarna på bekostnad av våra gemensamma institutioner såsom kommissionen och parlamentet, det skall inte förlama EU genom att skapa konstgjorda funktioner som inte nödvändigtvis närmar oss EU-medborgarna utan bara kostar skattepengar och det skall stärka EU:s handlingskraft såväl inåt som utåt. Det är därför glädjande att vi de facto har enats om en europeisk utrikesminister. Det dubbla ordförandeskapet är visserligen inte slutdiskuterat, men vi bör eftersträva modeller som förhindrar att EU förlamas och som samtidigt ger varje land rätt till en kommissionsledamot i kommissionen och stärker kommissionsordföranden, som skall väljas av Europaparlamentet.
Minst lika viktig som förslaget till författning är kampen mot den olagliga invandringen, som är mycket nära knuten till skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Med 500 000 olagliga invandrare till EU om året gäller det att finna lösningar för att anpassa sig till den verkliga situationen, dvs. att skapa möjligheter att hjälpa flyktingarna på plats och att införa snabba beslut i asylförfarandena genom en asylpolitik som grundar sig på Genèvekonventionen och en gemensam minimistandard.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Om jag har förstått ordförande Prodi rätt kommer EU på sikt att förlora sin ställning som ekonomisk jätte om det fortsätter att vara en politisk dvärg. Jag själv drömmer inte om ett EU som hävdar sig som en stormakt i internationella frågor genom att bli polis och förmyndare för resten av världen. Jag drömmer om en värld som styrs av internationell rätt och grundas på ett samarbete mellan alla stater, stora som små.
Just nu har EU ett antal problem. Ändå - och tack vare samarbetet inom gemenskapen - är vårt Europa med all säkerhet det mest jämlika och rättvisa samhället i världen. Vår ambition måste vara att avskaffa de sista orättvisorna i Europa, att låta var och en få arbeta och leva i värdighet. För att uppnå detta måste vi dela: dela inom unionen, dela med de nya medlemsstaterna, dela med utvecklingsländerna.
Politiskt sett måste vår union kunna tala med en enda röst, vilket innebär att unionens mest unika institution, kommissionen, måste vara representativ för alla medlemsstater. Kommissionen måste fortsätta att vara ett drivande kollegium som varje medborgare skall kunna identifiera sig med. Men ett politiskt mer enat Europa är inget mål i sig. Politikens syfte är att uppfylla unionsmedborgarnas ekonomiska, sociala, miljömässiga och kulturella behov.
Konventet har ägnat sig alltför mycket åt den institutionella strukturen, som inte kommer att tjäna något till om vi inte förser oss med de politiska medel som krävs för att åstadkomma hållbar utveckling och en ekonomisk tillväxt som garanterar full sysselsättning. Centralbanken gör för närvarande en alltför strikt tolkning av artikel 105.1 i fördraget genom att enbart begränsa sig till målet att bekämpa inflationen. Stabilitet är nödvändigt, men kampen mot deflation och för tillväxt är också ett oavvisligt krav. Därför måste ECB:s uppdrag tydliggöras på följande sätt: ?Europeiska centralbankssystemets huvudmål skall vara att upprätthålla stabiliteten. ECBS skall bekämpa inflation och deflation men samtidigt stödja unionens övriga ekonomiska och sociala politik.? Ett sådant klargörande av penningpolitikens ändamål är avgörande om EU inte vill kvävas av en formell stabilitet som i slutändan blir improduktiv.
Herr talman! Jag skall avsluta genom att tacka Grekland för ett enastående ordförandeskap. Detta visar än en gång att de små länderna i allmänhet är bättre som ordförandeländer än de stora pretentiösa, som av personlig fåfänga vill avskaffa det roterande ordförandeskapet.
(Applåder)

von Wogau (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill ansluta mig till min kollega Robert Goebbels tack till det grekiska ordförandeskapet och framför allt tacka Yiannitsis för det utmärkta och förtroendeingivande arbetet under detta ordförandeskap.
Jag vill ta upp några frågor som rör utrikespolitiken i konventet. I det nya dokument som har lagts fram för oss har målen för EU:s utrikespolitik definierats. Det är en självklarhet att vi skall stödja de mänskliga rättigheterna, demokratin och miljöskyddet med vår utrikespolitik. Men en sak saknas i formuleringarna. Jag ser det som en självklarhet att det främsta och viktigaste målet för EU är utrikes- och säkerhetspolitiken, dvs. att på ett effektivt sätt företräda EU-medborgarnas intressen och EU:s intressen ute i världen och då framför allt våra medborgares intresse av att leva i fred och säkerhet.
Det finns saker på området som inte får upprepas. Europeiska unionen får inte tiga still som fallet var i händelserna kring Irak. Vi kräver därför att vi inför majoritetsomröstning på detta område, för endast på så sätt kan Europeiska unionen agera effektivt på det utrikespolitiska planet.
Vidare behöver vi en säkerhetsstrategi på EU-nivå som ett svar på den säkerhetsstrategi som den amerikanska administrationen offentliggjorde i september förra året. Vi européer måste tydligt ta ställning till vissa frågor, för det första till Förenta staternas tydliga ledningsanspråk och för det andra till redogörelserna som lades fram om det förebyggande kriget. Som vi vet har Javier Solana fått i uppdrag att tillsammans med stats- och regeringscheferna lägga fram ett förslag vid mötet i Thessaloniki. Detta kan dock endast vara en första åtgärd i diskussionen. Diskussionen måste föras offentligt, den måste föras i Europaparlamentet eftersom vi européer efter en omfattande debatt faktiskt måste komma fram till en gemensam ståndpunkt i denna viktiga fråga.
Vi måste ställa oss frågan hur arbetsfördelningen ser ut mellan EU och Förenta staterna. Skall de militära insatserna överlåtas åt Förenta staterna medan Europa tar hand om det ekonomiska röjningsarbetet, vilket ibland tycks vara fallet? Eller skall vi enas om att Europa övertar en regional uppgift, exempelvis uppgiften att garantera fred och säkerhet i sin geografiska omgivning? Dessa mycket väsentliga beslut bör även Europaparlamentet göras delaktigt i. Framför allt måste vi européer vara tydliga med att de 160 miljarder euro som de 15 europeiska staterna avsätter för försvaret i framtiden skall satsas mer effektivt, och om vi vill ha ett ord med i diskussionen med Förenta staterna måste vi - hur problematiskt det än är - satsa mer pengar!
Vilken roll har då Europaparlamentet i frågan? Exempelvis diskuterar Militärkommitté i Bryssel en insats i Demokratiska republiken Kongo. Detta får inte ske utan Europaparlamentets medverkan! Vi måste informeras om detta; vi måste få möjlighet att avge ett yttrande. Frågor om krig och fred får inte avgöras utan medverkan av ett direktvalt parlament, i detta fall Europaparlamentet. Därför krävs det åtminstone nästa vecka och även senare ett yttrande av Europaparlamentet i denna viktiga fråga, för det behöver verkligen tas i övervägande och noggrant kontrolleras om EU verkligen är i stånd att överta denna uppgift med sin nuvarande organisation.

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman! Först och främst instämmer jag uppriktigt i gratulationerna till det grekiska ordförandeskapet. Herr tjänstgörande rådsordförande! I Thessaloniki har ni chansen att förstärka unionens invandringspolitik och förbättra åtgärderna för att ge säkerhet åt de europeiska medborgarna. Det är två grundläggande mål, men de är olika sinsemellan.
Ni måste ta itu med de nya hot som den organiserade brottsligheten utgör, vars tentakler når både inom och utanför Europeiska unionen, och ni har instrument för att göra det, som den europeiska arresteringsordern och Europol. Förstärk dem och använd dem för att kämpa mot den storskaliga internationella brottsligheten och mot den småskaliga, den brottslighet som fyller våra gator med tiggare, barn, prostituerade och offer för människohandeln, men jag ber er, gör det genom att använda rätt instrument för de olika typerna av brottslighet.
En medlem av al-Qaida är inte en olaglig invandrare som ägnar sig åt terrorism, utan en internationell brottsling. Och ni måste hantera invandringen, som är en annan sak, som är ett komplicerat socialt fenomen som vi bör ta itu med från olika vinklar.
Jag ber er att göra detta; jag ber er att återgå till den övergripande och integrerade visionen från Tammerfors. Återgå till den karta som utformades av kommissionen, anta den planerade lagstiftningsramen, tillämpa de åtgärder som kommissionen har föreslagit om tredje länder, om integrering, om sysselsättningen, om alla frågor som hör till det här området.
Herr tjänstgörande rådsordförande! De flesta olagliga invandrare reser in i unionen lagligt. De flesta olagliga invandrare arbetar som hemhjälp i våra hem. Utgör de en fara för Europeiska unionen? För vem? Och framför allt, var snälla och kalla saker vid deras rätta namn. Om Europeiska unionens ledare envisas med att blanda ihop internationell organiserad brottslighet med invandringen kommer vi att få ett problem.
Om vi säger till medborgarna att invandringen, även om man lägger till adjektivet olaglig, är en av de nya faror som unionen måste avvärja, får vi inte bli förvånade sedan om det uppstår överdrivna reaktioner; vi får inte bli förvånade om vi får problem med hur unionens medborgare ser på invandringen.
(Applåder)

Stenmarck (PPE-DE).
Herr talman! Det finns ett grundläggande krav som alltid bör ställas på en konstitution, oavsett om det gäller en nationell författning eller konstitution för Europeiska unionen. Det kravet är tydlighet, tydlighet i fråga om såväl maktdelning som väl avgränsade kompetenser.
Som svensk har jag dålig erfarenhet av utarbetande av författningar. När Sveriges konstitution, vår grundlag antogs, lämnades alltför många frågor obesvarade. Sveriges parlament, Riksdagen, gavs i det närmast oinskränkt makt att med enkel majoritet fatta beslut om i stort sett alla frågor. Yttrande- och tryckfrihet fick tack vare en unik svensk tradition fortsatt stark ställning, men den politiska makten gavs klartecken att sprida sig i kompassnålens alla riktningar.
I en konstitution för Europeiska unionen får detta svenska misstag inte upprepas. Det mest väsentliga måste vara att skapa en tydlig kompetenskatalog som klargör vilka uppgifter som är EU:s och vilka uppgifter som skall förbli nationella eller ligga på annan nivå. Det finns förslag om att göra sociala frågor med delad kompetens till EU:s. Detta vore som jag ser det ett historiskt misstag. Sådana frågor hanteras bäst av varje enskilt medlemsland. Jag ser dessutom ingen möjlighet att göra på något annat sätt i ett utvidgat EU med en väldigt stor ekonomisk spännvidd från ett land till ett annat.
Likaså måste den ekonomiska politiken i allt väsentligt förbli medlemsländernas. Euron är medlemsstaternas gemensamma ansvar. Den förutsätter budgetdisciplin. Skatter och beslut om utgifter måste dock förbli nationerna ansvar. Skillnaderna mellan olika länder är stora och kräver flexibilitet. Låga skatter är de nya medlemmarnas enda möjlighet att så småningom ekonomiskt komma i kapp de nuvarande medlemmarna.
I fråga om maktfördelning är det viktigt att vi inte förser EU med ett flertal presidenter eller institutionsordförande. Det bidrar knappast till ett mer effektivt EU. Det roterande ordförandeskapet i rådet är dessutom viktigt för att medlemsländerna skall kunna känna samhörighet. Det är också en unik möjlighet även för små medlemsländer att påverka unionens arbete. Jag vill därför uppmana konventet och den kommande regeringskonferensen att vara mycket försiktig när man slår fast hur det framtida EU skall komma se ut och hur det skall fungera.

Myller (PSE).
Herr talman! I konventet har man gjort framsteg i flera frågor som gäller politiskt innehåll. Speciellt viktigt är det att EU-medborgarnas grundläggande rättigheter fastställs som en bindande del av unionens verksamhet. Det finns dock fortfarande brister när det gäller organiseringen av institutionernas arbetsfördelning och ansvar. 
Konventet hade ju som uppgift att lägga fram förslag för att effektivisera, klargöra, demokratisera beslutsfattandet och göra det ännu öppnare för insyn. Detta uppdrag kan inte omfatta grundandet av nya institutioner. Visserligen kräver rådets arbete förnyelse, besluten måste fattas öppet och arbetet måste vara kontinuerligt, men detta kan inte ske med hjälp av en ständig president som står utanför den demokratiska kontrollen eller genom att minska kommissionens initiativ- och verkställighetsmakt. Medborgarnas stöd är alldeles speciellt nödvändigt för EU:s framtid. En synlig institution i alla medlemsstater är kommissionen. Därför måste det i jämlikhetens namn finnas en kommissionär från alla medlemsstater även i framtiden.
Konventets arbete har gått i rätt riktning när det gäller utvecklingen av EU:s lagstiftning. Jag stöder kommissionsordförande Prodis vädjan i dag om att avstå från vetorätten vid EU-beslut. Genom att utnyttja vetorätten åstadkommer man ingen nytta; det bara försvårar och fördröjer beslutsfattandet.
Livsmedelssäkerhet har utgjort en av EU:s prioriteringar denna period. Man har trots allt inte lyckats lösa frågan om lokaliseringsort för Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet, eftersom vetorätten har utnyttjats. I Thessaloniki måste man lösa denna knut och besluta att myndighetens permanenta lokaliseringsort skall vara Helsingfors. I Helsingfors finns redan all beredskap för att myndigheten skall kunna inleda sitt arbete omedelbart efter beslutet.
Slutligen vill jag framföra ett speciellt tack till ordförandelandet Grekland för främjandet av sjösäkerhetsfrågorna.

Karamanou (PSE).
Herr talman! Till kollegernas berömmande ordalag om det grekiska ordförandeskapets förmåga, lyhördhet och effektivitet skulle jag bara vilja tillägga tillfredsställelsen hos dem av oss som på mycket nära håll har upplevt det som ordförande Prodi kallat lidelse och skarpsinne.
Dagordningen för Thessaloniki omfattar en rad brännande frågor som delar såväl medlemsstaterna som folkopinionen. Utkastet till konstitutionellt fördrag har dominerande betydelse, och vi hoppas att konventet kommer att åstadkomma ett fullständigt förslag som hjälper Europeiska unionen ur identitetskrisen, och inte bara en förteckning över alternativa lösningar. Jag hoppas också, jämte tusentals kvinnoorganisationer i hela Europa, att det konstitutionella fördraget kommer att befästa jämställdheten på alla områden fullständigt, undanröja varje utestängning på grund av kön, och garantera ett balanserat deltagande av män och kvinnor i de europeiska demokratiska institutionerna. Kvinnorna kommer aldrig att godta en författning som lämnar jämställdheten utanför unionens värden och mål. Kvinnorna kommer aldrig att godta att det stegrande våldet mot dem och den ökande handeln och sexuella exploateringen inte kan angripas på grund av att det saknas en tydlig rättslig grund i fördraget.
När det gäller frågan om asyl och invandring bör vi förkasta logiken i Förenade kungarikets förslag om omprövning av asyl, som bokstavligen är ett hån mot Genèvekonventionen från 1951. I alla politiska beslut i Thessaloniki bör verklig hänsyn tas till förslaget från FN:s flyktingkommissarie. Såsom även Terrón i Cusí sagt kommer de flesta invandrare till Europeiska unionen den lagliga vägen. Det behövs följaktligen bättre hantering av flyktingströmmarna, inte ytterligare förstärkning av gränserna, repression eller sammankoppling av invandringen med de kriminella nätverkens verksamhet.
Slutligen anser jag att följande punkter bör tas med på dagordningen för toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna: för det första, avskaffande av dödsstraffet i Förenta staterna, för det andra, behandlingen av fångarna i Guantánamo, och, för det tredje, det som vi här i denna kammare kallat århundradets lögn, det vill säga massförstörelsevapnen i Irak.
Herr rådsordförande! I Thessaloniki bör länderna på västra Balken ges tydliga utsikter till medlemskap, och föranslutningsarbetet bör inledas, som en nödvändig förutsättning för fred och stabilitet i regionen.

Yiannitsis
Herr vice talman för Europaparlamentet, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag skulle till att börja med vilja tacka parlamentets talman, ordförande Prodi och väldigt många av talarna för de vänliga ord de använt när de talat om ordförandeskapets ansträngningar detta halvår att hantera en rad mycket viktiga frågor och även tacka för de personliga omnämnanden som gjorts.
För det grekiska ordförandeskapet och för mig personligen är det den sista dagen inför Europaparlamentet. Vårt program täcker ytterligare omkring tre veckor, och jag har även noterat de punkter på vilka det är av särskilt intresse att vi gör en sista ansträngning för att se om vi kan lösa frågor som förblivit olösta under lång tid. När det gäller frågor som står i samband med ordförandeskapets redogörelse och utvecklingen i en rad frågor som inte direkt har att göra med Thessaloniki, kommer detta att tas om hand av premiärministern, Simitis, den 1 juli enligt programmet. Mina damer och herrar! Jag skall helt kort ta upp de tre frågor - kanske även några andra - jag har nämnt när det gäller Thessaloniki.
Först av allt, frågorna om västra Balkan. Ja, det är verkligen mycket viktigt för Balkanländerna att de får ett politiskt budskap från Europeiska unionen om att deras europeiska strävanden stöds, att de kommer att bistås i sina europeiska strävanden, att även de måste anstränga sig hårt och genomföra en rad reformer för att komma framåt och att vi följer dem nära och har som mål att få in dem på vägen mot anslutning. Vårt ordförandeskap anser att Balkan inte är någonstans långt borta. Balkan ligger i Europa, och det är därför väldigt viktigt att Europeiska unionen ägnar denna bräckliga region särskild uppmärksamhet. Vi vill följaktligen att man genom mötets slutsatser skall driva på integrationsprocessen, ge signaler till politiska åtgärder, och, naturligtvis, att det skall finnas lämplig finansiering som stöder ländernas ansträngningar att komma framåt. Vi känner alla till den tragiska händelsen med Serbiens president Djindjic för några månader sedan. Man skulle åtminstone kunna säga att en positiv följd av denna tragiska utveckling var att den väckte folk. Många sidor visar större förståelse och större vilja.
När det gäller frågorna om invandring är detta ett enormt problem för Europa, som om det inte överskuggades av den politiska utvecklingen i Irak under detta halvår skulle fortsätta att ha den stora tyngd det hade i slutet av det förra ordförandeskapet. Vi anser trots detta att det är en stor fråga, utan hänsyn till den politiska utvecklingen. Det krävs ansträngningar. Vi emotser initiativ av både kommissionen och rådet under denna månad, vilka kommer att visa vad mer som kan uppnås. Vi måste finna en balans mellan de invandrare som vistas lagligt inom det europeiska området och våra samhällen. Vi måste finna sätt att angripa problemen med olaglig invandring och rädslan i samhället. Vi måste dock även finna sätt att finansiera hanteringen av dessa problem.
Det har naturligtvis - helt befogat - sagts väldigt mycket om konventet och dess arbete, som kommer att vara en huvudfråga på toppmötet. Mötet i Thessaloniki kommer sannerligen att vara viktigt för denna fråga, och vi, från det grekiska ordförandeskapets sida, vill gärna se framgång. I Laeken signalerades framtidsperspektivet och de gränser inom vilka konventet får verka. I Thessaloniki kan vi genom lämpliga manövrer nå ett tillfredsställande resultat - viktigt för Europas utveckling och den europeiska integrationen -, och vi hoppas att alla aktörer kommer att använda tiden fram till dess på ett sätt som garanterar ett sådant konstruktivt resultat.
Jag skulle avslutningsvis vilja säga att Europa, några månader efter det att det grekiska ordförandeskapet inleddes, befinner sig i ett mycket viktigt och annorlunda skede. Vi är ett område med 25 medlemsländer. Vi är ett område som sedan två-tre år tillbaka har en gemensam valuta. Vi är en union som verkar för och har insett behovet av institutionella förändringar, ser behovet av att ha en påtagligare närvaro på det utrikespolitiska området och på försvarsområdet. Det som hänt under dessa månader har drivit på utvecklingen i dessa frågor. Vi är ett Europa som nu diskuterar nya politikområden, såsom det som kallas wider Europe new neighbourhood, frågorna om Balkan, medelhavsområdet och Mellanöstern, frågorna om ekonomisk styrning och invandring. Allt detta signalerar och påverkar Europas utveckling. Vi är ett område som, anser jag, genom allt detta måste skapa en förtroendebas när det gäller detta områdes framtid hos dess medborgare, en förtroendebas när det gäller demokrati och de mänskliga rättigheterna, en förtroendebas när det gäller sociala landvinningar, sysselsättning och tillväxt samt, allmänt, en förtroendebas när det gäller vår förmåga att svara på allvarliga problem i våra samhällen.
Inom ramen för en sådan logik ser jag även de svar som vi måste ge fram till slutet av denna månad och, naturligtvis, från nästa månad och därefter med de följande ordförandeskapen.

Prodi
Herr talman, ärade ledamöter! Det har varit en mycket intensiv och intressant debatt, och jag har noterat alla de frågor som har tagits upp, frågor som är avgörande för vår framtid: från Balkanproblemet till frågan om jämställdhet mellan unionens medborgare, till värnandet om institutionerna. I detta korta svarsanförande skall jag begränsa mig till en enkel appell, som jag tycker är absolut nödvändig och oundgänglig i dag när vi skall fatta grundläggande beslut för hela vår framtid i Thessaloniki.
Jag vill vädja till konventet att ge oss det svar som många av er - Wurtz med flera - har sagt att konventet ännu inte har gett. Skälet till detta är mycket enkelt. Det var vid en tidpunkt av maximal nedgång för våra institutioner som vi ville ha ett konvent. Vi ville alla ha det efter natten i Nice, där vi såg att den mellanstatliga metoden med förhandlingar mellan staterna - just under natten med sådana förhandlingar - inte ledde till tillräckliga resultat. Vi ville ha det för att vårt folk och våra parlament skulle återfå den suveränitet som anstår dem.
Nu har konventet börjat arbeta, och det borde ha varit en process med en avslutning: konventet skulle överlämna en färdig produkt till regeringskonferensen. I stället har det uppstått en parallell process, en slags regeringskonferens som löper parallellt med konventet, som har fragmenterats i olika delar och som för närvarande löper risken att fragmenteras ytterligare. Jag upprepar det som Frassoni sade: i dessa dagar får man det falska intrycket, det falska budskapet att konventet är splittrat i alla frågor. Då har jag en mycket enkel appell att komma med: vi vill att konventet självständigt skall slutföra konventets arbete och att det, som ni alla har begärt, skall lägga fram ett preciserat och sammanhängande förslag. Konventet företräder ju nämligen alla medborgare, alla länder och alla institutioner i vårt Europa. Vi behöver höra dess röst och att det spelar sin roll till fullo.
Under de senaste månaderna har vi varit splittrade på punkter som är grundläggande för vår politik, och vi har också blivit förödmjukade i vår utrikespolitik. Skall vi neka oss de instrument som vi behöver för att bygga upp vår värdighet? Skall vi neka oss modet att lägga fram förslag som blir instrument för vår överlevnad? Det gläder mig mycket att kunna sammanfatta inlägget från alla ordförandena för de stora politiska grupperna - som jag har nöjet att ha här framför mig - i vilket de som en man framförde konsekventa och modiga förslag om koalitionsregeln, parlamentets roll och institutionernas framtida dynamik. De har lagt fram modiga förslag för dagens situation, men också för framtiden, som till exempel förslaget att slå ihop ordförandeskapet för kommissionen och rådet. Tillsammans har de gett oss en enhetlig ram, en sådan som vi vill ha för det framtida Europa. Liksom jag då ber konventet att avge ett enhetligt och kraftfullt yttrande och överlämna detta till regeringskonferensen,
(Applåder)
ber jag er, ordförande för de största politiska grupperna i Europaparlamentet, att säga till våra vänner och kolleger i kammaren att de skall upphäva sina röster och tala om på vilka villkor de kan gå med på att underteckna den nya pakt som skall ligga till grund för Europa. Detta är den appell som jag riktar till er, för i denna stund behöver vi alla konventets röst för det nya Europa.
(Livliga applåder)

Talmannen.
Tack, herr kommissionsordförande.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag i denna fråga, som ingivits i enlighet med artikel 37 i arbetsordningen.

Martínez Martínez (PSE).
Herr talman! Under hela morgonen har vi varit bekymrade över de nyheter som har nått oss om en fruktansvärd tågolycka som har inträffat i mitt land, i min region, Castilla-La Mancha, i staden Chinchilla. Många personer har omkommit, men det som är ännu allvarligare är att det verkar som om 21 personer har försvunnit, brända till döds inne i tågvagnarna.
Med tanke på den oro som vi känner i mitt land, och konkret i min region, vill jag informera mina kolleger om den här tragedin, och jag ber talmannen att sända ett budskap om tröst och solidaritet med familjerna och med Castilla-La Manchas regionala regering, som alla har drabbats mycket allvarligt av denna tragedi.
(Applåder)

Talmannen.
Herr Martínez! Jag skall naturligtvis uttrycka Europaparlamentets deltagande och sympati genom lämpliga kanaler. Det är sorgligt att få höra talas om den förfärliga olyckshändelsen efter så många dåliga nyheter från Spanien under den senaste tiden.

Jag har fått en skrivelse från Turco, daterad den 29 april 2003, i vilken han ber parlamentet försvara Marco Pannellas parlamentariska immunitet efter en fängelsedom, omvandlad till frihetsinskränkning, för händelser som inträffat i Italien. Marco Pannella får delta i plenarsammanträdena, men inte i utskotten eller annat parlamentsarbete.
I enlighet med artikel 6.3 i arbetsordningen hänvisas härmed denna begäran till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som kommer att följa ärendet.

Gollnisch (NI).
Herr talman! Jag instämmer helt i ert beslut att under dessa omständigheter hänvisa begäran till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag anser inte att den parlamentariska immuniteten placerar parlamentsledamöter ovan lagen, utan att den är en garanti mot de oegentliga åtgärder som de verkställande myndigheterna faktiskt kan vidta med åklagare som mellanhänder.
Men det kan uppstå problem, herr talman: Vad händer om en stat missbrukar begreppet obestridligt brott och uppenbart kränker den parlamentariska immuniteten för en ledamot i det här parlamentet, och slutligen, genom en rad straffrättsliga förfaranden, berövar denne sitt mandat? Detta hände Jean-Marie Le Pen. Vad man än anser om Le Pens åsikter kvarstår faktum att den franska regeringen inte begärde att hans immunitet skulle hävas innan man inledde rättegången, som först var lagstridig och som sedan korrigerades på ett konstlat sätt för att man skulle kunna beröva honom hans mandat. I ett sådant fall anser jag att parlamentet borde vägra att låta sådana kriminella sanktioner vinna laga kraft, vilket även gäller för de indirekta konsekvenser som uppstår på ett illegitimt sätt under sådana omständigheter.

Talmannen.
Jag skulle vilja informera kammaren om att skriftlig förklaring nr 4/2003 som ingetts av Tannock, Villiers, Helmer, McKenna och De Roo om transport av levande djur från medlemsstaterna och EU:s kandidatländer hade före den 3 juni 2003 undertecknats av de flesta av parlamentets ledamöter. Den kommer följaktligen att vidarebefordras till adressaterna och offentliggöras tillsammans med undertecknarnas namn.
(Applåder)

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill bara tacka samtliga ledamöter av alla nationaliteter, delegationer och grupper som undertecknade min skriftliga förklaring. Utmärkande för ett civiliserat samhälle är hur det behandlar sina djur. Förklaringen är till för att väcka kommissionen, och i synnerhet kommissionär Byrne, som jag nu uppmanar att komma till parlamentet och uttala sig i denna fråga.
Det ligger oss varmt om hjärtat att upprätthålla hög standard på djurtransporter, i synnerhet i de anslutningsländer där det inte finns tradition att hålla hög standard när det gäller djurs välmåga.
Jag skulle också vilja påpeka att det gläder mig att mitt ändringsförslag till Corbetts betänkande om att ta upp skriftliga förklaringar utanför plenarsammanträdena nu har blivit aktuellt. Jag har sett ett stort intresse i dag för både piratfrågan och rugbyligan. Vi får hoppas att parlamentsledamöterna kommer att underteckna förklaringarna i framtiden.
(Applåder)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Betänkande (A5-0162/2003) av Giovanni Claudio Fava för fiskeriutskottet om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet om handlingsplan för att motverka de sociala, ekonomiska och regionala konsekvenserna av omstruktureringen av EU:s fiskeindustri (KOM(2002) 600 - 2003/2039(INI))
(Parlamentet antog texten.)

Talmanskonferensens kompletterande förslag till det beslut som antagits av Europaparlamentet den 9 april 2003 om Europaparlamentets sammanträdeskalender - 2004
(Efter avvisandet av ändringsförslag 1 förklarade talmannen talmanskonferensens förslag antaget.)
Betänkande (A5-0193/2003) av Willi Rothley för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om antagandet av Europaparlamentets ledamotsstadga 
Före omröstningen:

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Vi har alla läst kommissionens ståndpunkt.
Det finns nu två möjligheter - men jag vet inte om förnuftet för en gångs skull kan gå hem med segern i denna kammare.
(Blandade reaktioner)
Lugna er! Det här är mycket roligt. Varje gång parlamentet intar en ståndpunkt ber man kommissionen att överväga den seriöst. När kommissionen intar en ståndpunkt kräver jag att man seriöst överväger vad kommissionen har skrivit, eftersom vi ständigt begär detta av rådet och kommissionen! Det är anledningen, och den är enkel.
(Applåder)
Kommissionen har svart på vitt skrivit att det vi har beslutat är att återförvisa frågan till utskottet.
(Talmannen uppmanade talaren att komma fram till den ordningsfråga för vilken han hade begärt ordet.)
Detta är ingen ordningsfråga, herr talman; detta är en begäran om att återförvisa frågan till utskottet med stöd av artikel 144.
Jag fortsätter alltså, så att man sedan inte kommer och säger att vi inte visste allt. Rådet - där man redan har svårt att komma överens - kommer att välja just kommissionens argument för att säga nej till en gemensam stadga, eftersom det finns länder som inte vill ha en gemensam ledamotsstadga. Därför kräver jag att frågan återförvisas till utskottet, så att man ändrar artikeln om immunitet och därmed får en möjlighet att förse oss med en gemensam stadga. Alla som vill lägga fram denna text i rådet - som varken kan säga ja eller nej, eftersom detta är ett förfarande som kräver samtycke av rådet - tar inför den europeiska allmänheten på sig ansvaret för att inte vilja ha en stadga för Europaparlamentets ledamöter!
(Blandade reaktioner och applåder)
Jag begär därför att frågan återförvisas till utskottet för en ny behandling.

Talmannen.
Enligt arbetsordningen har Cohn-Bendit full rätt att lägga fram en begäran. Han har uttalat sig för.

Lehne (PPE-DE).
Herr talman! Jag föreslår att vi tillbakavisar detta av den enkla anledningen att kommissionen i sitt yttrande entydigt sade att detta är ett alltigenom seriöst förslag!
(Applåder)
Vi har diskuterat frågan i fem år, och det finns ingen som helst mening med att föra alla dessa diskussioner om igen. Frågan är mogen för beslut, och jag kan inte annat än be kammaren fatta beslut nu och inte fortsätta denna ändlösa diskussion. Därför ber jag att återförvisningsförslaget tillbakavisas!
(Applåder)

Talmannen.
Jag vill inte ta upp diskussionen på nytt. Vi har haft en talare för och en talare emot. Enligt arbetsordningen skall vi nu rösta om förslaget. Förslaget är att det skall återförvisas till utskottet.
(Parlamentet avvisade förslaget om återförvisning till utskottet.)
Jag hoppas att ni kommer att få en kopia av kommissionens yttrande inom de närmaste 24 timmarna. Före omröstningen skulle jag vilja uppmana kommissionen att göra ett kort uttalande i frågan, föredraganden att ge ett kort svar och därefter kommer vi att gå till omröstning.

Patten
Herr talman! När jag lyssnar på den näst sista talaren är jag inte säker på om jag lägger mig i en rationell dialog eller gör bort mig helt, men här sägs det ...

... Jag gläder mig ...
(Skratt och applåder)
... åt att få meddela kammaren att efter omröstningen om utkastet till ledamotsstadga antog kommissionen yttrandet i enlighet med artikel 190.5 i fördraget vid dess sammanträde i går, och parlamentet har fått meddelande om det.
Vi hoppas att vårt yttrande på ett positivt sätt kan bidra till att genomföra förfarandet mellan de tre institutionerna och äntligen möjliggöra ett ikraftträdande av ledamotsstadgan inför nästa mandatperiod. Det skulle bli ett viktigt steg framåt för parlamentet som kommissionen mycket gärna ser.
Vi har försökt vara så konstruktiva och positiva som möjligt för att bidra till en lösning av denna svåra fråga. Vi hoppas att några andra hinder inte uppstår före antagandet av stadgan. Det var det!
(Skratt och applåder)

Rothley (PSE)
Herr talman! Kommissionen har verkligen gett ett konstruktivt bidrag. Ett stort tack för detta! Vi tolkar detta som ett stöd för parlamentets hållning. I fråga om artikel 33 finns det för övrigt ett missförstånd som inte skulle ha uppstått om det tyska dokumentet hade legat till grund. När vi nu talar om missförstånd vill jag peka på att min grupps ändringsförslag som rör strykningen av artikel 5 i resolutionen helt enkelt bara betyder att det självklart inte längre är meningsfullt att uppmana presidiet att fatta beslut om reformen efter det att presidiet redan har fattat detta beslut. Detta är då redan löst. Något annat döljer sig inte bakom förslaget.
Herr talman! Tillåt mig att också påpeka följande: vi kommer i dag att rösta om stadgan; detta skall beslutas i dag. Detta är ett beslut i enlighet med artikel 190.5. Omröstningen gäller inte om vi vill ha reformen eller inte, vilket vissa tidningar skriver. Så är inte fallet! Vi alla vill ha reformen. Jag vore dock mycket tacksam om de som främst lyfter fram denna aspekt äntligen skulle vilja sluta att smutskasta majoriteten i kammaren genom att påstå att vi skulle vilja blockera reformen genom att koppla ihop den med andra legitima politiska mål.
(Applåder)
Detta är alltså ett beslut i enlighet med artikel 190.5. Likväl är vi i fråga om skatterna öppna för ett förslag från rådet om möjligheten att införa ytterligare nationella skatter för ett begränsat antal medlemsstater. Vi är öppna för detta förslag.
Herr talman! Ert ingripande efter omröstningen i går hedrar er. Det var nobelt gjort och ett bevis för er politiska vishet. Det var också modigt, och jag önskar att parlamentet skall våga ta sitt politiska ansvar. Det är väldigt mycket som står på spel i dag. Ärade kolleger! Låt oss uppbringa detta politiska mod i de europeiska folkens intresse; det är ju dem vi företräder!
(Applåder)

Krarup (GUE/NGL).
Av en alldeles speciell anledning skulle jag vilja be om ordet enligt arbetsordningen. Jag skall inte bli så högtravande som Rothley, men vill förklara för honom att orsaken till att Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill utelämna punkt 5 i beslutet endast är att presidiet redan har fattat ett beslut, men att det samtidigt finns en del viktiga principer när det gäller kravet om att ändringarna avseende reseersättningen skall träda i kraft vid samma tidpunkt som den nya stadgan, om den nu någonsin blir verklighet.
Men det finns en punkt som bör preciseras, och därför skulle jag vilja framföra ett muntligt ändringsförslag avseende punkt 5. I stället för att uppmana presidiet att fatta beslut kan man göra en ändring så att man i stället skriver att man noterar presidiets beslut, och samtidigt i anslutning till texten ?enter into force together with the statute? göra ett viktigt tillägg, nämligen ?... och med samma giltighet som denna?.
Det är kanske lite svårt att förstå i samband med översättningen, men principen bygger på att de beslut som fattas avseende redovisning av resekostnader skall ha samma rättsliga giltighet som stadgan. Det är mitt förslag.

Talmannen.
Om ändringsförslag 7 antogs skulle punkten tas bort, och i så fall håller inte det muntliga ändringsförslaget eftersom den punkt som det hänvisar till har strukits. Om ändringsförslag 7 avvisas kommer jag att fråga kammaren om den vill godkänna Krarups muntliga ändringsförslag.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Mombaur (PPE-DE)
Herr talman! I och med de tre följande betänkandena röstar kammaren om det beslutspaket som vi har förhandlat fram med rådet om skapandet av den europeiska inre marknaden för energi. Som tjänstgörande ordförande för det ansvariga utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi är det min uppgift att först avge en förklaring. Kammaren kommer att rösta om 50 ändringsförslag i de tre betänkandena. Två förklaringar hör samman med detta kompromissdokument: För det första den förklaring av kommissionen som kommissionens vice ordförande lade fram för kammaren i samband med måndagens debatt. Detta är fört till protokollet. För det andra en interinstitutionell förklaring av parlamentet, rådet och kommissionen, och enligt överenskommelse tas denna förklaring upp i parlamentets protokoll, båda förklaringarna offentliggörs tillsammans med lagtexten i Europeiska unionens officiella tidning (EUT), och själva detta faktum förs nu också till parlamentets protokoll.
Det är alltså även min uppgift att läsa upp den interinstitutionella förklaringen. Jag kan lugna er med att den inte är lång. Den lyder som följer: ?Europaparlamentet, rådet och kommissionen understryker nödvändigheten av att medlemsstaterna säkerställer att de lämpliga ekonomiska resurser för nedläggning och avfallshantering som är föremål för revision i medlemsstaterna verkligen används för avsett ändamål och att medlen förvaltas öppet för att undvika hinder för en rättvis konkurrens på energimarknaden.? Jag ber er underteckna denna förklaring på kammarens vägnar och offentliggöra den i EUT.
(Applåder)

Talmannen.
Herr Mombaur! Det gläder mig att få underteckna den och se till att den vederbörligen offentliggörs som ett protokollfört dokument. Genom er vill jag gratulera utskottet och föredragandena för ett utomordentligt arbete och ett exempel på politisk verksamhet när den är som bäst.
(Applåder)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0136/2003) av Claude Turmes för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 96/92/EG (15528/2/2002 - C5-0034/2003 - 2001/0077(COD)) 
Före omröstningen:

Turmes (Verts/ALE)
Herr talman, herr kommissionär! I samband med omröstningen om direktivet vid första behandlingen lovade kommissionen parlamentet att utarbeta två närliggande direktiv: ett om samgenerering - för vilket kommissionen har hållit sitt löfte - och ett annat om tjänster för energieffektivitet, ett mycket viktigt direktiv när det gäller att styra marknaden i den riktningen.
Vi blev först lovade att detta direktiv skulle komma efter sommaren 2002 och sedan i slutet av 2002. Men ett direktiv har ännu inte kommit, och i dag skymtar hotet om att detta direktiv inte kommer att kunna antas under den pågående mandatperioden. Kan kommissionen försäkra oss om att detta direktiv kommer att läggas fram så snart som möjligt, helst före sommaren?

Patten
Herr talman! Jag känner till den ärade ledamotens oro inför denna fråga, och jag vet vad som har sagts tidigare. Man har meddelat mig att direktivet kommer att läggas fram av kommissionen senare i år, och jag förstår fullständigt vad den ärade ledamoten menar när han säger att parlamentet bör få tillfälle att rösta om det under sin livstid, det vill säga före nästa sommar. Jag kommer att se till att mina kolleger i kommissionen får veta vad ledamoten har sagt.

Turmes (Verts/ALE)
Herr talman! Eftersom kommissionen har ändrat sin förklaring om avvecklingsfonderna är det nu säkert att konkurrenspolitiken enligt Unionsfördraget skall tillämpas fullt ut på avvecklingsfonderna och kärnenergisektorn, under GD Konkurrens ledning. I egenskap av föredragande gratulerar jag kommissionen till detta, och jag får sannolikt stöd från en stor majoritet i parlamentet för denna ståndpunkt: en marknad, en konkurrenspolitik. Jag kan således dra tillbaka ändringsförslaget.

Sjöstedt (GUE/NGL)
Herr talman! Jag vill bara uppmärksamma kollegerna på förutsättningarna för denna omröstning. Det finns en politisk överenskommelse mellan oss i parlamentet, ministerrådet och kommissionen som innebär att om vi antar den så kan vi undvika en förlikning. Det kräver i så fall att vi röstar ja till det första blocket och nej till block 2 och 3. Jag uppmanar därför ledamöterna att göra så. Vi får då ändå igenom merparten av det som parlamentet har velat uppnå, samtidigt som vi kan undvika en förlikning.

Piecyk (PSE)
Herr talman! Betänkandet handlar om att snarast möjligt ta gamla tankfartyg liknande dem som bl.a. orsakade katastrofen med ?Prestige? ur trafik.
Vi har kommit överens med rådet och kommissionen om att överta utskottets beslut som ett gemensamt beslut och att vi i dag kan avsluta första behandlingen. Jag ber därför alla kolleger att endast rösta för det som utskottet har beslutat. I annat fall äventyrar vi tidsplanen. Vi skulle kunna vara så pass klara med första behandlingen att förordningen kan träda i kraft under sommaren, och därmed skulle vi ta ett stort steg i riktning mot en ökad fartygs- och sjösäkerhet på våra europeiska vatten.
Den liberala gruppen har dragit tillbaka ändringsförslag 33 och 34, och därmed hoppas jag att övriga kolleger endast röstar om utskottets förslag!

Talmannen.
Herr Vermeer! Kan ni bekräfta att Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp tar tillbaka dessa ändringsförslag?

Vermeer (ELDR).
Herr talman! Det är utomordentligt viktigt att vi inte bara utfasar de enkelskroviga oljetankfartygen utan att vi även inser att det då ligger cirka 200 till 300 fartyg någonstans. Parlamentet måste inte bara ta ansvaret att främja utfasningen av de tankfartygen utan även ta ansvaret för avfallshantering, för korrekt bortskaffande och skrotning av fartyg. Jag försökte att få med detta i denna resolution, men jag tror att vi får alla möjligheter att även i Sterckxbetänkandet införa att vi tar ansvar för avvecklingen av dessa fartyg. Jag tycker att vi måste följa det snabba förfarande som Piecyk föreslår, och jag skall alltså dra tillbaka mina ändringsförslag.

Stevenson (PPE-DE)
Herr talman! Jag vill bara påpeka att det finns ett litet misstag i den portugisiska versionen av ändringsförslag 20: ett semikolon saknas!

Ett utelämnat semikolon är en mycket allvarlig sak i Portugal, och jag vill uppmärksamma avdelningarna på det.
(Skratt)

Talmannen.
Tack för det, föredraganden! Jag vill meddela kammaren att den portugisiska versionen har korrigerats. Semikolon, och ordning, har återställts!
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Herr talman! Jag har bett om ordet för en ordningsfråga i enlighet med artikel 142 om brott mot arbetsordningen, och jag åsyftar artikel 140 b och c, som handlar om ändringsförslags tillåtlighet.
I artikel 140 a och b står det att ett ändringsförslag är otillåtligt om syftet är att stryka eller ersätta texten i sin helhet, eller om det avser att ändra fler än en av de enskilda artiklarna eller punkterna i den text som avses.
Om ändringsförslag 20 antas kommer alla ändringsförslag som har lagts fram inför plenum och alla ändringsförslag som har utarbetats i utskottet att bortfalla enligt tjänstemännen, och antagandet av detta ändringsförslag leder även till att hela lagstiftningstexten i kommissionens förslag bortfaller.
I gårdagskvällens debatt förklarade kommissionsledamot Fischler på kommissionens vägnar att han motsatte sig ändringsförslag 20, och han motsatte sig även de övriga ändringsförslagen från UEN-gruppen, nr 21-29. Han sade vidare att dessa ändringsförslag strider mot Spaniens och Portugals anslutningsakter.
Herr talman! Syftet med ändringsförslag 20 är att förlänga Spaniens och Portugals anslutningsakter, och det anser jag vara juridiskt otillåtligt eftersom det strider mot gemenskapens regelverk. Herr talman, jag skulle vilja be att tjänstemännen talar om för mig vad tillåtligheten för detta ändringsförslag är grundad på. Jag ber dem upplysa mig om det, om inte muntligen så skriftligen; jag anser nämligen att vi bryter mot gemenskapsrätten och att vi tar ett steg tillbaka i den europeiska integreringen.
(Applåder)

Talmannen.
Jag vill inte inleda en allmän debatt i detta läge. Jag kommer att höra föredraganden, fatta ett beslut och därefter fortsätter vi.

Stevenson (PPE-DE)
Herr talman! Jag kan förstå Varelas och andra spanska kollegers frustration när det gäller detta ändringsförslag, men genom ändringsförslaget försöker vi, och jag vill inte återuppta debatten, bevara ett viktigt skyddsområde, ett av de mest betydande skyddsområdena i europeiska vatten.
(Applåder)
Om vi skall tas på allvar som ett parlament, om den allmänna fiskepolitiken skall tas på allvar, då måste vi betona att politiken handlar om att bevara fiskbeståndet och möjliggöra att det återhämtar sig. Det är vad stödet för ändringsförslag 20 betyder. Att försöka använda arbetsordningen för att hindra församlingen från att uttala sig demokratiskt om detta ändringsförslag skulle vara ett allvarligt misstag. Herr talman, om ni känner att ni vill besluta att ändringsförslaget är otillåtligt skulle jag vilja föreslå er att återförvisa hela betänkandet till utskottet. Men jag hoppas att ni inte beslutar att det är otillåtligt och att vi kan fortsätta med omröstningen.
(Applåder)

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman! Som portugisisk ledamot av parlamentet skulle jag bara vilja säga följande: Man får tycka vad man vill om ändringsförslag 20, men det är helt felaktigt, det är en ren och skär lögn, att det har någonting att göra med anslutningsfördraget, som har upphört att gälla. Det stod fullständigt klart under gårdagens debatt vid inläggen från mina portugisiska kolleger, som ledamot Arlindo Cunha och ledamot Ilda Figueiredo, men framför allt de mycket kraftfulla inläggen från min kollega Paulo Casaca. Därför är Varelas påstående i denna fråga nyss fullständigt falskt.
(Applåder)

Talmannen.
Det beslut jag vill ta i denna fråga är att jag tror att ändringsförslag 20 är tillåtligt. Det är ett försök att infoga text. Visserligen skulle infogandet leda till att andra delar av texten tas bort, men det är inte ett ändringsförslag som enbart uppmanar till borttagande. Vi har tidigare fall att stödja oss på. Jag gör inte ett godtyckligt val. Jag följer arbetsordningen och beslutar därför att det är tillåtligt. Kammarens visdom kommer att fälla ett avgörande i frågan.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Talmannen. Därmed avslutas omröstningen.

Figueiredo (GUE/NGL)
Den åtgärdsplan som kommissionen har lagt fram tar inte hänsyn till betydelsen av de beslut som fattades av fiskeriutskottet mellan den 16 och 20 december 2002. Planen kommer varken med några lösningar på områdets svårigheter eller talar om följderna av omstruktureringsåtgärderna (en rasering) och återhämtningsplanerna, som enligt kommissionen skulle innebära att 3 000 arbetstillfällen/år försvinner före årsskiftet 2006, förutom den förutspådda minskningen med 8 000 arbetstillfällen/år till följd av områdets kris och flottans modernisering.
Det är oacceptabelt att kommissionen föreslår en finansiering av åtgärdsplanen genom att programmera om FFU:s strukturfonder och tar upp möjligheten att göra en tillfällig översyn av strukturfonderna för att försöka få extra resurser från andra strukturfonder. Vi är överens med föredraganden när det gäller behovet av ytterligare fonder för att kompensera de socioekonomiska följderna av reformen och återhämtningsplanerna. Kommissionen bör då använda sig av de flexibla instrumenten eller revidera budgetplanen.
Vi instämmer i föredragandens påstående om att det är nödvändigt att ägna särskild uppmärksamhet åt det lilla kustfisket. Kommissionen erkänner att ?de ekonomiska stödåtgärderna till fisket inte har haft den önskvärda effekten att skydda detta område?. Därför insisterar vi på att ett specifikt stödprogram skapas under budgetarbetet 2003.

Patakis (GUE/NGL)
Påpekandena i betänkandet om de faror som det småskaliga fisket (vilket motsvarar 75 procent av fiskefartygen i gemenskapen) kommer att utsättas för i och med genomförandet av den nya gemensamma fiskepolitiken, som kommer att leda till att 28 000 arbetstillfällen går förlorade, till att ekonomin stagnerar och till att kustområdena töms på människor, är helt riktiga.
I betänkandet ifrågasätts likväl inte den politik som orsakar det lidande man nöjer sig med att beskriva. Tvärtom betraktar man det som ett faktum och intresserar sig bara för att lindra följderna, att minska dess omfattning och att ?väga upp? skadan. Föredraganden gör sig illusioner om kommissionens avsikter och uppmanar denna - att överväga sina alternativ.
Vi gör oss inga sådana illusioner. Den förda fiskepolitiken liksom den föreslagna - just den eller med vissa ändringar - visar att EU bryskt går i riktning mot att överlämna exploateringen av fiskeresurserna i händerna på storkapitalet. Därhän syftar åtgärderna för att finansiera förstöringen av små och medelstora fiskefartyg i avsikt att utplåna de små och medelstora yrkesfiskarna och ytterligare öka de stora fartygens fiskemöjligheter. Det går inte att vända utvecklingen genom böner och vädjanden till kommissionens goda hjärta. Bara yrkesfiskarna själva kan med sin kamp stoppa en sådan politik och stoppa sin utplåning.

Poignant (PSE)
Det är uppenbarligen en lugn period i fiskesektorn. Eftersom förhandlingarna om fiskereformen har avslutats summerar yrkesfiskarna nu de senaste 18 månaderna.
När det gäller offentliga stöd drev kommissionen på för att de skulle upphöra redan i december 2002, men förhandlingarna gjorde att detta system kommer att vara kvar till december 2004. Yrkesfiskarna är underrättade, men svårigheterna är inte undanröjda.
I Bretagne behöver knappt 75 procent av flottan ersättas. Det bör bli vanligt förekommande att använda nya, säkra båtar med tekniska förutsättningar som underlättar sjömännens arbete.
Även om striden om de offentliga stöden är avblåst för stunden på EU-nivå kommer den snart att inledas på internationell nivå. Kommissionen har lagt fram ett förslag till WTO om förbud mot alla slags subventioner för att förhindra ett kapacitetsöverskott i fiskesektorn, med förevändningen att sektorns livskraftighet bevaras.
Återhämtningsplanerna kan illustreras med planen för torskens återhämtning i Skottland. Följderna är kända: ett antal företag som inte längre får fiska har gått i konkurs, fisketrycket på andra arter och andra platser har ökat och trycket på marknaderna har blivit större.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ribeiro e Castro (UEN)
De ofta förekommande nederlagen vid den förra gemensamma fiskepolitiken (GFP) borde få hela unionen att upptäcka hur viktigt det är att göra noggranna överväganden som skulle kunna vara utgångspunkten för ett annat synsätt och att man redan nu om möjligt börjar tänka på nästa gemensamma fiskepolitik. Därför skulle det vara avgörande att på ett lämpligt sätt uttrycka ett intresse för att bevara fiskeresurserna och den effekt som varje fiskepolitiskt vägval får på tiotusentals personer, deras sysselsättning och familjer.
Detta betänkande är just precis inriktat på denna fråga, och åtgärdsplanen för att kompensera de följder som uppkommer på grund av de negativa effekterna av omstruktureringen inom fiskesektorn är en lämplig grund för att genomföra denna analys.
I denna anda stöder jag föredraganden då
han anser att kommissionens utvärdering av de socioekonomiska följderna av en reform av fiskepolitiken ändå är mycket teoretisk; den kommer inte med tillräckligt konkreta svar på de problem som fiskeområdet för närvarande har,
förespråkar att de ekonomiskt svagaste företagen, som kan komma att bli de som drabbats mest av reformen, bör förtjäna solidaritet och stöd från Europeiska unionen,
insisterar på behovet av en seriös och grundlig debatt om vilken fiskerimodell Europeiska unionen skall ha och påpekar att det är viktigt att bibehålla ett positivt tillvägagångssätt.
Därför röstade jag för.

Pasqua (UEN)
Omröstningen den 9 april i år utgjorde ett verkligt försök till en kupp mot gemenskapens rättsordning. Genom att minska antalet årliga sammanträden för 2004 på ett oegentligt sätt från tolv till tio har en koalition av parlamentsledamöter, som sedan länge är kända för sin motvilja mot Strasbourg som Europaparlamentets säte, allvarligt kränkt fördragen och, vilket inte är mindre försumbart, ställningen för den stad som symboliserar den fransk-tyska försoningen.
Det är nu dags att gottgöra för vad som måste kallas en komplott mot Strasbourg. Vid talmanskonferensen gav min grupp därför sitt stöd till förslaget att lägga till en extra vecka i förslaget till sammanträdeskalender för 2004.
Detta initiativ är det enda som överensstämmer med fördragens ordalydelse och anda. Inför den avgörande utvidgningen bör Europaparlamentet dessutom göra en politisk markering av sin önskan att stanna kvar i Strasbourg genom att en stor majoritet röstar för detta förslag.

Breyer (Verts/ALE).
Herr talman! Jag har röstat mot Rothleys betänkande av följande skäl: Egentligen är jag positiv till en ledamotsstadga, men jag fann det ohållbart att vi inte lyckades införa verkliga bestämmelser för reseersättning eller att anpassa pensionsåldern till det som är normalt i medlemsstaterna. Jag menar att parlamentet har skadat sin trovärdighet. Jag själv har aldrig sett det som ett problem att t.ex. de italienska kollegerna har tjänat mer än vi. Vi måste inse att väldigt mycket arbete betalas olika i de europeiska medlemsstaterna.
Jag menar att en ledamotsstadga blir meningsfull först när man ändrar reglerna i den täckmantel som hittills har fått tjäna som bestämmelser för reseersättning, nämligen stadgan. För övrigt skulle jag också gärna bli beskattad på samma sätt som mina väljare. Vi företräder väljarna i våra medlemsstater, och jag menar att vi bör anpassa vår pensionsålder och vår beskattning efter de bestämmelser som gäller för våra väljare. I annat fall skapar vi specialbestämmelser för ledamöter, vilket inte är lämpligt i ett läge då den kulturella krisen på många håll medför besparingar för den vanliga medborgaren. Därför har jag röstat mot betänkandet, trots att jag egentligen är positiv till en ledamotsstadga. Men i sin nuvarande form är den i mina ögon ohållbar eftersom den skapar för många privilegier som inte är försvarbara och eftersom vi tyvärr inte lyckades ändra systemet för reseersättning.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! I likhet med Breyer röstade jag mot detta betänkande. Jag tycker också att det förekommer mycket hyckleri och struntprat i parlamentet. När det gäller reseutgifter har det ända sedan jag kom hit varit en fråga som tagits upp av en mängd personer, särskilt i min egen grupp. Systemet borde ändras. Vi behöver ett system där vi får tillbaka vad vi har lagt ut, men det borde inte förbindas med en mängd andra frågor. 
I Rothleybetänkandet fanns det några kontroversiella förslag, särskilt när det gäller EU-skatt. I egenskap av irländsk medborgare är det svårt att försvara inför mina väljare därhemma varför jag borde ha en annan skattesats än de eller förmånen att betala lägre skatt. Genom att binda samman de två frågorna - lön och utgifter - undviker vi frågan om att systemet behöver ändras.
Denna fråga kommer att fortsätta i all oändlighet. Väljarna och medierna i de olika medlemsstaterna kommer att föra fram det. Det kan diskuteras om det är acceptabelt att en parlamentsledamot skall ha mer betalt än, exempelvis, det egna landets president, vilket kan hända i vissa fall.
Systemet måste förbättras, och på sådant sätt att vi trovärdigt kan ställa oss upp och visa att vi inte får extra förmåner som våra egna väljare inte har rätt att få.

Alavanos (GUE/NGL)
Jag har röstat för Rothleybetänkandet, trots att ändringsförslagen från GUE/NGL, De gröna och liberalerna i går förkastades av de anledningar som talman Cox anfört. Det är ett, naturligtvis otillräckligt, steg mot öppenhet och mot att lösa en fråga som skadar Europaparlamentet. Den socialistiska gruppens ändringsförslag om att stryka punkt 5, som rör presidiets beslut om reseomkostnader m.m., skapar frågetecken om Europaparlamentets verkliga avsikter samt förvirring, minst sagt.

Van den Berg (PSE)
Delegationen från det nederländska arbetarpartiet har röstat emot bland annat på grund av avsaknaden av en skattekompromiss. Delegationen hoppas att rådet är villigt att snabbt förhandla och följa Europaparlamentets vilja att anta en möjlighet till kompletterande nationella skatter och att inrätta detta från och med år 2004. På det sättet hoppas delegationen att en ledamotsstadga som den kan rösta för trots allt kommer stånd.

Berthu (NI)
Som man skulle kunna vänta sig har kommissionen just lämnat ett positivt yttrande om ledamotsstadgan, som röstades igenom i går. På en punkt går förslaget till och med ett steg längre: kommissionen kräver faktiskt att endast Europaparlamentets ledamöter skall betala en EU-skatt, i enlighet med en princip om likabehandling som det inte finns anledning att tillämpa här. Europaparlamentets ledamöter är företrädare för sina respektive länder och bör enligt vår mening betala samma skatter som medborgarna i deras länder.
Jag har därför röstat nej till att lägga fram detta förslag för rådet. Jag vidhåller att Europaparlamentets ledamöter bör ha en nationell ställning, även om varje land delegerar beslutsmakt till Europaparlamentet i ett antal väl avgränsade frågor som kan beröra kammarens interna organisation.
Den franska regeringen har hittills inte lyssnat till oss. Vi hoppas fortfarande på att den kommer att reagera för att inte Nicescenariot skall återupprepas: trots våra varningar godtog den förra regeringen en drastisk nedskärning av antalet franska ledamöter i Europaparlamentet, vilket alla beklagar sig över nu. Det hade varit bättre att inse detta innan!

Bonde (EDD)
Jag anser att Europaparlamentets antagande av förslagen i Rothleys betänkande är lagstridigt, eftersom det kommer att innebär en ändring av primärrätten.
Antagandet är synnerligen oklokt, eftersom man därigenom förkastar den nationella beskattningen avseende lön från Europaparlamentet och underlåter att ändra på systemet avseende resor.
Jag har inte kunnat delta i omröstningen i dag, eftersom jag skall delta i Europeiska konventets möte i Bryssel.

Ferreira (PSE)
 I motsats till min grupp har jag beslutat att lägga ned min röst i omröstningen om detta betänkande.
Huvudskälet är beslutet att avsevärt öka ersättningen till ledamöter i Europaparlamentet. Med hänsyn till dagens politiska och sociala klimat, inte bara i Frankrike utan i hela Europa, är ett sådant beslut oacceptabelt och oförsvarligt. Vi är i första hand folkets företrädare, och vår prioritering är att främja medborgarnas intressen och att uppfylla deras förväntningar på EU, framför allt när det gäller demokratisering.
Jag har beslutat att avstå och inte rösta nej till detta betänkande, eftersom jag anser att en gemensam ledamotsstadga är en positiv signal för en allt fastare sammansluten union, ett verkligt gemensamt öde och förverkligandet av målet om jämlikhet.
Samtidigt skulle jag föredra att det mål om löneharmonisering som betänkandet försöker införa ovanifrån blir en prioritering för EU:s lagstiftare genom fastställandet av en europeisk minimilön. Det skulle således påverka främst våra unionsmedborgare.

Figueiredo (GUE/NGL)
Europaparlamentet utnyttjar det faktum att beslutsfattandet i rådet avseende ?Europaparlamentets ledamotsstadga? har ändrats från enhällighet till kvalificerad majoritet som ett resultat av Nicefördraget och insisterar igen på ett förslag som har aspekter som vi inte kan godta. Bland annat kan vi inte godta att en månatlig parlamentetsersättning införs, lika för alla ledamöter oberoende av vilket land de företräder.
Europaparlamentets ledamöterna väljs i nationella valkretsar. De är sedan knutna till dessa kretsar, och bör fortsätta att vara det. Införandet av en gemensam parlamentsersättning utgör en del av en federalistisk syn på ledamotens mandat i Europaparlamentet i syfte att omvandla de nuvarande nationella ledamöterna i parlamentet till framtida ?europeiska ledamöter?, ett synsätt som vi inte instämmer i.
De sociala förhållandena i länderna i Europeiska unionen skiljer sig för övrigt mycket åt, vilket vi redan har framhållit, vilket gör det oundvikligt att denna åtgärd kommer att leda till djupgående ojämlikhet och skillnader när det gäller arbetstagarnas, de folkvaldas och offentliga befattningshavares löneförhållanden i olika länder, vilket är fallet med Portugal. Detta skulle vara fullständigt obegripligt. Därför bör lönen för en ledamot av Europaparlamentet vara baserad på de nationella parlamentsledamöternas löner i det land där denne blev vald.
Därför röstar vi emot.

Iivari, Myller och Paasilinna (PSE)
Medlemmarna i de finska socialdemokraternas delegation Ulpu Iivari, Reino Paasilinna och Riitta Myller röstade för ledamotsstadgan, eftersom vi anser att det är nödvändigt att få en stadga till stånd, och en röstning emot skulle innebära en fortsättning av det nuvarande systemet. Det har hela tiden varit vårt mål att få ett system där resekostnader ersätts där det har uppstått verkliga kostnader.
Villkoret för ett slutligt godkännande av stadgan är dock att man tillämpar den kompromiss som träffades under Belgiens ordförandeskap, vilken ger Finland rätt att beskatta den lön som betalas ut till landets ledamöter av Europaparlamentet. Vi hoppas också att parlamentet i förhandlingarna med rådet är berett avstå från sådana formuleringar som gäller parlamentarisk immunitet, vilka rådet omöjligt kan godkänna.

Inglewood (PPE-DE)
Brittiska konservativa parlamentsledamöter räknar med att den antagna stadgan, vilken vi inte godkänner, inte heller kommer att godkännas av rådet. Under sådana förhållanden måste rådet och parlamentet förhandla om en stadga som uppfyller kraven från båda sidor. Det borde inte finnas någonting utanför ramen för dessa legitima förhandlingar.

Maaten (ELDR)
Ledamöternas reseersättning måste grundas på verkliga kostnader, och alla ledamöter måste få samma lön. Det är flera saker som jag inte gillar i Rothleybetänkandet om stadgan för Europaparlamentets ledamöter som parlamentet antagit, till exempel det sena ikraftträdandet år 2009 och den underordnade ställningen för framtida kolleger från anslutningsländerna. Jag hade också gärna sett en större vilja till kompromisser hos en majoritet av parlamentet. Nu kommer det att bli mycket svårt att få regeringarna och Europaparlamentarikerna att enas.
Vi är från ELDR-gruppens sida dock beredda att sluta kompromisser eftersom de här sakerna nu äntligen måste fastställas i en stadga. Dessutom är det sista chansen före utvidgningen att reglera ledamotsstadgan och därmed även få en bättre reglering av reseersättningen. Med beaktande av allt detta har jag därför röstat för Rothleybetänkandet eftersom det inte är godtagbart att behålla den nuvarande situationen.

MacCormick (Verts/ALE)
Talman Pat Cox angav vid öppnandet av dagens sammanträde att parlamentsledamöter som tvingades avresa till Bryssel för konventsarbetet skulle kunna göra ett uttalande om sin ståndpunkt avseende ledamotsstadgan trots att de tvingas vara frånvarande från omröstningen. Här är min ståndpunkt:
Jag beklagar att jag inte kan stödja utkastet till ledamotsstadga i den form som antogs av parlamentet den 3 juni. Jag skulle därför ha röstat mot dagens lagstiftningsresolution, och i egenskap av skuggföredragande rådde jag min grupp att rösta på sådant sätt. Jag kan inte instämma med avvisandet av det ändringsförslag, Belgiens kompromiss, som skulle ha möjliggjort nationell inkomstskatt på parlamentsledamöternas lön och avvisandet av ett kraftfullt uttalande om ett omarbetat och öppet utgiftssystem. Jag har också allvarliga förbehåll för de omfattande bestämmelser som föreslås i fråga om ledamöternas immunitet.

Miller (PSE)
Labourpartiet i Europaparlamentet (EPLP) kan inte rösta för betänkandet av Rothley om ledamotsstadgan.
Efter gårdagens antagande av beskattning på gemenskapsnivå, en lön på 50 procent av lönen för en domare i EG-domstolen, ett genomförandedatum efter 2004 och immunitet som skulle omfatta primärlagstiftning, tycker vi att det har gått för långt.
Antagandet av dessa åtgärder kommer bara att ytterligare fjärma Europaparlamentets ledamöter från deras väljarkår vid en tid då vi försöker nå den europeiska allmänheten genom förenklingar och klargöranden av våra regler. Denna stadga kommer inte att ses som ett steg i den riktningen.
EPLP välkomnar den reform som innebär att systemet för reseersättning blir kostnadsbaserat, och kommer nu att arbeta för att få detta genomfört oberoende av stadgan.

Ribeiro e Castro (UEN)
I överensstämmelse med den röstförklaring jag avgav i går kunde jag inte rösta på annat sätt vid denna slutomröstning, eftersom mina förbehåll är djupa och principiella, därför att de är nära relaterade till de europeiska institutionernas globala natur. Därför röstar jag emot betänkandet igen.
Men jag skulle vilja lägga till att jag är förvånad över - och missnöjd med - den omständigheten att man, under förevändning att man inför ett system som är lika för alla ledamöter och en gemensam stadga, till slut behåller möjligheten till separata arrangemang samtidigt som vissa ledamöter kommer att ha andra privilegier. Det räcker till exempel med att titta på möjligheten för vissa ledamöter som blir omvalda att de kan behålla en särskild löneform under åtminstone en mandatperiod till om de vill. Förutom att denna omständighet är fullständigt ohållbar politiskt när det gäller den nya stadgan kan den medföra en mycket negativ och fullständigt ohållbar situation, eftersom den innebär en dubbel diskriminering: Å ena sidan olikheter jämfört med kolleger från andra medlemsstater, och å den andra olikheter jämfört med andra ledamöter i Europaparlamentet valda i samma medlemsstat. Jag vet inte vad som förvånar mig mest: det faktum att detta absurda system har antagits eller det faktum att till och med Europeiska kommissionen har samtyckt till ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ries (ELDR)
 Nej, den här stadgan är inte perfekt. Ja, den här texten är bara en kompromiss. Nej, projektet är inte ett fullständigt svar på den långa strid som den liberala gruppen har fört i nästan fem år. Men ja, jag har röstat för: för reformen, för framtiden och för att skänka vår kammare en verkligt europeisk dimension.
För det är just vad det handlar om: att hitta målet för den irrfärd som påbörjades redan 1979 i sökandet efter en gemensam stadga som sätter stopp för ojämlikhet och orättvisor. För hur kan man fortsätta att rättfärdiga att en tysk eller italiensk ledamot tjänar fyra gånger så mycket som sin portugisiska eller spanska kollega?
Därför gläds jag åt överenskommelsen om artiklarna 16 och 18. I den första fastställs principen om lika lön för alla, och i den andra bekräftas att EU-skatt skall vara normen.
Däremot beklagar jag att parlamentsledamöternas rättigheter och skyldigheter inte hävdades högt och bestämt i kammaren i går, och att det inte fattades beslut om ett tydligt system för kostnadsersättningar, framför allt för resor. En annan dålig signal är att man förkastade den utmärkta kompromiss som nåddes under belgiskt ordförandeskap i oktober 2001, vilken skulle innebära att de medlemsstater som vill får ta ut en extra nationell skatt.
Dessa högst kontroversiella frågor riskerar att skjuta upp antagandet av en ledamotsstadga på obestämd tid.

Sacrédeus (PPE-DE)
Jag har i dag röstat emot Europaparlamentets betänkande om en ny ledamotsstadga, efter det att kommissionen nu lämnat sitt yttrande efter gårdagens omröstning i plenum. Förslaget bifölls dock med röstsiffrorna 323 ja-röster, 167 nej-röster och 39 nedlagda röster.
Utan ett system för reseersättningar som innebär att ersättning ges för faktiska kostnader, i stället för dagens system med schablonbelopp, medför inte den nya stadgan ökad öppenhet. Visserligen beslutade parlamentets presidium den 29 maj 2003 att utreda hur ett nytt system för reseersättningar skulle kunna utformas, men det löser ändå inte problemet. Beslut om ersättning för faktiska kostnader borde träda i kraft med automatik i samma stund som en ny ledamotsstadga tas i bruk.
En ny ledamotsstadga måste syfta till rättvisa, öppenhet och effektivitet.
Även framöver ser jag helst att lönenivån för ledamöter av Europaparlamentet sätts i förhållande till de nationella parlamenten. Beskattningen bör även i fortsättningen vara nationell för att ta hänsyn till olika länders levnadskostnader och socialförsäkringssystem, eftersom ledamöterna lever i och representerar sina medlemsstater.

Schmid, Herman (GUE/NGL)
Jag har inte deltagit i omröstningen, eftersom jag finner det absurt att vi själva skall besluta om våra löner och ekonomiska villkor i övrigt.

Breyer (Verts/ALE).
Herr talman! Jag har röstat för Turmes betänkande. Jag menar att betänkandet är utmärkt och vill återigen rikta ett stort beröm till Turmes. Utan hans engagemang skulle betänkandet inte ha blivit så bra.
Framför allt har man i betänkandet lyckats infoga en elmärkning som gör att konsumenterna i framtiden vet varifrån elen kommer och hur den har producerats. Därmed ges konsumenterna äntligen möjlighet att välja om de vill ha kärnkraftsel eller ström från förnybara energikällor. Därmed har konsumenterna också möjlighet att delta i de miljöskyddspolitiska besluten, vilket är en enorm framgång! Vi vet ju att valfrihet skapar myndiga medborgare, och myndiga medborgare vill i sin tur ha denna valfrihet för att kunna delta i besluten. Jag hoppas att medlemsstaterna också tillämpar detta i praktiken så att konsumenterna verkligen får denna möjlighet.
För övrigt är jag mycket glad över att vi äntligen har funnit en formulering som gör att konkurrensrätten gäller även för kärnkraftsenergin. Vi måste äntligen få ett slut på privilegierna för kärnkraftsenergin. På en avreglerad inre marknad för energi är det inte möjligt att låta kärnkraftsenergin ha en särskild status och slippa undan konkurrensrätten.

Meijer (GUE/NGL)
Under ett helt sekel har distributionen av elektricitet till största delen hållits utanför kommersen. Det handlar inte om en produkt som man frivilligt köper eller låter bli att köpa. Varje hushåll behöver elektricitet, och ingen får löpa risken att inte ha tillgång till den. Distributionen sker genom ledningar under allmänna vägar. Offentliga tjänster, som sjukhus, skolor och spårvagnar, använder också mycket elektricitet. Allt det kan man inte överlåta till ett företag som i första hand är intresserat av att gå med vinst. Det lämpligaste är lokala eller regionala myndighetsmonopol, på villkor att dessa underordnas demokratisk kontroll genom ett folkvalt parlamentariskt organ som bevakar miljö- och konsumentintressen. I Nederländerna har vi nu lång erfarenhet av att överlåta elektricitetsförsörjningen till den privata sektorn. Miljövänliga investeringar för småskalig alstring av elektricitet har försummats eller uteslutits till förmån för import av kärnkraft. Det enda som räknas nu är vilken elektricitet som kan produceras eller köpas billigast. Betalning för grön el, som konsumenterna kan köpa från en annan producent än sin traditionella regionala leverantör, leder ofta till kaos. Jag stöder föredragande Turmes i hans försök att motarbeta falsk information om grön el eller missbruk av medel för avveckling av kärnenergi, men det är inte tillräckligt.

Figueiredo (GUE/NGL)
Ännu en gång har en majoritet av Europaparlamentets ledamöter förespråkat en fullständig liberalisering av naturgassektorn och även antagit de ståndpunkter som Europeiska industri- och arbetsgivarorganisationen förespråkar när det gäller målet för den så kallade ?Lissabonstrategin?.
Ett exempel är Europaparlamentets förslag om de nationella tillsynsmyndigheternas och den ?europeiska? tillsynsmyndighetens uppgift, som skall ha till uppgift att fullfölja den inre marknaden och säkerställa konkurrensen. Detta bevisar att avsikten är att man vill överföra en hel rad behörigheter som borde inrymmas i demokratiskt valda nationella institutioner till så kallade ?oberoende? myndigheter. Europaparlamentet har med andra ord en känsla av att inte ens nationalstater skulle ha någon tillsynsuppgift, utan den skulle tillfalla de s.k. tillsynsmyndigheterna och Europeiska kommissionen. Denna avsikt är så oförskämd att den har mött motstånd i rådet.
För att uttrycka det mer allmänt är detta ett försök att införa konkurrensbestämmelser på alla områden som innefattar allmänna service och samtidigt uppmuntra till privatiseringar och riskera säkera leveranser, investeringskapacitet, jämlik tillgång till de bästa priserna och till en service av god kvalitet, vilket kommer att leda till försämrade rättigheter för arbetstagarna inom dessa sektorer.
Det är anledningen till att vår grupp yrkat på att den gemensamma ståndpunkten skall avvisas. Det är talande att vårt yrkande avvisades av en majoritet av Europaparlamentets ledamöter, inklusive de från PS, PSD och CDS-PP.

Figueiredo (GUE/NGL)
Liberaliseringen av elektricitetsområdet är ytterligare ett av målen i det som kallas Lissabonstrategin. I likhet med gassektorn har Europaparlamentet agerat som talesman för Europeiska industri- och arbetsgivarorganisationens (UNICE) intressen.
Energi är ett strategiskt område som är av grundläggande betydelse för alla staters oberoende. Garantierna för att detta oberoende skall vara okränkbart kommer att äventyras till följd av den nuvarande liberaliseringen. Inom några år kommer EU:s elektricitetssektor - som föredraganden uppger - att domineras av mellan fem och åtta företag, uppenbarligen från de ekonomiskt mest utvecklade länderna.
Detta är ett försök att införa konkurrensbestämmelser och uppmuntra till privatiseringar, samtidigt som säkra leveranser, investeringskapacitet, jämlik tillgång till de bästa priserna och till en service av god kvalitet riskeras, vilket kommer att leda till försämrade rättigheter för arbetstagarna inom dessa sektorer.
Det är anledningen till att vår parlamentsgrupp yrkat på att den gemensamma ståndpunkten och flera ändringsförslag skall avvisas i syfte att minska rekommendationens negativa aspekter, särskilt när det gäller att säkerställa respekten för de skyldigheter som åvilar samhällsservicen, miljön, de yttre randområdenas särart och skyddet för privata och mindre konsumenter.
Det är talande att vårt yrkande att avvisa den gemensamma ståndpunkten avvisades av en majoritet av Europaparlamentets ledamöter, inklusive de från PS, PSD och CDS-PP.

Moreira da Silva (PPE-DE)
I några av de ändringsförslag som lagts fram påpekas att det är oundgängligt med en ökad kärnkraftskapacitet i Europa för att kunna uppfylla Kyotoprotokollet.
Denna argumentation saknar förnuft och objektivitet. All tillgänglig information visar på motsatsen. Europeiska unionen har redan minskat sina utsläpp av växthusgas med 4 procent mellan 1990 och 1999, och kommer att kunna uppfylla sin återstående minskningskvot före 2012 (4 procent) med hjälp av åtgärder till låga kostnader. Enligt uppgifter från Europeiska kommissionen är det möjligt att uppfylla Kyotoprotokollet genom att tillämpa åtgärder som kostar mindre än 20 euro per ton koldioxid. De åtgärder som föreslagits av Europeiska kommissionen (Europeiska klimatförändringsprogrammet och ramdirektivet om handel med utsläppsrätter) innehåller inga hänvisningar till att främja kärnkraft.

Ferreira (PSE)
 I motsats till min politiska grupp har jag röstat för ändringsförslagen i block 3.
Enligt min mening var det mycket viktigt att stödja ändringsförslag 1, eftersom försiktighetsprincipen nämns här.
Även om jag förstår att föredraganden - vars arbete och stora tillmötesgående jag vill understryka - önskar avsluta lagstiftningsförfarandet redan vid andra behandlingen, är det omöjligt för mig att rösta emot en hänvisning till försiktighetsprincipen. I den så känsliga och långt ifrån avgjorda frågan om genmodifierade organismer framstår detta som grundläggande och nödvändigt.
Rådet har vägrat att föra in hänvisningen till försiktighetsprincipen, som återfinns i ett skäl. Det är rådets beslut, och jag respekterar det. Men Europaparlamentet bör inte vägra att hänvisa till försiktighetsprincipen i rådets ställe, en princip som dessutom omfattas av gemenskapens lagstiftning. För då ger man genmodifierade organismer en särskild plats, då skapar man ett prejudikat som andra sektorer kan använda för att ifrågasätta vissa förslag och politiska riktlinjer i framtiden. Man tar ett steg tillbaka genom att förneka en princip som trots allt är ett framsteg.

Figueiredo (GUE/NGL)
Vi är medvetna om att denna förordning, tillsammans med andra, som förordningen om spårbarhet och märkning, är ett steg mot ett hävande av moratoriet för genetiskt modifierade organismer. Påtryckningarna från USA blir allt mer uppenbara, nu när man har ingett ett klagomål mot Europeiska unionen i WTO, och från de stora multinationella bioteknikföretagen som strävar efter att upphäva moratoriet och uppnå fri handel med genetiskt modifierade organismer.
Förslagen i detta betänkande, på samma sätt som vid första behandlingen, uppvisar ändå betydande förbättringar av texten. En överenskommelse i denna fråga kan vara viktig för att snabba på ratificeringsförfarandet för Cartagenaprotokollet om biologisk säkerhet och biologisk mångfald.
Förslagen handlar för övrigt om att importen av GMO inte får ske utan föregående skriftligt godkännande från det importerande landet och att undertecknandet av avtal och konventioner inte får innebära en lägre skyddsnivå än den som anges i den aktuella förordningen och i protokollet. I förslagen krävs det också att exportören respekterar de nationella rättsliga ramarna och säkerställer allmänhetens rätt till information. Dessa förslag förtjänar därför vårt stöd.
I enlighet med vad som föreslås i betänkandet bör försiktighetsprincipen beaktas samtidigt som en försämring av denna princip till förmån för kommersiella överväganden skall förkastas med tanke på den potentiella effekten av genmodifierade organismer.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Mot bakgrund av avsaknaden av en ordentlig och integrerad lagstiftning avseende genmodifierade organismer (GMO) som kan ge garantier för konsumenter och industrin har förfarandet för att bevilja godkännanden för försäljning inom EU varit upphävt under de senaste tre åren.
Jag välkomnar lagstiftningen om spårbarhet och märkning av genmodifierade organismer, eftersom det gör det möjligt att registrera och kontrollera de genmodifierade organismernas rörelser på marknaden, samt de livsmedel som är tillverkade av sådana och avsedda att konsumeras av människor och djur. På så vis får konsumenten möjlighet att göra sina val, och förfarandet för att återkalla en produkt från marknaden underlättas om detta skulle bli nödvändigt.

Ribeiro e Castro (UEN)
Vi känner alla till att det övergripande syftet med Cartagenaprotokollet om biosäkerhet som antogs den 29 januari 2000 är att säkerställa en lämplig skyddsnivå när det gäller säker överföring, hantering och användning av sådana genmodifierade organismer (GMO) som är ett resultat av den moderna biotekniken, som kan få skadliga effekter i fråga om bevarande och en hållbar användning av den biologiska mångfalden om man även beaktar riskerna för människans hälsa och då särskilt de gränsöverskridande rörelserna.
Jag anser, i linje med det ställningstagande som Portugals regering gjort, att det är viktigt att vi nu går vidare med denna fråga inom EU för att säkerställa det som är viktigast på detta område: en hög konsumentskyddsnivå. Jag välkomnade därför antagandet av rådets gemensamma ståndpunkt - och tillnärmningen av ståndpunkter så att ett medlingsförfarande kunde undvikas - och, som sådant, det kommande ikraftträdandet för en tydlig förordning, tekniskt säker och som förmår ge EU en annan ställning än den som på grund av diffusa bestämmelser kulminerade med det anti-GMO-moratorium som fick USA att inge ett klagomål till Världshandelsorganisationen.

Alavanos (GUE/NGL)
Jag har röstat för, eftersom vi efter olyckan med ?Prestige? utanför Spaniens kust och den enorma miljökatastrofen omedelbart måste skydda oss mot tankfartyg med enkelskrov genom att införa en skyndsam tidsplan för att ta dem ur trafik. Regeringarna i de 15 länderna bör stödja dessa åtgärder och ignorera påtryckningarna från de redare som av själviska intressen motsätter sig en nödvändig reglering för att skydda havet och kusterna.

Berthu (NI)
 Vi har med eftertryck godkänt betänkandet av Piecyk. Vi stöder också kommissionens nya förslag för att påskynda införandet av oljetankfartyg med dubbelskrov och tillbakadragandet av oljetankfartyg med enkelskrov och samtidigt skärpa säkerhetsföreskrifterna.
Den här texten borde ha antagits för längesedan, vilket för övrigt var ett krav från Philippe de Villiers. Men efter ?Erikas? haveri 1999 lät sig kommissionen dras med på Internationella sjöfartsorganisationens (IMO) snåriga vägar, och rådet - liksom Europaparlamentet - var svaga nog att följa med. Det krävdes ett annat haveri - ?Prestige? - för att hela världen skulle vakna.
Dagens text är vettigare. Men den skulle egentligen inte bara avse fartyg som seglar under en medlemsstats flagg eller som anlöper en av våra hamnar, utan även varje oljetankfartyg som trafikerar vår ekonomiska zon. Man måste också noggrant undersöka dubbelskrovens hållbarhet i tid.
I övrigt, som jag påpekade i debatten under den förra sammanträdesperioden, måste man komma till rätta med den bristande förmåga att betala ut ersättningar som kännetecknar Internationella fonden för ersättning av skada orsakad av förorening genom olja och snarast inrätta ett obligatoriskt försäkringssystem som fungerar enligt principen att förorenaren skall betala.

Hatzidakis (PPE-DE)
I slutomröstningen om Piecyks betänkande lade vi ned våra röster. Vi inser självklart att syftet med att fasa ut tankfartyg med enkelskrov är att skydda miljön genom att förebygga fler tragiska olyckor till havs. Vi ställer oss absolut bakom den målsättningen, vilket vi också visat genom att rösta för alla tidigare betänkanden på området.
Dessa senaste regleringar tycks dock vara resultatet av överilade politiska reaktioner på ?Prestiges? förlisning. Det förklarar även EU:s brådska att denna gång handla oberoende av Internationella sjöfartsorganisationen, trots att det är känt att internationella lösningar är att föredra när det gäller sjöfarten, som inte håller sig inom de europeiska gränserna. Detta gäller i synnerhet med tanke på att den föregående tidsplanen för utfasning inte börjat gälla. Vi anser följaktligen inte att seriös hänsyn tagits till de följder som dessa regleringar kommer att få för ekonomins konkurrenskraft. Mer konkret är de ett dråpslag mot den grekiska sjöfarten, och arbetstagarna inom sjöfartsnäringen drabbas i motsvarande grad.
Genom att lägga ned våra röster uttrycker vi vår stora skepsis mot ministerrådets, och särskilt det grekiska ordförandeskapets, hållning. Det grekiska ordförandeskapet borde hantera frågan med större sinneslugn, i synnerhet som vi greker har större erfarenhet i dessa frågor och vår ekonomi berörs i högre grad av dessa regleringar.

Hudghton (Verts/ALE)
Jag välkomnar parlamentets initiativ genom vilket man försöker påskynda införandet av dubbelskrov för oljetankfartyg. De åtgärder som anges i betänkandet är viktiga både när det gäller att öka säkerheten på havet och förebygga miljökatastrofer liknande den som den galiciska kusten nyligen drabbades av.
I min valkrets, Skottland, gränsar vi till de farligaste vattnen i Europa och har sorgligt nog erfarenhet av miljökonsekvenserna när oljetankfartyg tappar sin last till havs. Sympati för de människor vars försörjning drabbades till följd av ?Prestige?-katastrofen uttrycktes av invånarna på Shetlandsöarna i Skottland som drabbades av ett liknande öde 1993 när ?Braer? sjönk utanför Shetlands kust. Efter förra årets katastrof frågade vi varför man inte hade dragit lärdom av Skottlands erfarenheter för tio år sedan.
Därför välkomnar jag särskilt parlamentets avsikt att söka en snabb överenskommelse med rådet för att hindra andra kustsamhällen från att drabbas av Galiciens eller Shetlands öde och vill få min förhoppning protokollförd att medlemsstaterna kommer att ge denna lagstiftning den prioritet den förtjänar.

Korakas (GUE/NGL)
Fartygens, besättningarnas och miljöns säkerhet kan inte tryggas effektivt med lösryckta åtgärder - oavsett hur viktiga dessa är - såsom villkoret att tankfartyg som anlöper medlemsstaternas hamnar skall ha dubbelskrov.
En verklig politik för säkerhet måste innebära att man bekämpar oansvarigheten inom rederinäringen, vidtar kraftfulla åtgärder mot lagöverträdelser, anpassar de organiska tjänsterna till dagens ökade behov, bidrar till att förbättra besättningarnas levnads- och arbetsförhållanden genom att stärka deras rättigheter samt ger deras fackorgan möjlighet till beslutsamma ingripanden.
Alla åtgärder måste genomföras inom ramen för Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) och Internationella arbetsorganisationen (ILO), vilka måste spela en framträdande roll i den internationella sjöfarten, och man får inte godta logiken att kompromissa för att tillgodose rederibranschens intressen. Ett typfall av hur sådana intressen tillgodoses på miljöns bekostnad är de långa övergångsperioderna, omotiverade med hänsyn till försörjningstryggheten, liksom att fartyg tyngre än 500-600 ton undantas från kravet på dubbelskrov.
EU tjänar oansvarigheten inom rederinäringen på bästa sätt. Ett exempel är den nästan fullständiga nedmonteringen av varvssektorn i Grekland, ett land med en av världens största flottor.
Det är endast den beslutsamma kamp som förs av arbetstagarna och sjömännen i de drabbade regionerna, i synnerhet kustområdena, som kommer att ge positiva resultat mot denna politik.

Ribeiro e Castro (UEN)
Vi lider inte brist på väsentliga skäl och till och med tvingande nödvändigheter för att anta åtgärder som ställer högre och högre krav när det gäller sjösäkerheten.
Att det inträffade två svåra olyckor på mycket kort tid, ?Erika? och ?Prestige?, vilket ledde till att vi tvingades hantera en mångfald allvarliga konsekvenser, visade oss hur viktigt det är att fatta beslut på detta område. Vi blev alla medvetna om att många fartyg fortfarande seglar under oacceptabla förhållanden med farliga och mycket förorenande laster. På så vis ligger detta nya förslag särskilt rätt i tiden nu när alla höjer tonläget och ställer krav på dubbla skrov.
Dessutom, vilket också Europeiska kommissionens studie fick i uppgift att visa, kommer en snabb utfasning av fartyg med enkelskrov, vilket föreslås, inte att innebära en väsentlig minskning av oljekapaciteten och, som föredraganden påpekar, de europeiska varvens kapacitet och internationella erkännande kan t.o.m. vinna på att få nya fartyg att bygga.
Jag instämmer även med föredraganden då han säger att det är viktigt att utvidga tillämpningen av de lösningar som Europeiska kommissionen nu föreslår till Internationella sjöfartsorganisationen, i syfte att med kraft främja nödvändiga förhandlingar i denna fråga.
Därför har jag röstat för betänkandet.

Souchet (NI)
 Tala om förlorad tid!
Sedan december 1999, dvs. sedan ?Erikas? haveri och dess förödande ekonomiska, sociala och miljömässiga konsekvenser, har man vetat att det är oundvikligt och brådskande att få bort oljetankfartyg med enkelskrov.
Efter ?Erikas? haveri krävde jag att man skulle upprätta en tidsplan för en fullständig avveckling av tankfartyg med enkelskrov till 2010. Då svarade man mig att det var omöjligt. Och nu har det hastigt blivit möjligt - efter ?Prestiges? haveri.
Men för att denna åtgärd skall bli effektiv får den inte begränsas till unionen, utan generaliseras på internationell nivå genom IMO. De stater som är mest hotade av oljebältena måste nu sträva efter detta, framför allt Frankrike, och de får inte heller tveka att utöva ensidiga påtryckningar, vilket Frankrike och Spanien klokt nog gjorde i Malaga.

Vachetta (GUE/NGL)
 I likhet med föredraganden är jag angelägen om en sanering av den fartygsflotta som transporterar farliga ämnen. Kommissionen själv medger att fler än 4 000 fartyg anses vara riskabla. Man måste omedelbart kräva att fartygsägarna gör sig av med dessa vrak och följer de mest strikta tekniska och sociala normer.
Men med tanke på de senaste haverierna, ?Erika? och ?Prestige?, anser jag att Europeiska unionen fortfarande är alltför försiktig i den nödvändiga kampen mot osäkerhet till havs. Förslagen till tidsfrister är fortfarande otillräckliga: åldersgränsen för drift av oljetankfartyg av ?Prestiges? typ (kategori 1) fastställs till 23 år från och med 2005. För fartyg i kategorierna 2 och 3 (vanligen konstruerade mellan 1982 och 1986) är åldersgränsen 28 år från och med 2010. Men risken för en katastrof består, trots dessa åtgärder. Man hade i stället behövt förbjuda drift av samtliga farliga fartyg och föra en offentlig politik för att styra in skeppsvarvens produktion på konstruktion och utveckling av moderna och säkra fartyg. Man hade behövt ge Europeiska unionen nya redskap i kampen mot slappheten i systemet. Men framför allt måste medlemsstaterna verkligen anstränga sig för att tillämpa befintlig lagstiftning. Utan dessa minimikrav kommer alla föreskrifter att klinga som fromma önskningar.

Stihler (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja tala både om betänkandet av Hudghton och betänkandet av Stevenson.
När det gäller betänkandet av Hudghton är den ståndpunkt som intagits av Labourpartiet i Europaparlamentet förbunden med vårt politiska stöd för regionala rådgivande församlingar, subsidiaritet och utrymme för några decentraliserade förvaltningsåtgärder.
När det gäller betänkandet av Stevenson - tidigare betänkandet av Ó Neachtain - om de västliga vattnen rörande den irländska boxen har man tagit ståndpunkt av miljöskyddsskäl på grund av ett känsligt ynglingsområde och mot bakgrund av ett långsiktigt regionalstöd för den irländska boxen. Ändringsförslag 20, i vilket ett tioårigt undantag för den irländska boxen faktiskt föreslås, är en central miljöskyddsåtgärd, och vi stöder det. Därför är jag mycket glad åt att ändringsförslag 20 antogs med så stor majoritet i dag. Alla andra ändringsförslag faller eftersom ändringsförslag 20 antogs, vilket ger oss möjlighet att stödja betänkandet efter ändring.

Figueiredo (GUE/NGL)
Att skydda yngel är en prioritering för att garantera bevarade fiskbestånd och deras hållbarhet på lång sikt. Därför måste förbättrade fångstmetoder ses som en viktig del av den gemensamma fiskepolitiken, och de måste behandlas tillsammans med övriga instrument på fiskeområdet.
Därför instämmer vi med föredragandens förslag, särskilt då han konstaterar att eftersom det är fiskarna som är de parter som berörs av dessa åtgärder, och eftersom ingen annan känner till dessa frågor bättre än de gör, bör de engageras till fullo i arbetet med att definiera dessa åtgärder.
Vi har för övrigt alltid förespråkat en förstärkt social dialog på området, vilket framgår av våra förslag i det yttrande vi utarbetade i samband med budgetförfarandet 2003. Vi anser ändå att de regionala rådgivande nämnderna kanske inte är de mest adekvata instrumenten för att garantera denna medverkan. Det som skulle behövas skulle vara en faktisk decentralisering av den gemensamma fiskepolitiken.
Vi instämmer med föredraganden då han hävdar att de tekniska misstagen vid skrivningen av detta förslag från kommissionen, särskilt när det handlar om en förordning om konsoliderad lagstiftning i mycket tekniska och känsliga ämnen, får oss att ifrågasätta kommissionens tekniska kompetens i detta ämne samtidigt som fiskarnas misstro mot kommissionen ökar.

Ribeiro e Castro (UEN)
Detta förslag från Europeiska kommissionen som konsoliderar redan befintliga förordningar och delvis inför nya åtgärder är viktigt, särskilt när det gäller torsk och kummel.
Jag menar att vi var på rätt väg då medlemsstaterna i den tekniska förordning som gäller nu fick tillstånd att vidta åtgärder i vissa nödfall och när det gällde deras egna fartyg, med förbehållet att de inte fick ha lägre krav än de som fanns i gemenskapsrätten. Jag beklagar, tillsammans med föredraganden, att detta förslag inte har behållit dessa bestämmelser. Jag hoppas liksom föredraganden att detta misstag snabbt kommer att rättas till av kommissionen, liksom misstaget att utelämna alla hänvisningar till de regionala rådgivande nämnderna. Kommissionen måste förstå att det enda sättet att möjliggöra en hållbar och fungerande fiskesektor är om den har fiskarnas förtroende och kan samarbeta med dem under iakttagande av berörda parters åsikter. Ett sådant misstag skulle för övrigt motsäga det som kommissionär Fischler lovade vid ett tal i London till fiskare, då han uppmanade dem att ?komma och delta och se till att de blir fullständiga aktörer i fiskeförvaltningsarbetet?.
Jag tror att betänkandet skulle ha blivit ännu bättre om fler av de ändringsförslag som lades fram vid plenarsammanträdet hade blivit godkända, men av de skäl som jag kort har sammanfattat röstade även jag till slut för.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Jag är besviken på resultatet av det ursprungliga betänkandet av Ó Neachtain/Stevenson på grund av antagandet av ändringsförslag 20. Det var ett oansvarigt ändringsförslag genom vilket man försöker behålla förordningarna (EG) nr 2847/93 och 685/95 under en tidsperiod av 10 år. Alla medger att det finns ett problem i den irländska boxen och att problemet är fiskbeståndet. Det är fullständigt oförsvarligt att parlamentet skall rösta för att möjliggöra att denna situation består i tio år Vad återstår för irländska fiskare? Irländarna säger här i dag att det är en stor seger eftersom spanjorerna har utestängts! Det är ingen stor seger för irländska fiskare eftersom det inte kommer att finnas någon fisk att fånga!
Denna nationalistiska inställning i parlamentet när det gäller fiske är mycket svår att acceptera ur ekologisk synvinkel. Vi måste undersöka fiskbeståndets tillstånd och vad som finns för fiskarna. Vi måste inhämta vetenskapliga råd och inte enbart råd från fiskare som har en mycket kortsiktig åsikt. De ser inte längre än näsan räcker. Vi måste se till att fiskbeståndet bevaras och i händelse av kris vidta åtgärder för att minska fiskeverksamheten.
Det vi har gjort i dag är beklagligt. I utskottet var Ó Neachtains betänkande mycket bra, men tyvärr avvisades det vid omröstningen med några få röster för att några spanska ledamöter röstade för sina egna intressen - liksom irländarna. Det blev dock en ganska god kompromiss, och jag kan inte förstå varför Ó Neachtain inte på nytt lade fram enbart sina utskottsförslag och lät dem gå igenom. En stor majoritet av parlamentet skulle ha stött den ståndpunkten eftersom det var en rättvis och rimlig kompromiss.
Den befintliga situationen sänder en dålig signal med avseende på ekologiskt hållbart fiske. Situationen i den irländska boxen kommer inte att ändras på tio år, trots att det är känt att krisen finns. Parlamentet borde ta sin roll på allvar för att skydda fiskbeståndet och inte bara skydda i grunden egennyttiga nationella intressen. Det är dags att inse att vi måste bevara fiskbeståndet. Kommissionen och rådet borde också ta till sig detta råd om att det är dags att försöka se till att bevara fiskbeståndet och inte bara fiskeriindustrin som inte kommer att ha något att fiska efter i framtiden om den inte inser att det finns ett problem.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! När parlamentet diskuterar fiskefrågor finns det en ständig tendens att blanda ihop fiskerättigheter med bevarande. Jag håller med om att särskilda bevarandeåtgärder måste vidtas för vissa zoner, till och med att det blir fiskeförbud i dessa zoner under många år. Men dessa bevarandeåtgärder har ingenting att göra med det faktum att en del medlemsstater har fiskerättigheter i vissa zoner och att andra är förbjudna att fiska i dessa.
I det här sammanhanget är till exempel inte irländska boxen eller andra zoner i gemenskapsvattnen, det vill säga kontinentala zoner, samma sak som situationen för Azorerna.
När det gäller Azorerna är problemet att ögruppen inte har en kontinental plattform, och det är nödvändigt att ge dessa öar en särskild ställning för att de skall kunna överleva på fisket.
I irländska boxen eller andra zoner handlar det om ett privilegium som har beviljats flera medlemsstater i strid mot gemenskapsrätten. I det här sammanhanget har de utnyttjat denna förvirring för att nå ett röstresultat som jag anser är fullständigt felaktigt.

Figueiredo (GUE/NGL)
Det var nödvändigt att sända en tydlig signal till rådets ordförandeskap eftersom det kompromissförslag, med stöd av kommissionen och förespråkat av Spanien, som syftar till att skapa en enda Atlantzon för att förstärka fisket, utan den nuvarande uppdelningen i bevarandeområdena, inte bara är meningslöst för att utveckla en hållbar fiskepolitik, utan det skulle också få olyckliga följder, särskilt för Portugal, när det gäller de pågående bevarandeåtgärderna och på socioekonomisk nivå, både för flottan och för de regioner som är beroende av sektorn.
Därför bidrog vi till att godkänna ändringsförslag 20 till detta betänkande, och vi står helt och fullt bakom det, med hänsyn till att det föreslår ett bibehållande av de två förordningar som finns under en tid av tio år, varefter åtgärderna kommer att utvärderas på nytt.
Jag skulle vilja påpeka att fiskeriutskottet godkände vårt förslag att utöka gränsen för tillträde till Azorernas och Madeiras exklusiva ekonomiska område till 200 sjömil, trots att alla de övriga förslagen till ändringar av förordningen har avvisats. Det är nödvändigt att rådet också tar hänsyn till detta förslag vid kompromissförhandlingarna.

Nicholson (PPE-DE)
De förslag vi har framför oss är ömtåliga och känsloladdade på mer än ett sätt. Jag tror inte att kommissionen, å ena sidan, kan säga att vi måste öppna tillträdet till den irländska boxen och, å andra sidan, predika om bevarande och skydd av fisket i andra områden. Jag tror att kommissionen har tappat kontrollen över den gemensamma fiskepolitiken och helt enkelt håller på att bli en knähund för den spanska regeringen och Spaniens fiskeindustri.
Man kan inte vända sig åt två håll samtidigt hur mycket man än försöker. Många av oss som lojalt har arbetat i Europaparlamentets fiskeriutskott i många år har känt oss åsidosatta av opportunitetsskäl. Jag varnar er uttryckligen för att detta inte kommer att fungera, inte kommer att bestå och i sista hand kommer att trassla till sig

Ribeiro e Castro (UEN)
Det faktum att ändringsförslag 20 godkändes med förkrossande majoritet var av avgörande betydelse, eftersom det gav en stark och tydlig signal från Europaparlamentets sida om att redan fastställda grundläggande principer och giltiga avtal skall respekteras. Det är också av avgörande betydelse eftersom det avvisade kraftigt obskyra politiska manövrar, förklädda i någon rättslig finess och tydligt baserade på en felaktig förutsättning, i syfte att tjäna en enda medlemsstats intressen - Spanien. Detta skulle uppenbart skada bevarandet av fiskeresurserna i särskilt känsliga kustområden i Europa. För övrigt skulle det vara fullständigt oacceptabelt att man på grund av en revidering av förordningen ignorerar det noggranna arbete som några medlemsstater, Portugal och Irland, lagt ned för att bevara resurserna i samma känsliga områden. Det är därför svårt att förstå de restriktioner som åläggs fiskarna i dessa länder och paradoxalt nog banar väg för ytterligare uttömning av fiskeresurserna.
Jag gav också kraftfullt stöd till ändringsförslag 8 och 13, som föreslog adekvata lösningar på specifika problem i havet kring Azorerna, som är av allmänt europeiskt intresse och av specifikt intresse för Azorerna. Men i slutändan var det inte nödvändigt att rösta på dem.
Jag hoppas att kommissionen och rådet tar hänsyn till - och på alla väsentliga punkter respekterar - denna mycket tydliga signal från parlamentet och respekterar den åsikt som uttrycks av dem som är valda av Europas medborgare.

Van Dam (EDD)
Efter Spaniens och Portugals anslutning till Europeiska unionen fastställdes år 1995 en period på sju år inom vilken dessa länders fiskeflotta inte fick tillträde till bland annat Nordsjön och den irländska boxen. I december förra året upphörde den här begränsningsåtgärden. Kommissionen presenterar i det här betänkandet en ny förordning för att reglera bland annat spanska fiskebåtars tillträde till den irländska boxen.
Kommissionens strävan att slopa diskrimineringen mellan medlemsstater med avseende på fiskeflottornas tillträde är lovvärd, men det är fiskbeståndet som får lida för det.
Vid Spaniens och Portugals anslutning kunde man inte ana hur katastrofartat fiskesituationen skulle utveckla sig. Sedan år 1996 har fångstmöjligheterna i det berörda området sjunkit avsevärt. Kommissionen anser dock, märk väl, att det föreligger ett angeläget behov av att se över eller minska de maximala fiskenivåerna i de här områdena.
Vissa saker går inte att förena med varandra. Lika möjligheter för alla medlemsstater är en utmärkt utgångspunkt, ännu bättre är ett fullt hav där det finns tillräckligt med fisk att fånga. Det måste vara vår högsta prioritet. En omprövning av fördelningen kan därför endast övervägas när fiskbestånden återställts till tillräckligt rikliga nivåer.

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE)
Det är varken rättsligt, moraliskt eller politiskt godtagbart att ett ändringsförslag som läggs fram i Europaparlamentet eller ett betänkande i ett samrådsförfarande kan leda till att giltighetstiden för en bestämmelse som fastställs i Spaniens och Portugals anslutningsakter förlängs, vilket är fallet med ändringsförslag 20 från UEN-gruppen och ändringsförslagen 21-30. Jag anser att ändringsförslag 20 dessutom är otillåtligt i enlighet med artikel 140.1 a och b i Europarlamentets arbetsordning.
Jag anser att det är orättvist, diskriminerande och olagligt. Därför har jag sett mig tvungen att rösta mot det betänkande som fiskeriutskottets ordförande, Stevenson, har satt sitt namn på, men som egentligen har utarbetats av Ó Neachtain. Om rådet inte rättar till detta blir det till slut EG-domstolen som kommer att förklara att det betänkande som har antagits i dag strider mot gemenskapsrätten och som följaktligen fattar det slutliga beslutet, om det beslut som Europaparlamentet har fattat i dag står fast.

Talmannen.
Röstförklaringarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.15 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande av Oostlander om Turkiets ansökan om medlemskap i EU.

Oostlander (PPE-DE)
Herr talman! För Turkiet som kandidatland gäller: dörren står öppen, men vägen är svår. Det är budskapet i mitt betänkande. För de övriga kandidatländerna var det egentligen självklart. Även för dem och deras medborgare kostade det mycket möda att komma fram till mållinjen, och ända fram till de sista sammanträdena i utskotten fick de tydliga anmärkningar som uppmanade dem att slutföra sitt arbete. Turkiet är inget undantag. Det finns alltså inget skäl att ge det här landet en specialbehandling på grund av dess storlek eller strategiska läge.
Turkiet har helt andra problem än övriga kandidater. De problemen handlar främst om de politiska Köpenhamnskriterierna. Kanske mer än någonsin har tonvikten i det här betänkandet lagts på bakgrunden eller djupare orsaker till de politiska brister som oftast kommer till uttryck i kränkningar av klassiska fri- och rättigheter och av grundläggande mänskliga rättigheter. Det har också att göra med det faktum att den turkiska staten grundar sig på en filosofi som utvecklades på tjugotalet, en period då det inte fanns så värst många goda exempel i Europa att hämta idéer från.
I samband med kritiken mot Turkiet handlar det om statens struktur, militärens dominerande ställning, det nationella säkerhetsrådet som domineras av militärer, nationalismen som leder till förtryck av etniska, religiösa och kulturella minoriteter samt det faktum att den kollektiva säkerheten och kollektiva intressen prioriteras framför enskilda personers mänskliga rättigheter, vilket ger upphov till allt fler klagomål. Militären har också ett mycket starkt inflytande inom skola, radio och TV samt näringslivet, och det är väldigt viktigt att det också delvis erkänns i Turkiets nyaste reformpaket.
Vid kontakten med Turkiet handlar det alltid om frågan: vem pratar vi med? Pratar vi med regeringen och parlamentsmajoriteten, eller pratar vi egentligen med representanter för det man kallar deep state, de höga generalerna och den höga etablerade byråkratin? 
Utöver dessa problem tar vi även upp gränsproblemen, både de som avser Cypern och Armenien, och eventuellt även Irak. Dessutom är avsaknaden av fungerande lokala organisationer påtaglig. Fackrörelsen har inte mycket utrymme. Trossamfund, även det islamiska, står under sträng statskontroll eller har det svårt. Även andra kandidater var tvungna att anstränga sig i det avseendet.
Meningen med ställningen som kandidatland är att det berörda landet skall utveckla sig till en medlemsstat som de övriga. Det får till exempel med avseende på rättsläget inte spela någon roll om man nu bor i Diyarbakir eller i Rotterdam. Om det ändå gör det så går det inte att sälja ett medlemskap till våra medborgare. Ett direktvalt parlament ser det måhända klarare och mer medvetet än ett ministerråd. Därför uppmanar vi rådet att vara lika klara som det här parlamentet i sin politik gentemot Turkiet och inte klamra sig fast vid symboler och symboliska datum.
Tydlighet har uttryckligen eftersträvats i det här betänkandet. Det är inte ärligt att om det finns ett behov av att visa uppskattning förtiga ett antal invändningar för att senare trolla fram dem igen. Turkiet måste nu få veta vad som väntar. Det innebär radikala förändringar, precis som även andra kandidatländer fått uppleva. Av den anledningen välkomnar vi verkligen föresatsen att inrätta en ny grundlag och uttrycker i det sammanhanget en önskan om att de politiska värderingar som gäller i andra medlemsstater kommer att få tjäna som utgångspunkt. Samtidigt måste militären avstå från sin nuvarande dominerande ställning och återföras till en form och funktion som är bruklig i andra medlemsstater. Det får konsekvenser för det nationella säkerhetsrådet och för de domstolar som behandlar ärenden i samband med statssäkerhet.
När lagändringar som syftar till att omvandla en militär nation, vilket flera personer har skrivit till mig om, till en civil nation genomförs måste man i praktiken bevisa att denna målsättning uppnås. Här handlar det om mentalitet och kultur. EU måste alltså främst inrikta sitt stöd på att de politiska kriterierna verkligen skall uppfyllas, alltså på omskolning och utbytesprogram för statstjänstemän, framför allt inom polisen och när det gäller jurister som är engagerade vid domstolar osv. Det måste nu till exempel verkligen bli ett slut på tortyr, och flyktingar får inte hindras från att återvända till sina hembyar av så kallade byvakter. Religionsfrihet får inte bara vara tomma ord.
Flera frustrerande myndighetsåtgärder kan faktiskt avskaffas på kort tid, och det väcker alltid på nytt förvåning att det inte sker. Kulturella rättigheter skall inte erkännas sparsamt utan övertygande och generöst. Det verkade ett tag som att regeringen verkligen skulle kunna befästa sitt inflytande, och vi hade också hoppats att den till exempel skulle kunna infria sin avsikt att lösa Cypernfrågan med utgångspunkt från FN-planen. Det lyckades tyvärr inte. Det behövs ett nytt lyckat försök för att visa att militären verkligen är på väg att finna sin normala roll.
Herr talman! Jag är glad över det breda stöd som finns för det här betänkandet i parlamentet. Jag har också granskat ändringsförslagen med en generös blick och där det var möjligt försett dem med ett plus. Vi har kommit överens med Swoboda om att vi kan acceptera ett ändringsförslag från den radikala och gröna sidan, vilket handlar om Turkiets vilja att uppfylla sina uppgifter i reformen, som komplement, inte som ersättning. Om man inte vill ha det som komplement så kommer vi att rösta mot. Om det läggs fram som komplement så kan dock även vi säga ?ja? till det. För övrigt hoppas jag att de öppna samtalen när det gäller debatten om religion, kultur och politik inte dämpas på grund av strykningar i punkt 3. Det är nämligen en punkt som just skulle kunna slutföra den diskussionen på ett väldigt bra sätt.

Yiannitsis
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Med anledning av antagandet av Oostlanders betänkande i dag skall även jag tala om förbindelserna EU-Turkiet och utvecklingen när det gäller anslutningsstrategin för Turkiet.
Som ni vet är Turkiet en viktig partner för unionen som vi haft avtalsmässiga förbindelser med under mycket lång tid. Man kan gå tillbaka till 1963. Milstolpen under denna 30-årsperiod var dock Europeiska rådets möte i Helsingfors, där Turkiet erhöll status som kandidat för anslutning till unionen, på grundval av samma kriterier som gäller även för övriga kandidatländer. Den föranslutningsstrategi som antogs i Helsingfors syftade till att hjälpa Turkiet på vägen mot anslutning och omfattade förstärkt politisk dialog, föranslutningsstöd och ett förfarande för analytisk granskning av genomförandet av regelverket. Hörnstenen i denna föranslutningsstrategi var partnerskapet från mars 2001, med principer, prioriteringar och mellanliggande mål för att underlätta för Turkiet att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Det är i detta sammanhang nödvändigt att betona att viktiga inslag inte bara är att anpassa lagstiftningen när det gäller Köpenhamnskriterierna, utan även att verkligen genomföra dessa. Även kommissionen har tydligt understrukit denna punkt, framför allt i de årliga framstegsrapporterna.
Vi har nyligen åsett vissa viktiga händelser i Turkiets inrikes utveckling. En ny regering har kommit till makten, med ett starkt folkligt mandat. Den nye premiärministern, Erdogan, har tydligt förklarat att han har för avsikt att fortsätta och att stärka reformprocessen, så att Turkiet kan uppfylla Köpenhamnskriterierna. De senaste opinionsundersökningarna har även visat att en betydande majoritet av folkopinionen i Turkiet delar den målsättningen. Och jag tycker att denna politiska vilja, kan man säga, även återspeglas i handlingar, inte bara i uttalanden.
Vid rådets möte i Köpenhamn erkände unionen själv den nya turkiska regeringens beslutsamhet att gå vidare med ytterligare reformer och uppmanade framför allt landet att snabbt ta itu med alla de brister som fortfarande finns på de politiska kriteriernas område, såväl när det gäller lagstiftningen som när det gäller lagstiftningens tillämpning. Inom denna ram har unionen uppmuntrat Turkiet att aktivt fortsätta reformprocessen. Om Europeiska rådet, i december 2004, på grundval av kommissionens rapport och rekommendation beslutar att Turkiet uppfyller de politiska Köpenhamnskriterierna kommer unionen att inleda anslutningsförhandlingar med landet utan dröjsmål. Detta var, som alla vet, ett beslut av stor betydelse för framtiden för Europeiska unionens förbindelser med Turkiet. Vi hoppas att dessa utsikter kommer att verka pådrivande och uppmuntra Turkiet att anta och genomföra de nödvändiga reformerna. Jag skulle nu dock vilja att vi tar en titt på hur situationen ser ut sex månader efter Köpenhamn.
Mina damer och herrar! Under det grekiska ordförandeskapet har vi arbetat systematiskt för att tillämpa inslagen i anslutningsstrategin i praktiken, i enlighet med besluten från Köpenhamn. Det reviderade partnerskap som antogs av rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) i april 2003 har särskild betydelse för att hjälpa Turkiet att ta itu med de viktigaste frågorna i landets strävan att uppfylla de politiska kriterierna. Ett reviderat nationellt program för antagandet av regelverket, med tydligt angivna mål, väntas bli Turkiets svar på det nya partnerskapet. Dessutom har vi hållit tre politiska dialogmöten, varav ett på ministernivå, vilka gett oss tillfälle att se exakt vad som förväntas av Turkiet fram till slutet av 2004. Ordförandeskapet och kommissionen har planerat in ytterligare två möten med det speciella syftet att kontrollera framstegen mot att uppfylla de politiska kriterierna. Associeringsrådet sammankallades i april på ministernivå och utvärderade såväl framstegen för föranslutningsstrategin som partnerskapssystemet.
Jag skulle nu, med utgångspunkt i det nyligen antagna reviderade partnerskapet, vilja tala med större tydlighet om de viktigaste frågor som vi förväntar oss att Turkiet skall ta itu med före utvärderingen 2004. Detta syftar naturligtvis inte till att föregripa kommissionens utvärdering inom ramen för årets, och i ännu högre grad nästa års, framstegsrapport och har heller inte att göra med några som helst andra kriterier utöver Köpenhamnskriterierna. Partnerskapet var resultatet av två års värdefulla erfarenheter av att hjälpa Turkiet med antagandet av politiska reformer. Det betyder att verklig hänsyn tagits till de senaste årens lärdom, efter diskussioner, inom såväl kommissionen som rådet, vilket också antog det med små ändringar.
Jag vill säga att det, enligt vår uppfattning, finns två grundläggande förutsättningar för att Turkiet skall ges verklig kandidatstatus. För det första, att demokratin i landet fungerar utan de tidigare hindren och, för det andra, att de institutionella förändringar som röstas igenom av parlamentet omsätts i konkreta förvaltnings- och rättsrutiner. Den politiska kontrollen av parlamentet och genom en demokratiskt vald regering av statens alla institutioner och organ är följaktligen en väsentlig fråga som Turkiet måste ta itu med på allvar. Och detta går längre än bara en rättslig anpassning av bestämmelserna och väcker centrala och mer grundläggande frågor om förbindelserna mellan en vald regering och militären. Unionen har också tagit upp denna fråga offentligt och betonat att det inte kan finnas rutiner som leder till avsteg från Köpenhamnskriterierna, och vi har nyligen konstaterat att det finns liknande exempel inom inrikes- och utrikespolitiken.
När det gäller frågorna om de mänskliga rättigheterna och rättsstaten har det obestridligen gjorts framsteg, även på områden som för inte så länge sedan ansågs vara tabu. Vi får inte glömma att dödsstraffets avskaffande och erkännandet av rätten att använda och undervisa på minoritetsspråk är ett stort steg framåt. Och Turkiet självt tycks vilja gå vidare i snabb takt och inleda anslutningsförhandlingarna inom beslutade tidsfrister. Det är viktigt att vi inser denna ambition, för det kräver fortfarande ganska mycket arbete att uppfylla den.
Vid associeringsrådets möte i april klargjorde unionen det faktum att grundläggande olösta frågor på de politiska kriteriernas område kräver omedelbar uppmärksamhet från Turkiets sida. Dessa frågor omfattar framför allt, och jag skall anföra som exempel, många anklagelser om tortyr i landet, uppgifter om godtyckliga arresteringar och om personer som kvarhålls i fängelse utan rättegång i sydöstra Turkiet, motsägelsefulla domstolsutslag när det gäller straff för torterare, rättsfall som visar att det ännu inte finns någon enhetlig tolkning och tillämpning av bestämmelserna om yttrandefriheten liksom de regler som gäller religiösa inrättningar och samfund, vilka förblir synnerligen restriktiva. Vi har redan uttryckt vår oro över det sätt på vilket religiösa inrättningar behandlas och när förhoppningen om att den turkiska sidan kommer att hålla sina löften och genom nödvändiga ytterligare reformer angripa de problem som kommit i dagen, i enlighet med gällande internationell praxis.
Inte heller har alla turkiska medborgares rätt - oberoende av deras etniska tillhörighet - att åtnjuta fullständiga kulturella rättigheter tryggats. Den restriktiva karaktär som kännetecknar de färska förordningarna på området radio- och TV-sändningar samt undervisning på andra språk än turkiska tycks hindra genomförandet av reformerna från augusti 2002.
Det finns även andra exempel när det gäller situationen för de mänskliga rättigheterna. Här kan nämnas razzian nyligen som genomfördes av säkerhetsstyrkor mot den turkiska organisationen för de mänskliga rättigheterna, fortsatta dödsfall på grund av hungerstrejk i säkerhetsfängelserna samt den osäkra utvecklingen i fråga om den förnyade prövningen av Leyla Zanas mål, som vi har diskuterat även här i parlamentet. Alla dessa frågor är inslag i en ofullkomlig reformprocess, där de reformer som antagits formellt inte alltid har lett till den eftersträvade förbättringen av situationen i praktiken. Jag skulle även kunna tala om Amnesty Internationals rapport om Turkiet, som ger en bild av situationen för de mänskliga rättigheterna med många problem, men det finns inget skäl just nu att gå in i detalj på det.
Jag vill dock tillägga att det finns viktiga prioriteringar som reflekteras i det reviderade partnerskapets text och som vi räknar med att Turkiet skall beakta seriöst. De avser viktiga områden i fråga om de ekonomiska kriterierna, och jag tror att de även motsvarar den turkiska regeringens uttalade föresats att förbättra den ekonomiska situationen i landet. De avser även det viktiga kapitlet rättsliga och inrikes frågor, där vi väntar oss bättre samarbete från Turkiets sida och verkar för att ett gemensamt återtagandeavtal skall slutas.
Mina damer och herrar! Jag skulle vilja betona att det finns ytterligare två grundläggande prioriteringar som intar en viktig plats även i partnerskapet. Det handlar om Cypernfrågan och de grekisk-turkiska förbindelserna. Även om de ansträngningar som gjorts av FN:s generalsekreterare för att lösa problemet med Cypern resulterade i dödläget i Haag, ligger hans plan kvar på bordet. Generalsekreteraren har betonat att det måste finnas äkta politiskt engagemang för hans förslag och en tydlig tidsplan för att slutföra förhandlingarna om det skall vara möjligt att finna en lösning. Vid sitt vårmöte beklagade rådet det faktum att generalsekreterarens ansträngningar inte haft någon framgång. Unionen stöder beslutsamt en fortsättning på generalsekreterarens medlingsuppdrag och på förhandlingarna på grundval av hans förslag. Vi har uppmanat alla berörda parter att inte spara på ansträngningarna att finna en rättvis, fungerande och hållbar lösning och särskilt uppmanat det turkcypriotiska ledarskapet att ompröva sin hållning.
Inom denna ram är prioriteringen för partnerskapet med Turkiet att stödja ansträngningarna att finna en helhetslösning på Cypernfrågan genom generalsekreterarens uppdrag och förhandlingarna på grundval av hans förslag även fortsättningsvis av avgörande betydelse. Frågan har även tagits upp av Europeiska rådets ordförande i dennes offentliga uttalanden på sistone. Republiken Cyperns regering har i praktiken visat sin vilja att bidra till en sådan lösning. Protokollet om Cypern, som bifogades anslutningsfördraget, lämnar också marginaler för den utvecklingen. Men vår gemensamma vilja är att uppnå något sådant redan före den 1 maj 2004. Öppnandet av den gröna linjen nyligen utgör ett påtagligt bevis på att öns två folkgrupper kan och vill leva och gå framåt tillsammans. Praktiska förändringar som kommer underifrån, från samhället, kan dock inte ersätta institutionella lösningar. Sådana måste under alla omständigheter nås, och det är bara på det sättet som Cypern kan säkra det nya framtidsperspektiv som ön har rätt till efter så många år. Unionen och vi, som ordförandeskap men även som medlemsland, stöder behovet av att finna en lösning på grundval av Annanplanen.
Vidare, när det gäller frågan om fredlig tvistlösning, har det redan skett en förändring av tonen i de grekisk-turkiska förbindelserna på olika områden. Sonderingar mellan de två utrikesministerierna inleddes i mars 2002. Diskussionerna fortsätter på högre tjänstemannanivå. Det förbättrade klimatet har lett till ökade bilaterala utbyten och en rad överenskommelser. På den andra sidan - den turkiska sidan - iakttas vissa handlingssätt, till exempel av det turkiska flygvapnet, som går stick i stäv mot målet att fördjupa Turkiets förhållande till unionen. Vi ser fram emot ytterligare framsteg på detta område på grundval av principen om fredlig tvistlösning, i enlighet med slutsatserna från Helsingfors och prioriteringen i partnerskapet. Såsom beslutades i Helsingfors kommer rådet att undersöka situationen när det gäller de återstående tvisterna, och framför allt deras följder för anslutningsprocessen, i syfte att verka för att de löses vid Internationella domstolen i Haag senast i slutet av 2004.
Tillåt mig avslutningsvis att än en gång välkomna parlamentets stora intresse för anslutningsstrategin för Turkiet. Vi kommer att fortsätta att samarbeta i syfte att även här upprepa den tydliga framgång som åtföljer utvidgningens politiska budskap: att utvidga regionen av fred, stabilitet och välstånd samt att sudda ut det förflutnas skiljelinjer. Vi gläder oss särskilt åt det faktum att unionens utvidgningspolitik fortsätter och är en grundläggande drivfjäder för länder, i synnerhet för kandidatländer såsom Turkiet, vilket sporrar dem till ytterligare reformer för att säkra de värden och principer som jag nämnt. Vi gläder oss även åt det faktum att detta mål är både det turkiska folkets uttalade önskan och den politik som förs av dess valda regering. Vi ser fram emot att nödvändiga framsteg skall göras inom de tidsgränser som fastställts, så att vi tryggar en positiv och lovande framtid för förbindelserna mellan unionen och Turkiet.

Verheugen
. (DE) Herr talman, herr rådsordförande, ärade ledamöter! Dagens debatt om Oostlanders betänkande förs i ett viktigt skede i våra politiska diskussioner om Turkiet. Under de veckor och månader som gått har Turkiet ofta stått i rampljuset, och den senaste internationella utvecklingen har återigen aktualiserat Turkiets strategiska betydelse för stabilitet och fred i en region som gränsar direkt till EU och som samtidigt är en av de mest krisdrabbade regionerna i världen. Samtidigt står det alltmer klart hur positivt det skulle kunna vara för Europeiska unionen att ha ett muslimskt präglat land stadigt vid sin sida, vilket skulle bli ett levande bevis för att ett sådant land mycket väl kan ha samma värderingar som vi. En av 2000-talets stora frågor kommer att bli hur vi skall utforma förbindelserna mellan västvärlden och den islamiska världen. Här kan Turkiet komma att spela en huvudroll.
Vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn gavs Turkiet en tydlig politisk vägbeskrivning. Turkiet har nu mindre än 18 månader av intensiva reformansträngningar framför sig innan kommissionen skall yttra sig om huruvida Turkiet uppfyller de politiska Köpenhamnskriterierna eller inte. För att stödja Turkiet på vägen mot ett EU-medlemskap har kommissionen påbörjat genomförandet av en förstärkt förberedelsestrategi.
För det första kommer samarbetet att stärkas på en rad områden såsom den politiska och ekonomiska dialogen, samarbetet kring rättsliga och inrikes frågor och sjösäkerhet. Kontrollerna kommer att intensifieras, tullunionens tillämpningsområde utvidgas och handelsförbindelserna fördjupas.
För det andra har kommissionen föreslagit att det ekonomiska bidraget skall höjas väsentligt. Kommissionen föreslår en tilldelning på 1,05 miljarder euro för tiden 2004-2006. En del av detta stöd syftar till att främja initiativ för att konsolidera och vidareutveckla demokratiska metoder, rättsstaten, mänskliga rättigheter, jämlikhet mellan kvinnor och män och skyddet för minoriteter.
För det tredje antogs den 14 april ett omarbetat föranslutningsavtal för Turkiet. Målet är att stödja Turkiet i uppfyllandet av anslutningskriterierna. Givetvis är uppmärksamheten främst riktad mot de politiska kriterierna. Föranslutningsavtalet utgör en mall för utvärderingen av hur Turkiet har uppfyllt de politiska kriterierna och därmed för de kommande åtgärderna i behandlingen av landets medlemskapsansökan.
Vi förväntar oss att den turkiska regeringen reagerar på föranslutningsavtalet genom att snarast anta en ny version av den nationella planen för att införliva gemenskapens regelverk och lägger fram ett tydligt lagstiftningsprogram med en tidsplan. De reformer som Turkiet har beslutat under de senaste 18 månaderna är verkligen imponerande. Turkiet har tagit tag i en rad olösta problem som nämns i de återkommande rapporterna. Helt klart har det beslut som fattades i Helsingfors att bevilja Turkiet status som kandidatland varit en effektiv sporre för landet och satt en rad reformer i rullning. Vi stöder Turkiets fasta avsikt att under innevarande år genomföra alla de lagändringar som fortfarande krävs. Därmed kan Turkiet helt koncentrera sig på själva genomförandet nästa år. Vi har med intresse uppmärksammat meddelandet från premiärminister Erdogans regering som handlar om viljan att utarbeta en ny författning. Dessutom känner vi till avsikten att mycket snart fatta beslut om ytterligare ett politiskt reformpaket. Det är med glädje jag konstaterar att ledande företrädare för den turkiska försvarsmakten så sent som för ett par dagar sedan förklarade sitt fulla stöd för Turkiets europeiska strävan och de reformer som hör samman med detta. I föranslutningsavtalet har vi tydligt definierat de återstående svaga punkterna i samband med dessa frågor. Det handlar om att avskaffa tortyr i praktiken och att upphäva begränsningarna i de grundläggande fri- och rättigheterna såsom åsiktsfrihet, mötesfrihet och religionsfrihet, det handlar om problem i samband med arméns politiska roll och det handlar om respekten för kulturella rättigheter och för domar som avkunnats av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna.
Precis som nämndes i kommissionens framstegsrapport 2002 skall reformerna för att bli effektiva även tillämpas av den verkställande makten och rättsväsendet i Turkiet. Jag vill med eftertryck peka på att vår utvärdering inte endast kommer att röra den lagstiftning som har trätt i kraft utan även ta hänsyn till hur de politiska Köpenhamnskriterierna omsätts i praktiken.
(Applåder)
I fråga om respekten för de mänskliga rättigheterna och de medborgerliga fri- och rättigheterna är bilden mycket splittrad. Trots politiska reformer tycks åtminstone vissa domare, säkerhetskrafter och verkställande tjänstemän inta en oförändrad hållning i praktiken. Nu liksom förr finns det många exempel på repressiva åtgärder. Uppenbarligen spelar oron för säkerheten och det påstådda hotet från sekulariseringen och statens odelbarhet fortfarande en framträdande roll för de verkställande organens och rättsväsendets hållning. Det senaste förbudet mot det kurdiska partiet HADEP och de inledda rättsliga åtgärderna mot Demokratiska folkpartiet (DEHAP) bevisar denna hållning. Därför är det i dag trots de beslutade reformerna inte möjligt att göra ett bindande uttalande. Jag skall heller inte förtiga att jag är orolig för den senaste tidens händelser som löper i motsatt riktning mot den inledda reformen och dess anda. Detta spelade ju en roll redan i debatten vid vårt senaste plenarsammanträde.
På grundval av de senaste lagändringarna inleddes den nya processen mot Leyla Zana. Det är nu av största vikt att den nya domen återspeglar andan i de demokratiska och rättsstatliga reformer som Turkiet har inlett de senaste månaderna. Om Turkiet vill stärka trovärdigheten för sin reformprocess måste man överbrygga klyftorna mellan andan i de politiska reformerna och genomförandet lokalt. Jag vet att detta inte är det lättaste med tanke på motståndet i vissa läger, men jag är säker på att Turkiet har både kraft och förmåga att nå detta mål.
När det gäller Cypernfrågan förblir vårt främsta mål att finna en omfattande lösning på grundval av FN:s plan för att ett förenat Cypern skall kunna bli medlem i EU den 1 maj 2004. Därför gäller det nu att upprätthålla det politiska nuläget i Cypernprocessen. Av två skäl är det viktigare än någonsin att stödja Turkiet i detta sammanhang: för det första för att göra det möjligt för turkcyprioterna att integreras helt i EU på samma sätt som deras grekcypriotiska landsmän, och för det andra för att lösa en fråga som annars skulle kunna bli ett hinder för att förverkliga Turkiets egna strävanden efter det att anslutningsförhandlingarna har inletts.
Som ett tecken på sin goda vilja och för att upprätthålla den politiska dynamiken antog kommissionen i går ett åtgärdspaket för den turkcypriotiska gemenskapen som omfattar ett brett finansiellt stöd för den ekonomiska utvecklingen och ett fortsatt närmande till Europeiska unionen och åtgärder för att främja handeln. För det sistnämnda området föreslår vi möjligheten att varor från Cyperns norra del släpps in i EU. Jag hoppas verkligen att alla parter skall agera flexibelt så att vi kan slå in på denna väg.
För Turkiets del återstår endast en begränsad tid för att uppfylla de politiska Köpenhamnskriterierna. Den turkiska regeringen är medveten om detta, och jag vet att den turkiska regeringen är besluten att förverkliga målet, och jag är övertygad om att regeringen har den förmåga som krävs! Kommissionen kommer att fortsätta att uppmuntra Turkiet att arbeta i denna riktning och ge allt nödvändigt stöd. De som skall genomföra reformerna i Turkiet behöver tydliga och tillförlitliga signaler även från oss. Motsägelsefulla budskap står i vägen för acceptansen för reformerna i det turkiska samhället.
Låt mig därför återigen slå fast att stats- och regeringscheferna i de 15 medlemsstaterna de senaste åren gång på gång har tagit entydig ställning för att Turkiet skall bli medlem i EU, och detta gäller alla 15. Det existerar inget principiellt nej till Turkiet av strategiska, geografiska, kulturella eller religiösa skäl. Turkiet är en kandidat för anslutning och har rätt att få sitt önskemål om anslutning behandlat ärligt, rättvist och objektivt. Kommissionen kommer att låta sig vägledas av denna grundläggande tanke i sitt samarbete med Turkiet och i den avslutande utvärderingen av om Turkiet är moget för anslutning. Ett demokratiskt, rättsstatligt och tolerant Turkiet med en inre fred är en vinst för oss alla.
(Applåder)

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Vi erkänner alla att det behövs många reformer i Turkiet för att landets kandidatur till Europeiska unionen skall kunna tas upp så snart som möjligt. Turkiet förväntar sig inte att bli mer eller mindre fördelaktigt behandlat än något annat kandidatland, men landet förväntar sig att bli rättvist behandlat.
Jag har länge förordat att vi måste sända en stark positiv signal till Turkiet som kommer att stödja det engagemang för modernisering och västerländsk anpassning som har varit ett ledande drag för landet i mer än åttio år. På grund av hotet över oss alla från internationell terrorism och kontinuerlig instabilitet i Mellanöstern är det av avgörande vikt att Turkiet även i fortsättningen är fast förankrat i alliansen med demokratiska länder.
Parlamentets betänkande borde därför vara optimistiskt och uppmuntrande genom att erkänna de ofantliga framsteg som gjorts och de turkiska myndigheternas goda vilja att genomföra radikala förändringar, samtidigt som de åtgärder betonas som fortfarande måste vidtas för att övervinna svårigheter och hinder. I stället är betänkandet av Oostlander osympatiskt, till och med efter att ha förbättrats genom ändringar. I betänkandet betonar man det negativa, fäster överdriven vikt vid ofta okontrollerade påståenden och extremisters och minoriteters åsikter, och ingen värme eller vänskap kommer till uttryck. Det innehåller snarare ett underförstått budskap om att Turkiet inte är särskilt välkommet.
Jag är en ivrig anhängare av respekt för de mänskliga rättigheterna, men inte där det är en förevändning för omstörtning eller där extremister uppträder under ett plakat för mänskliga rättigheter. Vi fördömer naturligtvis tortyr - det är oförlåtligt var det än äger rum -, men vi borde också erkänna den politiska exploatering av påståenden om tortyr som förekommer bland motståndare till den turkiska regimen. Jag tror inte att det hjälper något land att institutionalisera minoriteter. Allt bör göras för att integrera minoriteter i nationens liv utan att förvägra dem rätten att tala sitt eget språk och uttrycka sin kultur.
I demokratins och de mänskliga rättigheternas namn efterlyser man i betänkandet åtgärder som, om de inte beaktas, bara skulle utnyttjas för att ge makt åt i grunden odemokratiska element samtidigt som de ger större inflytande och synlighet åt fundamentala islamister och extremister som vill riva upp alla dragningar till västerländska värderingar.
När det gäller Cypern förekommer bara en ensidig tolkning av händelserna utan erkännande av de positiva åtgärder som vidtagits av de turkcypriotiska myndigheterna och ingen vädjan om generositet från båda sidor. Jag välkomnar de åtgärder som kommissionen har vidtagit under de senaste dagarna för att hjälpa till att lyfta embargot. Det är mycket viktigt att Europeiska unionen i december 2004 ger ett första datum för att öppna förhandlingarna om Turkiets anslutning. Jag är rädd för att detta betänkande helt avsiktligt sänder rent motsatt signal.

Swoboda (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill varmt gratulera kollega Oostlander till hans mycket balanserade betänkande. Ett tröstande ord: om nu den officielle talaren för PPE-DE-gruppen inte stöder betänkandet, så gör i alla fall socialdemokraternas officielle talare det till 99 procent. Sådant kan ibland vara en tröst här i kammaren.
Betänkandet visar, precis som Oostlander så riktigt sade, att dörren står öppen men att vägen är besvärlig. Nu finns det de som hellre understryker att dörren är öppen medan andra hellre betonar att vägen är svår. Personligen menar jag i likhet med huvuddelen av min partigrupp att båda sidor förtjänar samma stöd. Utgångspunkten var ju kemalismens statsfilosofi, vilken Oostlander kritiserade, och efter detta har vi heller inte använt begreppet i betänkandet. Jag menar också att kemalismen har två sidor, en positiv sida, nämligen stödet för republiken, den sekulära staten och avståndstagandet från den religiösa, i detta fall islamiska dominansen över de civila auktoriteterna. Men under årens lopp har en militär dominans utvecklats i skuggan av kemalismen - den har ju inte uppstått ur själva kemalismen. Nu har i alla fall den nya regeringen en något annorlunda filosofi, vilket kommissionsledamoten ju redan har nämnt. Regeringen bevakas därför med argusögon av militären, även om jag håller med kommissionsledamot Verheugen om att det tack och lov finns militärer som erkänner vägen mot demokratin eftersom de vet att vägen till Europa går samma väg. Vidare anser jag att den turkiska regeringens initiativ att alltmer lyfta ut armén från områden som inte är direkt knutna till säkerheten - såsom medierna och det högre utbildningsrådet - är rätt väg. Det återstår en lång och svår väg, och det kommer att dyka upp ett och annat hinder, men jag menar att rätt väg har valts.
Hit hör även minoritetsfrågan. Minoriteter och minoriteter, herr Van Orden, det rör sig ju inte om en liten minoritet på ett par tre procent. När vi talar om den kurdiska minoriteten rör det sig om en mycket stor minoritet. Men det finns givetvis även andra minoriteter, grekiska, armeniska och syriska minoriteter, som bör betraktas på motsvarande sätt. Låt mig påminna om att Turkiet fram till helt nyligen bestred att det över huvud taget fanns några minoriteter. Man talade över huvud taget inte om minoriteter, med undantag för religiösa minoriteter. Men tack vare parlamentets envishet tillsammans med kommissionen, men sannolikt främst tack vare just parlamentets envishet har vi kunnat förändra detta. Om vi alltid hade varit så svaga i våra krav som Van Order önskar, då hade vi inte kommit så långt. Och jag vet att kommissionsledamot Verheugen ofta har kritiserats i Turkiet för sina hårda men tydliga ord. Detta är också det enda sättet att hjälpa Turkiet att gå denna rätta väg av förändringar och reformer.
(Applåder)
Och så en sista kommentar som rör Cypernfrågan. Jag besökte nyligen Cypern, den grekiska delen skall tilläggas. Jag såg människors entusiasm över att kunna besöka sina gamla byar och hus. Jag har också hört många grekcyprioter säga att de har fått ett hjärtligt mottagande av turkcyprioterna, trots att det ju inte kan vara det lättaste att plötsligt låta någon stiga in när man vet att man egentligen har ockuperat huset. Och ändå har dessa vänskapliga förbindelser uppstått. Jag undrar hur länge det håller i sig. Kanske har herrarna Denktash, den äldre och den yngre, slagits av tanken att helt enkelt tvinga fram ett erkännande av norra Cypern genom åtgärden att öppna gränsen.
Jag vill bara påminna om hur det var med Östtyskland, även om man inte kan jämföra de två helt och hållet. Det ena är ett önskemål från den ena sidan medan det andra är verklighet. Och förr eller sedan kommer verkligheten att bli sådan att Cypern återförenas eftersom denna onaturliga gräns, denna sista gräns av murar och taggtråd, inte längre är hållbar. Och om vi kan bidra även till detta, vilket vi gör genom Cyperns anslutning och vår positivt kritiska hållning gentemot Turkiet, då blir det ett viktigt steg framåt för Europa att se denna sista taggtrådsgräns försvinna från europeisk mark.
(Applåder)

Van den Bos (ELDR).
Herr talman! Turkiet vann Eurovisionsschlagerfestivalen men har inte fått tillräckliga poäng för integreringsfestivalen. Våra turkiska vänner har de senaste åren utan tvekan gjort framsteg i många avseenden. Om landet uppfyller Köpenhamnskriterierna måste även Europeiska unionen hålla sina löften. Det gläder mig att vår kristdemokratiska kollega Oostlander i sitt genomarbetade och nu sympatiska betänkande erkänner att de universella värderingarna med avseende på demokrati, rättsstat och mänskliga rättigheter mycket väl kan godtas och försvaras i ett land med en tydlig islamisk majoritet.
För oss är det av avgörande vikt att Turkiet snabbt utvecklas till en fullvärdig demokrati, i vilken militärer är underordnade de folkvalda politikerna. Därför måste det turkiska nationella säkerhetsrådet upplösas när det gäller dess nuvarande befogenheter och dess nuvarande sammansättning. Från många håll pekar man på militärernas viktiga uppgift vid bevakningen av en sekulär stat. De skulle fungera som en bastion mot den uppryckande islamiska fundamentalismen. Jag skulle dock vilja påpeka att det inte bara är militärens uppgift att hålla den islamiska radikalismen borta, utan det åligger alla ansvariga makthavare. I den mån det behövs måste statsstrukturen anpassas för att förankra alla demokratiska krav. Vi stöder därför de reformer av det politiska och juridiska systemet som regeringen Erdogan planerar. Självklart är vi mycket nyfikna på det exakta innehållet i den nya grundlagen. Det handlar i det sammanhanget inte om mer eller mindre kemalism utan uteslutande om hur den kan förenas med universella normer och kraven för EU-medlemskapet.
Vi gläds åt att regeringen Erdogan nu har lagt fram lagförslag om att förstärka yttrandefriheten och tillåta att det kurdiska språket används i audiovisuella medier och valkampanjer. Ändå pekar jag, liksom Oostlander, på det faktum att en lyckad lagstiftningsprocess inte är tillräcklig i sig. Det hänger i första hand på den praktiska tillämpningen. Så länge polisen fortfarande ostört kan tortera fångar och de mänskliga rättigheterna fortfarande kränks, tycker jag inte att förhandlingarna kan påbörjas. När det gäller Cypernproblemet måste Turkiet också på ett drastiskt sätt bli mer flexibelt i sin hållning. Det faktum att Haagkonferensen misslyckas berodde inte så lite på Turkiets trångsynta inställning. Ankara borde lyssna mer på den positiva hållning som de turkar som bor på Cypern intar än på de negativa uttalandena av deras ledare där.
Slutligen måste Turkiet utveckla en god grannsämja med Armenien, vilket sedan på sikt kan leda till en sådan politisk gest som armenierna är i så otroligt stort behov av. I december 2004 skall vi granska resultaten, men en anslutning på kort sikt kan det inte vara tal om än. Det är en mycket lång väg att vandra innan hela Europa röstar på Turkiet även utanför melodifestivalen.

Uca (GUE/NGL).
Herr talman, ärade kolleger! Jag välkomnar ansträngningarna i Oostlanders betänkande att göra rättvisa åt utvecklingen i Turkiet. Betänkandet har helt klart vunnit på de många ändringsförslagen. Problemområdena omnämns nu mer konkret, och kritiken är mestadels mer sakligt formulerad än tidigare.
Ändå återstår en brist som inte skall förbises. Det är t.ex. märkligt att det talas både länge och väl om religiösa minoriteter samtidigt som den kurdiska befolkningens intressen - det rör sig ändå om 20 miljoner människor - avhandlas relativt kort. Med tanke på de utbredda trakasserierna och hoten är det att på ett oacceptabelt sätt bagatellisera frågan när den turkiska regeringen uppmanas att skapa ett mer avspänt och konstruktivt förhållande till de egna medborgarna av kurdisk härkomst. Här skulle jag verkligen ha önskat mig en tydlig kritik.
Raden av problem är faktiskt lång. Exempelvis nämns över huvud taget inte människorättsorganisationen EHD:s prekära situation. Nyligen genomfördes en husrannsakan på organisationens kontor. Hot står på dagordningen, och det skulle ha varit på sin plats med en hänvisning till människorättsaktivisternas svåra läge i Turkiet. Likaså borde kritiken i fråga om Leyla Zana och andra DEP-ledamöter ha varit tydligare. Efter tre förhandlingsdagar är de fortfarande häktade. Förhandlingarna liknar en fars, och man vet inte om domstolen verkligen kommer att upphäva sin människorättsfientliga dom och frige dem.
Fallet Öcalan nämns över huvud taget inte i betänkandet. Ändå har fallet klassificerats som orättvist av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. Att ta upp även detta på nytt vore alltså på sin plats. Men uppenbarligen är det för känsligt att nämna namnet Öcalan i ett betänkande som har utarbetats av Europaparlamentet.
Förbudet mot HADEP och det hotande förbudsförfarandet mot DEHAP kritiseras med rätta i betänkandet. Dock nämns inget om förbudet för ledande HADEP-ledamöter att utöva politisk verksamhet. Varför inte? Vi bör ta tydlig ställning i frågan.
Å andra sidan skulle betänkandet ha mått bra av en mindre överlägsen attityd på andra punkter. Det är ofattbart att Europas judisk-kristna humanistiska tradition åberopas och att man låtsas som om Europa sedan tidernas begynnelse har varit en demokratins och rättsstatlighetens högborg med mänskliga rättigheter, mänskliga fri- och rättigheter för minoriteter samt tanke- och religionsfrihet. Man tillägger lite nedlåtande att även ett islamiskt land är i stånd att acceptera och försvara dessa värden. Om vi helt bortser från att islam alltid har spelat en roll även i Europa vill jag som tysk påminna om att de så kallade typiska europeiska värdena inte är fullt så rotade i Europa. Den europeiska historien spänner från de kristna korstågen till brotten under kolonialtiden. För att nu inte tala om skräcken under fascismen!
Dessutom är referenserna till religionen helt överflödiga. EU är en politisk och ekonomisk union. För anslutningen finns det tydliga kriterier som skall uppfyllas. Om detta sker mot en kristen, islamisk, judisk eller ateistisk bakgrund är ovidkommande. Huvudsaken är att det sker! Detta är för närvarande tyvärr inte fallet i Turkiet. Trots alla brister visar betänkandet detta klart och tydligt och slår fast att det för närvarande inte är aktuellt att inleda anslutningsförhandlingar. En förtjänst i betänkandet är dock att det lika tydligt uttrycker att det finns en generell möjlighet för Turkiet att anslutas.
Låt oss hoppas att betänkandet bidrar till att ändra den turkiska regeringens politik så att Turkiet kan anslutas till Europeiska unionen.

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Det viktigaste arbetet i Oostlanders betänkande har redan gjorts. Det har nämligen gjorts i utskottet. Där har man genom genomgripande ändringar förvandlat ett - måste jag ändå säga - ojämnt betänkande, där tonen inte alltid var så lyckad, till ett kritiskt men balanserat betänkande där det verkligen görs åtskillnad mellan å ena sidan det som redan uppnåtts och å andra sidan den långa men konkreta listan över saker som fortfarande måste ske.
Bara tre korta kommentarer om texten. Fru Uca, jag är rädd för att ni - om ni lyssnar - fortfarande inte har förstått konsekvenserna av punkt 3! Där tycker jag föredraganden helt riktigt gör åtskillnad mellan å ena sidan de judisk-kristna och humanistiska rötterna, å andra sidan de universella värderingar som dessa lett till och det faktum att det här inte är ett hinder för anslutningen av ett land som till största delen är islamiskt - en formulering som jag verkligen kan instämma i.
Min andra kommentar är riktad till kollegerna i GUE/NGL-gruppen, vilka jag uppmanar att sluta gå Armenienlobbyns ärenden. Texten innehåller en i mina ögon väl avvägd kompromiss i den frågan, och ärligt talat irriterar det mig allt mer att man alltid försöker dra åt tumskruvarna i det avseendet.
Slutligen en tredje kommentar som svar på föredragandens förslag. Jag kan på min grupps vägnar gå med på att lägga till ändringsförslag 11 i texten i stället för en förbättring av texten.
Kolleger! Det är mycket viktigt att i den här debatten noga se efter mot vilken bakgrund vi gör det här, mot vilken bakgrund den här debatten om förbindelserna EU-Turkiet förs. Det är nämligen mot bakgrund av en ständig kamp mellan å ena sidan de reformvänliga - starka i regeringen och i parlamentet - och å andra sidan de konservativa - starka inom armén, polisen och rättsväsendet. I den kampen är det Europeiska unionens, och även Europaparlamentets, uppgift att - naturligtvis - kritisera de konservativa. Det är vi mycket bra på, och det måste vi fortsätta göra. Till exempel, om det handlar om att förbjuda HADEP - oacceptabelt! Till exempel, om det handlar om att överrumpla människorättsorganisationer - oförsvarligt! Till exempel, om det handlar om vägran att ge Layla Zana och hennes kolleger en riktigt rättvis ny rättegång.
Jag tycker dock att stödet till de reformvänliga är oupplösligt kopplat till den kritiken, och det glömmer vi ibland. Det gäller till exempel när det handlar om det nya paketet med reformförslag som nu lagts fram i det turkiska parlamentet och i vilket till exempel, vilket Europaparlamentet insisterat på sedan länge, artikel 8 i antiterroristlagen har strukits och i vilket de kurdiska privatmedierna får sändningsmöjligheter.
Den jämvikten måste vi försöka behålla, och det som jag främst vill undvika är att ge intryck av att det inte var något, inte är något och aldrig skall bli något i Turkiet. Jag tror att Turkiet kan driva igenom de här reformerna; jag tycker att de förtjänar vårt stöd. När allt kommer omkring, herr talman, kommer vi alla att behöva besvara frågan om vi vill att det skall lyckas. Vill vi att de reformvänliga skall lyckas? Mitt svar är ett helhjärtat ?ja?, för det är bra för Turkiet och för Europa.

Belder (EDD).
Herr talman! Kollega Oostlander har skrivit ett ärligt, balanserat, kritiskt och rättvist betänkande om Turkiets ansökan om medlemskap i Europeiska unionen. Alla berörda parter har till sist nytta av politisk tydlighet. Jag håller med föredraganden - jag hänvisar till punkt 52 - om att Turkiet för närvarande inte uppfyller villkoren för att inleda anslutningsförhandlingar.
Betänkandet förstärker den skarpa slutsatsen på ett övertygande sätt. I det sammanhanget tycker jag att tre grundläggande motstridigheter i förhållande till de politiska Köpenhamnskriterierna vilka, när allt kommer omkring, är avgörande anslutningsvillkor är av mycket stor betydelse: militärens dominerande ställning i den turkiska staten och det turkiska samhället, se punkterna 7, 8 och 9, vidare den ständiga diskrimineringen av religiösa minoriteter, speciellt de kristna samfunden, punkt 39, och för det tredje den besvärande kurdfrågan, särskilt punkterna 34, 35 och 43.
Den turkiska militärens härskande roll framgick med all tydlighet de senaste veckorna i den inrikes mediekampanjen om eventuella spänningar inom armétoppen mellan reformvänliga och de som var kritiska mot den här nödvändiga vägen mot EU. Detta ryktesmaskineri säger mycket om det verkliga förhållandet mellan civila och militära myndigheter. I Europeiska unionens medlemsstater är maktförhållandet helt annorlunda. Kort sagt, Bryssel ligger tills vidare utanför Ankaras militärpolitiska synfält.
Under tiden kräver det styrande AKP religionsfrihet för muslimer i sitt eget land, men enligt västerländska experter på Turkiet säger de ingenting om samma grundläggande rättigheter för icke-muslimer. Uppmaningen till kommissionen i punkt 40 om att göra en jämförande undersökning mellan religionsfriheten i Turkiet och EU:s medlemsstater är därför opportun.
Tillsammans med föredraganden uppmanar jag de turkiska myndigheterna att effektivt börja bry sig om den kurdiska sydöstra delen av landet. Rådet och kommissionen borde ge ett kraftigt stöd för en total utvecklingsplan för denna kraftigt underutvecklade region. En sådan turkisk utsträckt hand till de kurdiska medborgarna skulle fungera välgörande både inom och utom landet. För att än en gång använda kollega Oostlanders ord: till och med oberoende av förbindelserna med EU.

Borghezio (NI).
Herr talman! Att ett land som tillerkänns status som kandidatland för medlemskap i Europeiska unionen låter illegala flyktingars skorvar avsegla från sina hamnar, vilket hände så sent som för en vecka sedan, är någonting unikt. Hur kan en stat som den turkiska, som nästan har drag av polisstat och är så effektiv när det gäller att trycka ned den politiska oppositionen och minoriteterna, uppträda så svagt och ineffektivt i fråga om den mycket mäktiga turkiska maffians människohandel? Det tål att tänka på när vi nu skall bedöma villkoren för att komma ifråga för ett medlemskap.
I betänkandet, som jag tycker är mycket balanserat och vars rakryggade punkt 52 jag instämmer i, nämns inte ett ord om folkmordet i Armenien: det kanske beror på en intensiv lobbying, påtryckningar på ledamöter av vårt parlament från den turkiska regeringens sida. Vi får inte glömma de rättigheter som de som lever i förskingringen har, det vill säga barnen till offren för denna förintelse, som är utspridda i hela Europa och är europeiska medborgare, precis som vi. Den situation som människorättsorganisationen beskriver för oss är verkligen inte stimulerande: en politisk polis som förhör, torterar och våldtar kvinnorna, särskilt de kurdiska, och en ständig förföljelse av etniska och religiösa minoriteter.

Zacharakis (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Oostlanders betänkande om Turkiet är ett av de många som emellanåt lagts fram i Europaparlamentet rörande de olika aspekterna av detta problematiska lands förbindelser med världssamfundet i allmänhet och Europeiska unionen i synnerhet.
Utöver dess allmänt objektiva och balanserade utformning kännetecknas Oostlanders betänkande dock framför allt av den klarhet och rättframhet med vilken man däri påpekar och kritiserar Turkiets permanenta svagheter, brister och underlägsenhet på sådana områden som rättsstaten, demokratisk styrning, de mänskliga rättigheterna och minoriteters rättigheter samt lagenligt internationellt uppträdande. Det vill säga, något som vi borde ha gjort för länge sedan i stället för att följa den hittillsvarande strategin att undvika att uppriktigt beskriva verkligheten, av en mängd skäl som tjänar politiska och andra egoistiska syften, genom att visa ogenomtänkt tolerans, genom att visa dubbelmoral och genom att åberopa falska argument, såsom Turkiets strategiska betydelse - en favoritförevändning för landets beskyddare på andra sidan Atlanten - eller det påstådda behovet av att sända positiva signaler till Ankara - vi hörde det för femtioelfte gången alldeles nyss - osv. 
De kontraproduktiva resultaten av denna faktiska försköning av en på alla sätt förkastlig och klandervärd situation är vid det här laget uppenbara, och med all respekt, herr rådsordförande, bör de ha gjort till och med de mest verklighetsfrånvända förespråkarna för en överseende och vänskaplig behandling av Turkiet besvikna, för inte ens de mångåriga positiva budskapen har lett till ett motsvarande positivt turkiskt gensvar, och inte heller har den europeiska toleransen uppskattats vederbörligen av det turkiska etablissemanget, som tvärtom tolkat den - kanske med rätta - som uppmuntran och erkännande av dess politik, medan utsikterna för Turkiets så kallade europeiska orientering, om den europeiska hållningen hade uttryckts tidigare med samma modiga uppriktighet som i Oostlanders betänkande, med största sannolikt skulle ha varit godare och de befogade reservationerna och tvivlen i fråga om i vilken grad landet är berättigat att vara ens kandidat för anslutning till den europeiska familjen varit färre.
Men eftersom sent är bättre än aldrig och med den låt vara svaga förhoppningen om att Ankara äntligen kommer att uppfatta Europaparlamentets verkliga budskap och handla därefter, stöder jag Oostlanders betänkande reservationslöst.

Baltas (PSE).
Herr talman! Med anledning av debatten om Oostlanders utmärkta betänkande om Turkiets anslutning till Europeiska unionen vill jag än en gång förklara att jag förblir varm anhängare av denna anslutning. Min ståndpunkt grundar sig på följande skäl:
För det första skulle jag som grek vilja att detta till Grekland angränsande land utvecklas och utvecklar sitt folks kreativa förmåga inom de demokratiska ramar som Europeiska unionen garanterar för alla sina medlemmar. Jag tror att det grekiska och det turkiska folket skulle få ett unikt tillfälle att samarbeta i en gemensam strävan mot ett fredligt och välmående Europa och mot bilateral solidaritet och fördjupning av sina kontakter.
För det andra skulle jag som socialist vilja se ett demokratiskt Turkiet uppnå en institutionell konsolidering av medborgarnas alla friheter att obehindrat och kreativt kunna bidra till sitt samhälles utveckling i enlighet med sina önskemål, förhoppningar och ingivelser samt genom sitt arbete. Jag tror att en ekonomisk och kulturell utveckling av Turkiet som en följd av medborgarnas handlingsfrihet i en rättsstat på åtskilliga sätt skulle gynna, till att börja med, Turkiet självt, utan tvekan Europeiska unionen och självklart även ett närmande till, förståelsen hos och samarbetet med de till Turkiet angränsande länderna och folken.
För det tredje finns det även ett personligt skäl, herr talman, till att jag är förkämpe för Turkiets anslutning till Europeiska unionen. Av övertygelse anser jag att militärens inblandning i ett lands politiska angelägenheter - på ett indirekt eller direkt sätt - inte löser några problem. Den ger tvärtom upphov till problem och dödlägen i landet. Jag hyser ingen särskild aktning och har inget större förtroende för alla landsfrälsande militärer runtom i världen, vilka betraktar varje fri yttring och handling som ett militärt mål som måste neutraliseras med alla medel - naturligtvis inte undantaget förbud, fängslande, tortyr och fysisk utrotning. Turkiets europeiska utsikter förutsätter alltså att militären återvänder till sina kaserner och övervakas av det politiska ledarskap som folket demokratiskt valt till sin regering. För 30 år sedan, när en militärjunta tog på sig uppgiften att stävja det grekiska folkets överdrivna demokratiska känsloutbrott, frös dåvarande EEG associeringsavtalet med Grekland, vilket hjälpte oss avsevärt i strävan att återgå till normala demokratiska förhållanden i mitt hemland. Det personliga skäl som jag anfört ovan står i samband med den tidens kamp och erfarenheter.
Herr talman! Det är ett tillfälle för det turkiska folket att utan offer och tragiska följder få en mjuk övergång till en fullt fungerande parlamentarisk demokrati, en demokrati med alla de parametrar som åtföljer den. Den europeiska utmaningen tjänar alltså även Turkiets demokratiska utsikter. Turkiet måste tolka denna utmaning som ett unikt tillfälle på landets europeiska väg. Det ligger i dess händer. Landets politiska ledarskap vill det, och Oostlanders betänkande anger förutsättningarna, för att undvika misstolkningar.

Nordmann (ELDR).
Herr talman! Andra före mig har sagt det. Betänkandet av Oostlander ändrades ganska väsentligt i utskottet och förbättrades utan tvekan för ökad jämvikt. I ett betänkande av det här slaget är det normalt att granska ett antal fel och brister, framför allt när det gäller frågor om mänskliga rättigheter och allmänna friheter. På alla dessa punkter anser jag att man inte kan göra annat än att följa föredraganden.
Däremot följer jag honom inte lika långt i en personlig uppfattning som till stor del har dolts i ändringsförslagen, men som är underförstådd och ibland uttrycklig, nämligen den allergi som Oostlander enligt min mening har mot sekularismen och det sekulära idealet. Hans uppfattning kom fram i hans korta muntliga redogörelse, där han presenterade vad han kallar Turkiets politiska filosofi, som han, genom den kronologiska ordningen, likställer med totalitarismen, som är en av de värsta formerna av politiskt förtryck som Europa har åstadkommit. Men kemalismen var inte alls av detta slag och hänvisade inte till totalitarismens modeller, herr Oostlander. Kemalismen, som utan tvekan var en upplyst form av despotism, hade som föresats att påskynda moderniseringen av Turkiet och hämtade inte så lite inspiration från Västeuropas demokratiska modeller, särskilt modellen om åtskillnad mellan kyrka och stat och modellen om sekulär republikanism.
Ni förstår, herr Oostlander: skälet till att Turkiet kan hävda ett positivt historiskt arv i sin medlemskapsansökan - som naturligt nog väcker debatt och till och med inkonsekventa debatter - är just strävan efter att integrera vår europeiska sekularism i ett muslimskt samhälle. Detta är nämligen, vilket påpekades tidigare, utmaningen, en av 2000-talets utmaningar. Man bör inte inta en så beklagande attityd som ni visar - och som framkommer i skäl G i ert betänkande - inför det sekulära idealet, ett ideal som vårt Europa stöder sig på och som enligt min mening framkommer med stor tydlighet i stadgan om de grundläggande rättigheterna, som vi har godtagit. Tvärtom bör ni ge det sekulära idealet ett bättre bemötande och en mer positiv bedömning.
Herr talman! Turkiet hade rätt att ansöka om medlemskap. Jag anser att landet har rätt att förbli ett kandidatland under en viss tid eftersom framstegen är långsamma, och vi måste övervaka dem noggrant. Detta hindrar inte att man bör se längre än till den torra formuleringen ?det görs framsteg, men alltför få och det krävs mer?, och inse att för Turkiet är ansökan om EU-medlemskap en motsvarighet till vad begreppet ?gränsen? var för Förenta staterna i slutet av 1800-talet. En sådan typ av mobiliserande pionjärsfront ger kraft att gå längre. Vi bör därför ge uppmuntran.
(Applåder)

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Arvet efter Atatürk är ett dubbelt arv och lite dubbeltydigt. Å ena sidan har vi den sekulära staten och å andra sidan den turkiska militärens starka ställning, vilket återspeglas i det nationella säkerhetsrådets makt som innebär en militär kontroll över medborgarna. I en verklig demokrati borde det egentligen vara tvärtom.
Hur kan man bevara den sekulära staten och förverkliga demokratin i Turkiet? Militären kan inte vara den slutliga garantin för demokrati. Det behövs alltså djupgående reformer. Landet är fortfarande ingen demokrati, vilket tydligt visas i Oostlanderbetänkandet, så länge de mänskliga rättigheterna kränks och så länge minoriteternas rättigheter absolut inte garanteras. Tortyr hör till de dagliga rutinerna. Det kurdiska språkets ställning, utmanövrerandet av kurderna som en politisk faktor, eller åtminstone försöket till utmanövrering av dem, visar att man inte vill ha någon politisk lösning på den här viktiga nationalitetskonflikten. Hotet från fundamentalismen finns kvar fast AKP för en reformistisk politik. Vi erkänner att viktiga steg i rätt riktning gjorts i lagstiftningen, såsom avskaffandet av dödsstraffet, men djupgående reformer uteblir.
I punkt 11 i Oostlanderbetänkandet antyds att grundlagen skall åtgärdas på allvar. Det kan naturligtvis inte vara ett villkor, men det är dock ett värdefullt förslag att skapa en ny grundlag med plats för mänskliga rättigheter och för den autonoma kurdiska gemenskapen och där minoriteternas ställning garanteras.

Langen (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig gratulera kollegan Oostlander! Detta är ett strålande betänkande som tar upp alla kritiska punkter utan att stöta sig med Turkiet. Det är rättvist och rakt, och jag menar att den som lämnar in en anslutningsansökan har rätt att bli behandlad rättvist och rakt.
För det andra vill jag uttryckligen säga emot de båda föregående talarna. Det handlar inte - vilket skrevs i samband med minoriteterna - om idéer av näst intill parareligiös karaktär, utan i punkt 3 står det uttryckligen att Europeiska unionens politiska värden, som framför allt är baserade på Europas judisk-kristna och humanistiska kultur men även på upplysningen, generellt inte står i motsats till anslutningen av en islamisk stat. Med tanke på vad ni just sade om sekularismen i Turkiet, herr Nordmann och fru Maes, kan jag bara be er att informera er bättre! Det existerar ingen religionsfrihet; det existerar ingen sekularism enligt franskt mönster. Sekularism i Turkiet innebär 130 000 statstjänstemän som kontrollerar och trakasserar den icke-muslimska minoriteten. Den kristna religionen saknar rättigheter i Turkiet. Delningen av stat och religion är en sak, att garantera religionsfriheten är en annan. Rätten för var och en att leva och vara aktiv enligt sin religion är en oskiljaktig del av det europeiska värdesystemet. Detta garanteras inte i Turkiet. Fram till 1954 var det till och med straffbart att bedriva religionsundervisning. Jag ber er alltså att verkligen informera er om detta.
Övriga punkter som nämns är följande: arméns roll, fri- och rättigheter för den kurdiska minoriteten, vallagen, dvs. det faktum att man fortfarande har kvar 10-procentsgränsen, arresteringen av ?åsiktsbrottslingar? som Leyla Zana som inom kort har suttit fängslad i tio år därför att hon brukade det fria ordet eller arvsfrågan för armenier och syrier som för närvarande inte respekteras i Turkiet. Turkiet har en lång lista att ta sig igenom. Det är deras skyldighet!
Jag välkomnar uttryckligen att Europaparlamentet i punkt 52 i betänkandet konstaterar att detta mot bakgrund av det beslut som fattades i Köpenhamn inte innebär att förhandlingar kan inledas. Först måste villkoren uppfyllas. Detta skall kontrolleras i slutet av 2004. Även jag menar att detta bör göras i slutet av 2004 och inte nu. Betänkandet kan som delrapport heller inte i något avseende vara bindande för parlamentet med tanke på ett senare beslut om vi skall godkänna Turkiets ansökan om anslutning eller inte.

Ceyhun (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag hoppas verkligen - jag säger det av hela mitt hjärta - jag hoppas verkligen att Turkiet en dag blir ett demokratiskt land. Då kommer vissa personer här i kammaren att få väldigt svårt att formulera sina repliker.
Ärade kollega Langen! Jag uppskattar er mycket, men detta inlägg har jag redan hört så många gånger oavsett vad som händer i Turkiet. Vissa inlägg är ohållbara eftersom de hela tiden handlar om samma sak oavsett vad som händer i Turkiet. I själva verket kan man konstatera att det händer väldigt mycket, vilket även kommissionsledamot Verheugen var inne på. Att detta inte räcker är helt riktigt! Att vi vill se fler framsteg och att vi kritiserar Turkiet är helt riktigt! Men, ärade kolleger, var nu ärliga, för många av er - ni har endast hört fyra inlägg - är allt tal om mänskliga rättigheter och medborgerliga fri- och rättigheter faktiskt bara en ursäkt.
Många av er vill helt enkelt inte att Turkiet skall bli medlem. Säg det rent ut så att vi får reda ut begreppen. Låt oss säga detta till Turkiet och sluta spela teater! Allt annat är verkligen teater. Som ledamot är jag glad att rådet och kommissionen har fler befogenheter i fråga om utformningen av utrikespolitiken eftersom det parlament jag tillhör inte är lämpligt för detta.

Arvidsson (PPE-DE).
Herr talman! Nyligen åkte jag på en av de två broarna mellan Istanbul och Üsküdar. Det slog mig hur enkelt det är att passera över Bosporen, t.o.m. enklare än att passera över Öresund mellan Sverige och Danmark. Bosporen-bron tog mig från det mera ålderdomliga Istanbul till det modernare Üsküdar. Man får ingen upplevelse av att man passerar från en världsdel till en annan. Helsingfors i Finland ligger längre österut än Üsküdar på Anatoliens strand.
Påståendet att Bosporen skiljer två världsdelar åt och att EU måste göra halt vid detta sund, är både idélöst och andefattigt. Med glädje bör vi i stället ta åt oss det intresse som Turkiet visar för ett medlemskap i EU. Vi bör ge landet den hjälp som det behöver för att reformeras till ett fullvärdigt framtida anslutningsland.
Turkiet är en värdig europeisk samarbetspartner. Med sitt mångåriga Natomedlemskap, intill angränsande, mer oroliga och konfliktfyllda områden, förblir Turkiet ett nyckelland som framtida samarbetspartner. Att försöka sätta upp religiösa hinder för ett turkiskt medlemskap i EU vore inte bara djupt olyckligt utan direkt okristligt.
Föreliggande betänkande ställer krav på Turkiet, krav som måste uppfyllas för att möjliggöra ett EU-medlemskap. Betänkandet, som är mycket bra, håller dock dörren tydligt öppen, för att möjliggöra Turkiets framtida anslutning. Man skulle kunna säga att Oostlander verkligen har lyckats med detta betänkande om Österlandet.

Cashman (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja ansluta mig till Ceyhuns kommentarer och Nordmanns utmärkta och överväldigande bidrag.
Det blåser en vind av hyckleri när parlamentet tar upp Turkiet: Jag har inte sett samma infallsvinkel och attityd till de övriga anslutnings- och kandidatländerna. Jag skulle vilja säga till ledamöterna här i dag att om samma kriterier hade tillämpats skulle några av de aktuella medlemsstaternas förflutna ha uteslutit dem från medlemskap i Europeiska unionen. Vi måste i dag sända ut ett budskap om att vi är konsekventa vid tillämpningen av våra principer. Vi måste stödja reformivrarna och uppmuntra förändringar, eller så gör vi raka motsatsen och avskräcker reformivrarna, framkallar en ökning av fundamentalismen och stänger dörren för Turkiet för alltid.
Jag gläder mig åt kommissionsledamotens inlägg. Mycket har uppnåtts, reformerna är imponerande och vi gör rätt i att erkänna det. Rådsordföranden sade att det finns två prioriteringsområden. Mina prioriteringsområden är följande: Att uppmuntra till reformer och påskynda reformprocessen. Uppfattningen bland politiker och vanliga män och kvinnor i Turkiet (jag var där för tio dagar sedan) är att Europeiska unionen inte vill att Turkiet ansluts. Det känns tråkigt att fördomsfullheten har stärkts i denna debatt.

Dell'Alba (NI).
Herr talman, kära kolleger! Vår kollega Nordmann uttryckte sig på ett utmärkt sätt. I likhet med vad Cashman gjorde för en stund sedan vill jag ge mitt stöd och, för att upprepa hans ord, hävda min övertygelse om att det finns många baktankar i detta betänkande, baktankar som inte bör förekomma i en objektiv text om läget i ett land. Naturligtvis måste alla inblandade parters politiska övertygelse respekteras. Jag skriver emellertid under på vad vår kollega sade om sekularism, och om själva kärnan i den kemalistiska staten. Det fanns inte ett spår av något sådant övervägande i betänkandet, och inte heller kunde man se skymten av den nu ansvarige turkiske premiärministerns ansträngning för att surra fast sitt land vid Europa.
Herr Oostlander! Om vårt parlament hade fått möjlighet att utarbeta ett lika pedantiskt betänkande om både kandidatländerna och unionens nuvarande medlemsstater - jag tänker då på mitt land - ja, då hade det kanske inte krävts 56 punkter utan dubbelt så många för att kunna tala om situationen i fängelserna, den italienska rättvisan och många andra områden där allt inte står rätt till. Också i våra länder, kära kolleger, i vissa av våra länder fanns det inte för så länge sedan människor som sattes i fängelse för att de var Jehovas vittnen och inte ville göra militärtjänst. Antingen tvingades de till det eller också fick de sitta i fängelse. Våra länder har gått igenom allt detta.
Turkiet måste självklart göra viktiga framsteg. För oss gäller dock att vi måste välja mellan två alternativ: antingen erbjuder vi Turkiet utsikter att bli medlem i EU eller också inte. I det senare fallet skulle vi inte bara göra ett ytterst allvarligt politiskt och strategiskt misstag, utan också inbjuda och på något sätt driva landet mot andra utsikter och mycket farligare trakter, inte bara för stabiliteten utan också, tror jag, för turkarnas välstånd och deras framsteg mot demokrati, rättsstatsprinciper och mänskliga rättigheter.
I det här sammanhanget har vi tillsammans med de radikala kollegerna i parlamentet och kollegerna i Gruppen De gröna - som jag vill ta tillfället i akt att tacka - lagt fram ett ändringsförslag, just för att inte stänga dörren som man gör i betänkandet av Oostlander. Den ursprungliga versionen, som snarare påminde mig om tonläget i striden i Levanten, har visserligen förbättrats under gång. Vi har som sagt lagt fram ett ändringsförslag där vi framhåller vår övertygelse om att villkoren för att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet kommer att uppfyllas om den turkiska regeringen fortsätter de nödvändiga pågående reformerna med tålamod och beslutsamhet.
Av en vilja till förståelse - som jag vill välkomna - föreslog föredraganden att ändringsförslaget skall betraktas som ett tillägg. Samma vilja att kompromissa gör att jag, i likhet med Gruppen De gröna, godtar föredragandens anbud, i förhoppning om att vi också skall kunna enas om ett budskap riktat till Turkiet, ett budskap som inte går i slutenhetens tecken utan som präglas av förväntan om faktiska framsteg. När det är dags kommer var och en givetvis att kunna fatta ett eget beslut. Men låt oss åtminstone lämna dörren öppen, och med dessa utsikter hoppas jag att kammaren kommer att godkänna ändringsförslaget enhälligt.

Gawronski (PPE-DE).
Herr talman! Arie Oostlander har gjort ett enormt och svårt arbete för att försöka medla mellan de ytterst skilda ståndpunkter som finns i parlamentet i en fråga som är så brännande och omdiskuterad som Turkiets medlemskap. Resultatet är en resolution som kan accepteras på grund av sin kompromisskaraktär, även om vi kanske hade velat att den hade kännetecknats och utgått ifrån en större optimism för att ge Turkiet en mer positiv signal, i enlighet med det som också kommissionsledamot Verheugen har sagt, trots att landet fortfarande har mycket kvar att göra, att förändra, att reformera, innan det kan aspirera på medlemskap, vilket också med rätta sägs i resolutionen.
Vi måste slå fast huruvida geografi och religion är kriterier som begränsar möjligheterna till medlemskap eller om tvärtom Europatanken är en uppsättning värden och principer som ger de länder som skriver under på dessa värden och principer om demokrati och frihet rätt att söka medlemskap. Det är med detta i åtanke som vi beträffande artikel 52 i betänkandet, där det fastslås att förutsättningarna för att inleda förhandlingar ännu inte finns - vilket otvivelaktigt är sant för närvarande - hade föredragit den version som ändringsförslag 11 innebär. Dell'Alba nämnde det nyss: det ger i positiva ordalag uttryck för en tro att förutsättningarna kan komma att föreligga om Turkiet genomför erforderliga reformer. Också jag är tacksam mot Oostlander som jag tycker verkar vara beredd att acceptera detta ändringsförslag, åtminstone som tillägg, om än inte som ersättning för punkt 52.

De Keyser (PSE).
Herr talman! Efter det att 283 ändringsförslag har lämnats in har betänkandet av Oostlander genomgått en seriös ansiktslyftning.
Vissa extrema formuleringar har försvunnit som hade kunnat äventyra de politiska förbindelserna mellan parlamentet och Turkiet. I betänkandet påtalas med rätta den väg som landet fortfarande har framför sig när det gäller mänskliga rättigheter, men enligt min mening är betänkandet fortfarande partiskt och ideologiskt laddat. Det är ett försök att överföra föredragandens egen uppfattning om Europas värden på Turkiet.
I punkt 3 åberopas det faktum att de europeiska värdena framför allt är baserade på den judisk-kristna kulturen. Om denna punkt inte ändras kommer den att bli ett slag i ansiktet för ett land som har en muslimsk regering men en väsentligen sekulär tradition. Också för oss européer är den omöjlig att acceptera, då den innebär att gamla demoner och religionen på nytt blandas in i politiken.
Om man talar om judisk-kristna värden måste man också tala om brott som begåtts i deras namn! Man måste läsa om evangeliet enligt Jesus Kristus och den portugisiske nobelpristagaren Saramago för att minnas hur många brott som har begåtts i våra gudars namn. Låt oss därför lämna gudarna utanför spelet. Låt oss en gång för alla erkänna att Europa är sekulärt med en mångfald av trosriktningar och låt oss behandla Turkiets anslutning till EU utan eftergivenhet men också utan fördomar.

Sommer (PPE-DE).
Herr talman! Det är viktigt att vi bemöter våra turkiska vänner ärligt och öppet. Ett sådant beteende inkluderar givetvis rätten att kritisera och peka på missförhållanden. Vi vill hjälpa Turkiet på dess väg till en sann demokrati och rättsstatlighet. Turkiet förtjänar en rättvis behandling, och Oostlanders betänkande är rättvist. I betänkandet beskrivs viktiga framsteg, men i ärlighetens namn pekar man även på var det fortfarande krävs mycket omfattande reformer.
Enligt min åsikt är följande viktigt: Turkiet måste även självt vilja göra framsteg i fråga om att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Reformerna får inte enbart drivas igenom på ytan för att lugna EU-kritikerna i syfte att så att säga göra oss en tjänst. Turkiet måste förankra de nödvändiga reformerna djupt i samhället, och reformerna måste få effekter för det dagliga livet. Det räcker inte att ändra konstitutionen på papperet och att införa nya lagar på papperet. Ett papper är bara ett papper! Det avgörande är genomförandet av reformerna i människors vardagsliv. Av detta syns dock ännu inget. Oostlander tar i sitt betänkande upp det stora antalet brister på alla områden. Han konstaterar att villkoren för att inleda anslutningsförhandlingar ännu inte har uppfyllts och uppmanar rådet att äntligen ta tydlig ställning. Köpenhamnskriterierna är inte förhandlingsbara - detta tål att upprepas gång på gång. Samma sak gäller för alla kandidatländer, alltså gäller detta även för Turkiet. Här krävs det alltså att Turkiet äntligen agerar rakt gentemot EU och inser detta faktum. Turkiet måste äntligen sluta att skjuta skulden på EU och att utöva påtryckningar. Det var inte vi som lovade den turkiska befolkningen en snabb anslutning inom några få år; detta gjorde de turkiska politikerna helt på egen hand. Om de turkiska politikerna nu har svårt att förklara sig och befolkningen tappar tålamodet, då är detta ett egenhändigt skapat problem som måste lösas hemma i Turkiet och inte genom att EU urvattnar föranslutningskriterierna.
Vad Turkiet kan förvänta sig av oss - och det kan de verkligen - är ärlighet, öppenhet, allvar och rättvisa.

Gemelli (PPE-DE).
Fru talman! Jag skulle vilja tacka Oostlander för hans betänkande, rådets ordförande Yiannitsis och kommissionsledamot Verheugen.
Jag tycker att Oostlanders betänkande är mycket balanserat och rättframt. Europeiska unionen är en union med gemensamma värderingar. Således har alla länder som tidigare har blivit medlemmar liksom de som fortfarande i dag ansluter sig till unionen delat dessa värderingar och anpassat sina institutionella, politiska och ekonomiska system för att kunna bli medlemmar. Det är detta det gäller. Det är inte Europeiska unionen som vill bli medlem i Turkiet, utan Turkiet som vill ansluta sig till dessa gemensamma värderingar. Vi respekterar de skillnader som utgör Europeiska unionens rikedom, men gränserna går vid respekt för Köpenhamnskriterierna, för principerna om demokrati och rättsstaten. Dessa kriterier och principer får inte bara finnas på papperet, utan skall genomföras och efterlevas. Jag skulle våga mig på att säga att de länder som är beredda att dela den europeiska kulturen kan bli medlemmar i Europeiska unionen.
Turkiet har ansökt om medlemskap. Ideologiskt sett är vi inte emot detta. Vi förväntar oss att landet genomgår en sådan utveckling att ett kulturellt medlemskap blir motiverat. Regeringen Erdogan måste uppmuntras under processen för att närma sig Europeiska unionens värderingar. De som är anhängare till Atlantpakten av ideologiska skäl tycker att Turkiets roll i Nato kan vara en ingång till medlemskap i Europeiska unionen. Så var det kanske förr, men i dag anser vi att Nato, med Rysslands deltagande, stegvis skall ta på sig en roll som internationell polis i Förenta nationernas tjänst, när FN har reformerats för att värna om mänskliga rättigheter och demokrati i världens länder. Detta fordrar ett lite mer verkningsfullt stöd från Europeiska unionen. 
Jag hoppas att Turkiet kommer att följa dessa råd, lösa Cypernproblemet och lösa de gamla konflikterna så att goda grannförhållanden skapas med alla angränsande länder.

Talmannen.
Debatten är avslutad
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är två muntliga frågor (B5-0094/2003 och B5-0095/2003) ställda av Brok till rådet och kommissionen om ett förnyat transatlantiskt partnerskap för 2000-talet.

Nicholson of Winterbourne (ELDR)
Fru talman! Jag talar på Broks vägnar, vår ordförande i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Vi måste på allvar tänka på hur de transatlantiska förbindelserna i dag skall underhållas och stärkas. Huvudtemat i vår fråga till rådet och kommissionen är utvecklingen av de transatlantiska förbindelserna. 
Enligt vår åsikt har våra brister inom den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken obarmhärtigt exponerats genom Irakkonflikten och följaktligen har detta allvarligt skadat de transatlantiska förbindelserna.
Vi tror att mellanstatliga åtgärder fortfarande har övertaget i de transatlantiska förbindelserna på bekostnad av gemenskapsmetoden. Gemensamma strukturer som skulle kunna utvecklas med institutioner i Bryssel, kanske under Europeiska konventet, kommer att medverka till större samordning. Men om inte medlemsstaterna uppvisar en politisk vilja att fortsätta den gemensamma verksamheten kommer utvecklingen av den gemensamma försvars- och säkerhetspolitiken inom ramen för den transatlantiska alliansen inte att få den kraft som den både kräver och förtjänar.
Som president Bush sade i Polen tidigare i veckan finns de gemensamma värderingar som ligger till grund för dessa transatlantiska förbindelser i den gemensamma del av utrikespolitiken som kan sammanföra Europeiska unionen med USA. Vi kan dock låta bli att uppföra oss oberäkneligt, inkonsekvent och splittrat. USA är en så stark partner att om Europeiska unionen inte kan tala med en röst - om inte en gemensam, kanske en enhetlig eller åtminstone en samordnad röst - då kommer vi att fortsätta att släpa efter i det transatlantiska partnerskapet. Europeiska unionen står i detta sammanhang inför den allvarligaste krisen på de senaste tio åren.
Frågan som vi ber kommissionären och rådet att besvara är i dag om vi kan gå tillbaka till ett verkligt partnerskap med USA. Kan vi ge detta partnerskap den nya dynamiska kraft som utskottet för utrikesfrågor tror att det kräver och förtjänar, och kan vi ha ett fullständigt partnerskap med USA, eller måste vi alltid känna att vi släpar efter? Vi anser att det finns potential för ett dramatiskt förnyande av den transatlantiska alliansen, och här spelar partnerskapet mellan EU och USA den mest grundläggande rollen.
Vi ser, naturligtvis, ett starkare Europa som en förutsättning för Natos överlevnad. Inte bara Europeiska unionen har tagit skada av Irakkonflikten, utan genom resultatet av konflikten har också Nato och Förenta nationerna tagit allvarlig skada. De flesta av Europeiska unionens medlemsstater ingår i Nato, och till och med de stater som inte ingår i Nato anser fortfarande att Nato är en grundläggande garanti för europeisk-atlantisk stabilitet. Därför söker vi få en förnyad försäkran om att ministerrådet och kommissionen delar våra åsikter om denna fråga och att de också känner att ett stärkt Europa betyder ett stärkt Nato. Kan vi från Europeiska unionens sida, medlemmar och icke-medlemmar, stärka Nato-EU-Atlantpakten eftersom det fortfarande är en grundläggande garanti för europeisk stabilitet? Vi försöker därför diskutera vilket syfte Atlantpakten nu tjänar, hur Atlantpakten bör struktureras och vilka medel som skall ställas till dess förfogande. Nato är förvisso självt i behov av reformer, särskilt med avseende på militär omstrukturering.
Vi har haft många diskussioner den senaste tiden inom ramen för den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken, inbegripet med kommissionsledamoten i den gemensamma dialogen Västeuropeiska unionen-Europaparlamentet om militär omstrukturering, som särskilt inriktades på fullständigt samarbete mellan EU:s medlemsstater och våra tunga investeringar i modern teknik. Men hur kan vi på effektivaste sätt uppnå detta inom ramen för Nato och kanske med minsta möjliga kostnader? En institutionell reform av Nato anser vi också nödvändig.
Vi söker således komma fram till en sammanhängande insats för Europeiska unionen, både hemma och i utlandet, som grundas på konsekventa strategiska tankar och åtgärder. Vi ser fram mot en rik diskussion i eftermiddag för att kunna ge en skjuts åt riktiga transatlantiska förbindelser med den rätta dimension som de förtjänar i efterdyningarna av Irakkrisen.

Yiannitsis
Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Rådet delar parlamentsledamotens djupa oro när det gäller situationen för förbindelserna mellan unionen och Förenta staterna. Trots att detta förhållande i grunden förblir starkt, är det tydligt att det krävs en omprövning av hur det fungerar av båda sidor. Unionen har gjort fullständigt klart att den betraktar förbindelserna med Förenta staterna som den främsta prioriteringen för sin utrikespolitik. Genom att arbeta tillsammans kan vi bidra till att skapa en bättre värld för alla. Frågan för unionen är hur detta mål skall uppfyllas på grundval av det redan mycket omfattande samarbete som äger rum på västra Balkan, i Afghanistan, i Mellanöstern och när det gäller Nordkorea.
Det faktum att uppmärksamheten koncentreras på de frågor i vilka unionen och Förenta staterna är av olika mening skymmer väldigt ofta detta samarbete, som båda sidor sätter värde på. Som parlamentsledamoten vet kommer den höge representanten att lägga fram ett dokument för Europeiska rådet i Thessaloniki med rekommendationer om en övergripande strategi för unionen på området utrikespolitik och säkerhet. Man skulle kunna hålla en förberedande diskussion om frågan vid rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) möte i juni. Trots att det kommer att röra sig om en strategi av allmän karaktär är det uppenbart att den även kommer att bidra till att utveckla förbindelserna mellan unionen och Förenta staterna. Det tas även för givet att den kommer att grunda sig på unionens befintliga politik, bland annat när det gäller FN:s roll. Tidpunkten är läglig, med tanke på att detta sker just före toppmötet Europeiska unionen-Förenta staterna i Washington den 25 juni.
Precis som utvecklandet av utrikespolitiken och säkerhetspolitiken gör det möjligt för unionen att hantera den senaste tidens händelser effektivare, vilket omfattar samarbetet med Förenta staterna i Mellanöstern, i Afghanistan och på västra Balkan, förblir en utveckling av de europeiska militära resurserna på den europeiska säkerhets- och försvarspolitikens område en viktig prioritering för unionen, så att unionen kan bli en dugligare partner för Förenta staterna.
Rådet är av den uppfattningen att ett multilateralt angreppssätt alltid är den bästa metoden att lösa de olika problem vi i dag ställs inför i olika delar av världen. Rådet har inte uttryckt någon åsikt när det gäller frågan om att i det nya fördraget införa principen om förstärkt samarbete på den europeiska säkerhets- och försvarspolitikens område. Efter att ha slutfört den nya transatlantiska agendan förklarade vi att vi skulle verka för målet att bygga en ny europeisk struktur på säkerhetsområdet, i vilken Nato, unionen, OSSE och Europarådet skulle spela kompletterande och ömsesidigt förstärkande roller.
Det var vår ståndpunkt 1995, och den gäller än i dag. Den nya transatlantiska agendan erbjuder den mest omfattande ramen för samarbetet med Förenta staterna. Det är möjligt att handlingsplanen vid det här laget är förlegad, men så är inte fallet med den nya transatlantiska agendan. Den dialog vi för med Förenta staterna är redan intensiv, med oräkneliga och fortlöpande kontakter på alla nivåer. Vad vi behöver är inte fler möten, utan snarare bättre fokusering av vår uppmärksamhet. Vi hoppas att utarbetandet av en övergripande strategi för unionen kommer att förnya dialogen med Förenta staterna och öka dess användbarhet i samband med de situationer som uppkommer i världen.
Samarbetet förblir en absolut nödvändighet för att bekämpa gisslet terrorism. Efter den 11 september 2001 har vårt samarbete fått en större omfattning än någon av de två sidorna vågat hoppas på. Utöver allt som sägs om att det finns meningsskiljaktigheter förbises väldigt ofta av parterna på båda sidor av Atlanten det väsentliga och konkreta arbete som utförs gemensamt för att bekämpa terrorismen. Förenta staterna behöver Europa precis som vi behöver Förenta staterna, om vi vill svara på detta århundrades utmaningar med framgång.
Rådet är fullt medvetet om det faktum att vi för att lyckas måste angripa inte bara symptomen utan även orsakerna. Det förutsätter att medel anslås på många och olika områden: på det ekonomiska området, det sociala området och utvecklingsområdet, men även på det politiska området.
Slutligen utgör den transatlantiska lagstiftningsdialogen ett utomordentligt viktigt inslag i det transatlantiska förhållandet. Medan rådets kontakter i hög grad sker med Förenta staternas regering kan parlamentet spela en central roll genom att stärka sin dialog med kongressens ledamöter, i syfte att främja förståelsen för EU-folkens farhågor och prioriteringar. Rådet är inte behörigt att diktera för det civila samhället vilken roll detta kan spela i denna dialog. Det har dock uppmuntrat utvecklandet av de fyra specialiserade dialogerna och är av den uppfattningen att dessa, jämte de många nätverken av universitet, institutioner, tankesmedjor osv., kan bidra avsevärt.
Det behövs inte fler samarbetsramar. Vad som behövs i dialogen med Förenta staterna är noggrann informering av varje sida om den andra sidans åsikter samt gemensam handling.

Patten
Herr talman! Ett antal intressanta frågor ställdes av Brok som syftar på angelägenheter som vi borde försöka ta itu med när det gäller tillståndet för den aktuella dialogen med Förenta staterna. De personer som på båda sidorna av Atlanten redan ägnar sig åt de intensiva förberedelserna inför nästa månads toppmöte EU-USA till vilket ordförandeskapet hänvisade och som slutför en imponerande förteckning över resultat borde, tycker jag, kunna lugna den ärade ledamoten.
Att vi är på väg ut ur en spänd period i de transatlantiska förbindelserna kan inte ifrågasättas. I vissa avseenden skulle det ha varit fråga om större oro om krigets trauma inte hade påkallat en så angelägen debatt. Jag tvivlar inte heller på att vissa av de problem som accentuerades genom Irakkriget har djupare rötter. Jag har här och på andra ställen talat om långsiktiga tendenser i vissa kretsar i USA som med rätta är en källa till oro för européer.
Framför allt måste vi uppmuntra politiska ledare och den allmänna opinionen i USA att stå emot de personer som talar för att stjälpa femtio år av amerikansk internationalism och multilateralism på jakt efter en skenbar säkerhetskänsla. Oavsett bevekelsegrunderna måste de personer i USA som förkastar multilateralism veta att en sådan metod innehåller en deprimerande andel profetior om självförverkligande. Multilateralismen utan USA kan mycket väl gå i stöpet. Men de av oss som förordar multilateralism har också ett ansvar - att se till att det ger praktiska, effektiva och lämpliga resultat.
Detta är en viktig debatt. Men den får inte överskugga realiteterna i de transatlantiska banden som i många väsentliga aspekter utvidgas och fördjupas. Att ha en dialog innebär inte nödvändigtvis att vi alltid är överens eller att vi är överens om allt. Men vi är överens om att hantera skillnaderna och fortsätta dialogen. Vi är inte överens om Kyotoprotokollet men kommer även i fortsättningen att arbeta tillsamman om kolupptagning och snart inom väteforskning. Vi hotar USA med repressalieåtgärder via FSC (Forest Stewardship Council), och de drar oss inför WTO eftersom de tycker att vi är för långsamma när det gäller att godkänna genetiskt modifierade produkter. Men Europa och USA är världens största handelspartner, och konflikterna står för bara en bråkdel av vår totala handel. Tre fjärdedelar av utländska direkta investeringar i USA är europeiska och hälften av USA:s utländska direkta investeringar sker i Europa. Europa investerar mer i Texas än vad Amerika investerar i Japan. Amerikanska investeringar i Nederländerna är omkring det dubbla jämfört med amerikanska investeringar i Mexiko.
Vår dialog med USA når naturligtvis långt bortom kommissionens traditionella område för handel och ekonomiska förbindelser. Efter den 11 september 2001 har vi gjort betydande framsteg inom polissamarbetet och tagit itu med källorna för finansiering av terrorister. Vi kommer snart att slutföra avtalen om ömsesidig rättshjälp och utlämning. Vi har ett nära samarbete med USA om en rad frågor rörande transportsäkerhet. Och på grundval av erfarenheten av samarbete EU-USA på Balkan arbetar vi redan tillsammans med återuppbyggnaden av Afghanistan. När nu FN har upprättat en politisk ram för Irak efter Saddamperioden hoppas vi snart ha möjlighet att bedöma hur vi kan bidra där.
När det gäller det transatlantiska ekonomiska partnerskapet antogs en ram för nära ekonomiska förbindelser vid toppmötet i London 1998. Vi har en handlingsplan som innehåller en rad initiativ, inbegripet tekniska handelshinder, offentlig upphandling, ömsesidigt erkännande, immateriell äganderätt och konkurrens. I multilaterala forum har vi haft ett nära samarbete i ansträngningarna att leda utvecklingsagendan från Doha framåt. Bilateralt har vi gått framåt i fråga om ömsesidigt erkännande och om den nya positiva ekonomiska agendan som godkändes förra året. Till stöd för regeringsdialogen har både Europa och Förenta staterna nyligen upprepat sitt engagemang i den transatlantiska affärsdialogen i ett mer koncentrerat format.
Genom att ägna oss åt olika ekonomiska modeller som hinder för ett närmare transatlantiskt ekonomiskt samarbete ser vi inte skillnaderna mellan NAFTA (North American Free Trade Association) och FTAA (Free Trade Area of the Americas) å ena sidan, och Europeiska unionen å andra sidan. Vi ser dem snarare som olika vägar till en gemensam destination: större global ekonomisk integration. Det regionala sammanstrålandet av kollektiva preferenser kan tas upp i ett multilateralt sammanhang på ett rättvist och konstruktivt sätt, men också i bilaterala termer, särskilt genom att man inriktar sig på att identifiera sektoriella och ömsesidigt gynnsamma initiativ som har en direkt positiv effekt på affärsverksamhet och marknadsvillkor.
Vi kan ta frågan om globala utmaningar, till exempel miljöskydd, rättsliga frågor, migration, sociala och etniska konflikter; uppenbarligen är granskningen av vårt samarbete varierad. Vi har gjort goda framsteg i fråga om rättsliga frågor, men när det gäller miljömål har våra åsikter inte kunnat mötas i samma utsträckning.
Inom ramen för strategier för utvecklingshjälp är både Europa och USA engagerade i det nya globala partnerskapet för utveckling. Vi kommer att tillsammans arbeta för att försöka införliva utvecklingsländerna i världsekonomin. I samtliga avseenden är vi anhängare av komplementaritetsprincipen och säkerställer effektivast möjliga användning av givarnas medel i utvecklingsprogram.
På det humanitära området är vi också fast engagerade i vårt arbete mot större effektivitet och komplementaritet i insatserna, och våra kontor och de amerikanska kontoren arbetar bra tillsammans för att försöka genomföra detta.
Slutligen, när det gäller förslaget till betänkande om de transatlantiska förbindelserna i framtiden kanske kammaren kommer ihåg att jag lite diskussionslystet tog upp denna fråga i ett tal inför denna församling för ett år sedan. Som jag sade då tror jag inte att våra problem beror på att vi lider brist på strategier. Målen och visionerna för förbindelserna som uttrycktes i den nya transatlantiska agendan 1995 gäller fortfarande. Med tanke på de stormiga hav vi har färdats över sedan dess förstår jag vissa personers önskan att delvis se över kursen. Men det är just för att vi fortfarande hämtar oss från den bistra överresan som vi borde ta oss lite tid för att lugna ned oss och se till att en ny långsiktig strategi inte missriktas på grund av kortsiktiga känslor och påtryckningar. Det är desto riktigare vid en tidpunkt då Europeiska unionen är engagerad i en grundläggande översyn av sina egna syften och strukturer - inbegripet en ny europeisk säkerhetsstrategi -, och USA är på väg att inleda de första förberedelserna inför presidentvalskampanjen.
Under dessa förutsättningar finns det stora risker för att en sådan översyn, åtminstone av utomstående, skulle betecknas som ytterligare bevis för den påstådda krisen i förbindelserna Europeiska unionen-Förenta staterna. I stället måste vi inrikta oss på att lösa praktiska problem samtidigt som vi inleder en lågmäld dialog med våra amerikanska kolleger, företrädesvis snarare öga mot öga än genom våra respektive mediers högtalare. Europaparlamentet kommer att spela en central roll i detta avseende. Vi ser naturligtvis fram emot att arbeta med er för att skapa nya idéer om de transatlantiska förbindelserna, och jag hoppas att Europaparlamentet kommer att använda sin självständighet och visdom för att utmana oss med några av de teman som borde införlivas i en framtida strategi. Vi ser också fram emot att dela den erfarenhet som ni och era väljare tillämpar på den politik som utformas i Bryssel. Vi behöver ert engagemang tillsammans med motparterna i kongressen för att framför allt säkerställa att full vikt läggs vid den europeiska frågan i de intellektuella och lagstiftande diskussionerna i Washington.
Jag skulle dessutom vilja ta upp två frågor bara som en kort fotnot. För det första har kammaren troligtvis hört mig säga tidigare att det är mycket lite vi vill uppnå i Europa som vi inte mer sannolikt skulle uppnå om vi kan samarbeta med USA. Det är nästan likadant att många, om inte de flesta, saker som USA vill uppnå skulle kunna uppnås lättare om USA kan arbeta med Europa. Det var en punkt som både uttryckligen och underförstått lades in i den amerikanska säkerhetsstrategin.
Ett partnerskap skiljer sig från rivalitet. På samma sätt har partner rätt att ha egna åsikter. Vi borde inte känna att vi har någon skyldighet att ta reda på från Washington vad våra åsikter som européer skulle vara innan vi uttrycker dem. Därför hoppas jag innerligt att vi från tid till annan hellre kommer att fria än fälla varandra och medge att världen och vi själva har det bättre om Amerika och Europa kan arbeta i ett partnerskap.
En slutlig detalj: Jag antar att det är möjligt att bilda sig en uppfattning om de framtida förbindelserna utifrån den solidaritet som vi hade under åren efter andra världskriget, när Europa, huvudsakligen, tryckte på om säkerhetsstrukturer som ledde till upprättandet av Nato och när Amerika tryckte på om den ekonomiska och politiska integration som ledde till upprättandet av den gemensamma marknaden och eventuellt till Europeiska unionen.
Det är dåraktigt att inte erkänna hur mycket som geostrategiskt förändrades i och med slutet av det kalla kriget och Berlinmurens fall. När vi utvecklar de framtida förbindelserna hoppas jag att vi kommer att grunda dem på dagens verklighet och den framtida verkligheten, inte i det kvardröjande skenet av ett synnerligen framgångsrikt partnerskap under den andra halvan av det förra århundradet. Om vi kan lyckas så väl igen kommer vi att ha en utomordentlig tur. Men om vi lyckas så väl måste vi se de framtida frågorna genom prismat av dagens utmaningar och inte genom prismat av gårdagens framgångar.

Elles (PPE-DE).
Fru talman! Detta är ett utmärkt tillfälle att diskutera det transatlantiska partnerskapet nu då Irakkonflikten är över, dammet lägger sig i öknen och innan rådet och kommissionen beger sig till Washington i slutet av denna månad.
För min grupp verkar det som att medan säkerhetspartnerskapet på 1980-talet stärkte de transatlantiska förbindelserna och vi hade ekonomiska skillnader, stärker nu den ekonomiska marknaden och handels- och investeringsintegrationen de transatlantiska förbindelserna samtidigt som säkerhetssidan är lite svag.
Ändå föredrar rådet och kommissionen av skäl som båda tydligt anger hellre att se frågan på ganska kort sikt än att ge en långsiktig vision av våra förbindelser med Förenta staterna. En amerikansk diplomat uttryckte detta på ett taktfullt sätt för några dagar sedan: han sade att vi i Europa ser på frågorna utifrån perspektivet år 2003: Europeiska unionens uppbyggnadsfrågor, utrikespolitik och början till en extern strategi. Förenta staterna, å andra sidan, betraktar mer problemen år 2020 med massförstörelsevapen och en hel rad andra saker på global basis, som vi har en tendens att inte göra. Det budskap som borde sändas till toppmötet är därför att politik, ekonomi och säkerhetspolitik i världen efter kalla kriget börjar att närmare flätas samman.
För det första, när det gäller politik. Ja, vi måste förstå varandra, som rådsordföranden sade, men vi behöver säkert mer samarbete, inte bara i särskilda instanser som terrorismbekämpning: vi behöver en långsiktig ram för att ta itu med denna fråga och flytta över betoningen från värderingsgemenskap till handlingsgemenskap som ägnar sig åt problem som aids i tredje världen, kärnvapenspridning och en rad andra saker som Europa och Amerika möter gemensamt som globala utmaningar.
För det andra, när det gäller ekonomi. Som kommissionsledamoten har sagt, vet vi att globala ekonomiska utmaningar för oss närmare varandra, men det är nog genom att utveckla närmare band och genom att utveckla den transatlantiska marknaden - varav mycket redan genomförts, men vi måste utöka finansiella tjänster, digital ekonomi, konkurrenspolitik och annat - som vi kan genomföra en transatlantisk marknad under de närmaste tio åren.
För det tredje, när det gäller säkerhetspolitiken, där de största svårigheterna finns, måste vi ställa följande frågor: Kommer Europa att ha militär förmåga? Har Europa den politiska viljan att någonsin utvecklas till en partner med Förenta staterna?
Avslutningsvis verkar det som att vi behöver en långsiktig europeisk strategi för att ta reda på vad vi vill innan vi kan upprätta en transatlantisk strategi och tänka i samma banor som amerikanerna. För det andra behöver vi ett transatlantiskt toppmöte vid vilket man hellre bedömer strategiskt än behandlar särskilda instanser och särskilda frågor.
Slutligen är den stora idén den transatlantiska marknaden där vi måste mobilisera våra affärsangelägenheter och politiska samfund och lyssna till våra väljare så att vi kan skapa morgondagens värld till ömsesidig fördel.

Obiols i Germà (PSE).
Fru talman! Vår oro när det gäller det nuvarande läget i de transatlantiska förbindelserna har inte bara med Irakkrisen eller de möjliga efterverkningarna av denna att göra, utan beror på mer djupgående orsaker och framför allt på att vi anser att vi står inför en mycket radikal och omfattande förändring i Förenta staternas utrikes- och säkerhetspolitik, som har en nykonservativ inriktning.
Det ledarskap som byggde på multilateralt samarbete har ersatts av en inriktning på global ensidighet, strategier för att bromsa samarbetet, avskräckningsmetoder i form av förebyggande attacker och de begränsningar som deltagandet i allianser och multilaterala institutioner medför i form av koalitioner, i vilka den andra parten tenderar att spela en underordnad roll som bygger på föreställningen att ?den som inte är med oss är mot oss?. Många av oss i Europa anser att en sådan inställning inte kommer att leda till någon pax americana, utan snarare kommer att orsaka ett slags amerikanskt kaos i världen.
Om Europa vill axla sitt ansvar måste vi bygga upp en organisation som är kapabel att spela en viktig roll på det internationella planet, och den europeiska politiken bör ständigt inriktas på målet att göra Förenta staterna mer multilateralt - ett mål som inte är ouppnåeligt, med tanke på att resultat från opinionsundersökningar visar på att nästan två tredjedelar av den nordamerikanska allmänheten föredrar en multilateral inriktning framför en ensidig.
När det gäller de återupptagna förbindelserna måste det erkännas att det finns stora motsättningar och att uppfattningarna och inställningen skiljer sig stort, men att vi också är överens om många saker och att det finns sådant som vi kan enas om. Om vi är medvetna om denna kontrasterade situation kommer vi att kunna göra framsteg.
Avslutningsvis vill jag förklara att jag anser att de ståndpunkter som den höge representanten och kommissionsledamot Patten har gett uttryck för samt de konkreta förslag som ordföranden för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har aviserat går i rätt riktning, och vi kommer att stödja dem.

Van den Bos (ELDR).
Jag vill uppmana er att inte låta det återförenade Europa splittras i frågan om den atlantiska enigheten. Kommissionsledamot Patten har rätt. De största världsproblemen kan och får inte lösas endast av Förenta staterna. Oavsett om det handlar om massförstörelsevapen, mänskliga rättigheter, fattigdom, kamp mellan religioner eller brist på demokrati är det av största vikt att Amerika och Europa gör gemensam sak. Vid sidan av Bush måste européerna också visa sitt nyprogressiva ansikte för världen.
Europeiska unionen kan bara bli en fullvärdig partner till Washington om den också uppför sig därefter. Om den fransk-tyska axeln vänder ryggen mot Washington medan den brittisk-polska i sin tur kryper närmare Bush så kommer vi ingenstans. Vi måste skjuta Iraktraumat åt sidan och från Europeiska unionens sida utforma en gemensam världsstrategi tillsammans med Förenta staterna. Två strategier är för många, och det finns inte heller något utrymme för nationell överskattning av sig själv eller för konservativt ideologiska dagordningar. Låt oss nu återförena Europa och Amerika i ett pragmatiskt handlingssätt, med andra ord det tillvägagångssätt som D66 förespråkar.

Marset Campos (GUE/NGL).
Fru talman! För det första vill jag tacka rådets och kommissionens företrädare för deras uttalanden. Jag vill också betona det faktum att när vår delegation av europeiska parlamentariker besökte Washington bad de nordamerikanska kongressmännen oss om hjälp för att kunna neutralisera och lamslå Bushadministrationens nykonservativa och i några fall nästan fascistiska tendenser. Det vill säga, de uttryckte sin önskan om att förebindelserna mellan Förenta staternas och Europas folk skall kunna bidra till världsfreden.
Om det visar sig att Förenta staternas utrikesministerium oriktigt har sagt att det fanns massförstörelsevapen i Irak - och vi kan se att detta inte var någonting annat än en manipulation - och om vi beaktar att det dokument som denna institution utfärdade den 20 september 2002, där Förenta nationerna, Europeiska unionen och den internationella rätten utelämnas och det helt enkelt sägs att det är Förenta staterna som skall utfärda lagarna i framtiden, anser jag att vi står inför ett stort hot mot världen, även för Europa.
Lyckligtvis bygger Europa på principerna om fred, den internationella rätten och fredlig lösning av konflikter, och det är nödvändigt att Europa spelar en mycket framträdande roll för att kunna gå vidare i den riktningen och undvika de nya hoten från president Bushs konservativa administration, och på så vis återge Förenta staternas folk en känsla av vänskap med oss.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Fru talman! Jag visste inte att idealismen var den dominerande ideologin i Europaparlamentet. Det räcker inte att dag, natt och morgon repetera att vi vill ha en transatlantisk förbindelse för att den skall uppstå.
Den första transatlantiska förbindelsen avgjordes av motsatsförhållandet mellan den kommunistiska totalitarismen och väst - för övrigt en idé som Patten framförde i slutet av sitt inlägg. Den situationen upphörde med kommunismens sammanbrott. Om vi vill ha transatlantiska förbindelser måste vi därför omdefiniera dem, vi måste ställa oss frågan om Förenta staterna och Europa nödvändigtvis har samma intressen. Är detta en nödvändighet som det var under tiden med kommunismen? Har man väl ställt frågan kan man konstatera att amerikaner och européer inte har samma vision och intressen, geostrategiskt och ekonomiskt. En ny transatlantisk förbindelse får därför inte bygga på att vi hela tiden upprepar att vi vill ha den. Vi måste definiera våra förbindelser med Förenta staterna på ett helt nytt sätt.
Låt oss ta ett mycket enkelt exempel. Vi har i dag euron. Om vi är uppriktiga är euron en valuta som skiljer Europa från Förenta staterna, eftersom euron är dollarns främsta konkurrerande valuta. Ekonomiskt och strategiskt har vi alltså olika intressen, och om vi vill ta oss ur lågkonjunkturen, om vi vill åstadkomma en stimulans genom Europa, måste vi för ett ögonblick ställa oss en fråga på internationell nivå som är central för Europa: är vi för alltid dömda att betala våra energi- och oljefakturor i dollar? I vilken bibel står det skrivet att vi måste köpa olja eller gas från Ryssland, Saudiarabien eller Iran och betala med dollar? Vi måste ha den strategiska och ekonomiska viljan att göra euron till en säker valuta, så att det finns pengar för att stimulera ekonomin, vilket amerikanerna gör i dag. En siffra på 8 miljarder dollar per dag har nämnts. De behöver investeringar för att betala sina skulder. Vi måste således stärka euron som en säker valuta som konkurrerar med dollarn.
Mina damer och herrar! Om ni vill diskutera transatlantiska förbindelser, fatta då mod och lägg fram problemet för amerikanerna. Det är där den verkliga debatten finns. Om vi inte har en egen doktrin om alla strategiska och militära problem, om vår syn på världen och vad vi vill i världen, kommer vi inte att kunna skapa en ny transatlantisk förbindelse. Vi måste vara säkra nog att definiera våra intressen, och därefter kan vi diskutera med amerikanerna.

Collins (UEN).
Fru talman! Irakkriget nyligen avslöjade tydligt den politiska delningen mellan många EU-ledare och USA:s regering, men vi borde tänka till ett ögonblick och ställa oss följande fråga: Vill vi ha ett förnyat transatlantiskt partnerskap, eller anser vi att det är i EU:s bästa intresse att ta avstånd från USA:s regering vid denna tidpunkt? 
Om ett förnyat transatlantiskt partnerskap är önskvärt blir det säkert inte lätt att uppnå på grund av de aktuella meningsskiljaktigheterna mellan många EU-regeringar och USA:s nuvarande administration. Jag tror dock att våra gemensamma intressen och angelägenheter mår bäst av att Europeiska unionen och USA:s regering har ett närmare samarbete när det gäller en omfattande rad frågor. Vi borde inte glömma att vi under de senaste femtio åren har samarbetat för att utforma en internationell rättsordning som inte bara omfattar handels- och säkerhetsfrågor utan också frågor i samband med mänskliga rättigheter och grundläggande rättigheter. Det är också viktigt att de starka sinnesrörelser som för närvarande råder inte leder till att vi överdriver våra skillnader i en rad politiska frågor.
Vi borde hellre försiktigt och förbehållsamt ta itu med förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna än att hantera dessa viktiga förbindelser på ett reflexartat sätt.
Kärnpunkten är helt enkelt följande: Jag anser att EU och USA borde samarbeta för att skydda våra gemensamma intressen, minimera våra kollektiva skillnader och en gång för alla maximera vårt eget inflytande i världen. Våra kollektiva ekonomier, exempelvis, når bara medelmåttig framgång vid den här speciella tidpunkten. Ett sätt som vi kan använda för att hjälpa till att återuppliva våra ekonomier är att se till att det aktuella dödläget i handelsförhandlingarna bryts. Vi måste säkerställa att Världshandelsorganisationens kommande överläggningar, som kommer att äga rum i september, blir en verklig framgång. Vi måste lägga fram en positiv dagordning när det gäller handelsfrågor och avgöra tvister innan de går till WTO:s tvistlösningspanel.
Vi borde också påminna om att vi har haft ett mycket nära samarbete i kampen mot internationell terrorism. De frågor som vi gemensamt har behandlat varierar från förbättrad säkerhet i flygbolagen till frågan om ömsesidiga utlämningsavtal. Vi har ett nära samarbete i Balkan och Afghanistan. Europeiska unionen har en större militär närvaro i Afghanistan än USA. EU är den största givaren av humanitärt bistånd till det afghanska folket.
Mellanösternprocessen har bättre möjligheter att lyckas om Europeiska unionen och Förenta staterna samarbetar med samtliga viktiga avtalsparter i området i syfte att se till att den aktuella fredsfördelningen säkerställer både israelisk och palestinsk självständighetsstatus samt säkerhet i området.

Belder (EDD).
Fru talman! I samband med partnerskap så tänker jag på en stark ömsesidig samhörighet. Oumbärliga delar i ett sådant band är ömsesidigt förtroende och nära samarbete som grundas på gemensamma värderingar och målsättningar. Beklagligt nog saknades just det i det transatlantiska partnerskapet de senaste månaderna. Den pinsammaste manifestationen av transatlantisk och samtidigt europeisk splittring var den offentliga Irakkontroversen. Vi på den här sidan Atlanten har desto större anledning att först rannsaka vårt eget samvete. Kort sagt, vad kommer nu att hända framöver med det transatlantiska partnerskapet? 
I det här sammanhanget är det främst säkerhetsläget i världen som är påtagligt. Terrorism - av ideologiskt eller religiöst slag spelar ingen roll - kräver gemensamma transatlantiska åtgärder. Konkret får Europeiska unionens medlemsstater inte spela ut destabiliserande krafter i Mellanöstern mot varandra eller mot Förenta staterna. Associeringsavtal och handelsavtal med stater i det området bör bedömas utifrån det transatlantiska synsättet med samordnad terrorbekämpning. Delar rådet och kommissionen det synsättet? Syrien och Iran står ju på dagordningen, eller hur kommissionär Patten?
Det är väldigt mycket som står på spel: Europeiska unionens politiska trovärdighet, även i min valkrets, och det transatlantiska partnerskapets soliditet och kraft. Militärt sett är Europeiska unionen nu den betydligt svagare partnern i den transatlantiska alliansen. Vad är mer uppenbart än mer konkreta insatser från medlemsstaterna inom ramen för Nato? Det stimulerar det transatlantiska partnerskapet. Europeiska militära alternativ undergräver däremot det mycket viktiga säkerhetsbandet med Förenade staterna. Dessutom ser jag ingen som helst anledning till att vi skall hysa förtroende för sådana alternativ. Låt oss i Europa vara realistiska och framför allt pålitliga vänner och riktiga bundsförvanter till amerikanerna.

Suominen (PPE-DE).
Herr talman! Sedan nästan hundra år tillbaka har vi européer kunnat erfara att Förenta staterna alltid varit en räddare i nöden när vår kontinent har varit i svårigheter. Under första världskriget förhindrade de en utvidgning av kejsardömet Tyskland. Under andra världskriget var Förenta staternas insats avgörande när de frigjorde Tyskland och Frankrike från Hitlers grepp och övriga Europa från hans maktsträvan. Kalla krigets slut och Sovjetunionens fall samt frigörelsen av länderna som varit kuvade av kommunismen i Centraleuropa och Sovjetunionen var till avgörande del en följd av president Ronald Reagans kapprustning som raserade Sovjetunionens ekonomi och samhällsstruktur. 
När man i dag talar om att förbindelserna mellan Förenta staterna och Europa skulle vara i kris är det främst fråga om en intern relationskris inom Europa och en kris i vissa enskilda länders relationer till Förenta staterna. Majoriteten av EU:s tjugofem nuvarande och blivande medlemsstater har normala förbindelser med Förenta staterna. Vissa länders sätt att idka unilateralism i EU:s interna ärenden visar att vi ännu befinner oss ljusår från en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i krissituationer.
Beträffande inledningen av Irakkriget var största delen av de tjugofem europeiska länderna för ett godkännande av FN:s säkerhetsråd. Största delen godkänner inte Förenta staternas krav att kunna stå utanför det internationella systemet när det gäller krigsförbrytelser. Vi har olika åsikter om betydelsen av Kyotoprotokollet, och varje dag förhandlar man om en lösning av ekonomiska meningsskiljaktigheter. Trots allt detta utgör likheterna i våra grundläggande värderingar och gemensamma säkerhetsaspekter en stadig grund för att blicka framåt och stödja det transatlantiska partnerskapet och faktiskt bygga upp ett sådant handlingsprogram som min partikamrat James Elles nyss nämnde.
Vi i Europa kan inte längre knappa in på Förenta staternas försvarsteknologiska försprång - kanske behöver vi inte göra det heller. Vi kan dock - och vi bör - reda upp våra interna kontroverser och sträva efter att uppnå en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Det är endast på det sättet som vi kan bli en värdig partner i gemensamma frågor och tillräckligt stark i frågor där vi är av annan åsikt än Förenta staterna, så att vår synpunkt måste beaktas i Förenta staterna, där vi utgör den största handelspartnern - som vi hörde när det gäller Förenta staternas investeringar i Europa. Det visar att en positiv utveckling av våra förbindelser är viktig för Förenta staterna; för oss är den nödvändig. Vi kan acceptera bojkotten av franska viner i Förenta staterna, om motvikten är att få en beställning av Airbus till Förenta staterna, vilket skedde för ungefär en vecka sedan.

Wiersma (PSE).
Fru talman! Jag tror att alla kan hålla med om att det finns ett behov av en ordentlig debatt inom Europeiska unionen, men även mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, om säkerhetspolitikens roll i de transatlantiska förbindelserna. För det ändamålet måste det dock först läggas en bättre grund på den här sidan oceanen. Vi måste framför allt försöka konstatera vad vi själva vill och inte utgå så mycket från vad vi inte vill att amerikanerna skall göra. Jag tror att det kommer att vara mycket avgörande den närmaste tiden.
Om vi från Europeiska unionens sida vill sätta vår egen prägel på den här diskussionen måste vi på nytt gemensamt ange vad som är avgörande för oss. Jag hoppas att den strategi som Solana inom kort skall lägga fram också kommer att ge ett väsentligt bidrag till det här. Europeiska unionen själv måste kunna och våga ta mer ansvar. Det kan bäst uttryckas genom att ivrigt fortsätta bygga på en egen försvarsidentitet, men även genom att självständigt utföra säkerhetsuppdrag såsom i Makedonien och inom kort även i Afrika.
Vi måste lära oss att hantera våra försvarsmedel på ett mer effektivt sätt, men inte undvika en eventuell diskussion om högre försvarsutgifter. EU måste hålla fast vid en vittomfattande hållning till säkerhetsaspekten med konfliktförebyggande som viktig prioritet. Erfarenheten på det området och de instrument för det som Europeiska unionen förfogar över måste samordnas och utnyttjas bättre. I det sammanhanget är det lämpligt med insatser inom multilaterala ramar som till exempel Förenta nationerna. Säkerhet kan bara vara hållbar om den grundas på internationellt samarbete. Det tycker jag är kärnan i budskapet till amerikanerna, vilka satsar allt på sitt lands militära makt. Nato kan fungera som en bro, men endast om många européers rättsuppfattning respekteras. Vi vill ha politisk jämlikhet i de transatlantiska förbindelserna, men det tjänar inte mycket till att be om det om vi själva är splittrade.

Boudjenah (GUE/NGL).
Fru talman! Knappt några timmar efter G8-mötet i Évian, vilket betraktas som illegitimt av allt fler medborgare, är det enligt min mening omöjligt att fundera över det transatlantiska partnerskapet utan att besvara flera frågor. I brist på tid kommer jag att beröra somliga flyktigt.
Först och främst Irak. Kan man anse att krigets kapitel är avslutat när Förenta staterna har skaffat sig odelad makt i detta land, med Europas välsignelse? Bör man ge sig in i en kamp mot terrorismen under vägledning av den amerikanska krigiska visionen, som syftar till ensidig dominans och som endast underblåser farorna? Bör man sedan rasa in i ett verkligt valutakrig, som den här gången de facto startades av amerikanerna? Bör man böja sig ännu mer inför Bushs tillsägelser genom att reducera det som återstår av den europeiska sociala modellen, till exempel när det gäller pensioner, och därmed gå emot den massiva samhällskritik som framförs vid kraftfulla demonstrationer i Frankrike och Österrike? Och vad kan WTO-konferensen i Cancun slutligen tjäna till om unionen inte motsätter sig amerikanernas envisa blockering, framför allt när det gäller fattiga länders tillgång till generiska läkemedel?
Europeiska unionen står vid en korsväg: antingen gömmer vi oss bakom den strategiska doktrin som döpts till ?För ett nytt amerikanskt sekel?, eller också fattar vi beslutet att föra en verkligt oberoende politik. Men hur kan vi lyckas med detta utan att tillmötesgå de enorma förväntningarna i syd och utan att frigöra oss från den ultraliberala logiken, som fördjupar orättvisor och förintar varje försök till utveckling? Låt oss lyssna till Europas folk. De säger nej till att Europa blir ett ängsligt lydrike, och de hoppas och förväntar sig ett självständigt och ansvarsfullt Europa genom att agera för det allmänna intresset, för en mänskligare och därmed säkrare värld.

Turchi (UEN).
Fru talman, ärade ledamöter! Enligt min uppfattning skall den här debatten få oss att tänka igenom våra utrikespolitiska förbindelser och därmed också de ekonomiska mellanhavandena med Nafta och speciellt med Förenta staterna och det transatlantiska partnerskapet.
Vad den famösa GUSP anbelangar tror och hoppas jag att konventet kommer att fylla det politiska tomrummet genom att utse en utrikesminister, och på så sätt undvika att vi förlorar internationell trovärdighet som under Irakkrisen. När det däremot gäller den ekonomiska sektorn tror jag att den bästa lösningen inte är att ingripa via eventuella avtal med Världshandelsorganisationen utan att kunna upprätta en enda lista med insatser på skatte- och handelsområdena, eftersom vi på så sätt kan undvika ytterligare byråkratisk förvirring.
Annars ser jag inga resultat. De så kallade partnerskapsavtalen angående vår främsta referensmarknad, både i fråga om investeringar och handel, kommer att bli betydelsefulla om vi lyckas nylansera dem i förenklad form med en lista, ett avtal som kommissionen skulle kunna sluta med framför allt Nafta. Jag tror att detta är ett viktigt sätt att nylansera vår ekonomi och innehållet i vår utrikespolitik på tröskeln till utvidgningen.

Nicholson (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill börja med att tala om hur mycket jag välkomnar denna debatt, och jag gratulerar utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik till initiativet. 
Vi har efter de senaste händelserna tillfälle att återuppbygga och förbättra de transatlantiska förbindelserna - vi måste anta denna utmaning. Genom toppmötet i slutet av denna månad kommer vi att få tillfälle - och vi måste ta det i akt - att börja bygga den nya framtiden. Vi får inte låta det förflutna överskugga framtiden.
Vi måste dock inse att dialogen måste omfatta båda sidorna av Atlanten. Min erfarenhet under de senaste tolv månaderna har varit att Förenta staterna inte har varit engagerat eller inställt på det, och vi måste till en viss grad klargöra hur Europa fungerar och arbetar för närvarande.
Lagstiftningsdialogen måste tas upp på nytt. Vi nådde nästan ända fram, och USA backade ur i sista minuten. Jag kommer dock inte att ge upp den särskilda frågan. Vi måste införa ett system för tidig varning för att noggrant ange områden för potentiell oenighet så tidigt som möjligt. För att uppnå det krävs det en radikal omprövning av hur vi har skött våra förbindelser hittills i kommissionen och parlamentet. Jag kommer att utnyttja mötena i slutet av månaden mellan kongressen och parlamentsledamöterna för att vidare främja dialogen och se till at vi kan ta upp den på nytt. Det tjänar inte något till att använda utmärkta fina ord som vi sätter på papperet om vi inte har en uppföljning på båda sidorna av Atlanten och om vi inte levererar. Det är den viktiga frågan.
Vi måste slutligen alla ta vårt ansvar för vad som har hänt och ta på oss en del av skulden. Detta parlament har en central roll att spela i detta och måste axla sitt ansvar, men rådet och kommissionen måste ge oss ett bättre samarbete.

Désir (PSE).
Fru talman, herr kommissionär! Jag anser att det är önskvärt att européer och amerikaner kan agera i partnerskap, vilket framhölls tidigare. Det är en självklarhet. Men retoriken om partnerskapet får inte användas för att undvika de beslut som Europa måste fatta nu och den svårighet vi står inför. I motsats till vad vissa kolleger har sagt är det nämligen inte européerna som har frätt sönder de historiska band som förenar oss med Amerikas förenta stater.
Vi har att göra med en mycket speciell administration, som redan från början var starkt unilateral men inte särskilt interventionistisk. Inom denna administration har en grupp utnyttjat traumat från den 11 september för att driva igenom sin dagordning, som för övrigt hade utformats tidigare än så, en dagordning som både är unilateral och extremt interventionistisk. Mot bakgrund av detta står Europa inför ett val. Antingen anser vi att det inte finns något att göra utan den amerikanska viljan, med hänsyn till Förenta staternas betydelse i världen. Då finns inget annat att göra än att underkasta sig och följa med, även i lögnen och löjet, något som utnyttjades av dem som ville få oss att tro att interventionen i Irak rättfärdigades av det överhängande hot som massförstörelsevapnen stod för. Ur den synvinkeln förstår jag Elles förslag om en frihandelszon, en ny version av Transatlantic Market Place. Men vi måste inse att detta bland annat skulle innebära att unionen avhänder sig en gemensam extern handelspolitik. Varför? För att en sådan enorm marknad kommer att medföra att Förenta staterna annekterar det europeiska ekonomiska området. Beslutscentrum kommer att ligga i Washington. Amerikanerna är inte intresserade av att dela beslutsmakten med Europa i det avseendet.
Eller också anser vi att Europa tvärtom har saker att säga i världen, att vi har och bör främja en vision om en rättsligt grundad ordning, en ordning som är mer rättvis när det gäller förbindelserna mellan nord och syd, eftersom vi anser att också detta ingår i en världsordning som är säkrare för alla människor. I så fall är det inte dags att rätta in sig i ledet, utan att hävda en gemensam utrikes- och försvarspolitik. Men även på denna punkt finns det en paradox när Elles säger att det krävs en förstärkt utrikes- och försvarspolitik samtidigt som man, på något sätt, måste acceptera att underkasta sig amerikanerna.
Om vi anser att det finns skäl att främja Romstadgan och en internationell brottmålsdomstol, Kyotoavtalen samt avtalet om icke-spridning och stopp för kärnvapenprov, då tror jag att vi måste finna oss i ett oberoende och styra om förbindelserna mellan Europa och Förenta staterna efter detta oberoende, ett oberoende som våra amerikanska vänner måste acceptera, då den här administrationen inte kommer att vara för evigt. Dessutom tror jag att vänskapen segrar till sist.

Van Orden (PPE-DE).
Fru talman! Jag skulle vilja protestera mot tre antaganden i de frågor som ställts till rådet och kommissionen.
För det första är inte Frankrike och Tyskland Europeiska unionen. De talar absolut inte på Europas vägnar. Det är därför inte korrekt eller till stor hjälp att beskriva deras svårigheter med USA som en transatlantisk klyfta mellan EU och Förenta staterna.
För det andra är det inte alls hälsosamt att Europeiska unionen ser sig som Europas samtalspartner med USA i försvars- och säkerhetsfrågor. Det finns redan ett forum genom vilket de europeiska nationerna behandlar transatlantiska säkerhetsfrågor - det kallas Nato.
För det tredje, idén att europeisk säkerhets- och försvarspolitik har något som helst att göra med stärkandet av Nato är i bästa fall oärligt och i värsta fall ett politiskt svek. ESFP handlar inte om att dela försvarsbördan och inte om att stärka Natos europeiska pelare. Den handlar om att öka EU:s befogenheter och föra fram den politiska ambitionen om europeisk integration och ökad delaktighet. Den är inte förenad med några extra militära möjligheter. Genom denna politik upprättas bara en annorlunda ordning för planering och beslutsfattande som särskilt utesluter amerikanerna.
När de europeiska ländernas ledare sätter sig ned med amerikanerna och andra allierade råder en slående enhällighet. Vi har sett det under de senaste dagarna i Evian vid G8-mötet och vid Natos ministermöte i Madrid. Detta är inte unilateralism.
När samma europeiska ledare samlas i ett EU-sammanhang äger likväl en underlig mental omvandling rum, och de verkar tala ett helt annorlunda språk. Vi borde stärka den transatlantiska solidariteten, utveckla vår gemensamma kapacitet att ta itu med terrorism, hantera hotet från massförstörelsevapen och utplacera dugliga militära styrkor var de än kan behövas.
Med tanke på de faror vi alla står inför kan jag inte förstå varför de europeiska regeringarna föreställer sig att det är en fördel att diskutera säkerhet och försvar i ett separat rum med amerikanerna. De europeiska nationernas partnerskap med Förenta staterna kräver inte bara stärkt kapacitet utan också politisk vilja. Det saknas tråkigt nog för närvarande.
Det bästa rådet när det gäller västerländsk säkerhet och transatlantiska förbindelser skulle vara att föra tillbaka ESFP under Natos beskydd och att vi alla solidariskt samarbetar för gemensamma mål.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 19 juni 2003.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av kommissionen om val i Nigeria.

Patten
Herr talman! Som parlamentet vet genomgick Nigeria ett viktigt prov av landets stabilitet och demokratiska utveckling under valcykeln i april och maj. I Europeiska kommissionen stödde vi dessa val genom ett biståndsprogram på 6,5 miljoner euro som gick till den oberoende nationella valkommissionen, avsett för väljarutbildning, och stödde inhemska observationsorgan.
Vid samma tidpunkt inledde vi ett valobservatörsuppdrag. Detta uppdrag har avslutat sin verksamhet i Nigeria, och jag är glad att Van den Berg kommer att kunna lägga fram sina slutsatser här i parlamentet i dag.
Jag tackade chefsobservatören genom ett pressmeddelande den 5 maj 2003. Jag gläder mig åt att här i dag få upprepa vad jag sade i pressmeddelandet. Chefsobservatören och hans grupp utförde ett utmärkt professionellt arbete. Vi tackar den ärade ledamoten och hans kolleger för deras engagerade sätt att genomföra denna ovanligt svåra uppgift. Jag skulle också vilja tacka Junker som företrädde delegationen från Europaparlamentet.
Valobservatörsuppdraget klarade på ett alldeles utmärkt sätt utmaningarna med en lång utplacering, att arbeta i ett stort och komplicerat land och dessutom tre svåra valdagar.
Valen utlöste inte de omfattande våldsamheter som fruktades av många. Jag vill säga direkt att det var en lättnad för oss alla och är den bästa nyheten från dessa valkampanjer. Frånvaro av våld är ett nödvändigt men inte, som filosoferna skulle säga, tillräckligt villkor för demokratiska val.
Det som Europeiska unionens valobservatörsuppdrag såg var, som parlamentet vet, en besvikelse. Allvarliga bedrägerier förekom i många stater, oegentligheter i andra, och rent allmänt var det systematiska problem som otillförlitliga väljarregister, brist på sekretess och otillräckliga garantier mot dubbelröstning. Det var några av de tråkiga dragen i detta val.
Regeringens och den nationella valkommissionens reaktioner har likaså varit en besvikelse. I stället för att kontrollera och ta itu med brister kritiserade de vårt valobservatörsuppdrag. De ifrågasatte inte rapporterade fakta utan sade snarare att de ifrågasatte gruppens kulturella förståelse av dessa fakta.
Att ange valfusk som resultatet av kulturella skillnader verkar både långsökt och kontraproduktivt. Dessutom har det bevisats vid andra tillfällen att trots problemen kan relativt öppna val hållas i Afrika. Det kunde vi till exempel se i Kenya i december.
Viktigt är att notera att slutsatserna av de inhemska observatörsgrupperna som hade placerat ut nästan 50 000 observatörer, vilket täckte en tredjedel av alla vallokaler, i hög grad liknade slutsatserna av EU:s valobservatörsuppdrag.
Vi noterar att president Obasanjo, som tillsattes den 29 maj 2003, och hans parti i hög grad stärkte sin valposition i landet. Samtidigt som presidenten även i fortsättningen är en viktig partner till oss kommer vi att tvingas hålla ett öga på utvecklingen av pluralism i Nigerias demokrati.
Jag skulle vilja säga en annan sak. De valobservatörsuppdrag som vi stöder, alltid under ledarskap av parlamentsledamöter, är för oss ett av de viktigaste sätten att ge praktiskt bistånd till utveckling och demokratistärkande i världen. Det är för oss ett av de mest praktiska sätten att stärka politisk styrning, inte minst i fattiga utvecklingsländer. Men integriteten i processen och i vad vi försöker genomföra måste bevaras. Jag vägrar tycka att vi borde omgärda våra valobservatörsuppdrags slutsatser med politiska hänsynstaganden.
Om vi en gång politiserar denna process kommer den att förlora sin betydelse och uppriktigt sagt upphöra att vara det värdefulla instrument som den för närvarande är för demokratiutveckling och demokratistärkande. Hur lämpligt det än verkar för vissa personer att censurera utsända gruppers slutsatser och hur besvärande det än verkar för vissa personer att säga sanningen om vad erfarna observatörer har sett på platsen, måste vi absolut vid varje tillfälle vara på det klara med att våra valobservatörsuppdrag har i uppgift att säga som det är. Vi har lika gott namn som någon på detta område, och jag skulle inte vilja att vi förringar det på minsta sätt.
Än en gång skulle jag vilja hylla den ärade ledamoten och alla dem som arbetade med honom. De har utfört ett enastående arbete, och jag hoppas att kammaren även i fortsättningen kommer att tillhandahålla lika effektiva ledare för dessa grupper under de kommande åren.

Corrie (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill börja med att tacka kommissionen för att den reagerat på denna resolution om Nigeria och också Van den Berg för hans rapport och det omfattande arbete han lade ned som chefsobservatör medan han var i Nigeria. Rapporten var saklig, rättvis och uppriktig, och jag är besviken att rådets rapport - kanske av uppenbara skäl - inte var lika kraftfull i sina kommentarer. Jag hoppas att institutionerna i framtiden skall försöka tala med en röst. Som kommissionsledamoten just sade måste vi vara frispråkiga och fördöma förseelser, annars tjänar det inte något till att observera.
Nigerias val var ett klassiskt exempel på hur viktig den valobservation som utförs av EU:s institutioner är och hur viktigt det är att ha observatörer ute i vallokalerna. Åsynen av observatörer inte bara säkerställer att förseelser upptäcks, väljarna uppmuntras också av att yttervärlden intresserar sig för att se till att reglerna följs och att demokrati och valfrihet får en möjlighet.
Jag har alltid trott att det är svårt att överflytta ett valförfarande i europeisk stil till en del utvecklingsländer, eftersom de inte har kapacitet att riktigt förbereda pappersarbetet. Vi i Europa kan hjälpa till på det området genom att öka stödet för att stärka förfarandena. Det är mycket tråkigt att vissa regioner uppvisade en så påfallande likgiltighet för ärlighet och öppenhet, och de är väl dokumenterade av chefsobservatören. Åtgärder borde vidtas av lämpliga organ för att rätta till sådana brister, och vi borde här fortsätta att övervaka det som händer. 
President Obasanjo har potential att bli en av de stora ledarna i det nya Afrika och borde inte skadas av vissa av sina anhängares uppförande. Nigeria är ett av de största och potentiellt rikaste länderna i Afrika söder om Sahara. Med god styrning kan landet vara ett föredöme, inte bara för regionen utan också för hela världsdelen. För att lyckas måste landet emellertid bortse från de etniska skillnaderna i norr och söder, förbjuda ytterligheterna i sharialagstiftningen och arbeta tillsammans för ekonomiskt välstånd.
I Afrikanska unionen och NEPAD kan Nigeria inta en ledande roll när det gäller att bygga upp ett förnyat Afrika inom ramen för Cotonouavtalet, så det är en besvikelse att det inte utgjorde ett bättre föredöme vid detta val. Påfallande och påtagliga förseelser förekom både före och under valet, men vi måste se framåt mot framtiden och rätta till misstagen från det förflutna - genom lagstiftning vid behov -, och vi måste uppmuntra landet att göra det. Chefsobservatörens rapport borde peka i rätt riktning. Jag hoppas innerligt att Nigeria kommer att beakta detta och vidta åtgärder

Van den Berg (PSE).
Fru talman! Jag har i dag äran att få presentera slutrapporten från EU:s valobservatörsuppdrag vid valet i Nigeria. Rapporten håller just på att delas ut; den är mycket utförlig och mycket rik på information och rekommendationer. Det står alldeles för mycket i den för att det skall kunna återges här på tre minuter, men ni kan läsa allt i rapporten. Jag skall ta upp ett par konstateranden.
I första hand tycker jag det är viktigt att konstatera att det här moderna instrumentet för EU:s utrikespolitik - i det avseendet håller jag med kommissionsledamoten helt och hållet - var mycket uppskattat av den nigerianska befolkningen och många av de organisationer i landet som är aktiva i samhället. Det är ett effektivt instrument för att främja fred, stabilitet och demokrati. EU kan vara stolt över denna soft power.
För det andra, uppdraget, som ägde rum på inbjudan av den nigerianska regeringen, var det längsta och mest omfattande uppdrag som EU någonsin utfört. Jag hade förmånen att arbeta med en mycket sakkunnig kärngrupp, med goda tjänstemän i Bryssel och med en entusiastisk observatörsgrupp på över 100 personer. Vårt uppdrags iakttagelser har fått stor uppmärksamhet både i Nigeria och över hela världen. Kärnan i det hela var att vi verkligen kallade det valfusk som vi upptäckte för fusk och inte relativerade eller skylde det. Vi kallade det vid sitt rätta namn. Det var vi helt enkelt skyldiga att göra för de nigerianska väljarna.
Vi kunde slutligen konstatera omfattande och systematiskt valfusk i sex delstater vid guvernörs- och presidentvalet den 19 april, och i ytterligare fem delstater kunde vi konstatera allvarliga brister. Samma sak hände den 3 maj, men då var det sju i ställer för sex. Våra iakttagelser överensstämmer med 10 000 nationella valobservatörers iakttagelser.
Att helt enkelt kalla det här fusket för den nigerianska faktorn är oacceptabelt och en förolämpning för den nigerianska befolkningen. Det är just ett bevis på överorganisation av de makthavande och inte på underutveckling. Om vi inser att cirka hälften av alla stater har valproblem så blir också betydelsen av de rättegångar som nu kommer att tas upp vid de för ändamålet inrättade valdomstolarna tydlig. Det förblir mycket allvarligt att de centrala och regionala INEC - valrådet - inte velat, fått eller kunnat göra något åt det konstaterade valfusket. Det var och det är deras uppgift.
Jag uppmanar kommissionsledamoten att aktivt försöka se till att EU via EU-delegationen på plats - under utmärkt ledning av Leonidas - med hjälp av lokala advokatorganisationer får möjlighet att aktivt följa de här valdomstolarna - utan någon inblandning naturligtvis, för det är inte vår sak - och informera rådet och Europaparlamentet om det hela.
Slutligen skulle jag vilja uppmana Europeiska kommissionen att ompröva sitt biståndsavtal med Nigeria, som berör flera stater, på ett sådant sätt - och jag vill inte alls ha några sanktioner eller sådant, det vore fel - att det blir möjligt att liksom förflytta medlen för delstater som inte får någon demokratisk struktur eller nya val - som till exempel delstaten Ogun - till civila projekt eller demokratiska stater.
Får jag till sist säga till rådet att dess uttalande står i strid med fakta. Deltagandet var lågt och få kvinnor röstade. Resultat som visade ett högt deltagande var helt enkelt förfalskade. Rådet borde inta en mer professionell attityd. Det borde tala med en enda röst; det skulle verkligen hjälpa oss mer än extern utrikespolitik.

Talmannen.
I anslutning till denna debatt har jag mottagit fem resolutionsförslag
som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till rådet (B5-0097/2003). Vi skall nu behandla en rad frågor till rådet.
Ortuondo har ordet i en minut för en ordningsfråga.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill hänvisa till artiklarna 6 och 7 i Fördraget om Europeiska unionen. I artikel 6 står det att unionen bygger på principerna om respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt på rättsstatsprincipen, och i artikel 7 betonas det att rådet på förslag från parlamentet eller från kommissionen kan slå fast att det finns en klar risk för att en medlemsstat allvarligt åsidosätter dessa principer.
Från rättslig synpunkt innebär allt detta att om en medlemsstat eventuellt begår en överträdelse av dessa rättigheter och friheter faller detta under de europeiska institutionernas befogenheter. Med anledning av detta vill jag kraftfullt protestera mot och påtala den antidemokratiska och olagliga kränkning som talman Pat Cox har gjort sig skyldig till, som har vägrat att ta med två frågor som jag har lagt fram till denna sammanträdesperiod om att Aznar och den spanska regeringen eventuellt har gjort sig skyldiga till överträdelser av principerna om rättsstaten, de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
För det första gäller det en möjlig brist på maktfördelning, med anledning av Aznars offentliga uttalande om att Spaniens högsta domstol skulle besluta om annullering av 240 valkandidaturer som redan hade godkänts lagligen av de allmänna och enskilda valkretsarna, och för det andra om att instifta en lag som förbjuder baskiska fångar att skriva in sig och ta examen vid Baskiens statliga universitet, det enda universitet som bedriver undervisning i det baskiska språket, vilket kan utgöra en kränkning av rätten till språklig mångfald.

Talmannen.
Herr Ortuondo! De frågor ni har tagit upp har ingenting att göra med den fråga som ni ville ställa under frågestunden, och jag måste påminna er om att talman Cox har beslutat att följa arbetsordningen och av bestämmelserna för frågestunden framgår det mycket klart att ledamöternas frågor inte får innehålla påståenden och omdömen, som i några fall minst sagt är förhastade. Jag kommer att ge er ett mindre dramatiskt exempel än det ni kommit med i dag: vi har, precis som i fotbollen, spelregler, och de måste följas. Om vi inte följer spelreglerna hamnar vi offside. Det finns tillvägagångssätt för att framföra allt det ni vill, men det måste ske i enlighet med den arbetsordning som vi demokratiskt har enats om.
Ni kan svara, men jag ber er att fatta er mycket kort.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Jag instämmer i det ni sade om arbetsordningen. Jag anser att jag har respekterat denna ytterst noggrant. Rådsordföranden säger att det inte är rådets behörighet, men i artiklarna 6 och 7 i fördraget slås det fast att detta faller inom rådets, och även parlamentets, behörighetsområden. Det är därför jag har ställt denna fråga.
För det andra vill jag att det skall framgå skriftligt att jag inte har gjort några påståenden av något slag i mina frågor. De är enbart frågor, och det är bara att läsa dem, texten finns där.

Talmannen.
Jag vill att det även skall framgå tydligt att jag instämmer i det beslut som talman Cox har fattat; jag anser att han har agerat i enlighet med den parlamentsrättsliga gemenskapslagstiftningen och med arbetsordningen. Fråga nr 1 från Sarah Ludford (H-0291/03):

Angående: Människohandel
EU-ministrarna i rådet och stats- och regeringscheferna har igen krävt åtgärder mot människohandel i förklaringen från Europeiska rådets möte i Aten den 17 april 2003.
Varför har inte alla medlemsstater ratificerat protokollet om förebyggande, bekämpande och bestraffning av handel med människor, vilket är knutet till FN-konventionen mot gränsöverskridande organiserad brottslighet?
Varför har inte rådet godkänt det föreslagna direktivet om korttidsuppehållstillstånd för offer för människohandel, vilka skulle utfärdas för den tid dessa personer samarbetar med åklagarsidan för att få kriminella ligor bakom lås och bom?
Varför kan det för vissa medlemsstaters del dröja upp till ett år att svara på östeuropeiska länders begäran om juridisk hjälp med åtalen?
Varför skickas offren omedelbart tillbaka utan ursprungsländernas och internationella organisationers, såsom IOM:s (Internationella organisationen för migration), vetskap, och varför går man inte in för en samordnad politik med ledsagade återresor?

Yiannitsis
Rådet påminner ledamoten om att kampen mot människohandel inte nämns uttryckligen i förklaringen från Europeiska rådets möte i Aten den 16 april 2003, trots att det är en mycket viktig fråga för Europeiska unionen.
I sin fråga berör ledamoten vissa saker, vilka rådet kommenterar på följande sätt:
Med förklaringen i Aten den 16 april 2003 påminde Europeiska rådet om de värden som ligger till grund för Europeiska unionen och bekräftade sin vilja att fortsätta att värna de grundläggande rättigheterna, såväl inom som utom unionen. Europeiska rådet förband sig särskilt att fortsätta att bekämpa all slags diskriminering, vilket framgår av det arbete som pågår i fråga om bekämpning av rasism, främlingsfientlighet och till och med handel med mänskliga organ.
Ratificeringen av tilläggsprotokollet till FN-konventionen om gränsöverskridande organiserad brottslighet, som undertecknades i Palermo i december 2000, är en fråga i vilken de stater som skriver under har högsta bestämmanderätt. Rådet uppmanar följaktligen ledamoten att vända sig direkt till de berörda myndigheterna.
Förslaget till rådets direktiv om tillfälligt uppehållstillstånd för offer för medhjälp till olaglig invandring och människohandel som samarbetar med myndigheterna befinner sig i centrum för rådets uppmärksamhet. Behandlingen av direktivet har påbörjats, och arbetet kommer att fortsätta med hänsyn till de olika prioriteringar som Europeiska rådet fastställt liksom till de tillgängliga medlen.
När det gäller den sista frågan påpekar rådet att det inte är behörigt att kommentera de metoder som medlemsstaternas nationella myndigheter använder för att återsända personer som fallit offer för detta slags handel.

Ludford (ELDR).
Jag får tyvärr säga att jag tycker att det är ett ganska tunt svar. Jag beklagar om jag gjorde ett misstag i fråga om innehållet i konferensen den 17 april, men likväl har EU-ministrar i rådet vid många tillfällen uppmanat till att bekämpa människohandel, människosmuggling och kriminella ligor. 
Det var en besvikelse att ministern inte kunde besvara de flesta av mina frågor genom att säga att det inte har något att göra med rådet och snarare är en fråga för medlemsstaterna. Jag skulle tänka mig att inom ramen för avdelning VI i EU-fördraget, polissamarbete och straffrättsligt samarbete, skulle rådet åtminstone kunna samordna och ge ett fullständigare svar.
Motivet till frågan är klyftan mellan retorik och verklighet. Det verkar finnas en låg polisprioritering i de flesta medlemsstater. Problemet är att dessa kvinnor både är offer och olagliga invandrare, men de flesta regeringar behandlar dem huvudsakligen enbart som olagliga invandrare. Därigenom förbises följande två mål: Att ge kvinnorna skydd och fånga in de ligor som handlar med dem. Regeringarna måste besluta om de verkligen vill fånga in handlarna eller om de bara vill ha rubriker om hur många olagliga invandrare de har förvisat. Om de inte gör detta val kommer de aldrig att ge sig i kast med handlarna.

Yiannitsis
Trots att det inte har ställts någon ny fråga skulle jag vilja betona att en grundläggande referenspunkt för alla de ansträngningar som görs på rådsnivå och från Europeiska kommissionens sida för att utveckla politiken för att bekämpa olaglig invandring och organiserad brottslighet, antingen på ett allmänt plan eller med inriktning på bestämda länder, jag nämner Balkanländerna, men det finns även andra, självklart är de företeelser ledamoten talar om. Inom ramen för denna politik är målet följaktligen just att bekämpa detta slags företeelser, som rådet också erkänner är synnerligen problematiska för den europeiska verkligheten och som vi måste göra allt som står i vår makt för att angripa.

Moraes (PSE).
Jag stöder i hög grad tanken bakom Ludfords fråga, att dessa människor är både offer och olagliga invandrare. Hon begärde en samordnad politik för ledsagade återresor. Rådet har behörighet i denna fråga. Kommer rådsordföranden och rådet att vid toppmötet i Thessaloniki föra fram idén om styrd migration, som nämndes vid toppmötet i Tammerfors, dvs. en mer samordnad och genomtänkt politik i medlemsstaterna, såsom avslöjades i Ludfords fråga?

Yiannitsis
Ordförandeskapet har lyft fram frågan om behovet av att samordna unionens politik rörande olagliga invandrare, jämte asylpolitiken och behovet av ett helhetsgrepp. Under de senaste månaderna har beslut fattats steg för steg, vilket var fallet även under det föregående ordförandeskapet. Det är ett nytt politikområde för unionen. Vi stöder det och hoppas att de frågor som hänger samman med denna företeelse kommer att angripas med kraft även av de kommande ordförandeskapen.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag ber er att ha lite tålamod och ge mig en minut för att förklara min ståndpunkt i enlighet med arbetsordningen.
Dagens föredragningslista innehåller en fråga från Sacrédeus - som jag stöder - om brott mot de mänskliga rättigheterna på Kuba. Det står klart att rådet inte är behörigt att utarbeta åtgärder för att de politiska fångarna på Kuba skall friges. Det är självklart, men den här frågan har förklarats tillåtlig. Däremot ställde jag en fråga om de demonstranter som Förenta staternas styrkor har dödat i Irak - 13 döda i ett samhälle i Irak -, och det sades mig att frågan innehöll omdömen. Jag ändrade frågan för att ta bort omdömena, och jag fick än en gång svaret att den inte är tillåtlig eftersom jag frågar om rådet intresserar sig för att demonstranter har dött, framför allt med tanke på att Förenta staternas styrkor stöds av medlemsstater i Europeiska unionen.
Jag frågar mig varför en fråga om Irak inte är tillåtlig, när en fråga om - vilket jag anser vara legitimt, eftersom det är en fråga av allmänt intresse - Kuba tillåts. Herr talman! Det förefaller mig - eftersom det inte är första gången som något sådant här inträffar - att Irakfrågan censureras, vilket inte får ske. Hur som helst kräver jag ett svar, eftersom jag förhindras från att ta upp frågor av allmänt intresse här i kammaren, frågor som direkt berör oss.
Herr talman! Jag begär att denna diskriminering förklaras.

Talmannen.
Herr Nogueira! Talmannen för sammanträdet fäller inga omdömen, och han eller hon går inte heller in på diskussioner om de frågor som ledamöterna ställer och som har förklarats tillåtliga enligt förfarandet, och följaktligen kommer jag inte att jämföra er fråga, som inte finns med på föredragningslistan, med frågan från Sacrédeus.
Europaparlamentets talman har fattat ett beslut, ni har skrivit till honom, ni har tagit upp den här frågan i kammaren, ni har fått svar och ni kan kontakta parlamentets talman om ni finner det lämpligt.
Det har talats länge och ingående om Irak här i kammaren. Nu har ni tagit upp den frågan, och den har diskuterats utan någon form av censur. Alla grupper har självklart kunnat uttrycka sig fullständigt fritt i närvaro av rådet och kommissionen, och jag ber er att inte ställa till oreda med er ordningsfråga. Ni har sagt vad ni har funnit lämpligt, ni har fått förklara er och era ord har noterats i protokollet. Låt nu era kolleger ställa de frågor som de har.
Detta är inte någon debatt om de frågor som är tillåtliga och de som förklaras otillåtliga; det är en debatt om de frågor som finns med på föredragningslistan. Ni har 15 sekunder på er för en replik.

Nogueira Román (Verts/ALE).
För det första ber jag er att vidarebefordra vad jag har sagt till parlamentets talman, och för det andra tog jag upp ett nytt svar som jag har fått, som gäller för frågestunden under det här sammanträdet. Det handlar inte om det förra svaret, det är ett nytt, och min ändrade fråga har för andra gången förklarats otillåtlig.
Hur som helst ber jag er att vidarebefordra mitt uttalande i sin helhet till parlamentets talman, så att han kan agera därefter. Jag vill nämligen inte ställa till med någon oreda; jag vill bara försvara ledamöternas legitima rätt att ta upp problem som berör oss och som även berör alla andra människor.

Talmannen.
Talmannen kommer att få reda på vad ni har sagt på det trovärdigaste sätt som finns: genom protokollet. Jag kommer inte att agera som förmedlare; han kommer att läsa exakt vad ni har sagt i protokollet, precis som han läser de skrivelser som sänds till honom.
Fråga nr 2 från Alexandros Alavanos (H-0292/03):
Angående: Nätverk för epidemiologisk övervakning
Beslut 2119/98/EG

Yiannitsis
Vid det extra mötet i rådet (sysselsättning och socialpolitik, hälso- och sjukvård samt konsumentfrågor), som hölls den 6 maj 2003, antogs slutsatser i vilka rådet, efter att noga ha gått igenom situationen för svår akut respiratorisk sjukdom (sars) både inom Europeiska unionen och över hela världen samt de olika åtgärder som vidtagits för att komma till rätta med problemet, bekräftade vikten av att snabbt göra en bedömning av situationen och en översyn av vilka åtgärder som skall vidtas i framtiden.
Rådet anser att nätverket för epidemiologisk övervakning och kontroll av smittsamma sjukdomar i gemenskapen har varit mycket effektivt som grund för det snabba informationsutbytet inom EU och för en samordnad hantering där de anslutningsländerna har deltagit fullt ut.
Efter att ha erinrat om att det åligger myndigheterna i medlemsstaterna att tillämpa hälsoskyddsåtgärder bekräftade rådet fördelarna med en effektiv samordning av sådana åtgärder via nätverkskommittén för epidemiologisk övervakning. Det stödde även de riktlinjer för omedelbara och framtida åtgärder som nätverkskommittén enades om den 10 april, vilka går ut på följande:
Snabb upptäckt alla misstänkta fall av sars genom god övervakning.
Skydd av alla som riskerar att smittas genom effektiv isolering av sarspatienter på sjukhus, inbegripet åtgärder för att skydda vårdpersonal.
Särskild uppmärksamhet när det gäller flygresor, som i hög grad har bidragit till spridningen av sars, bl.a. genom enhetliga kontroller av passagerare som lämnar drabbade områden, råd ombord till passagerarna och effektiv information vid platser för inresa från drabbade områden.
Vikten av att öka medvetenheten hos alla berörda yrkesgrupper och allmänheten samt snabb och korrekt rapportering och informationsutbyte med andra länder, särskilt EES- och Eftaländerna, anslutningsländerna och kandidatländerna, samt WHO. Samarbete bör även utvecklas med andra parter, t.ex. flygbolag.
Rådet uppmanade medlemsstaterna och anslutningsländerna att effektivt genomföra riktlinjerna för omedelbara och kommande åtgärder från nätverkskommittén och att aktivt bidra till att under nätverkskommitténs ledning inrätta en särskild expertgrupp om sars, som skall ta fram gemensamma regler och lämna råd om olika hälsoåtgärder i hela Europa.
Rådet betonade vidare behovet av fortsatt samarbete mellan medlemsstaterna, kommissionen och WHO samt uppmanade medlemsstaterna att bl.a. säkerställa
snabb och effektiv identifiering av misstänkta och troliga sarsfall samt att de på lämpligt sätt isoleras på sjukhus,
lämpligt skydd av den sjukhuspersonal som vårdar patienterna,
vägledning och information till anställda inom hälso- och sjukvården och allmänheten,
likartade åtgärder i hela unionen för information till utländska resenärer som anländer eller är på genomresa från drabbade områden samt möjlighet att inhämta uppgifter från dessa och få information om deras resrutter,
snabb och korrekt rapportering och informationsutbyte med kommissionen, WHO, andra länder och andra partner (t.ex. flygbolag).
Rådet uppmanade slutligen kommissionen att
fortsätta samordningen av unionens åtgärder avseende sars,
regelbundet se över riktlinjerna för omedelbara och kommande åtgärder, bl.a. mot bakgrund av råd från WHO,
överväga att utarbeta en allmän beredskapsplan för smittsamma sjukdomar och hälsorisker,
samordna och inrätta nätverk med nationell laboratorieexpertis,
ekonomiskt stödja forskning och utveckling i fråga om godkända diagnostiska test, medicinsk behandling och vaccin.
Rådet gick igenom situationen och utvecklingen på nytt vid sitt möte den 2 juni 2003. Det noterade kommissionens lägesrapport om den senaste utvecklingen när det gäller sars och diskuterade det aktuella läget. Alla medlemsstater välkomnade kommissionens rapport och de pågående och planerade initiativen på detta område. Ordförandeskapet betonade betydelsen av att samordna informationsutbytet på europeisk nivå med tanke på den gränsöverskridande karaktären hos sars.

Alavanos (GUE/NGL).
Tack, herr talman! Min fråga formulerades innan beslutet om rådsmötet för hälso- och sjukvårdsministrarna i maj hade fattats, och jag vill säga att den tjänstgörande ordförandens svar var så uttömmande och utförligt att det berövar mig möjligheten att ställa en andra fråga.

Talmannen.
Fråga nr 3 från Bernd Posselt (H-0300/03):

Angående: EU-Ukraina
Hur bedömer rådet de aktuella förbindelserna mellan EU och Ukraina? Vilka initiativ har ordförandeskapet tagit för att förbättra samarbetet med länderna kring Svarta havet?

Yiannitsis
Unionen följer utvecklingen i Ukraina på nära håll och erkänner Ukrainas framsteg under senare år med att befästa sin ställning som ett oberoende och demokratiskt europeiskt land med marknadsekonomi.
Ukraina är en viktig strategisk partner och kommer snart att bli EU:s grannland. Unionen ser positivt på Ukrainas europeiska strävanden, men understryker att utvecklingen för förbindelserna EU-Ukraina bland annat är beroende av att de fortsatta inre reformerna slår väl ut. Den nya samlingsregeringen och samarbetet mellan majoritet och opposition i det ukrainska parlamentet på vissa lagstiftningsområden kan anses vara positiva tecken. Regeringen och parlamentet arbetar tillsammans för att anpassa den nationella lagstiftningen till unionens regelverk. Mycket återstår dock att göra. Det krävs särskilt reformer på områdena massmedier och dömande makt. Behovet av att klargöra situationen när det gäller exporten av vapen, däribland Kolchuga, kvarstår.
Ukrainas ansökan om medlemskap i WTO utgör ett viktigt steg för landets utveckling, men WTO:s bestämmelser bör följas och genomföras. Inom dessa ramar dröjer ännu politiska och viktiga strukturella reformer. Samarbetet EU-Ukraina grundar sig på avtalet om partnerskap och samarbete, som anger den rättsliga ramen för samarbetet på ett stort antal områden; jag nämner särskilt, bland andra, energi, handel och investeringar, rättsliga och inrikes frågor, harmonisering av lagstiftning, miljön, transporter samt regionalt och gränsöverskridande samarbete.
EU kommer att fortsätta att tillhandahålla stöd inom Tacisprogrammets ramar, på grundval av de prioriteringar som överenskommits mellan de två parterna. Med initiativet ?Ett större Europa? har EU tagit ett viktigt steg för att stärka samarbetet med Ukraina, som blir dess granne efter utvidgningen. Detta initiativ omfattar ett tydligt handlingsprogram för grannförbindelserna med unionen på medellång sikt, med syftet att främja strategier för ett politiskt närmande och ett gradvis färdigställande av sociala och ekonomiska strukturer och för att öka den politiska, ekonomiska och kulturella dynamiken, med gemensamma värden som grund. Rådets behöriga organ utarbetar konkreta åtgärder för att förverkliga initiativet.
Unionen stöder det regionala samarbetet i Europa beslutsamt och uppmanar därutöver staterna kring Svarta havet att främja goda grannförbindelser genom Organisationen för ekonomiskt samarbete i Svartahavsområdet. Denna regionala organisation har betydande inneboende möjligheter och kan i hög grad bidra till att förverkliga stabilitetspakten för sydöstra Europa. Genom att främja ekonomiskt samarbete som ett medel att förebygga konflikter eftersträvar organisationen fredlig lösning av tvister på grundval av OSSE:s principer. Unionen noterar utvecklingen med tillfredsställelse och stöder de deltagande ländernas inträde i den europeiska ekonomin.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Tack för ett mycket bra svar. Bayern hade ju ett nära partnerskap med Ukraina redan innan Sovjetunionen föll, och kollega Radwan och jag själv drev den bayerska utrikeshandeln med Ukraina mycket starkt framåt. Men handel och ekonomi kräver en ram.
Låt mig därför ställa två konkreta frågor. För det första: Hur starkt intensifieras och koncentreras Tacisprogrammet på institution building och på tillväxten av nya, unga ledarskikt inom stat, rättsväsen och förvaltning? Det är ju här den egentliga bristen finns som gör att ekonomin inte fungerar. Den rättsstatliga ramen fungerar inte.
Och den andra konkreta frågan, herr talman, lyder som följer: Ni nämnde det geostrategiska läget. Här spelar givetvis de sydkaukasiska staterna en viktig roll trots att de inte kommer att bli EU:s omedelbara grannstater. Nu undrar jag vilken roll södra Kaukasus spelar i Svarta havssamarbetet?

Yiannitsis
Institution Building är verkligen en mycket grundläggande faktor för framsteg och reformer i dessa länder. Jag hoppas dock att ledamoten inser att Institution Building även har att göra med varje lands egna ansträngningar att motsvara en reforms behov. Ett program som Tacis, eller vilket annat program som helst, kan ha en i bästa fall understödjande roll i den riktningen. Jag kan i denna stund inte svara på om det kommer att intensifieras ur ekonomisk synvinkel. Jag utnyttjar gärna möjligheten att svara skriftligen.
När det gäller Kaukasien har ordförandeskapet betonat den särskilda betydelse länderna i Kaukasien har och behovet av att utveckla vårt samarbete och våra förbindelser med dessa länder. Dessa länder har likväl många problem, och ett mer långtgående närmande till länderna i Kaukasien är, tror jag, ett långsiktigt mål för unionens utrikespolitik. Jag hoppas att de följande ordförandeskapen kommer att arbeta för det, såsom vi under vårt eget har tagit vissa steg i den riktningen, för vi tror verkligen på dess värde.

Sacrédeus (PPE-DE).
Jag vill fråga det grekiska ordförandeskapet hur rådet ser på att Ukraina är ett farligt land för journalister att verka i. Jag undrar också vad rådet anser om det faktum att ett tiotal journalisters öde, däribland den regeringskritiske Georgij Gongadze, fortfarande är okänt och outrett.

Yiannitsis
Det är riktigt att vi inte känner till ödet för vissa journalister i Ukraina. Jag kan inte svara allmänt på om det är farligt för journalister att arbeta där, men det är mycket oroande att det finns sådana fall. Det är en fråga som även betonades i de offentliga uttalandena vid den presskonferens jag gav tillsammans med den höge representanten, Solana, efter vårt besök till Ukraina inom samarbetsavtalets ramar under vårt möte på trojkanivå för några månader sedan.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Hur bedömer ni egentligen Ukrainas ansträngningar med tanke på Världshandelsorganisationen?

Yiannitsis
Jag kan inte göra någon uppskattning av Ukrainas ansträngningar när det gäller Världshandelsorganisationen. Jag skulle vilja be er ställa frågan till kommissionen.

Talmannen.
Utan att komma med några omdömen om de frågor ni ställer ber jag alla ledamöter som vill ställa följdfrågor att de strikt skall handla om den fråga som har ställts. En del frågor verkar inte vara följdfrågor, och ni vet att rådets tjänstgörande ordförande i det fallet inte har någon skyldighet att besvara frågorna. Fråga nr 4 från Ioannis Marinos (H-0309/03):

Angående: Problem med finansieringen av Galileo
Enligt en artikel i tidningen Financial Times den 28 april 2003 kommer det ambitiösa europeiska satellitprogrammet Galileo att bli ännu mer försenat på grund av oenighet om finansieringen. I artikeln står att det att man vid Europeiska rymdbyråns möte den 25 april 2003 inte kunde få loss 550 miljoner euro från rymdbyrån för att finansiera detta projekt.
Hur skall rådet kunna övertyga Europas medborgare och andra om att EU har den politiska viljan att genomföra ännu mer ambitiösa och kostsamma föresatser, t.ex. en gemensam försvarspolitik, när projekt som Galileo ständigt hamnar i återvändsgränder? Meningen med Galileo var väl också att EU skulle göra sig oberoende av Förenta staternas satellitsystem?

Yiannitsis
Rådet fäster särskild vikt vid att programmet Galileo genomförs under bästa möjliga förhållanden. Rådet välkomnar den överenskommelse som efter mycket lång tid träffades mellan Europeiska rymdorganisationens medlemsstater och som gör slut på organisationens hittillsvarande svårigheter när det gäller medfinansieringen av programmet Galileo. Den gör det möjligt att gå vidare med programmet och att dämpa oron hos de partner som redan gjort, och som kommer att fortsätta att göra, betydande investeringar i form av tid, arbetskraft och pengar i forskning, planering och program som rör förberedelseskedet. Rådet önskar även påpeka att det inte är behörigt att ingripa i beslut som fattats av en mellanstatlig aktör som Europeiska rymdorganisationen, även om det stora flertalet av de stater som deltar i denna (13 av de 15 medlemmarna) även är medlemmar av Europeiska unionen.

Marinos (PPE-DE).
Herr talman! Min fråga formulerades innan man nådde överenskommelsen, som banar väg för genomförandet av detta mycket viktiga program, och jag gläder mig åt att det skedde under det grekiska ordförandeskapet - eftersom jag är grek - och tackar också den tjänstgörande ordföranden särskilt för hans svar. Nu när detta hinder är undanröjt skulle jag vilja be den tjänstgörande ordföranden upplysa oss om ungefär hur stora investeringarna i Galileo kommer att bli, om alla Europeiska unionens medlemsstater kommer att delta i dem och med vilka andelar, när själva genomförandet kommer att påbörjas och när man räknar med att systemets tjänster kommer att kunna utnyttjas - vilket också är det viktigaste av allt - samt om dessa kommer att ha endast europeisk, eller även världsomspännande, räckvidd. Jag skulle även vilja be honom upplysa oss om huruvida Förenta staternas invändningar har upphört och om det verkligen, såsom den amerikanska sidan hävdar, finnas en risk att Galileo kommer att störa de amerikanska GPS-frekvenserna, som ju främst är avsedda för militära behov.

Yiannitsis
Jag kan i denna stund inte ge svar om alla dessa detaljer. Det är frågor för kommissionen. Det finns olika uppskattningar som diskuterats emellanåt och även uppskattningar av oberoende forskare. Jag skulle vilja be ledamoten ställa frågan till kommissionen. Jag skall gärna skriftligen vidarebefordra alla uppgifter rådet förfogar över som kan bidra till att besvara den fråga han ställt.

Radwan (PPE-DE).
Herr talman! Min fråga är förhoppningsvis riktad till rådet eftersom medlemsstaterna fortfarande har ett ansvar på området utrikes- och säkerhetspolitik. Jag vill redan nu påpeka att Galileo visserligen i första hand är ett privat projekt där vi även skall ha privata tjänster, men att vi i ett gemensamt projekt som syftar till att stärka EU:s utrikes- och säkerhetspolitik redan nu bör dra upp riktlinjerna för att tjänster på områdena infrastruktur och information i framtiden skall finnas och kunna upphandlas på EU-nivå. I dagsläget har vi - tyvärr - inte infrastrukturen för detta. Vi talar om en styrka för akuta ingripanden, och för att vara handlingskraftiga i framtiden bör och måste vi kunna falla tillbaka på Galileo. Därför bör en avdelning avsättas för detta, vilket säkert även ligger i rådets intresse.

Yiannitsis
Jag håller med om att Galileo även har en politisk dimension, vilket är en anledning till att det har främjats av rådet, och jag vill påpeka att rådet, trots allt detta, har varit angeläget om att Galileoprogrammet, som även har en mycket tydlig kommersiell dimension, skall främjas och att det skall kunna fungera på konkurrensmässiga och ekonomiska villkor på marknaden för att kunna bli lönsamt.

Talmannen.
Fråga nr 5 från Paulo Casaca (H-0312/03):

Angående: Förteckningen över terroristorganisationer
I sin egenskap av ansvarig för avväpnandet av den iranska motståndsrörelsen ?Folkets mujahedin, har general Odierno (enligt France Press den 11.5.2003) förklarat att denna grupps samarbete med USA:s trupper och dess åtagande i fråga om demokratin i Iran betyder att gruppens status som ?terroristorganisation? i Washington måste omprövas. Han sa även att en organisation som avstår från sina vapen till förmån för koalitionen naturligtvis samarbetar, och att han trodde att detta skulle leda till en översyn av huruvida Mujahedin verkligen fortfarande skall räknas som en terroristorganisation.
Detta är ännu en bekräftelse av att det inte finns någon grund för att ?Folkets mujahedin? skall stå upptagen på en förteckning över terroristorganisationer.
När tänker rådet stryka ?Folkets mujahedin? från förteckningen över terroristorganisationer?

Yiannitsis
Enligt artikel 1.6 i den gemensamma ståndpunkten 2001/931/GUSP om tillämpning av särskilda åtgärder i syfte att bekämpa terrorism skall rådet med jämna mellanrum, minst en gång var sjätte månad, se över namnen på de personer, grupper och enheter som finns i förteckningen, för att försäkra sig om att det är berättigat att behålla dem i förteckningen.
Jag kan upplysa er om att rådet vid den senaste översynen kom fram till att den iranska organisationen Mujahidin Khalq, även känd som ?Folkets mujahedin?, bör stå kvar i förteckningen.

Casaca (PSE).
Jag tackar er, herr rådsordförande, men ni begränsade er till att säga det som vi alla redan visste. Det ni inte sade, och som jag skulle vilja att ni förklarade här, är hur det kan komma sig att en organisation som aldrig har blivit dömd eller anklagad för något terroristbrott eller annat brott i något europeiskt land finns med på denna lista, samtidigt som t.ex. Iran, hemlandet för en diplomat som nu har blivit dömd av en domstol i Tyskland för terroristattentat, inte finns på denna lista och att det tvärtom är det landet som uppmuntrar till att olagligförklara de organisationer som är motståndare till landet och kalla dem terrorister. Det är det som är problemet, och det är om det som jag skulle vilja att rådet uttalade sig och förklarade för parlamentet och EU:s medborgare.

Yiannitsis
Efter en bedömning av alla faktorer har rådet ansett att organisationen måste behållas i förteckningen. Jag skulle även vilja påpeka att bedömningen gjordes på grundval av information som lämnats till medlemsländerna i enlighet med föreskrivna förfaranden och att det finns ett kollektivt beslut i denna fråga.

Dupuis (NI).
Rådets svar är ganska intressant, eftersom det inte är lätt att förstå vilka kriterier rådet följer för att bedöma om en organisation är en terroristorganisation eller inte. Reglerna om en rättvis, opartisk rättegång bör åtminstone ge olika organisationer rätt att överklaga, och det skulle vara rimligt legitimt om parlamentet informerades om det underlag som gjorde att rådet kunde fatta ett beslut i den ena eller andra riktningen.
Herr rådsordförande! Mina frågor är således mycket precisa. Är ni beredd, som företrädare för rådet, att förse Europaparlamentet med anklagelseakten för alla de organisationer som ni anser vara terroristorganisationer? Skulle ni också kunna definiera de kriterier som får er att betrakta en organisation som en terroristorganisation? Det är bekant att ryssarna nyligen begärde att få föra upp tre tjetjenska organisationer på listan, varav två inte alls existerar, ett för övrigt synnerligen intressant fall.

Yiannitsis
I den gemensamma ståndpunkt jag har hänvisat till anges alla kriterier som måste vara uppfyllda för att namn, enheter eller personer skall föras in i denna förteckning. Jag skulle vilja påminna om att besluten om vem som skall tas med i förteckningen fattas av juridiska ämbetsmän som är oberoende i förhållande till varje EU-medlemsland och som uppfyller alla våra krav för en riktig bedömning i frågan, för det är verkligen en mycket känslig fråga.

Turco (NI).
Herr talman! Det här andra svaret är inte alls övertygande: vi vet mycket väl att det inte alls finns några klara förfaranden för införande i förteckningen över terroristorganisationer. Dupuis frågade mycket tydligt vilka möjligheter till överklagande det finns för dem som sätts upp på listan. Sanningen är den att det bara finns en politisk bedömning, både för att sättas upp på listan och för att strykas från den. Frågan skulle alltså behöva ställas om. Vi ber bara rådet att uttala sig om denna politiska bedömning, om denna nya politiska fråga: är det en så viktig politisk fråga att det verkligen är motiverat med en ny granskning av den här organisationens roll?

Yiannitsis
Jag har ingenting att tillägga till det jag har sagt. Kriterierna och förfarandena anges och är tydliga. Det behöriga organet har bedömt att den skall stå kvar i förteckningen, och jag har följaktligen ingenting mer att säga om detta.

Talmannen.
Fråga nr 6 från Lennart Sacrédeus (H-0313/03):

Angående: Brott mot mänskliga rättigheter på Kuba
I mars i år fängslades 78 oppositionella på Kuba. Summariska rättegångar, utan möjlighet till ett anständigt försvar eller närvaro av oberoende personer hölls i april, varpå domar på mellan 15 och 28 år avkunnades. De fängslade avtjänar nu sina straff under närmast omänskliga förhållanden, i isoleringscell eller tillsammans med hårt kriminella personer, oftast så långt hemifrån att det omöjliggör besök av familjemedlemmar. Förhållandena utgör klara brott mot de mänskliga rättigheterna.
Vad avser rådet göra för att de politiska fångarna på Kuba ska släppas fria? På vilket sätt verkar man för att behandlingen av de kubanska fångarna ska förbättras och för att de ska flyttas närmare sina hem? Vad avser man göra för att stötta fångarna och deras anhöriga? Vilka konsekvenser kommer fängslandena att få för fortsatta förhandlingar om Kubas möjlighet att upptas i AVS-kretsen?

Yiannitsis
Såsom rådet svarade på fråga H-0243/03 under frågestunden i maj månads sammanträdesperiod i Europaparlamentet gjorde ordförandeskapet, på Europeiska unionens vägnar, offentliga uttalanden och kraftfulla påpekanden för Havanna så snart arresteringsvågen nyligen blev känd. I sina bilaterala kontakter med de kubanska myndigheterna har även medlemsstaterna protesterat kraftigt mot arresteringarna och avrättningarna. Rådet välkomnar Europaparlamentets resolution av den 10 april, vilken stärker unionens tydliga ståndpunkt mot dessa åtgärder.
Vid sitt möte den 14 april antog rådet följande slutsatser:
?Rådet fördömer de åtgärder som de kubanska myndigheterna nyligen vidtagit, särskilt avrättningarna, de omfattande arresteringarna av oliktänkande och de bristfälliga rättegångarna samt de godtyckliga och alltför stränga domar som meddelats. Rådet manar till omedelbart frisläppande av alla politiska fångar. Den senaste händelseutvecklingen, som innebär en ytterligare försämring av situationen för de mänskliga rättigheterna på Kuba, kommer att påverka unionens förbindelser med Kuba och utsikterna till ökat samarbete. Rådet kommer att noga följa hur situationen utvecklas.?
Unionen har även stött en resolution om situationen för de mänskliga rättigheterna på Kuba som antogs inom ramen för det 59:e mötet i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. I en allmän kommentar gjorde unionens ordförandeskap följande uttalande som anger att unionen fördömer de omfattande arresteringarna, de bristfälliga och summariska rättegångarna samt de godtyckliga och alltför stränga domar som ådömts många oliktänkande på grund av att dessa fredligt uttryckt sina politiska, religiösa och samhälleliga åsikter samt utövat sin rätt att fullt och likvärdigt delta i det offentliga livet.
Unionen kräver följaktligen att dessa personer, vilka unionen betraktar som politiska samvetsfångar, omedelbart skall frisläppas och manar även till omedelbart frisläppande av alla politiska fångar. Unionen är därtill djupt oroad över de fortsatta tvångsåtgärderna mot medlemmar av oppositionen.
Unionen fördömer kraftfullt de avrättningar av kubanska medborgare som nyligen verkställts efter summariska rättegångar och beklagar att moratoriet för dödsstraffet upphävts i landet.
Denna händelseutveckling, som innebär en ytterligare försämring av situationen för de mänskliga rättigheterna på Kuba, kommer att påverka unionens förbindelser med Kuba och utsikterna till ökat samarbete. Unionen kommer att på mycket nära håll följa kränkningarna av de medborgerliga och politiska rättigheterna, vilka kommer att fortsätta att påverka unionens förbindelser med Kuba.
Unionen kommer att fortsätta att noga följa hur situationen utvecklas, särskilt när det gäller möjligheten att överklaga domarna mot de 78 personer som dömts.
Jag vill dessutom påpeka att unionen fortsätter att arbeta för att de politiska fångarna omedelbart skall frisläppas och för att se till att de under tiden inte utsätts för lidande eller omänsklig behandling.
I fråga om Kubas begäran om att delta i Cotonouavtalet drogs den tillbaka av Kubas utrikesministerium den 17 maj.

Sacrédeus (PPE-DE).
Jag vill varmt tacka den grekiske företrädaren för rådet för hans engagerade svar och för det arbete som läggs ner. Ett mycket varmt tack för detta. Det som rådet väldigt tydligt säger här är mycket viktigt, nämligen att läget för de mänskliga rättigheterna har försämrats, att fängslandena och de långa straffen har påverkat våra framtida relationer till Kuba och att de 78 fängslade nu måste ges rätt att överklaga.
Som följdfråga undrar jag då om Europeiska rådet konkret skulle kunna agera genom att ge Sacharovpristagaren, den kristdemokratiske människorättsaktivisten Oswaldo Payá Sardiñas, en formell inbjudan till Grekland och till Europeiska unionen. Därigenom skulle man också uppmuntra medlemsstaternas stats- och utrikesministrar att på detta sätt markera värdet av Sacharovpriset.

Yiannitsis
Jag har inget att tillägga. Jag antecknar Europaparlamentarikerns förslag, och vi skall undersöka om det är möjligt.

Ribeiro e Castro (UEN).
Jag tackar er, herr rådsordförande. För en månad sedan hade vi ungefär samma debatt, och jag skulle vilja gå lite längre.
Det har nog gått mer än en månad, och förtrycket fortsätter på Kuba, situationen är mer eller mindre oförändrad, vilket är ett tecken på att vi måste gå längre än till fördömanden. De är viktiga men de räcker inte, och vi har ett särskilt ansvar eftersom vi tilldelade Osvaldo Payá Sacharovpriset 2002. Detta är tillfället att visa att Sacharovpriset inte är någon sympatisk skolpremie, det är inte en stunds ?glamour? som Oscarsutdelningen i Hollywood, utan det står för Europeiska unionens engagemang, genom sitt parlament, för den demokratiska saken, de mänskliga rättigheterna, och friheten i hela världen. Elva av våra kolleger, inklusive jag själv, skickade ett brev till rådets ordförandeskap, till den höge representanten, till kommissionens ordförande och till parlamentets talman för att komma överens om aktioner, för att de skulle bjuda in Osvaldo Payá att komma hit och för att rådet skulle formulera en likalydande rekommendation till alla medlemsstater för att deras ambassadörer i Havanna skulle göra detsamma och bjuda in Osvaldo Payá att komma till Europa, till våra huvudstäder, till våra ministrar, till våra premiärministrar, till kommissionens ordförande och i det internationella rampljuset berätta för oss hurdana förhållandena är i Kuba. Detta är ett aktivt sätt att uttrycka solidaritet; detta är ett aktivt sätt att visa att de priser som vi delar ut här betyder någonting.

Yiannitsis
Av vem skickades det? Jag vet inget mer och kan följaktligen inte ge er ett konkret svar just nu.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Jag häpnar över att parlamentsledamoten i sin fråga uttalar stöd för personer som arresterats och dömts på grund av att de bevisligen har samarbetet mot betalning med Förenta staternas företrädare i Havanna mot sitt hemland, mot det socialistiska Kuba, som utgör en fyr, ett lysande exempel, för Amerikas folk och som trots Förenta staternas fyrtio år långa brottsliga embargo lyckas garantera sitt folk den högsta levnads- och utbildningsstandarden i hela Central- och Sydamerika. Det är för övrigt detta de amerikanska imperialisterna inte kan tåla med den kubanska revolutionen, som de anstränger sig hårt för att stoppa på alla upptänkliga sätt, till och med genom att mörda dess ledare.
Jag skulle vilja fråga rådets tjänstgörande ordförande, som såvitt jag har förstått instämmer med det som sagts av de föregående talarna: Vad skulle regeringen i hans hemland göra om det avslöjades att grekiska medborgare gick med på att rekryteras och betalas av en främmande, mot Grekland fientlig, makt i syfte att verka mot sitt hemland? Skulle den kanske ge dem ett pris? Vilket samband har sådan verksamhet med utövandet av de mänskliga rättigheterna? Vad har han att säga om det faktum att även Greklands diplomatiska företrädare deltar i de konspirationsmöten som Förenta staternas företrädare anordnar i Havanna? Hur försvarar han Europeiska unionens tystnad om de kubaner som hålls fångna i Förenta staterna på grund av att de avslöjat planer på att mörda Fidel Castro och andra kubanska ledare samt det faktum att kubanska flygkapare inte utlämnas till Kuba, utan i stället lever fritt i Förenta staterna? Annars kämpar vi minsann mot terrorism!

Yiannitsis
Herr talman! Till att börja med är detta inte en fråga som jag skall svara på. Jag svarar inte som rådets tjänstgörande ordförande utan som minister i den grekiska regeringen. Ni har talat om en diplomats deltagande i konspiratoriska och andra typer av verksamheter. Det är alltigenom komiskt, men också vilseledande, eftersom ni borde veta att jag i det grekiska parlamentet har svarat på en liknande fråga som en ledamot från ert parti ställde och att jag då sade att det är löjeväckande att en mottagning som hölls i ambassaden på Kuba, i den amerikanska ambassaden, där mottagningar hålls varje vecka av många olika personer och alla kommer och går, kallas ...
(Talaren avbryts av Korakas, som talar utan mikrofon.)
Jag ber er att inte avbryta mig ... Ni är ovärdig ett svar!

Talmannen.
Korakas har ordet för en ordningsfråga.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Jag tillåter inte att Yiannitsis kallar mig ovärdig ett svar! Jag har ställt brännande frågor. Hans regering är medskyldig, och han borde svara med större respekt på de frågor jag har ställt!

Talmannen.
Yiannitsis sade redan i början av sitt svar att ni inte hade ställt någon fråga och att han därför inte tänkte svara er i egenskap av rådets tjänstgörande ordförande. Vi måste följa föredragningslistan i samma goda ordning som vi brukar göra. Fråga nr 7 från Claude Moraes (H-0321/03):

Angående: Europeiska rådets möte i juni i Thessaloniki
Jag vill be rådet redogöra för sina synpunkter på föredragningslistan inför toppmötet i juni i Thessaloniki. Kommer rådet att vid detta toppmöte diskutera EU:s gränspolis, resurserna att övervaka EU:s nya yttre gränser efter utvidgningen, samordning av integrationsfrågor när det gäller migranter och frågan om samordning av organiserad ekonomisk migration?

Yiannitsis
Under förmiddagens debatt talade vi mycket om dagordningen för Europeiska rådets möte i Thessaloniki. Jag skulle dock vilja komplettera med att säga att ordförandeskapet, såsom framgår av den första versionen av den kommenterade föredragningslistan, som även lades fram vid mötet i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) nyligen, har för avsikt att begränsa dagordningen för Europeiska rådets möte i Thessaloniki till följande frågor:
resultat av konventet för Europas framtid samt beslut om den förestående regeringskonferensen,
komplexet asyl, invandring och gränser,.
frågor om utvidgningen,
frågan om EU:s politik för västra Balkan,
den utvidgade unionens nya grannar,
uppföljning av Europeiska rådets vårmöte 2003,
vissa frågor på områdena yttre förbindelser samt säkerhet och försvar.
Dessa frågor kommer sannolikt att omfatta förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, Mellanöstern och Irak samt den höge representanten Solanas rekommendationer om en övergripande strategi på området utrikespolitik och säkerhet liksom en vidare strategi för ta itu med spridningen av massförstörelsevapen. Rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) har noterat dessa avsikter från ordförandeskapets sida.
När det gäller de saker som tas upp i frågans andra del känner ledamoten säkert till att Europeiska rådet kommer att granska två viktiga rapporter. Den första gäller det praktiska genomförandet av de riktlinjer man enades om vid Europeiska rådets möte i Sevilla när det gäller åtgärder mot olaglig invandring, gradvis införande av en samordnad och integrerad förvaltning av de yttre gränserna, integration av invandringspolitiken i unionens förbindelser med tredje land och påskyndande av lagstiftningsarbetet om utformningen av en gemensam asyl- och invandringspolitik. Den andra rapporten undersöker hur effektivt man har använt de gemensamma finansiella medel som finns för återsändande av invandrare och asylsökande som fått avslag, för förvaltning av de yttre gränserna, för asyl- och migrationsprogram i tredje land och för genomförande av principen om ansvarsfördelning.
Vårt mål är att de två rapporterna skall granskas av Europeiska rådet så att det kan bestämma riktlinjer för de fortsatta åtgärderna på dessa områden. Inom denna ram väntas Europeiska rådet, i enlighet med slutsatserna från vårmötet 2003, återkomma till frågan om invandring, lagliga invandrares integrering i Europas samhällen och sysselsättningen.
Ordförandeskapet skulle slutligen vilja påminna om att dagordningen för Europeiska rådets möte i Thessaloniki kommer att antas, i enlighet med rådets arbetsordning, av rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) vid dess möte den 16 och 17 juni 2003.

Moraes (PSE).
Tack för att ni åtog er att besvara den sjunde frågan. Det har varit en hård session. I diskussionen i morse besvarade ni många av frågorna i ert utmärkta svar. Jag skulle bara vilja förhöra mig om er personliga åsikt om en fråga. 
Det grekiska ordförandeskapet har varit synnerligen vänligt, enligt min åsikt, genom att ta sig an positiva frågor inom migrationen, såsom familjeåterförening och nu integration. I frågan om invandrarnas integration, som ni nämnde i ert svar, anser ni att detta är en fråga i första hand för medlemsstaterna eller ser ni en värdefull samordningsroll? Vi glömmer ibland att det finns många i våra europeiska samhällen som vill se att bättre integrationsmetoder används, liksom samordning. Är det er personliga åsikt att detta är en fråga för samordning eller i första hand för medlemsstaterna?

Yiannitsis
Det har ställts en personlig fråga. Jag kan svara både personligt och som företrädare för det grekiska ordförandeskapet. Det betyder inte att mitt svar reflekterar de femtons ståndpunkt. Som bekant finns det länder som anser att dessa frågor - det vill säga om integrering av invandrare - är inrikes frågor. Å andra sidan, när de invandrare som lever i unionens länder inte integreras, och det handlar om flera miljoner, orsakar det likväl ofta synnerligen svårhanterliga sociala situationer, som många gånger även får allvarliga återverkningar på politisk nivå, med mycket oönskade följder. Med tanke på att den europeiska modellen - den sociala, politiska och ekonomiska modellen - kännetecknas av en inre social konvergens som man kanske sällan hittar i många andra länder i världen och att vi följaktligen måste värna den som ett mycket grundläggande inslag både för våra länder och för vår kontinent, anser jag personligen att det i frågan om integrering av invandrare även behövs politisk samordning på gemenskapsnivå, eftersom eventuella allvarliga sociala och politiska spänningar i ett land är något som har synnerlig betydelse även för de andra länderna.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Bara en kort kommentar till min tredje fråga om Ukraina: Självklart är detta en fråga för Europeiska unionen eftersom Rysslands och Ukrainas anslutning till Världshandelsorganisationen får motsvarande följder och eftersom frågan sannolikt också kommer att tas upp vid rådets möte i Thessaloniki.
Min fråga om rådets möte i Thessaloniki lyder dock som följer. Rådet har krävt en undersökning av följderna för Basel II - ramavtalet om företags kreditvärdighet. Detta har kommissionen ännu inte genomfört. Ni lovade mig vid det senaste sammanträdet att vidta åtgärder. Vad har hänt i fråga om rådets begäran och rådets samarbete med kommissionen? Har planerna för undersökningen dragits upp?

Yiannitsis
Frågan berör kommissionen, och förutsatt att kommissionen lägger fram undersökningen kommer vi naturligtvis att se vilken vikt den skall ges vid mötet i Thessaloniki.

Talmannen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 8. Fråga nr 9 från Richard Howitt (H-0325/03):

Angående: Förslag om EU-byrå för utveckling och anskaffande av försvarskapacitet
Vilka diskussioner har hittills förts inom rådet när det gäller förslaget att inrätta en EU-byrå för utveckling och anskaffande av försvarskapacitet, i syfte att kvantitativt och kvalitativt säkra EU:s militära kapacitet? Planerar rådets ordförande några ytterligare initiativ i denna fråga?

Yiannitsis
När det gäller frågan om att inrätta ett mellanstatligt organ för utveckling och anskaffande av försvarskapacitet har diskussioner nyligen förts inom Europeiska rådets ramar, diskussioner som resulterade i formuleringen i punkt 35 i ordförandeskapets slutsatser, och jag åsyftar Europeiska rådet den 20 och 21 mars. På grundval av de slutsatserna har rådet berört frågan, även inom ramen för rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) slutsatser av den 19 maj, där man erinrar om denna punkt och särskilt om behovet av att undersöka om ett mellanstatligt organ för utveckling och anskaffande av militära resurser inom EU eventuellt skall inrättas. Arbetet på området fortsätter. Jag skulle vilja påminna om att vi på initiativ av det grekiska ordförandeskapet och med en skrivelse som vi i slutet av förra året skickade till kommissionens ordförande har uttalat stöd för behovet av just detta slags initiativ, vilka omfattas av den fråga ledamoten har formulerat.

Howitt (PSE).
Jag tackar rådsordföranden för detta svar och förvisso för regeringsstödet med avseende på denna fråga. Det var intressant att se att fyra medlemsstaters försvarsmöte, som sammankallats av Verhofstadt, stödde idén om en byrå, liksom det första förslaget som togs upp i Le Touquet stöddes av min premiärminister, Tony Blair, och också av Jacques Chirac. Oavsett de åsiktsskillnader som finns när det gäller framtidsutsikterna för försvarssamarbetet i Europeiska unionen verkar detta vara något som skulle kunna ena oss.
Jag undrar om rådsordföranden planerar vidare framsteg i denna fråga under resten av ordförandeskapet och om han skulle kunna försöka upprätta en tidsplan för hur stora framsteg vi kan göra genom att ta upp denna idé?

Yiannitsis
Ansträngningar har gjorts för att främja denna idé. Nu, när det gäller frågan om det kommer att kunna göras framsteg under de tre veckor som återstår av det grekiska ordförandeskapet har jag svårt att svara på det. Vi bör komma ihåg att ett tillfälle att undersöka alla dessa frågor gavs även vid det gemensamma mötet i rådet (allmänna frågor) för utrikes- och försvarsministrarna, och jag tror att nästa tillfälle troligen kommer att ges lite senare, inte så snart, det vill säga inom tre, fyra, fem veckor.

Talmannen.
Fråga nr 10 från Olivier Dupuis (H-0330/03):

Angående: Iranska regimens kärnvapenprogram
I augusti 2002 avslöjade Folkets mujahedin den iranska regimens hemliga kärnvapenprogram. Både statliga myndigheter och oberoende organisationer har bekräftat att programmet är militärt. Till och med kommissionsledamot Patten verkar medge detta faktum i senare uttalanden.
Kan rådet förklara vilken roll förhandlingarna mellan EU och företrädare för den iranska regimen inom den så kallade ?konstruktiva energidialogen? har spelat när det gäller det iranska nukleärprogrammet?
Vilka åtgärder och politiska förändringar avser rådet att genomföra för att förhindra katastrofala följder av den nuvarande diplomatin i förhållande till Iran?

Yiannitsis
Massförstörelsevapen, särskilt kärnvapen, och förhindrande av deras spridning är verkligen en fråga som länge vållat oro i unionen i samband med Iran. Den 16 juni väntas ElBaradei, generaldirektör för Internationella atomenergiorganet (IAEA), lägga fram en rapport om sina rön i fråga om Irans kärnprogram för nämnda organs styrelse. Den rapporten kommer att bidra till att klargöra bilden när det gäller Irans eventuella kärnvapenprogram. Rådet kommer att ta rapporten i beaktande när det diskuterar Iran vid sitt nästa möte.
Frågan som rör de åsikter som kommissionen uttryckt om denna fråga bör hellre ställas direkt till den institutionen. Kommissionen bör även redogöra för vad som händer inom ramen för den ?konstruktiva energidialogen? med Iran, eftersom denna dialog förs för unionens räkning av kommissionen.
Rådet tar regelbundet upp frågan om massförstörelsevapen och förhindrande av deras spridning, särskilt inom ramen för den ?vittomspännande dialogen? mellan EU och Iran; den senaste gången var den 29 april. Rådet uppmanar Iran att underteckna, ratificera och helt genomföra alla internationella avtal på området, särskilt tilläggsprotokollet till IAEA:s kontrollavtal. Dessa frågor togs upp under förhandlingsrundan om ett handels- och samarbetsavtal mellan unionen och Iran, som ägde rum i Teheran den 1 och 2 juni. Rådet förklarade tydligt för Iran att det förväntar sig att fördjupade ekonomiska och handelsrelaterade förbindelser mellan unionen och Iran kommer att åtföljas av liknande framsteg när det gäller alla de andra aspekterna av våra förbindelser med Iran.
Slutligen vill jag tillägga att unionen fäster stor vikt vid att icke-spridningsfördraget följs i hela världen och att en kontrollerbar kärnvapenfri zon upprättas i Mellanöstern.

Dupuis (NI).
Herr ordförande! Jag håller med rådet om att det är kommissionen som ansvarar för den konstruktiva dialogen om energi. Men samtidigt är kommissionen en del av Europeiska unionen, precis som rådet och Europaparlamentet, och dessutom är det rådet som utformar de allmänna linjerna för utrikespolitiken.
Jag skulle därför vilja veta om rådet kommer att kräva att kommissionen avbryter den konstruktiva dialogen om energi om det framkommer negativa slutsatser i den rapport som inom kort kommer att läggas fram av Internationella atomenergiorganet. Det är min fråga. Kommissionen verkställer, det stämmer, men det är framför allt rådet som formar de allmänna riktlinjerna.

Yiannitsis
Jag har i mitt svar redan sagt - och jag undrar varför saken tas upp igen - att rådet kommer att beakta den rapport som skall läggas fram när det diskuterar frågor som rör Irak vid sitt nästa möte. Hypotetiska frågor om vad rapporten kommer att innehålla och vad rådet kommer att göra om rapporten innehåller a, b eller c tycker jag därför inte att vi kan diskutera i denna stund.

Talmannen.
Mina damer och herrar! Vi har nästan ingen tid kvar, men vi skall försöka ställa ytterligare två frågor om Iran, om rådets ordförande kan tänka sig att stanna kvar till kl. 19.15, eftersom vi började sent. Tack så mycket.
Casaca har ordet för en följdfråga.

Casaca (PSE).
Herr rådsordförande! Jag skulle vilja fråga er om ni inte tycker att det är konstigt att ni har intagit ståndpunkter som inte är de ståndpunkter som intas av domare, eller av någon oberoende; utan i stället är rådets politiska ståndpunkter om terroristorganisationer, när det inte finns något omnämnande någonstans i pressen om saken, samtidigt som det finns massor med uppgifter när det gäller Irans kärnvapenprogram i vetenskapliga tidskrifter, och inte bara där, om användningen av tungt vatten, som bara används för att göra kärnvapen, och så gör rådet absolut ingenting och begränsar sig till att vänta på rapporter som kan komma att läggas fram av Irans regering.

Yiannitsis
Jag har sagt att en rapport kommer att läggas fram av det mest auktoritativa internationella organet. Rådet kommer att betrakta rapporten och på grundval av den besluta hur det skall handla. Och låt mig påminna om att rådet har sagt att det inte kommer att gå att göra framsteg i ekonomiska och handelsrelaterade frågor om det inte även görs framsteg i de frågor vi diskuterar, så de två frågorna har i praktiken kopplats samman.

Talmannen.
Fråga nr 11 från Gianfranco Dell'Alba (H-0331/03):

Angående: Irans försök att göra situationen i Mellanöstern instabil
Efter Libanon och Pakistan verkar den iranska regimen rikta in sina ansträngningar på att dra nytta av den instabila situationen i Irak och sprida en teokratisk diktatur i landet.
Vad ämnar rådet göra för att förhindra att Iran gör situationen än mer instabil i Mellanöstern?

Yiannitsis
Rådet är fullt medvetet om det faktum att återställandet av varaktig politisk och ekonomisk stabilitet i Irak i hög grad kommer att vara beroende av en konstruktiv hållning i grannländerna. Europeiska unionen uppmanar följaktligen ständigt grannländerna, däribland Iran, att visa självbehärskning och att stödja ansträngningarna att stabilisera Irak.
Rådet har utpekat fredsprocessen i Mellanöstern som ett grundläggande fält där det vill göra konkreta framsteg genom intensivare dialog med Iran. Rådet har även klargjort för Iran att det väntar sig att de fördjupade ekonomiska och handelsrelaterade förbindelserna mellan EU och Iran skall åtföljas av likvärdiga framsteg på alla de andra områden där vi har förbindelser med Iran.
Såväl Irak som Mellanöstern diskuterades ingående med den iranska sidan under det senaste mötet för ?vittomspännande dialog? mellan EU och Iran i Aten den 29 april. Unionen kommer att fortsätta att ta upp dessa frågor i sina kontakter med Iran.

Dell'Alba (NI).
Herr rådsordförande! I dag utspelas det någonting mycket viktigt i Sharm-el-Sheik hoppas vi, det vill säga en dialog mellan israeler och palestinier som vi hoppas kommer att bli riktigt konstruktiv. Europa är frånvarande, trots att vi umgås med tanken på den kritiska dialogen, som innebär att göra affärer utan att ta någon större hänsyn eller åtminstone ingen verklig hänsyn till frågorna om mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstaten. Med tanke på nyheten om att det skulle finnas påtryckningar i den riktningen från Iran - påtryckningar som jag framhöll i mitt uttalande - och med tanke på att dussintals ledamöter mobiliserar och i ett dokument kräver ett större engagemang för en demokratisk utveckling i Iran, annars måste det till, jag säger inte militära insatser, men åtgärder som låter förstå att den kritiska dialogen inte är rätt sätt att lösa problem - hur reagerar rådet på detta allt mer högljudda krav från ledamöterna av Europaparlamentet?

Yiannitsis
Jag har noterat önskemålet om en högre profil från unionens sida i sådana frågor. Det är en liten aspekt av det allmännare problem vi ständigt diskuterar, det vill säga hur unionen skall få större tyngd på det utrikespolitiska området. Unionen var likväl närvarande vid det möte som ägde rum på Kreta för några dagar sedan, på Europa-Medelhavskonferensen, där såväl israelerna och palestinierna som många andra arabländer deltog. Den stämning som rådde och de diskussioner vi hade har bidragit till att vi i denna stund har tillfälle att diskutera en utveckling som kanske kan få särskild betydelse.

Talmannen.
Fråga nr 12 från Maurizio Turco (H-0332/03):

Angående: Iranska regimens mjältbrandsprogram
Oberoende forskningsorgan har bevisat att Folkets mujahedin avslöjande av den iranska regimens hemliga kärnvapenprogram i augusti 2002 har visat sig vara fullkomligt korrekt. Då samma organisation den 15 maj meddelade att den iranska regimen har mjältbrandsprogram godtogs detta därför allmänt av de internationella medierna.
Hur ämnar rådet förhålla sig till programmen?

Yiannitsis
Rådet betonar att massförstörelsevapen och deras icke-spridning sedan flera år tillbaka utgör ett av de områden där Europeiska unionen känner allmän oro när det gäller Iran. Unionen uppmanar Iran att underteckna, ratificera och fullständigt genomföra alla relevanta internationella akter, i synnerhet, såsom jag även sade tidigare, Internationella atomenergiorganets avtal, eftersom det iranska kärnprogrammet för närvarande fyller världssamfundet med oro, och jag har talat även om detta. Unionen uppmanar dessutom Iran att delta fullt ut i det arbete som skall leda till den sjätte konferensen om översyn av konventionen om förbud mot biologiska vapen och toxinvapen (BTV-konventionen), som är planerad till 2006. Jag skulle vilja framhålla att den förhandlingsrunda som ägde rum i Teheran den 1 och 2 juni om ett handels- och samarbetsavtal mellan EU och Iran gav ett lägligt tillfälle att ta upp ovanstående frågor med landet.
När det gäller mjältbrand känner rådet inte till något konkret framställningsprogram i den iranska regimens regi. Varje tecken på att det kan finnas ett sådant program kommer dock att beaktas noggrant och undersökas med all tillbörlig uppmärksamhet.

Turco (NI).
Det är samma svar som vi får varje gång vi tar upp frågan om förhållandet mellan Europeiska unionen och någon diktatur någonstans på jorden. Det finns inte en diktatorisk och antidemokratisk regim på jorden som inte finansieras av Europeiska unionen under förevändning att detta gör att vi kan starta en dialog.
Se på vad som sker i Vietnam, i Laos, i Kina och i Kuba! Det ni sade, herr ordförande, påminde mig om vad som sades här i kammaren i december 2000 när den gemensamma resolutionen om Afghanistan skulle antas. Det hade varit lustigt att lyssna på det igen i dag. Vår närsynthet i fråga om framtida skeenden, trots att vi redan klart kan se vad som förmodligen kommer att ske, är oroande som förhållningssätt till internationella förbindelser samtidigt som det förebådar långt större förödelse än den som vi själva främjar i dag.

Talmannen.
Fråga nr 13 från Marco Cappato (H-0333/03):

Angående: Demokrati och mänskliga rättigheter i Iran
Sju år efter det att den iranska regimen försökte övertyga iranierna och världssamfundet om att man var öppen för förändringar och demokratisering står det klart för alla observatörer, och inte minst för det iranska folket, att inget har förändrats till det bättre och att inga förbättringar ägt rum vad gäller de mänskliga eller demokratiska rättigheterna.
Stöder rådet en internationellt ledd folkomröstning om upprättande av demokratiskt styre i Iran?

Yiannitsis
Rådet fortsätter att känna stor oro över kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i Iran. Rådet gör ansträngningar för att förbättra respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och för att främja rättsstaten i landet. Det sker bland annat även genom den breda dialogen EU-Iran om de mänskliga rättigheterna, vilken inleddes i december förra året.
Rådet har upprepade gånger gjort klart att en fördjupning av handelsförbindelserna mellan EU och Iran - som även de förda förhandlingarna om ett handels- och samarbetsavtal syftar till - bör åtföljas av jämförbara framsteg på alla andra områden för förbindelserna EU-Iran. Det betyder att eventuellt förstärkt samarbete och handel med Iran bör gå hand i hand med konkret positiv utveckling på olika områden som fyller unionen med oro, däribland särskilt de mänskliga rättigheterna.

Cappato (NI).
Herr talman! Det problem som tas upp i denna fråga är egentligen en mer allmän fråga om huruvida rådet är berett att lägga ett klart och konkret förslag om en övergångsfas som rådet anser vara grundläggande och omistlig på vägen mot demokrati.
I min fråga talar jag om en folkomröstning som en väg mot demokrati. Om man inte vill ha en folkomröstning finns det andra instrument. Den springande punkten är att rådet måste ställa upp parametrar. Det är ett preciserat krav. Vi kan inte begränsa oss till att vädja om dialog och ömsesidig förståelse och säga att situationen måste förbättras. Det måste finnas några fasta punkter. Vill ni inte ha en folkomröstning? I så fall vill vi veta vilken fast punkt som rådet sätter upp, vilken som är den minsta gemensamma nämnaren för er, det minsta som kan accepteras. Om ni i dag säger att våra handelsavtal kommer att villkoras av framgångar i fråga om demokrati och mänskliga rättigheter måste vi fråga: detta är ingen folkomröstning, men vilken tröskel, vilket instrument, vilken parameter anser ni då vara oeftergivlig? Annars får vi en förföljelse utan ände, och sedan kommer kanske Förenta staterna med andra lösningar eller andra instrument som ställer till allmän skandal.

Yiannitsis
Herr talman! Jag skulle finna en sådan resolution, där parlamentet föreslår ett systemskifte i Iran och en folkomröstning om införande av demokrati i landet, utomordentligt intressant. Rådet kommer att betrakta saken ur politisk synvinkel och då undersöka hur det skall handla.

Talmannen.
Tack så mycket, herr Yiannitsis.
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna nr 14-21 att besvaras skriftligen.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
ett betänkande (A5-0143/2003) av Smet för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om analys av den öppna samordningsmetoden på områdena för sysselsättning och socialfrågor samt framtidsperspektiv (2002/2223(INI)), och
en muntlig fråga (O-0044/2003 - B5-0096/2003) till kommissionen från Rocard för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om tillämpning av den öppna samordningsmetoden.

Smet (PPE-DE)
Fru talman! Först måste vi fråga oss varför ett initiativbetänkande föreslogs, för vi har konstaterat att den här metoden håller på att sprida sig till flera områden. I Lissabon rekommenderades att den här metoden skulle tillämpas inom sådana områden som informationssamhället, forskning och innovation, företagspolitik, skola och utbildning, social integrering, ekonomisk politik, migrationspolitik osv. Vi ser dock att parlamentets inflytande och kontroll är mycket begränsat. Vi ser en stor underordnad ställning i beslutsprocessen och i skälen till varför vissa delar av metoden används eller inte. 
Utskottet för sysselsättning och sociala frågor har därför beslutat göra en grundlig analys av hur saker och ting går till, vilket har resulterat i ett betänkande där följande har föreslagits: om Europeiska kommissionen vill inleda en öppen samordningsmetod så måste den ha både rådets och parlamentets godkännande. Dessutom måste kommissionen ange vilka delar av metoden som den vill använda. De delarna är: gemensamma målsättningar, riktlinjer, gemensamma indikatorer, en sammanfattande rapport, nationella rapporter och rekommendationer. Detta är de traditionella delarna som används fullständigt eller delvis. Parlamentet måste avge ett yttrande om riktlinjerna, den sammanfattande rapporten och rekommendationerna, och arbetsmarknadens parter måste rådfrågas vad gäller social- och sysselsättningspolitik. Slutligen uppmanas även kommissionen att göra en undersökning om metodens ändamålsenlighet och om kopplingen av pengar från strukturfonderna till de rekommendationer som görs till medlemsstaterna.
För att reglera den här saken strukturellt och för att undvika att den öppna samordningsmetoden utvecklas på ett eller annat område utan parlamentets kännedom, insyn eller medbeslutande är det nödvändigt att fastställa den allmänna mekanismen och parlamentets medbeslutanderätt i konstitutionen. Frågan är dock om vi kommer att lyckas med det? Om jag ser de texter som konventets presidium hittills har upprättat så ser jag att vi delvis har lyckats. Det fastställs till exempel att den öppna samordningsmetoden skall tillämpas inom den ekonomiska politiken och inom sysselsättningspolitiken och att den - och det är en utökning i jämförelse med nuvarande text - kan tillämpas inom socialpolitiken. Det fastställs också att parlamentet måste rådfrågas eller också informeras om riktlinjerna och rekommendationerna.
Det är naturligtvis ett steg i rätt riktning, men det är ett litet steg. Det är i varje fall mer än man tidigare på grund av diskussionerna i konventet trodde var möjligt. Det är dock fortfarande en droppe i havet. Parlamentets befogenheter och kontrollmöjligheter förblir begränsade. Den som är emot metoden och tror att om vi inte uppger den i konventet så kommer den inte heller att tillämpas, tar naturligtvis fel. Ingen kan hindra att metoden tillämpas. Ett enkelt beslut i rådet utan att parlamentet har någon insyn i det leder alltså till att metoden tillämpas på ett eller annat område.
Jag skall ge ett exempel som gäller migrationspolitik. Om de ministrar som sysslar med migration beslutar att tillämpa den här metoden - bland annat för att man till exempel inte kan få igenom en lagstiftning på det området - så kommer den öppna samordningsmetoden att tillämpas för migrationspolitiken. Vårt problem är då inte i första hand att den tillämpas utan att parlamentet inte alls eller i mycket liten utsträckning engageras i det hela. Av den anledningen har vi i utskottet sagt: okej, låt oss då i konventet anta en artikel där det tydligt anges att det självklart inte är förbjudet att tillämpa den öppna samordningsmetoden, men att man måste samråda med parlamentet om den skall tillämpas. Det var egentligen meningen med den artikeln.
Vi har alltså sett att vissa framsteg har gjorts i konventet, att vi har uppnått en del av det vi ville uppnå. Det är dock ofullbordat och ofullständigt jämfört med vad det borde vara. Jag upprepar igen mina två stora invändningar: jag fruktar å ena sidan att den öppna samordningsmetoden skulle kunna leda till att det inte kommer någon lagstiftning till stånd och å andra sidan att kanske en del av de nationella befogenheterna faller bort om den öppna samordningsmetoden tillämpas. Det finns egentligen bara en enda lösning i båda dessa fall, och det är: låt parlamentet vara med och besluta. Det är just motståndet mot den öppna samordningsmetoden som har lett till att detta inte uppnåddes helt. Jag kan bara säga att det är synd. Jag tror att vi har utarbetat ett bra betänkande, och jag tackar alla kolleger i utskottet för sysselsättning och sociala frågor; de har nämligen medverkat till det här betänkandet på ett fantastiskt sätt.

Iivari (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! I Lissabon satte man på våren 2000 upp ett ambitiöst mål enligt vilket Europa på tio år skall utvecklas till världens mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomi. I slutsatserna från toppmötet ingick en del konkreta mål avseende utbildning, speciellt utbildning i informationsteknik. I Lissabonprocessen betonas förutom IT-utbildningen även vikten av livslångt lärande. 
I Europaparlamentets utskott för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott gläds vi åt att utbildningen stigit upp på unionens agenda. Vi behöver gemensamt uppsatta mål, mätare och gemensamma åtgärder. De nya arbetsplatser som skapas kräver huvudsakligen specialkompetens. IT-kompetens krävs numera i de flesta yrken. Sådan kompetens är också ett av dagens områden för medborgarutbildning. Om detta försummas blir livet svårt för medborgarna, och de kan komma att drabbas av uteslutning.
Förutom att utbildning är nyckeln till medborgarnas delaktighet är det även en grundläggande förutsättning för våra samhällens välmåga. Det är bra att EU:s utbildningsministrar har kunnat komma överens om konkreta mål för utbildningen och att processerna i Bologna och Brygge i syfte att erkänna examina pågår.
Enligt kulturutskottets uppfattning behöver man förutom utbildning och livslångt lärande även öppen samordning på andra områden som hör till utskottets arbetsfält, som till exempel inom ungdoms-, informationsförmedlings-, kultur- och idrottspolitiken. En utökning av samarbetet förstärker den inre marknadens funktion samt medborgarnas välmåga och delaktighet. Därigenom skapar vi förutsättningar för harmoniska samhällen, stabil utveckling och framtidstro.
Införandet av öppen samordning inom utbildningen har trots de positiva målsättningarna även inneburit problem. Det har ökat tjänstemännens makt och åsidosatt såväl Europaparlamentet som de nationella parlamenten när det gäller tillgång till information och möjligheter att påverka. Så här kan det inte fortsätta.
Kulturutskottet kräver i sin resolution att Europaparlamentets roll klargörs och förstärks. Det är nödvändigt för att processen skall få demokratiskt berättigande. Utskottet poängterar också att den öppna samordningsmetoden inte får utvecklas till ett liknande förfarande som de övriga lagstiftningsförfarandena, men ett slutet förfarande som försvagar lagstiftningsmålen i EG-fördraget.
Kulturutskottet uppmanar i sin resolution rådet och kommissionen att förhandla med Europaparlamentet om det interinstitutionella avtalet med avseende på en öppen samordningsmetod. Avtalet bör innehålla regler för valet av politiska områden för den öppna samordningsmetoden och ett förfarande för en konsekvent tillämpning av dessa. Europaparlamentet måste kunna delta i beslutsfattandet fullt ut och på lika villkor. Enligt utskottets uppfattning måste man i det interinstitutionella avtalet inkludera regler för Europaparlamentets deltagande vid utarbetandet av mål och indikatorer; samtidigt måste man komma överens om tillgången till handlingar, deltagande i sammanträden, uppföljning av ärendenas gång samt information. Det viktigaste är dock att man utvecklar den öppna samordningen till en samarbetsmetod. Det borde man fatta beslut om i Europeiska konventet som nu är på upploppet, och vid den kommande regeringskonferensen.
Betänkandet av Smet som gäller öppen samordning inom sysselsättningen och på det sociala området löper parallellt med kulturutskottets målsättningar. Det är bra att två av parlamentsutskotten är aktiva när det gäller att skapa en parlamentarisk dimension för öppen samordning, vilket vi uppenbarligen behöver i Europa.

Diamantopoulou
Fru talman! Jag skulle vilja gratulera Smet både till den utmärkta analysen i betänkandet om den öppna samordningsmetoden och till den lägliga tidpunkten för debatten, eftersom frågan, som bekant, diskuteras även i konventet.
Det finns i allt väsentligt två kategorier av frågor. De som rör metodens demokratiska legitimitet och de som rör dess effektivitet. När det gäller metodens demokratiska legitimitet är vår erfarenhet hittills att det finns en rättslig grund i fördraget endast på sysselsättningsområdet. Det är alltså en öppen metod, vilken tillämpas med utgångspunkt i mycket uttryckliga bestämmelser som anges i fördraget, och i den processen spelar parlamentet en roll. Denna skulle kunna vara mycket mer framträdande, men det har en roll, och dess åsikt är både nödvändig och respekterad. Men som Smet med all rätt sade har ingen rättslig grund använts de andra gånger den öppna samordningsmetoden tillämpats. Överenskommelser i ministerrådet har då legat till grund. Parlamentets roll är följaktligen ännu mindre, även om jag måste säga att vi när det gäller såväl frågan om fattigdomsbekämpning - ett tillämpningsområde för metoden - som tillämpningen av metoden i samband med pensioner har gjort stora ansträngningar att samarbeta, att samråda och att informera parlamentet. Metoden kommer säkerligen att spela en viktig roll i framtiden. Vi ser att den börjar nyttjas på många olika politikområden. Problemen i fråga om parlamentets delaktighet, och följaktligen metodens demokratiska legitimitet, har inte enbart en europeisk utan även en nationell dimension. Den utvärdering vi har gjort visar att de nationella parlamenten i många länder inte är delaktiga och att de därtill inte ens informeras om de gemensamma handlingsplanernas mål, åtaganden och genomförandesätt. Jag tror därför att det är mycket viktigt att den diskussion som förs i konventet resulterar i en artikel som avser den öppna samordningsmetoden i dess helhet och som specificerar parlamentets roll samt, såsom kommissionen föreslagit, att det finns en särskild passus om tillämpningen av metoden när det gäller socialt skydd - ett område med speciella problem - eftersom behörigheten på det sociala området många gånger är nationell.
I fråga om effektiviteten instämmer jag i det som sägs i betänkandet om att nationell och europeisk utvärdering av resultaten spelar en mycket viktig roll för att åstadkomma en förbättring från år till år. Vår första erfarenhet är den utvärdering av den europeiska strategin, av tillämpningen av metoden på sysselsättningsområdet, som gjordes 2002, medan en utvärdering av tillämpningen på pensionsområdet kommer att ske 2006. En andra fråga som rör effektiviteten är om tillämpningen av metoden bör finansieras. Här måste vi säga att det hittills finns erfarenhet av finansiering av sysselsättningsstrategin genom socialfonden liksom av finansiering av bestämda riktlinjer, framför allt dem som avser mänskliga resurser, och vi tror att socialfonden kommer att kunna spela en mycket viktig roll, särskilt i samband med utvidgningen, för de nya länderna, vilka kommer att inbjudas att delta i genomförandet av metoden, dock med minskade resurser.
Jag skulle till sist vilja nämna påpekandet i betänkandet att integreringen av ett jämställdhetsperspektiv i all gemenskapspolitik kan spela en mycket viktig roll även när det gäller tillämpningen av den öppna samordningsmetoden, eftersom det där alltid uppställs enskilda mål som skulle kunna gälla jämställdhet.

Pack (PPE-DE).
Fru talman! Jag skall endast tala om den del som Diamantopoulou inte är ansvarig för, nämligen kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott. Men jag antar att ni även företräder Reding här. Redan innan betänkandet över huvud taget var planerat i utskottet för sysselsättning och sociala frågor ställde vi en motsvarande fråga som försenades i flera månader - vad skälet till detta nu må ha varit.
Äntligen diskuterar vi detta gemensamt, och vi bör nu försöka att tillsammans göra det bästa av situationen. Vi konstaterar att samordningen existerar, och egentligen borde det glädja mig som EU-politiker att olika personer - ansvariga och politiker - samordnar sin verksamhet. Men detta är just de personer som annars ifrågasätter vårt ansvar. De samordnar sin verkshamhet på områden där de egentligen inte vill bevilja oss något som helst ansvar, nämligen på området kultur och utbildning. Här bedriver de plötsligt samordning utan att de är skyldiga att redogöra något för oss. Detta är faktiskt väldigt suspekt i våra ögon.
Problemet är att vi behandlas på samma sätt som de icke-statliga organisationerna på området. Vi är dock ingen icke-statlig organisation; vi är valda företrädare, och vi bör veta vad som förhandlas fram i vårt namn bakom kulisserna! Och det är inte bara så att rådet är mycket tillfreds med detta. Det är tyvärr också så att kommissionen är mycket tillfreds med detta. På detta sätt har kommissionen nämligen trängt ut en besvärlig spelare från banan. Rådet och kommissionen gör gemensam sak - det kan rentav vara en positiv sak, men jag skulle vilja använda Machiavellis ord och säga följande: ?Alla mål helgar inte medlen.? Och därför tror jag att vi i detta fall måste vara mycket uppmärksamma och förvänta oss att vi blir delaktiga.
Det har nu nämligen visat sig att en mellanstatlig metod har utvecklats. Och när något sådant väl har lyfts upp på spåret kan det vara mycket svårt att hejda. Visserligen har vi nu erfarit att konventet, som inte har särskilt mycket att säga om samordning, har uttalat sig mot den öppna samordningen, och vi vet att alla nationella ordförande givetvis bör samordna sig, även när fördraget inte nödvändigtvis föreskriver detta, om det finns behov av detta. Vi bör dock vara mycket uppmärksamma och se till att vi inte utesluts.
För egentligen kan jag med tanke på kultur och utbildning säga att det faktiskt är mycket skenheligt att vi inte tillåts vara aktiva just där vi gärna vill agera! Inom ramen för den öppna metoden kommer då just de saker som vi gärna vill engagera oss i bakvägen som ett stick i ryggen, för vi är inte delaktiga. Detta är helt enkelt inte tillåtet, och vi måste protestera! Låt oss påminna om att en mellanstatlig metod inte får införas på omvägar. Vi bör även i dagens diskussion se till att den redan nu befintliga mellanstatliga metoden - dvs. den öppna samordningen - överförs till en gemenskapsmetod. För om regeringscheferna eller de enskilda ministrarna har erkänt något som rätt, nödvändigt och viktigt, då bör detta också överföras till gemenskapsmetoden så att vi som valda företrädare för folket blir delaktiga. Jag ber er beakta detta och tackar alla som har medverkat.
(Applåder)

Vattimo (PSE).
Fru talman! Jag tycker inte att vi behöver slösa mer energi än Pack redan har gjort på detta. Jag står här för att tala om en muntlig fråga som Rocard har ställt för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, eftersom han själv inte är här i kväll.
Det är en fråga som grundar sig på de punkter som redan tagits upp av både Iivari och Pack, det vill säga på det faktum att vi i kulturutskottet ofta har sett att åtgärder som sedermera skall beslutas i rådet arbetas fram med en samordningsmetod som inte inbegriper oss. Vi har ställts inför fullbordat faktum och bara fått avge ett yttrande i efterskott, trots att det hade varit till stor nytta att tillämpa samordningsmetoden också på parlamentet.
I och med denna fråga ber vi kommissionen att svara på för det första om den på något sätt kan försäkra att kommande initiativ som rådet tar med samordningsmetoden kommer att översändas till Europaparlamentet och dess utskott i god tid så att de kan granska dem och yttra sig, och för det andra att tala om om man har några förslag om hur den öppna samordningsmetoden kan tillämpas i större utsträckning, så att inte parlamentet lämnas utanför - även om allt numera verkar bero på konventet.
Föregående talare har redan utförligt tagit upp alla dessa punkter, som vi nu vill formulera om till frågor som vi väntar oss svar på av kommissionen under denna muntliga frågestund.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Fru talman! Jag vill gratulera Smet till det här betänkandet fast det även inom vår partigrupp finns en hel del frågetecken kring det här ämnet. Nyligen var jag på en stor pensionskongress där man varmt välkomnade den öppna samordningen inom pensionsområdet. Det finns ett antal frågor, till exempel inom området pensioner, sysselsättning, asyl, invandring - de har redan delvis nämnts -, som kräver att bli behandlade på europeisk nivå, och i de flesta fall finns det ingen rättslig grund. Den öppna samordningsmetoden var ett fynd.
Det finns dock motståndare till den öppna samordningsmetoden, och de finns också delvis i min partigrupp. De är främst emot det här på grund av det problem som Smet nämnde i fråga om bristen på demokratiskt berättigande. Flera talare har framfört det här. Om vi fortsätter med den öppna samordningsmetoden - jag är för och min partigrupp är egentligen också för det - så måste dock en del saker lösas. Det är saker med anknytning till det demokratiska berättigandet. Både de nationella parlamenten och Europaparlamentet måste bli engagerade i det här. Det får inte vara så att parlamentet endast rådfrågas om man tror att det är intressant att rådfråga parlamentet. Det måste finnas en viss systematik i rådfrågandet av parlamentet.
Det finns också en annan sak som förts fram i Smets betänkande och som jag vill fästa er uppmärksamhet på. De stora aktörerna här är egentligen personer i slutna kommittéer på hög nivå som utarbetar nästan allt och sedan lägger fram det för rådet. Jag tror att medborgarnas engagemang inte blir bättre av det. Medborgare känner sig representerade av sina folkvalda företrädare. De vill kunna ställa sina folkvalda representanter till svars för saker som händer eller avtal som träffas och som man vid ett visst tillfälle inte längre har någon kontroll över. Hur bra systemet än skulle kunna vara i sig självt måste man sörja för den demokratiska kontrollen.
En annan sak som också redan tagits upp är frågan om indikatorerna. Om vi vill jämföra data inom ett antal politikområden med varandra så måste dessa data också kunna jämföras. Det måste alltså finnas mycket tydliga indikatorer att lägga måttbandet mot om man vill jämföra medlemsstaterna med varandra.
För att göra en lång historia kort, fru talman och fru kommissionär, så tror jag att det är bra att vi behandlar Smets betänkande just nu. Jag tror att vi måste lägga det i Europeiska kommissionens händer för att tillsammans med medlemsstaterna komma överens om att, om den här öppna samordningsmetoden kommer att gå igenom, i alla fall vissa grundläggande villkor måste vara uppfyllda.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Fru talman! Jag är glad över att fru Smet har utarbetat detta betänkande, som jag i många stycken är mycket enig med henne om. Jag är mycket positiv till den öppna samordningsmetoden. Jag är dock också litet bekymrad över att den ofta betraktas som en slags mjuk lagstiftning och som ett slags sämre alternativ till vanlig lagstiftning, som något som bara skall användas i nödfall. Jag tycker precis tvärtom. Jag tycker att lagstiftning måste tillämpas när det saknas andra möjligheter, när det verkligen behövs myndighet, styrka och disciplin. En rad offentliga uppgifter kan dock lösas på andra sätt än med lagar, disciplin, tvång och piska. Den öppna samordningsmetoden är en modern projektförvaltningsform. Den används till offentlig verksamhet som syftar till förändring, utveckling och löpande förnyelse och där man behöver kunna förändra sina arbetsformer i takt med de erfarenheter man får.
Det är kanske inte en tillfällighet att den öppna samordningsmetoden har vuxit fram ur de marknadsekonomiska samhällena, där den offentliga verksamheten måste vara lika smidig och lika effektiv som marknaden kan vara i sina bästa stunder. Därför tycker jag att det är rörande att höra borgerliga företrädare som säger att de inte vill ha detta smidiga och effektiva marknadsinstrument, utan att de vill ha en byråkratisk, kontrollerande, lagstyrd gammaldags styrform i den offentliga sektorn. Det tycker jag är märkvärdigt.
Den öppna samordningsmetoden tycker jag skall skrivas in i konstitutionen, så att den blir allmänt accepterad, vilket jag tycker är viktigt. Jag är dock väldigt orolig för att man skall skriva in den på ett sådant sätt att man föreskriver hur den skall arbeta, vilka metoder den skall använda, vilka processer den skall omfatta osv. Detta är vad som händer med en traditionell lagtext, men då skulle man binda den metod som skulle vara smidig, flexibel och rörlig och sätta tvångströja på den. Då blir den inte alls lika effektiv. Jag stödjer ELDR:s ändringsförslag på den punkten.
Jag har även själv lämnat in ett ändringsförslag som jag till min stora förvåning fick uppleva nedröstat i utskottet. Nu återkommer jag med det. Det handlar om att den öppna samordningsmetoden också är en samarbetsmetod, inte bara en samordningsmetod. Den kan inte vila på sanktioner och bestraffningar. Den måste som andra fria sociala relationer vila på tillit och respekt. Vi kan därför inte använda oss av naming and shaming och worst practices. Vad vi behöver är best practices. Där skall fokus ligga. Annars fördärvar man denna metod och dess möjligheter. Den är annorlunda från lagstiftningsmetoden och därför är det helt felaktigt när man inspirerad av gammal lagtradition anser att man måste disciplinera, bestraffa och peka ut dem som inte lyder. Denna metod är helt annorlunda.
Jag skulle vilja att denna metod sprider sig. Det är på så sätt som den har kommit till användning i en del av de europeiska samhällena. Den är inte lika utbredd överallt, men den är vanlig i de skandinaviska länderna som jag kommer ifrån. Där spelar den en väldigt progressiv roll. Den är också mer spridd i de anglosaxiska länderna, däremot saknas den i vissa andra länder som har en mycket mer traditionell förvaltningsapparat. Jag tror att vi måste gå mot denna öppna, demokratiska och moderna samarbetsmetod. Jag vill speciellt betona ordet demokratisk, därför att den är demokratisk, men på ett annat sätt än genom juridisk och rättslig kontroll.

Lambert (Verts/ALE).
Fru talman! Jag vill också tacka föredraganden för det utmärkta betänkandet och mycket skarpsynta förklarande uttalandet samt välkomna kommissionärens uttalande i kväll.
Såsom vi har hört används nu den öppna samordningsmetoden inom en stor mängd områden. Tidvis verkar det vanebildande eftersom listan bara blir längre och längre. Ett tydligt behov av en gemensam metod finns och av att försiktigt bana väg fram till ett avtal, exempelvis på invandringsområdet och dess nära länkar till sysselsättning och social utslagning. Såsom några ledamöter har sagt är detta emellertid inte en process som staten har ensamrätt på, och tidvis har den diskutabel demokratisk legitimitet eftersom det kan verka nästan som om Europeiska unionen smyger med en låtsad behörighet, som är hemlig och inte tillräckligt öppen och tillgänglig på ett offentligt plan.
Det förekommer intressanta ojämlikheter inom processen. Jag instämmer till fullo med kommissionsledamoten: när utskottet för sysselsättning och sociala frågor har deltagit i delegationer till olika medlemsstater och mött sina partnerutskott eller utskotten för Europafrågor i de nationella parlamenten och frågat dem om deras engagemang i de nationella handlingsplanerna, till exempel om sysselsättning och social utslagning, har man fått tomma blickar till svar, eftersom de aldrig har hört talas om det: det är inte något som deras regering har engagerat dem i. En brittisk minister medgav att fackföreningarna och det brittiska industriförbundet i Förenade kungariket hade större inflytande på de nationella handlingsplanerna för sysselsättning än det brittiska parlamentet, som aldrig någonsin diskuterat dem, även om situationen håller på att förändras sedan det nya utskottet för arbete och pensioner bildades - vilket spännande namn det är.
Vi behöver förvisso en ram för den öppna samordningsmetoden som är tydlig och demokratiskt kontrollerad av detta parlament, nationella parlament och subnationella parlament, vilka i vissa medlemsstater är de parlament som har ansvar för särskilda frågor.
Vi får denna tydlighet genom den process som för närvarande har upprättats så att det ger en idé om vad man kan förvänta sig och var insatspunkterna därefter kan vara för de berörda icke-statliga organisationerna etc. Konstitutionen är troligtvis den bästa platsen för denna information när det gäller offentlighet och medvetenhet. I vår grupp är vi inte övertygade om att ett interinstitutionellt avtal är tillräckligt välkänt och förstått av allmänheten.
Det finns frågor om tidsplaner för samråd som vårt utskott för sysselsättning och sociala frågor förvisso har besvärats av. Vi måste därför införliva tid för verkligt samråd i denna metod, inte bara här i parlamentet utan också så att icke-statliga organisationer kan utöva sin egen interna demokrati genom att utarbeta sina bidrag också.

Crowley (UEN).
Fru talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden och kommissionsledamoten för deltagandet i debatten i kväll. För att anknyta till vad vissa av de övriga ledamöterna har sagt, erkänner var och en av oss fördelarna med den öppna samordningsmetoden. Såsom vi har erfarit och erkänt själva kan det leda till bättre möjligheter att upprätta ramar inom vilka åtgärder kan vidtas och undvika den stränga stelbentheten i lagar och förordningar.
De övriga institutionerna borde erkänna och inse att parlamentet känner stort ansvar när det intar sin ståndpunkt efter att ha fått tid för samråd. En av de viktigaste frågorna som vi måste betona här i kväll är att detta parlament har förmåga, innovation och förvisso skicklighet att hålla tidsgränser. Att emellertid bara kasta fram det till parlamentet, när det inte finns tillgänglig tid för att lägga fram en genomtänkt och ansvarig ståndpunkt, är en större förolämpning mot parlamentet än att inte samråda med det alls.
Om vi betraktar den fråga om riktlinjerna som vi diskuterade i veckan ser vi de svårigheter och problem som uppstod bara för att vi inte fick informationen i tid. Vi borde inte ses som en fiende av rådet och kommissionen, inte heller som ett underordnat organ, utan som en beredvillig och jämställd partner till dem.
När det gäller frågan om huruvida ett institutionellt avtal eller en artikel i ett förslag till fördrag eller en konstitution är den bästa platsen för detta, har jag personligen inte tagit ställning i frågan. Jag är dock benägen att stödja ett interinstitutionellt avtal som den bästa vägen framåt, troligtvis för att det erbjuder flexibilitet så att vi kan ändra och byta ut det i framtiden. Men innan vi samtycker till det, och våra företrädare i konventet går på den linjen, krävs från vår sida lite tillförsikt om att vi skulle få fler befogenheter och rådfrågas på en bredare basis av kommissionen och rådet när de tar upp dessa frågor i framtiden.
Innan jag slutar vill jag säga att frågan om samråd med de nationella parlamenten är en fråga som vi ständigt framhåller här i parlamentet. Det är för att vi erkänner att parlamenten till sin natur är de rättmätiga demokratiska företrädarna för folken i Europeiska unionens medlemsstater. Parlamenten har därför rätt att rådfrågas och inte kringgås när det gäller frågor som direkt påverkar människors liv i Europeiska unionen.
Det är nödvändigt att de nationella parlamenten är delaktiga i metoden och förvisso, om vi ser på utkastet till konstitution som vi har framför oss, finns ett krav i fråga om att lagstiftning skall hänvisas till nationella parlament. Möjligt är också att i en öppen samordningsmetod skulle förslag som skall läggas fram inför detta parlament och andra institutioner också hänvisas till de nationella parlamenten.
Avslutningsvis vill jag ange att jag kommer att stödja betänkandet av Smet på grund av att man genom förfarandet inte försöker harmonisera politik eller sammanföra politik utan underlättar kompatibilitet och flexibilitet samt uppmuntrar spridning av bästa metoder och idéutbyte.

Pronk (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill tacka föredraganden så hjärtligt för betänkandet. Jag tror att det är viktigt av två skäl.
För det första har föredraganden, utifrån våra erfarenheter i utskottet för sysselsättning och sociala frågor, gjort en mycket praktisk utvärdering av det som hänt i de olika öppna samordningsmetoderna.
För det andra är det också viktigt för att hon lägger fram lösningar. Hon har själv i sitt anförande angivit vilka risker som metoden medför. Jensen och Schmid har lagt fram ändringsförslag som extra betonar de riskerna. Om man skulle följa deras lösningar, särskilt Schmids, så betyder det att vi kommer att upprätthålla ett system med tjänstemän som förhandlar med varandra, organiserar trevliga konferenser, som kanske ibland gör något men som aldrig kommer att leda till något, och om något skulle komma fram så förblir det bakom stängda dörrar. Det som är bra med den öppna samordningsmetoden som den ser ut nu är att siffror och data i alla fall offentliggörs.
Ni vet att processen startade med ett beslut av stats- och regeringscheferna, vilka vid ett visst tillfälle sade om sysselsättningen: nu skall vi ta fram ärliga siffror. Just då var det en mycket viktig revolution, fru talman! Ingen lade fram ärliga siffror om sysselsättningen. De siffrorna är mycket viktiga. Frågan är då naturligtvis hur långt man kan gå vidare med gemensamma målsättningar.
Det finns risker. De riskerna är två, som Smet redan sagt. Å ena sidan alltså tjänstemannasystemet där inget händer och som egentligen är dumt ur medborgarnas synvinkel. Å andra sidan risken att för mycket kommer att samordnas. Den rädslan lever framför allt i Tyskland. Det är förståeligt om ni känner till situationen i Tyskland där man ger delstaterna vissa befogenheter. Kultur och utbildning är en av de tyska delstaternas befogenheter. Delstaterna samordnar sedan den befogenheten med varandra. Vad händer? Man träffar avtal numerus clausi som om Tyskland då är ett enda land. Det är naturligtvis ingen federalism; det är precis motsatsen till federalism. Det är alltså förståeligt att särskilt våra tyska kolleger har problem och fruktar att den här metoden via bakdörrarna leder till en hemsk sorts harmonisering där varken det här parlamentet eller medborgarna kommer in i bilden. Det är mycket förståeligt.
Jag tror att just det som är bra i det här betänkandet är att man hittat en lösning. Den lösningen är att parlamentet måste ge sitt medgivande, inte vid tillämpningen av metoden utan till huruvida en metod skall införas för ett visst område. Jag är säker på att, om vi till exempel tar kulturområdet, något sådant endast kan åstadkommas om även det här parlamentet spelar en roll i en sådan samordning. Det är mycket förståeligt, och därför är det medgivandet också så viktigt. Därför är jag just nu absolut emot Jensens förslag. Det förslaget betyder att vi inte kommer längre. Vi har redan försökt i fyra år att få fram ett interinstitutionellt avtal. Det har inte lyckats eftersom rådet sagt att det inte står i fördraget. Något måste alltså ändras i fördraget. Smet har lagt fram en begäran om detta, och därför tror jag att vi alla verkligen måste stå bakom den lösning som förs fram i det här betänkandet.

Cercas (PSE).
Fru talman! Jag vill börja med att mycket uppriktigt gratulera Smet till hennes verkligt utmärkta betänkande, vars främsta förtjänst är att det kommer vid en mycket läglig tidpunkt.
Den öppna samordningsmetoden har tillämpats på en rad områden efter erfarenheterna från Luxemburgprocessen och den väg som har öppnats i och med artiklarna 126 och 128 i fördraget. Det är bra att den har blivit allmänt vedertagen, eftersom detta leder till att också parlamentet kan ta upp många frågor - om brister och luckor som har påtalats upprepade gånger och som måste lösas -, och det är också bra med tanke på att konventet håller på att utarbeta det nya konstitutionella fördraget, vilket ger parlamentet ett utmärkt tillfälle att göra sin röst hörd.
Betänkandet kommer följaktligen mycket lägligt, och det är ett mycket viktigt initiativ, eftersom vi inom konventet och under regeringskonferensen kommer att få ett tillfälle att övervinna de svårigheter som, vilket andra kolleger har betonat, härrör från grundläggande och märkbara brister: brist på öppenhet - trots att metoden kallas öppen - och också brist på effektivitet i samordningen.
Tillfället är följaktligen mycket väl valt och med sitt initiativ ger Smet oss ett utmärkt skäl för att fortsätta arbeta med den här frågan. Smet har genomfört ett mycket bra arbete med detta betänkande, och hon har tagit med de bästa förslagen från de debatter som har genomförts inom utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Vi socialistiska ledamöter är naturligtvis mycket nöjda med detta betänkande, och fru Smet, även om ni och jag står mycket långt från varandra fysiskt och ideologiskt, står vi samtidigt mycket nära, eftersom ni tar upp och löser de frågor som främst oroar vår grupp. I betänkandet fastställs en balans mellan alla institutioner, kommissionens roll klargörs och parlamentet får en central roll, vilket innebär att vi kan komma till rätta med det stora demokratiska underskott som vi har observerat. Betänkandet öppnar även för insyn i och med att alla aktörer inbegrips - de nationella och de regionala parlamenten, de icke-statliga organisationerna och arbetsmarknadens parter - som vi sätter stort värde på, det framförs krav på en institutionalisering av fördraget - vilket vi anser vara grundläggande -, i betänkandet avgränsas också tillämpningsområdet för denna metod för att undvika att den ersätter eller inkräktar på andra områden för vilka det redan finns gemenskapsinstrument av lagstiftande karaktär - det området avgränsas mycket bra tycker jag -, och slutligen garanteras utvärderingar för att se till att den öppna samordningsmetoden är effektiv.
Fru talman! De socialistiska ledamöterna kommer därför mycket uppriktigt att stödja detta betänkande, och vi hoppas att det kommer att bidra till den europeiska integrationen och till att Europas problem kan lösas med europeiska metoder, däribland genom att stärka det mellanstatliga agerandet i viss mån.

Echerer (Verts/ALE).
Fru talman, ärade kolleger! Låt mig först och främst gratulera utskottet för sysselsättning och sociala frågor och utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott till den lyckade och framgångsrika öppna samordningen!
Öppen samordning - det låter som en riktigt modern logotyp. Att samordna politiska aktiviteter och politiska strategier kräver stor logik, vilket vi inte alltid är vana vid i politiska arbeten. Mycket glädjande egentligen! Jag har haft vissa problem med att förklara den öppna samordningen för de österrikiska medborgarna där hemma. Vi har ännu ingen tradition av detta, vilket t.ex. de skandinaviska länderna har. Den främsta frågan i mitt hemland löd: Och vilken roll spelar då parlamentet? Jag blev tvungen att även där hemma förklara allt det som jag har hört här i kväll och som ständigt upprepas i utskotten. Inte enbart av respekt för dig som ledamot, sade medborgarna, inte bara med tanke på den rätt som en parlamentariker måste kräva både för egen del och på uppdrag av befolkningen kräver vi självklart en demokratisk legitimering för denna fantastiska möjlighet!
Nåväl, om den öppna samordningen nu är en så fantastisk möjlighet - jag har som sagt ingen erfarenhet av detta, jag är ingen anhängare och jag är heller inte så säker på att överföringen till en gemenskapsmetod är den rätta lösningen. Jag tror att vi måste ta itu med detaljerna, nämligen de som handlar om att de tre institutionerna skall sitta ned vid samma bord. Det är inte fråga om en nådegåva till Europaparlamentet utan om en öppen och rättvis förhandling mellan de tre institutionerna. Det handlar om följande detaljer: Hur skall parlamentet göras delaktigt? Hur får vi tillgång till dokumenten? Vilka bestämmelser sätter vi upp? Om detta verkligen för oss ett stort steg framåt, då kan jag mycket väl komma att bli en förespråkare av den öppna samordningen. På området kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott vore detta säkerligen också ett möjligt steg i riktning mot en sorts europeisk kulturpolitik, vilket nu inte skall missförstås och på inga villkor innebär en harmonisering av nationell kulturpolitik, utan helt enkelt en effektiv samordning av gemensamma politiska områden i syfte att tillsammans nå ett gemensamt mål. För ensamma är vi - som vi vet - helt enkelt inte tillräckligt starka på dessa känsliga områden.
Därav min vädjan som jag inte kan upprepa ofta nog. Jag tror att parlamentet nära nog har talat med en röst här, vilket man ju förväntar sig av Europa på många områden. Låt kommissionen se oss som en partner och samordna med oss - öppet!

Mann, Thomas (PPE-DE).
Fru talman! Sedan rådets möte i Lissabon i mars 2000 har medlemsstaterna varit eniga om att instrumentet för den öppna samordningsmetoden bör utvidgas från sysselsättningen till andra områden. Bästa metoder skall spridas, kvantitativa och kvalitativa indikatorer slås fast och europeiska direktiv genomföras på nationell och regional nivå, givetvis med hänsyn till subsidiaritetsprincipen, och förverkligas genom nationella handlingsplaner.
Så långt är det inga problem. Men när man börjar få intryck av att det handlar om likriktning, när resultatet blir socialpolitiska normer trots att det saknas ett rättsligt underlag, när man om möjligt försöker utfärda föreskrifter för medlemsstaterna och häva eventuella nationella bestämmelser, då är detta en oacceptabel form av den öppna samordningsmetoden. Ett stärkt samarbete mellan medlemsstaterna är säkert både möjligt och meningsfullt på de politiska områden där Europeiska unionen endast har ett begränsat ansvar. Detta samarbete måste dock inriktas på ett förbättrat utbyte av information och erfarenheter.
Vid tillämpningen av den öppna samordningsmetoden skall de fördragsenliga kompetensgränserna beaktas. Många kolleger har ju redan framfört kritik på flera väsentliga punkter. Instrumentet kan endast vara en komplettering och på inga villkor ett alternativ till de viktiga lagstiftande åtgärderna. Varken Europaparlamentet eller de nationella parlamenten får förbigås; även på den punkten håller jag med föregående talare. I Europaparlamentet upplever vi dock ofta hur vi sätts under tidspress, exempelvis när Europeiska kommissionen rådfrågar oss inför de årliga riktlinjerna för sysselsättningsstrategin men sänder rapporterna till oss så sent att alla grundliga, kvalificerade rådfrågningar kommer till korta - detta upplevde jag själv i början av året. Den öppna samordningsmetoden utarbetas av nationella sakkunniga som utan tvivel är framstående på sitt område, men som utvecklar innehåll utan parlamentarisk legitimering. Europaparlamentet är den enda gemenskapsinstitution som har kontroll över dessa politiska processer, den öppna samordningsmetoden inkluderad.
Jag stöder Miet Smets krav på att även de nationella parlamenten skall få ett lämpligt inflytande, och vi skall heller inte glömma utskottet för ekonomi och valutafrågor, Regionkommittén eller arbetsmarknadens parter som också skall rådfrågas, närmare bestämt på förhand. Trots alla viktiga föresatser i betänkandet, trots kommissionens planerade uppdrag att först och främst genomföra en undersökning och trots kravet på en brett upplagd debatt om effekterna av den öppna samordningsmetoden hyser jag fortfarande stora betänkligheter mot en metod i denna form och med dessa principer.

Graça Moura (PPE-DE).
Fru talman! Det huvudsakliga specifika antagandet i den muntliga fråga som lagts fram av Michel Rocard är om den öppna samordningsmetoden borde tillämpas på alla de verksamhetsområden som täcks av utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott och inte bara på dem som mer direkt hör till Lissabonstrategin, nämligen utbildning och livslångt lärande.
Saken är den att beslutsunderlaget när det gäller dessa områden är helt och hållet detsamma som det som avser de två områden som jag nämnde först. Detta motsvaras också av den vilja som kom till uttryck under rådet i Lissabon när det gällde att sprida det öppna samordningsförfarandet till andra områden. Eftersom detta är fallet vore det önskvärt att även tillämpa det öppna samordningsförfarandet, som Europaparlamentet ger sitt fulla stöd, på områdena kultur, ungdomsfrågor, medier och idrott. För övrigt finns det de facto metoder som skulle kunna legitimera detta förfaringssätt.
Detta är det enda sättet för att parlamentet skall kunna avge ett yttrande, som är ordentligt underbyggt och som kommer i tid, och därigenom på lämpligt sätt kunna bidra till att hitta bättre lösningar, med ökad demokratisk legitimitet, innan rådet överväger något relevant initiativ, för att säkerställa att europeiska politiska riktlinjer skall kunna genomföras i nationell och regional politik. Vi kan inte heller förstå hur parlamentet bara skulle vara en passiv åskådare i dessa och i andra frågor. Om detta förfarande nu redan har visat sig vara lämpligt och nödvändigt i en union med 15 medlemsländer, så kommer det att visa sig vara ännu mer lämpligt och nödvändigt i en union med 25. EU-politik som skapar europeiskt mervärde bör också diskuteras av de europeiska folkens direkta företrädare.
Vi behöver därför ett interinstitutionellt avtal där parlamentets deltagande är fastställt för att säkerställa att inte bara bestämmelser utan också politik kommer till stånd på ett sammanhängande sätt som är baserat på målsättningar och med hjälp av indikatorer, som innebär tillgång till dokumentation, deltagande i ledningsmöten och möten för att utvärdera de framsteg som gjorts, med tillgång till information om rapporter och bästa metoder, i ett förfarande som bygger på en utveckling av den öppna samordningsmetoden som gemenskapsmetod.
Parlamentet borde därför kunna ingripa i tid och på ett relevant sätt innan besluten fattas i rådet. Kommissionen borde formulera förslag så att parlamentet fullständigt engageras i den metod som antogs i Lissabon. Det är inom denna ram som den muntliga frågan från Michel Rocard, ordförande för kulturutskottet, blir allra mest relevant.

Hieronymi (PPE-DE).
Fru talman, fru kommissionär! Jag välkomnar verkligen denna diskussion. Därmed tackar jag även utskottet för sysselsättning och sociala frågor, för utan Smets initiativ skulle utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott sannolikt inte ha kommit dithän att vår fråga behandlas åtminstone här i parlamentet. Doris Pack påpekade att kulturutskottet har väntat i flera månader på att våra frågor - åtminstone frågorna! - om samordning på området kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott över huvud taget skall behandlas. Detta visar med all tydlighet att något är skevt i systemet. Kvällens debatt är ett tillfälle att lägga problemen på bordet, och jag hoppas att det också skall dras konsekvenser av detta.
Den öppna samordningsmetoden kan säkert bidra starkt till att vi kan uppfylla medborgarnas förväntningar på ett ökat samarbete på viktiga politiska områden där vi inte vill genomföra en harmonisering. Min erfarenhet säger dock att processen inte kommer att få medborgarnas godkännande om den inte är demokratisk. Och ännu är den inte demokratisk, utan mellanstatlig. Därför måste vi göra något. Om vi menar att effektivitet och demokrati står i motsats till varandra, att flexibilitet och insyn är oförenligt med ett ansvarsfullt deltagande från parlamentets sida, då är detta - menar jag - verkligen ett tråkigt bevis för vår oförmåga. Jag hoppas därför att debatten och betänkandet skall bidra till att vi fullgör våra uppgifter några få veckor efter konventets avslutande och att parlamentet - och då främst de båda berörda utskotten - ger ett svar på dessa frågor.

Stauner (PPE-DE).
Fru talman! Jag kan inte stödja betänkandet, och detta på grund av principiella överväganden. Målet med den så kallade öppna samordningsmetoden är att skapa ett legislativt inflytande på olika politiska områden där vederbörligt rättsligt underlag saknas i EU-fördraget. Detta innebär att rådet och kommissionen efter eget gottfinnande utvidgar befogenheter till EU-nivå utan att ha legitimitet för detta. Detta främjar varken den rättsliga klarheten eller den rättsliga verkligheten och allra minst främjar det medborgarnas acceptans!
Jag är medveten om att det redan nu är lika möjligt som nödvändigt och meningsfullt att samordna olika områden. För man kan alltid lära av andra. Men utbyggnaden av denna lagliga och frivilliga samordning till ett slags lagstiftningsinstrument som dessutom förses med sanktionsmöjligheter gör åtgärder på EU-nivå obegripliga! Jag finner det högst beklagligt att just utskottet för sysselsättning och sociala frågor, som jag också är ledamot av och som ju mycket väl vet hur ömtåliga och skiftande traditionerna är i de enskilda medlemsstaterna, så att säga bakvägen förespråkar dessa orättmätiga anspråk på kompetenser i ett initiativbetänkande.
Vi har alltid krävt en tydlig avgränsning för EU:s befogenheter och respekt för nationella och regionala ansvarsområden. Den öppna samordningen är ett slag i ansiktet på dessa krav. Inte heller ser jag parlamentets deltagande i metoden som en stor landvinning, för egentligen förändras ingenting till det bättre, utan blir enligt mitt förmenande enbart sämre! Denna metod, som inte på något sätt motsvarar de rättsstatliga principerna, får härmed heller ingen demokratisk klädnad.

Talmannen.
Tack, fru Stauner.
Jag har mottagit ett resolutionsförslag från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, som ingivits i enlighet med artikel 42 i arbetsordningen.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0150/2003) av Menrad för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om meddelandet från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om en ram för främjande av arbetstagarnas ekonomiska delaktighet (KOM(2002) 364 - C5-0527/2002 - 2002/2243(INI)).

Menrad (PPE-DE)
Fru talman, fru kommissionär! Föreliggande initiativbetänkande av utskottet för sysselsättning och sociala frågor stöder sig på kommissionens meddelande om en ram för främjande av arbetstagarnas ekonomiska delaktighet, dvs. deras delaktighet i vinster och produktionskapital. Detta syftar till att främja undersökningar och forskningsprojekt som rör möjligheter och risker i företagens vinstpolitik.
Utskottet för sysselsättning och sociala frågor välkomnar inrättandet av en arbetsgrupp av oberoende sakkunniga som skall lägga fram förslag till lösning på olika problem i samband med arbetstagarnas ekonomiska delaktighet. I centrum står transnationella hinder i bolag med gränsöverskridande verksamhet i frågor som rör olika beskattning av berörda arbetstagare. En detalj bara: jag föreslår i betänkandet att aktieoptioner skall beskattas först när de aktier som har erhållits i samband med omvandlingen av optionen säljs med vinst. Detta vore lämpligt framför allt när man vill ge även arbetstagare och inte bara toppchefer rätt att teckna aktier.
Huvudsyftet med meddelandet är att stärka den europeiska ekonomins konkurrenskraft i enlighet med besluten om Lissabonstrategin. Redan i Delors vitbok om sysselsättning föreslog kommissionen en lönepolitik som orienterar sig efter produktiviteten. Återhållsamhet i löneökningarna skulle leda till ökade vinster och därmed till investeringar, dvs. till att skapa arbetstillfällen. Vårt utskott har följande åsikt: det räcker inte att tacka medarbetarna för deras försynthet och insikt, tvärtom bör de genom frivilliga modeller få ta del av vinster och investeringar som inte hade varit möjliga utan deras återhållsamhet.
Vi stöder och kompletterar de allmänna principer som har utarbetats av kommissionen. För det första frivillighet, dvs. att arbetsgivare och arbetstagare skall godkänna modellen. För det andra att alla arbetstagare får ta del av investeringserbjudandet. Inga arbetstagare får alltså uteslutas - detta rör ju oftast kvinnor -, dvs. ingen diskriminering av kvinnor. I mesta möjliga mån skall oskäliga risker undvikas, särskilt för arbetstagare i små och medelstora företag. Dessa personer löper ju dubbel risk vid insolvens, nämligen förlust av både arbete och investeringsvärde. Kommissionen har gjort en överskådlig framställning framför allt av vinster och kapitalinvesteringar i större företag - främst aktiebolag. Här kan vi lära av andra länders erfarenheter, särskilt av Förenade kungariket och Frankrike som är mönsterländer i fråga om arbetstagares ekonomiska delaktighet.
Utskottet för sysselsättning och sociala frågor rekommenderar att större hänsyn tas till problemen i de små och medelstora företagen och att det beviljas nationella stöd för investeringsmodeller som är praktiskt tillämpliga även i små och medelstora företag. Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, utskottet för ekonomi och valutafrågor och utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har gett viktiga svar på många frågor som rör delaktighet i vinster och investeringar. Jag tackar för dessa utmärkta yttranden. Jag vill även tacka kommissionen för de värdefulla råden. Diskussionerna i utskottet för sysselsättning och sociala frågor har varit mycket konstruktiva. Än en gång tack till alla grupper och alla skuggföredragande!
Låt mig också redogöra för den åsikt som utskottet för sysselsättning och sociala frågor har i några känsliga frågor. För det första: eftersom arbetstagare som är delaktiga i företagets kapital är bättre motiverade är det sannolikt att produktiviteten ökar. Detta leder till lägre kostnader per enhet, vilket i sin tur leder till ökad omsättning med möjlighet till ökad sysselsättning. En bredare spridning av tillgångarna främjar också investeringsviljan eftersom en mer rättvis fördelning av tillgångarna stabiliserar samhällsordningen. För det andra: vi behöver en bolagslag som förenar samägande och delaktighet. Den nya bolagslagen skall förvandla arbetstagarna från utomstående till medlemmar i företaget. I ?Quadragesimo Anno? står att läsa att löneavtalet skall vidareutvecklas till ett företagsavtal. Genom delaktighet och ägande görs arbetstagare till medarbetare och medarbetare till delägare. Målet är en arbetstagare som är ekonomiskt likaberättigad. Låt oss sträva efter detta mål. Jag ber därför om stöd för detta betänkande.
(Applåder)

Diamantopoulou
Fru talman! Jag skulle vilja tacka Menrad och alla de ledamöter som bidragit till att sammanställa betänkandet, i vilket man belyser behovet av att blåsa nytt liv i diskussionen om arbetstagares ekonomiska delaktighet på europeisk nivå.
Jag skall inleda med att säga att jag anser att det är mycket viktigt att kommissionen och parlamentet är ense om att det finns enorma skillnader mellan de institutionella ramarna i medlemsstaterna och att vi därför inte kan tala om behovet av att harmonisera lagarna och metoderna mellan staterna på det område vi granskar i dag. Det är viktigt att vi utnyttjar erfarenheten från de länder där man har använt modellen, vilken, enligt de undersökningar som står till vårt förfogande, ökar företagens produktivitet och konkurrenskraft, det vill säga att vi använder den erfarenheten så att vi ger metoden ett europeiskt mervärde.
Jag instämmer i åsikten i betänkandet att kommissionen kan uppmuntra de gamla, men även de nya, medlemsstaterna som saknar den rättsliga ramen, så att de upprättar en skattepolitisk ram, men även en ram för arbetstagares ekonomiska delaktighet, framför allt, såsom jag sade, på grundval av resultaten från de länder där modellen har använts. Inom denna ram konstaterar jag med glädje att kommissionen samtycker till att inrätta gruppen av oberoende experter, som redan har påbörjat sitt arbete, vilket kommer att leda till en rapport i oktober 2004, och som just nu granskar de hinder som uppstår för ett företag som vill tillämpa ett andelssystem för arbetstagarna men som bedriver verksamhet i mer än ett land, något som verkligen utgör ett allvarligt hinder för de stora företag som verkar på europeisk nivå.
Jag betonar behovet av att nationella metoder och nationella lagstiftningar följer en rad principer, vilket även Menrad talade om, varav den viktigaste är behovet av att minimera de ekonomiska riskerna för arbetstagarna.
I betänkandet framförs konkreta förslag, och kommissionen uppmanas att göra en jämförande analys av resultaten mellan länderna och modellerna, att undersöka vilka former av delaktighet som lämpar sig bäst för små och medelstora företag, där problemen är annorlunda, och att främja utbildning i fackliga och administrativa frågor och då, naturligtvis, fästa särskild vikt vid jämställdhetsfrågan.
När det gäller allt det sagda skulle jag vilja försäkra att kommissionen, i den mån det är möjligt, kommer att verka för alla dessa förslag och även säga att kommissionen redan nu, i samarbete med Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor, i just denna fråga arbetar med en undersökning som rör små och medelstora företag liksom en ram för indikatorer vid jämförande utvärdering. När undersökningen är avslutad kommer kommissionen att återkomma och på nytt lägga fram en rapport, vilken kommer att röra sig inom ramarna för de åtgärder vi har bundit oss vid i och med kommissionens meddelande för 2000-2004.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Fru talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden för att han har yrkat på att få en diskussion om denna fråga, för det är verkligen ett viktigt ämne. Får jag också tacka sekretariatet för att ha planerat in denna debatt, än en gång, i denna sena timme, även om det betyder att vissa av oss som började i kammaren vid frukosttid redan har varit här i tretton timmar. Jag måste bekänna att jag på nytt överträder EU:s arbetstidsdirektiv och som en god europeisk medborgare borde jag inte bryta mot europeisk lag. Jag skulle säkert stå i kommissionens dåliga böcker genom att göra så. Jag hoppas att jag blir förlåten, åtminstone denna gång. 
Efter att ha sagt det skulle jag vilja gratulera föredraganden för den energi med vilken har tagit itu med detta komplicerade ämne och det sätt på vilket han har tagit emot ändringsförslag från alla sidor, som säkert inbegriper några av mig. Jag skulle bara vilja kritisera en liten sak, som jag hoppas att han inte tar som pedanteri som vi säger i Förenade kungariket, men det är snarare en komplimang till honom än kritik. Jag kände att hans originalversion av ett av skälen var bättre än kompromissen. I skäl D anges ?En fullständig harmonisering av bestämmelserna för ekonomiska andelssystem är varken nödvändig eller önskvärd och heller inte genomförbar, eftersom medlemsstaternas politik därigenom skulle bli mindre flexibel?. Det var absolut på pricken. Men, som han vet, fanns det en kompromiss med PSE-gruppen i vilken angavs ?En fullständig harmonisering av bestämmelserna för ekonomiska andelssystem är ännu varken nödvändig eller önskvärd och heller inte genomförbar?. Det var kanske ett misstag eftersom det inte finns något behov att harmonisera politik i det avseendet. Vi är exakt inne på rätt linje som det är. Men det var en mycket liten synpunkt. Jag har stor sympati för drivkraften i detta betänkande. Personligen kommer jag att helhjärtat stödja betänkandet, och jag skall uppmana alla mina kolleger att göra likadant.

Weiler (PSE).
Fru talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Det är nog inte ofta kammaren är så enig i en så komplicerad fråga. Jag vill därför tacka Menrad för att han har infogat de initiativ, förslag och önskemål som den socialistiska gruppen och jag som skuggföredragande har lagt fram.
Arbetstagarnas ekonomiska delaktighet är egentligen en fråga som var mycket aktuellare för 50 år sedan än vad den är nu. Även därför menar jag att det är bra att vi återigen tar upp denna idé och möjlighet här i Europa och ger arbetstagarna denna chans nu när vi har den inre marknaden. Emellertid befinner vi oss i dag kanske i ett svårare läge eftersom det råder konkurrens från andra modeller som kräver statligt stöd, såsom modellerna för tjänstepension och privat pension. En sak torde vi alla dock ha klart för oss. Modeller för att göra arbetstagarna ekonomiskt delaktiga kan endast förverkligas om det finns stöd på statlig nivå. Och detta är givetvis inte helt lätt att genomföra just nu.
Detta förslag, dessa initiativ, detta utarbetande och senare kanske detta direktiv handlar inte enbart om att skapa arbetstillfällen - hur viktigt detta än är -, det handlar inte enbart om ökad produktivitet - hur självklart vi än förväntar oss detta som en effekt -, utan det handlar även om en rättvis fördelning av mervärdet. För att arbetstagarna skall respektera företagets vinstintresse eller också en återhållen löneutveckling krävs det att fördelningen mellan arbete och kapital inte förändras till deras nackdel.
Vi håller också med Menrad om att det inte i första hand handlar om harmonisering utan om en förbättrad samordning, mer information och om frivillighet - givetvis inom ramen för ett direktiv. Vi förväntar oss att arbetstagarna skall skyddas mot de risker som hänger samman med en konkurssituation. Vi förväntar oss att även de mer problematiska grupperna omfattas, exempelvis de små och medelstora företagen. Vi förväntar oss att även lågavlönade arbetstagare och kvinnor som av olika anledningar har en annan yrkeskarriär, en annan arbetssituation, skall omfattas.
Jag är övertygad om att kommissionen kommer att infoga alla våra förslag och kanske nästa år tillsammans med oss utarbeta ett mer långtgående initiativ som kan leda fram till en mer rättvis fördelning rörande arbetstagarnas ekonomiska delaktighet.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman, fru kommissionär, kära ledamöter! Frågan om arbetstagarnas ekonomiska delaktighet i företagen är föremål för intensiv debatt. Händelser den senaste tiden som gäller flera företag som hade system för arbetstagarnas ekonomiska delaktighet i kapitalet och som har gått omkull avslöjar den potentiella risken med ett sådant system. Fallet Enron och andra liknande fall visar hur viktigt det är att studera följderna av att tillämpa de system som finns, att grundligare analysera de olika alternativen för delaktighet, både de som gäller pensionssparande och de som gäller delaktighet i kapitalet, i vinsten eller aktieoptioner. 
Tidigare erfarenheter är inte bara en varningssignal för riskerna utan också för de många tvivel som gäller huruvida system för arbetstagarnas ekonomiska delaktighet kan vara incitament för att skapa arbetstillfällen och som gäller farorna för att dessa system används för att komma runt arbetslagstiftning och sätta arbetstagarnas rättigheter på spel, särskilt på löneområdet, arbetsorganisation och arbetstider, jämställdhet mellan män och kvinnor och rättigheter avseende föräldraledighet. Vi måste alla vara medvetna om att finansmarknaderna kännetecknas av en ökande flyktighet. Att tillämpa privat avkastning som modell för nationella pensionssystems finansiella resurser och, i viss mån, arbetstagarnas löner och besparingar, vilket är vad arbetstagarnas ekonomiska delaktighet medför, är att höja risken för att de ekonomiska kriserna och deras socioekonomiska följder ökar, vilket föredraganden för övrigt understryker: Det innebär att utsätta arbetstagarna för en dubbel risk i händelse av att företaget drabbas av konkurs, då de förlorar såväl sitt arbete som värdet på de aktier de äger.
Naturligtvis finns det olika typer av ekonomisk delaktighet som också kan ge upphov till system för företagsledning. Men diskussionen handlar dock inte om ?hur? utan mer om förslagets grundläggande ?mål?. Vi kan inte tillåta att det används för att påverka processen för att fastställa löner och för att utöva påtryckningar för att få till stånd en större flexibilitet på arbetsmarknaden. Kollegan Winfried Menrad försöker fastställa några regler, särskilt när det gäller kollektiva förhandlingar, och han förespråkar att lönehöjning inte får sammanfalla i tid med förhandlingar om ekonomisk delaktighet och att arbetstagarnas delaktighet skall vara ett komplement och inte något som ersätter en normal grundlön eller andra lönekomponenter som pensionssystem.
Valet att ansluta sig till system för delaktighet måste alltid vara klart frivilligt, och det får aldrig ge upphov till någon diskriminering mellan arbetstagare eller leda till att andra former av delaktighet i företagets verksamhet ifrågasätts, särskilt när det gäller arbetstagarnas fackliga aktiviteter.

Grönfeldt Bergman (PPE-DE).
Fru talman! Att främja arbetstagares ekonomiska delaktighet anser jag vara mycket viktigt för såväl företagens utveckling som deras anställda. Kanske större delaktighet och därmed också större ansvarstagande t.o.m. kan bidra till större framgång och lönsamhet för företagen och därigenom bidra till ökad sysselsättning och ökad tillgång till kapital. En del hävdar t.o.m. att utveckling av olika typer av ekonomiska andelssystem skulle kunna vara en väg att gå för att uppnå ökad tillväxt och snabbare uppfyllelse av målen i Lissabonstrategin. Det skulle vara en nåd att stilla bedja om - Lissabonmålen tycks nämligen alltmer anta karaktären av hägringar.
Det må vara hur som helst men den saken, vinstdelningssystem av olika slag kan i alla fall skapa goda incitament för de anställda, skapa större entusiasm för arbetsuppgifter och stärka banden mellan företag och anställda. Så långt är vi överens, herr Menrad. Vad gäller dessa delar av innehållet i betänkandet tycker jag att Menrad har gjort ett alldeles förträffligt arbete och en god analys av den problematik som trots allt ligger i denna fråga. Jag delar dock inte uppfattningen att detta är något som skall beslutas eller diskuteras på EU-nivå. Föredraganden har själv skrivit i betänkandet att det inte är nödvändigt med en harmonisering av bestämmelserna för ekonomiska andelssystem och att detta inte heller är önskvärt eller möjligt att genomföra, eftersom det skulle innebära att medlemsstaternas politik blir mindre flexibel. Jag håller med om det. Senare säger Menrad emellertid att det behövs en europeisk ram för främjande av arbetstagares ekonomiska delaktighet genom samordning av överenskommelser om allmänna principer, om sociala trygghetsfrågor och skatteaspekter. Varför då? Samordning av modeller och villkor skulle inte gagna vare sig företag eller anställda. Jag ser därför ingen anledning att denna fråga med den mängd specifika krav och hänsynstaganden som kommer att vara nödvändiga att lägga till överhuvudtaget skall behandlas av någon av EU:s institutioner. Företags vinstdelningssystem berör företagen och dess anställda. Det är därför där som denna fråga bör ligga.
Den moderata delegationen kommer därför att rösta nej till betänkandet. Någon måste ju ha en avvikande uppfattning.

Ettl (PSE).
Fru talman! Tack, kollega Menrad, för detta övertygande och utmärkta betänkande. Ni har ännu en gång utmärkt er i frågor som rör arbetstagarna. Och visst är detta en fråga för Europeiska unionen! Främjandet av arbetstagarnas ekonomiska delaktighet har ju en direkt innovativ karaktär för både företag och arbetstagare. Detta är rätt strategi och den nya filosofin för att nå Lissabonmålen. Detta är vad jag vill säga som en kommentar till föregående talare.
Givetvis gäller det att hålla isär saker och ting, precis som Menrad själv har gjort. Vi utgår från att det handlar om en tydlig ekonomisk delaktighet som inte ersätter de befintliga lönesystemen. Detta skall behandlas separat och är en självständig faktor. Vi utgår från att just medbestämmandeområdet eller den ekonomiska delaktigheten inom industrin därmed kommer att stärkas oproportionerligt, och även detta är noggrant beskrivet. Det finns en psykologisk effekt i detta. Det får effekter för företagen. Det är innovativt, och det kan ge något inför framtiden. Detta är vad som har lagts fram.
Vad är det då för tid vi lever i? Jag vänder mig nu till kommissionen. Det handlar om att infoga konstruktionerna för arbetstagares ekonomiska delaktighet i ett särskilt nätverk som är avpassat efter vår tid och alltså även göra arbetstagarna intresserade av att bli delaktiga i företagen.
Hur ser verkligheten ut i Europa? Vi ser tecken på recession och deflation ledsagade av kommissionens allt starkare krav på sparåtgärder. Detta leder till att pensionssystemen och systemen för social trygghet försvagas, vilket inte främjar arbetstagarnas vilja att bli mer delaktiga i företagen. Detta är problemet.
Med andra ord, när vi sysslar med politik här i EU bör vi göra det ordentligt och skapa system som är utrustade med de följdåtgärder som krävs för att det skall bli ett kreativt helhetsverk. Och detta är vad vi egentligen vill. Men så blir det inte så länge de ekonomiska tendenserna skiljer sig så väsentligt från våra idéer.
Arbetstagarnas ekonomiska delaktighet får inte vara en ren teori. Arbetstagarnas ekonomiska delaktighet enligt Lissabonmålen är mer än så!
(Applåder)

Talmannen.
Tack, herr Ettl.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0167/2003) av Fraisse för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om ?Kvinnor och idrott? (2002/2280(INI)).

Fraisse (GUE/NGL)
Fru talman, fru kommissionär! Det är för mig en glädje att i kväll få lägga fram mitt betänkande, även om det sker i en något tom kammare - det håller ni säkert med mig om. Betänkandet sorterar nämligen under såväl utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor som utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, och förenar därmed mina engagemang här i parlamentet. Detta är ett initiativbetänkande som i grund och botten handlar om grunden för vår demokrati, eftersom själva idrotten har varit en av de avgörande beståndsdelarna i demokratins utveckling sedan antiken.
Det är också en glädje för mig att lägga fram detta betänkande under det grekiska ordförandeskapet. Jag skulle helt kort vilja ta upp de olika faktorer som bildar bakgrunden till detta initiativbetänkande, enligt mitt ursprungliga förslag.
För det första måste man inse att situationen ser mycket olika ut för kvinnor och män, flickor och pojkar, när det gäller idrott och tillgång till idrottsutövning, vare sig det handlar om idrott på elitnivå eller idrott som fritidssysselsättning. Denna skillnad måste erkännas.
För det andra är och förblir idrotten ett område för självförverkligande i livets alla åldrar, och mot den bakgrunden får frågan om lika möjligheter ett stort värde.
Med hänsyn till att förutsättningarna är olika måste man för det tredje ta hänsyn till en ganska svår fråga om man vill ge små flickor och pojkar, män och kvinnor, tonåringar och unga vuxna lika möjligheter, nämligen skillnaden och den konstaterade asymmetrin mellan de båda könen när det gäller idrottsutövning.
Somliga kommer att säga att dessa påpekanden är förlegade. Men jag vill påminna om att både armén och polisen måste anordna olika antagningsprov och förvänta sig olika prestationer för kvinnor respektive män. Detta vittnar om ett slags försök till jämlikhet mellan kroppar som inte är lika, i syfte att skapa identiska möjligheter. Jag har försökt redogöra för denna tanke, framför allt i skäl M.
Det är mycket svårt att utifrån olika förutsättningar nå jämlikhet, eller jämvikt; kalla det vad ni vill. Dessa tre bakgrundsfaktorer har varit vägledande i mitt arbete med detta betänkande. Jag vill påminna er om att det lades fram ett betänkande om kvinnor och idrott i parlamentet för 13 år sedan. Jag hoppades på att bli pionjär, men nej, jag måste erkänna att andra före mig har tagit itu med detta problem, vilket gläder mig.
Det finns tre områden för lika möjligheter och självförverkligande genom idrotten: skolan, fritiden och elitnivån. Kanske är det på denna punkt som jag har velat införa nyheter i förhållande till det förra betänkandet. Dessa tre områden måste uppmärksammas, för idrottens utveckling.
Skolan är en plats som skapar föredömen, en plats för gemensam undervisning av flickor och pojkar och en plats där man bör öppna för framtida möjligheter i stället för att stänga de områden som kommer i ett senare skede. Alla yrkesutövare har sagt mig att skolan har en enormt viktig roll när det gäller kvinnors möjligheter till idrottsutövning. Fritidsidrotten är för somliga - framför allt för somliga kvinnor - en lyx. För att kunna utöva idrott på fritiden måste man ha tid, resurser och praktiska möjligheter. De strukturer som är avsedda för unga flickor, tonåringar, unga kvinnor och kvinnor är mycket mindre utvecklade än dem som utformats för pojkar och män. Skillnaden är stor med hänsyn till det faktum att tillgång till idrottsutövning är en lyx för kvinnor, som redan har ett tungt ansvar för att sköta både yrkes- och familjeliv. Detta är en punkt som jag ville betona.
Idrott på elitnivå måste i första hand få ett erkännande. Det är inte alltid lätt att hålla sig ajour med vad som händer inom den kvinnliga elitidrotten. Medierna rapporterar inte alltid om den som de skulle kunna, eller som de borde, eller som vi skulle önska. I övrigt får man inte glömma bort de särskilda hälsoproblemen inom den kvinnliga elitidrotten. Störningar och hormonrubbningar medför framtida svårigheter vid graviditet eller för tidigt åldrande. Alla sakkunniga har larmat mig om dessa hälsoproblem. Som en sociolog säger: idrott går inte alltid hand i hand med hälsa, i motsats till den gängse uppfattningen. Slutligen insisterar alla på en önskan om att få se kvinnor mer delaktiga i beslutsfattandet. Det är också en mycket viktig faktor.
För att avsluta skulle jag vilja säga att jag har arbetat mycket tillsammans med de olika politiska grupperna på sista tiden. Jag vill tacka dem för deras tjänstvillighet. Jag vill också tacka det grekiska ordförandeskapet för att ha organiserat ett möte den 8 mars i Thessaloniki om kvinnor och idrott, där jag närvarade. Det grekiska ordförandeskapet vill jag också tacka för att mitt förslag om att skapa en enhet för ?Kvinnor och idrott? fördes in i ordförandeskapets deklaration efter detta möte. Jag vill också rikta tack till Internationella olympiska kommittén och till det europeiska nätverket ?Kvinnor och idrott?, som var mycket tillmötesgående.
Den sista idé jag skulle vilja uttrycka ansluter sig till vad alla har bett mig om, inklusive professionella idrottsutövare. De bad mig att försvara gemensamt utövande inom idrotten. Detta är vägen framåt.
Detta betänkande heter ?Kvinnor och idrott?, men syftet är gemensamt utövande. Vi vill att män och kvinnor, flickor och pojkar skall kunna utöva det som är och bör förbli en angenäm aktivitet för bägge könen.

Diamantopoulou
Fru talman! Jag skulle vilja tacka och gratulera Fraisse, för hennes betänkande är mycket intressant, men det är även förknippat med stora svårigheter, om man betänker, å ena sidan, att det direkt berör miljontals medborgare i Europeiska unionen och, å andra sidan, att det rör sig om en fråga i vilken det finns mycket få befogenheter och mycket liten erfarenhet på europeisk nivå.
I fråga om betänkandet skulle jag vilja börja med analysen av idrottens sociala värde. Jag tycker att Fraisse på ett utmärkt sätt belyser idrottens betydelse som ett viktigt vapen mot diskriminering. Idrottens dimension som ett medel med vilket diskriminering kan angripas lyfts därför fram mycket bestämt både i Europeiska kommissionen och i planeringen för 2003, som är året mot diskriminering, men även när det gäller 2004, som är idrottens år, tar man i planeringen hänsyn till frågan om diskriminering.
Jag skulle vilja tala mer konkret om - för jag bör naturligtvis säga att jag instämmer fullständigt i andan i den analys som även hon själv nyss talat om - och kommentera vissa krav som direkt berör institutionerna.
Till att börja med - som bekant har svar redan getts under denna sammanträdesperiod på en fråga rörande idrott och fördraget - är det självklart och inte ifrågasatt av någon att idrotten med sin sociala och fostrande dimension, i likhet med kultur och utbildning, betraktas som en stödjande verksamhet på EU-nivå, något som inte har ifrågasatts av någon medlemsstat. Vi känner alltså till de gränser inom vilka vi kan röra oss institutionellt. Ni har föreslagit att en enhet för kvinnor och idrott skall inrättas. Jag tror att det i det nuvarande skedet är svårt att avgränsa de konkreta arbetsuppgifterna för en sådan enhet, när denna verkliga svårighet att fastställa befogenheter på europeisk nivå föreligger.
I fråga om tillgängliga studier och undersökningar finns ett rikt material från Europarådet, ett material som vi tror har använts tidigare och som utgör en fullgod grund för positiva åtgärder från vår sida, och jag tror att särskilt 2004 kommer att ge oss möjlighet att göra ytterligare framsteg och att lyfta fram dimensionen kvinnlig idrott. Vi kan naturligtvis inte förbli overksamma i väntan på en ny artikel i fördraget. Det finns utrymme, och jag tror att vi kan göra mer för att förbättra informeringen av idrottsorganisationer, i syfte att öka kännedomen om möjligheterna inom ramen för de befintliga gemenskapsprogrammen, som vi kan konstatera att det råder ringa till ingen efterfrågan på från organisationer och program på idrottsområdet. Vi skulle kunna nämna Equalprogrammet, eller vi skulle kunna nämna forskningsprogrammen, för vilka det hittills inte har formulerats sådana förslag, och även Daphneprogrammet, om vi tänker på den dimension av sexuella trakasserier som finns inom idrotten och som inte är oväsentlig.
Jag skulle följaktligen vilja säga att jag instämmer i och att vi kommer att ge fullt stöd för de åtgärder som syftar till att uppmuntra idrottsorganisationer att använda gemenskapsprogrammen, men jag skulle vilja vara försiktigare när det gäller nya undersökningar eller nya ledningsstrukturer, åtminstone tills vi har en tydlig avgränsning av verksamheterna. Det är självklart att Europeiska kommissionen i alla sina förslag är skyldig att respektera medlemsstaternas lagstiftningsarbete, å ena sidan, och idrottsorganisationernas oberoende, å den andra.
Ett säkert sätt att öka medlemsstaternas och idrottsorganisationernas intresse är dock att främja kvinnlig idrott som ett medel mot diskriminering. Det var en viktig punkt i ert inlägg, och jag understryker att idrotten och idrottspolitiken självklart kan användas som ett medel att bekämpa diskriminering.

Zissener (PPE-DE).
Fru talman, ärade kolleger! Trots att förhållandet mellan kvinnor och idrott historiskt sett har en lång tradition att falla tillbaka på ända sedan de första spelen i det antika Grekland fattades det först 1928 beslut om att ge kvinnor tillträde till de olympiska spelen. Kvinnors deltagande har ökat stadigt sedan dess, även om detta både skulle kunna och borde utvecklas snabbare i dag.
Betänkandet handlar om kvinnors deltagande på idrottens tre kärnområden, nämligen i skolidrott, motionsidrott och tävlingsidrott, även om det inte föreligger några förslag om att skapa idrottsmöjligheter uteslutande för kvinnor på dessa områden. Principen om integrering av ett jämställdhetsperspektiv skall tillämpas även inom idrotten. Jag menar att jämställdheten inom idrotten är den viktigaste aspekten i betänkandet. Målet med jämställdhetsfrågan i skolidrott, amatöridrott och proffsidrott är i första hand inställt på att förbättra integreringen av kvinnor på alla dessa nivåer.
Men å andra sidan måste man även inom idrotten se klart på vilken ställning kvinnorna har. Exempelvis är kvinnor underrepresenterade i de beslutsfattande organen i idrottsorganisationerna. Varför är det företrädesvis män som är engagerade i strukturen i idrottsföreningar och idrottssällskap trots att alltfler kvinnor blir medlemmar? Inom elitidrotten blir diskrepansen allt tydligare. Kvinnor företräds inte i de beslutsfattande organen i proportion till sina elitprestationer inom den professionella idrotten. Tvärtom befinner sig kvinnorna i en mycket svårare sits inom elitidrotten, inte minst i fråga om de kvinnliga elitidrottarnas hälsa. Här måste gemenskapen agera, närmare bestämt i samarbete med respektive elitorganisation.
Man måste dock även ge akt på vad som faller under subsidiaritetsprincipen. Jag delar uppfattningen att det inte är nödvändigt att skapa en avdelning för ?Kvinnor och idrott? inom kommissionen, vilket har föreslagits. Dessutom saknas det en budgetpost för att finansiera en sådan avdelning, och därför motsätter jag mig artikel 5 i morgondagens omröstning. Likaså ber jag er avvisa artikel 32 enligt vilken medlemsstaterna inom ramen för ändringen av direktivet ?TV utan gränser? skall uppmanas att sända damidrottstävlingar i TV-kanaler i allmänhetens tjänst. Det finns ingen lista som på europeisk nivå ålägger kanalerna att sända idrottshändelser. De enskilda medlemsstaterna kan om de vill upprätta egna nationella listor över idrottshändelser av brett allmänt intresse. En sådan skyldighet skulle enligt min mening leda till en överreglering som min grupp vill undvika. Därför kommer vi inte att rösta för artikel 32 i morgon.
Avslutningsvis vill jag hjärtligt gratulera Geneviève Fraisse till ett utmärkt betänkande! Även vi stöder betänkandet till stora delar och kommer i morgon att rösta för betänkandet som helhet.

Zrihen (PSE).
Fru talman, fru kommissionär, kära kolleger! Uppenbarligen är det fortfarande en lång väg kvar innan kvinnor regelbundet utövar en fysisk aktivitet. Detta är dock en samhällsfråga, eftersom idrotten är ett universellt språk där barriärer på grund av språk, nationalitet, religion och hudfärg har avskaffats. Den är ett av de vackraste fredsspråken inför 2004, de olympiska spelens år.
Idrotten är således en stor familj där kvinnorna inte under några omständigheter får uteslutas och nedvärderas. Våra åtgärder till förmån för kvinnors lika möjligheter till idrottsutövning måste vara både övergripande och specifika, dvs. att alla former av kvinnlig idrott bör utvecklas: skolidrott, fritidsidrott och tävlingsidrott. Men för oss är det också viktigt att rikta in oss på alla kategorier av kvinnor, framför allt de som på grund av livstempo eller villkor har minst möjligheter att utöva idrott.
Skolidrotten är mer än idrottsinlärning. Den formar morgondagens samhällsindivid. För de unga flickor som är motvilliga till och drar sig undan idrotten måste man absolut utveckla en stimulans. Det handlar om frigörelse och självständighet. När det gäller idrott som fritidssysselsättning är det tydligt att många kvinnor ofta upplever denna aktivitet som överflödig efter arbetet, barnen, hushållsarbetet och den lediga tiden med familjen. Men vi vet hur en sådan situation påverkar hälsan. Idrottens strukturer ger dessutom inte heller alltid kvinnor och unga flickor möjlighet att utöva en idrott på tider som passar dem och att utnyttja tjänster som barnpassning.
Idrotten är slutligen ett yrke, en ekonomisk verksamhet. Idrottsmän på elitnivå och idrottsmyndigheter måste respektera gällande normer om fri rörlighet för personer och fritt tillhandahållande av tjänster. Kvinnor är en minoritet inom elitidrotten och bildar föredömen för de yngre generationerna. För att uppmuntra flickor att utöva en idrott måste dessa idrottskvinnor vara synliga, och därför får de inte komma i andra hand, efter andra evenemang, på TV.
Att utöva en idrott på elitnivå förändrar kroppen på ett sådant sätt som får följder för hälsan och idrottsutövarnas framtida liv. Det är viktigt att göra särskilda undersökningar om elitidrottens påverkan på kvinnors hälsa. Det krävs också en specifik utbildning för kvinnors fysiska träning. Slutligen är det viktigt att kvinnor är representerade inom alla idrotter, oavsett nivå och syfte. Mycket viktigt är också att låta kvinnor inneha befattningar som domare och att både kvinnor och män ingår i medicinska kommittéer och uttagningskommittéer.
Vår strategi bör också ge kvinnor möjlighet att regelbundet utöva en idrott och särskilt uppmärksamma handikappade kvinnor, och självklart också äldre kvinnor, eftersom idrotten utan tvekan är ett förnämligt medel för individuell utveckling, rehabilitering, social integrering i alla åldrar, solidaritet och ett sätt att nå högre mål. För att öka det sociala kapitalet i vårt samhälle, för allas psykiska välbefinnande, måste idrottsverksamheten främjas, och därför vill jag tacka Fraisse och kommissionen för deras intresse för den här frågan.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Det var några kvinnors påtryckningar och kamp som gjorde att Internationella olympiska kommittén 1928 till slut tillät att kvinnor deltog i de olympiska spelen i friidrott, men bara i några få grenar. 800 meter för damer infördes till exempel först 1964. Det var påtryckningar från många kvinnliga friidrottare och tränare, deras olydnad och kamp, som gjorde att de högst kvinnoföraktande idrottsorganisationerna gav med sig. De banade den väg som vi nu tackar för under debatten om detta betänkande, som jag stöder, vilket tillkommit på föredragandens initiativ, vår kollega Geneviève Fraisse, som jag tackar för hennes utmärkta arbete och som jag också tackar för att hon har tagit med mina ändringsförslag. Vi vet att det förekommer otroligt varierande förhållanden för kvinnliga idrottare i Europeiska unionen, särskilt mellan länderna i norr och i söder, även om det genomsnittliga antalet kvinnor (endast 16 procent) och flickor (endast 37 procent) som säger sig regelbundet ägna sig åt någon fysisk och idrottslig aktivitet är mycket lågt.
En aspekt som jag därför skulle vilja framhäva som särskilt viktig är uppmaningen i betänkandet att kvinnlig idrott skall erkännas som ett utryck för alla kvinnors rätt till jämställdhet och frihet att kontrollera sin kropp och delta i idrott offentligt, oberoende av nationalitet, ålder, sexuell läggning, religion och funktionshinder. Detta innebär att medlemsstaterna och Europeiska unionen måste vidta nödvändiga åtgärder för att tillförsäkra mäns och kvinnors lika tillträde till idrottsutövning, på alla nivåer och under alla skeden i livet, oberoende av samhällsmiljö, och att särskild uppmärksamhet ägnas personer med psykiska eller fysiska funktionshinder, vilka skall uppmuntras att delta i idrott och fysiska aktiviteter, vilket framgår av betänkandet. Det gläder mig också att kommissionsledamoten har hänvisat till det Europeiska handikappåret. Jag hoppas att vi inte stannar vid det här året.
Men därför är det också viktigt att ta till vara de olika rättsliga och ekonomiska instrument som finns för att främja och stödja kvinnlig idrott. Det är viktigt att undervisning i gymnastik och idrott lyfts fram mer, att bättre villkor skapas för kvinnliga idrottsutövare och att lika rättigheter inom elitidrotten garanteras på alla plan, inklusive vid beslutsfattande och skapandet av förutsättningar för aktiv social återintegrering av kvinnliga idrottsutövare då idrottskarriären upphör.

Aaltonen (Verts/ALE).
Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar, inklusive de av er som är observatörer, om ni är vakna! Eftersom jag inledde mitt arbete i parlamentet först i april, samtidigt som observatörsledamöterna, vill jag också nämna dem. Jag känner det fortfarande som om jag är något av en observatör. Jag har nu den äran att tala inför plenum för första gången, och jag är glad över att jag råkat få ett ämne som jag upplever mycket personligt, eftersom jag hela mitt liv samlat kraft och energi ur idrotten. Kanske är det orsaken till varför vi alla här ännu är vid god vigör.
Jag kan med belåtenhet konstatera att föredraganden av betänkandet, Fraisse, har inkluderat, om inte alla, så åtminstone väldigt många av ändringsförslagen framlagda av Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen i vår utskottsberedning. Med dessa ändringsförslag har vår grupp strävat efter att lyfta fram samma fråga som föredraganden Fraisse i viss mån har tagit med i sitt betänkande. Damidrotten är också förknippad med ett problem som vi känner igen från politiken och ekonomin: deltagande i beslutsfattandet. För att lösa det behöver vi verkliga jämställdhetsåtgärder.
Vi bör komma ihåg att idrott inte är enbart tävlingsidrott, topprestationer eller världsrekord, utan att idrott och motion för de flesta människor är olika sätt att leva ett hälsosamt och balanserat liv i ett allt mer krävande och stressfyllt samhälle. Den här sidan vill vi poängtera starkare i betänkandet. Motion och idrott har en livskraftsfrämjande effekt, såväl inom individuella grenar som lagsportgrenar.
Det finns också en del andra aspekter som jag nu vill betona i mitt inlägg. Det vore mycket viktigt att man även förbättrar andra än friska människors möjligheter att delta i idrott. Idrott är ett mycket effektivt, mentalt terapeutiskt och för samhället förmånligt sätt att förbättra även sjuka och handikappade människors livskvalitet och ge dem kraft att orka med vardagslivet. En människa som inte kan gå med sina egna ben kan rida, det vill säga låna hästens ben. Det är idrott. En annan aspekt som jag anser vara värd att beakta är att det även för äldre kvinnor och män skall finnas samma möjligheter att röra på sig och idrotta som det finns för unga och spänstiga. Man kan inte heller nog betona idrottens hälsofrämjande och rehabiliterande effekt. Dessa två mycket viktiga tillägg finns nu också med i betänkandet. Jag hade dock önskat att man något starkare betonat det förträffliga sätt på vilket idrotten skulle kunna användas till att integrera invandrare, kvinnor och barn i samhället.
Vi är trots allt rätt nöjda med betänkandet, och vi ber endast om ett fåtal separata omröstningar beträffande några få punkter. Jag hoppas att man fäster speciell hänsyn vid den aspekten att idrott som läroämne i skolan inte bör bedömas med samma mått som vetenskapliga läroämnen, såsom främmande språk eller matematik. Jag hoppas också att hänvisningen till idrotten som en mänsklig grundläggande rättighet tas bort i betänkandet. Jag är av den åsikten att idrott är alla människors rätt, men att det skulle gå inflation i begreppet grundläggande rättighet i det här sammanhanget. Listan med de länder som inte skickade blandade lag till de förra olympiska spelen borde okså strykas, även om det är viktigt att vädja till alla länder att skicka blandande lag.
Om detta betänkande går igenom parlamentets behandling vid morgondagens omröstning - vilket jag hoppas att det gör - är jag trots allt något skeptisk till vad kommissionen och medlemsstaterna kommer att göra i den här frågan. Därför vore det också mycket viktigt att följa upp betänkandet, och därför vädjar jag nu till den ansvarige kommissionsledamoten och ber om en rapport beträffande rekommendationerna till betänkandet innan pågående parlamentsår tar slut 2004. Jag tackar Fraisse för det här betänkandet och för hennes lidelsefulla försvar av frågan i sin helhet.

Zabell (PPE-DE).
Fru talman! Först och främst vill jag tacka Fraisse, föredragande för detta betänkande, för alla hennes ansträngningar.
Kära ledamöter! Tiderna har förändrats mycket. Tänk bara att år 1912, när den legendariske Pierre de Coubertin fick frågan om möjligheten att anordna olympiska spel för kvinnor svarade han följande: ?Det är ogenomförbart, det är inte intressant, det är oestetiskt och inkorrekt. Föreställningen om de olympiska spelen måste motsvara följande faktorer: en regelbunden och seriös lovsång till idrotten, med lojalitet som medel, konsten som en ram och kvinnornas applåder som belöning.?
Det var för 100 år sedan; det är inte så länge sedan. Vi kvinnor deltog inte i de olympiska spelen, och nu deltar över 40 procent kvinnor. Och om vi tänker på att det finns kontinenter vars deltagande är mycket lågt anser jag att vi verkligen har kommit mycket långt. Själv har jag ägnat 20 år av mitt liv åt idrotten, först som amatör och sedan som elitidrottare, och jag anser att det finns två områden där det fortfarande finns mycket kvar att göra och en mycket lång väg att gå.
Det första området är massmedier. I Spanien ägnar sporttidningarna, som är de mest lästa tidningarna i vårt land - till och med mer än tidningarna med nationell upplaga - inte ens 4 procent av innehållet åt den kvinnliga idrotten, med den försvårande omständigheten att den delen av innehållet som handlar om kvinnlig idrott ofta är nyheter av typen ?kändisnotiser? eller ?skvallernotiser?, som vi kallar det i Spanien, eller där våra kvinnliga idrottare poserar, eller om deras klädsel. Detta är inte bara ett problem i Spanien; i Frankrike ägnar tidningen L'Équipe högst fem procent av sina nyheter åt kvinnlig idrott. Det handlar följaktligen om ett problem som finns i hela Europeiska unionen.
Det andra området är idrottsorganisationerna. I den politiska världen klagar vi ofta över att kvinnornas deltagande är alltför lågt; jag måste dock säga att kvinnors deltagande i politiken är långt större än kvinnornas deltagande i idrottsorganisationer.
Med hänsyn till hur allvarlig den här situationen är beslutade Internationella olympiska kommittén 1996 att 10 procent av alla poster inom de beslutsfattande organen skulle reserveras för kvinnor till slutet av 2000, inklusive internationella sammanslutningar eller organisationer som tillhör den olympiska rörelsen, med tanken att denna kvot skulle öka till 20 procent till 2005. Det är löjligt låga kvoter, men det allvarligaste är att de inte uppnås.
Ärade ledamöter! Vid avslutningen av den första världskonferensen om kvinnor och idrott som hölls i oktober 1996 i Lausanne förklarade Juan Antonio Samaranch att 2000-talet skulle bli den nya eran för kvinnor i idrottsvärlden. Vi måste alla göra allt som står i vår makt för att detta uttalande från Juan Antonio Samaranch förverkligas.

Karamanou (PSE).
Fru talman! Jag skulle först uppriktigt vilja tacka och gratulera Fraisse, som tagit initiativ till att aktivera och upplysa Europaparlamentet, men även alla behöriga aktörer, i den mycket angelägna frågan om sambandet mellan idrott och kvinnor.
Detta betänkande får särskild vikt och särskilt värde även med tanke på de olympiska spelen 2004, och vi hoppas att de förslag som det innefattar kommer att beaktas mycket seriöst även av organisationskommittén Aten 2004. Men jag skulle även uppriktigt vilja gratulera kommissionsledamoten, som har gett direkta och säkra svar om alla de saker som föreslås i betänkandet. Idrotten, fru kommissionär, kan verkligen utgöra ett mycket dynamiskt medel för att bekämpa diskriminering mot kvinnor och, framför allt, för att åtgärda det faktum att kvinnor är underrepresenterade, och jag anser att man bör vidta åtgärder i den riktningen, för att öka antalet kvinnor i chefsbefattning på alla nivåer av idrottsverksamheterna och för att stödja kvinnors personliga och yrkesmässiga utveckling på området idrottande, organisering och idrottsledning, liksom på alla nivåer när det gäller träning och anordnande av idrottsevenemang.
Man bör inrätta mekanismer som garanterar att unga kvinnor har en röst vid utarbetandet av politiska linjer och program som berör dem. Massmedierna bör uppmuntras att korrekt och fullödigt visa upp bredden, djupet och kvaliteten på samt nyttan av kvinnors och flickors idrottsutövande, och man måste lägga kraft på att uppnå de jämställdhetsnormer som fastställdes av Internationella olympiska kommittén 1998 och även förverkliga alla punkter i Thessalonikiförklaringen, som är slutresultatet av arbetet vid en stor internationell sammankomst som har ägt rum inom ramen för det grekiska ordförandeskapet.
Eftersom vi närmar oss de olympiska spelen 2004, låt oss omvandla idén om kvinnligt deltagande till ett viktigt budskap för dessa spel. Låt de olympiska spelen bli en verklig fest för mänskligheten och för de värden som kvinnor fäster särskild vikt vid: värdena fred, demokrati, jämlikhet, respekt för mångfald, dialog mellan kulturer, kreativ samlevnad mellan människor och lösning av eventuella konflikter på fredlig väg.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Fru talman! Europaparlamentet och rådet har utropat 2004 till Europeiska året för utbildning genom idrott. Detta är skäl nog för ett initiativbetänkande där tillgången till idrott ses som en grundläggande rättighet. Med all rätt. Inom idrotten stärks personligheten och självförtroende skapas redan från ungdomen, vilket är viktigt för kvinnornas emancipation och frigörelse.
Gränser utforskas och övervinns, inte bara av den enskilda individen utan även i laget där gemensamma resultat nås som innebär långt mer än summan av de individuella prestationerna. Dessutom lär man sig behandla varandra med respekt och även samarbeta med dem som har ett handikapp - ett viktigt bidrag till den sociala integrationen.
Desto mer obegripligt är det att kvinnor av sociala och kulturella skäl hindras från att delta i idrott. Låt mig påminna om OS i Atlanta 1996. För PPE-DE-gruppens räkning tog jag då avstånd här i parlamentet från de islamiska staternas diskriminerande förbud för kvinnor att delta eftersom de hade vägrat följa en viss regel. De ville nämligen slippa huvuddukarna och den beklädnad som hindrade dem under löpningen. Detta förbjöds de att göra. Jag hoppas, Anne Karamanou, att vi skall slippa se samma utveckling i Aten.
Ni känner säkert till att PPE-DE-gruppen då lade ned sin röst i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. Huvudskälet till detta var att ingen ny förvaltning kan uppstå inom kommissionen så länge vi saknar befogenheter på europeisk nivå. Anna Diamantopoulou har pekat på att det mycket väl kan frigöras europeiska medel, exempelvis från gemenskapsinitiativ som Equal eller Daphne eller olika forskningsprogram. Det har gjorts många förenklingar, exempelvis i fråga om bokningstiderna för idrottsanläggningar och att detta inte skulle vara rättvist gentemot kvinnorna. Så generellt kan man inte hävda detta. Det har hänt saker. Zissener pekade på att man inte kan ålägga TV-bolagen att sända damtävlingar. Detta kommer marknaden att reglera. Jag kommer från mediebranschen, och det har skett en tydligt positiv utveckling för kvinnorna på just detta område. I medierna är kvinnor ingalunda underrepresenterade längre. I reklamen har de glädjande nog för länge sedan blivit förebilder tack vare de många kvinnliga personligheterna inom friidrott, skidsport, tennis och simning. Med all rätt har de erövrat alltfler idrottsgrenar som förr var förbehållna männen, inte minst den för övrigt mycket populära damfotbollen. Det är bara på ett område som jag inte är någon större förespråkare, nämligen i fråga om damboxning. Men i övrigt har det hänt väldigt mycket, vilket är alltigenom glädjande.
En sak är vi med all säkerhet överens om. Eftersom vissa förslag som vi har lagt fram skulle kunna dras tillbaka vid omröstningen i morgon även ur PPE-DE-gruppens synvinkel är vi eniga om att diskriminering, var den än finns, inte bara skall nämnas vid namn utan framför allt också bekämpas på ett hållbart sätt. Här är idrotten helt säkert en mycket viktig domän.

Prets (PSE).
Fru talman, fru kommissionär! Låt mig inledningsvis tacka kollegan Fraisse och ge henne rätt i att det är upp till oss kvinnor att själva förbättra kvinnornas situation inom idrotten - liksom i allt vi gör. Det är vi som måste agera och ta initiativ.
Det är också upp till oss att påpeka att det på grund av den lilla men viktiga skillnaden, nämligen den fysiska skillnaden, förekommer grova löneskillnader, inte helt ovidkommande skillnader i fråga om stöd, skillnader i mediernas rapportering och skillnader i hur kvinnor företräds i organen. Detta innebär att jämlikhet mellan män och kvinnor är ett krav även inom idrotten. Exempelvis innebär det också, för att understryka den ?könsbudgetering? som för närvarande genomförs av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, att medlen i föreningar, sällskap och skolor även skall granskas ur ett jämställdhetsperspektiv. Hur ser det ut i fråga om medlen till dam- och herrtävlingar? Hur höga är utgifterna för utbildning av kvinnor och män, och hur står det till med prispengarna i samband med tävlingarna? Jämställdhetsperspektivet bör poängteras i utbildningen av tränare och lärare, och det är ett måste, en absolut nödvändighet att kräva ledande befattningar för kvinnor. Vi har redan hört av vår kollega att det i de internationella organisationerna har gjorts så gott som inga framsteg i fråga om kvinnors närvaro. Därför tror jag att nästa år - nämligen Europeiska året för utbildning genom idrott - ger oss möjlighet att sätta fokus på dessa punkter. Vi bör uppmuntra dem som ansöker om projekt att även ansöka om kvinnoprojekt, och vi bör även vädja till kommissionen att ta särskild hänsyn till dessa projekt i urvalet för att ge en signal och visa färdriktningen. Det är också nödvändigt att främja kvinnors deltagande i nya yrkesgrenar, nämligen dem som av tradition hittills har varit manligt dominerade, nämligen tävlingsdomare, träningspersonal och hälsopersonal. Allt detta är områden som måste få fart.
Jag vill också säga en sak som rör skolidrotten. Jag delar inte åsikten att skolidrotten skall underordnas ämnena matematik, geografi och främmande språk; så har det nämligen varit sedan lång tid tillbaka. När det skall sparas pengar börjar man alltid med idrotten. Idrott och kultur - där skärs det alltid ned först. Jag menar att detta är ett dåligt sätt, och i Österrike gör vi det om och om igen: två skoltimmar stryks, idrotten berörs. Så får det inte vara, för idrotten har inte bara ett utbildningsvärde och ett socialt värde, utan idrotten har också ett hälsovärde som man inte bör undanhålla våra barn och ungdomar.
Låt mig avslutningsvis säga ytterligare en sak - jag vet att talartiden är slut, men jag vill inte undanhålla er detta. Medierna har nämnts; vi kan inte tvinga dem att rapportera. Det är sant. Men vi måste lägga vikt vid en seriös rapportering. Exempelvis beledsagades segrarinnans målgång i City Maraton i januari av melodin ?You Sexy Thing? i österrikisk TV. Bilden zoomade in motsvarande delar av kvinnornas kroppar. Detta har ingenting med en seriös idrottsrapportering att göra! Det händer fortfarande att kvinnor diskrimineras på detta sätt och att deras idrottsliga prestationer inte får stå i centrum utan helt enkelt deras kön och deras kroppar. Låt oss värja oss mot detta!

Karlsson (PSE).
Fru talman, fru kommissionär, ärade kolleger! När den svenska golfstjärnan Annika Sörenstam ville tävla med männen på den amerikanska proffstouren gick det en skälvning genom den manliga golfvärlden. En del reagerade med misstänksamhet och avoghet och andra med rent avståndstagande. Vad skall nu hända, kanske hon är bättre än somliga av oss, undrade männen. Den reaktion som mötte Annika Sörenstam när hon ville mäta sin förmåga med männen är symtomatisk för många mäns inställningar till kvinnor och idrott. Jag menar nu inte att män i allmänhet motarbetar kvinnor aktivt i idrotten, även om det finns de som gör det. Agerande genom obetänksamhet och fördomar får dock samma effekt. Kvinnor diskrimineras i idrotten. Detta är något som med mycket stor tydlighet framgår av det betänkande som fru Fraisse har utarbetat och som jag tycker är alldeles utmärkt. Kvinnor får mindre resurser och sämre träningstider och missgynnas inte sällan av sponsorer. Dessutom är det ofta män som styr i idrottens värld. Till detta skall man lägga precis som många andra har sagt tidigare, att media ger mer utrymme åt män än åt kvinnor.
Jag är ordförande i en idrottsförening som sysslar med handboll, handbollsklubben Järnvägen i Hallsberg. Det är en klubb som till medlemsantalet är ganska jämställd. Det är ungefär lika många flickor och kvinnor som pojkar och män. Vi har målmedvetet arbetat för att skapa lika möjligheter för både tjejer och killar. Jag skall inte säga att vi har lyckats fullt ut, men vi har kommit en bra bit på väg. Mycket återstår ännu, vi måste anstränga oss i handbollsklubben. Alla andra idrottsföreningar måste också anstränga sig och målmedvetet arbeta för en jämställd miljö i idrottens värld.
Idrotten är betydelsefull i många avseenden. Den är nästan alltid nyttig och hälsosam för utövaren. Den skapar möjlighet till samvaro, sociala kontakter och är utvecklande. I idrottens värld kan vi motarbeta droger, utanförskap och ge människor utrymme att växa och utvecklas, men alla skall ha samma möjligheter flickor som pojkar, kvinnor som män.
Europaparlamentet kan inte undanröja alla orsaker till bristande jämställdhet i idrottens värld, lika litet som vi kan göra det i andra delar i samhället. Däremot kan vi vara tydliga med vad vi vill, och vi kan uppmana oss själva, medlemsländerna, idrottsföreningar, media och utövare att alltid tänka på jämställdhet och lika villkor för kvinnor och män. Medlemsländerna kan vara mer hårdhänta i sitt agerande. Man kan stoppa bidragen till föreningar som inte uppfyller jämställdhetsmål. Sponsorer kan utöva påtryckningar på klubbar. Om det inte är jämställt, så får man inga pengar. På det sättet är det viljan som avgör om vi skall få jämställdhet i idrottens värld. Finns viljan så finns möjligheterna. Låt oss använda oss av den för att åstadkomma ett jämställt idrottsliv i Europa.

Talmannen.
Tack, herr Karlsson.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.15.)

Thors (ELDR)
Jag har under många år intensivt i parlamentet arbetat för en ledamotsstadga och önskar verkligen att en sådan skulle kunna träda i kraft inför nästa mandatperiod.
Tyvärr konstaterar jag att Europaparlamentets majoritet med berått mod gav utkastet till stadgan en utformning som av förståeliga skäl svårligen kan godkännas av rådet. Såsom kommissionen konstaterade i sitt yttrande, överskrider bestämmelserna om medlemmarnas immunitet vad som är möjligt att godkänna i detta sammanhang.
Det är tragiskt om stadgan träder i kraft först när ett nytt konstitutionellt fördrag trätt i kraft - för parlamentets del sannolikt först 2009. Samtidigt godkändes en möjlighet för nya medlemsländer att därefter under två mandatperioder tillämpa andra regler. Parlamentet övertygade inte omvärlden om att man faktiskt vill verka för att reseersättningarna i framtiden skulle utgå enligt verkliga kostnader. Parlamentet uteslöt i omröstningen att nationell beskattning skulle vara möjlig för länder som så önskar.
För att stadgan skall bli verklighet måste parlamentet vara beredd att förhandla om slutresultatet. Genom att rösta nej vill jag tydligt ge uttryck för att parlamentet är splittrat och att parlamentets ledning skall förhandla om slutresultatet.

Marques (PPE-DE)
Som en reaktion på olyckan med ?Prestige? tillkännagav kommissionen en rad åtgärder i avsikt att minska riskerna för olyckor i framtiden med fartyg som ?Erika? och ?Prestige?. Kommissionen föreslår tre huvudsakliga ändringar: införandet av en lag som anger att råolja och tunga fraktioner av sådan olja bara får transporteras av oljetanker med dubbelskrov; en snabbare utfasning av oljetanker med enkelskrov; en mer generell tillämpning av det särskilda besiktningssystemet för oljetanker (ett program för bedömning av fartygens sjöduglighet). Det senare syftar till att bedöma hur stabil strukturen är hos fartyg med enkelskrov som är äldre än 15 år.
Därför ger jag detta förslag till förordning mitt fulla stöd, vilket jag anser vara ytterst positivt. Det innehåller löften om att säkerställa en bättre säkerhet i sjötrafiken, en bättre kontroll av transporter av kolväten och ett effektivare skydd av den marina miljön. Detta är åtgärder som jag sedan länge har förespråkat.
Denna fråga är av mycket stort intresse inte bara för en stat som Portugal (som har en oerhört lång kustlinje och omfattar mycket känsliga ögrupper, som ögrupperna Madeira och Azorerna), utan också för hela Europeiska unionen.

