
Formanden
Kære kolleger, et antal kolleger har ikke hørt, at jeg i går beklagede de frygtelige oversvømmelser, der har fundet sted i de sydvestlige departementer i Frankrig. Det havde jeg rent faktisk gjort, jeg havde sagt, hvor stort indtryk dette drama gjorde på os, og jeg vil hertil føje, at vi naturligvis agter at bede Kommissionen om at træffe passende foranstaltninger til både at komme ofrene for disse katastrofer til undsætning og supplere de forholdsregler, den berørte regering har indført. I øvrigt omtalte jeg også det frygtelige jordskælv i Tyrkiet. Det var mig derfor meget om at gøre at genfremsætte denne meddelelse i Deres nærvær.

Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
Hr. Barón Crespo ønsker ordet.

Barón Crespo
Jeg hilste bare på hr. Solana.

Formanden
Ja, selvfølgelig, vi vil byde ham velkommen om et øjeblik.
Der kan De se, hr. Solana, sikke en modtagelse!
Er der bemærkninger til protokollen?

Nogueira Román
Fru formand, ved afstemningen om ændringsforslag 7 i betænkningen af hr. Smet, ser det ud til, at jeg har stemt imod ved en fejltagelse, hvorfor min stemme er blevet behandlet som værende for.

Formanden
Udmærket, hr. Nogueira Román, vi skal nok rette det, som De ønsker.

Korakas
Vi, de tre repræsentanter fra Grækenlands Kommunistiske Parti, forlader salen som symbolsk udtryk for vores protest mod hr. Solanas tilstedeværelse her i dag. Som NATO's generalsekretær er han en af de øverste ansvarlige for den forbrydelse, der blev begået mod Jugoslavien. Vores protest er også rettet mod hans udnævnelse til "hr. FUSP".

Formanden
Hr. Korakas, Deres indlæg havde intet at gøre med protokollen.
(Protokollen godkendtes)

Dupuis
Fru formand, jeg tager ordet for naturligvis at ønske hr. Solana velkommen, men også for at spørge, hvornår fristen er for at fremsætte ændringsforslag til betænkningen om OLAF, som er på dagsordenen i dag? Som løsgængere er det svært for os at samle underskrifter, som De sikkert ved. Vi ville derfor gerne vide, hvornår det er sidste frist for ændringsforslag til hr. Napolitanos betænkning.

Formanden
Lige nu venter vi på garantier for, at betænkningen foreligger i samtlige sproglige versioner. Først når vi
er helt sikre på, at dette er tilfældet, og at vi kan drøfte betænkningen, vil fristen for fremsættelse af ændringsforslag blive fastlagt.

Dupuis
En frist på 24 timer, som forretningsordenen foreskriver?

Formanden
Ja, naturligvis.

Redegørelse af Javier Solana
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse ved hr. Solana for udviklingen i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Det er os en ganske særlig glæde, hr. Solana, at modtage Dem for første gang i denne mødesal.

Vi er særdeles opsatte på at indlede et meget nært samarbejde med Dem, og det er med stor glæde, jeg straks overlader Dem ordet.

Solana
Fru formand, mine damer og herrer, det er en stor fornøjelse og en stor ære for mig at tale til Parlamentets plenarforsamling i min nye egenskab af generalsekretær for Rådet og Unionens højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det er ikke første gang, at jeg står her foran Dem, mine damer og herrer - det har jeg gjort talrige gange tidligere, i andre egenskaber - men det er første gang, at jeg gør det i kraft af mine nye funktioner. Jeg har for nylig haft lejlighed til at mødes med Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik for at drøfte nogle vigtige spørgsmål.
Jeg indrømmer, mine damer og herrer, fru formand, at det nye hverv uden tvivl vil henlede min opmærksomhed på spørgsmål, der er interessante og relevante ikke kun for nogle udvalg, men også for Parlamentets plenarforsamling. Derfor tillægger jeg denne lejlighed til at tale til plenarforsamlingen særlig stor betydning. Jeg er resolut, og jeg forpligter mig til at arbejde tæt sammen med Dem og holde Dem informeret om alle de politiske spørgsmål, som måtte være af interesse for Dem, ærede medlemmer. Jeg vil derfor gerne, fru formand, her endnu en gang give udtryk for min faste hensigt om at være til stede her i Parlamentet lige så ofte, der er behov for det.
Mine damer og herrer, mit mandat som højtstående repræsentant består først og fremmest i at samarbejde med medlemsstaterne og formandskabet og hjælpe dem med at udvikle en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det vil have førsteprioritet for mig. Jeg vil forsøge at få og bevare - det håber jeg - et særlig tæt samarbejde med Kommissionen, med kommissionsformand Prodi og med Chris Patten, som også er til stede her sammen med os i formiddag. Vi har alle tre forpligtet os til at arbejde effektivt sammen. Jeg regner med medlemsstaternes støtte, og jeg er sikker på, at jeg også kan regne med Deres støtte.
Mine damer og herrer, borgerne forventer, at vi handler effektivt og hurtigt i krisesituationer, og de håber med rette, at man tager hensyn til deres bekymringer. De har, ærede medlemmer, en vigtig rolle, når disse synspunkter skal overvejes, og når der skal udarbejdes en udenrigs- og sikkerhedspolitik, som er mere effektiv, mere sammenhængende, som er tættere på borgernes bekymringer, og som afspejler de værdier og principper, som har skabt vores identitet som europæere.
Fru formand, her til formiddag vil jeg gerne koncentrere mig om to grundlæggende spørgsmål. For det første vil jeg gerne føre Parlamentet ajour med hensyn til nogle af de hovedtemaer, som jeg har især har koncentreret mig om, siden jeg overtog mine nye funktioner for ca. en måned siden. Og for det andet vil jeg gerne dele en af mine førsteprioriteter med Dem, mine damer og herrer: udarbejdelse af en sikkerheds- og forsvarspolitik. Jeg vil komme med en kort vurdering af de fremskridt, der er opnået i løbet af disse dage, og jeg vil gennemgå de perspektiver, som venter os i fremtiden.
En af mine første forpligtelser efter min indsættelse var at deltage i topmødet med Rusland den 22. oktober. Jeg har haft lejlighed til at orientere Udvalget om Udenrigsanliggender om de vigtigste punkter, vi behandlede på mødet, især Tjetjenien, som jeg er sikker på giver anledning til bekymring hos de fleste af Dem, mine damer og herrer.
Som De ved, fordømte Rådet i mandags, for to dage siden, den uforholdsmæssig store og unuancerede magtanvendelse i Tjetjenien, som har forvoldt store lidelser hos civilbefolkningen og ulykkeligvis har tvunget tusindvis af mennesker til at flygte til andre områder af landet. Rådet har anmodet den russiske regering om, at den overholder den forpligtelse, den har i henhold til international menneskeret om at undgå civile ofre og holde grænsen mellem Tjetjenien og Ingusjetien åben. Vi skal blive ved med at lægge et så stort pres som muligt på de russiske myndigheder. De må forsøge at finde en løsning ad forhandlingens vej, en aftale, som skal opnås gennem forhandling og dialog, eftersom der helt åbenlyst ikke findes en militær løsning på krisen i Tjetjenien. Den eneste løsning bør være af politisk art.
Alle disse bekymringer - som jeg er sikker på, at De deler - har jeg viderebragt til regeringsleder Putin ved to eller tre lejligheder, hvor jeg har kunnet tale med ham og med udenrigsminister Ivanov. Den sidste gang var søndag aften.
Fru formand, et andet område, som jeg finder er særlig vigtigt, er det sydøstlige Europa. Den 28. og 29. oktober tog jeg til Kosovo sammen med kommissær Chris Patten, hvilket gav os mulighed for at mødes med alle de politiske ledere fra begge samfund og med FN's mission i Kosovo samt den internationale sikkerhedsstyrke for Kosovo, KFOR. Vi understregede Unionens forpligtelse med hensyn til genopbygningen af Kosovo og skabelsen af et demokratisk og multietnisk Kosovo. Vi anmodede indtrængende de lokale politiske ledere om at støtte os i denne proces ved at udvise et handlekraftigt lederskab, og vi fremhævede vigtigheden af, at alle de moderate ledere udtrykker sig klart og påtager sig deres ansvar for, at forsoningsprocessen bliver en succes.
Som De ved, mine damer og herrer, modtag jeg ved Rådets møde i går mandat fra medlemsstaterne til at vurdere situationen for den demokratiske opposition i Serbien, og fra i morgen vil jeg i forbindelse med OSCE's topmøde i Istanbul begynde at arbejde aktivt herfor og holde alle de møder, som der måtte være behov for.
I forbindelse med Balkanlandene vil jeg naturligvis være særlig opmærksom på de elementer, som stabilitetspagten består af. Vi arbejder sammen med kommissionsformand Prodi, kommissær Patten og Bodo Hombach for at forbedre sammenhængen i og effektiviteten af vores aktion i regionen. Vi vil ved kommende møder få lejlighed til at uddybe disse punkter nøjere.
Fru formand, jeg vil også gerne nævne en anden af Unionens prioriteringer, fredsprocessen i Mellemøsten. I begyndelsen af november deltog jeg i mindehøjtideligheden i Oslo for mordet på premierminister Rabin, og jeg fik lejlighed til at tale med premierminister Barak og palæstinensernes leder, Arafat. Begge parter har nu klart forpligtet sig til at forhandle seriøst med henblik på at nå frem til en fælles rammeaftale, som gerne skulle være afsluttet i løbet af kort tid og senest til februar. Jeg gjorde det helt klart, at Unionen naturligvis er indstillet på at yde den hjælp og den tekniske knowhow, der er nødvendig for at nå dette mål. Jeg har under alle omstændigheder anmodet Unionens særlige udsending, hr. Miguel Angel Moratinos, om at han vedligeholder og fortsætter de nære kontakter med forhandlingsholdene og holder os orienteret om fremskridtene i drøftelserne. I morgen skal jeg atter mødes med premierminister Barak i forbindelse med OSCE- topmødet.
Fru formand, siden jeg påtog mig hvervet, har jeg også sammen med formandskabet for Rådet og kommissær Patten deltaget i flere af trojkaens møder. Jeg vil gerne fremhæve det møde, som fandt sted i Algier for et par uger siden, det første i flere år. Vi havde lejlighed til at vurdere situationen for de bilaterale drøftelser, og man blev enig om at fortsætte forhandlingerne om associeringsaftalen.
Svaret på vores anmodning vedrørende menneskerettighedsspørgsmålene har været opmuntrende, vil jeg næsten driste mig til at sige, og det bekræftes af, at der er sendt indbydelser til de ngo'er, der er aktive inden for menneskerettighedsområdet, om at besøge Algeriet. Der kom også en opfordring om, at man benytter det nuværende tidspunkt til en væsentlig forbedring af relationerne mellem alle Maghreb-landene væsentligt.
Som De ved, mine damer og herrer, indtager Algeriet ydermere en vigtig stilling for øjeblikket. Det har for tiden formandskabet i Organisationen for Afrikansk Enhed. Det vil derfor samtidig få en afgørende rolle ved forberedelsen af topmødet mellem Den Europæiske Union og Afrika, som finder sted i Egypten til næste år. Efter min mening er dette møde meget vigtigt, da det vil være en værdifuld lejlighed til at styrke relationerne mellem Europa og Afrika. Afrika er i dag tilsyneladende et glemt kontinent, og det kan Europa ikke sidde overhørig.
Mine damer og herrer, afslutningsvis vil jeg gerne sige meget kort til Dem, at jeg i de sidste fire uger har holdt mange udbytterige møder: Med Colombias præsident, som også blev modtaget her i Parlamentet under plenarmødet, med Letlands præsident, med Cyperns udenrigsminister for at søge at finde en måde at sætte skub i de møder, der sandsynligvis begynder den 3. december i New York. Allerede nu i eftermiddag rejser jeg til Istanbul for at deltage i topmødet i Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa.
Jeg har tidligere omtalt spørgsmålet om Tjetjenien, som desværre kan komme til at spille hovedrollen på det topmøde, der indledes i morgen. Jeg kan sige til Dem, at vi vil blive ved med at lægge pres på de russiske myndigheder, så de reducerer konfliktens intensitet og anstrenger sig for at nå en politisk løsning. Vi vil gøre alt, hvad der står i vores magt, for at de forpligter sig til fuldt ud at overholde alle de forpligtelser, de har i henhold til såvel OSCE-traktaten som den nuværende traktat om konventionelle våbenstyrker i Europa, og som i sin reviderede udgave sandsynligvis vil blive vedtaget under topmødet i Istanbul.

Vedtagelse af Charteret for Europæisk Sikkerhed vil, hvis det bliver underskrevet i løbet af de nærmeste dage, uden tvivl være med til at styrke OSCE's autoritet, og det bliver uden tvivl et værdifuldt supplement til udviklingen af Unionens sikkerhedspolitik.
Fru formand, der er en lang række andre emner, som jeg gerne ville drøfte med Dem, mine damer og herrer, men De må tillade mig, at jeg på grund af den korte tid kun behandler spørgsmålet om sikkerhed og forsvar.
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vover at kalde Rådet (almindelige anliggender), som fandt sted i mandags, for historisk. Det var første gang, at Rådet (almindelige anliggender) holdt møde med deltagelse af Unionens forsvarsministre, og det havde en efter min mening vigtig drøftelse om formuleringen af en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik. Formålet med mødet var at forberede de konklusioner, der skal vedtages på området ved Det Europæiske Råd i Helsinki under det finske formandskab.
Mine damer og herrer, det har nu i et godt stykke tid stået klart, at hvis Europa ønsker at indtage den plads, der tilkommer det på verdensscenen, skal det udstyre sig selv med såvel en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik som en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Krisen i Bosnien som den første og siden krisen i Kosovo har understreget, at vi behøver mere end blot hensigtserklæringer. Det er, mine damer og herrer, nødvendigt, at vi kan handle. Og det betyder uden tvivl, at vi skal råde over militærkapacitet for at kunne gøre det. En af de afgørende opgaver på topmødet i Helsinki er efter min mening at definere, hvad denne kapacitet skal bestå af, hvordan den skal opnås, og hvordan Unionen skal træffe beslutninger om dens anvendelse.
Man er, mine damer og herrer, nået langt med de forberedende arbejder i Berlin, i St. Malo, i Washington, i Köln. De har uden tvivl været nogle vigtige milepæle i disse etaper. Köln var, mine damer og herrer, ikke et ankomststed, men et afgangssted, og jeg er sikker på, at Helsinki bliver en ny, meget vigtig etape i dette forløb.
Vi er med stigende fart kommet nærmere et mål, som efter min mening er af afgørende betydning. Med tiden vil, mine damer og herrer, debatten om det europæiske forsvar bliver mindre og mindre abstrakt og mere specifik, mere konkret. Det tidspunkt, hvor vi skal tage et vigtigt skridt fremad og føre vores forpligtelser ud i livet, nærmer sig hurtigt.
I mandags i Rådet (almindelige anliggender) gjorde ministrene det helt klart, at de havde den politiske vilje til i Helsinki at træffe beslutning om, hvad der skal være den fælles militære kapacitet for Europa i forbindelse med Petersberg-opgaverne. At dømme efter debattens forløb tror jeg på, mine damer og herrer, at Det Europæiske Råd sætter et specifikt, tydeligt og konkret mål. Det vil med al sandsynlighed dreje sig om en udfordring, som vil kræve af medlemsstaterne, at de opmærksomt gennemtænker prioriteringerne og måske træffer nogle vanskelige beslutninger, eller i hvert tilfælde ikke lette, om tildelingen af ressourcer. Det bliver formentligt nødvendigt at genoverveje nogle prioriteringer, en forening af ressourcer og en multinational fordeling af opgaverne.
Jeg synes, fru formand, mine damer og herrer, at debatten i mandags ligeledes viste, at ministrene ønsker, at Unionen bliver udstyret med passende midler til at vurdere kriserne og skal råde over passende og klare procedurer, så de kan træffe beslutninger, såfremt det bliver nødvendigt at handle. Efter min opfattelse er dette et væsentligt element.
Vi skal desuden, mine damer og herrer, tage hensyn til bidragene fra og interesserne i de allierede lande, som ikke er medlem af Unionen. Det vil for os betyde aftaler, som gør det muligt for dem at give udtryk for deres synspunkter, når vi vurderer en krisesituation, og passende mekanismer, som også gør det muligt for dem at deltage fuldt ud i de operative beslutninger, hvis vi opfordrer dem til at slutte sig til os.
Mine damer og herrer, fru formand, alle disse foranstaltninger skal vi - og det vil jeg meget gerne understrege - også træffe af hensyn til troværdigheden. For det første er der troværdigheden over for vores egne befolkningers opinioner. Vi vil ikke fremstå troværdige, hvis vi kun begrænser os til at forbedre de institutionelle og bureaukratiske mekanismer. Hvis vi ønsker, at vores medborgere og vores befolkningers opinioner støtter en europæisk sikkerhedspolitik, er det nødvendigt, at de er overbevist om vores vilje og evne til at udstyre os med de passende midler.
For det andet er der, mine damer og herrer, troværdigheden over for vores transatlantiske samarbejdspartnere og allierede i NATO, som ikke er medlemmer af Unionen. Hvis vi ønsker, at de tager os alvorligt, skal vi vise det. Det betyder, at vi skal øge vores militære kapacitet. Hvis vi er seriøse, og det bør vi være, vil vores allierede være mere indstillet på også at give os deres ressourcer.
For det tredje er der også, mine damer og herrer, troværdigheden på internationalt plan. Vi skal vise vores handleevne i krisesituationer, hvor vores overlevelse måske nok ikke står på spil, men derimod noget så vigtigt som vores moralske værdier og standarder som europæere.
Jeg mener, at forsvaret af vores værdier, af vores levemåde, af vores frihed og vores velfærd vil være meget mere effektivt, hvis vores lande handler sammen i stedet for hver for sig.
Og endelig er der, mine damer og herrer, troværdigheden over for os selv. Vi kan ikke nå dette mål med succes, hvis ikke vi selv forpligter os tydeligt, energisk og beslutsomt til det.
Men jeg vil gerne, mine damer og herrer, understrege, at sikkerhed ikke kun drejer sig om de militære aspekter. Det er klart. Det Europæiske Råd i Köln pålagde Rådet, at det skulle undersøge alle de sikkerhedsmæssige aspekter med henblik på at styrke og koordinere alle de ikkemilitære instrumenter for at kunne handle i krisesituationer. I denne henseende har det finske formandskab udført et ekstraordinært arbejde, som bliver afspejlet i en beretning til Det Europæiske Råd i Helsinki om ikkemilitære instrumenter til krisestyring. Det er efter min mening meget vigtigt at fortsætte dette arbejde. Vi skal konstruere mekanismer, som dækker hele skalaen, hele spektret af krisestyringsinstrumenter, lige fra de rent humanitære og civile til dem, der i den anden ende af spektret har at gøre med de militære aspekter.
Mine damer og herrer, inden for dette spekter, denne skala skal vi gøre en indsats for at styrke de instrumenter, som beskytter borgerne og sikrer, at loven bliver overholdt, det vil sige de politimæssige instrumenter, som der er så stort behov for, sådan som det er kommet til udtryk i de seneste kriser. Husk, mine damer og herrer, at såvel i Bosnien som nu i Kosovo er problemet med en international politistyrke fortsat af største betydning, og det er stadig ikke løst. Og jeg ved udmærket godt, at Parlamentet er særdeles følsomt over for dette spørgsmål.
Mine damer og herrer, jeg nærmer mig afslutningen. Hvis vi træffer disse foranstaltninger, og hvis vi løser disse problemer ordentligt, er jeg overbevist om, at vi kan komme med et vigtigt bidrag til udviklingen af vores Europa, til udviklingen af vores kontinent. Vi kan uden tvivl styrke vores sikkerhed og sikre et større samarbejde med vores partnere og vores allierede.
Jeg vil, fru formand, slutte med at gentage min dybtfølte hensigt om at arbejde tæt sammen med Parlamentet på alle områder. Min vigtigste opgave og førsteprioritet ved overtagelsen af dette hverv er at bidrage til udviklingen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som er mere effektiv, sammenhængende og aktiv. Det er den eneste vej til at sikre, at vores Union får den indflydelse, den fortjener, i alle dele af verden. Det er den eneste vej til at forsvare vores fælles værdier og interesser. Men, mine damer og herrer, dette kan man kun opnå ved hjælp af et tæt samarbejde mellem alle institutionerne. Parlamentets støtte er væsentlig. Jeg er sikker på, fru formand, at min tilstedeværelse her til formiddag kun er begyndelsen på en effektiv og konstruktiv dialog, hvis resultater vil blive til større og større gavn for alle borgerne, såvel i Unionen som i resten af verden. Fru formand, mine damer og herrer, mange tak for Deres opmærksomhed.

Formanden
Jeg takker Dem, hr. Solana, højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg takker Dem på ny for Deres tilstedeværelse i denne egenskab - De har jo allerede været her tidligere - samt for Deres indlæg og for den vilje, hr. Solana, De har givet udtryk for og har demonstreret, til et meget tæt samarbejde med Parlamentet.

Patten
Jeg er utrolig glad for at deltage i en forhandling i Europa-Parlamentet med den højtstående repræsentant for første gang. Vi er alle utroligt heldige med, at det er ham, der har fået ansvaret for at udvikle en mere effektiv og sammenhængende europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik.
Som Parlamentet vil vide, nyder han en enorm og fuldt fortjent international anseelse for at have forsvaret de værdier, som har dannet grundlag for det bedste stykke europæiske historie i dette århundrede, og hvis fravær modsat har været ansvarligt for den værste del af vores historie.
Den højtstående repræsentant og jeg selv har brugt en stor del af de første uger i vores respektive stillinger på i fællesskab at overveje de jordnære problemer 30.000 fod under vores flysæder - så meget rejseri. Det minder mig om, at lord Grey, den britiske udenrigsminister gennem 10 år i begyndelsen af århundredet, kun var i udlandet én gang. Hvis jeg ikke husker galt, udbrød Første Verdenskrig kort efter denne rejse. Jeg går ud fra, at lord Grey blev betragtet som vidt berejst. Med alle de rejser, vi foretager i vore dage, er vi måske mere velinformerede, end han var, men måske ikke alligevel.
Jeg skal ikke gentage alle de punkter, som den højtstående repræsentant har fremført på så glimrende vis, men eftersom De har indbudt mig til at tage del i forhandlingen, hvilket jeg sætter stor pris på, vil jeg gerne sige et par ord om Kommissionens holdning til opbygningen af en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik.
Sikkerhed og forsvar, som er det centrale i Den Fælles Udenrigs- og Sikkerhedspolitik, står ligeledes uvægerligt medlemsstaternes hjerte nær. Som det fremgik klart på det historiske møde - det er den højtstående repræsentants adjektiv og meget velvalgt - i begyndelsen af denne uge i Rådet (almindelige anliggender) med deltagelse af forsvarsministrene, fandt medlemsstaterne, at et styrket samarbejde på sikkerheds- og forsvarsområdet i Den Europæiske Union medfører to store fordele. For det første vil det give alle mulighed for en bedre udnyttelse af deres ressourcer, og for det andet vil det betyde, at alle får større gennemslagskraft, netop fordi medlemsstaterne arbejder tættere sammen.
Disse fordele er mere påkrævede end nogensinde på det sikkerhedspolitiske område, fordi der i dag stilles større forventninger til Europa. Resten af verden venter mere af os på grund af vores økonomiske succes og ligeledes på grund af vores succes med opbygningen af fredelige og stabile demokratier. Og efter min mening forventer borgerne sig også mere af os, for de ser ikke kun Europa som nationalregnskaber og BNP-tal. Hvordan skulle de kunne det med den politiske tumult, der har været gennem de seneste par år - de voldsomme begivenheder, vi har været vidne til, lige siden en amerikansk samfundsforsker fortalte os, at historien var slut.
Den Europæiske Union skal være på højde med begivenhederne. Så enkelt er det, og så vanskeligt er det. Amsterdam-traktaten og Köln-erklæringen udgør en formidabel udfordring. Men i Kommissionen ønsker vi at gøre vores til, at vi kan tage udfordringen op. Naturligvis har vi ikke nogen militær rolle. Synet mandag aften af så mange militæruniformer omkring mødet i Rådet (almindelige anliggender) kom som en interessant kulturel udvikling. Men det, vi har i Kommissionen, er midlerne og erfaringerne til at yde et vigtigt bidrag til den ikkemilitære dimension af sikkerhedspolitikken. De såkaldte Petersberg-opgaver indeholder en omfattende pakke af krisestyringsforanstaltninger, hvor Fællesskabets instrumenter spiller sammen med traditionelt diplomati og om nødvendigt anvendelse af militær magt.
Her kommer vi til et centralt punkt. Undertiden er den militære dimension vigtig og afgørende. Men den ikkemilitære dimension kan også være afgørende. Konflikternes art har trods alt ændret sig så radikalt i løbet af dette blodige århundrede. 85% af ofrene i Første Verdenskrig var soldater. Kun 15% var civile. Situationen i nutidens konflikter er nærmest den omvendte. Det forholder sig ligeledes sådan, at med de stadig mere avancerede samfund og den gensidige afhængighed er økonomiske foranstaltninger, den frie informationsstrøm osv. blevet stadig vigtigere i konflikter og forebyggelsen af disse. Så Den Europæiske Union må planlægge sin indsats med brug af alle de instrumenter, den har til rådighed, militære såvel som ikkemilitære.
Hvis De ønsker at vide, præcis hvad vi kan bidrage med fra Fællesskabets side, kan De se på de mange forskelligartede operationer på Balkan. Vi deltager på åbenlyse områder som humanitær bistand, rehabilitering og genopbygning. Men de foranstaltninger, vi kan træffe med henblik på at forebygge konflikter og menneskelige lidelser, omfatter også mange andre ting såsom opretholdelse af lov og orden, opbygning af institutioner og handelspolitik. Det er den slags, vi støtter i Kosovo, og som vi vil anmode Fællesskabet om et nyt bidrag på EUR 500 millioner til på donorkonferencen i Bruxelles i dag.
Så det, jeg ønsker at forklare Dem, er, at De ikke behøver at strække Deres fantasi og endnu mindre strække traktaterne, som er bestemmende for vores aktiviteter, for at se de helt tydelige roller, som Kommissionen og Parlamentet kan spille. Det er ikke kun i Sydøsteuropa, at vi har set behovet for en koordineret militær og civil krisestyring både på unionsplan og medlemsstaterne imellem. Det kan man ligeledes se i Østtimor. Vi må forbedre vores evne som Union og som medlemsstater til at styre kriser og bidrage til de internationale organisationer, som ligeledes er aktive på dette desværre alt for relevante område.
På Det Europæiske Råd i Helsinki skal man drøfte en integreret fremgangsmåde med hensyn til konfliktstyring, og fra Kommissionens side vil vi yde vores fulde bidrag til denne diskussion. Jeg vil gerne slå en ting fast, som nogle måske vil anse for prosaisk. I forbindelse med forebyggelse af konflikter og krisestyring er tiden af største betydning. Den nye Kommission forsøger at forbedre effektiviteten af og reaktionstiden for disse instrumenter, som vi benytter i krisesituationer. Det er noget, som Parlamentet ofte har bedt os gøre og det helt klart med rette. Det er et stort arbejde. I mange henseender vil ethvert fremskridt på dette område være langt det største bidrag, som jeg vil kunne yde til vores mere heroiske mål.
Jeg håber, at vi kan regne med Parlamentets fortsatte støtte til udvikling af mere fleksible og hurtigere procedurer, og jeg er sikker på, at den højtstående repræsentant vil være enig med mig, og jeg benytter enhver lejlighed til at fremføre de samme argumenter over for Rådet.
Kommissionens rolle inden for krisestyring er klar, men vores rolle omfatter mere end blot krisestyring. En europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik kan ikke udvikles uden et konkurrencedygtigt og åbent teknologisk grundlag inden for den europæiske forsvarsindustri. Dette er ligeledes af interesse for Den Europæiske Unions partnere. Fra Kommissionens side kan vi bidrage til dette med en række instrumenter inden for områder som offentlige indkøb, det indre marked, forskning og konkurrence.
Jeg vil sige en sidste ting. Man taler undertiden om mulige institutionelle konflikter med hensyn til de udenrigs- og sikkerhedspolitiske opgaver, som vi skal i gang med. Jeg håber ikke, at jeg støder nogen med disse bemærkninger, men efter min mening er disse emner alt for vigtige til, at vi kan tillade, at de bliver rodet sammen af diplomatiets jurister. Vi må ganske enkelt bygge på de institutionelle rammer inden for Unionen. Der kan ganske enkelt ikke indføres nogen entydig skelnen mellem militære og ikkemilitære anliggender. Kommissionen må ganske enkelt udfylde sin rolle med hensyn til krisestyring, selv når der er tale om en militær komponent, for der vil også være en ikkemilitær komponent. De nye strukturer må ganske enkelt give Kommissionen mulighed for at udøve sin fulde initiativret. Kommissionen er ganske enkelt ikke noget kollegium af amatør-øverstbefalende, og vi ønsker ganske enkelt et vellykket samarbejde med den højtstående repræsentant og med Parlamentet for at sikre Europa den sikkerheds- og forsvarspolitik, vi behøver, og som borgerne ønsker. Og hvis der er flere "ganske enkelt" tilbage i ordbogen, lyder det sådan: Så længe jeg har mit nuværende ansvarsområde, vil der ikke være så meget som et stykke cigaretpapir, eller efter David Byrnes erklæring om tobak i går skulle jeg måske sige ikke så meget som en Kleenex, der adskiller kommissæren for eksterne forbindelser fra den højtstående repræsentant.

Poettering
Fru formand, kære kolleger. Det er første gang, hr. Solana, generalsekretær og højtstående repræsentant, som også skal være generalsekretær i Den Vesteuropæiske Union, er hos os her i Parlamentet. De medbringer ekstraordinært gode forudsætninger for disse opgaver. De har været formand for Rådet, De har været generalsekretær i NATO. Vores gruppe ønsker Dem al mulig succes, personligt og i Deres embede, og hvis De får succes, er det en succes for os alle, en succes for Europa. Derfor hjertelig tillykke med deres nye opgaver fra de europæiske kristdemokrater og konservative.
De har sagt, at De vil komme til Parlamentet når som helst, det er nødvendigt. Det omfatter sikkert også de relevante udvalg, herunder Det Udenrigspolitiske Udvalg. Det vil glæde os meget, hvis der kunne udvikle sig en form for samarbejde med Dem, som institutionelt er et andet end det med Kommissionen, men som hviler på samme grundlag som det med Kommissionen. Kommissionen har erklæret, at den altid vil være til stede i Parlamentet og i udvalgene, når Parlamentet kræver det. Hvis det er det, De forstår ved nødvendigt, tror jeg, at vi sammen går en god fremtid i møde.
Jeg vil gerne rette en tak til de andre gruppeformænd, fordi de torsdag i sidste uge stemte for, at Europa-Kommissionen, her repræsenteret ved Chris Patten, får ordet i dag. For efter artikel 18 i EU-traktaten skal Europa-Kommissionen i fuldt omfang deltage i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og derfor vil vores gruppe altid forsvare Kommissionens interesser, fordi de også er Den Europæiske Unions interesser. Derfor vil vi altid kræve, at De samarbejder på bedste vis i Europas interesse, og jeg mener også, at det på fremragende måde er sikret i kraft af Deres to personligheder. Her må der ikke være nogen indbyrdes konkurrence og ingen modstridende ambitioner, men vi arbejder for det fælles mål om et stærkt og handledygtigt Europa.
Når De er generalsekretær for Den Vesteuropæiske Union, og WEU er integreret i Den Europæiske Union, opstår der naturligvis også en ny opgave vedrørende den parlamentariske kontrol, og ud over de nationale parlamenter, som skal beholde en kontrolfunktion, er det Europa-Parlamentet, der skal varetage denne kontrolfunktion. Derfor siger vi, at Den Vesteuropæiske Unions forsamling, som har spillet en vigtig rolle i fortiden, skal overdrage disse opgaver til det direkte valgte Europa-Parlament.
De har nævnt nogle opgaver og områder, hvor Den Europæiske Union skal skride til handling, bl.a. Rusland. Sikkerheden på vores kontinent afhænger af, hvordan Rusland udvikler sig. Vi ønsker et handledygtigt, et demokratisk Rusland. Men vi siger også, at det, der for tiden sker i Tjetjenien, er en skændsel for Rusland og en skændsel for Europa. Ved sin fremfærd i Tjetjenien, i Groznyj og i de andre byer, i Tjetjeniens landdistrikter fjerner Rusland sig fra Europas værdier, og jeg opfordrer Dem, hr. Solana og også Chris Patten, til i dag og i morgen og i de næste dage at hæve stemmen tydeligt på OSCE-konferencen i Istanbul. Vi må ikke bare tie. Den, der tier nu og ikke hæver stemmen, gør sig skyldig over for menneskene, over for muslimerne i Tjetjenien.
(Bifald)Lad mig komme med en afsluttende bemærkning om sikkerheds- og forsvarspolitikken. Vi ønsker en europæisk forsvarsidentitet. Det må ikke betyde, at vi kobler os fra USA, men vi skal forstå det som en fordeling af opgaverne, ikke som en dublering. Vi skal selv være handledygtige, og derfor skal vi nu skabe forudsætningerne herfor. Det drejer sig om transportmidler, kommunikation, fremskaffelse af informationer og moderne satellitter. Vi kan ikke overlade det hele til amerikanerne alene. Det er også et spørgsmål om teknologi, som Chris Patten netop rigtigt sagde. Dette skal ikke ske i modsætning til USA, men som supplement. Jeg mener, at hvis vi her gør vores pligt som europæere, styrker vi dermed den nordatlantiske alliance som helhed, og hvis vi, som hr. Solana og hr. Patten sagde, varetager disse opgaver, og hvis også De, hr. Solana, ligesom Kommissionen forpligter Dem til altid at søge en dialog med os, når vi anser det for nødvendigt, vil min gruppe stå ved Deres side. I den ånd ønsker jeg Dem al mulig succes i Deres arbejde.
(Bifald)

Barón Crespo
Fru formand, hr. sekretær for Rådet og højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne begynde med at hilse tilstedeværelsen af hr. Solana velkommen i hans tredobbelte egenskab af generalsekretær for Rådet, højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og generalsekretær for WEU, for øjeblikket dog in pectore. Jeg går ud fra, at det rent EU-budgetmæssigt vil dreje sig om tre job, og en løn. Jeg ønsker ham held og lykke.
Jeg vil ikke rose Javier Solanas kvaliteter. Vi er forbundet af et gammelt venskab og mange års kamp, først for friheden i mit land og siden på grund af vores indtræden i Europa. Og det, jeg håber, er, at forsvaret af de demokratiske værdier, som han har udvist ved tidligere reinkarnationer, også vil følge ham og inspirere ham i hans nye job.
Det er første gang, at vi har et Råd, som har ansigt og øjne - jeg håber, det vil vare ved - og jeg er sikker på, at hr. Solana vil kunne leve op til denne udfordring, som jeg finder er så vigtig, ikke kun for Rådet, men også for udviklingen af Den Europæiske Union som sådan.
Eftersom der er blevet talt vidt og bredt om hans ansvar som højtstående repræsentant for udenrigspolitikken, vil jeg gerne nævne et forhold, som jeg synes er vigtigt. Vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik skal fundamentalt set være en projektion og en udvikling af vores indre styrke. I det omfang at vi er forenet og bliver ved med at konsolidere vores egen styrke, kan vi udforme en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og også en forsvarspolitik. Det betyder, at hr. Solana ikke kun skal beskæftige sig med den mest umiddelbare dimension af kriseforebyggelse, men også - og han har en vis erfaring på området - med vores rolle i forhold til verden, det vil sige til De Forenede Nationer, til millenniumrunden, til Den Internationale Valutafond og FAO's fremtid. Det er også vigtigt i den forstand, at vi europæere under opbygningen af Unionen også er i færd med at gøre noget betydningsfuldt for menneskeheden og dens stabilitet. Jeg finder, at dette er en dimension, som bør inspirere hans handlinger, og på samme tid håber jeg, at han som generalsekretær for Rådet kan være med til at reformere og skabe sammenhæng i denne institution, der for øjeblikket måske nok er den af alle vores institutioner, der har allermest brug for at blive tilskyndet til rationalisering.
Hr. Solana har udtalt sig om sikkerheds- og forsvarsdimensionen. Jeg finder, at han er den person, som på nuværende tidspunkt i hele denne historiske proces har vist, at han er bedst i stand til at foretage en helhedsvurdering, hvor man har videreudviklet den europæiske forsvarsidentitet, hvor selv NATO og vores nordamerikanske partnere har accepteret behovet for en stærk europæisk søjle, ikke kun på det militære område, men også i den industrielle dimension, som skal støtte den, og også en stabiliserende og konsoliderende rolle for demokratiet i Europa og Middelhavsområdet. I denne forstand finder jeg, at det er en meget afgørende rolle, han kan spille forud for det kommende OSCE-møde i forbindelse med krisen i Tjetjenien.
Mine kolleger vil på et senere tidspunkt i deres taler komme ind på disse emner. Jeg vil gerne afslutte mit indlæg med at tale om behovet for et tæt samarbejde med Kommissionen - og jeg beder ikke hr. Patten om at gå skulder ved skulder med hr. Solana. Jeg tror, at de forstår hinanden godt, vældig godt, og det er en fordel for alle. Og med hensyn til Parlamentets rolle finder jeg, at vi i disse år har vist vores evne til at støtte og bakke op, og jeg finder, at vi ud fra det synspunkt, hvad der kan og bør være dimensionen og udviklingen af det fælles forsvar og sikkerhed i Unionen, kan spille en vigtig rolle i forhold til resten af verden. Jeg finder, at vi ved denne lejlighed bør tilbyde vores samarbejde og vores velvilje.

Cox
Fru formand, som de øvrige talere mener jeg, at der er tale om en betydelig, formel begivenhed, fordi vi for første gang har den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik til stede i salen. Det er blevet sagt, at han har tre job, men kun en løn. Men det er et endnu større under, at han har tre sådanne store, tunge kasketter og kun et hoved at have dem på. Højtstående repræsentant, vi ønsker Dem al mulig succes med denne opgave.
Med hensyn til Deres rolle håber vi frem for alt, at De vil bidrage til at lukke hullet mellem forhåbningerne til og realiteterne bag Europas udenrigspolitik. Den udfordring, De påtager Dem, er central for det, vi ønsker at gøre. For at nævne et eksempel udarbejdede Unionen i 1992 Petersberg-opgaverne, som indeholdt omfattende ikkemilitære og militære sikkerhedsmuligheder. De ønsker, der er indføjet i disse opgaver, var måske udsat for deres største udfordring i Kosovo, hvor hullet mellem forhåbningerne og realiteterne blev fremhævet på grusomste vis på grund af mangelen på hensigtsmæssig operationel substans. Den højeste prioritet for Dem nu er at begynde at tilføje operationelt indhold og mening til såvel de ikkemilitære som de militære udfordringer i Petersberg-opgaverne, ikke mindst i kraft af de mange kasketter, De har på, navnlig de militære.
Min egen gruppe, Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe, lægger stor vægt på det generelle princip om udvikling af evnen til en selvstændig europæisk indsats, som korrekt er blevet identificeret som hurtig reaktionsevne med den nødvendige logistiske støtte. Dette vil måske kræve en omfordeling af ressourcerne. Spørgsmålet om udgifter vil skulle være en parallel prioritet i vores forhandlinger. I min gruppe er vi engageret i muligheden for en selvstændig EU-indsats. Vi er noget skeptiske med hensyn til, om dette skal være selvstændigt i forhold til de transatlantiske relationer. Eftersom De har behandlet dette spørgsmål i en bred, transatlantisk sammenhæng, hilser min gruppe denne vægtning yderst velkommen.
Et andet punkt, som jeg gerne vil tage op, er spørgsmålet om Den Europæiske Union og koordineringen af vores støttepolitikker og udenrigspolitikker. Jeg vil gerne sige til både hr. Solana og hr. Patten, at det er en enorm udfordring at skabe større politisk konsekvens i denne opgave. Unionen eller dennes medlemsstater tegner sig for halvdelen af hele verdens humanitære bistand og halvdelen af al international udviklingsstøtte. Unionen giver tre femtedele af al hjælp til Rusland og Samfundet af Uafhængige Stater. Men vi har ikke det, der ligner en forholdsmæssig indflydelse inden for udenrigspolitikken. Dette er en central udfordring, som vi håber, at De og Kommissionen vil løse på det udenrigspolitiske område.
Hvis vi udvikler denne operationelle evne gennem Petersberg-opgaverne, hvis vi udvikler større konsekvens inden for bistand og udenrigspolitik, hvordan kan vi da slå ind på en mere sammenhængende politik i internationale fora? Vi har meget tætte institutionelle forbindelser - vi har allerede berørt nogle af disse under forhandlingen. På min gruppes vegne vil jeg gerne markere vores interesse i den ikkediskussion, der dukker op i ny og næ, om reformen af FN's Sikkerhedsråd. Uanset forholdene i de eksisterende medlemsstater er dette et spørgsmål, som vi må tage stilling til, når tiden er inde. Hvis vi virkelig skal have både ikkemilitære og militære muligheder, vil det være vigtigt med en effektiv stemme i Sikkerhedsrådet, navnlig når vi rækker uden for Europas grænser. Derfor vil vi gerne gøre opmærksom på dette.
I høringen i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik talte hr. Solana om en mindre deklaratorisk og mere aktiv udenrigspolitik. Det er vi fuldstændig enige i, og jeg vil sige, at en af de måder, vi ifølge min gruppe kan måle det på, er: Har vi om fem år eksporteret stabiliteten til Sydøsteuropa, eller vil vi stadig importere konsekvenserne af den mangelende stabilitet? Det er en central udfordring for os.
I dag er det 10-årsdagen for fløjlsrevolutionen i det daværende Tjekkoslovakiet. Hr. Solana, jeg håber, at De vil udnytte Deres rolle til politisk at fremskynde snarere end at udskyde udvidelsen. Jeg håber, at De vil bruge Deres stemme til at udbrede læren af erfaringerne fra det tidligere Jugoslavien. Det er en ambitiøs og vanskelig opgave. Vi ønsker Dem held og lykke. De vil få min gruppes fulde støtte og opbakning.

Hautala
Fru formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissionsmedlem, jeg tror, at bl.a. Kosovo-krisen har vist, at man ikke kan betro NATO alene at tage ansvaret for den internationale krisehåndtering i verden i det 21. århundrede. I virkeligheden er USA's lederrolle ikke så problemfri, som den efter nogens mening ser ud. I Kosovo gjorde man den observation, at militærpersoner undertiden kan være klogere og mere realistiske end politikere, hvorfor vi ikke nødvendigvis behøver at frygte militærpersoner. Jeg vil på vegne af Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance sige, at flertallet i vores gruppe synes at være modent til den tanke, at der kan udvikles en fælles funktion til krisehåndtering for Den Europæiske Union. Men vi ønsker at opstille nogle klare forudsætninger og rammer herfor.
For det første skal udenrigspolitikken være konsekvent. Dens forskellige områder skal danne en konsekvent helhed, som leder i samme retning, ikke i forskellige retninger. Udenrigspolitikken skal også være åben. Hr. højtstående repræsentant, jeg må nævne, at jeg personligt ved Domstolen i over to år har kæmpet med ikkemilitære midler mod Rådet med Dem i spidsen for at få adgang til et vist dokument, som vedrører medlemslandenes overholdelse af kriterierne for våbeneksport. Jeg håber, at De vil øge åbenheden i Rådets arbejde også inden for udenrigspolitikken.
En anden, meget betydningsfuld betingelse er, at håndteringen af civile kriser skal udvikles kraftigt. Det er ganske rigtigt, hvad De sagde: I den finske formandsperiode er der sket fremskridt. Hold disse aktiviteter sammen. Det er ikke nødvendigvis godt, at De deler opgaverne, således at den højtstående repræsentant tager sig af håndteringen af militære kriser, mens kommissionsmedlemmet tager sig af håndteringen af civile kriser. Opgaverne skal høre sammen.
For det tredje stiller vi den betingelse, at enhver operation skal være separat, og at der skal kunne træffes beslutninger om den særskilt. Medlemslandene skal fra tilfælde til tilfælde kunne beslutte, om de vil deltage i disse operationer. Kriterierne bør naturligvis være de samme for dem alle. Vi kan ikke bifalde, at der i Kosovo er anvendt helt andre kriterier end f.eks. i Tjetjenien.
Endelig er nøglespørgsmålet, hvorledes Den Europæiske Unions og NATO's forhold udvikler sig. 11 af de nuværende medlemslande tilhører NATO, men fire gør ikke. Man må tage sig i agt for at lade Den Europæiske Union danne en egentlig europæisk søjle i NATO. Det er vigtigt, at NATO og Den Europæiske Union reelt forbliver adskilte. En sådan asymmetri kan fremme fred i verden. Den behøver ikke være en svaghed, den kan også være en kraftressource.

Wurtz
Fru formand, hr. højtstående repræsentant, jeg har bekæmpet, hvad NATO's generalsekretær foretog sig. Jeg byder hr. FUSP velkommen i embedet.
I udøvelsen af Deres nye pligter vil De i min gruppe have en krævende samtalepartner, om nødvendigt en streng kritiker, hvis dybe overbevisning det er, at Den Europæiske Union bør være langt mere nærværende, mere aktiv og mere beslutsom på den internationale scene. Ligegyldigt om man begiver sig til Afrika, til Middelhavsområdet, til Latinamerika eller til Asien, kan man overalt mærke, hvor stor forventningen er om en stor allieret, som er i stand til og besluttet på at hjælpe landene med at gøre sig fri af den trykkende konfrontation med det alt for stærke og arrogante USA.
Hvilke storslåede udfordringer kan De ikke gå i gang med at tage op på vegne af De Femten! Gøre Dem 100% gældende som aktør i Mellemøsten med det mål at bidrage til en retfærdig og varig fred, som nu ser ud til at være en mulighed, sætte skub i Lomé-forhandlingerne på et nyt grundlag, som tager højde for vores 71 sydlige partneres interesser, så man kan redde ånden i denne konvention, der er enestående i verden, sørge for, at der bliver talt med en anderledes stemme til de internationale finansinstitutioner, f.eks. med opfordring til at slette gælden for lande, som i dag blokeres i deres udvikling af denne djævelske mekanisme, iværksætte et veritabelt korstog for nedrustning, i særdeleshed atomnedrustning, på et tidspunkt, hvor der er overhængende fare for en ny oprustning, gøre Dem til talsmand og bannerfører for en ny værdsættelse af FN-systemet, for en overholdelse af FN's charter og for fremme af en type civiliserede internationale relationer, som én gang for alle fordømmer krig som middel til at afgøre uenigheder, og vær nu så venlig her og nu at gøre en ende på Unionens utålelige inerti i forhold til den barbariske krig i Tjetjenien, på anden måde end ved nogle rent formelle kommunikéer.
Endelig opfordrer jeg Dem til, hr. højtstående repræsentant, at foretage en modig og kritisk evaluering af Balkan-krigen. I Kosovo står vi over for en alvorlig politisk fiasko: én nationalisme efterfølges af en anden nationalisme, én etnisk udrensning efterfølges af en anden etnisk udrensning, denne gang, mens Unionen, FN og NATO er til stede. I resten af Jugoslavien udspilles der et scenarium a la Irak. Den retmæssigt hudflettede magt sidder der stadig, mens den uretmæssigt straffede befolkning gennemlever et uacceptabelt og politisk farligt martyrium. Hvad regionen angår, er den alt andet end stabiliseret. Disse realiteter kan ikke være undgået Deres opmærksomhed.
Og lad så også være med, som eneste lære af denne frygtelige erfaring, at drage den lære, at De må forlange at kunne mønstre endnu flere tropper, øge vores militærudgifter og føre os i ilmarch frem mod et fælles europæisk forsvar, og det tilmed inden for rammerne af NATO.
Jeg vil ikke prøve at skjule den militære dimension af en sikkerhedspolitik, men dér, hvor skoen især trykker, er, når denne strategi fortsat bliver mørklagt af militæret, til skade for en stor, paneuropæisk politik til forebyggelse af konflikter, en politik, som skal være dimensioneret efter de spændinger og brud, der eksisterer her på vores kontinent efter den kolde krigs ophør. Bare ét eksempel til illustration af denne uligevægt: som De brugte et par sekunder på at sige, vil et halvt hundrede europæiske statschefer i morgen mødes i Istanbul, i forbindelse med et topmøde i OSCE, hvis opgave er at udarbejde et charter for sikkerheden i det 21. århundrede. Men hvem ved det? Hvem taler om det? Rådets repræsentant anså det end ikke for passende, at jeg anmodede om, at der blev afholdt en debat i Europa-Parlamentet forud for denne konference. At gengive OSCE sin vitalitet, relancere organisationen og åbne dens debatter på vid gab for de civile europæiske samfund, dér ligger endnu en stor målsætning, som efter min mening er uadskillelig fra perspektivet om en udvidelse af Unionen.
Dette var det konstruktive budskab, som jeg på min gruppes vegne ønskede at rette til Dem i dag.

Souchet
De omtalte, hr. højtstående repræsentant, især de møder, De for nylig har holdt i Pristina, og gentog nogle passende almindeligheder om en fremtidig stabilitetspagt for Balkan og om det fremtidige multietniske og demokratiske Kosovo.
Jeg havde gerne set, hr. Solana, at De var lidt mere eksplicit om baggrunden for dette væsentlige spørgsmål, og at De fortalte os, hvordan De i forbindelse med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik forestiller Dem, at De kan bidrage til, i det omfang det endnu er muligt, at korrigere de mest katastrofale følger for vores kontinent af de aktioner, som De har, om ikke beordret, så i det mindste stået inde for i Jugoslavien som NATO's generalsekretær, og som vi i dag står over for.
Hvordan forestiller De Dem især, at De kan bidrage til at hjælpe en civilbefolkning i et europæisk land, hvis infrastrukturer vi har ødelagt, gennem en vinters prøvelser, som tegner til at blive fatal for denne befolkning? Hvordan forestiller De Dem, at De, hvis der da overhovedet endnu er tid til det, kan bidrage til at dæmme op for serbernes fuldstændige exodus fra Kosovo eller at arbejde for deres tilbagevenden? Det ville virkelig være ubilligt at have fået bedemøllerne i et multietnisk Kosovo til at dreje rundt, hvis vi reelt lader det blive monoetnisk. Hvordan forestiller De Dem, at De kan bidrage til at undgå den totale sønderlemmelse af Den Jugoslaviske Føderation, når presset for Kosovos uafhængighed forstærkes i kølvandet på NATO's intervention?
Kort sagt, hr. højtstående repræsentant, hvordan forestiller De Dem, at De kan få FUSP til at bidrage til, at de reelle følger af NATO's intervention ikke bliver de stik modsatte af de målsætninger, der var tillagt den, nemlig et sønderlemmet og ruineret Jugoslavien, der fortsat ledes af hr. Milosevic, og et ekstremistisk, monoetnisk og uafhængigt Kosovo?

Krarup
EU's kombinerede forsvarschef og udenrigsminister, hr. Solana, sagde meget klart og tydeligt, at mandagens møde i Bruxelles var skelsættende, for EU får - som repræsentanten sagde - den plads på verdensscenen, som tilkommer Unionen. Med andre ord: Man udstyrer EU med militær kapacitet. EU bliver en supermagt i verdenssamfundet. Det er klar tale til forskel fra den tale, der lyder i pressen og fra regeringskontorerne, specielt i de alliancefrie lande, som er medlemmer af Unionen. Men er det en militariseret stormagt, Europas befolkninger har brug for? Både hr. Solana, hr. Patten og de fleste af talerne har afsløret en slags surrealistisk Dr. Strangelove-logik omkring hele denne problematik. Dr. Strangelove-logikken lyder: Skyd først og spørg bagefter! Det, som er generalprøven på de såkaldt fredsskabende aktioner, som jo er en af disse smukke fordrejende eufemismer, ser vi i Kosovo-krisen og Kosovo-angrebet i dette forår. Man går ud fra, at det er en succes, som har vist, at NATO har kapacitet, som EU nu skal overtage, fordi vi kan gøre det billigere og mere effektivt end amerikanerne, som vi i øvrigt skal følge i tykt og tyndt. Det er ikke nogen succes. Det er en katastrofe på alle punkter. Flere af talerne, bl.a. hr. Souchet, har været inde på det. Man har opnået nogenlunde det modsatte af, hvad man tilsigtede. Man har et fordrejet og forløjet forhold til spørgsmålet om Kosovos statsretlige og folkeretlige stilling, og først og fremmest viser aktionen, at de små lande er blevet spændt for de allieredes vogn. Deres medvirken har indskrænket sig til, at de har kunnet bekræfte beslutninger, som allerede var truffet af de store. Det er en i enhver henseende total fiasko, ja mere end det - det er en katastrofe. Det er på høje tid, at de europæiske fredsbevægelser bliver revitaliseret som modvægt over for den fordummende militarisering, som finder sted i disse år. I denne forsamling er der ikke megen støtte at hente.

Alavanos
Fru formand, undskyld, at jeg skyder en enkelt ting ind her, men jeg synes, det er relevant at spørge om, i betragtning af hr. Solanas tilstedeværelse, og det har også relation til dagsordenen.
I eftermiddag er der spørgetid med spørgsmål til Rådet, herunder spørgsmål om udenrigspolitik. Vores forretningsorden nævner ikke eksistensen af et embede som højtstående repræsentant for FUSP. Men i dag har vi en højtstående repræsentant for FUSP. Mit spørgsmål til formanden er derfor: Vil hr. Solana være til stede i dag og besvare spørgsmål til Rådet om udenrigs- og sikkerhedspolitik, som han har talt om og er ansvarlig for? Vil vi se en ændring og udvikling af forretningsordenen? Kan den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik stå uden for den parlamentariske kontrol?
Det har intet at gøre med, om jeg personligt nærer sympati for og tillid til hr. Solana. Jeg har ikke tillid til en person, som jeg mener var stråmand for USA, og jeg kan ikke forstå, hvordan han kan stå i spidsen for den europæiske politik. Dette er et spørgsmål til forretningsordenen, som jeg mener kræver et øjeblikkeligt svar.

Formanden
Hr. Alavanos, jeg svarer Dem lige om lidt. Som hr. Solana netop sagde, skal han videre til topmødet i OSCE. Men De kan være ganske rolig, under spørgetiden til Rådet vil minister Sasi være til stede, og jeg kan forsikre Dem om , at han har den nødvendige kompetence.

de Gaulle
Fru formand, den nye politisk-militære ordning, som hr. Solana så bønligt anråber, er ikke andet end en udvandet udgave af det europæiske forsvarsfællesskab, som Frankrig afviste i 1954 i en international kontekst, der var helt anderledes truende.
I en situation, hvor Sovjetunionen er forsvundet, og hvor faren er mere diffus, men skræmmende og kommer fra syd, er rivaliseringen mellem de største vestmagter blevet mere udtalt. Tyskland håber, lidt så lige som Frankrig i 60'erne, på i det politiske Europa at finde ikke bare en mulighed for at genvinde sin troværdighed, men samtidig de maskerede midler til at føre stormagtspolitik. Det projekt, der i virkeligheden skjuler sig bag et fælles europæisk forsvar, er adgangen til atomvåbnene eller, hvis dette ikke er muligt, så dog på sigt afskaffelsen af den franske atomafskrækkelse, der, som enhver ved, kun eksisterer, når den ikke deles med andre. Selvom USA ikke på noget tidspunkt har ønsket nogen fransk overvægt, havde landet ikke problemer med at leve med den, som doktor Kissinger flere gange har skrevet, og det ville i givet fald tilpasse sig den nye situation ved at trække sig ud af europæiske anliggender.
Den evindelige søgen efter virkninger på kort sigt i stedet for på langt sigt, en vis fransk præsidents behov for personlig glorificering, en bundkarakter samt alle disse diskussioner og andre Nürnberg-protokoller risikerer således at vende op og ned på de geopolitiske styrkeforhold, som i flere årtier har eksisteret mellem USA, Frankrig, Storbritannien og Tyskland. Denne tendens må bekæmpes med al den fornødne håndfasthed, ikke mindst ved streng efterlevelse af regelen om enstemmighed, uden juridiske udflugter eller differentieret samarbejde.

Formanden
Før jeg giver ordet til hr. Salafranca Sánchez-Neyra, vil jeg gerne komme med en oplysning vedrørende et spørgsmål, jeg fik stillet for lidt siden angående hr. Napolitanos betænkning. Vi råder for øjeblikket over oversættelser af den på fem sprog, men vi har gode udsigter til inden middag at have betænkningen på alle de officielle sprog, hvilket ville give os mulighed for at fastsætte fristen for fremsættelse af ændringsforslag til kl. 20 i aften. Teksten med ændringsforslagene ville i så fald kunne foreligge i morgen tidlig kl. 9.

Dupuis
Fru formand, i morges garanterede De os en frist på 24 timer for så vidt angår ændringsforslagene.

Formanden
I så fald bliver vi nødt til at sætte fristen til før kl. 20, så vi får præcis 24 timer, når afstemningen skal foregå, til middag. Hvis De foretrækker det, kan vi prøve at organisere det på den måde. Som det ser ud i øjeblikket, venter vi på at have betænkningen på alle sprogene. Det tror jeg er det første, vi kan gøre. Men lige nu findes den kun på nogle sprog.

Dupuis
Fru formand, De må meget undskylde, men nedtællingen til de 24 timer begynder i det øjeblik, hvor alle medlemmer er i besiddelse af et dokument på deres eget sprog, det vil sige fra middag i dag. Fristen for ændringsforslag skulle så sættes til i morgen middag, hvis jeg har forstået det rigtigt.

Formanden
De skal nok få Deres frist på 24 timer. Vi vil se på, hvordan vi skal gøre.

Dupuis
Undskyld jeg siger det, fru formand, men jeg kan virkelig ikke rigtig se, hvordan De vil bære Dem ad med det.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru formand, jeg vil også ønske hr. Solana held og lykke med det vanskelig hverv med at udforme en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som er effektiv, som er synlig, og som er sammenhængende.
I tråd hermed havde jeg, da han mødte for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, lejlighed til at spørge ham, hvad der ville være de politiske midler - og jeg tænkte hovedsageligt på regeringskonferencen - for at udnytte den kommende regeringskonference til fordel for FUSP. Ved den lejlighed sagde hr. Solana til mig, at han endnu ikke var færdig med sine overvejelser, og nu kunne jeg godt tænke mig at vide, om der er sket nogle fremskridt på dette område. Jeg vil gerne vide, hr. Solana, hvad det er for nogle politiske midler, økonomiske og budgetmæssige midler - med behørig respekt for princippet "den der betaler, bestemmer" som De så udmærket kender fra Deres tid som NATO's generalsekretær - for at opnå en styrke, som kan bevare freden og hindre situationer, der er så kritiske som dem, vi for nylig har oplevet på Balkan.
De kom også ind på menneskerettighederne i Deres indlæg her til formiddag. Og i denne forbindelse kunne jeg godt tænke mig at høre, hvad De mener om forholdet mellem Den Europæiske Union og Kina, ikke mindst i lyset af den handelsaftale, der for kort tid siden blev indgået mellem USA og Kina.
Og med hensyn til USA vil jeg gerne stille Dem to meget konkrete spørgsmål. Det første lyder: Hvad mener De om de udtalelser, som præsident Clinton er kommet med om behovet for, at Tyrkiet bliver medlem af Den Europæiske Union? Det andet spørgsmål lyder: Hvad mener De om det pres, som USA's regering for øjeblikket lægger på nogle europæiske firmaer - jeg tænker her på den spanske kæde Sol Meliá og på andre firmaer som Club Méditerranée og det tyske LTU - og hvilke foranstaltninger burde Den Europæiske Union efter Deres mening træffe?
Endelig kunne jeg, hr. formand, godt tænke mig at spørge den højtstående repræsentant med hensyn til politikken og forbindelserne med Latinamerika, om han finder, at Den Europæiske Unions nye prioriteringer, som udspringer af Rio-topmødet, vil have behov for nye midler. Jeg tror, at De mener, at det har de, og i så fald, hvad mener De så om Ministerrådets beslutning om, at man ved førstebehandlingen for budgettet for næste år har reduceret beløbene til et niveau, der er lavere end beløbene i 1996? Hvad vil De i denne forbindelse sige til ministrene fra Mercosur, som De, så vidt jeg ved, skal mødes med i næse uge? Mener De, at de nye prioriteringer i Latinamerika skal klares med færre midler i modsætning til det, som Parlamentet vedtog ved førstebehandlingen?

Schori
Hr. Solana, You will not be a Lord Grey in any sense. You are very welcome here. Hr. Solana, med deres to hatte som "hr. FUSP" og generalsekretær for WEU får De et stort ansvar i vores fælles bestræbelser på at få en europæisk fredsordning. Næste punkt på dagsordenen er en implementering af Köln-afgørelsen om konfliktforebyggende indsatser og krisehåndtering. Herunder ligger også medlemsstaternes forpligtelse til at opbygge en specifik militær kapacitet, således at EU's mulighed for at yde en troværdig indsats i overensstemmelse med FN-statutten kan styrkes, uden at der stilles spørgsmålstegn ved nogle af medlemsstaternes interesser, og uden at EU påtager sig NATO's grundlæggende opgaver.
Netop nu bruges der megen energi på krisehåndtering, hvilket De talte meget om. Vi ser, hvordan der kommer stadig flere forslag. På denne baggrund vil jeg gerne stille Dem følgende spørgsmål: De sagde, at medborgerne ønsker, at vi skal kunne gribe ind i kriser. Ja! Men jeg tror, at medborgerne ønsker, at vi skal kunne gribe ind, inden kriserne overhovedet opstår. Mit spørgsmål er derfor: Er De enig i, at de konfliktforebyggende indsatser er mindst lige så vigtige som krisehåndtering, der jo bruges på et tidspunkt, hvor politik og diplomati har slået fejl? Hvilke foranstaltninger vil De således vedtage på det konfliktforebyggende område, for at De kan blive en konfliktforebyggende brandchef og ikke en udrykkende brandmand?
Köln-afgørelsen må ikke komme til at betyde, at vi en dag befinder os i samme situation som Schweiz - mit andet hjemland - hvor man efter at have afsluttet undersøgelser over 2000-tallets trusselsbilleder kom til det resultat, at Schweiz er godt rustet til at møde farer, som ikke længere findes.
I denne forbindelse vil jeg nævne, at det konfliktforebyggende netværk CPN, som Europa-Parlamentet tog initiativ til gennem Michel Rocard, længe inden Kosovo-konflikten advarede mod et krigsudbrud, og at de forskellige besøgende delegationer fra Parlamentet var af samme opfattelse. CPN findes stadig, men problemet var og er stadigvæk, at der ikke findes nogen struktur i Kommissionen eller Rådet, som på effektiv vis kan udnytte erfaringer og sagkundskab fra CPN og andre kilder.

Lagendijk
Hr. formand, tilslutningen fra størstedelen af min gruppe til opbygningen af en europæisk forsvarsdimension har i høj grad, men ikke kun at gøre med lærestregen fra Kosovo-krigen og den erkendelse, at det i nogle tilfælde desværre er nødvendigt at gribe ind med våben ved massive krænkelser af menneskerettighederne. Når dette er sagt, vil jeg endnu en gang fremhæve - og det har adskillige andre talere heldigvis også gjort - at Den Europæiske Unions styrke i mine øjne bør være krisemanagement og konfliktforebyggelse. Jeg er derfor glad for, at hr. Patten så udtrykkeligt henledte opmærksomheden herpå. Jeg tror, han har ret. Jeg tror, at Den Europæiske Unions styrke er - og det henviste den forrige taler også til - at inden konflikter breder sig, gøres der alt for at forhindre dette. Inden for disse rammer vil jeg endnu en gang spørge hr. Solana om hans tilsagn i Udvalget om Udenrigsanliggender efter en gennemførlighedsundersøgelse af det civile europæiske fredskorps. Han bekræftede det dengang, og jeg vil gerne endnu en gang høre ham bekræfte det, fordi det kan være en af de situationer, hvori Den Europæiske Union er stærk i konfliktforebyggelse.
Spørgsmålet er stadig, hvor selvstændig Den Europæiske Unions optræden er i fremtiden, hvor uafhængig af USA og i hvor nært samarbejde med f.eks. Rusland. Deres efterfølger, hr. Robertson, har i en række interview sagt, at når det gælder Den Europæiske Unions optræden, vil denne frem for alt stadig være begrænset til de små og mindre vigtige konflikter. Denne bemærkning rejser tre spørgsmål hos mig, som jeg gerne vil stille Dem. Det første lyder: Hvad betyder det efter Deres opfattelse for anvendelsen af atomvåben? Er De enig med mig i, at når det drejer sig om Den Europæiske Unions optræden i mindre konflikter, er atomvåben uanvendelige og overordentlig unødvendige?
Andet spørgsmål: De talte om at omfordele penge og stille passende midler til rådighed. Er De enig med mig i, at omfordelingen af midler inden for Den Europæiske Union i øjeblikket er meget vigtigere end at tænke over forhøjelsen af forsvarslofterne?
Mit tredje spørgsmål vedrører samarbejdet med Rusland. Kunne De være noget mere præcis med hensyn til, hvordan Den Europæiske Union bør udforme dette, uafhængigt af NATO? Endelig, hvis det forholder sig sådan, at en stor del af de potentielle konfliktområder ligger i eller ved grænsen til Rusland, er der så ikke det dilemma, at vi bygger noget op, som vi vanskeligt vil kunne bruge i praksis, netop fordi Rusland er involveret deri?

Bonino
Hr. højtstående repræsentant, oprettelsen af Deres post og navnlig udnævnelsen af Dem har uden tvivl skabt store forventninger hos den del af befolkningen - og det er en stor del, tror jeg - som mener, at Europa bør indføre en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvis Europa, sådan som De sagde, på en eller anden måde ønsker at være troværdig, når man ser bort fra handlen og det økonomiske vokseværk.
Der er således tale om store forventninger og efter min mening også om store forhåbninger, navnlig hvis der - som kommissær Patten sagde - reelt bliver skabt et samarbejde mellem de to institutioner.
Der er ingen tvivl om, at Deres opgave er yderst vanskelig. Jeg vil ikke sige, at den er umulig, men De har bestemt ikke blot brug for, at man ønsker Dem held og lykke - hvilket vi alle gør, for det er gratis, det koster absolut ingenting - men måske også for mere end det.
Den første start, i det mindste fra Rådets side, forekommer mig ikke at være særligt lovende. Her tænker jeg på en oplysning, som mange måske synes er mindre vigtig, men som er meget betydningsfuld for mig. De anså Rådets møde i mandags for at være historisk, når det gælder forsvarsområdet. Kan det virkelig passe? Jeg anser også Rådets møde i mandags for at være historisk, men på en negativ måde og af andre grunde, og her hentyder jeg til den uforståelige indfaldsvinkel, man indtog med hensyn til et initiativ, som EU for en gang skyld har støttet, nemlig moratoriet for dødsstraf.
Hvis jeg har forstået det ret, har ministrene denne gang besluttet at være særligt strenge. Man har besluttet at stille sig på bagbenene, og man har besluttet at trække forslaget om et moratorium tilbage eller i det mindste at standse det. Man har besluttet at anstrenge sig kraftigt med en vidtløftig og verbal maksimalisme, med ekstremisme, med at stille sig på bagbenene og med ikke at ville forhandle ... Man har kort sagt besluttet at anstrenge sig kraftigt med at tabe.
Denne holdning er så forbløffende, at jeg spørger mig selv, om der er en minister, som har læst ændringsforslaget og oplysningerne, for dette er absolut uforståeligt, medmindre det, som nogle har en mistanke om, er rigtigt, nemlig at denne strenge og moralske holdning har til formål at undgå at bringe visse stormagter, der ikke er særligt interesserede i forslaget om et moratorium, i forlegenhed.
Hr. kommissær, det er ikke særligt svært at forstå, at det, vi skulle have gjort, var med en seriøs forhandling at få de moderate lande over på vores side, som ikke anvender dødsstraf, men som havde nogle holdninger til og var lydhøre over for indledningen - og jeg gentager indledningen - hvor der er en henvisning til en artikel i FN's charter. Men er vi måske ved at ændre FN's charter, hr. kommissær? Hvad har vi til hensigt at opnå med et forslag om et moratorium? At reformere Sikkerhedsrådet eller ændre charteret? Alt dette er uforståeligt.
Tillad mig at sige, at det, der skete i mandags, er uanstændigt. Det lader til, at EU som et resultat heraf vil trække forslaget om et moratorium tilbage eller ikke engang vil sætte det under afstemning. Tænk engang, EU blokerer for forslaget. Og vi taler om at være troværdige? Sandheden er, hr. Solana, at Europa i dag er meget dygtigt til at komme med nogle tomme og højtravende erklæringer, men det er fuldstændigt ude af stand til at udvise virkeligt klogskab og til at forstå, hvor og hvordan man reelt kan forhandle.
Jeg ønsker Dem endnu en gang held og lykke, men denne gang er det faktisk blot som et forslag med hensyn til den fælles udenrigs- og forsvarspolitik. Måske ville det nemlig være en god idé at følge Den Økonomiske og Monetære Unions fremgangsmåde for at kunne gå fra bort fra principerklæringerne og over til nogle mere konkrete skridt.

Sakellariou
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, jeg vil også gerne lykønske den højtstående repræsentant meget hjerteligt med hans nye job og ønske ham al den held og lykke, som hans hverv behøver for at blive en succes, såvel for Dem som, ikke mindst, Den Europæiske Union. Og når jeg har sagt dette på hans sprog, er jeg ked af, at jeg er nødt til at fortsætte på tysk, og jeg beder ham om at tage høretelefonerne på.

Oostlander
Hr. formand, jeg vil gerne byde hr. Solana hjerteligt velkommen her i Parlamentet. Det er et historisk øjeblik, at han møder op her hos os. De har en meget vigtig pakke med ansvar, og dertil hører en meget politisk opgave. Jeg har forstået, at De også først og fremmest opfatter Dem selv som politiker.
De har sagt, at udenrigsministrene skulle kunne træffe mange flere beslutninger på dette område. Det er nødvendigt for Deres opgave. Men det betyder selvfølgelig, at man også bør anvende vetoretten meget mere sparsomt. Har De faktisk også til hensigt at sige dette?
Parlamentet har i årevis set frem til, at der kom en tydelig sikkerheds- og forsvarspolitik. Krigen i det tidligere Jugoslavien var en bitter erfaring. Hundrede tusinder døde på grund af mangelen på en slagkraftig EU-politik, og også andre internationale organisationer undlod at handle der. Medlemsstater fungerede ofte som en bremse på beslutningsprocessen. De seneste publikationer fra FN om Srebrenica viser endnu en gang, hvordan flere internationale organisationer glemte deres ansvar.
Unionen kan i princippet betyde en hel del. Hr. Patten har tydeligt sagt, at når det gælder international retsorden, har vi mange civile muligheder. Men når det virkelig gælder, har den militære rygrad hidtil manglet. De amerikanske erfaringer med Haiti har vist, at diplomater i forhandlinger med en diktator har meget større succes, når den militære styrke klart er til stede i baggrunden.
Den højtstående repræsentant Solana og kommissær Patten forstår udmærket, i hvor høj grad de civile og de mere militære aspekter af FUSP, og således også de selv, har brug for hinanden. De har besluttet at samarbejde intensivt, og herved får vi meget hurtigere end forventet en virkelig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi forstår, at dette samarbejde kan forløbe udmærket. For også mellem os forsvinder skillelinjerne ved udsigten til de store problemer og de svære humanitære lidelser, vi har med at gøre i denne sektor.
Hr. Solana ser, nu hvor han også vil lede Den Vesteuropæiske Union, bestemt et stærkt program for sig. Integreringen af Den Vesteuropæiske Union i Den Europæiske Union på længere sigt, hvad mener han derom? Hvordan vil han gøre det? Gennem en reform af medlemmernes militære kapacitet og større effektivitet af de finansielle bestræbelser? Er det sådan, at diskussionen om det i denne by etablerede europæiske korps i stadig højere grad bør koncentrere sig om Petersberg-opgaver? Hvilke forandringer skal der f.eks. foretages ved den udmærket fungerende tysk-nederlandske hær? For måske er heller ikke dér de klassiske territoriale forsvarsopgaver længere tilstrækkelige. Men korpset som sådant er en perle, fordi det er det eneste, som fungerer korrekt.
Endelig vil jeg anbefale hr. Solana fortsat i høj grad at have opmærksomheden rettet mod det tidligere Jugoslavien. Fra Den Europæiske Unions side bør det kraftigt fremmes, at ikke blot de mindre, men også de store krigsforbrydere Karadzic og Mladic arresteres. Navnlig her er samarbejdet mellem det militære aspekt, militærets politimæssige opgave og den civile politik særdeles nødvendigt.
Hr. Solana, et nyt embede er ikke kun et nyt embede, men måske - hvad vi alle ønsker - også en ny politik. De sagde, at vi i FUSP har behov for mere end blot erklæringer. Det giver jeg Dem fuldkommen ret i, det skriver jeg også under på. Men så gik De videre, og det næste, som vi efter Deres mening har behov for, er militær kapacitet. Jeg tvivler ikke på, at vi også har behov for militær kapacitet, men jeg overlader det til min kollega Oostlander at behandle spørgsmålene vedrørende korps og deres talmæssige størrelse.
Jeg vil gerne understrege det, som Pierre Schori sagde før, nemlig at vi har behov for konfliktforebyggelse. Denne konfliktforebyggelse er ikke en selvfølge. Vi skal skabe strukturerne for, at denne konfliktforebyggelse virkelig bliver sådan, at korpsene og den militære kapacitet ikke kommer i brug, og at vi måske for en gangs skyld kan løse de problemer, der opstår, fredeligt.
Hr. Solana, jeg siger med stor overbevisning, fordi jeg er ikke vant til at tænke anderledes, at så snart jeg hører om konflikt eller krise, tænker jeg straks på militær. Vi skal ændre denne tænkemåde. Jeg beder Dem om og indbyder Dem til sammen med Parlamentet at ændre denne tænkemåde.
(Bifald)

McKenna
Først vil jeg sige, at jeg til forskel fra mange andre talere ikke er tilfreds med den beslutning, der blev truffet i mandags, og hr. Solana, jeg føler, at De som tidligere pacifist, der er blevet militarist, har spillet en rolle i WEU, der yderligere kompromitterer de neutrale stater.
Et betydeligt antal medlemmer i min gruppe kommer fra både neutrale og ikkeneutrale lande, som faktisk er meget imod hele tanken om at skabe en europæisk forsvarsidentitet, og debatten i de neutrale lande føres på ualmindelig uærlig vis. De sagde selv i mandags, at det var en historisk begivenhed, og det er sandt. Det var en historisk begivenhed. Det var første gang, at der blev afholdt et formelt møde for forsvarsministrene, og de beslutninger, der blev truffet, var historiske. Men i de neutrale stater føres befolkningen bag lyset. Det slås rent faktisk hen som en ikkebegivenhed.
Vores udenrigsminister sagde f.eks., at han var meget tilfreds med de beslutninger, der var blevet truffet. Han sagde, at man havde taget hensyn til de neutrale staters interesser, og at disse var blevet medtaget i udtalelsen, som blev fremsat af EU's Politiske Komité. I denne udtalelse hedder det, at Deres rolle vil blive begrænset til det, der fastsættes i traktaten om oprettelse af Den Europæiske Union og ligeledes beslutningerne fra Det Europæiske Råds møde i Köln. Det er rent faktisk et meget bredt perspektiv, og det kan bruges til hvad som helst.
Inden for Vestunionen står spørgsmålet om en gensidig forsvarsgaranti endnu stærkere end inden for NATO; i de neutrale lande hersker i øjeblikket den almindelige holdning, at den gensidige forsvarsforpligtelse ikke er gældende. Men jeg selv og mange i de neutrale lande mener, at når der skal træffes yderligere beslutninger, vil den gensidige forsvarsforpligtelse efterhånden blive indført.
Jeg mener ligeledes, som kommissær Patten var inde på, at dette grundlæggende også drejer sig om hele spørgsmålet om en europæisk våbenindustri. Hans udtalelse bekræfter vores bange anelser om oprettelsen af en europæisk våbenindustri. På topmødet i St. Malo konkluderede man, at EU havde brug for, og jeg citerer "stærkere væbnede styrker, der kan reagere hurtigt på de nye risici, og som bakkes op af en stærk og konkurrencedygtig europæisk forsvarsindustri og -teknologi". Mange af Den Europæiske Unions medlemsstater beskæftiger sig ikke med våbenindustri og ønsker ikke at beskæftige sig med våbenindustri. Disse afgørelser og drøftelser finder ikke sted på et ærligt niveau i de enkelte medlemsstater og navnlig ikke i de neutrale lande. Befolkningen bliver ført bag lyset.
Her i Parlamentet blev det helt klart i dag, og de fleste sagde det åbent og ærligt: De ønsker en europæisk forsvarsidentitet, de ønsker en konkurrencedygtig europæisk våbenindustri, og de ønsker en europahær. Men befolkningerne i medlemsstaterne er faktisk ikke blevet spurgt.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, Javier Solanas og Chris Pattens fælles optræden her har symbolsk betydning, for i fællesskab vil de få succes, eller sagt omvendt, hvis de ikke arbejder i fælleskab, vil de begge to få fiasko. Det er i vores fælles interesse, at de får succes, fordi det også er vores succes, og heri vil vi støtte dem.
Hertil hører også, at den nye trojka endelig begynder at arbejde. Hvis jeg har forstået det rigtigt, har det finske rådsformandskab endda sendt den gamle trojka til Rusland. Den nye trojka, som De begge tilhører, bør i fremtiden også overtage repræsentationen udadtil.
Siden 1990, da blokkonfrontationen brød sammen, er det igen blevet muligt at føre regionale konventionelle krige i Europa. Det har igen gjort den gamle klassiske strid mellem etniske grupper, grænsestridigheder og lign., det gamle spil om magten, muligt. Det har vi europæere endnu ikke givet noget svar på, som det tidligere Jugoslavien viser. De anstrengelser, som nu gøres med initiativerne inden for den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, er et forsøg på at finde det europæiske svar, nærmere bestemt med henblik på forebyggelse. Men forebyggelse, kære hr. Sakellariou, fungerer kun, hvis der også står en troværdig militærmagt bag. Af den grund skal disse ting kombineres med hinanden. Kun i så fald kan man effektuere forebyggelsen troværdigt, og jeg håber, at det vil fungere sådan.
Jeg mener, at det ved fælles anstrengelser er muligt at opnå synergieffekter ved at opstille tropper til krisestyring med det mål at tilvejebringe et fælles rustningsagentur. Vi ved alle, at budgetterne er begrænsede, og jeg mener, at ved hjælp af denne synergieffekt kan målet nås. Vi bør ikke gøre dette med dyre egne strukturer, men så vidt muligt - som det siges i NATO-beslutningen fra Berlin i 1996 - som et supplement til NATO og med NATO's strukturer. Det er efter min opfattelse en vigtig vej, fordi det også styrker de transatlantiske bindinger, men samtidig skaber en selvstændig handlemulighed for os europæere dér, hvor det er nødvendigt.
Dette ville efter min mening også betyde, at vi bliver i stand til at varetage vores opgaver i fællesskab eller hver for sig, men ikke imod vores traditionelle partnere. Den Europæiske Union med en fælles valuta, et fælles indre marked, et fælles retssystem har en fælles interesse i, at der heraf opstår en troværdig fælles sikkerheds- og forsvarspolitik.
Men vi skal også tænke på, at en sådan konstruktion ikke i længden kan leve med, at der er forskellige grader af sikkerhed i dens områder. Af den grund bør man på regeringskonferencen forsøge at gøre artikel 5 i WEU-traktaten til en protokol i EU-traktaten, som ethvert land kan tiltræde, men på grundlag af en selvstændig suveræn beslutning. Det vil sige, at ingen af de neutrale eller alliancefrie lande er tvunget til at tiltræde. Men vi har i så fald fået samlet alt under en paraply, der er troværdig og tjener de fælles interesser, og kan på dette grundlag udvikle tingene således, at udnævnelsen af hr. Solana til generalsekretær for WEU og WEU's integration kan gennemføres fuldt ud, og vi ikke fortsat skal beholde et hylster med henblik på artikel 5.

Lalumière
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, det er med stor glæde, jeg kan byde Dem velkommen her i forbindelse med udøvelsen af Deres nye embede, og jeg er tilfreds med, at De om nogle dage foruden dette embede skal beklæde embedet som generalsekretær for WEU. Alt dette varsler godt og udgør et virkeligt fremskridt. Lige som det lover godt, at De selv og kommissær Patten, som også lige har sagt noget ganske fornuftigt, har givet udtryk for vilje til gensidigt samarbejde.
Jeg henvender mig til Dem som ordfører for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik for at tale om sikkerheds- og forsvarspolitikken. Dette for at sige, at jeg har lyttet til Dem med den allerstørste opmærksomhed. Tillad mig ganske kort i dag at opholde mig ved kalenderen for, eller mere præcist rytmen i, de nyskabelser og reformer, som De har ansvaret for.
Krisen i Kosovo har gjort europæerne bevidste om manglerne ved de politiske og militære redskaber, de har til rådighed. Desuden har de mærket, mere end nogensinde før, hvilke risici de løber ved at lade et system fortsætte, som er blevet til under den kolde krig og ikke siden er blevet tilpasset de situationer med ustabilitet, som der bliver flere og flere af uden om Europa og sågar i Europa selv.
Denne bevidstgørelse indebærer en mulighed for at innovere, det viste topmødet i Köln. Men jeg er bange for, at dette vindue hurtigt vil blive lukket under vægten af national konservatisme og budgettvang. Derfor forekommer det mig, at vi skal gå hurtigt frem, så hurtigt som muligt. Det er sandt nok, at reformerne af institutionerne stadig behøver overvejelse. Det ville være forkert at forhaste sig. Det samme gælder det grundlæggende spørgsmål om Europas og USA's respektive roller. Løsningerne er endnu ikke modnede, men allerede nu er der med sikkerhed konkrete skridt, der hurtigt kan tages.
F.eks. en udvidelse af Rådet (almindelige anliggender) med forsvarsministrene, en formel, der allerede blev afprøvet i mandags, oprettelse af et permanent politisk organ, COPS, med den opgave at følge med i samtlige spørgsmål vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, herunder forsvarsanliggender, nedsættelse af en militærkomité, oprettelse af en styrke til hurtig indsætning på ca. 50.000 mand osv. osv., og jeg kunne ikke finde på at glemme, hvad det finske formandskab med god grund lagde meget stor vægt på, nemlig at forbedre de ikkemilitære sikkerhedsforanstaltninger, specielt med henblik på forebyggelse.
Alt dette kan gøres hurtigt ud fra de retningslinjer, De Femten har vedtaget. Den gamle sentens, som består i at bevise bevægelsen ved at gå, forekommer mig i den forbindelse særdeles vis, hr. højtstående repræsentant.

Cushnahan
EU's ukoordinerede og derfor ineffektive reaktion på krisen i Bosnien-Hercegovina og i Kosovo var en alvorlig skuffelse. Heldigvis ser det nu ud til, at vi har taget ved lære. Denne uges drøftelser i Rådet (almindelige anliggender) må hilses velkommen. Hensigten med at placere styrkelsen af den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik højt på dagsordenen for Det Europæiske Råds møde i Helsinki er rigtig. Den positive indfaldsvinkel til denne udvikling hos et traditionelt neutralt land som Østrig fortjener også bifald, og jeg opfordrer alle andre neutrale medlemsstater, herunder min egen, til at følge trop. Jeg behøver ikke sige, at jeg er uenig med min irske kollega, fru McKenna, da jeg mener, at etableringen af en europæisk forsvarspolitik er en lige så vigtig forudsætning for en ægte europæisk integration som den fælles mønt. Hvis man er for det ene, bør man også støtte det andet. I tilknytning til denne interessante udvikling kommer det fransk-britiske forslag om at oprette en styrke på 40.000 mand i 2003, som skal varetage alle Petersberg-opgaverne permanent.
Før jeg hilser dette forslag velkomment, vil jeg gerne have fjernet den tvetydighed, der er opstået i kølvandet på bemærkningerne fra den britiske forsvarsminister Geoffrey Hoon, nemlig om der er tale om en fransk-britisk styrke eller en EU-styrke? Hvis EU skal fungere som ét i fremtiden, skal styrken være en EU-styrke med bidrag fra alle de medlemsstater, der ønsker at deltage, og operere på initiativ og under politisk kontrol af EU. Jeg ser frem til, at Det Europæiske Råd i Helsinki erklærer sin støtte til det vitale princip og andre aspekter, der kan styrke EU's rolle inden for sikkerheds- og forsvarspolitikken.

Wiersma
Hr. formand, jeg vil begynde med at give hr. Solana en stor kompliment. Siden han påtog sig jobbet, summer det af aktiviteter i den anden søjle. Der er en enorm dagsorden. Egentlig er al EU-politik i øjeblikket domineret af udlandet, og det finske formandskab sætter så at sige farten betydeligt op. Det er endda to komplimenter værd, når man ser på landets alliancefrie fortid. Jeg vil gerne tale om den europæiske sikkerhedspolitik og forelægge hr. Solana en række ting, en række spørgsmål, som han måske ikke kan besvare i dag, men som efter min opfattelse skal prioriteres i den kommende tid.
Lad mig slå fast, at jeg støtter Den Europæiske Unions ambitioner på dette område. Den europæiske sikkerheds- og forsvarsdimension må og skal komme. Jeg vil ikke komme ind på den militære side af sagen, på strukturen og den nødvendige kapacitet, men jeg har et spørgsmål om, hvilken rækkevidde de såkaldte Petersberg-opgaver har, for svaret derpå er afgørende for mange ting. Hvad koncentrerer Unionen sig egentlig om? Om små kriser eller om store kriser? Og hvis den koncentrerer sig om små arnesteder for kriser, hvad sker der så i tilfælde af en lille krises eskalering til en stor krise - for vi ved alle, at det ofte er tilfældet. Ifølge Washington-erklæringen er den europæiske sikkerheds- og forsvarsdimension der for alle NATO's lande. Hvordan forholder dette sig til EU's ambition om at kunne træffe beslutninger alene? Hvad skal vi gøre med NATO-landene uden for Den Europæiske Union, Norge, Tyrkiet og de tre lande i Central- og Østeuropa? Mange er spændt på, hvad det næste skridt bliver efter Deres udnævnelse til generalsekretær for Den Vesteuropæiske Union. Hvordan mener De, at WEU's fuldstændige integrering i Unionen skal gennemføres, og hvad vil der så ske med den berygtede artikel 5? Selvom nogle mennesker i Nederlandene vil overtage den britiske rolle, når det drejer sig om krampagtigt at holde fast ved de atlantiske forbindelser, og jeg mener den tidligere britiske rolle, kan det da ikke sammenlignes med de spørgsmål, som findes i neutrale og alliancefrie EU-medlemsstater med hensyn til den europæiske sikkerheds- og forsvarsdimension. Det har jeg respekt for. Men hvordan kan en sådan respekt forenes med en fremadstræbende dagsorden, når det gælder den europæiske sikkerheds- og forsvarsdimension? Jeg ved af egen erfaring, at en bredere holdning til sikkerhed og prioritering for konfliktforebyggelse i den forbindelse kan hjælpe. Unionen kunne på dette område tage nogle skridt gennem en bedre koordinering af den første og den anden søjle.
Til sidst lige et relevant spørgsmål. Jeg tror, at vi alle, men også De samt Rådet og Kommissionen, må være bekymrede over den parlamentariske kontrol af det system, som vi er ved at udvikle. Jeg vil gerne her i Parlamentet, men også med Dem, indlede en diskussion om den måde, hvorpå vi i Parlamentet, men også i de nationale parlamenter, kan kontrollere udviklingen og indførelsen af den europæiske sikkerheds- og forsvarsdimension samt dens udformning bedre, end det er tilfældet nu.

Van Orden
Først vil jeg gerne takke hr. Solana og hr. Patten for deres erklæringer. For mig at se sammenblander man to ting i hele diskussionen om europæisk sikkerhed - forsvarsevne og institutionelle arrangementer - og det ene synes at være gidsel hos det andet. Naturligvis glæder vi os over alle løfter fra de europæiske lande om, at de vil modernisere deres væbnede styrker for at rette op på de velkendte mangler. Som hr. Solana ved fra sit tidligere hverv, opfylder mange allierede lande ikke engang deres forpligtelser over for NATO. Disse spørgsmål behandles allerede inden for NATO som led i initiativet om forsvarsevne. De britiske væbnede styrker er i verdensklasse, men de er blevet udnyttet desperat gennem det sidste år. Jeg er ikke klar over, hvor den britiske regering regner med at finde og fastholde sit bidrag til en ny, europæisk indsatsstyrke, som man har foreslået, medmindre det hele blot er spil for galleriet eller skal ske på bekostning af forpligtelserne over for NATO.
Jeg må sige, at en helt rimelig bekymring over den militære evne ikke løses ved at europæisere forsvaret, hvilket er en reaktion på en hovedsagelig politisk dagsorden, og det er et aspekt af processen med politisk integration i Europa. Faren består i, at der vil opstå et pres på EU for at være den, der reagerer først, næste gang der opstår en krise, og at NATO i stadig højere grad vil blive reduceret til en mere passiv rolle som en kollektiv forsvarsorganisation. NATO's vitalitet og transatlantiske solidaritet kan kun opretholdes, hvis NATO fortsat er tæt og konstant tilknyttet den løbende krisestyring.
Da europæerne ikke foreslår flere styrker, drejer EU's evne til selvstændig indsats sig især om den politiske beslutningsproces. Det centrale spørgsmål bliver samspillet mellem de to beslutningscentre, NATO og EU, og indvirkningen på det transatlantiske forhold. Har vi virkelig råd til strategisk eller økonomisk dobbeltarbejde med personale og udvalg, udbredelsen af europæiske styrker og spildet og forvirringen ved at underlægge vores væbnede styrker to separate, operationelle doktriner og planlægningssystemer? Hvis Den Europæiske Union belastes med forsvarsansvar, vil der ikke være den store tilskyndelse til at anvende de værdifulde, ikkemilitære krisestyringsinstrumenter effektivt, som ellers ville kunne udgøre et effektivt supplement til NATO's militære styrker. Her bør EU's fokus ligge, som hr. Patten var inde på. Forbedrede militære muligheder inden for de afprøvede NATO-strukturer, ikke institutionel geometri i det europæiske hovedkvarter, er det, vi har brug for. Kravet og målet er større sikkerhedspolitisk effektivitet, hvor europæerne og nordamerikanerne hver især bidrager mere ligeligt. Vores væbnede styrker bør ikke rekrutteres til den politiske integrationsproces iført andre klæder.

Titley
Kosovo viste os frem for alt fire ting. For det første, at Den Europæiske Union er i stand til at bevare en fælles front under en krise. For det andet viser præsident Artisaris fremragende indsats, at EU kan levere en afgørende diplomatisk indsats. For det tredje viste den os, at NATO fungerer godt og rent faktisk fungerer bedst, når USA er koncentreret og entydigt står i spidsen. Men det viste også, at når dette lederskab ikke er til stede, skal Europa være i stand til at handle for at bevare sikkerheden på sit eget kontinent. Og for det andet viste det os, at selvom vi bruger 70% af, hvad amerikanerne bruger på forsvar, er vi næsten helt afhængige af amerikansk udstyr, fordi vi har omkring 10% af deres kapacitet. Og en del af grunden er, at meget af vores materiel er baseret på koldkrigsprincipper om statisk forsvar og ikke de moderne principper om hurtig reaktion. Hvis ikke vi løser det problem, vil hele spørgsmålet om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og en europæisk forsvarsidentitet aldrig blive andet end en dagdrøm.
Så jeg glæder mig over udtalelserne i dag, men jeg har også nogle spørgsmål, og som noget usædvanligt for denne slags drøftelser vil jeg faktisk gerne have nogle svar. Er hr. Solana enig med mig i, at vi først og fremmest har brug for en europæisk forsvarspolitisk gennemgang for at vurdere vores kapacitet? Er han enig med mig i, at værnepligt er uforeneligt med en moderne mobil styrke? Er han enig med mig i, at vi må have et Ministerråd for forsvarsministrene, hvis vi vil behandle disse spørgsmål? Og er han enig med mig i, at vi må skabe konsekvens i medlemsstaternes forsvarsudgifter? Han var ligeledes inde på spørgsmålet om NATO-medlemmer, der ikke er medlem af EU. Siger han, hvilket jeg tror, at Tyrkiet spiller en central rolle for et vellykket europæisk forsvarsinitiativ, og at vi bør tage højde for dette?
Og til hr. Patten vil jeg sige, at jeg glæder mig over det, han sagde om våbenindustrien, men vil Kommissionen følge sine tidligere meddelelser op med konkret handling på dette område, og er han enig med mig i, at meteor-missil-projektet er vigtigt for den europæiske forsvarsindustris fremtid?

Galeote Quecedo
Hr. Solana er sikkert enig med mig, når jeg siger, at de mål, som vi, der har et større eller mindre ansvar for den europæiske integrationsproces, i dag har opridset, ville få selv de mest optimistiske ambitioner hos de europæiske ledere, som var med, da De ledede Det Europæiske Fællesskabs Råd (almindelige anliggender), til at blegne. Og inden for denne nye ramme har man givet Dem den vigtige opgave at personificere den fælles indsats for at få en udenrigs- og sikkerhedspolitik, som vedrører os alle, på skinner.
Som De mindede os om forleden i Udvalget om Udenrigsanliggender, sidder De ved siden af den telefon, som Kissinger krævede. Og De kan i Deres hverv regne med - det kan De være sikker på - Parlamentets opmuntring og støtte, ikke mindst fra min gruppe. Jeg er overbevist om, at De ikke vil skuffe os.
Da jeg har tillid til, at De vil udfolde alle Deres kræfter for at sikre, at vores udenrigspolitik lever op til ligevægtskriterierne, hvor De uden tvivl endnu en gang vil understrege Deres prioritering af harmoniseringsprocessen med hensyn til den politiske og økonomiske udvikling i alle de lande, der, som vi gjorde det for næsten 25 år siden, befinder sig i overgangsfasen mellem et autokratisk styre og et styre med frihed, hvor freden for altid vil slå sig ned på europæisk jord, men som også vil sikre vores vigtige rolle i hele Middelhavsområdet, endnu en både økonomisk og sikkerhedsmæssig prioritering, og hvor De effektivt vil beskytte vores interesser i Latinamerika, f.eks. ved at sikre, at den forpligtelse, der er indgået med USA's regering om anvendelsen af Helms-Burton-loven, bliver overholdt. Det overrasker mig, at hr. Solana ikke er kommet ind på dette her til formiddag, selvom jeg overhovedet ikke er i tvivl om, hvad der er hans overbevisning på dette område. Vi ønsker ham under alle omstændigheder al mulig held og lykke med arbejdet.

Souladakis
Hr. Solana, i disse dage mødes Castro med Spaniens ledere, og vi kender USA's holdninger i den forbindelse. Jeg vil stille et hypotetisk spørgsmål: Lad os sige, at en statsleder fra et europæisk land tog til Beograd for at mødes med Milosevic. Hvordan vil De kommentere de to situationer, jeg her har nævnt?
Når jeg rejser spørgsmålet, er det ikke for at gøre det vanskeligt for Dem, for vi fører ikke udenrigspolitik på grundlag af hypoteser, men for at vise, inden for hvilke rammer De bør bevæge Dem. Og der er ikke tale om, at De skal gå på line, for en linedanser vil uvægerligt falde ned en dag. Vi har to strategier, vi kan vælge imellem. Den ene strategi er at foregribe spændingerne, og den anden er at leve med spændingerne og kriserne. I den anden strategi er Europa politisk fraværende, men økonomisk til stede, det er en strategi med kontrollerede kriser, der ikke fører os nogen vegne. Den første strategi er derimod Europas, fredens, sikkerhedens, udviklingens og økonomiens strategi. For nylig oplevede vi, med krigen i Jugoslavien, at der efter 50 år atter var krig inden for Europas grænser. Det var en fejltagelse, og nu ved vi ikke, hvor længe freden vil vare.
Vi står nu over for en ny fase i begivenhederne med krigshandlinger i Kaukasus. Jeg tror, situationen i Kaukasus vil være en glimrende lejlighed for Dem til at vise, at De er den forudseende Prometheus og ikke den bagkloge Epimetheus. De ved sikkert fra de klassiske græske tragedier af Aischylos, at tragedien "Prometheus i lænker" udspiller sig i Kaukasus, hvor skysamleren Zeus havde lagt Prometheus i lænker som straf for, at han havde stjålet ilden fra hans tordenkile og givet den til mennesket.
Hr. Solana, jeg håber, De altid vil være Prometheus, både i Kaukasus og i Deres arbejde fremover, for det vil være i Europas interesse, i demokratiets interesse og i menneskerettighedernes interesse. Og så vil jeg igen ønske Dem held og lykke.

Solana
Hr. formand, i løbet af den korte tid, vi har tilbage, vil jeg forsøge at komme med to eller tre generelle overvejelser i forlængelse af de spørgsmål, som er blevet stillet under mødet. Men tillad mig, at jeg først takker alle medlemmerne af de forskellige parlamentariske grupper, som har været så venlige at tage ordet og ønske mig eller os held og lykke med dette forehavende. Jeg kan sige til dem, at jeg vil lægge alle mine kræfter, al min energi og politiske erfaring i bestræbelserne på, i et godt samarbejde med alle de øvrige institutioner, at få bragt dette forehavende, som vi alle beskæftiger os med, sikkert i havn.
Jeg synes, som en af talerne så fremragende har udtrykt det, at det Europa, som kommer ind i det 21. århundrede, er et bedre Europa end det, mange drømte om, og som stadig har et stykke vej at tilbagelægge for os, der er drømmere. Vi vil uden tvivl få en fælles mønt, vi har gjort fremskridt på det økonomiske område, og nu er tiden kommet til at gøre fremskridt på det politiske område, nærmere betegnet på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område. Og jeg tror, at vi vil se, mine damer og herrer, at Deres arbejde og indsats går i den retning.
Jeg vil gerne komme med tre overvejelser, som sammenfatter de mange spørgsmål, der er blevet stillet. Den første er rent udenrigspolitisk. Vi har efter topmødet i Köln udstyret os selv med nye instrumenter - det ene har med fælles strategier at gøre - som uden tvivl vil betyde en radikal ændring i den måde, vi anskuer udenrigspolitikken på. De fælles strategier - hvoraf nogle allerede er blevet defineret - betyder en forening af alle de kapaciteter, som Unionen og medlemsstaterne har for at gennemføre en politik. Det har vi ikke haft før nu. Vi har det efter de beslutninger, der blev truffet i Köln, og vi har helt konkret en fælles strategi over for Rusland. Dette bør være vores tyngdepunkt for aktionen.
Det andet spørgsmål, som jeg gerne vil komme ind på - fordi mange af Dem har givet udtryk for denne bekymring - er bekymringen om krisestyring og kriseforebyggelse. Jeg vil gerne sige til Dem, mine damer og herrer, at jeg er fuldstændig enig i - og for at personificere det, vil jeg nævne hr. Pierre Schoris strålende indlæg - at man ikke kun skal nå til en afslutning, men at det er nødvendigt at forsøge at forebygge fra begyndelsen. Det er det, vi forsøger at gøre. I Amsterdam-traktaten er der skabt en enhed for tidlig varsling, som har som formål at være opmærksom på det, der sker, for at hindre, at det sker, og ikke at skulle handle hverken militært eller kollektivt, hvis vi er i stand til at gøre alt, hvad der er muligt ad diplomatisk vej, ad forebyggelsens vej.
Tillad mig, mine damer og herrer, at jeg deler en personlig, meget trist oplevelse med Dem. Da vi begyndte at beskæftige os med krisen i Bosnien, skete der en udvikling i den militære planlægning, i opmarchen af styrkerne - husk, at der blev sendt 60.000 soldater til Bosnien - og dette skete længe før den civile planlægning, som man burde have gennemført. Denne forskel i rytmen mellem de to ting førte til konklusioner og konsekvenser, som vi i dag er mange, der beklager, og jeg beklager det selvfølgelig.
I tråd med det, der er blevet påpeget, så jeg gerne, at man ved alle fredsbevarende handlinger og krisestyringsoperationer inddrog alle komponenterne i en helhedsplanlægning - den civile, den politiske og den militære. På denne måde ville vi have befundet os i en bedre situation i Kosovo i dag og i Bosnien i går.
Og endelig en kort overvejelse om et aktuelt spørgsmål, som - og jeg tror, at De vil finde det af interesse, mine damer og herrer - er blevet bragt på banen. I eftermiddag eller i morgen formiddag begynder der et vigtigt møde i Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa. Den højtærede repræsentant for venstregruppen sagde, at OSCE, Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa, bør vedblive med at være hjertet i den fælleseuropæiske sikkerhed. Og han sagde det også i forbindelse med krisen i Tjetjenien. I de kommende timer har vi en fantastisk chance for at forsøge at få OSCE til at være en betydningsfuld organisation, og samtidig for at få de russiske myndigheder til at tillade, at den i Europa får lov til at spille den rolle, som den indtil nu ikke har fået lov til at have. De russiske myndigheder har været noget selvmodsigende, idet de på den ene side behandler Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa meget kærligt og omsorgsfuldt - hvis De vil tillade mig at sige det på denne måde - og samtidig ikke vil tillade den at spille den rolle, der tilkommer den. Jeg kan sige til Dem, at vi fra Den Europæiske Unions side i morgen og i overmorgen vil gøre alt, hvad der står i vores magt, for at Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa kommer til at spille en vigtig rolle, der svarer til dens forpligtelser, på et tidspunkt, hvor man skal underskrive et nyt Charter for Europæisk Sikkerhed. Det ville være særdeles ekstravagant - for ikke at bruge et andet ord - at denne organisation, når vi skal til at underskrive et nyt charter for fælles sikkerhed i Europa via OSCE, ikke kan gøre det, som den skal gøre, i den konflikt, der er i gang i Kaukasus for øjeblikket.
Mine damer og herrer, der har været en række spørgsmål, og det ville tage for lang tid at besvare dem et ad gangen. Jeg kan sige til Dem, at jeg har noteret mig dem alle, at alle vil blive besvaret meget snart, og at jeg, som jeg sagde til Dem i begyndelsen, vil stå til Deres disposition hele tiden for at forsøge at virkeliggøre den drøm, som mange af Dem, mine damer og herrer, og jeg har. Tak for Deres støtte, tak for Deres samarbejde. Vi vil være i kontakt i de kommende måneder og år for at bringe dette noble værk, som vi alle påtager os med stor forventning, sikkert i havn.

Formanden
Mange tak, hr. Javier Solana.
Forhandlingen er afsluttet.

WTO-millenniumrunden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0062/1999) af Schwaiger for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa­Parlamentet om EU-tilgangen til WTO-millenniumrunden (KOM(1999) 331 - C5-0155/1999 - 1999/2149(COS)).

Schwaiger
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, betænkningen fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om EU's koncept for WTO-millenniumrunden slutter sig til rækken af andre arbejder fra det hidtidige Udvalg om Eksterne Økonomiske Forbindelser, som altid med stort flertal har tilkendegivet sin holdning til forhandlingsrunderne i Marrakech, Singapore og Genève. Den permanente dialog med den tidligere kommissær, sir Leon Brittan, i årene 1998 til begyndelsen af 1999 har i øvrigt bidraget til, at mange af Europa-Parlamentets betragtninger er indgået i Kommissionens meddelelse af 14.07.1999 og er fuldt ud overtaget, hvad indholdet angår.
Ledemotivet har her altid været en fri og loyal verdenshandel til gavn for det europæiske erhvervsliv og de heri beskæftigede. Vi viderefører altså traditionen fra vores tidligere arbejde. Jeg vil gerne på dette sted takke den nu ansvarlige kommissær, hr. Lamy, for hans udmærkede samarbejde med Europa-Parlamentet i de sidste to måneder. Siden den nye Kommission er trådt i funktion, har vi stået midt i en intensiv - og efter min mening indtil nu særdeles succesrig - dialog.
I dag drejer det sig fra Den Europæiske Unions synsvinkel om at tydeliggøre og vægte det omfattende globale forhandlingskoncept og sætte det ind i en politisk sammenhæng med en samlet strategi. Hele millenniumrunden bør ledsages af henstillinger af konkret karakter, som - affattet i henhold til artikel 97, stk. 5, i Europa-Parlamentets forretningsorden - giver os mulighed for at påvirke og følge op på arbejdet i millenniumrunden, før den nye aftale indgås, og derved få indflydelse svarende til vores vægt.
En første række henstillinger vil kunne formuleres i begyndelsen af år 2000. Vi vil endnu en gang i enkeltheder kunne vende tilbage til de forslag, som er fremsat i de sidste dage i Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi.
Rådet og Kommissionen bør på Den Europæiske Unions vegne enigt repræsentere det omfattende forhandlingskoncept i Seattle. Vi forlanger også i vores betænkning, at Kommissionen her får succes og vender tilbage med passende resultater. Vores forhandlingskoncept skal afspejle vores betydning som den største handelsregion i verden og skal samtidig leve op til vores ansvar for en global udligning af de økonomiske interesser, først og fremmest i forhold til udviklingslandene.
Hvad skal prioriteres højest? Hvad kommer det an på? Bør der først og fremmest fokuseres på at udbygge verdenshandelsordningen og åbningen af markederne, eller bør forsvaret for vores europæiske erhvervs- og samfundsmodel, den sociale og økologiske markedsøkonomi og de fællesskabspolitikker, der er udviklet til gavn for borgere og forbrugere, stå i forgrunden? Efter min mening skal man gøre begge dele, også selvom det indebærer et vist modsætningsforhold. For Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi er begge dele lige vigtige - det viste afstemningen mandag aften. Det gælder nu om at foretage en yderligere global markedsåbning. Toldsatserne bør reduceres yderligere, tekniske handelshæmninger skal væk. Også vores markeder bør åbnes mere for udviklingslandene, især de mindst udviklede, og for AVS-staterne. Borgernes forståelse skal fremmes og styrkes ved, at WTO's regelsæt og tvistbilæggelsesprocedurerne, som her har afgørende betydning, bliver mere gennemsigtige.
På den anden side skal Den Europæiske Unions forpligtelser som led i andre internationale aftaler som f.eks. Verdenssundhedsorganisationen eller Den Internationale Arbejdsorganisation også drages frem og tilgodeses i WTO-forhandlingerne. Men vi vender os imod, at WTO's regelsæt ud over hovedmålet om liberalisering af handlen og ikkediskriminering af aftalepartnere overbelastes med andre mål, da dette ville føre til ineffektivitet. Således bør f.eks. de grundlæggende arbejdsnormer og sociale normer, der er vedtaget i ILO i 1998, også have en plads inden for rammerne af et arbejdsforum bestående af ILO og WTO og bør indgå og tilgodeses i diskussionen, uden at WTO's regelsæt dermed ændres.
Hvis vi går ud fra, at en loyal og fri verdenshandel er grundlaget for en forøgelse af velstanden i mange stater og i deres befolkninger, især i udviklingslandene, så må vi også lægge vægt på, at Den Europæiske Union som den største handelsmagt i verden har en elementær interesse i at videreføre denne succeshistorie og globalt inddrage flere og flere folkeslag og stater heri. Hertil har vi brug for allierede.
Vi skal kombinere vores interesser med interesserne hos ansøgerlandene i Europa og hos vores naboer i Europa og med udviklingslandene, især AVS-staterne. Endvidere har vi behov for en vedvarende dialog med USA's regering og Kongres og den amerikanske befolkning, hvori vores bevæggrunde forklares, og der opbygges en gensidig forståelse for en fornuftig afbalancering af interesserne sammen med vores partnere. Ved at styrke handlen bidrager vi til at udbygge verdensfreden og bidrager til velstanden, og hvis vi organiserer os rigtigt, til en større social retfærdighed.
Omfanget af vores ansvar bestemmer vores strategi. Den skal være bredtfavnende, tilstræbe en global udligning af fordelene og være overbevisende for vores partnere. Markedsdeltagerne skal have så fri tilgang som muligt til alle markeder i verden. De regler, der gælder herfor, skal være loyale og hvile på gensidig indrømmelse af fordele og pålæggelse af forpligtelser. Det indre markeds fire grundlæggende friheder - fri bevægelighed for personer, varer, tjenesteydelser og kapital - skal være mål, der også gælder globalt. Vi er tilhængere af, at der indgås multilaterale aftaler om miljøbeskyttelse, som derefter respekteres inden for WTO's rammer. På tjenesteydelsesområdet, det store vækstmarked for først og fremmest europæiske udbydere, bør tilgangen til markedet forbedres og nye områder inddrages. I disse tilfælde bør Europa-Parlamentet dog udtrykkeligt høres.
Vi anbefaler, at den elektroniske handel integreres varigt og fremmes inden for GATT's rammer. Uruguay-rundens beslutninger om offentlige indkøb skal finde anvendelse. På langt sigt skal et stort antal af de bilaterale investeringsaftaler erstattes af en omfattende multilateral ordning inden for Verdenshandelsorganisationens rammer.
Konkurrencen inden for de åbnede markeder skal være mere effektiv, og i overensstemmelse hermed skal der oprettes konkurrencemyndigheder. Den europæiske landbrugsmodel med bæredygtige enkeltmandsbedrifter, som ud over produktion af levnedsmidler også er baseret på at bevare landistrikterne, miljøet og vores kvalitetsprodukter, skal bibeholdes. Angreb herpå bør tilbagevises under henvisning til den amerikanske regerings hastigt stigende støttepraksis.
Til sidst endnu en bemærkning om udviklingssamarbejdet. Det skal ajourføres og udbygges yderligere inden for AVS-partnerskabets rammer. Verdenshandelsordningen er på væsentlige punkter baseret på europæernes og amerikanernes bidrag. I 60'erne med indførelsen af fælles ydre toldsatser slog vi samtidig i Kennedy-runden og de forskellige andre runder globalt ind på en konsekvent politik med toldsænkning og markedsåbning. Resultatet heraf var åbningen af nye markeder i tredjelandene, men samtidig også åbningen af vores markeder over for de andre industrilande.
Må jeg afslutningsvis sige hjertelig tak til sekretariatet, vores rådgivere og alle i Parlamentet, som har medvirket ved denne betænkning. Vi har ikke haft megen tid. Der er udført et udmærket arbejde af vores tekniske og andre tjenester.

Randzio-Plath
Hr. formand, Europas nye rolle i verden defineres udenrigs- og sikkerhedspolitisk, men også i spændingsfeltet mellem samfundsmæssige, økonomiske og politiske behov. Her har verdenshandelsrunden overordentlig stor betydning, og Europa skal ved verdenshandelsforhandlingerne tale med én stemme, så også verdenshandlen yder sit bidrag til at sætte gang i en socialt og miljømæssigt forsvarlig vækst.
Siden 1990 er der på verdensplan sket en stigning i fusioner, men også i multinationale koncerners markedsmagt. Derfor er det meget vigtigt, at millenniumrunden skaber et multilateralt regelsæt vendt mod private konkurrencebegrænsninger. En international konkurrenceordning skal fastsætte minimumsnormer for at hindre konkurrencehæmmende adfærd såsom dannelse af pris- og tilbudskarteller, misbrug af en dominerende stilling på markedet eller vertikale og horisontale konkurrencebegrænsninger, som forvrænger konkurrencen.
En del af disse minimumsnormer skal forpligte WTO-medlemsstaterne til at bringe deres nationale konkurrencelovgivning i overensstemmelse med multilaterale aftaler og minimumsnormer. Det betyder, at millenniumrunden ikke behøver at etablere en global monopolmyndighed. Men den skal underkaste de nationale konkurrenceregler et tilsyn. Det ville være i strid med GATT-, FUSP- og WTO-bestemmelserne, hvis den frie og loyale verdenshandel gælder mellem stater, men ikke for private økonomiske aktører. Monopoler og karteller skader forbrugerne og samfundene. Dette har Microsoft-sagen i USA entydigt bevist.
Den stigende villighed til fusioner mellem multinationalt opererende virksomheder og nationalstatens afmagt over for dannelsen af monopoler, oligopoler og karteller er en trussel mod verdenshandlens mål om at bidrage globalt til velstand og fred.
Derudover er det også særlig vigtigt, at vi indser, at den svagere vækst i verdenshandlen også hænger sammen med den mangelende stabilitet i det internationale finanssystem, som er kendetegnet ved enorme, hurtige og verdensomspændende finanstransaktioner. Det har koblet sig fra den reale økonomi, men har alligevel følger for investeringer, vækst og beskæftigelse. Derfor skal millenniumrunden bidrage til sammenhæng i verdensøkonomien mellem handels-, økonomi-, valuta- og finanspolitik.

Wuermeling
Hr. formand, på vegne af Retsudvalget, som jeg har fået lov at være ordfører for, vil jeg ønske ordføreren hjertelig tillykke med den afbalancerede beslutning. Efter min mening er det lykkedes for ordføreren at udsende tre signaler i betænkningen, nemlig et signal til vores globale partnere om, at Den Europæiske Union optræder enigt, et signal til vores befolkning om, at globaliseringen skal have et menneskeligt ansigt, og et signal til vores statsborgere om WTO-processens parlamentariske dimension.
Parlamentet giver i denne beslutning Kommissionen fuld rygdækning i Seattle. Vores budskab til vores partnere er, at vi står fast bag vores forhandlere i Seattle, jeg ville sige, lige så fast som Alperne i Europa. Det bør alle implicerede tage til efterretning.
Vores andet signal er rettet mod den befolkning, som er skeptisk over for globaliseringen. Vi vil skabe en ramme for markederne også på globalt plan. Vi kan og vil forme globaliseringen. Reguleringen af markedet skal holde trit med dets globale udvikling. Her følger vi en liberal og en antiprotektionistisk grundtanke. Taberne i globaliseringen eller de, der tror, de er tabere, skal vide, at de har en talsmand.
Til sidst vil vi sige helt klart, at denne millenniumrunde også har en parlamentarisk dimension. Den er uomgængelig, for det drejer sig ikke mere kun om at nedsætte toldsatser og kvoter, men det drejer sig om grundlæggende ting såsom sociale anliggender, miljøbeskyttelse, loyal konkurrence. Det bør vi også præcisere over for ngo'erne. Det sted, hvor den politiske diskussion om millenniumrunden skal føres i Europa, er Europa-Parlamentet. Regeringerne forhandler ikke med ngo'erne.

Ettl
Hr. formand, kære kolleger, jo nærmere vi kommer millenniumrunden, desto større bliver befolkningens behov for en forklaring på, hvorfor vi vil have en ny liberaliseringsrunde inden for WTO's rammer. Enhver af os, som har haft noget at gøre med ngo'erne i den seneste tid, får til stadighed at vide, at det store liberaliseringsskridt siden Uruguay-runden ikke ligefrem har været noget at råbe hurra for. Det er rigtigt. Endnu større er utilfredsheden hos de fattigere lande, fordi man simpelthen spørger sig selv, hvor hele den lovede velstand er blevet af, hvem der har taget gevinsten, og hvorfor de fattige er blevet endnu fattigere. Det viser jo kendsgerningerne i rapporterne, i situationen ifølge rapporterne fra UNCTAD og OECD. Men sådan burde det jo ikke være.
Det er ikke min hensigt nu at fremdrage de fordele, vi får som følge af det næste liberaliseringsskridt. Det vil andre kolleger gøre. For mig gælder det om at gøre opmærksom på de hidtidige utilstrækkeligheder, på vores mangelende evne til at sørge for social ligevægt i denne verden. Derfor træder vi i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender naturligvis i første række i skranken for de berørtes personlige situation og deres rettigheder og sætter dette til debat. Det har især betydning i de fattigere stater, i stater med et dårligere demokratisk grundlag. Vi ønsker, at den frie verdenshandel kombineres med de grundlæggende spørgsmål, som angår den fremtidige politik og vores fremtid, nemlig spørgsmålene om social harmoni og miljøpolitiske hensyn. Vi går ikke ind for en ny protektionisme - overhovedet ikke - men vi ønsker, at Den Internationale Arbejdsorganisations syv grundlæggende arbejdsnormer også sikres arbejdstagerne i AVS-staterne og i udviklingslandene.
Hvorfor de syv grundlæggende arbejdsnormer? Disse syv grundlæggende arbejdsnormer er baseret på de fire grundlæggende menneskerettigheder på arbejdspladsen, nemlig retten til at organisere sig og samles frit og uhindret, til at kunne slutte sig sammen i fagforeninger, retten til frihed for tvangs- og pligtarbejde og retten til sin egen barndom. Stadigvæk står eller sidder der femårige ved vævestolen, og deres forældre har intet arbejde. Det er der intet nyt i. Eller retten til ikke at blive diskrimineret på grund af køn, religion, politisk holdning eller på grund af national eller etnisk baggrund. Vi ønsker, at disse rettigheder også kommer arbejdstagerne i de fattigste stater til gode. Netop nu, hvor vi inden for WTO's rammer kan vente nye partnere som f.eks. Kina, er det af særlig betydning.
Det, jeg har talt om nu, er vores anliggende i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, hverken mere eller mindre, nemlig at give arbejdstagerne i disse stater et værktøj i hånden, så de kan forsvare sig, give dem retten til at forsvare sig. Kun dette kan skabe større social ligevægt. Hr. kommissær, det hører også med på forhandlingsbordet, og det er vores anliggende.

Roth-Behrendt
Hr. formand, kære kolleger, hvis millenniumrunden og dens optakt skal blive en succes, skal visse grundlæggende problemer straks bringes på bane og også nedfældes. Naturligvis skal dette først og fremmest være områder - jeg nævner nogle af dem - som Miljøudvalget har besluttet, og hvor vi i fortiden har konstateret mangler, områder, hvor der er huller, hvor vi har måttet konstatere fejl, og hvor vi har mærket, at det knirker og knager. Jeg nævner blot nogle af disse områder - de væsentligste - som Miljøudvalget har truffet beslutning om og anser for vigtige.
Med hensyn til forsigtighedsprincippet er det f.eks. vigtigt, at forsigtighedsprincippet defineres klart, at vi har en definition, således som den blev vedtaget på konferencen om miljø og udvikling i Rio. Dette forsigtighedsprincip skal integreres bindende i WTO-bestemmelserne.
For det andet skal f.eks. den multilaterale miljøaftale kunne gennemføres, uden at det udløser konflikter med Verdenshandelsorganisationen.
For det tredje spørgsmålet om information af forbrugerne om produktionsprocesser og -metoder, det, som i daglig tale betegnes med forkortelsen PPM, og medlemsstaternes muligheder for at iværksætte ikkediskriminerende foranstaltninger. Disse spørgsmål skal inddrages i WTO-forhandlingerne.
Lad mig sige lidt om tvistbilæggelsesproceduren. Den tvistbilæggelsesprocedure, som indtil nu atter og atter har givet os problemer - og mange tvister, som vi har haft, har handlet om miljøpolitik, forbrugerbeskyttelse og dyrebeskyttelse - skal være mere gennemsigtig. Det skal sikres, at den videnskabelige ekspertudtalelse er uafhængig, og at den er entydig, og i så fald skal den også anerkendes. Det må ikke være sådan, som vi har oplevet det i hormonsagen, at Den Europæiske Union kan fremlægge videnskabelige ekspertudtalelser om hormoners farlighed, og at vi så alligevel forpligtes til at betale kompensationer. Sådanne situationer må ikke gentage sig i fremtiden.
Jeg har kun nævnt nogle af de væsentligste punkter, som også mine kolleger gentagne gange har betegnet som vigtige, fordi alle og enhver igen og igen siger, at miljøspørgsmål og spørgsmål om forbrugerbeskyttelse skal sættes på Verdenshandelsorganisationens dagsorden.
Jeg takker ordføreren og kollegerne i Industriudvalget for, at de, hvilket ikke er en selvfølge og heller ikke altid er tilfældet, har optaget mange af de punkter, der blev besluttet i Miljøudvalget, i den endelige betænkning, og at de er blevet indlemmet i ordførerens ændringsforslag og i kompromisændringsforslagene. Således er meget af det, som Miljøudvalget anser for vigtigt med henblik på Seattle, blevet optaget i betænkningen af Schwaiger.
Hr. Lamy, derfor opfordrer jeg nu Dem og Kommissionen til også at optage disse punkter, som er nævnt her, men også andre punkter. Vi beder Dem allerede i indledningsrunden sørge for, at disse principielle punkter optages på dagsordenen, og sikre, at vi kan arbejde videre med dem i millenniumrunden i de næste år. Det vil gøre Verdenshandelsorganisationen til det, vi ønsker, nemlig en social, en retfærdig handelsorganisation, som beskytter miljøet og gør det muligt for os at drive handel, men også for vores befolkninger og vores miljø at eksistere

Cunha
 - (PT) Hr. formand, de fem års erfaring med den nuværende WTO-aftale og de konflikter og tvister, som den har afstedkommet landene imellem, viser, at fri og fair handel ikke blot drejer sig om prisforhold, støtteordninger eller toldtariffer.
Jeg vil derfor gerne fremhæve fire punkter med henblik på de kommende forhandlinger. For det første skal vi bevare den europæiske landbrugsmodel, der netop sikrer de mange funktioner, som landbruget har i forhold til det øvrige samfund, og som vil blive bragt i fare, hvis man gennemfører en for vidtgående liberalisering af handlen med landbrugsvarer.
For det andet skal der fastsættes fælles spilleregler for områder, der i dag ikke - eller kun i utilstrækkelig grad - dækkes af Marrakech-aftalen, f.eks. sundhedsstandarder, visse produktionsmetoders følger for miljø og sundhed eller respekt for forbrugerbevidstheden.
For det tredje skal man respektere oprindelsesbetegnelsen for EU-landenes traditionelle produkter, så vi ikke længere skal finde os i den piratvirksomhed, der ustraffet finder sted over for traditionelle mærker, således som det f.eks. sker i Sydafrika med portvin, sherry, ouzo og grappa. Hvad dette angår, mener jeg, at beslutningen sidste mandag, den 15., i Rådet (udenrigsministrene) udgør et farligt tilbageskridt og en farlig usikkerhed i forhold til de forestående forhandlinger.
For det fjerde skal der ske en klassificering på samme grundlag af alle de forskellige landbrugsstøtteordninger. Det må f.eks. ikke gentage sig, at de europæiske eksportrestriktioner klassificeres som "yellow box" og derfor skal nedbringes over seks år, mens de amerikanske eksportkreditter, som er fuldstændig magen til, ikke er underlagt nogen begrænsning over hovedet.
Til slut er det på sin plads at sige, at det er på tide, at europæerne udviser en mere offensiv holdning i WTO's landbrugsforhandlinger. For det første fordi vi har gennemført to store reformer inden for de seneste syv år, hvad der har kostet betydelige anstrengelser, og for det andet fordi USA - til forskel fra de ofre, som de europæiske landmænd er blevet pålagt - har øget sine støtteordninger med USD 15 milliarder inden for de to seneste år, hvilket er i åbenlys modstrid med den arrogante propaganda, der for tiden føres mod den fælles landbrugsordning.

O'Toole
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Schwaiger, som har udarbejdet en utroligt kompliceret betænkning, og navnlig Erika Mann, som har koordineret meget af arbejdet med udarbejdelse af ændringsforslag til denne betænkning.
Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport har den holdning, at vi med hensyn til Seattle har brug for en holistisk indfaldsvinkel til audiovisuelle tjenester. I Europa vedrører de audiovisuelle tjenester kulturindustrierne og har ligeledes store konsekvenser for vores økonomi. Som jeg var inde på i sidste måned, er vores kulturindustrier ikke desto mindre blevet opfattet som biting i forhold til mange af de alvorlige handelsspørgsmål, der skal drøftes i Seattle.
Jeg mener imidlertid, at vi må fatte om nældens rod og erkende, at kulturindustrierne ikke længere er en biting ved disse drøftelser. De kommer rent faktisk til at spille en central rolle, en central rolle i verdensøkonomien, og bør som sådan behandles som en drivkraft bag økonomien og ikke en eftertanke. I lyset af dette mener Kulturudvalget, at det er særligt vigtigt, at de strukturelle rammer, vi arbejder inden for, undersøges grundigt.
Det er imidlertid vigtigt, at vi i lyset af nogle af de fejl og mangler, der findes på verdensmarkedet, fastholder den holdning, vi anlagde ved Uruguay-runden. Det skal ske for at sikre os rimelige vilkår på hele verdensmarkedet for kulturindustrien. Samtidig med at vi fastholder, at det er vigtigt at se på det mellemlange og lange perspektiv og se på, hvordan nettene nu udøver deres påvirkning på tværs af forskellige sektorer, betyder kompleksiteten af disse net, at vi også må se på nye instrumenter til brug i den globale økonomi for så vidt angår de strukturelle industrier.

Corrie
Hr. formand, som landmand må jeg erklære min personlige interesse i denne sag. Som ordfører fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde interesserer jeg mig naturligvis for den nye WTO-rundes konsekvenser for udviklingslandene.
For en uge siden var jeg overbevist om, at der med en hård forhandlingstaktik var håb om, at vi kunne nå frem til en rimelig balance mellem en rimelig beskyttelse af EU's industrier og landbrug på den ene side og markedsadgang for udviklingslandenes varer på den anden. Nu, hvor der er indgået en aftale mellem USA og Kina, spørger jeg mig selv, hvilke chancer små lande som Lesotho eller Swaziland har på et globalt frihandelsmarked. Kun gennem et stærkt, regionalt samarbejde vil de have chance for at overleve.
Denne liberaliseringsrunde på handelsområdet finder sted på et tidspunkt, hvor forskellen mellem udviklede og mindre udviklede lande fortsat vokser. For mange mennesker i de mindst udviklede lande er der ingen fordele. Dagsordenen for millenniumrunden omfatter kun landbrug og tjenesteydelser, men Kommissionen ønsker med rette en langt mere omfattende runde.
Med hensyn til landbrug vil EU ikke kunne undgå at skulle give yderligere indrømmelser med hensyn til markedsadgang. EU kan ikke udbetale kompensation til sine landbrugsproducenter og samtidig blokere for tredjelandes markedsadgang. Men til gengæld skal udviklingslandene forbedre deres centrale miljøstandarder og acceptere, at dette ikke blot er en ny form for protektionisme.
Udviklingsudvalget ønsker WTO-regler, der ikke forhindrer miljømærkningsordninger og grønne, offentlige indkøb. Det opfordrer ligeledes til, at der nedsættes en fælles, permanent arbejdsgruppe om handel, globalisering og arbejdsmarkedsspørgsmål for ILO og WTO. Det opfordrer til en tilbundsgående revision af TRIPS-aftalen og understreger, at patentering af liv helt klart skal holdes uden for TRIPS-aftalen. Det ønsker, at diskussionerne også kommer til at omfatte dyrevelfærd.
EU må ikke lade sig tyrannisere af USA til at acceptere en aftale, der er ødelæggende for udviklingslandene. USA's dominans af WTO må høre op.

Sasi
Hr. formand, jeg er meget glad for, at der her i Unionen, som også Schwaigers betænkning viser, hersker en bred enighed om målsætningerne for den kommende WTO-forhandlingsrunde. Vi ønsker en omfattende forhandlingsrunde, en øget liberalisering af verdenshandlen og ønsker særligt at styrke et system baseret på regler. Vi ønsker at tage hensyn til udviklingslandenes interesser og rette særlig opmærksomhed mod miljøspørgsmål og de grundlæggende rettigheder inden for arbejdslivet.
Parlamentets støtte til disse målsætninger har også stor betydning set ud fra Kommissionens og Rådets synspunkt. Jeg vil også her bemærke, at Kommissionen og kommissionsmedlem Lamy har udført et virkelig godt arbejde under vores forberedelse til WTO-forhandlingsrunden. Alligevel tror jeg, at det i denne forbindelse er formålstjenligt at prøve at fortælle lidt om situationen i Genève for øjeblikket.
Man er endelig kommet i gang med formuleringen af ministrenes erklæring til mødet i Seattle. Dens forskellige dele gennemgås dagligt i Genève. Hvert emne bliver behandlet både på et chefmøde, under ledelse af formanden for Det Almindelige Råd, Mchumo, og på et begrænset green room-møde under WTO's generaldirektør Moores ledelse. For at sætte gang i forberedelserne har man også indledt tekniske ekspertmøder. EU anført af Kommissionen har på sine vegne forhandlet i en lille gruppe, som har udfærdiget alternative tekster til centrale punkter i ministrenes erklæring. Hvad angår forberedelsen, gennemlever vi nu en afgørende tid. Der er 12 dage til mødet i Seattle. Til at forberede en erklæring i Genève er der højst til på fredag i denne uge eller til weekenden. Målet er at kunne få et udkast til en erklæring for Seattle, hvor der er så få klammer og så få punkter, der er åbne for forhandling, som muligt. Man må dog gå ud fra, at mange opgaver forbliver uløste forud for selve ministerkonferencen. Man har endnu ikke nået store gennembrud i udformningen af erklæringen. Ministermødet i Lausanne og Clintons møde med Prodi for et par uger siden har ikke givet de politiske impulser til forberedelsen, som man havde håbet. Jeg må indrømme, at selvom der i handelsforhandlinger generelt set går en krise forud for betydningsfulde gennembrud, er situationen i Genève i øjeblikket sværere end ventet. Jeg må konstatere, at jeg for øjeblikket virkelig er bekymret over situationen.
Meningsforskellene i hovedspørgsmålet - forhandlingsrundens omfang - er stadig meget store. EU og en halv snes andre WTO-medlemmer står fortsat temmelig alene med deres krav om en omfattende forhandlingsrunde. Størstedelen af WTO-medlemmerne synes tilfredse med en mere begrænset dagsorden, som ud over landbruget og tjenesteydelserne indeholder de industrielle produkters adgang til markedet og noget andet. Den mest fastlåste og vanskelige situation er inden for landbruget. Cairns-landene og USA kræver fleksibilitet fra EU inden for landbruget for at kunne godkende mandatet til en omfattende forhandlingsrunde. At komme fremad i behandlingen af emnet kræver fleksibilitet af alle parter - også af os i Unionen.
Et andet emne, der har vist sig at være et vanskeligt forhandlingsspørgsmål, berører gennemførelsen af aftalerne fra Uruguay-runden. En stadig større enighed blandt WTO-medlemmerne synes domineret af, at forslag vedrørende gennemførelsen bør klassificeres separat fra de spørgsmål, der kan besluttes i Seattle, og separat fra de spørgsmål, hvori der er behov for et arbejdsprogram efter Seattle. Der hersker tilsyneladende i øjeblikket bred enighed om andelen af erklæringens LDC-lande, det vil sige de mindst udviklede lande. Ligeledes øges enigheden vedrørende servicehandlen og den immaterielle ejendom. Forhandlingssituationen er stadig helt åben med hensyn til de såkaldt nye emner. Inden for investeringer og konkurrence er der bestræbelser i retning af, at forhandlinger om disse ikke helt skal udelukkes, men at der skal nedsættes arbejdsgrupper, som frem til det næste ministerrådsmøde skal få afklaret, hvilke muligheder der er for at forhandle om emnet. Man tager dog ikke nye emner med i forhandlingspakken.
EU's forslag om normer for arbejdslivet har ikke fået støtte fra WTO-medlemmerne i Fællesrådet. Kun USA støttede forslaget. En stor del af medlemmerne ønsker at holde sig til resultaterne fra ministerrådsmødet i Singapore. Tilbage står at se, hvorledes behandlingen af sagen i Genève skrider frem, og hvilken beslutning, eller mangelende beslutning, der er i vente fra Seattle. EU har endnu ikke endeligt besluttet, hvorvidt normer for arbejdslivet bør inkluderes i erklæringen eller i en separat beslutning i Seattle. Vi fortsætter energisk arbejdet med at sikre udviklingslandene i denne sag.
Det har central betydning for udfaldet af forberedelserne, hvorvidt EU og USA indbyrdes kommer til en bedre forståelse af hinandens målsætninger. Som jeg allerede har konstateret, kan man ikke anse Prodis og Clintons møde for et par uger siden for et gennembrud, men det viste dog begge parters ønske om at bestræbe sig på at nå løsninger. For Unionens vedkommende var det mest betydningsfulde den formulering, der blev indlemmet i den fælles udtalelse, ifølge hvilken der skal andet end landbrug og service til, for at forhandlingsrunden bliver til noget.
Arbejdet i Genève fortsætter således i rask fart. EU bevæger sig fortsat frem ad den brede dagsorden. Et kompromis om målsætningerne inden for alle emner må vente til Seattle. Det er vigtigt, at kontakten til de andre parter - især USA - opretholdes. Formandslandet og medlemslandene støtter Kommissionens arbejde i Genève med at effektivisere processen.
Hr. formand, Rådet (almindelige anliggender) vedtog i mandags de korte enkelte konklusioner om forberedelsen af ministerrådsmødet. I Rådet udtrykte ministrene deres bekymring over Genève-forhandlingernes situation og opfordrede Kommissionen til at fortsætte anstrengelserne for at sikre en omfattende forhandlingsrunde. I Rådets konklusioner henvises til de WTO-konklusioner, der blev vedtaget den 26. oktober, og man gentager støtten til vores målsætning om en omfattende forhandlingsrunde. Kun en omfattende forhandlingsrunde sikrer et velafbalanceret resultat for alle medlemmerne. Desuden betonede man i Rådet behovet for at være åben over for andre landes forslag, særlig med hensyn til udviklingslandene. Også medlemslandene gav deres støtte til Kommissionens arbejde under forhandlingerne i sidste øjeblik.

Mann, Thomas
Hr. formand, det er lykkedes for WTO klart at forøge den internationale handel og den globale økonomiske produktion og at nedbryde handelshindringer. Men hvad er der sket med forøgelsen af livskvaliteten, deltagelsen i fremskridtene som følge af væksten, skabelsen af nye, socialt acceptable arbejdspladser? For at reducere forskellen mellem de mindst og de mest udviklede nationaløkonomier, bør der også indgås aftaler om sociale og miljømæssige normer, forbruger- og sundhedsbeskyttelse. Dette er ikke en legeplads for illusionister, tværtimod. Hermed har vi nået grænsen for, hvad den brede offentlighed kan acceptere. Vi skal opnå, at det bliver en undtagelse, at stater for kortsigtede fordeles skyld tillader eller endda tillokker produktioner, som er skadelige for miljøet, og cementerer social elendighed.
I Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender er vi enige om, at især de stater, som opfylder de grundlæggende sociale og miljømæssige normer, skal støttes i deres integration i verdensøkonomien. Vi skal opnå, at det bliver stadig sværere at afsætte produkter, som ikke er mærket med, at ressourcerne er udvundet skånsomt, eller at de er forarbejdet miljøvenligt, eller som ikke garanterer, at de ikke er fremstillet af barnehånd. WTO's regelsæt skal ændres således, at disse frivillige deklarationer ikke mere må hindres.
Endnu to punkter bør stå på dagsordenen i Seattle. For det første investeringsaftaler på grundlag af ILO-erklæringen om multinationale virksomheder og tilsvarende OECD-principper, hvori der tages hensyn til arbejdstagernes rettigheder. For det andet oprettelsen af et permanent forum mellem WTO og ILO, hvori accept af arbejdernes grundlæggende rettigheder kan behandles, f.eks. afskaffelse af tvangs- og slavearbejde, fordømmelse af børnearbejde, forbud mod diskriminering. Konrad Schwaigers udmærkede betænkning, som kan skabe konsensus og samle et flertal, præciserer, at det drejer sig om mere end ren handelspolitik. Det drejer sig om ligeberettiget deltagelse for alle lande, sociale fremskridt og gennemførelse af menneskerettighederne.

Mann, Erika
Hr. formand, hr. kommissær Lamy og hr. formand for Rådet, kære kolleger. Vi vedtog i mandags med stort flertal betænkningen af Schwaiger i udvalget, og jeg må sige, at jeg er meget glad for den måde, hvorpå hr. Schwaiger som helhed har ledet forhandlingerne. Han har vist særdeles stor åbenhed. Dette har så også ført til, at vi har fremlagt kompromiser, som ikke er kompromiser i den forstand, at holdninger, som enkelte grupper forsvarer, er holdt uden for, men vi har virkelig kæmpet og stridt for at finde et europæisk kompromis, en europæisk formulering, der som helhed støtter Rådets og Komissionens holdning. For det er det, sagen drejer sig om.
Jeg er rådsformanden meget taknemmelig for, at han som helhed har gjort opmærksom på de vanskeligheder, der er med at åbne denne nye forhandlingsrunde i Seattle. For vi bør være realistiske. Vi bør ikke gøre os illusioner. Det bliver ikke let over for de andre forhandlingspartneres interesser at gennemtrumfe vores europæiske linje, som vi lægger vægt på, og som vi håber at kunne vinde gehør for i Seattle og også derudover. Jeg ønsker i øvrigt Dem, kommissær Lamy, men også alle andre, som er med i dette, en heldig hånd. Jeg kan love Dem, at De har min gruppes støtte. Vi giver Dem her vores uforbeholdne støtte hertil.
Den vanskelige start betyder imidlertid også, og vi ikke bør nære illusioner. Den gamle konsensus, som altid gjorde sig gældende i samspillet mellem den åbne verdenshandel og de bindende handelsregler, hvor man altid gik ud fra, at det ville have en overvejende positiv indflydelse på de nationale udviklinger, denne konsensus er i mellemtiden begyndt at smuldre.
Netop i de rige nationer og især i USA, som har profiteret mest af de åbne markeder, dér vokser - ironisk nok, vil jeg sige - med det større antal internationale konkurrenter inden for Verdenshandelsorganisationens rammer både skepsisen og bekymringen for, at globaliseringen også medfører forarmelse, miljøødelæggelser og tab af national suverænitet. Med tabet af udenrigspolitik som helhed stiger også forførelsen til at betragte udenrigshandlen som en erstatning herfor.
Den Socialdemokratiske Gruppe støtter uforbeholdent Kommissionens og Rådets grundtanke om en omfattende forhandlingsrunde. Kun denne strategi sikrer, at alle aspekter, som er af europæisk interesse, virkelig på omfattende måde tilgodeses. Kun sådan bliver det til sidst tydeligt, hvor tabene og hvor gevinsterne ligger for de europæiske stater og for de europæiske borgere. Derfor går vi også ind for, at der følges en single undertaking-procedure. Intet anses for besluttet, før alle emner ligger på bordet.
Det er også nødvendigt, at Parlamentet informeres og inddrages. Dette er især nødvendigt, fordi særdeles mange emner, især de nye emner - mange af mine kolleger har allerede nævnt dem - har en meget stærk emotionel karakter, som f.eks. spørgsmålet om, hvordan vi kan integrere investeringer inden for verdenshandelsrundens rammer, nye konkurrenceregler, social- og arbejdsnormer, men også mange ting derudover. Parlamentet skal inddrages over en bred front.
Borgerne og ngo'erne og virksomhederne i Den Europæiske Union vil følge forhandlingerne i Seattle mere opmærksomt end nogensinde før og rette deres opmærksomhed mod spørgsmålet om, hvorvidt verdenshandlen som helhed bliver mere retfærdig, mere social og mere afbalanceret, og om den vil tilgodese alles interesser. Den holdning, som er præget af en grundlæggende skepsis over for en utæmmet globaliseringsproces, vil komme klart til udtryk under forhandlingerne. For os socialdemokrater er det derfor nødvendigt, at vi præciserer, hvor mulighederne ligger, og hvor globaliseringsprocessen i fremtiden i højere grad kan påvirkes positivt. Men lad os ikke nære illusioner. Mindre WTO betyder ikke automatisk mindre globalisering. Det er en illusion. Det betyder mindre globalisering, som kan påvirkes. For så vidt har Kommissionen og Rådet vores støtte - det vil jeg gerne endnu en gang udtrykkeligt understrege.

Clegg
Hr. formand, på Den Liberale Gruppes vegne vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. Schwaiger, med hans fremragende indsats for at skabe en bred indfaldsvinkel på tværs af partierne til dette yderst vigtige spørgsmål, som får konsekvenser for os alle mange år frem.
ELDR-gruppen giver sin uforbeholdne støtte til yderligere handelsliberalisering, til en styrkelse af det multilaterale handelssystem og af bredt anlagte forhandlinger, der omfatter en bred vifte af eksisterende og nye handelsanliggender. Det er vores håb, at denne betænkning, når den vedtages af Parlamentet i morgen, vil tjene som et klart signal om vores politiske opbakning til en omfattende runde på et vigtigt tidspunkt i forberedelserne til Seattle.
Parlamentet har også en vigtig rolle med at berolige befolkningerne, som frygter for globaliseringens konsekvenser. I nogle kredse er der opstået det misforståede synspunkt, at WTO er en ondsindet repræsentant for alle de negative virkninger af globaliseringen. Sandt at sige, uden WTO ville vi ikke være i stand til at opbygge den globale juridiske og lovgivningsmæssige ramme, som er uundværlig for enhver sammenhængende politisk reaktion på globaliseringen. Uden WTO ville jungleloven og den stærkestes ret være gældende - næppe et resultat, som WTO's kritikere ville hilse velkomment.
Af disse grunde har vi været aktive og stillet en række ændringsforslag til betænkningen, hvor vi presser på for at få udviklet nye WTO-regler på f.eks. miljøområdet, som nu påvirkes direkte af den internationale handelspolitik. Vi har støttet alle bestræbelser på at styrke udviklingslandenes plads i verdenshandelssystemet, ikke mindst ved at fremhæve det uomgængelige behov for yderligere reformer af EU's fælles landbrugspolitik.
Vi har også presset på, og det vil vi fortsat, for at sikre, at WTO bliver mere gennemsigtig og Europa-Kommissionen mere ansvarlig over for Europa-Parlamentet med hensyn til handelspolitikken. Dette skal mindst omfatte Parlamentets automatiske ret til at godkende enhver WTO-aftale og langt bedre adgang til forhandlingsdokumenterne, som drøftes i Rådet. Samtidig har ELDR-gruppen modarbejdet alle forsøg på at læsse en indkøbsliste af sektorspecifikke krav over på denne betænkning. Derfor vil vi i morgen stemme imod de afsnit af betænkningen, hvor der opfordres til særbehandling af bestemte sektorer. Vi må acceptere konsekvenserne af vores støtte til en omfattende forhandlingsrunde. Omfattende betyder altomfattende og ikke gennemsyret af undtagelser.
Til slut en bemærkning om Kina. Sent søndag aften indgik USA og Kina en aftale om Kinas optagelse i WTO. Kinas optagelse i WTO vil uden tvivl få lige så vidtrækkende konsekvenser som alt det, der kommer til at finde sted i Seattle. Det er umuligt at adskille spørgsmålet om Kinas optagelse i WTO fra vores bredt anlagte overvejelser vedrørende EU's position i Seattle.
EU står i en delikat situation som det sidste større WTO-medlem, der ikke har indgået nogen aftale med Kina. Ifølge en optimistisk tolkning står Europa nu stærkt med hensyn til at udnytte og bygge videre på de indrømmelser, som Washington allerede har fået fra Kina. Men det forhold, at Europa-Kommissionens forhandlere ifølge rapporterne blot en uge før USA's aftale afviste det sandsynlige i, at Kina kunne blive medlem i den nærmeste fremtid, kan indikere, at Den Europæiske Union ikke har forhandlet så overbevisende, som man kunne have håbet. Der findes helt klart en risiko for, at Europa nu bliver tvunget op i en krog i samtalerne med Kina.
ELDR-gruppen har altid været en stærk fortaler for Kinas optagelse i WTO, men ikke på bekostning af legitime europæiske interesser, som ikke altid er sammenfaldende med USA's kommercielle interesser. Derfor opfordrer jeg Kommissionen til hurtigt at aflægge beretning til Parlamentet om optagelsesforhandlingerne med Kina, navnlig om, hvordan de kan påvirke vores forberedelser til Seattle, således at Parlamentet i morgen kan stemme om hr. Schwaigers betænkning med kendskab til alle relevante fakta.
Med disse vigtige forbehold in mente vil jeg gerne bekræfte ELDR-gruppens brede støtte til hr. Schwaigers arbejde og gentage vores varme tak til ham.

Lucas
Hr. formand, i sin indledning siger hr. Schwaiger, at Verdenshandelsorganisationens mål er frihandel. Men handel er ikke noget mål i sig selv. Det er et middel til opnåelse af et mål. Dette mål skal være bæredygtig udvikling. Så selvom verdenshandlen målt i mængder er steget 17-fold, er det nyttesløst, hvis det ikke kommer de fattige til gode og fremmer en bæredygtig udvikling.
Den ubehagelige sandhed er, at der både er tabere og vindere i den internationale handel. Mange af taberne er fattige, hvis land bliver taget fra dem af store virksomheder, eller som får ødelagt deres levebrød af ny og ofte unfair konkurrence fra billige importvarer.
Derfor mener vores gruppe, at før vi kaster os hovedkulds ud i stadig flere handelsrunder i Seattle, må vi først have en omfattende konsekvensvurdering af de sociale og miljømæssige virkninger af den liberalisering, der allerede har fundet sted som resultat af den sidste runde af handelsforhandlinger i Uruguay.
Vi har også brug for langt større mod for at sikre, at fattige virkelig kan nyde godt af verdenshandlen. Det er her, at betænkningen fortsat er utilstrækkelig. Vi må give de mindst udviklede lande toldfri adgang, ikke kun for stort set alle produkter - det er en formulering, der lader et stort hul stå åbent, hvorigennem EU kan fortsætte med at beskytte sit eget landbrug - men for alle produkter fra disse lande. Vi må afslutte den stærkt ødelæggende dumping af subsidieret landbrugseksport til markederne i udviklingslandene. Der er brug for, at de industrialiserede lande gør deres forpligtelser om at give særbehandling og forskelsbehandling til de fattige lande juridisk bindende. Men frem for alt, når vi ser beviser på, at verdenshandelsreglerne ødelægger fattige menneskers levebrød eller skader miljøet, er vi nødt til at ændre disse regler.
Lad mig sige det helt klart, at fri handel ikke er det samme som fair handel. Det bevises helt klart og tydeligt af tilfældet med de caribiske banandyrkere, nogle af de mest sårbare producenter i verden, hvis adgang til EU's markeder nu er blevet erklæret i strid med WTO's regler, og resultatet er, at de nu må imødese, at deres levebrød ødelægges. Så jeg gentager: Hvis verdenshandelsreglerne ødelægger folks levebrød og skader miljøet eller dyrevelfærden, må vi ændre disse regler.

Morgantini
Hr. formand, vi er alle sammen klar over, at der i Seattle står mange og meget vigtige ting på spil for Jordens indbyggeres tilværelse. Det drejer sig ikke om tekniske spørgsmål, der måske vedrører ekspertgrupper under ministerierne for udenrigshandel. At det ikke kun drejer sig om dette, fremgår også af vores engagement i den forhandling, vi fører her i Parlamentet, selvom vores beslutningsbeføjelser stadig ikke er ret store. Der er dog sket nogle nye ting i disse år, som er ved at fratage eksperterne deres enevælde. Samtidig med regeringernes møde i Seattle vil tusindvis af ngo'er samt kvinder og mænd fra det civile samfund mødes og kraftigt anmode om, at WTO ikke bliver sæde for en verdensstyring, der bygger på vækst og dominans af den mest ukontrollerede form for liberalisme, og hvor der ikke tages højde for fattigdommens forværring blandt befolkningerne i de svagere og mindre industrialiserede lande, for ødelæggelsen af miljøet, for beskyttelsen af naturens ressourcer og de menneskelige ressourcer eller for hvert enkelt lands forskelle og forskelligheder, og det i globaliseringens navn, en globalisering, der fortsat skaber rigdom for de få og fattigdom for de mange.
Det er en enestående demokratisk begivenhed, at tusindvis af kvinder og mænd har diskuteret og demonstreret for en anderledes økonomi, der har direkte forbindelse til dagligdagen og demokratiet, for det, at 134 regeringer er med i WTO, er ikke i sig selv en garanti for hverken gennemsigtighed eller demokrati i beslutningsprocesserne. Ud over de formelle hensyn er det, der reelt betyder noget, nemlig de stærkeste regeringers og de multinationale selskabers forhandlingsstyrke. Som følge af disse grundlæggende betragtninger er vi ikke enige i betænkningen af Schwaiger, selvom vi må sige, at hr. Schwaiger har udført et seriøst stykke arbejde. Vi ville gerne have, at Europa-Parlamentet indtog en stærk og klar holdning, og at retten til værdighed, sundhed, fattigdomsbekæmpelse, et hjem og frihed gik forud for liberalismen og fortjenesten. Vi indrømmer selvfølgelig, at i forhold til USA's uhæmmede kamp for at forsvare sine egne interesser er Europa i sin holdning opmærksomt på at forsvare nogle mere menneskelige traditioner, men dette er efter vores opfattelse ikke tilstrækkeligt. Det er nemlig ikke nok blot at slå nogle nydelige principper fast, de skal også føres ud i livet.
Der er mange positive ting i Schwaigers betænkning, bl.a. beskyttelsen af vores landbrug og den kulturelle mangfoldighed, men på grund af tiden vil jeg nøjes med at nævne nogle af de grundlæggende spørgsmål. Et væsentligt spørgsmål er spørgsmålet om aftalerne om intellektuel ejendomsret. Vi mener ligesom ngo'erne og mange lande, der har lidt under disse aftaler, at der bør være et moratorium for genforhandlingen om dem. Tænk blot på Indien, i hvis lovgivning der ikke er taget højde for ophavsret, når det gælder lægemidler eller fødevarer, selvom Indien fremstiller og er ophavsland til urter, som de multinationale selskaber og vi selv anvender til vores sygdomme. Eller tænk på Mandelas Sydafrika, som WTO pålagde at trække de billigste lægemidler tilbage som gengældelse for Sydafrikas forsøg på at gøre behandlingen mere tilgængelig for aids-patienter. Vi tilslutter os de sydafrikanske landes anmodning om, at man ikke forhandler om muligheden for at tage patent på planter, dyr eller menneskeceller, da det vil gøre de svageste fattigere og de multinationale selskaber større.
Vi anser desuden forsigtighedsprincippet og princippet om fødevaresikkerhed for at være grundlæggende, for vi ønsker ikke at blive oversvømmet af gensplejset mad, og derfor er det efter vores mening nødvendigt at vende bevisbyrden om, samt at eksperterne reelt er uafhængige af regeringernes og de multinationale selskabers interesser. Vi ønsker at beskytte arbejdstagernes rettigheder og retten til at strejke samt at gennemføre de adfærdskodekser, som Parlamentet ...
(Formanden afbrød taleren)

Montfort
Hr. formand, kære kolleger, hvis Kommissionen ikke allerede havde vænnet os til denne form for vaghed, som er så velegnet til at udvide dens egen magt, ville Schwaiger-betænkningen kaste os ud i et hav af rådvildhed.
Det er selvfølgelig ikke i de motiver, Kommissionen har skiltet med, og som betænkningen genbruger, at man kan finde grund til ængstelse. Deri finder man kun meget dydige bevæggrunde, som altid når man manipulerer med almene principper og storsindede idéer. Derimod er der i det hastværk, der er lagt for dagen, og som Schwaiger-betænkningen gør sig til et ivrigt ekko for, rigelig næring for berettigede mistanker, ikke mindst hvis man gør sig den ulejlighed at erindre, at disse samme principper netop er blevet forhånet i de nylige sager om bananer, genmanipulerede organismer og andre hormonbøffer, hvor Den Europæiske Unions nederlag ved Kommissionens mellemkomst har været lige så diskret, som det har været hurtigt.
Bestyrket af dette nylige fortilfælde og mens vi venter på en egentlig statusopgørelse over den foregående runde, anså vi det for ufravigeligt at vente, før vi kastede os hovedkuls ud i en forhandling, hvis velsignelser endnu aldeles mangler at blive bevist, og hvor spillets regler tilsyneladende ikke er de samme for Den Europæiske Union og for vores vigtigste partner og konkurrent, USA. Men grunden til, at Kommissionen har så travlt med at få Den Europæiske Union til at deltage i disse forhandlinger, er at når den først er med dér, så er medlemsstaterne ikke længere frie. Kommissionen forlanger deres støtte med den begrundelse, at de allerede har udøvet deres suverænitetsprærogativer i forbindelse med de indledende forhandlinger.
Men i virkeligheden er Kommissionen i denne sag udstyret med et mandat, som allerede er et kompromis mellem regeringerne. Men den bliver nødt til at forhandle, det vil sige sælge ud af dette grundlag. Hvordan skal man bære sig ad med at afveje disse ting? Findes der en liste med urørlige områder og en anden med på forhånd udpegede ofre? Hvis Kommissionens ønsker bliver opfyldt, vil WTO's interventionsområde omfatte stort set al menneskelig virksomhed og skabe et univers, hvor alt bliver til varer, herunder også vores offentlige tjenesteydelser og vores kultur. Kan man i fuld alvor skjule den kendsgerning, at vores særkender inden for uddannelse og sundhedsvæsen eller solidariske modeller ikke ville overleve?
Hvis vi antager, at denne situation ikke, eller ikke længere, kan ændres, hvilken strategi vil Kommissionen da følge? Præsident Clintons særlige repræsentant for handel, fru Barchawski, som med stort held førte Washingtons slag om bananer, genmanipulerede organismer og amerikansk oksekød, har henvendt sig til den amerikanske forretningsverden, som har leveret hende et 31 sider langt dokument indeholdende udførlige opgørelser over deres industriers ønsker. Råder vi over noget lignende, som vi kan sætte op over for dem? Efter vores mening er det kun medlemsstaterne, der er i stand til at opstille afpassede politikker, som kunne gøre det muligt at føre et reelt forsvar for vores interesser på området.

Butel
Hr. formand, kære kolleger, vores kollega Schwaigers betænkning om millenniumrunden i WTO tilfredsstiller os fuldt ud, for den trækker i retning af respekt for forskellighederne, såvel kulturelle som økonomiske. Jeg må ønske ham tillykke med dette betydelige stykke arbejde om et så komplekst og omstridt emne som WTO.
Vi har allerede her i salen givet klart udtryk for vores ængstelser og forbehold over for denne nye runde af forhandlinger. Jeg må dog glædes over, at man har medtaget de franske krav vedrørende kulturel diversitet og sociale standarder.
Som ordføreren deler også vi ønsket om at forsvare det specifikke ved en pluralistisk europæisk landbrugsmodel, baseret på familiebedrifter, som tit er underlagt stærkt geografisk eller miljømæssigt pres. Med den tiltagende globalisering er det helt uomgængeligt at tage højde for disse forskelligheder, som ændrer betragteligt ved det økonomiske spils regler, med tunge sociale konsekvenser til følge.
Der forekommer mig at være gode grunde til hastværket med at oprette et mere demokratisk forhandlingssystem med en mere gennemsigtig funktionsmåde. Faktisk er det uomgængeligt, at parlamenterne gøres til genstand for permanent høring med reel overholdelse af procedurerne. Vi er virkelig meget bekymrede over Rådets og Kommissionens forbløffende evne til at tilbageholde informationer. Jeg beklager desuden, at de henstillinger, der er blevet rettet til Kommissionen vedrørende de små og mellemstore virksomheder er begrænset til toldrettigheder. For disse små og mellemstore virksomheder er det samtlige procedurer, der skal forenkles, for de er de eneste, der er i stand til at skabe hundreder af tusinder af arbejdspladser.
Endelig lægger jeg vægt på, at vores kollega Schwaiger har holdt fast ved forsigtighedsprincippet for at integrere miljøpolitikkerne i handelspolitikkerne, og jeg deler hans bekymring over risiciene over en såkaldt økoprotektionisme, som intet ville have at gøre med at forsvare borgernes sundhed.

Raschhofer
Hr. formand, kære kolleger, hr. Schwaiger, jeg takker Dem for, at De har bearbejdet dette komplekse stof så omfattende og søgt muligheden for en bred konsensus. Ved denne WTO-runde er der ingen mening i at forhandle efter mottoet "jeg ved ganske vist ikke, hvor jeg er på vej hen, men til gengæld er jeg der som den første". Det drejer sig om, at borgerne på langt sigt profiterer af globaliseringen og liberaliseringen af handlen. Derfor er det for mig et personligt anliggende, at resultatet af forhandlingerne kan forstås og accepteres af befolkningen. Vi har i dag gennemgående høje standarder i Europa, både hvad angår miljøbeskyttelse, forbrugerbeskyttelse og den sociale beskyttelse af arbejdstagerne. Disse standarder må hverken reduceres eller undergraves under de forestående forhandlinger. Vores handelspartnere skal overbevises om disse temaers nødvendighed.
Jeg støtter kravet om, at der på alle områder skal tages hensyn til princippet om forsigtighed og bæredygtighed. Netop på landbrugsområdet skal resultaterne fra Berlin udgøre den absolutte nedre grænse ved forhandlingerne, for situationen for de små familielandbrugsbedrifter og for landmænd i geografisk vanskelige områder må ikke lades i stikken. I spørgsmålet om sociale normer har vi ikke råd til at lide skibbrud. Derfor er jeg pragmatisk.
Det er et vigtigt anliggende for mig, at indholdet af ILO-konferencen i 1998 bliver til virkelighed. Men man bør ikke begå den fejl at skræmme forhandlingspartnerne bort med så massive krav. Jeg anbefaler derfor, at samarbejdet mellem WTO og ILO institutionaliseres. Liberaliseringen har påviseligt bragt positive virkninger. Men det må ikke ved afslutningen af dette forløb være sådan, at de rige bliver endnu rigere og de fattige endnu fattigere. Europa skal i denne forhandlingsrunde virkelig tale med én stemme, hvis vi vil hævde os over for USA. Denne stemme må imidlertid hverken udelukkende repræsentere de store eller nogle globaliseringsfanatikere, men skal tværtimod støtte de små og mellemstore virksomheders interesser, da disse jo udgør rygraden i vores økonomiske kraft

AFSTEMNING
Turco
Hr. formand, jeg har bedt om ordet for endnu en gang at gøre opmærksom på, at de radikale parlamentsmedlemmer siden valgperiodens begyndelse ikke har deltaget i afstemningerne, hverken i Parlamentet eller i udvalgene. Hermed ønsker jeg at henlede formandskabets og kollegernes opmærksomhed på, at man nægter en del af parlamentsmedlemmerne muligheden for at deltage i det parlamentariske liv i samme grad og på samme måde. Den ligegyldighed, med hvilken formandskabet og vores kolleger nu i snart fire måneder har lyttet til vores klage, som de passivt accepterer, er et tydeligt tegn på modsætningsforholdet mellem deres overbevisning og den demokratiske praksis.

Bigliardo
Hr. formand, jeg tilslutter mig endnu en gang det, som hr. Turco lige sagde. Som medlem af Den Sociale Bevægelse vil jeg også strejke, og jeg vil således heller ikke deltage i nogen afstemning. Jeg sagde allerede i går - og det kan man læse i forhandlingsreferatet fra i går - at jeg i hele mødeperioden vil undlade at stemme, og det vil jeg af de grunde, som vores kollega Turco så udmærket illustrerede.
Indstilling ved andenbehandling (A5-0056/1999) fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om Rådets fælles holdning (9150/1/1999 - C5-0181/1999 - 1998/0192(COD)) med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om vedtagelse af et EF-handlingsprogram (Daphne-programmet) (2000-2003) om forebyggende foranstaltninger til bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder (Ordfører: Avilés Perea)

Formanden
Før vi går over til afstemning, vil jeg i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 80, stk. 5, anmode Kommissionen om at tilkendegive sin holdning til ændringsforslagene.

Lamy
Hr. formand, Kommissionen kunne acceptere de seks ændringsforslag, der var fremsat. Nu er der kun fire tilbage. Eftersom jeg accepterede de seks, accepterer jeg også de fire, hr. formand.
(Formanden erklærede den (ændrede) fælles holdning for godkendt)
Betænkning (A5-0052/1999) af Haug for Budgetudvalget om forslag til Rådets afgørelse om ordningen for Den Europæiske Unions egne indtægter (KOM(1999) 333 - C5-0092/1999 - 1999/0139(CNS))

Casaca
Hr. formand, jeg vil gerne rejse tre spørgsmål i relation til denne betænkning. For det første har jeg modtaget en afstemningsliste, af hvilken ikke fremgår, at ændringsforslag 9 er fra Budgetudvalget. Jeg ser gerne, at denne fejl bliver rettet, i det mindste på den afstemningsliste, som min gruppe har fået.
For det andet er der et ændringsforslag 31, som kun fandtes på tysk indtil i går eftermiddag, og hvis portugisiske og engelske versioner er i modstrid med hinanden. Den portugisiske oversættelse taler om BNP, den engelske om BNI, men det er to helt forskellige begreber, med fuldstændig forskellige finansielle konsekvenser, og jeg fatter derfor ikke, hvad det er, man vil med ændringsforslag 31.
For det tredje vil jeg gerne bede Præsidiet forklare mig, om grunden til, at der skal stemmes om ændringsforslag 31 før ændringsforslag 9, ligger i forretningsordenens artikel 130, stk. 2, altså, at denne ændring afviger mest fra den oprindelige tekst.

Formanden
Med hensyn til det første spørgsmål, De stillede, hr. Casaca, må jeg svare Dem, at ændringsforslag 9 er et ændringsforslag fra Kommissionen. Det står helt korrekt på stemmelisten. Hvad udgangsteksten angår, er den på tysk. Den referencetekst, som vi stemmer om, er således den tyske tekst. Med hensyn til ændringsforslag 31 drejer det sig om et kompromisændringsforslag, der er indgivet af ordføreren, og som vi derfor skal stemme om først.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Heaton-Harris
Hr. formand, til forretningsordenen. Jeg vil bede Dem bekræfte, at De, når De ser Dem omkring i salen og vurderer, hvor mange der stemmer for eller imod, ikke tager hensyn til nogen form for politisk præference. Jeg er overbevist om, at det ikke er tilfældet, men jeg ville hade det, hvis nogle af mine britiske socialdemokratiske kolleger blev kompromitteret af det, de netop har stemt, i nogle tilfælde imod den britiske budgetrabat.

Formanden
Hr. kollega, hvis De er i tvivl om, hvad jeg sagde, må De bede om en elektronisk kontrol af stemmeresultatet, sådan som de andre kolleger gør, når de er i tvivl. Det er meget enkelt. Den sidste udtalelse, De kom med, er dog fornærmende.

Betænkning (A5-0055/1999) af Averoff for Budgetudvalget om forslag til Rådets forordning om budgetdisciplin (KOM(1999) 364 - C5-0141/1999 - 1999/0151(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0060/1999) af Lechner for Udvalget om Borgernes Frihedsrettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender om forslag til Rådets direktiv om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile eller kommercielle anliggender (KOM(1999) 219 - C5-0044/1999 - 1999/0102(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0057/1999) af Gebhardt for Udvalget om Borgernes Frihedsrettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender om forslag til Rådets forordning om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over fælles børn (KOM(1999) 220 - C5-0045/1999 - 1999/0110(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
STEMMEFORKLARINGER- Indstilling ved andenbehandling af Avilés Perea (A5-0056/1999)

Kauppi
Hr. formand, efter min mening var det meget vigtigt for Parlamentet og Rådet at få truffet en beslutning om Daphne-programmet for år 2000-2003. Alene for at sikre overholdelsen af den fælles EF-traktat må man forholde sig positivt til et initiativ af denne type.
For at opnå et højt niveau af sundhedsbeskyttelse må man tage hensyn til både fysiske, mentale og sociale behov. Overgreb rettet mod kvinder og overgreb inden for familien er vidt forgrenede problemer, som har alvorlig og omfattende indvirkning på helbredet. Ud over overtrædelse af menneskerettighederne er der også tale om hindringer i opnåelsen af ligeværdighed og udvikling. Frygt for overgreb og forstyrrelser begrænser børn, unge og kvinder i at bevæge sig og i mulighederne for at deltage ligeværdigt i samfundslivet. Overgreb medfører også betragtelige økonomiske, sociale og helbredsmæssige omkostninger for individerne, for medlemslandene og for hele Fællesskabet.
Man må også huske på, at vi i går her i salen behandlede en aftale om børns rettigheder. Også i denne aftale betonede man børns ret til et sikkert liv og menneskeværdig accept. I mit hjemland Finland eksisterer der allerede et projekt for 1998-2002, forvaltet af Social- og Sundhedsministeriet, til forebyggelse af overgreb mod kvinder. Også ud fra dette synspunkt er godkendelsen af Daphne-programmet meget vigtig. Formålet med projektet er at rette opmærksomheden mod overgreb rettet mod kvinder, at styrke bevidstheden mod overgreb, at mindske antallet af overgreb samt udvikle og effektivisere den omsorg, der rettes mod ofrene og udøverne.
Et middel til at opnå målet er at udvikle det internationale samarbejde og udvekslingen af arbejdsprocesser og erfaringer, der har vist sig gode, samt at skabe et netværk specielt inden for EU-området. En begrænsning af overgrebene er kun mulig, hvis man arbejder for sagen.

Blak
. De danske socialdemokrater har i dag med glæde stemt for betænkningen af Avilés Perea om Daphne-programmet. Vold er en krænkelse af fundamentale menneskerettigheder, hvilket vi skal bekæmpe. Indsatsen mod vold mod børn, unge og kvinder bør have en høj prioritet i vores arbejde. Det er en vigtig politisk markering, vi her er med til at give i dag.

Caudron
Europa-Parlamentet og i særdeleshed Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, hvis arbejde jeg tager hatten af for, har spillet en uhyre vigtig rolle i bevidstgørelsen om vold mod kvinder og børn overalt i Europa.
Denne svøbe antager desværre forskellige former. Den går fra prostitution, fra handel med kvinder og børn, som de fleste borgere reagerer kraftigt på, til vold i hjemmet, et fænomen som man tolererer eller ser igennem fingre med, fordi det henhører under den private sfære!
Der er allerede taget mange initiativer på dette område, og resultaterne har været, at der er sket en kollektiv bevidstgørelse. Vi må udnytte denne gunstige kontekst og foretage os endnu mere for at omsider at rykke alle former for vold op med rode.
Daphne-programmet er et udtryk for denne vilje til at tackle dette problem på en koordineret måde i medlemsstaterne og samtidig integrere ansøgerlandene. Det er et væsentligt redskab i kampen mod denne vold.
Selvom man i almindelighed er enige om, at volden mod kvinder overskrider alle nationale barrierer uden hensyn til klasse, kultur og/eller alder, eksisterer der imidlertid ingen struktureret mekanisme, som giver mulighed for at danne sig en objektiv idé om problemets udbredelse i Den Europæiske Union. I virkeligheden er systematisk registrering af voldshandlinger mod kvinder noget helt nyt i visse lande, mens der i andre ikke findes nogen form for systematiseret oversigt. Ikke desto mindre vil aktionsprogrammet på mellemlangt sigt uden nogen tvivl vise sig at være ganske nyttigt for beslutningstagerne og give næring til de politiske beslutninger og til praksis på dette område.
Formålet med dette program skal være at forstærke effekten af lokale, regionale og nationale aktioner ved indførelse af netværk, ved udveksling af informationer, ved forbedret praksis og samarbejde, og ved en øget offentlig bevidsthed.
Rådet har optaget flere end halvdelen af vores ændringsforslag i sin fælles holdning. Det bør vi glæde os over. Rådets tekst indeholder rent faktisk henvisninger til sundheden i dens fysiske, psykiske og sociale aspekter og til livskvalitet, lige som den indeholder omtale af vold som en krænkelse af menneskets rettigheder. Det siges eksplicit, at ofre for handel og seksuel udnyttelse vil blive omfattet af programmet.
Det er ganske vist beklageligt, at programmets varighed er indskrænket til fire år i stedet for fem som oprindeligt planlagt. Budgettet, der stilles til rådighed, er ligeledes utilstrækkeligt (EUR 20 millioner) til at tackle et problem af et sådant omfang.
Trods disse forbehold vil jeg i dag stemme for Rådets kompromis. Hvis vi vil udrydde det voldsfænomen, som æder vores samfund op indefra, må vi tage fat med det samme. Vi må ikke forsinke iværksættelsen af dette program yderligere.

Crowley
Fru formand, jeg glæder mig naturligvis over indførelsen af EU's nye Daphne-program. Dette Daphne-program vil blive indført for perioden 2000-2004. Dets hovedfunktion består i at indføre foranstaltninger til bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder. Dette kræver en overvældende støtte fra ikkestatslige organisationer og kvindegrupper i Den Europæiske Union. Den samlede finansiering vil beløbe sig til GBP 20 millioner og vil blive fordelt på to hovedområder - informationsudveksling og samarbejde på fællesskabsplan samt styrkelse af den offentlige bevidsthed.
Daphne-programmet vil få til formål at støtte informationskampagner vedrørende den mulige risiko for vold og forholdsregler i denne forbindelse, tilskynde til pilotprojekter og nye foranstaltninger og hjælpe med ved oprettelsen af en fællesskabsdækkende informationskilde, der skal anvendes af ngo'erne. Jeg støtter dette program på grund af dets sociale værdier. Men rehabiliteringsprogrammer for børn, unge og kvinder skal være en iboende del af dette nye initiativ.
I den bredere sammenhæng støtter jeg debatten i dag om behovet for at fremme ligheden i vores samfund. Det er vigtigt i forbindelse med næste runde af EU's strukturfonde 2000-2006, at man gennemgår foranstaltningerne under de forskellige EU-programmer med henblik på at garantere, at de er i overensstemmelse med al national lovgivning og fællesskabslovgivningen på området lige muligheder. Amsterdam-traktatens ikrafttræden den 1. maj i år indebærer også en betydelig styrkelse af retsgrundlaget for Fællesskabets indsats til gavn for lige muligheder for mænd og kvinder. Lige muligheder for mænd og kvinder er også et centralt tema i de nye europæiske beskæftigelsespolitikker. Europa-Kommissionen foretager naturligvis en grundig analyse af alle de handlingsplaner på beskæftigelsesområdet, som EU's medlemsstater hvert år sender os med henblik på at sikre, at der ydes støtte til omfattende og strømlinjede foranstaltninger til fremme af lige muligheder i samfundet.

Darras
Dette Daphne-program har alle vi Europa-parlamentarikere sukket efter, men det har også de organisationer, statslige og andre, og foreninger, som har deres virke på det følsomme område, der hedder vold mod børn, unge og kvinder. Rådet har indskrænket varigheden af det - fire år i stedet for de fem, der først var lagt op til - men budgetbevillingen er den samme. Fru ordføreren har udført et udmærket stykke forhandlingsarbejde med Rådet, og resultatet er, at tre af vores centrale ændringsforslag er blevet accepteret af såvel Kommissionen som Rådet. Disse ændringsforslag vedrører for det første den nødvendige henvisning til begrebet personens fysiske og emotionelle ukrænkelighed og til personens værdighed, så det at udøve fysisk, seksuel eller psykologisk vold bliver det samme som at berøve personens hans eller hendes menneskerettigheder, for det andet er definitionen af "sundhed", således som WHO forstår den, det vil sige ikke blot som fravær af sygdom eller vanførhed, men som en tilstand af fysisk, psykisk og socialt velbefindende, medtaget i betænkningen, for det tredje understreges det, at man generelt bør opmuntre de organisationer og foreninger, som arbejder inden for denne sektor. Som et fjerde punkt, som ikke er uden betydning, omtales udtrykkeligt information til og bevidstgørelse af offentligheden og medierne om disse samfundstemaer, som er så smertelige.
Som man kan se, er forventningerne store, og det er bydende nødvendigt, at Parlamentet udtaler sig om dette emne, og eftersom den fælles beslutningsprocedure forpligter, skal vi mobilisere de 314 stemmer, der er nødvendige for at vedtage Daphne-programmet. Jeg kan derfor kun tilskynde Dem til at vedtage denne betænkning, enstemmigt, så vi kan undgå nye proceduremæssige forsinkelser (forligsprocedure) og få programmet sat i kraft fra januar 2000.

Figueiredo
Det er velkendt, at vold mod børn, unge og kvinder stadig er udbredt i EU, og dét udgør en krænkelse af deres ret til liv, sikkerhed, frihed, værdighed samt fysisk og emotionel integritet.
Det er således af stor betydning, at denne betænkning er blevet vedtaget, og vi skal kun beklage sagens forsinkende omstændigheder, da den ligger i forlængelse af Beijing-konferencen i 1995. Vi håber, at fællesskabsprogrammet Daphne (2000-2003) endelig bliver vedtaget og ført ud i livet, så der kan ydes støtte til foranstaltninger, der skal forebygge vold mod børn, unge og kvinder.
Det er imidlertid beklageligt, at de budgetmidler, der er afsat, er så ringe. Vi håber, at de på kort sigt kan blive forøget i betragtning af situationens alvor og det nødvendige i at bidrage til en begrænsning af de lidelser, som vold stadig forårsager.
Betænkning af Haug (A5-0052/1999)

Berthu
Hr. formand, fru Haugs betænkning om ordningen for Den Europæiske Unions egne indtægter forekommer os at være ret selvmodsigende, og det er grunden til, at vi har vendt os mod den.
På den ene side bekræfter betænkningen nogle glimrende principper om besparelser, ikke mindst idéen om, at Unionens egne ressourcer skal være begrænset til 1,27% af medlemslandenes BNP, et loft som Kommissionen med sit forslag netop forsøgte at luske uden om. Denne indstilling skyldes måske ordførerens tyske nationalitet og Tysklands særlige situation, men under alle omstændigheder har hun ret på dette punkt, og vi støtter hende.
Men, på den anden side modsiger samme ordfører sin egen sans for at spare ved, i forlængelse af Rådet i Berlin i marts 1999, at opfordre til indførelse af nye egne indtægter, som skulle være autonome, det vil sige, sagt med almindelige ord, europæiske skatter. Jeg skal minde om, at Pasqua-de Villiers' liste, som jeg opstillede på, under hele valgkampen undsagde konklusionerne af Berlin-mødet, men at det lykkedes vores konkurrenter at kvæle sagen. Altså, ifølge Rådet i Berlin, og i dag ifølge Haug-betænkningen, bør indtægterne på det europæiske budget for fremtiden, helt eller delvis, bestå, ikke længere af staternes bidrag, men af skatter, der opkræves direkte hos borgerne. Parallelt hermed må man formode, at myndigheden til at træffe beslutning om disse skatter hurtigt vil overgå fra Rådet til Europa-Parlamentet. En sådan udvikling er i modstrid med vores opfattelse af en Union som en sammeslutning af stater, der frit indbetaler sine årlige bidrag.
Men her er der ikke blot tale om et spørgsmål om institutionsfilosofi. Det er også et praktisk spørgsmål. Hvert år er vi vidne til sammenstød over budgettet, fordi Rådet forsøger at yde modstand mod Kommissionens overbud i spørgsmålet om udgifter, ofte støttet af Parlamentet. Hvis vi indfører en europæisk skat, vil Rådet lidt efter lidt miste sine muligheder for at gøre modstand, og vi kommer til at give de institutioner, som skubber på for at øge budgettet, et afgørende fortrin. Jeg appellerer derfor til vores tyske venner: I må forstå, at når I går ind for en europæisk skat, så smadrer I på sigt besparelsespolitikken, som I ellers for tiden forsvarer så hårdnakket.
Og eftersom jeg har hørt hr. Bourlanges under denne drøftelse sige, at den næste regeringskonference burde beslutte indførelse af en europæisk skat, så vil jeg tværtimod, på vegne af Gruppen Nationernes Europa, sige, at såfremt regeringskonferencen skal behandle dette problem, så skal man beslutte sig for et system, der er klart, gennemsigtigt, retfærdigt og, frem for alt, nøje kontrolleret af de nationale demokratier, med andre ord et årligt bidrag fra staterne, baseret på en procentdel af deres BNP, og identisk for alle.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Schori og Theorin
Vi stemmer imod ændringsforslag 6, men for betænkningen af Haug i sin helhed, da vi mener, at konstruktionen af EU's egne midler bør reformeres. Vi er enige i, at der skal være en mere direkte kobling mellem Unionen og dens borgere med hensyn til finansieringen af EU's budget, og at Unionens økonomiske uafhængighed gradvis skal øges.
Med hensyn til den mangelende tillid til Unionen, som bl.a. fremgår af den lave valgdeltagelse, samt vigtigheden af at bevare EU's karakter af en union af både medborgere og medlemsstater, finder vi det imidlertid forkert at stræbe efter finansiel autonomi eller total uafhængighed af bidrag fra medlemsstaterne. Vi mener heller ikke, at finansieringen af EU skal medføre en øget byrde for skatteyderne.

Arvidsson og Stenmarck
EU står over for meget store økonomiske satsninger, når der over flere omgange bliver 10 eller flere nye medlemmer fra Central- og Østeuropa samt Baltikum. Det giver anledning til at diskutere EU's økonomiske forudsætninger for at klare en sådan udvidelse.
I dag har EU ingen egen beskatningsret, og det mener vi heller ikke, at den fremover bør have. Betænkningen af Haug indebærer ikke, at vi automatisk indfører en EU-skat, men den åbner døren for det, hvilket er slemt nok.
Hvordan skal udvidelsen så finansieres? Ja, alternativet til nye skatteindtægter er stadigvæk mindskede udgifter. Det indebærer, at vi skal opstille bedre prioriteringer, og at vi skal koncentrere os om de store og afgørende spørgsmål. Udvidelsen er en sådan prioritering.
Så længe næsten halvdelen af EU's budget går til landbrugsstøtte og - inklusive strukturfondene - 5/6 af budgettet går til en eller anden form for støtte, kan der ikke herske nogen som helst tvivl om, at der stadig er basis for forandringer.

Eriksson, Frahm, Gahrton, Herman Schmid, Schörling og Sjöstedt
Vi har stemt nej til betænkningen af Haug. Vi ser betænkningen som et ønske fra Budgetudvalget om at tilføre Unionen en egen beskatningsret. Det er i strid med den almindelige opinion i EU samt med medlemsstaternes ønske. Vi opfatter det som endnu et forsøg fra det føderalistisk prægede Europa-Parlament på at berøve medlemsstaterne yderligere magtbeføjelser.
I forbindelse med Agenda 2000 og under topmødet i Berlin havde EU mulighed for at gennemføre en reform, der sikrer en retfærdig og rimelig fordeling af byrderne. Den chance forspildte EU imidlertid, da man ikke ønskede en tilstrækkeligt gennemgribende reform af landbrugspolitikken og strukturfondsbidragene. De tegner sig for hovedparten af udgifterne på EU-budgettet. Hvis man som Budgetudvalget ønsker at indføre "autonome egne indtægter", skal EU også opbygge sin egen skatteforvaltning.
I denne uge har Revisionsretten oplyst, at mindst 40 milliarder forsvandt fra budgettet i fjor. I lyset heraf fremstår det som en stor udfordring at foreslå, at EU skal have sin egen beskatningsret.

Sacrédeus
EU's udvidelse mod Central- og Østeuropa aktualiserer Unionens økonomiske forudsætninger.
EU har i dag ingen egen beskatningsret, og det skal den heller ikke fremover have. Betænkningen af Haug betyder ikke, at vi automatisk indfører en EU-skat, men den åbner muligheden for en sådan debat.
Udvidelsen bør først og fremmest finansieres gennem reducerede udgifter. Det forudsætter, at vi foretager bedre prioriteringer og koncentrerer os om de store og afgørende spørgsmål. Udvidelsen er en sådan prioritering.
Så længe næsten halvdelen af EU's budget går til landbrugsstøtte og - inklusive strukturfondene - 5/6 af budgettet går til en eller anden form for støtte, så kan der ikke herske nogen som helst tvivl om, at der stadig er basis for forandringer.

Van Dam
På topmødet i Berlin opnåede Rådet enighed om en ændring af afgørelsen om egne indtægter. I store træk tilslutter vi os denne pakke. Ved at opretholde loftet over egne indtægter på 1,27% af BNI fastholder Rådet den nødvendige budgetdisciplin i EU. Også den vægt, der lægges på den uretfærdige byrdefordeling mellem medlemsstaterne er et vigtigt gode ved aftalen fra Berlin. Medlemsstaterne Nederlandene, Tyskland, Sverige og Østrig bidrager i øjeblikket uforholdsmæssigt meget til finansieringen af EU i forhold til deres nationalindkomst. En række ændringer, såsom en tilpasning af finansieringen af den britiske kompensation og en forhøjelse af de forlods fradrag fra de traditionelle egne indtægter fra 10 til 25%, nedbringer disse medlemsstaters overførsler til EU. Som resultat af et møjsommeligt opnået kompromis kan vi acceptere disse tilpasninger, men de fortjener bestemt ikke nogen skønhedspræmie. I øjeblikket er de en udvej for de pågældende fire medlemsstater. Det er imidlertid ingen strukturelle løsninger på problemet med nettooverførslerne. Det ville have været bedre, hvis der var fundet en løsning i form af en generel korrektionsmekanisme, f.eks. gennem indførelse af en grænse for nationale overførsler til EU.
Vi kunne ikke støtte Haug-betænkningen, fordi denne foreslår en række væsentlige ændringer, som vi ikke kan gå med til. Således opfordrer betænkningen til at gøre Unionen mindre afhængig af medlemsstaterne. Fuldstændig finansiel autonomi med hensyn til medlemsstaterne er for ordføreren det endelige mål. Vi lægger derimod vægt på en vedvarende inddragelse af de nationale parlamenter i forbindelse med finansieringen af EU. Endvidere har vi stemt imod ordførerens ændringsforslag, hvori han afviser forhøjelsen af de forlods fradrag fra de traditionelle egne indtægter. Dette sætter ligevægten i aftalen fra Berlin alvorligt under pres. For Nederlandene, som har betinget sig denne forhøjelse for at begrænse sin stilling som nettobetaler, er dette uacceptabelt.

Van Lancker
Principielt er jeg af den opfattelse, at afgørelsen om de egne indtægter skal være baseret på ligeværdighed og rimelighed mellem medlemsstaterne, idet der skal gælde samme spilleregler for alle. Derfor er jeg meget utilfreds med beslutningerne fra Det Europæiske Råd i Berlin med Europa som den store taber.
Kravet om, at medlemsstaterne skal behandles ens, skal nu også tage form i det foreliggende kommissionsforslag.
Udgangspunktet i Haug-betænkningen var, at holdningen fra marts i år, navnlig at alle undtagelsesbestemmelser skal slettes, nu skal virkeliggøres. Ændringsforslag 31, anden del, og ændringsforslag 32 svækker imidlertid denne holdning med tilføjelsen af ordet "for fremtiden". Med andre ord beholder medlemsstaterne i øjeblikket det, som de har opnået i Berlin.
Ændringsforslag 12 og 33 går ud på at nedsætte opkrævningsomkostningerne til 10% for de beløb, som fastsættes efter 31. december 2000, hvilket kan suppleres med en fleksibel præmie i forhold til det resultat, som medlemsstaterne opnår ved opkrævningen af de traditionelle egne indtægter og foranstaltningerne med henblik på bekæmpelse af svig. Principielt er jeg tilhænger heraf. Medlemsstaterne skal påtage sig deres ansvar for opkrævningen af de traditionelle egne indtægter.
Hvad der dog bekymrer mig, er konsekvenserne af dette ændringsforslag for Det Europæiske Råds beslutninger i Berlin. Berlin var et kompromis, hvori der var noget, der faldt i hver medlemsstats smag. For at kompensere både Belgien og Nederlandene for de meromkostninger, som resulterede af den gradvise udskiftning af momsoverførslen til fordel for BNI-bidraget, blev opkrævningsomkostningerne forhøjet til 25%. Denne imødekommelse ophæves nu, mens de andre fordele opretholdes. Herved skabes en ny ulighed til ulempe for to medlemsstater: Belgien og Nederlandene. Jeg har derfor stemt imod disse to ændringsforslag.

Wynn
Som formand for Budgetudvalget er det min pligt at stemme for ændringsforslagene fra dette udvalg.
I udvalget stemte jeg imod de ændringsforslag, som bragte reduktionen for Det Forenede Kongerige i fare. Hvis jeg havde stemt som menigt Labour-medlem i plenarforsamlingen, ville jeg have stemt på samme måde som i udvalget.
Det er mit ansvar som formand at markere udvalgets holdning, og derfor stemte jeg for Haug-betænkningen.
Betænkning af Averoff (A5-0055/1999)

Kuntz
Rådets forslag til forordning, som vi i dag skal tage stilling til, har til formål at indføje visse ændringer, som er blevet nødvendige efter beslutningen fra Det Europæiske Råds møde i marts i Berlin bestående af stats- og regeringscheferne.
Kommissionen benytter sig imidlertid af denne lejlighed til at indføre nogle nye regler, som er udtryk for en ny opfattelse af budgetdisciplinen, og som udvider Kommissionens forvaltningsbeføjelser, og det kan vi ikke acceptere. Det foreslås også, at disse regler fremover skal have juridisk form af beslutninger frem for forordninger.
Den franske delegation i vores gruppe modsætter sig denne ændring af dokumentets juridiske status sådan at forstå, at en forordning giver bedre mulighed for at tage højde for budgetdisciplinens indvirkning på både medlemstaterne og fællesskabernes institutioner. I øvrigt er Kommissionens oprindelige forslag stødt på enstemmig modstand i Budgetudvalget.
Også et andet element styrker de beføjelser, der gives Kommissionen i forbindelse med det forslag, der er til behandling: muligheden for at begrænse størrelsen af den direkte bistand eller suspendere betalingen af de månedlige forskud. Men eftersom det er meningen, at EU-budgettet skal overtage de reducerede eller suspenderede pengebeløb, allersenest i det følgende regnskabsår, vil sådanne indgreb nødvendigvis give sig udslag i strengere forholdsregler i de følgende år, med risiko for at svække principperne i den fælles landbrugspolitik.
Derfor modsætter den franske delegation i Gruppen Nationernes Europa sig såvel forslaget til forordning som hr. Averoffs betænkning.

Van Dam
For at kunne respektere de i Agenda 2000 fastsatte finansielle lofter for landbrugspolitikken er det nødvendigt, at forskrifterne for budgetdisciplinen skærpes. I forslaget til forordning fremsættes forslag med henblik på instrumenter til at kunne gribe ind, hvis landbrugsudgifterne truer med at overskride lofterne. Således får Kommissionen i disse forslag beføjelser til at suspendere udbetalingerne til medlemsstaterne i slutningen af regnskabsåret. I store træk kan vi tilslutte os de foreslåede instrumenter.
Ordføreren har udarbejdet en udmærket betænkning om dette emne. Han støtter nødvendigheden af en strengere budgetdisciplin. Samtidig fremhæves det med rette i betænkningen, at eventuelle besparelser ikke må røre ved den fælles landbrugspolitiks principper, som er godkendt i Agenda 2000. EU har vedtaget en politik for de kommende syv år og dermed også skabt temmelig store forventninger i sektoren. Det må man ikke uden videre afvige fra.
Inden for disse rammer har vi også tilsluttet os det ændringsforslag, hvori der opfordres til muligheden for at overføre ikkeanvendte bevillinger til det følgende regnskabsår. Det kan muligvis bringe en løsning med hensyn til at finde de nødvendige bevillinger inden for lofterne i Agenda 2000.
Vi har imidlertid ikke støttet det ændringsforslag, hvori landbrugsudgifterne med henblik på tiltrædelsen holdes uden for landbrugsretningslinjen. Der findes en bred margen mellem landbrugsretningslinjen og de finansielle overslag for nuværende medlemsstater. Denne margen kan til sin tid anvendes med henblik på tiltrædelsen.
Betænkning af Lechner (A5-0060/1999)

Blak
. I respekt for det danske forbehold på det retlige område har de danske socialdemokrater undladt at stemme ved den endelige afstemning om direktivet.

Errikson, Frahm, Herman Schmid, Seppänen og Sjösted
Nordisk Grønne Venstre (NGL), som består af de nordiske medlemmer af GUE-gruppen, har i dag stemt for betænkningen om forkyndelse af retslige dokumenter i civile og kommercielle anliggender. Forslagets sigte er at sikre en beskyttet og reguleret fremsendelse af retsdokumenter mellem medlemsstaternes retsmyndigheder, hvilket vi fuldt ud kan støtte.
NGL tager dog afstand fra, at forslaget skal have form af en forordning. NGL foretrækker en konvention. Derved ville forslaget ikke være direkte bindende i medlemsstaterne, men det ville være op til landene selv at afgøre, om de ville deltage i konventionen eller ej.
Betænkning af Gebhardt (A5-0057/1999)

Blak
. I respekt for det danske forbehold på det retlige område har de danske socialdemokrater undladt at stemme ved den endelige afstemning om direktivet.

Errikson, Frahm, Herman Schmid, Seppänen og Sjösted
Nordisk Grønne Venstre (NGL), som består af de nordiske medlemmer af GUE-gruppen, har i dag stemt for betænkningen om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over fælles børn. Det har vi gjort, fordi forslagets sigte er at anerkende medlemsstaternes afgørelser og sikre børnenes tarv i forbindelse med skilsmisser på tværs af grænserne, hvilket vi fuldt ud kan støtte.
NGL tager dog afstand fra, at forslaget skal have form af en forordning. NGL foretrækker en konvention. Derved ville forslaget ikke være direkte bindende i medlemsstaterne, men det ville være op til landene selv at afgøre, om de ville deltage i konventionen eller ej.

Titley
Hr. formand, jeg glæder mig over alle initiativer, der kan mindske smerten og lidelsen i skilsmissesager, navnlig når der er børn involveret. Disse forslag fra Kommissionen vil bidrage til at lukke nogle af hullerne i Haag-konventionen, som har kraftigt brug for en ajourføring.
Da EU-lovgivningen gør det lettere for borgerne at bo og arbejde i hele Europa, er antallet af grænseoverskridende ægteskaber, og desværre også skilsmisser, ligeledes stigende.
I lighed med mine kolleger modtager jeg et stigende antal breve fra vælgere, der beder om hjælp i skilsmissesager, der omfatter partnere fra forskellige medlemsstater. Ofte er der børn involveret, og ofte følger der en kamp om forældremyndigheden, der ingen ende vil tage. Når der afsiges domsafgørelser, kan de ofte være svære at fuldbyrde. På grund af den nuværende juridiske jungle drives nogle forældre endda til at begå lovbrud og desværre til at bortføre børnene fra deres tidligere partnere.
Med disse forslag kan man imidlertid begynde at erstatte smerte med håb. Gennem forenklede procedurer og ved at gøre domstolsafgørelser under EU-aftaler i skilsmissesager juridisk bindende og umiddelbart gældende i alle medlemsstater, vil den juridiske proces blive hurtigere, der vil blive sat en stopper for disse langvarige, langstrakte og sørgelige sager.
MEP'er kan ikke hævde, at de kan forhindre smerten som følge af separation og skilsmisse, men de kan i det mindste forsøge at sætte en stopper for det juridiske cirkus, der ofte følger med. Børnenes og ikke sagførernes velfærd må komme i første række.

Carlsson
Engang i forrige mandatperiode blev en af mine stemmeforklaringer ikke godkendt, fordi jeg ikke var til stede i salen. Der var tale om en skriftlig stemmeforklaring, og begrundelsen var, at hvis man ønskede at afgive stemmeforklaringer, så skulle man være til stede i salen - også selvom det var en skriftlig stemmeforklaring - så formanden kunne se, at det virkelig var tilfældet.
Jeg tager dette op, fordi jeg finder det vigtigt, at vi har en eller anden form for optrædelsesform, med tanke på det, jeg blev udsat for i forrige mandatperiode. Nu er der nemlig blevet læst mange navne op. Der findes mange parlamentsmedlemmer, som ofte deltager i afstemningerne, men som også evig og altid forlader stemmeforklaringerne. Så er det, at jeg spørger mig selv: Er det nødvendigt at være til stede i salen, så man bliver noteret herfor? Eller kan man benytte denne "slappe" fremgangsmåde og ustandseligt tilføje en masse tekster til protokollen om, hvad man kan lide eller ikke kan lide?

Formanden
Fru Carlsson, vores kolleger anmoder normalt om at måtte afgive en skriftlig stemmeforklaring, bekræfter dette ved afstemningens slutning, og når de først har bekræftet dette, forlader størstedelen af dem salen. Deres spørgsmål er faktisk legitimt, for der står i forretningsordenen, at de, der meddeler, at de vil afgive en skriftlig stemmeforklaring, bør være til stede. Vi vil give Dem et mere nøjagtigt skriftligt svar på Deres spørgsmål.

Casaca
Hr. formand, jeg henviste til forretningsordenen vedrørende Haug-betænkningen, fordi originalversionen er tysk, og jeg desværre ikke taler tysk, og fordi den engelske oversættelse sagde noget helt andet end den portugisiske med hensyn til ændringsforslag 31.
Da De, hr. formand, forelagde ændringsforslaget til afstemning, læste De "bruttonationalprodukt", altså noget, der svarer til den portugisiske oversættelse. Jeg var nødt til at vente til efter afstemningen for at spørge mine tyske kolleger om, hvad der faktisk stod i den tyske udgave, og de bekræftede, at "BSP" netop betyder "bruttonationalindkomst". Heraf følger, at der faktisk gør sig den uoverensstemmelse gældende, som jeg gjorde Dem opmærksom på, hr. formand. I forhold til den uoverensstemmelse må efter min opfattelse dét gælde, som De har læst, nemlig "bruttonationalprodukt", og ikke det, der står i den oprindelige udgave, som er noget andet, nemlig "bruttonationalindkomst". Under disse omstændigheder mener jeg ikke, at dette ændringsforslag bør anses for gyldigt, eftersom afstemningen foregik i uvidenhed om det allervæsentligste, som det indeholder, nemlig begrebet "BNI" eller "BNP". Det drejer sig ikke om en teknisk detalje, men om noget, der har særdeles betydelige finansielle konsekvenser.

Formanden
Hr. Casaca, jeg læste faktisk "bruttonationalindkomst", fordi der i den italienske tekst stod BNI, som netop betyder bruttonationalindkomst. Tjenestegrenene har dog oplyst mig om - og den oplysning vil jeg gerne bekræfte - at originalteksten og den udgave, der er gældende, er den tyske udgave. De andre sprogudgaver skal som følge heraf rette sig efter den tyske udgave, hvilket har de konsekvenser, De har gjort opmærksom på her. Dette er det svar, jeg må give Dem, nemlig at det er den tyske udgave, der er originaludgaven og således den gældende udgave.
(Mødet udsat kl. 13.10 og genoptaget kl. 15.00)

Knörr Borràs
Hr. formand, mine damer og herrer, der er netop kommet en yderst vigtig meddelelse: Fredsprocessen i Nordirland har i dag til trods for alle de vanskeligheder, der har været, taget et skridt fremad med IRA's beslutning om at indlede forhandlinger med Afvæbningskommissionen. Parlamentet har spillet en vigtig rolle i denne proces, og ud over at glæde sig over udviklingen i Nordirland bør det også tage del i bestræbelserne for, at de to andre voldelige konflikter, som findes i Unionen - den på Korsika og ikke mindst den i Baskerlandet - kan finde en endelig fredsløsning. Jeg anmoder alle Parlamentets grupper og medlemmer om, at de tager del i disse bestræbelser, så de forskellige politiske grupper og kræfter kan gøre en ny indsats ad dialogens vej med det mål, at disse fredsprocesser inden for Unionen får en lykkelig afslutning, som det heldigvis ser ud til endelig at være tilfældet i Irland.

Formanden
Tak, hr. Knörr Borràs, vi tager Deres erklæring til efterretning.

Doyle
Hr. formand, jeg mente også, at De måske ønskede at få kendskab til den meget glædelige udvikling i fredsprocessen i Nordirland i dag: IRA's meddelelse om, at man har til hensigt at udpege en repræsentant, der skal koordinere afleveringen af paramilitære våben med general John de Chastelain. Disse nyheder er meget velkomne, da de betyder, at aftalen fra langfredag kan gennemføres fuldt ud, og at der kan oprettes regeringsstrukturer eller en udøvende magt. De ved, at Europa-Parlamentet gennem de seneste tyve år har ydet al mulig politisk og økonomisk støtte for at opfordre til fred i Nordirland. Endelig tør vi håbe på, at en varig fred nu kan garanteres ad demokratisk vej.

Formanden
Tak frue, fordi De således førte forsamlingen ajour om udviklingen.

Situationen i Tjetjenien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelser fra Rådet og fra Kommissionen om situationen i Tjetjenien.

Patten
Hr. formand, jeg sad lige og grundede over disse bemærkninger til forretningsordenen, og jeg er sikker på, at Parlamentets medlemmer kan forestille sig mine egne følelser over for begivenhederne i Nordirland i de seneste 48 timer. Jeg tror, at vi har større chance for at opnå fred, end vi har haft længe, og jeg vil personligt hylde modet hos de partier og partiledere, der har gjort denne opmuntrende udvikling mulig. Vi må holde fingrene krydsede og om nødvendigt fremsige en lille bøn.
Videre til forhandlingen: Jeg er utrolig glad for at kunne deltage i denne vigtige forhandling, og jeg må sige, at jeg er meget taknemmelig for, at man i tidsplanlægningen har taget hensyn til, at jeg skal af sted til OSCE-topmødet. Jeg håber ikke, at Parlamentet vil opfatte det som uhøfligt, hvis jeg er nødt til at tage af sted, før forhandlingen er færdig, men jeg skal til Istanbul, ikke mindst til et møde om stabilitetspagten. Denne forhandling giver mig en god lejlighed til at informere Parlamentet om vores seneste kontakter med de russiske myndigheder om udviklingen i Tjetjenien. Samtidig kan jeg deltage i drøftelserne om disse spørgsmål i Istanbul med en langt klarere forståelse af Europa-Parlamentets synspunkter.
Jeg mener, at man med rimelighed kan sige, at der hersker generel enighed i Den Europæiske Union - i Rådet, Parlamentet og Kommissionen - om følgende to forslag: For det første, uanset den forståelige indignation over de frastødende terroraktioner i Moskva, i Nordkaukasus og andre steder - som jeg fordømmer på det kraftigste som borger i et land, hvor der har været alt for meget terrorisme - har den russiske indsats gennem de seneste uger omfattet gentagne tilfælde af uforholdsmæssig brug af militær magt, gentagne tilsidesættelser af behovet for at finde en politisk løsning og gentagne tilfælde af mangelende hensyntagen til de tragiske menneskelige konsekvenser. For det andet mener de fleste (jeg tror, at dette gælder for hele Den Europæiske Union), at det vil være en historisk fejltagelse at indlede det næste århundrede med at udelukke Rusland fra de europæiske anliggender, som vi gjorde ved begyndelsen af dette århundrede. Fordi vi ønsker at undgå de fejl, der blev begået efter 1917, har Den Europæiske Union aktivt søgt et strategisk partnerskab med Rusland. Det konkrete bevis er den dialog, vi har opbygget under partnerskabs- og samarbejdsaftalen og den fælles strategi, som blev fastlagt på Det Europæiske Råds møde i Köln.
Det er ligeledes åbenlyst, at udviklingen i Tjetjenien sætter vores forhold til Rusland under betydeligt pres. De russiske myndigheder må forstå, at deres nuværende handlinger har konsekvenser for det internationale samfunds accept og for Ruslands troværdighed som politisk og økonomisk partner. De søger at retfærdiggøre deres handlinger med, at det er den hjemlige befolknings ønske. Det er den samme historie, når de nægter at give sig efter Den Europæiske Unions legitime kritik på handelsområdet trods det handelsoverskud på EUR 10 milliarder, som de nu har over for os.
Men vi bor i demokratiske lande med demokratiske institutioner som dette Parlament. Vi påvirkes ligeledes af den offentlige menings styrke, idet befolkningen forståeligt nok er forfærdede over det, der sker i Tjetjenien, og bekymrede over blot at stå på sidelinjen. Indtil videre har vores reaktion været at forsøge at udøve et voksende diplomatisk og politisk pres på russerne. Vi har benyttet enhver lejlighed til at viderebringe budskabet på alle niveauer. Jeg var med ministertrojkaen under ledelse af udenrigsminister Halonen først i oktober. Emnet dominerede topmødet mellem Den Europæiske Union og Rusland den 22. oktober, og det dominerede vores drøftelser på Rådets møde (almindelige anliggender) i mandags. På hvert trin er sprogbrugen blevet skærpet, og de operationelle forslag styrket.
Budskabet fra Rådet i denne uge kunne ikke være tydeligere. Den Europæiske Union har direkte fordømt enhver uforholdsmæssig og vilkårlig magtanvendelse i Tjetjenien, og Rådet opfordrede kraftigt den russiske regering til at opfylde sine forpligtelser i henhold til den humanitære lovgivning. Der findes ikke noget alternativ til at søge en forhandlingsløsning baseret på en dialog med de folkevalgte ledere i det nordlige Kaukasus, herunder Tjetjenien. Rådet understregede, at gennemtrumfningen af en militær løsning i Tjetjenien ville være en alvorlig politisk fejltagelse. Hvordan bliver situationen om en måned, to måneder, et år eller to år fra nu? Der findes tilsyneladende ikke nogen langsigtet russisk strategi, der skal sikre varig fred. Mere specifikt opfordrede Rådet til, at OSCE får en større rolle, og anmodede om, at der oprettes en underafdeling under OSCE's assistancegruppe i Tjetjenien i Nazran og Ingusjetien. Rådet konkluderede, at Istanbul-topmødet torsdag og fredag bl.a. kunne bruges til at gøre disse budskaber tydelige for de russiske myndigheder. Jeg er naturligvis villig til at vende tilbage til Parlamentet efter topmødet i Istanbul for at rapportere om vores budskab og reaktionen på det.
Jeg bliver stadig oftere spurgt, om Den Europæiske Union kan øget presset ved at gå videre end de stærke ord til mere direkte handling. Hvad kan der blive tale om? Nogle foreslår, at man afbryder den økonomiske bistand under Tacis-programmet. Spørgsmålet er, om det vil bremse den militære indsats. Det vil ikke få nogen direkte konsekvenser for Ruslands offentlige finanser, da pengene kanaliseres gennem kontrahenter hovedsagelig fra Den Europæiske Union. Men det vil undergrave den økonomiske og sociale moderniseringsproces, som vi har presset så hårdt på for.
Hvad med at suspendere fødevarehjælpen? Den eksisterende ordning nærmer sig sin afslutning. I september var mere end 90% af hjælpen allerede leveret til Rusland. Det er nu op til de russiske myndigheder at stå for distributionen. Prioriteten for os består i at kontrollere, at indtægterne fra denne ordning anvendes til at betale de forsinkede pensioner og til andre sociale projekter. Med hensyn til fremtiden har vi alvorlige tvivl om behovet for og det økonomiske rationale bag nye ordninger med fødevarebistand. De seneste begivenheder i Tjetjenien er et stærkt politisk argument imod at opfylde yderligere russiske anmodninger om fødevarehjælp. I sidste uge fortalte jeg Madeleine Albright, at jeg ikke mente, at Parlamentet ville støtte yderligere fødevarehjælp til Rusland denne vinter.
Der har også været forslag om at tilbageholde IMF-bistand og EBRD-lån. Det er naturligvis spørgsmål, der ligger uden for Den Europæiske Unions direkte kompetence, men vil det være i vores interesse at fremprovokere et politisk tilbageslag imod det internationale samfund i valgkampen til Dumaen i december?
OSCE-mødet i Istanbul er en glimrende mulighed til at gøre fremskridt, selvom jeg ikke kan påstå, at jeg er særligt optimistisk. Russerne har gjort det klart, at befolkningens holdning kommer frem for andre overvejelser i deres håndtering af krisen. Det må være vores opgave at overbevise dem om, at deres nuværende kortsynede fremgangsmåde aldrig vil føre til varig fred i Kaukasus, og vi må være hurtige og generøse i leveringen af den humanitære bistand, som er så påkrævet, når vinteren sætter ind. Vi vil være mere effektive på begge disse fronter, mens kommunikationskanalerne fortsat er åbne. I lighed med formandskabet og den højtstående repræsentant er jeg derfor i tæt kontakt med den russiske udenrigsminister Igor Ivanov. Vi mødtes i Helsinki i sidste uge på konferencen om den nordlige dimension, og siden har vi talt sammen i telefonen.
Hvad angår den påtrængende humanitære situation, har jeg gentagne gange understreget behovet for at sikre passende adgang og sikkerhed for de internationale bistandsorganisationer. Der har været mulighed for visse fremskridt gennem nylige vurderingsmissioner foretaget af udenforstående eksperter og donorer. Dette har givet mulighed for bedre skøn over omfanget af de humanitære hjælpebehov. Der synes at være op til 200.000 tjetjenske flygtninge nu i Ingusjetien, de fleste af dem bor hos familier der, resten bor i telte. Samtidig venter et stort antal mennesker på at krydse grænsen, og mange er vendt tilbage til Tjetjenien, enten til det område, der er besat af de russiske tropper, eller til det område, der kontrolleres af de tjetjenske soldater. I alt taler vi om op imod en halv million mennesker, der har større eller mindre behov for humanitær bistand. Vi må også tage hensyn til lokalbefolkningen i Ingusjetien, som har taget sig af flygtningene. At identificere behovene er kun en del af problemet.
Den fysiske levering af bistanden er en anden del. Den fortsatte bekymring over sikkerheden har hidtil begrænset bistanden. Fra Kommissionens side har ECHO forpligtet tæt ved EUR 1 million til UNHCR's arbejde. Den omfattende bistand, der er så påkrævet i denne region, kan ikke leveres med fjernbetjening gennem donorer, der i alt for høj grad er afhængige af det russiske ministerium for nødhjælp. Vi må derfor fastholde presset på de russiske myndigheder for at få dem til at gøre mere for at lette adgangen for internationale donorer og sørge for deres sikkerhed.
Endelig vil jeg sige, at Igor Ivanov i sine samtaler med mig har foreslået, at det kunne være nyttigt med en intensivering af kontakterne mellem Europa-Parlamentet og Dumaen, måske herunder et besøg i Moskva ved en repræsentativ gruppe af Parlamentets medlemmer. De ønsker naturligvis selv at se, hvad der foregår, og foretage Deres egne vurderinger. Jeg ved, at under fru Krehls fantastiske ledelse er Delegationen for Forbindelserne med Rusland blandt de mest aktive i Parlamentet, men jeg vil opfordre Dem til at overveje hr. Ivanovs forslag alvorligt.
Kommissionen er ivrig efter at se et konstruktivt forhold mellem Den Russiske Føderation og Den Europæiske Union. Vi har en fælles interesse i den fremtidige sikkerhed og fremgang på vores kontinent. Men jeg må sige, at den nuværende krise i Tjetjenien er en alvorlig prøvelse for det partnerskab, vi forsøger at opbygge. På den anden side ved vi alle, at kun ved at forsøge at bevare dette partnerskab har vi en chance for at få russerne til at lytte til vores budskab, det er det frygtelige dilemma, vi står over for. Russerne må erkende, at de ikke blot kan afvise vores bekymringer uden videre. Vi ønsker et tættere venskab og en tættere forståelse, men de må erkende, at der må indrømmelser til fra begge sider.

Sasi
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, kommissionsmedlem Patten er allerede kommet med et meget analytisk og klogt indlæg om denne sag. Man kan let tilslutte sig de synspunkter, som han fremsatte. Vi har i løbet af efteråret dagligt med stigende bekymring måttet følge de fortsatte militæraktioner i Tjetjenien. Særlig bekymrende er det, at den russiske regering endnu ikke - på trods af sit løfte - er begyndt at søge en politisk løsning på krisen, men satser ensidigt på militære aktioner. Moskvas politiske mål vedrørende Tjetjenien på lidt længere sigt er fortsat indhyllede i mørke.
Jeg påskønner Europa-Parlamentets interesse for situationen i Tjetjenien. I dette korte indlæg vil jeg give Dem vores vurdering for det første af Tjetjenien-krisens militære og for det andet den humanitære situation. For det tredje vil jeg tale om Den Europæiske Unions og det internationale fællesskabs hidtidige aktivitet og mål for Tjetjenien.
Militært kontrollerer Rusland knap halvdelen af Tjetjeniens areal, og det rykker systematisk frem. Rusland indtog fredag i sidste uge byen Gudermes og vil til sin tid også erobre Groznyj. Ruslands åbenbare mål er at få hele Tjetjenien tilbage under Moskvas kontrol. For ministerpræsident Putin har krigen indtil videre også været en indenrigspolitisk succes.
Den Europæiske Union har i løbet af efteråret gentagne gange udtrykt sin bekymring over den uforholdsmæssigt omfattende magtanvendelse i Tjetjenien. Denne magtanvendelse har krævet utallige civile ofre og øger hele tiden antallet af internt fordrevne. Magtanvendelse rettet mod civile er forbudt ifølge de internationale menneskerettigheder. Rusland har med sine handlinger brudt Genève-konventionen og forpligtelserne i tillægsprotokollerne. Tilfældige bombardementer har krævet talrige civile ofre.
Den Europæiske Union har understreget behovet for en umiddelbar deeskalation af konflikten og opfordret Rusland til at indlede forhandlinger for at tilvejebringe en varig løsning. Det er klart, at der ikke kan findes en militær løsning på en i bund og grund politisk konflikt.

Formanden
Hr. formand for Rådet, jeg bliver nødt til at afbryde vores arbejde et øjeblik for at undersøge, om den alarm, vi hører, er reel eller ikke.
(Mødet afbrudt kl. 15.20, genoptaget kl.15.30)

Formanden
Hr. Sasi, værsgo at fortsætte Deres indlæg på vegne af Rådet, og undskyld os for dette lille tekniske uheld.

Sasi
For det andet vil jeg tale om den humanitære situation under krisen. EU har rettet sin opmærksomhed mod uopsætteligheden af at gennemføre det internationale humanitære hjælpearbejde med at lette nøden for de mennesker, der er flygtet fra krigen. Billederne af flygtningelejre dækkede af sne taler deres golde sprog om de fordrevne menneskers trængte situation.
Ofrene for den interne konflikt har ifølge menneskerettighederne ret til humanitær bistand. Rusland har forpligtelse til at garantere, at hjælpen kan nå uhindret frem. EU har krævet, at Rusland skal sikre en hurtig og uhindret gennemførelse af hjælpeaktionerne for at undgå en humanitær katastrofe.
Rådet (almindelige anliggender) har i denne uge vedtaget en erklæring, hvori man på ny retter opmærksomheden mod krigshandlingernes uforholdsmæssigt store omfang og vilkårlighed, civilbefolkningens lidelser og behovet for at anvende forhandlinger for at tilvejebringe en politisk løsning. I sin erklæring opfordrer Unionen Rusland til at overholde sine forpligtelser efter de internationale menneskerettigheder, at udnytte OSCE's velfungerende tjenester og garantere, at den internationale humanitære bistand kan nå frem. EU gentog i denne forbindelse sin holdning om Ruslands territoriale integritet.
Ruslands ledelse har på sine møder med EU og repræsentanter for EU-landene i løbet af efteråret forsikret, at Rusland søgte en politisk løsning. Det gjorde bl.a. ministerpræsident Putin på EU-Rusland-topmødet i Helsinki den 22.10. Der er grund til at understrege over for Rusland, at vi forventer, at det holder ord og søger en politisk og ikke en militær løsning.
Rusland har hævdet, at dets handlinger har været et led i kampen mod terrorismen. EU har i sine erklæringer altid fordømt terrorisme i alle dens former. Samtidig har EU imidlertid understreget, at antiterroraktioner altid bør være i overensstemmelse med menneskerettighedsnormerne. EU mener aldrig, at man kan acceptere overgreb mod civile i terrorismebekæmpelsens navn.
Det er af yderste vigtighed, at den administrative grænse mellem Ingusjetien og Tjetjenien holdes åben, således at civilbefolkningen på flugt ud af Tjetjenien kan komme i sikkerhed på Ingusjetiens side. Man må sikre civile uhindret overgang over grænsen til beskyttelse mod bombninger og overgreb. At negligere civiles grundlæggende behov i en konfliktsituation er et brud på de internationale menneskerettigheder. EU har forsøgt at medvirke til, at grænsen holdes åben, og at alle, der har behov for hjælp eller søger beskyttelse, kommer over grænsen.
Man kan se udenrigsminister Halonens delegations besøg i området (30. oktober), FN-organisationernes delegations (3.-7. november) og OSCE's delegations besøg (9.-10. november) som en positiv ting. Besøgene i området har, ud over at tjene til indsamling af informationer, også fremmet bestræbelserne på at få gjort det internationale samfunds bekymring mere synlig.
For at det internationale samfund kan få indflydelse på situationen, må man bestræbe sig på at opnå international tilstedeværelse i Nordkaukasus. Dette kunne mest naturligt finde sted inden for rammerne af OSCE. Målet bør være en overflytning af OSCE's Groznyj-repræsentation, som nu er evakueret til Moskva, til Nazran, Ingusjetien.
I løbet af vinteren må man bestræbe sig særlig kraftigt på at skabe systemer til at sikre, at den internationale humanitære bistand når frem. Den humanitære situation i området ser meget bekymrende ud. FN-rapporten bekræfter billedet af en humanitær situation i hastig forværring.
Til sidst vil jeg understrege, at en snarest mulig afslutning af krigshandlingerne er såvel i EU's som i Ruslands egen interesse, for en fortsættelse af krigshandlingerne vil have en negativ indflydelse på de spirende forbindelser mellem EU og Rusland. Vi følger situationen nøje og fortsætter presset på Rusland for at finde en varig og fredelig løsning på situationen i Tjetjenien. Den næste lejlighed til dette er - som kommissionsmedlem Patten pegede på - det OSCE-topmøde, der begynder i morgen i Istanbul.

Morillon
Hr. formand, hr. rådsrepræsentant, hr. kommissær, det var en stor lettelse for mine kolleger og mig i forgårs at høre erklæringen fra Rådet (udenrigsministrene), som energisk fordømte den uforholdmæssige og vilkårlige brug af magt, der finder sted i Tjetjenien.
Og vi var lettede over i formiddags at høre hr. Solanas meget faste stillingtagen til dette spørgsmål og hans løfte om allerede i eftermiddag i Istanbul at sætte al sin vægt ind på at få overholdt international ret og menneskerettighederne i regionen, og vi var lettede over at høre Dem, kommissær Patten, sige til os, at De om lidt vil bakke hr. Solana op i en fælles bestræbelse.
Faktisk var det os, som var flest til her i Parlamentet at fordømme de metoder, den russiske hær tog i anvendelse for med ildkraft at knuse enhver mulig modstand mod dens fremrykning, uden at tage de tab i betragtning, den derved påførte den civile befolkning. Vi var også de fleste til, sammen med et flertal i den europæiske offentlige opinion, at fordømme den slående kontrast mellem larmen fra bombardementerne og den vedholdende tavshed fra regeringerne i Den Europæiske Union.
Jeg kan bevidne dette, for jeg var i går ordstyrer på det møde, der blev holdt mellem samtlige af Parlamentets grupper med henblik på at udarbejde et fælles beslutningsforslag, som i modsætning til visse andre ikke bliver en kompromistekst, og under ingen omstændigheder et kompromis mellem afvigende holdninger, men derimod en syntese, bestående af forslag fra hver af de forsamlede politiske familier, i en fælles vilje til at bringe et bidrag fra Parlamentet til en politisk løsning på det drama, der i dag farver Tjetjenien rødt af blod.
I dette beslutningsforslag, som jeg ikke har den mindste tvivl om i morgen vil opnå massiv støtte fra vores kolleger, slutter vi med vores stemme op bag ved Rådet i en fordømmelse af den igangværende aktion og i ønsket om, at der omgående indledes en forhandling med den tjetjenske befolknings valgte repræsentanter.
Vi anmoder sammen med Dem om, at der øjeblikkelig ydes den nødvendige humanitære hjælp, så man kan komme de hundreder af tusinder personer til undsætning, som er blevet fordrevet under kampene, men vi anmoder om, kommissær Patten, at man overvejer indtil videre at suspendere den økonomiske hjælp til Rusland, dersom landet ikke slår ind på forhandlingens vej, og dersom det fortsætter med sine ubesindige angreb på den civile befolkning.
Jeg forstår udmærket det forsøg på overtalelse, De nu vil gå i gang med sammen med hr. Solana, og vi ønsker af hele vores hjerte, at det vil føre til noget. Vi foreslår ligeledes - og jeg er sikker på, at vi vil slutte op om det forslag, der er fremsat - en konference samt Europa-Parlamentets deltagelse i denne konference.

Schori
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke min tilfredshed med hr. Pattens og hr. Sasis holdning og lykønske hr. Morillon, hr. Cohn-Bendit og andre med den meget stærke beslutning, vi udarbejdede i går.
Det er vigtigt at understrege det, vi siger i forslaget til beslutning, nemlig at vi lægger vægt på at styrke partnerskabet med Rusland, fordi vi er klar over, at der ikke kan blive noget stabilt og fredeligt Europa uden et stabilt og demokratisk Rusland. Vi understreger også Den Russiske Føderations territoriale integritet. Men det er den strategiske partnerskabsaftale, der giver os den formelle grund, bortset fra vores reaktioner som mennesker, til at anfægte det, der foregår. I Tacis-aftalen hedder det specifikt, at Tacis-bistanden ydes på grundlag af bestemte, fælles økonomiske og politiske værdier og praksis. Derfor har vi også taget spørgsmålet om Tacis op her. Vi gør det på den baggrund, at for nogle uger siden gav den russiske Duma hr. Putin en ekstrabevilling på USD 1 milliard til krigsførelsen i Tjetjenien.
Derfor kræver vi også den højeste grad af gennemsigtighed hos alle de finansinstitutioner eller donorer af midler til Rusland. Vi opfordrer også Rådet og Kommissionen til at overveje at fastfryse alle nye kontrakter under Tacis-programmet, undtagen budgetposten for demokrati. Dette er en advarsel. Vi er ikke kun bekymrede over spørgsmålet om Tjetjenien; vi er forfærdede. Vi ønsker at bidrage med vores stemme og udtrykke vores stærkeste bekymring over det, der foregår, og bruge vores vægt i Parlamentet, hvilket vi bl.a. kan gøre gennem Tacis-programmet.

Väyrynen
Hr. formand, den Tjetjenien-erklæring, Europa-Parlamentets politiske grupper har udarbejdet, er efter min mening meget velformuleret. Det klare udgangspunkt for erklæringen er en støtte til Ruslands territoriale integritet. Den russiske regering får også støtte i den forstand, at vi fordømmer terrorisme i alle dens former. På den anden side fordømmer vi også overdimensioneret magtanvendelse og kræver, at man skal søge en politisk løsning på Tjetjenien-spørgsmålet. Desuden understreger vi, at civilbefolkningen skal beskyttes, og at man skal vise omsorg for flygtningene.
Vores erklæring er i overensstemmelse med de erklæringer, vi tidligere har vedtaget, og den harmonerer også med den politik, regeringerne i de vestlige lande efterlever. På den anden side er den linje, som Parlamentet har vedtaget, i klar modstrid med den fælles holdning, der hersker blandt medlemslandenes borgere. Europa-Parlamentets tjetjenienpolitik tynges af, at de vestlige lande selv har handlet på en sådan måde, at de har mistet den moralske autoritet til at klart at fordømme de fejl, som Rusland for tiden gør sig skyldigt i. Dette hentydes der bl.a. til i en artikel af ministerpræsident Putin, som for nylig blev offentliggjort i Herald Tribune. Heri forsvarer han sin egen regerings handlinger ved at henvise til det eksempel, de vestlige lande har givet.
Den krig, der blev ført mod Jugoslavien, er nu en særlig byrde for de vestlige lande. Man påbegyndte bombninger uden at overveje deres mål og følger tilstrækkeligt. I Kosovo var der en frihedskrig i gang, som også indebar overgreb på civilbefolkningen. Med sine bombninger blandede de vestlige lande sig i denne krig mod den ene part og på den andens side, selvom de heller ikke kunne acceptere de mål, der var opstillet af den part, på hvis side de gik ind i krigen. Da man ikke ville eller kunne anvende landtropper i krigen, førte bombningerne til, at den humanitære og politiske krise blev til en humanitær og politisk katastrofe. Hvis de vestlige landes politik skulle være konsekvent, burde de nu overveje at forsvare Tjetjenien selv med militære midler, men det er der slet ingen, der så meget som tænker på. Nu mener man, at Rusland har ret til at forsvare sit eget lands helhed med et endog meget fast greb. På den anden side påberåber Rusland sig nu ret til at anvende militær magt selv for at opnå et vigtigt politisk mål på samme måde, som de vestlige lande gjorde i Jugoslavien. På trods af dens egen moralske byrde bør Den Europæiske Union arbejde af al kraft for at opnå en løsning på krisen i Tjetjenien i overensstemmelse med de retningslinjer, som repræsentanter for Rådet og Kommissionen her har fremlagt.
Når vi udvikler en fælles udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik for Unionen, bør den have et solidt moralsk grundlag. Kun på den måde har vi autoritet til at kræve, at også andre skal handle i overensstemmelse med disse principper.

Cohn-Bendit
Hr. formand, de russiske kampvogne er i færd med at knuse et folk, som de allerede har knust og forsøgt at knuse folkene i Ungarn i 1956, i Tyskland i 1953, og man kunne give andre eksempler, til og med Prag i 1968. Lad os gøre en ende på hykleriet og tvetungetheden. Den russiske politik, der bliver ført i Tjetjenien, er gammel. Den bygger på Stalins politik, som tvangsforflyttede hele dette folk til den anden side af Ural, hvorfra det først kunne vende tilbage for 20-30 år siden. Og når vi siger, at vi ikke ønsker at udelukke Rusland, så er det sandt. Men når russerne siger, at der er tale om et internt problem, så bør vi svare dem, at i dag har vi kun én verden med fælles værdier. Og det er med henvisning til disse værdier, at vi hævder at have ret til at blande os politisk og blande os humanitært, ansigt til ansigt med det russiske barbari.
Javist, der har fundet terrorisme sted. Men hvem har begået terrorhandlinger i Moskva? Ved vi det? Den russiske historie fortæller os, at Katyn skulle være tyskernes værk - indtil man opdagede, at det i virkeligheden var russernes eget værk. Jeg ved ikke, hvem der har begået de forfærdelige kriminelle handlinger i Rusland. Hvad jeg derimod ved, er, at de kvinder og børn i Tjetjenien, som i dag bliver massakreret, med sikkerhed ikke har begået terrorhandlinger. Det er derfor, at vi europæere, når vi siger "Vi indefryser hjælpen til Rusland", ikke ønsker at lukke Rusland ude, men at integrere det i vores fælles værdier. Lad os ikke give efter for den afpresning, der hedder "Hvis vi ikke hjælper Jeltsin eller Putin, får vi det, der er værre", for hvad kan være værre end ødelæggelsen af Groznyj og ødelæggelsen af Tjetjenien? Kan hr. Lebed eller en hvilken som helst anden galning gøre noget andet på en anden måde?
Det er derfor, jeg anmoder Rådet og Kommissionen om at være oprigtige og sige til russerne, at hvis de ikke ændrer kurs, vil vi ændre vores bistandspolitik. Selvfølgelig vil vi levere humanitær hjælp til russerne, men vi vil ikke længere hjælpe en regering, der ligner den gamle russiske regering. I øvrigt ligner hr. Putin samtlige medlemmer og formænd for KGB.
Jeg vil gerne sige dette i overværelse af hr. Armatov, Tjetjeniens udenrigsminister, som jeg tror kan få en idé om, hvad demokratiet er i Europa, ved at høre på os.

Markov
Hr. formand, jeg finder det overordentlig foruroligende, at man globalt i stigende grad forsøger at løse konflikter med militære midler. Rusland er på dette punkt ingen undtagelse, hvilket er særlig smerteligt for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe, men ifølge sin egen opfattelse handler det jo ikke anderledes, end NATO handlede i Jugoslavien, og hvis De deltog i bifaldet til hr. Solana tidligere i dag og nu for hr. Cohn-Bendits indlæg, anser jeg det for opportunisme af værste slags. Det skal nu engang også siges.
Tendensen til en ændret holdning, nemlig væk fra militæret og hen til konfliktforebyggelse og fredelig bilæggelse af konflikter, er en afgørende udfordring, som Europa-Parlamentet står over for. Vi har konsekvent fordømt krigen i Tjetjeníen, og vi har også foreløbig udsat den yderligere udbygning af samarbejdet med Rusland. Samme forventning har vi også til Rådet. Rådets erklæring i går er et positivt tegn, men det kommer for sent. Man må håbe, at Rådet ikke skal vente med at følge vores forslag om at indefryse udbygningen af relationerne og Tacis-programmerne til Rusland, til våbnene omsider tier.
Angrebene på flygtningekolonner og beboelsesområder og lukningen af grænserne, hindringen af de internationale hjælpeorganisationer i at yde humanitær hjælp, alt dette er ikke kun i strid med Genève-konventionen om beskyttelse af civilbefolkningen i krigsområder og andre internationale forpligtelser, det er simpelthen umenneskeligt og absolut uacceptabelt. Jeg anser det for selvfølgeligt og uomgængeligt, at Den Europæiske Union øger sin humanitære hjælp til denne regions befolkning. Men vi må ikke fritage Rusland for ansvaret for selv at beskytte flygtningene og menneskene i kriseområdet og sørge for forsyninger til dem. Det samme gælder for genopbygningen af landet.

Muscardini
Hr. formand, at tale om Tjetjenien i dag får os til at tænke på Kosovo og til at overveje den famøse indblandingspligt, som desværre er et princip, der er lige så vagt, som det er ædelt. Det anvendes nemlig på en alt for vilkårlig måde, hvilket ofte skyldes politiske eller økonomiske særinteresser. Dette indblandingsprincip har hidtil vist sig at være en skæbnesvanger fiasko, eftersom Milosevics styre stadig holder godt fast ved magten i et land, der historisk og økonomisk set er blevet sendt mindst 30 år tilbage i tiden, mens størstedelen af det albanske folk er vendt tilbage til deres områder, og 10% af serberne fra Kosovo samt alle sigøjnerbefolkningerne er tvunget i landflygtighed. I Tjetjenien er situationen endnu værre. Den russiske hær gik for to måneder siden ind på tjetjensk område, et område, der allerede blev lagt øde og livløst hen både menneskeligt og økonomisk set for tre år siden, hvor der var mere end 100.000 døde. I dag taler man om bombeangreb på civilbefolkningen, og disse bombeangreb har resulteret i over 3.000 døde og 200.000 flygtninge. Alt dette sker, mens det såkaldt "fornuftige" internationale samfund undskylder det russiske indgreb med, at det er for at bekæmpe terrorismen, og mens Den Internationale Valutafond giver Jeltsins styre økonomisk støtte, der ikke skal tilbagebetales, på trods af de milliarder af dollars, som de russiske myndigheder anvender til andre formål.
Det er sandt, at Tjetjenien er med i Den Russiske Føderation, men de russiske tropper har ikke uden videre lov til at massakrere mænd, kvinder og børn. Det internationale samfund og vores Union har pligt til ikke at forholde sig passivt, hvis vi virkelig har det kromosom, der hedder beskyttelse af menneskerettighederne. Krigen har vendt op og ned på området, og imens øges EU's indsats, når det gælder den humanitære bistand og finansieringen af Traseca-projektet for at forbinde Sortehavet og Centralasien. Og energifaktoren - nemlig gas og olie - har spillet en vigtig rolle i den tjetjenske krise. De amerikanske selskaber har vist interesse for olien i Det Kaspiske Hav i stedet for den i Den Persiske Golf. De har fået udenrigsministeriet til at tegne et strategisk kort over de mulige ruter. Den mest interessante strækning skulle være den mellem Det Kaspiske Hav og den tyrkiske havn i Ceyhan, som vedrører aksen mellem Baku og den russiske havn i Novorossijsk. Så den russiske hær greb ind i 1994 for at vise, at Rusland havde kontrollen med de funktionsdygtige olieledninger, der gav mulighed for at eksportere produktionen fra Det Kaspiske Hav, for ikke at risikere at komme til at stå uden for det store amerikanske spil.
Unionen skal kun have én målsætning, nemlig at bidrage til at genskabe freden og nå frem til en ny status for Tjetjenien, sådan som der står i den aftale, der blev underskrevet af Rusland og Tjetjenien den 31. august 1996. Unionen skal ligeledes bestræbe sig på at huske, at hvis Europa ønsker at forsvare menneskerettighederne, må det ikke blive ved med at billige, at Rusland anser magten og hæren for at være den eneste måde at føre politik på.

Belder
Hr. formand, hvorfor gentager præsident Jeltsin, hvad han selv engang kaldte den største fadæse i sin politiske karriere fra 1994 til 1996: et storstilet militært indgreb i Tjetjenien? Og hvorfor provokerer det russiske militærapparat de transkaukasiske republikker Georgien og Aserbajdsjan gennem vilde beskyldninger om samarbejde med tjetjenske "separatister og terrorister"?
Begge operationer er under alle omstændigheder katastrofale manøvrer, lige så meget for Den Russiske Føderation som for Kaukasus. Med en tilsyneladende legitim undskyldning, "bekæmpelse af terrorisme og voldelig separatisme", terroriserer Kreml i dag selv den tjetjenske civile befolkning og stimulerer lige netop de terroristiske, fundamentalistiske elementer blandt den.
Den russiske straffeekspedition i Tjetjenien beror sandsynligvis i høj grad på andre interne politiske og militære motiver end udrensning af "tjetjenske wahabittiske hovedjægere". For præsident Jeltsins svigagtige "familie" kommer den lige tilpas som en afledningsmanøvre. For øvrigt har den dybt krænkede russiske hærledelse taget blodig hævn for det forsmædelige nederlag mod de tjetjenske frihedskæmpere for få år siden. Desuden giver de afskyelige krigshandlinger i Kaukasus den gennemsnitlige russiske politiker chancen for at slå på den populære nationale tromme, netop ved optakten til valget til Dumaen.
At Moskva stifter ufred i Kaukasus, skyldes bestemt konkurrencekampen med Vesten om Det Kaspiske Havs energiskatte og er et signal om genoplivelse af imperialistiske tanker. Ud fra den synsvinkel er den tjetjenske tragedie kun optakten til en større, regional krise.
Har Moskva måske nu lige så lidt at frygte fra Vesten, inklusive Den Europæiske Union, som i forbindelse med den første, nedværdigende styrkeprøve med Groznyj? Bloker f.eks. alle bevillinger til Rusland!

Kronberger
Hr. formand, præcist som den forrige taler sagde, har de seneste uger vist, at den reelle dimension i Kaukasus er væsentlig større og også omfatter hele Det Kaspiske Hav. Naturligvis drejer det sig i den aktuelle fase af krigen i og omkring Tjetjenien om at betragte begrænsning af skaden som det vigtigste punkt og hurtigst muligt kunne yde øjeblikkelig hjælp til befolkningen.
Men så længe de sande interesser i Kaukasus ikke nævnes åbent og ikke lægges åbent frem, vil forsøgene på at finde en løsning heller ikke fungere. Enhver fortolker årsagerne til krigen med præcis de argumenter, som passer bedst i vedkommendes eget kram. Det indrømmes ikke, at dette område er et af de største råstoflagre i verden, og at der er mange multinationale interesser knyttet til dette område. Så længe man ikke overvinder denne begærlighed efter besiddelserne her, efter ressourcerne i dette område - det gælder også for Europa og mange andre stater - så længe vil konflikterne ikke blive bilagt i denne region, og vi skal her på langt sigt overveje, hvordan vi finder en stor, omfattende løsning på dette.

Posselt
Hr. formand, jeg kan ikke dele hr. Väyrynens opfattelse af, at Parlamentet ikke har tilstrækkelig troværdighed. Allerede for to måneder siden indtog vi som eneste internationale institution en klar holdning, selvom ikke alle i Parlamentet var enige. Jer er glad for, at alle nu er med i båden, og at også Rådet og Kommissionen nu går ind for det, som vi for to måneder siden med et lille flertal ganske klart sagde om dette emne her i Parlamentet.
Men, mine damer og herrer, vi er nu kommet et godt stykke videre, for vi har i mellemtiden erkendt, at det ikke er nok at rette formanende ord til den russiske side. Vi skal tværtimod drage konsekvenser. Vi skal holde op med at finansiere denne krig, som er en blodig kolonikrig om olie og en særlig blodig form for valgkamp. Det betyder, at vi skal standse den økonomiske støtte, også i forbindelse med Tacis-midlerne, hr. kommissær. For det andet skal vi sige helt klart til vores partner, at for os er en partner ikke mere en partner, når han bliver til en morder. Det bør være en selvfølge, også blandt stater.
Jeg vil også her rydde nogle myter af vejen. Der tales aldrig om den demokratisk valgte regering i Tjetjenien. Det er ikke et eller andet indre anliggende for Rusland. Denne regering er valgt under overvågning af OSCE på grundlag af en våbenhvileaftale, som OSCE formidlede. Vi skal så afgjort støtte denne regering mod Moskvas brud på denne aftale. Dette aftalebrud er en overtrædelse af international ret og er sket ved, at Moskva har genoplivet et KGB-marionetparlament, som fandtes før aftalen i Moskva, for derved at have en bekvem forhandlingspartner.
Vi skal også gøre op med den myte, at dette er et svar på terrorisme. Cohn-Bendit har ret. Vi ved ikke, hvem der forøvede de bombeattentater i Moskva, som vi fordømmer. Her peger mange ting i retning af fingerede omsvøb. Vi skal sige helt klart, at den, der kaster bomber mod civile, bekæmper ikke terrorister, han skaber terrorister, for han traumatiserer hele generationer af mennesker, som kommer til at lide under de sene følger af denne særlig brutale form for kolonialisme.
Derfor har vi brug for en helt klar og handlekraftig politik og ikke disse alibierklæringer, som vi har hørt i de sidste måneder, også fra vores regeringer. Jeg skal indtrængende opfordre Rådet og Kommissionen til at tale samme klare sprog, som Europa-Parlamentet taler i sin beslutning, også i morgen ved OSCE-topmødet.

Krehl
Kære kolleger, jeg har i de seneste dage haft lejlighed til at tale både med den russiske side - med hr. Risjkov fra Dumaen - og også med hr. Achmadov fra den tjetjenske side. Det billede, der tegner sig her, er som helhed overordentlig kompliceret. Russerne vil med al magt - koste, hvad det vil - afslutte denne militære intervention med en succes. De benægter, at der er civile tab. De siger, at der ikke eksisterer nogen vanskelig situation for de nu over 300.000 tjetjenske flygtninge, og russiske politikere benytter i stadig højere grad tjetjenienkonflikten som instrument i valgkampen, og det med godt resultat. 95% af den russiske befolkning støtter russernes krig mod Tjetjenien.
Men det er også en kendsgerning, at Rusland i princippet erklærer hele det tjetjenske folk som terrorister, og det kan og må vi ikke affinde os med i Europa-Parlamentet. Derfor kræver vi en politisk dialog. Vi kræver en politisk løsning og går også ind for at bruge de pressionsmidler, vi har til rådighed, og det vil netop også sige suspendering af nye Tacis-projekter eller stop for levnedsmiddelhjælp til Rusland. Humanitær hjælp, ja, demokratiprojekter, ja, men ikke mere! Også selvom vi ved, at samtalerne og forhandlingerne om russernes mangelende overholdelse af handelsaftaler og af stålaftalen bliver meget vanskelige for Den Europæiske Union. Terrorisme kan og må ikke bekæmpes med militær magtanvendelse mod et helt folk.
I den forbindelse er der en helt anden diskussion, et helt andet spørgsmål. Europa-Parlamentet har i alle beslutninger igen og igen præciseret, at Tjetjenien er en del af Den Russiske Føderation. Jeg kan ikke helt forstå, at en udnævnt tjetjensk udenrigsminister, som ifølge folkeretten egentlig slet ikke må findes, fører en officiel samtale med formanden for Europa-Parlamentet.

Jeg anser dette for en udpræget ømtålelig beslutning. Information i grupperne, ja, jeg var meget taknemmelig for, at jeg kunne diskutere det med hr. Achmadov - men officielle møder af denne art har der indtil nu ikke været i Parlamentet. Det er en helt usædvanlig fremgangsmåde.

Papayannakis
Hr. formand, med den uanstændige politik, Rusland fører i Tjetjenien i dag, følger det bare det eksempel, som USA's og EU-medlemslandenes regeringer viste det for et par måneder siden. Det griber til anvendelse af unødig vold og bombarderer civilbefolkningen - ukontrolleret og ustraffet - når det ikke har tålmodighed og udholdenhed til at søge en politisk løsning på de problemer, der opstår efter den kolde krigs afslutning.
Det var også, hvad de andre gjorde!
Og deres kritik er slet ikke overbevisende. Og den er langt mindre overbevisende, når I sidder her og siger, at I ikke kan garantere mindretallenes rettigheder i Kosovo, at I ikke kan garantere Jugoslaviens suverænitet. Hvordan vil I overbevise Rusland om, at I garanterer dets suverænitet, og hvordan vil I overbevise det om, at det skal respektere rettighederne? Dette er virkelig til grin, og det er hykleri, som I ikke kan løbe fra. Kun de, der støtter og respekterer staternes rettigheder og suverænitet både i Jugoslavien og i Rusland, kan tale med overbevisning om de forfulgte tjetjenere, som udsættes for så store lidelser i dag, og deres rettigheder.
Ingen, absolut ingen andre kan tale med!

Dupuis
Hr. formand, jeg vil bare tilføje to ting til d'herrer Morillons, Cohn-Bendits, Posselts og Schoris indlæg, som jeg ellers fuldt ud kan tilslutte mig. Man skal huske på, at det daværende Sovjetunionen skubbede på afkoloniseringsprocesserne, selv når det ikke altid var indlysende, at de pågældende befolkninger ønskede denne afkolonisering.
I dag står vi over for et imperium, det eneste i verden, som har draget økonomisk fordel af en afkolonisering. Historisk set er det indiskutabelt, at det russiske imperium har koloniseret en god del af Kaukasus, det vil sige de befolkninger, som ikke var russere. Det var det første. Jeg siger dette som føderalist og som ikketilhænger af fremkomsten af nye stater.
For det andet, og jeg henvender mig her direkte til hr. Patten og til Rådet, er det på høje tid, Den Europæiske Union får en politik for Kaukasus, som er den region, Tjetjenien er en del af. Det er på høje tid, den får en politik, der sikrer stabilitet, ikke bare for Tjetjenien, men også for Tjetjenien set fra Georgien, set fra Aserbajdsjan, set fra Armenien. Vi kender til de problemer, der er opstået især i sidstnævnte land. Konklusionen er, at det er påtrængende at etablere en virkelig europæisk politik i denne region.

Oostlander
Hr. formand, den russiske regering vil være tilbøjelig til at se overensstemmelser mellem vores indgriben mod Serbien med henblik på at bringe de etniske udrensninger i Kosovo til ophør og deres indgriben over for den tjetjenske kriminalitet. Et ejendommeligt talerør herfor finder vi i Parlamentets yderste venstrefløj. Jeg tror, at det går temmelig vidt at foretage denne sammenligning, men det er nyttigt endnu en gang at se på forskellene. Ved vores og NATO's indgriben i Kosovo og i Serbien drejede det sig om overordentlig selektiv anvendelse af så lidt vold som muligt, idet den civile befolkning så vidt muligt blev skånet. Det er den kæmpeforskel med Ruslands indgriben i Tjetjenien i øjeblikket.
Det er godt, at den yderste venstrefløj endnu en gang gør os opmærksom på denne forskel, selvom det ikke var dens hensigt. Desuden tæller menneskeliv åbenbart ikke, og flygtninge er man ligeglad med. Man lader lange kolonner med flygtninge stå foran grænsen, og man tillader faktisk ikke, at internationale hjælpeorganisationer virkelig kan tilbyde god hjælp på stedet. Også det udgør en tydelig forskel, og det er godt, det gentager jeg, at den yderste venstrefløj får os til at se de store forskelle i øjnene, som der er mellem den russiske indgriben over for Tjetjenien og NATO's indgriben i Kosovo.
Hr. formand, jeg tror, at det er vigtigt, at der træffes klare foranstaltninger og afgives tydelige signaler til den russiske befolkning. For vi har modtaget delegationen fra det russiske parlament her, og vi konstaterede, at der faktisk er en generel opfattelse blandt de russiske repræsentanter der, og disse var ikke fra et ensidigt parti. Det var påfaldende for os.
Vi skal således afgive et signal, som er tydeligt, og som kan høres, for at den russiske befolkning begynder at tøve med hensyn til det, som der sker, og som dens regering i øjeblikket gør. Vi skal dog have nogle folk i Rusland til at bringe disse russiske forbrydelser til ophør. Derfor synes jeg, i lighed med det, som hr. Patten sagde under høringen, at det er uheldigt at drive handel med stater, som massivt krænker menneskerettighederne - han talte dengang om Kina i anledning af et spørgsmål fra os - og at det faktisk også er godt ikke at glemme finansielle og økonomiske foranstaltninger, når det drejer sig om at give et klart signal. Muligvis kan vi også appellere til vores venner i Europarådet om at overveje en suspendering.
Hr. formand, jeg tror, at vi i Parlamentet skal indtage en meget klar holdning og udtale vores støtte til den tjetjenske befolkning, og i betragtning heraf synes jeg, det er vigtigt, at formanden for Europa-Parlamentet møder den tjetjenske udenrigsminister for at forklare vores holdning.

Sakellariou
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg behøver ikke at gentage, hvad Kommissionen og Rådet har sagt om situationen i Tjetjenien. Kun én ting vil jeg understrege, som kan gælde som begrundelse for vores fælles beslutning om Tjetjenien, nemlig civilbefolkningens lidelser, de hundreder af dødsofre, de 200.000 flygtninge og deres situation ved vinterens frembrud, den russiske regerings overdimensionerede reaktion og det tilfældige bombardement af civilbefolkningen. Det er mit indtryk, at det, der finder sted her, ikke er en legitim kamp mod terroraktioner, men en politisk magtkamp på befolkningens bekostning.
Af den grund skal Parlamentet sige meget tydeligt, hvad det vil, og hvad det ikke vil. Jeg sammenfatter: For det første sætter vi ikke spørgsmålstegn ved den russiske regerings ret i spørgsmålet om at bekæmpe den brutale terrorisme i Dagestan. For det andet vil vi på ingen måde drage Den Russiske Føderations territoriale integritet i tvivl.
For det tredje kan vi imidlertid ikke se på, hvordan fly bombarderer civilbefolkningen. Jeg fordømmer disse bombeangreb, ligesom vi for nogle måneder siden fordømte de bombardementer af Novi Sad, Beograd og Nis, som blev betegnet som "kollaterale skader".

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer. Det, vi nu oplever i den anden tjetjenienkrig, er i dobbelt forstand tragisk. For det første, fordi det er det tjetjenske folk, der er offeret, men for det andet også, fordi den aktuelle russiske politik i Kaukasus ikke fører til en løsning på problemerne, men forværrer problemerne.
Vi oplever en destabilisering i denne region, som på længere sigt vil medføre yderligere følgevirkninger. I dag, det har jeg hørt, skal en georgisk landsby være blevet bombarderet af russiske fly. Dermed er der fare for, at denne konflikt ikke mere er en ren russisk konflikt, men muligvis også breder sig uden for Ruslands grænser. Hvis det sker, vil det senest da være et yderligere argument for, at dette problem nødvendigvis må angå verdenssamfundet og naturligvis også Den Europæiske Union.
Parlamentet har på de seneste plenarmøder siden i sommer meget intensivt og efter min mening fuldt ud berettiget beskæftiget sig med og skal beskæftige sig med problemet vedrørende den anden Tjetjenienkrig. Vi har indtaget en helt klar holdning. Også i den beslutning, som foreligger i dag, vil vi i enighed mellem alle grupper i Parlamentet tilkendegive vores holdning. Det er nødvendigt og rigtigt.
Men jeg deler også kommissær Pattens opfattelse af, at vi på ingen måde må afbryde kommunikationen med russerne. Hvis vi vil overbevise, hvis vi vil øve indflydelse, opnår vi kun dette ved, at vi intensiverer samtalerne med vores russiske partnere. Vi havde - det har hr. Oostlander tidligere gjort rede for - i sidste uge besøg her i Parlamentet af en delegation fra det russiske parlament. Jeg kan kun sige Dem, at det forholdt sig såden - det er også det store problem i denne anden Tjetjenienkrig - at i modsætning til den første Tjetjenienkrig er de russiske partier i Dumaen næsten alle enige, og desværre støtter de Putin-regeringens politik. Det gør det for alvor tydeligt, hvor nødvendig dialogen er, og hvad vi er nødt til at gøre.
Jeg mener, at den idé, der blev nævnt her, om muligvis at forbedre kontakten til det russiske parlament med en ad hoc-delegation er vigtig. Men jeg mener også, at efter at russerne har opfordret os til at fungere som valgobservatører ved valget til Dumaen, skal vi seriøst overveje, om vi ikke bør efterkomme denne opfordring fra parlamentet, fordi dette kan være et yderligere bidrag til dialogen og til udvikling af mere demokrati og måske også til en bedre politik i Rusland.

Paasilinna
Hr. formand, flygtningenes situation er uudholdelig, og det er ikke Ruslands indre anliggende. Rusland er ved at forårsage en stor humanitær katastrofe med sine inhuman handlinger mod soldater og terrorister. Man må imidlertid huske på, og det er ikke ligefrem kommet frem her, at man var ved at oprette en separat muslimsk stat mellem Det Kaspiske Hav og Sortehavet. Det er allerede et større spørgsmål, og dette må vi også huske på. At isolere Rusland under valget ville være virkelig dumt, da vi ønsker at støtte de demokratiske kræfter i Rusland. Den sidste isolering førte til stalinisme og diktatur.
Jeg støtter tanken om, at vi i december tager til Moskva i forbindelse med valget, sådan som jeg har foreslået, og lægger pres på Rusland for at få en fredskonference for hele Kaukasus, hvilket vil løse også andre problemer end dette delproblem, da der i Kaukasus er krigshandlinger i et halvt dusin staters områder, og ekspansionsfaren er ganske åbenlys.

Volcic
Hr. formand, jeg spørger mig selv, om disse dokumenter er moralsk rigtige, og de forekommer mig desuden at være ret overflødige. Dokumenterne om Kaukasus og Tjetjenien indeholder de samme elementer som dem, der allerede var med i det dokument fra Europarådet, som blev godkendt for to uger siden. Det lader således til at være en obligatorisk gang retorik, der som sædvanligt er fuld af smukke principper og fromme ønsker.
Den Europæiske Union giver udtryk for sine bekymringer, den understreger, den advarer, og den anmoder om en dialog, som man ved er umulig. Den nøjes med at fordømme en eneste ting - og det er det første element, jeg vil tale om - nemlig den uforholdsmæssigt store og vilkårlige magtanvendelse i Tjetjenien. Man kunne således sige, at det er i orden med en lille smule krig, når bare den ikke er uforholdsmæssigt stor. Men fortæl mig så, hvad der er en uforholdsmæssigt stor krig!
Det andet element er, at bombeangrebsstrategien efter NATO's eksempel skulle være et svar på de attentater, der har fundet sted i forskellige russiske byer. Er der nogen beviser for eller nogen mistanke om, at disse attentater er blevet udøvet af tjetjenerne? Hvilken seriøs undersøgelse bekræfter dette? Kan man med nogen rimelighed slå tusindvis af mennesker ihjel og gøre 200.000 mennesker til flygtninge alene på grund af en mistanke?
Den Europæiske Union anmoder om, at man forhandler sig frem til en løsning - og salig er den, der tror på mulighederne for en forhandling - mens russerne i Kaukasus skelner mellem de onde - nemlig dem, der kræver uafhængighed, og som måske også bliver tillagt islamiske motiver - og de gode, som kun er dem, der samarbejder med dem. Så hvem er egentlig i dialog med hvem?

Formanden
Jeg skal gøre forsamlingen opmærksom på, at kommissær Patten har måttet forlade os for at nå sit fly til Istanbul, hvor han skal deltage i mødet i OSCE som planlagt. Jeg vil derfor give Rådet ordet for at afrunde de erklæringer, som jeg er sikker på er blevet fulgt med stor interesse af de tjetjenske borgere, som i dag er til stede på tilhørerpladserne.

Sasi
Hr. formand, vi har haft en særdeles god diskussion om denne sag her i Parlamentet. Parlamentets bekymring er efter min mening et helt rigtigt signal om Unionens synspunkter. Vi er alle, Kommissionen, Rådet og Parlamentet, af samme mening om denne situation. Det er vigtigt, at vi alle signalerer til Rusland, og at dette signal er klart, at anvendelsen af overgreb mod civilbefolkningen skal stoppes, at der skal indledes forhandlinger med lovligt valgte repræsentanter i Tjetjenien, og at der er behov for humanitær bistand, og at den skal kunne komme frem til området, og at OSCE bør have en central rolle i løsningen af krisen. Jeg kan forsikre Dem for, at Rådets formand vil arbejde målrettet for disse målsætninger. Jeg vil samtidig ønske kommissionsmedlem Patten held og lykke med forhandlingerne i Istanbul.

Posselt
Hr. formand, jeg vil blot bede Dem om at overbringe vores tak til formanden for Parlamentet, fordi hun har modtaget repræsentanter for en regering, som er valgt under overvågning af OSCE, og som ydermere er bosat i Europa-Rådets område og er valgt efter den russiske forfatning.

Formanden
Jeg tager Deres meddelelse til efterretning, hr. Posselt.
Jeg har modtaget fem forslag til beslutning, fremsat på grundlag af forretningsordenens artikel 37, stk 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.

WTO-millenniumrunden (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsat forhandling om betænkning (A5-0062/1999) af Schwaiger for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om EU-tilgangen til WTO-millenniumrunden (KOM(1999)331 - C5-0155/1999-1999/2149(COS)).

Ferrer
Hr. formand, hr. kommissær, der er ingen tvivl om, at den vigtigste handelsmæssige udvikling og de nye udfordringer, som globaliseringen har skabt, såvel som behovet for at konsolidere et nyt retfærdigt handelssystem, som bidrager til en bæredygtig udvikling, og som også de mindst udviklede lande får gavn af, kræver en styrkelse af de regler, der gælder for international samhandel. Det er derfor, at den kommende Seattle-konference er så vigtig, og at Kommissionens meddelelse, der indeholder et velovervejet oplæg, kommer på et belejligt tidspunkt forud for de kommende forhandlinger.
På grund af de nævnte udfordringer er det helt klart nødvendigt, at den næste runde ikke begrænses til at udvide regelsættet, hvor vigtigt det end måtte være, og den kan heller ikke kun have til formål at overvåge, at handelsliberaliseringen bidrager til økonomisk og social vækst i udviklingslandene, selvom det er en af de klare målsætninger for denne runde, men den skal også fastsætte de regler, som kan føre til en åbning af markederne, og sikre, at de bliver overholdt.
Man skal være opmærksom på, at for den europæiske industri - og jeg tænker især på tekstilindustrien - er adgangen til markederne i de udviklede lande og lande med vækstøkonomi på basis af gensidighed, yderst vigtig. Det er derfor absolut nødvendigt, at Kommissionen får gennemført en toldharmonisering og får fjernet særligt høje toldsatser og toldprogression samt en ophævelse af alle de tekniske handelshindringer, således forstået at de mindre udviklede lande skal garanteres fri adgang til det internationale marked for alle deres produkter, for at de også kan drage nytte af liberaliseringen af handlen.
Og nu vil jeg gerne, hr. kommissær, først spørge Dem, om De fastholder, at De ikke vil acceptere, at aftalen om tekstil- og beklædningsindustrien atter sættes på dagsordenen for de kommende forhandlinger, og for det andet, hvordan De mener, at Kinas indtræden i WTO vil berøre den europæiske tekstilindustri, når man betænker, at Kina er verdens største eksportør af tekstilprodukter.
Afslutningsvis vil jeg også gerne lykønske ordføreren for hans fremragende betænkning og hans vilje til at nå til den bredest mulige konsensus om et så vigtigt spørgsmål som den kommende millenniumrunde, som er afgørende for konsolideringen af et retfærdigt handelssystem, der på verdensplan sikrer en økonomisk orden, som bygger på social retfærdighed.

Garot
Hr. formand, kommissær Lamy, i formiddags gjorde rådsformanden opmærksom på, hvor vigtigt landbrugsspørgsmålet var i WTO-forhandlingen, og det vil jeg gerne takke ham for.
De ved allerede, at de europæiske landmænd kommer til at gøre sig store anstrengelser i retning af omlægninger for at kunne efterleve Berlin-kompromiset, som i marts måned udgjorde det punkt, hvor der fandtes en acceptabel ligevægt for de 15 medlemsstater i Den Europæiske Union. De ved, at udviklingslandene må kunne regne med Europa som garant for et legitimt opsving i deres eget landbrug, som tit er den vigtigste sektor i deres økonomiske udvikling. De ved, at USA i dag er et levende bevis på, at markedet alene har svært ved at sikre indtægter i landbruget. Så må De også vide, at vi regner helt specielt med Dem til at føre denne WTO-forhandling til de resultater, som vi forventer af den.
Når det drejer sig om adgang til markedet, hvordan kan man da komme uden om at anerkende, at Europa ikke er dette beskyttede fort, som man uberettiget beskylder det for at være, når vi tværtimod er den største importør i verden med en negativ handelsbalance for landbrugs- og fødevarer?
Denne realitet, hr. kommissær, må gøre det muligt for Dem at slås for, at åbningen af markederne og sænkningen af toldsatserne finder sted som processer, der er gradvist tiltagende og variable afhængigt af de forskellige sektorer. Hvad angår mekanismer til beskyttelse af markederne, bør de så ikke, uanset om der er behov for at justere dem, opretholdes eller måske ligefrem forstærkes for visse landes vedkommende, og her tænker jeg i særdeleshed på udviklingslandene?
Når det drejer sig om den interne støtte, hvordan kan man da komme uden om at erkende, at Agenda 2000 fører til en kraftig reduktion i de samlede støtteforanstaltninger på et tidspunkt, hvor USA for deres vedkommende er på vej ud i den modsatrettede politik? Denne situation må gøre det muligt for Dem at opnå, at man dels opretholder den blå æske og den grønne æske, som blev anerkendt i Marrakech, dels forlænger fredsklausulen.
Når talen er om eksportstøtte, hvordan kan man da komme uden om at værdsætte den bestræbelse på at begrænse den, som vi udfolder med den nye fælles landbrugspolitik? Denne udvikling bør gøre det muligt for Dem at forlange gennemsigtighed og behandling af de forskellige former for eksportstøtte, som vores konkurrenter anvender.
Hr. kommissær, Berlin-aftalen blev indgået for at tilbyde Den Europæiske Union virkelige manøvreringsmuligheder i millenniumrunden. Vi tvivler ikke på, at De vil vide at udnytte den ved at støtte Dem til konceptet om multifunktionalitet, som gør det muligt at leve op til de forskellige forventninger fra vores samfund inden for produktkvalitet, beskæftigelse og bæredygtig udvikling af landdistrikterne, inden for beskyttelse og bevarelse af naturarven og ligeledes, når det gælder ligevægt mellem territorierne.
Denne tilgang bør give Europa mulighed for at åbne nogle interessante alliancemuligheder. Det er derfor, vi sætter vores lid til, at De vil være offensiv i denne forhandling, hvor De vil nyde godt af vores krævende støtte.

Olsson
Hr. formand, jeg vil ganske kort præsentere Den Liberale Gruppes synspunkter vedrørende landbrugsområdet, når det handler om WTO-forhandlingerne. Det er faktisk sådan, at en øget efterspørgsel på verdensmarkedet er den største garanti for et lønsomt europæisk landbrug fremover. Det er en langt større garanti end en stædig fastholdelse af vores eget beskyttelsessystem. Det er også en liberalisering af verdenshandlen og en forbedret konkurrenceevne, der kan føre til øget vækst i de nyindustrialiserede lande og i de folkerige ulande. Det er det, der kan mobilisere det enorme behov for mad, som findes i verden, til en købekraftig efterspørgsel.
Vi skal naturligvis bevare den europæiske model. Vi skal tage hensyn - måske i endnu højere grad - til miljø, til folkesundhed, til beskyttelse af dyr og til multifunktionalitet - alsidighed - på landet og i landbruget. Jeg tror, at det er det samt en åben attitude til udviklingen af informationssamfundet, der er det mest magtpåliggende, når vi går ind i en diskussion om, hvordan vi fremover skal have det i Europa. Det er vigtigt og et ansvar for os at få spørgsmålene om en øget vækst i hele verden med ind i WTO-forhandlingerne. Derfor finder jeg det meget magtpåliggende at sige, at efterspørgselen er vigtigere end det system, som vi har herhjemme.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, hr. kollega Schwaiger, Deres betænkning er ganske vist meget omfangsrig, men dog en smule for halvhjertet, og der er også nogle punkter, som jeg savner. Hvor er f.eks. kravet om for en gangs skyld at udarbejde en analyse af WTO's hidtidige virkninger på f.eks. udviklingslandene, på miljøet, på EU, på eksisterende aftaler, før man går i gang med den næste forhandlingsrunde? Hr. kommissær Lamy, at sige, at det findes der endnu ikke instrumenter til, ingen metoder, dem skal man første udvikle, det er simpelthen latterligt.
Ved revisionen af Lomé-konventionerne, som er enestående i deres form, hedder det altid, at sådan kan de ikke fortsætte med at eksistere, de er ikke i overensstemmelse med WTO. Men vores krav skal lyde sådan, at spillereglerne inden for verdenshandlen skal rette sig efter menneskenes behov her hos os og i udviklingslandene. De skal være forpligtet over for bæredygtigheden og de sociale behov og ikke over for koncernernes og aktionærernes interesser. Det skal være hovedkravet, og ikke en ny liberaliseringsrunde, som kun tjener til at lade menneskene konkurrere globalt om de laveste lønninger og de dårligste sociale og økologiske betingelser. Efter vores mening har WTO behov for en grundlæggende reform, før der overhovedet forhandles videre. En retfærdig, social, økologisk og også solidarisk verdenshandel, det skal være vores mål, og ikke andet.

Ainardi
Hr. formand, her kort før Seattle synes jeg stadigvæk, det er beklageligt, at man engagerer sig i en ny runde forhandlinger uden at foretage en seriøs status over den foregående.
Den kendsgerning, at millioner af mennesker er berørt af konsekvenserne af de beslutninger, som vil blive truffet, gør det imidlertid til en tvingende nødvendighed. De, som er tilhængere af handelsliberalisering som motor for velstand, er så meget mere modvillige over for en sådan statusopgørelse, som det rent faktisk er svært at benægte, at situationen er blevet forværret i de sidste år, med en forstærkning af ulighederne mellem de lande, som er bagud med udviklingen, og de lande, som er nået langt, og med forværring af ulighederne internt i de udviklede lande.
Når der sker en koncentration af rigdom ved én pol og stigning i arbejdsløsheden ved en anden, kan man med god grund spørge sig selv, om WTO ikke først og fremmest har tjent til at institutionalisere den stærkeste ret. Det haster med at forfægte et nyt syn på handelssamkvemmet mellem nationerne, et syn, der bygger på solidaritet, på samarbejde, på demokrati, på fremme af beskæftigelsen og af de sociale rettigheder. Men hvis alt dette ikke bare skal forblive et fromt ønske, er der nogle beslutninger, der skal tages, og så vidt jeg kan se i tre retninger.
Den første retning går ud på at konkretisere det princip, ifølge hvilket disse forhandlinger skal være til nytte for de lande og befolkninger, der er i vanskeligheder, med en bekræftelse af Unionens og medlemsstaternes ret til at forsvare deres udviklingspolitik og de særlige aftaler med AVS-landene og et nej til at se til, at WTO bringer Lomé-aftalerne i fare.
Den anden retning går ud på at slå fast, at folkenes interesser går forud for handelsmæssige og finansielle kriterier. Jeg vil i den forbindelse stille tre forslag, idet de naturligvis ikke er udtømmende. For det første: gøre WTO's regler underordnede i forhold til de internationale chartre og konventioner, der regulerer menneskerettighedsspørgsmålet og de sociale sundhedsmæssige og miljømæssige spørgsmål. Hermed tænker jeg på Kyoto, Peking og København. Dernæst: nægte at fortsætte med at liberalisere tjenesteydelser og i stedet hjælpe med at udvikle samarbejdet omkring offentlige ydelser som uddannelse, sundhed og transport. Og endelig: opretholde undtagelsen for kulturen, som anerkender Unionens og medlemsstaternes mulighed for at bevare deres evne til frit at fastsætte deres kulturpolitik på AV-området under påberåbelse af at fremme en levende og berigende mangfoldighed. Endnu et forslag ville være at knæsætte forsigtighedsprincippet for miljø, sundhed og fødevaresikkerhed som absolutte prioriteter.
Og endelig den tredje retning: man kommer ikke uden om en dybtgående demokratisering af WTO's strukturer. Det er nødvendigt med en demokratisk kontrol af forhandlingerne og af aftalernes iværksættelse. Man bliver nødt til at acceptere, at ikkestatslige organisationer, repræsentanter for det civile samfund og fagforeningerne er til stede ved disse forhandlinger med observatørstatus. Det er tillige nødvendigt med en ratificering i Europa-Parlamentet og i de nationale parlamenter af alle de punkter, som forhandles på plads i WTO. Som det er i dag, udsteder WTO love, kontrollerer, at de bliver appliceret, og træffer afgørelse i konflikter. Jeg mener ikke, man på én og samme tid kan være dommer og part i en sag. Organet til bilæggelse af konflikter må gennemgå dybtgående ændringer.

Hyland
Jeg vil gerne lykønske ordføreren med hans meget objektive betænkning. I den korte tid, jeg har til rådighed, vil jeg gerne føje min stemme til dem her i Parlamentet, der insisterer på en øget beskyttelse af Europas vitale interesser i de kommende verdenshandelsforhandlinger.
Her i Parlamentet har vi lagt kortene på bordet i Agenda 2000-aftalen og må derfor ikke acceptere, at USA forsøger at udvande aftalen. Det siger jeg især ud fra et landbrugsperspektiv. En del af begrundelsen bag Agenda 2000 er, at vi på troværdig vis overholder verdenshandelsreglerne og i forløbet naturligvis gør Europa til en central deltager i verdenshandlen - og det ønsker amerikanerne ikke. Vi går ind i denne nye forhandlingsrunde med bagklogskabens klare fordele og med en viden om, at USA med sin forhandlingsposition som tidligere i den skjulte dagsorden har søgt at finde måder, hvorpå de kan fravige aftalen for at hjælpe deres egne producenter, samtidig med at man kræver, at Europa nøje overholder aftalens krav.
Her i Parlamentet har vi prioriteret forbrugerbeskyttelse, etableret familiebruget som landbrugsmodel og den grundlæggende produktionsenhed og gjort udvikling af landdistrikter og bevarelse af landsamfundene til den anden søjle i reformen af den fælles landbrugspolitik. Dette står i skarp kontrast til den amerikanske politik. Tiden er inde til, at vi her i Parlamentet på de europæiske borgeres vegne slår vores autoritet og lederskab fast på dette vitale område inden for den internationale handel.

Belder
Hr. formand, jeg imødeser med blandede følelser mødet i Seattle. Yderligere liberalisering af verdenshandlen er vigtig, men der skal opstilles rammebetingelser på verdensplan. WTO-medlemmer skal beholde muligheden for i deres politik at prioritere folkesundhed, dyrevelfærd, miljøbeskyttelse og solidaritet med udviklingslande.
Jeg vil navnlig henlede opmærksomheden på de mindst udviklede landes stilling. Deres kapacitet med henblik på at deltage i verdenshandelssystemet er i høj grad utilstrækkelig. Den kendsgerning, at der i Genève er flere lobbyister fra den amerikanske stålindustri end embedsmænd fra udviklingslande, er et rystende eksempel derpå.
Vores forhandlere skal gøre en indsats for virkelig deltagelse af disse lande gennem institutionel støtte, fri adgang til vores markeder, overholdelse af indrømmelser, der er givet - f.eks. når det gælder tekstilprodukter - og forhindring af en såkaldt "grøn protektionisme". Vi kan ikke give Vestens forbrugere valgmuligheder med hensyn til miljøvenlige produkter uden at stimulere miljøvenlige produktionsprocesser i udviklingslande. Herom vil jeg gerne endnu en gang udveksle synspunkter med Europa-Parlamentet.
Til sidst ønsker jeg over for ordføreren, hr. Schwaiger, at udtale min respekt for hans arbejde og store vilje til kompromiser i betragtning af strømmen af ændringsforslag.

Martinez
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, senest i år 2005 vil de handelsforhandlinger, der bliver indledt i Seattle, være afsluttet. Hr. Lamy, De vil igen være til stede her, siddende på samme sæde som nu, og De vil så forklare os, at Den Europæiske Union har vundet en planetarisk sejr, eftersom der er tale om verdensomspændende forhandlinger. De har opnået, at der i slutdokumentet er medtaget en passus om forsigtighedsprincippet, om sundhed, sågar plantesundhed, et ILO-WTO-forum og en anerkendelse af de miljømæssige principper, så meget lettere, fordi de jo allerede blev anerkendt i Kyoto. Man vil have forbedret proceduren for bilæggelse af stridigheder. Udviklingslandene vil have opnået positiv særbehandling, som Den Europæiske Union i øvrigt kommer til at finansiere, lige som med AVS-bananerne. Hønsene vil endda have fået et par kvadratcentimeter mere i deres bure, med henvisning til dyrevelfærd, som man til den tid vil have anerkendt, og biograf- og tv-verdenen vil have fået held til at bevare nogle tilskud.
Til gengæld har De for at få fred - i øvrigt en ny femårig fredsklausul - gjort nogle indrømmelser i Seattle. Således vil aktionen "europæisk marked" gå fra 5% til X%, de interne støtteordninger vil være residuale, eksportstøtte vil være forbudt, toldafgifter vil der ikke længere være noget der hedder, der er indført direkte investeringer, takket være Lamy og i mangel af AMI, og markedet vil være blevet globaliseret, en slags kommercielt Fukuyama, en afslutning på historien om GATT.
Hvad gør vi så? Der er ikke flere emner til den 10. udgave af Uruguay-runden. De selv, De kan måske stadig vende tilbage til Crédit Lyonnais eller til et multinationalt firma, der distribuerer lagervarer. Men de bønder, som er blevet elimineret, de liberale erhverv, der er blevet marginaliseret, tekstilindustrien, medicinalindustrien, skotøjsindustrien, lastbilsindustrien, møbelindustrien, værftsindustrien, legetøjsindustrien, alt det, der er blevet udleveret til konkurrence udefra, hvad skal man stille op med det? Vi vil udarbejde rapporter, skrive bøger, lave fjernsynsudsendelser, holde taler. Børnene af Seattle-forhandlerne har en plads i det 21. århundrede, og børnene af de udstødte vil selv blive udstødt, eftersom fattigdom er en sygdom, der overføres socialt. Men hvad, alt det er jo uden betydning. Man har vel altid kræfter nok til at udholde sin næstes elendighed.

Deva
Først vil jeg gerne lykønske hr. Schwaiger med en fremragende betænkning. Seattle-runden kaldes for milliennium"udviklingsrunden". Jeg repræsenterer det sydøstlige England, et af de rigeste områder i Den Europæiske Union, og jeg blev født i et udviklingsland i Asien, et af de fattigste områder i verden. Jeg håber derfor, at jeg kan favne over, forstå og anerkende både de industrialiserede landes og udviklingslandenes ønsker, idet jeg anerkender de enorme fordele ved global frihandel og ligeledes anerkender det tvingende behov for at forvalte overgangen, at give udviklingslandene mulighed for at deltage i globaliseringen på lige vilkår.
Det multilaterale handelssystem blev født i Havana i 1948 som den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel. Otte runder med globalisering af handlen har hjulpet med til at give fremgang i hele verden. Siden 1951 er verdenshandlen vokset til det 17-dobbelte, de gennemsnitlige toldsatser er faldet fra 40% til 4% i de industrialiserede lande. I dag vil en yderligere nedsættelse af toldmurene med 50%, herunder landbrugsstøtte, føje mere end USD 370 milliarder til de årlige velfærdsgevinster på verdensplan. 60% heraf vil gå til udviklingslandene. Men globaliseringen skal være en situation uden tabere. Der må ikke være både vindere og tabere. Alle skal vinde. Det kan lade sig gøre. Hvordan kan det lade sig gøre? Det multilaterale system skal være retfærdigt, gennemsigtigt, ansvarligt og kæde handel sammen med udvikling. Man skal undersøge liberaliseringens virkninger for investeringer, konkurrenceregler, uretmæssige subsidier, dårlige arbejdsbetingelser, miljøbeskyttelse, intellektuelle ejendomsrettigheder, lempelse af handelsbetingelserne, offentlige indkøb, bedre adgang til landbrugsmarkederne, bedre adgang til de kommercielle markeder inklusive tjenester, forbrugerbeskyttelse og oparbejdelse af kvalifikationer.
Den Europæiske Union er enestående med hensyn til sine forbindelser med lande over hele verden - Storbritannien med Commonwealth, Frankrig med de fransktalende lande. Vi kan sende et klart budskab til Seattle om, at dette er det symbolske bidrag, som dette Parlamentet og dets medlemmer kan yde til verdenshandlen.

Kinnock, Glenys
Fru formand, i lighed med andre glæder jeg mig over hr. Schwaigers fremragende arbejde med en række af meget komplicerede emner. Jeg glæder mig i særdeleshed over, at han i teksten beskriver den kommende WTO-runde som en udviklingsrunde. Det er naturligvis et faktum, at af WTO's 134 medlemmer er de to tredjedele udviklingslande, og endnu 32 venter på at komme med.
Men det gælder fortsat, at udvekslingen af handelsforpligtelser er til fordel for de store handelsnationer. De har langt mere at tilbyde, og de har langt større styrke ved forhandlinger. Mange udviklingslande føler, at frihandlen ikke har været fri for deres vedkommende. Markederne i Nord er fortsat begrænsede for mange, da det er hertil, den største eksport fra udviklingslandene søger at få adgang.
En fremskyndelse af globaliseringen er helt klart naturgiven. Det kræver ikke desto mindre en analyse og erkendelse af, at den internationale handel er kompliceret og kendetegnet af protektionisme og af et system, der ikke tager hensyn til landbrugsstøttens konsekvenser for de fattige. Selvom vi naturligvis skal støtte landbrugssektoren i EU, og det slås fast i hr. Schwaigers betænkning, må vi ligeledes erkende behovet for, at udviklingslandene ud over at få adgang til markederne også opnår fødevaresikkerhed, så folk kan få nok at spise. Og jeg håber, at de ændringsforslag, der går i denne retning, vil blive vedtaget.
EU har allerede bindende forpligtelser over for udviklingslandene. Disse forpligtelser bør sammen med de internationale udviklingsmål være det centrale spørgsmål i Seattle. Vi befinder os nu, hr. Lamy, i en kritisk fase af forhandlingerne om en efterfølger til Lomé IV-aftalen, og vi vil snart indlede de komplicerede diskussioner om handelsforhold med 71 AVS-lande. Derfor er det nu meget vigtigt, at vi forhandler om multilaterale rammer for verdenshandlen, hvor der tages hensyn til det meget kritiske forhold til udviklingslandene, hvor vi fortsat siger, at vi vil overholde vores forpligtelser over for AVS-landene. Jeg vil også opfordre Kommissionen og medlemsstaterne til at stræbe efter en bindende WTO-forpligtelse, således at al eksport fra mindre udviklede lande gives toldfri adgang til de europæiske markeder i 2003. Der findes også et tvingende behov for at sikre, at små og sårbare stater - stater uden adgang til åbent hav - beskyttes i de fremtidige handelsaftaler.
En generaldirektør for WTO sagde for ganske nylig, at WTO skal være en organisation, hvor den lille mand ikke kun har noget at skulle have sagt, men også føler sig beskyttet og forsvaret. Jeg håber, hr. Lamy, at de vil tilslutte Dem den meget vigtige opfattelse.

Plooij-van Gorsel
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, Den Liberale Gruppe forholder sig positivt til den aftale, som i søndags blev opnået mellem Kina og USA om nedsættelsen af bilaterale handelsbarrierer. Men også Den Europæiske Union bør nu indgå samme aftale med Kina, inden virkelig tiltrædelse til WTO kan finde sted. Min kollega hr. Clegg talte også derom. Der er en række følsomme punkter, bl.a. den intellektuelle ejendomsret.
Desuden har Den Liberale Gruppe endnu en betingelse for Kinas tiltrædelse. Europa-Parlamentet har i forskellige beslutningsforslag understreget, at Taiwan skal tiltræde samtidig med Kina. Taiwan er jo nr. 19 på listen over verdens handelsnationer og har i årevis opfyldt alle betingelser for tiltrædelse. Jeg har således to konkrete spørgsmål til kommissæren.
For det første hvordan står det til med hensyn til Unionens forhandlinger med Kina, i særdeleshed vedrørende den intellektuelle ejendomsret? Det andet spørgsmål er, om kommissæren er rede til at arbejde fuldt ud på, at Taiwan tiltræder WTO samtidig med Kina.

Schröder, Ilka
Fru formand, hr. ordfører, De Grønne udtalte sig allerede i 1994 imod WTO, fordi der var store betænkeligheder mod denne internationale kolos, som sluger alt, hvad der ikke er i overensstemmelse med markedet.
I de seneste fem år er det præcis dét, der er sket. De fleste mennesker er blevet stadig fattigere, mens en lille gruppe af nydende - først og fremmest koncerner - har høstet stadig større profitter. I en gabende gletsjerspalte af uretfærdighed lader WTO masserne af tabere i stikken. I 1994 var der ikke så få parlamentsmedlemmer, der delte vores betænkeligheder ved det sociale og økologiske tilbageskridt på grund af WTO. Men i sidste ende støttede de fleste så alligevel Verdenshandelsorganisationen ud fra den antagelse, at problemerne løser sig selv ved hjælp af handlen.
I dag hører vi så pludselig nye toner om et socialt og økologisk efterslæb. Alligevel vil et flertal i Parlamentet igen stemme for aftalen, selvom intet er løst, og selvom det i Genève for hver dag bliver stadig mere usandsynligt, at der overhovedet bliver en millenniumrunde.
Vores første krav er derfor, at fejlene skal afdækkes, og vi skal lære af dem. Men mange af mine kolleger ønsker ingen evaluering af WTO's hidtidige virkninger. Hvorfor i al verden afviser man her så voldsomt en evaluering? Forsvarer man ikke noget, som ikke fungerer, nemlig ideologien om det frie marked?
For også at tydeliggøre selvmodsigelserne i TRIPS-aftalen, kommer 90% af de biologiske ressourcer fra landene i Syden, men 97% af alle såsædspatenter ligger i virksomheder i industristaterne.
Det er dermed den rige del i Norden, som ejer tilgangen til de genetiske informationer. Med TRIPS strammes tommelskruerne stadig mere på landene i Syden. Traditionelle lægemidler klassificeres nu som før som en opdagelse, mens de medikamenter, der er udviklet af medicinalindustrien, skal være en opfindelse.
Endelig er TRIPS-aftalen bl.a. i strid med biodiversitetskonventionen, fremmer piratkopiering af produkter og er protektionistisk. Men dermed forhindres jo en selvstændig udvikling i udviklingslandene og også her.
For at komme til en afslutning: Mens der her synges lovsange til den frie handel, lyder der anderledes barske toner i Genève. De hidtidige deklarationsudkast er fuldkommen uacceptable både for os og for udviklingslandene. Sundhed, kultur og uddannelse skal ofres på det frie markeds alter.
Standstill-klausulen skal forhindre, at vores lovgivninger videreudvikles. En betænkning, som ikke sætter disse problemer i fokus, ignorerer det, som er selve kernen, nemlig en stigende sikring af profitinteresser for de få ved at udbytte naturen og menneskene.

Seppänen
Fru formand, den foregående taler sluttede sin tale med at sige, at man udnytter naturen og menneskene. Jeg kan godt tilslutte mig hendes opfattelse. Millenniumrunden repræsenterer kun en frihandelsideologi. Vi har erfaringer fra den frie handel med kapital. Det kalder man globalisering. Det er elektronisk kapitalisme. I virkeligheden har det heller ikke været fri handel, for Den Internationale Valutareserve har ydet amerikanske investorer støtte, når de har taget risici, og betalt for de fejltagelser, den frie handel med kapital har medført.
I kapitalspillet er der ingen regler, og det er ikke længere muligt for politikerne at overtage rollen som fredsdommere. Nu er det dog muligt at forhandle regler for handel med varer og tjenesteydelser, og det er muligt at gøre det således, at kapitalens frihed i form af et sådan udbyttersystem ikke når ud til et så omfattende område af jordkloden som den elektroniske kapitalisme. Jeg støtter den grønne protektionisme, fordi jeg ønsker, at man skal spise sund mad, og at den produceres på en bæredygtig måde. Det kan man ikke kalde protektionisme, for det er overlevelseslære. Jeg støtter også den røde protektionisme, hvor man forsøgte at sikre arbejdstagerne deres rettigheder og at forhindre forkerte arbejdsmetoder som brugen af børnearbejdskraft. Således er også denne protektionisme set ud fra den sociale sikkerheds synspunkt overlevelseslære.

Turchi
Fru formand, ærede kolleger, først vil jeg gerne lykønske ordføreren med den glimrende betænkning, som vi alle sammen har læst. Millenniumrunden kommer efter min mening netop på et ganske særligt tidspunkt for den europæiske økonomi og for den internationale økonomi i særdeleshed. Efterhånden er globaliseringen nemlig blevet et emne, der drøftes hver eneste dag. Globaliseringen har ført til det frie marked og har sejret over enhver anden økonomisk teori. Dette betyder ikke, at vi har fået det perfekte marked, og vi skal netop derfor - da vi kender dets fordele og ulemper - forsøge ved hjælp af nogle aftaler som dem, der foreslås af WTO, at opstille regler og bestemmelser for at sikre os alle sammen mod overdrivelser af den ene eller den anden art. Tænk bare på de finansielle spekulationer, som kan ruinere hele geografiske områder og kaste dem ud i fattigdom eller sågar vende op og ned på deres institutioner.
Når det er sagt, har WTO's forhandlingsrunde ikke til formål at skabe noget overstatsligt, der træder i stedet for international ret, eller som ikke ønsker at få det frie marked til at flyde, sådan som man ofte frygter, men den har også og ikke mindst til formål at opstille nogle faste regler for os alle sammen, samtidig med at den beskytter nogle grundlæggende rettigheder som f.eks. sundhed, uddannelse eller de sociale funktioner, og det i forbindelse med beskyttelsen af den enkelte borgers rettigheder.
Med henyn til priserne på varer og tjenesteydelser skal man til gengæld ikke bare anmode om en nedsættelse af tarifferne, men også og ikke mindst fremsætte en anmodning, når det gælder selve varernes og tjenesteydelsernes kvalitet, for at beskytte de små og mellemstore virksomheder. Dette bliver mere og mere væsentligt i fremtiden, ligesom vi også i stadig større grad skal understrege landbrugets centrale position i de enkelte økonomier, idet vi beskytter de små og mellemstore virksomheder med nogle hensigtsmæssige bestemmelser. Dette understreges i betænkningen, men det er nødvendigt, at vi i stadig større grad slår det kraftigt fast hver især. Hvis det lykkes os at overholde disse forpligtelser og at forbedre livskvaliteten med en bæredygtig udvikling, både når det gælder økonomien og miljøet, vil vi uden tvivl have lagt grunden til et bedre samfund i det nye årtusinde.

Della Vedova
Fru formand, jeg vil blot sige to ting. Den første ting er, at under vores forhandling her i Parlamentet i dag er den internationale handel og millenniumrunden alt for mange gange blevet omtalt som noget, europæerne skal vogte sig for og være bange for. Den internationale handel - Europa er David Ricardos fædreland - har takket være en ny international arbejdsdeling i de seneste årtier og i de seneste femårsperioder gjort det muligt at skabe rigdom og arbejdspladser samt at bekæmpe den fattigdom, som med befolkningstilvæksten og uden den internationale handel ville have været meget værre, end den er i dag.
Den sidste ting er, at man forsøger at medtage alt for mange ting og alt for mange sager af anden karakter i millenniumrundens forhandlinger. Det er måske for at give sig selv god samvittighed, når nu Europa - og her tænker jeg på dødsstraffen - i sin egen forsamling, i FN, ikke er i stand til at stå sammen og ikke er stærk nok til at få visse ting indført. Og så ønsker man at drøfte dødsstraffen og andre ting i forsamlinger, der ikke er de rette, nemlig i forbindelse med handelsaftalerne.

Maat
Fru formand, hr. Lamy, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at udvidelsen af frihandlen også giver Europa chancer. Det behøver vi ikke være bange for. Samtidig må det ikke blive sådan, at verden ganske vist gennem en ny WTO-aftale faktisk bliver økonomisk rigere, men samtidig fattigere på det kulturelle og miljømæssige område eller på landbrugs- og handelsgartneriområdet, og at vi dér mister ting, som for Europa er af væsentlig værdi. Det er nødvendigt at finde en balance på dette punkt. Derfor er jeg meget glad for Schwaiger-betænkningen, fordi netop denne betænkning viser, at vi med åbne øjne mod verden samtidig holder fast ved det, som for os er af væsentlig værdi, og fordi denne betænkning bygger bro mellem på den ene side den politiske realitet og på den anden side det, som vi parlamentarikere kan forsvare over for borgerne. Det er væsentligt, at vi fortolker det, som optager befolkningen i Europa.
Jeg har endnu to bemærkninger med hensyn til landbruget og handelsgartnerierne. Rådets repræsentant sagde i formiddags, at aftalen fra Berlin er udgangspunktet for disse forhandlinger, men samtidig sagde han, at landbruget kunne udgøre et stort problem, og på dette punkt synes jeg, at Europa skal være mere offensivt. Vi er notabene som handelsblok den største importør og den næststørste eksportør. Samtidig anvendes der om en række år af det samlede budget for landbrug og handelsgartnerier samt udvikling af landdistrikter kun 10% på produktstøtte. Omregnet, hvis vi medregner det nationale budget, må vi konstatere, at kun 2% af de offentlige udgifter i Europa anvendes til landbrug, handelsgartnerier og udvikling af landdistrikter. Når vi henviser til disse 10% deraf til produktstøtte, er det på verdensplan et forsvindende lille beløb. Alle dem, som opfordrer til inden for rammerne af WTO at afvikle landbrugspolitikken, vil jeg alligevel gøre opmærksom på, at Europa har sin egen standard med hensyn til miljø, dyrevelfærd og forbrugerbeskyttelse. Den, som opfordrer til afvikling af den europæiske landbrugspolitik, opfordrer samtidig til afvikling af alt det, som vi i Europa har opnået med hensyn til politik vedrørende udvikling af landdistrikter, dyrevelfærd og velvære. Det betyder, at jeg også støtter den europæiske standard, og at vi som Parlament må stemme for Schwaiger-betænkningen, fordi den giver garantier for en friere handel, men samtidig for bevarelsen af det, som vi i Europa med rette er stolte af.

Miguélez Ramos
Fru formand, hr. kommissær, i en verden, som er mere og mere indbyrdes afhængig, hvor de problemer, der berører os, plejer at skyldes vores diametrale modsætninger, er vi tvunget til at arbejde sammen med resten af landene for at forvalte jordens ressourcer ordentligt og respektere nogle regler, som er fælles for alle. Fiskeriet, hr. kommissær, er en følsom sektor, der bør diskuteres i millenniumrunden i henhold til dens karakteristika og ved hjælp af en tolkning, som knytter den sammen med landbrugsprodukterne, sådan som det er omhandlet i traktaten. For fiskeri og landbrug har for os europæere de samme træk. Begge aktiviteter er knyttet til en bæredygtigt udnyttelse af naturen, og begge har betydning for den økonomiske og sociale kohæsion inden for Europa. Fiskeri og landbrug sikrer opretholdelsen af vores socioøkonomiske netværk og bidrager fundamentalt til forsyningen af vores fødevaremarked. Fisk, hr. Lamy, er hverken sko eller skruer. Man kan derfor ikke klassificere dem som ikkelandbrugsprodukter i Seattle.
Landbrug og fiskeri udgør vores ernæring. Den uundgåelige globalisering af markedet må ikke betyde en forringelse af vores fødevaresikkerhed eller vores arbejderes sociale rettigheder, og den må heller ikke betyde, at vi glemmer vores dårligst stillede regioner.

De Clercq
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, den kommende handelsrunde i Seattle skal udvide og styrke grundlaget for en ærlig og fri verdenshandel i det kommende årtusinde. Vi skal gribe denne unikke chance med begge hænder for at gøre noget ved fremtidens problemer. Derfor er det vigtigt, at vi ved forhandlingerne ikke begrænser os til to emner, nemlig landbrug og tjenesteydelser. Der er også andre vigtige temaer, der kræver en løsning på internationalt plan. Således skal der bl.a. komme strengere regler med hensyn til miljø og arbejde, der skal udformes en effektiv konkurrencepolitik, og det er vigtigt, at der træffes passende foranstaltninger med henblik på fødevaresikkerhed.
Jeg forstår derfor heller ikke, hvorfor nogle er så skeptiske, ja, endda fjendtlige med hensyn til disse kommende handelsdrøftelser. Årsagen er måske en mangelfuld og lidet gennemsigtig politik. Det er derfor på tide, at Verdenshandelsorganisationen tydeligt markerer sig og gør opmærksom på dens betydning som Verdenshandelsorganisation. Frihandel er ikke noget uartigt ord. Liberalisering af handlen, som sker på grundlag af lige og ærlige betingelser, giver globaliseringen en menneskeligt ansigt. En ærlig og korrekt handel på verdensplan indebærer jo, at der lægges vægt på økologiske og sociale elementer, og den tager hensyn til alle deltagere, altså også udviklingslandene.
Jeg kan således kun udtrykke ønsket om, at forhandlerne fra Den Europæiske Union sætter deres præg på drøftelserne, således at Verdenshandelsorganisationens fundamentale eksistensberettigelse bekræftes som international organisation for fremtiden.

Gahrton
Fru formand, efter aftalen mellem Kina og USA om WTO-medlemskab burde jeg måske som ordfører for Kina-delegationen være lige så jublende glad som de internationale finansmarkeder. "Nu bliver Kina moderne", siger man. "Derfor bliver det også demokratisk." En kommentator tror tilmed, at det kinesiske kommunistpartis magtmonopol bliver brudt, fordi WTO-medlemskabet indebærer kommunikationsfrihed, bl.a. med uhæmmede internetkontakter. Det kan vi jo så håbe på. Men kan det ikke i stedet gå sådan, at regimet styrkes gennem en økonomisk vækst, som gavner en minoritet i byerne, men som samtidig skaber mange millioner nye arbejdsløse, når statsvirksomhederne fortrænges brutalt og uden sociale sikkerhedsnet, samtidig med at millioner af bønder bliver arbejdsløse på grund af den nye konkurrence på landbrugsområdet?
Nu er det sådan, at Kina ikke kan blive medlem af WTO, medmindre EU også siger ja. Derfor håber jeg virkelig, at Europa-Kommissionen under forhandlingerne med Kina tager hensyn til alle de sociale og økologiske aspekter, som amerikanerne åbenbart har været revnende ligeglade med under forhandlinger med kineserne.

Alyssandrakis
Hr. formand, delingen af verdensmarkedet inden for WTO er ikke foregået med udgangspunkt i befolkningernes rettigheder og heller ikke arbejdstagernes. Med den nye forhandlingsrunde gør storkapitalen nu forsøg på at fjerne de sidste hindringer for, at den kan handle frit og overtage det globale herredømme. Den fulde liberalisering af markedet, afskaffelsen af tilskud og WTO's dække over forhandlingerne om investeringerne vil gøre de små lande til gidsler i hænderne på de stærke, og befolkningerne vil være i monopolernes vold. Formålet med at kommercialisere tjenesteydelser, endog uddannelse, sundhed og kultur, er at ophæve mange af de resultater, arbejderklassen og befolkningerne i det hele taget har nået i løbet af det sidste århundrede.
Vi tror ikke, at EU-landenes regeringer vil forsvare deres befolkningers interesser. De vil tværtimod forsøge at kræve større anvendelse af de europæiske monopoler, så de kan konkurrere med de andre imperialistiske centre, USA og Japan. Grækenlands Kommunistiske Partis medlemmer af Europa-Parlamentet vil stemme imod betænkningen af Schwaiger, da den stiller sig ved storkapitalens side og støtter dens overgreb på arbejdstagerne og befolkningerne i hele verden. De regler, der styrer de internationale økonomiske forbindelser og handlen, bør respektere de grundlæggende sociale rettigheder, tjene arbejdstagernes interesser, bidrage til udviklingen af de mindre udviklede lande, respektere miljøet og skabe udviklingsbetingelser for alle befolkninger.

Nobilia
Hr. formand, det, man bør sætte pris på i Schwaigers betænkning, er forsøget på at forene det, der hidtil har været uforeneligt, og den så afgjort prisværdige indsats fra ordførerens side kommer allerede til udtryk i den første betragtning, hvor han ikke kan lade være med at sætte mangelen på et væsentligt fald i de økonomiske uligheder i verden over for anerkendelsen af den stærke stigning i verdenshandlen, der er sket takket være de multilaterale forbindelser.
Her er der ikke tale om, at man er modstander af fortsat at gøre systemet med de multilaterale forbindelser mere effektivt, men snarere om at være så opmærksom som muligt på nogle væsentlige aspekter. Det første aspekt er ulighedernes beståen mellem udviklingslandene og de industrialiserede lande, men der er også den sociale dumping, som finder sted inden for disse industrialiserede lande. Det kan ikke benægtes, at den europæiske konvergensproces med henblik på den fælles valutas indførelse har givet alle medlemslandene lejlighed til og mulighed for vækst og udvikling. I dag står vi dog over for en anderledes konvergensproces, der især finder sted i nogle overordnede territoriale sammenhænge, hvor Europa bestemt ikke lader til at stå særligt stærkt, og hvor det således risikerer, at dets økonomiske særpræg - der bygger på de små og mellemstore virksomheder - samt de kulturelle og sociale særpræg bringes i fare. I den forbindelse mener man ikke, at den offentlige beskyttelse og de offentlige opgaver såsom skolen, sikringssystemerne - bl.a. på sundhedsområdet - og pensionssystemerne bør høre med til de tjenester, der skal fastlægges regler for.
Det andet aspekt er landbruget, hvor man samtidig med den større liberalisering af markedet til gavn for udviklingslandene ikke alene kræver en fastholdelse af fællesskabsprincipperne - nemlig støtte til miljøpolitikkerne og fastlæggelsen af en fødevarepolitik, der beskytter forbrugerne - men også en beskyttelse af landbrugets typiske nationale karakteristika og produkter.
Det tredje aspekt er investeringerne og reglerne for disse, men også de lokale vilkår for deres gennemførelse. Told- og skattefordelen er et af de første vilkår, og forudsætningen burde i det mindste være en harmonisering af bestemmelserne, om ikke en harmonisering af satserne. Staternes anerkendte beføjelser med hensyn til denne politik burde desuden også give sig udslag i, at de får mulighed for en differentieret gennemførelse af den på deres nationale område, ellers ville det eneste vilkår - ud over forenklingen af procedurerne - være arbejdets fleksibilitet. Vi håber dog, at man i den henseende vil implementere ILO's principper og de hertil hørende konventioner, først og fremmest konventionen om beskyttelse af børnearbejde.
Endelig håber vi, at Parlamentet kommer til at spille en aktiv rolle i millenniumrunden, med udgangspunkt i det forudgående kendskab til Kommissionens undersøgelse om teorierne i forbindelse med konsekvenserne af den nye lovgivningsproces.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, den foregående taler har påpeget, at det i denne betænkning drejer sig om at forsone det uforsonlige. Jeg finder, at han har ret i dette synspunkt, hvilket gør ordførerens arbejde så meget desto mere fremragende og fortjenstfuldt, og det vil jeg gerne takke ham for. Derudover understreger det vanskeligheden i det arbejde, vi står over for.
For et par måneder siden behandlede vi her i Parlamentet en betænkning om Den Multilaterale Investeringsaftale, som meget svulstigt begyndte med at sige, at vi var i gang med at drøfte en forfatning for verdensøkonomien. Hvis det forholdt sig sådan på daværende tidspunkt, så er det endnu mere sandt nu, hvor vi skal til at drøfte spørgsmål om landbrug, tjenesteydelser, intellektuel ejendomsret og direkte investering.
Det er et meget vanskeligt spørgsmål, når, som ordføreren nævnte det i starten, det, det drejer sig om, ikke er at gå ind for frihandel, men derimod at gå ind for en rimelig frihandel. Og for at denne frihandel bliver en rimelig frihandel, er det klart, at vi skal forene de handelsmæssige regler med de regler, som vedrører miljøbeskyttelse, arbejdernes rettigheder, den europæiske landbrugsmodel eller forbrugerbeskyttelse. Vi skal kort sagt diskutere næsten alt, alle sektorerne og alle fællesskabspolitikkerne.
Det vigtige er derfor nu, hvilken metode vi skal følge. Og i denne betænkning går ordføreren, og jeg med ham, ind for, at Kommissionen skal spille hovedrollen. Vi anmoder om, at medlemsstaterne forener deres kræfter for at bakke op om Kommissionen; vi anmoder Kommissionen om, at den medtager ansøgerlandenes og de associerede landes særlige interesser og behov, og vi anmoder regeringskonferencen om, at den udvider Kommissionens forhandlingsbeføjelser.
Men da kærlighed betales med kærlighed, vil alt dette være muligt, hvis Kommissionen til gengæld gør Parlamentet til meddeltager og medaktør i forhandlingsstrategien for de sektoriale anbefalinger, for forhandlingsretningslinjerne og for vedtagelsen af traktaterne. Kun på denne måde kan vi, hr. kommissær, nå til en forståelse i disse tre år, for - tro mig - jeg og alle mine kolleger har for øjeblikket bordet fuld af papirer og anmodninger fra forskellige berørte sektorer, og vi kan kun tilfredsstille dem, hvis Kommissionen er i stand til at tilfredsstille vores krav. Som Tenorio sagde: "Si así lo hacéis, que Dios os lo premie y si no que Él os lo castigue". (Hvis I gør således, så lad Herren belønne jer for det, og hvis ikke, så lad ham straffe jer for det).

Désir
Hr. kommissær, hr. formand, jeg mener, at Europa i denne millenniumrunde bør knæsætte tre store principper.
Det første er, at denne runde som sin målsætning bør have, at ulighederne i udviklingen formindskes, i modsætning til, hvad der skete efter de foregående runder. Som det er i dag, deltager det afrikanske kontinent i mindre end tre procent af verdenshandlen. Reglerne i det multilaterale handelssystem må tage højde for forskellene i situationer, ressourcer og udviklingsniveauer. Frihandel uden nogen andre hensyn er det samme som at styrke de stærke og svække de svage. Det er grunden til, at vi ikke kan acceptere, at der pilles ved princippet om vores samarbejde med landene i Syd, i særdeleshed med AVS-landene, og jeg tænker i denne forbindelse naturligvis på Lomé-konventionen.
Tværtimod tror jeg, vi bør stå ved de forpligtelser, vi indgik under mødet i Den Paritetiske Forsamling EU/AVS, som fandt sted for nogle uger siden. Europa bør rejse til Seattle med en opfattelse af globaliseringen, som går imod opfattelsen om en unilateral verden, domineret af kun én stormagt. Europa skal tværtimod arbejde for en opfattelse, der bygger på en verden med flere poler, og opmuntre til oprettelse af regionale enheder, som er økonomisk og politisk integrerede, sådan som vi selv har forsøgt at gøre det i de sidste 40 år. Hvordan skulle vi kunne nægte andre det, som vi har forundt os selv efter krigen, så vi kunne genopbygge vores industri, vores landbrug, vores økonomi?
For det andet skal vi afgrænse WTO, trække skarpe grænser for dens virke og holde sådanne sektorer ude af dens kompetenceområde, i hvilke selve samfundets identitet er på spil, og som fortsat bør henhøre under borgernes og deres valgte institutioners suverænitet. Uddannelse, sundhedsvæsen, offentlige og sociale tjenesteydelser, offentlig transport og kultur er alle sammen sektorer, som ikke kan lægges på vægten i en handelsforhandling og ikke kan henhøre under en international handelsdomstol. Vi må sige nej til kapløbet om at gøre alting til varer.
For det tredje må vi forsvare princippet om, at der findes et hierarki af normer. Menneskerettighedserklæringen fra 1948, Den Internationale Arbejdsorganisations konventioner og miljøkonventionerne er af væsen vigtigere end de normer, der styrer handlen. Man skal ikke kunne fordømme en stat, fordi den anvender forsigtighedsprincippet, fordi den beskytter sit miljø, eller fordi den siger nej til en import, som bevisligt stammer fra børnearbejde. Tværtimod bør man kunne appellere en afgørelse fra WTO til Den Internationale Arbejdsorganisation eller til De Forenede Nationers kompetente organer. Umiddelbart før den nye runde begynder, er det markant, som det civile samfund og den internationale offentlige opinion blander sig i debatten. Det anser jeg for at være en glimrende udvikling, for det er den bedste garanti for, at disse temaer ikke kan forkastes i løbet af disse forhandlinger.

Pohjamo
Hr. formand, jeg vil også takke hr. Schwaiger for en velafbalanceret betænkning. Vi er ved at indlede en proces i Seattle, som er betydningsfuld for udviklingen og reguleringen af verden. Verden har også brug for spilleregler og normer, det er ikke godt kun at have konkurrence, selvom vi under WTO-processen primært stræber efter et mere effektivt handelssystem. Det er en stor udfordring. EU arbejder for en løsning på udfordringerne med at opnå en bæredygtig udvikling i den tredje verden og med at opnå social retfærdighed. Dette mål må vi holde fast ved. Selvom en liberalisering af verdenshandlen betyder økonomiske fordele og velfærd, må man også forholde sig kritisk til den. Ud over en friere handel inden for produktion af fødevarer burde man tale om både forsigtighedsprincippet, en begunstigelse af nærproduktionen og en stimulering af de regionale fødekæder. Den bedste garanti for fødevaresikkerhed er fødevarekædens gennemsigtighed og eksistensen af klare kontrol- og ansvarsrelationer.
EU bør have et klart prioriteringssystem i forhandlingerne. Sammenfattende kan man sige, at det europæiske familielandbrugs rentabilitet er en garanti for madens renhed. Derfor er den vigtigste ting under WTO-forhandlingerne en beskyttelse med tilstrækkelig støtte til at sikre rentabiliteten. Derfor er eksistensen af en blå kasse ved siden af den grønne væsentlig for at bevare den europæiske model. I spørgsmål om landbrug og fødevaresikkerhed må vi ikke indgå studehandler. Selvom man forsøger at mindske importbarrierer for industriprodukter og tjenesteydelser, må det ikke ske på bekostning af sundheden.

Vachetta
WTO, som blev oprettet for at sætte skub i en liberalisering af verdenshandlen, er blevet én af grundpillerne i den nye, internationale orden. Ikke blot følger den med globaliseringen, men den anstrenger sig også for at give den form og gøre den forpligtende, så den kan gennemtvinge markedets diktatur. Den bidrager aktivt til indførelsen af nyliberale politikker, som giver sig udslag i angreb på den offentlige service, retten til arbejde, til sundhedsvæsen, til fødevaresikkerhed og på miljøet.
Desværre er den europæiske delegation i Seattle helt på linje med den liberale logik. Den taler for en udvidelse af WTO's beføjelser, hvilket totalt afvises af de foreninger og organisationer, der har mobiliseret for at kræve såvel en statusopgørelse over WTO's sidste fem år som et moratorium for de forestående forhandlinger. Dette skridt støtter vi, det er et første skridt til på ny at sætte et radikalt spørgsmålstegn ved den internationale kapitalistiske orden. Og det er grunden til, at vi ikke kan stemme for denne betænkning af hr. Schwaiger.

Hansenne
Hr. formand, for nogle uger siden plæderede jeg på dette sted for, at vi europæere skulle indtage en fast, troværdig og kohærent position for på den måde at få en social dimension ind i liberaliseringen af handlen. Og det er mig en glæde at se, at der er sammenfaldende synspunkter mellem Kommissionen, Rådet og Parlamentet i dette spørgsmål.
Dette sammenfald hviler på respekten for Erklæringen om arbejdstagernes grundlæggende rettigheder, vedtaget af Den Internationale Arbejdsorganisation i 1998. Denne erklæring tager på én gang højde for udviklingslandenes interesser - det er for øvrigt derfor, de vedtog den, også Kina - men også for arbejdstagernes interesser. Og det er grunden til, at fagforeningerne også har accepteret den. Vi skal nu få denne erklæring til at leve, sørge for, at den bliver overholdt, også i Verdenshandelsorganisationens korridorer.
Hr. minister, hr. kommissær, at opnå et seriøst samarbejde mellem WTO og ILO, ligegyldigt hvordan, forekommer mig ikke at være nogen umulig opgave. Så meget mere grund er der til at få det til at lykkes.

Medina Ortega
Hr. formand, den nye runde i handelsforhandlingerne finder sted fem år efter afslutningen af Uruguay-runden. Og her må vi parlamentarikere naturligvis videregive vores vælgeres bekymringer i forbindelse med denne runde, som bliver meget vigtig.
Der er et forhold, hvor man kan sige, at vores resultater er meget ringe. Jeg tænker på proceduren til konfliktløsning. Vi har haft to vigtige konflikter - om bananer og hormoner - som Den Europæiske Union har tabt, og der har været en konflikt, som vi ikke engang har turdet bringe op for konfliktløsningssystemet. Jeg tænker på de amerikanske Helms-Burton og d'Amato-love med eksterritorial anvendelse over for europæiske firmaer. Jeg finder, at dette spørgsmål bør gennemgås under verdenskonferencen, under verdensrunden. Jeg synes, at Den Europæiske Union skal se nærmere på, hvordan konfliktløsningsmekanismen kan tilpasses behovene.
Der er derudover andre juridiske aspekter, for WTO-traktaten er ikke den eneste traktat. Der er andre internationale aftaler, f.eks. dem, der er indgået inden for rammen af ILO, Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret og andre multilaterale aftaler inden for miljøområdet. Jeg håber, at disse aspekter bliver behandlet på Seattle-konferencen med det mål, at de nye aftaler inden for rammerne af WTO finder en passende juridisk form.

Langenhagen
Hr. formand, den nye WTO-runde sender signaler, som ikke er til at overhøre. F.eks. har jo nu selv USA og Kina nærmet sig hinanden i WTO-spørgsmålet. I mange år har vi bestræbt os på netop det i EU-Kina-delegationen. Historiens hjul, som vi er med til at forme, drejer sig altså alligevel konstruktivt og progressivt, forudsat at der findes overbevisende koncepter og idéer, udholdenhed og karisma hos aktørerne. Dette gælder horisontalt, men også sektoralt. Det gælder dermed naturligvis også og ganske særligt på det maritime område.
Vandveje forbinder veje og kontinenter på vores globus, og de er rige på endnu ikke udnyttede naturlige ressourcer. Skibsfart og skibsbygning kan ved hjælp af ny teknologisk udvikling i dag igen være fremadstræbende segmenter. Hvem havde troet det for kort tid siden? Også i fiskeriet kæmper vi for en sådan positiv placering. Trods den principielt anderledes driftsmetode appellerer jeg derfor til f.eks. hr. Cunha som landbrugsordfører om også at tænke på fiskerisektoren, især da hr. Cunha også er min koordinator i Fiskeriudvalget.
Hvem vil bestride, at et effektivt fiskeri trods sin beskedne post på budgettet udgør en ikke uvæsentlig del af en dynamisk handels- og budgetpolitik i EU? Det skal ses som en selvstændig økonomisk sektor og en betydelig levnedsmiddelsektor. Det drejer sig også om et stort antal lokale arbejdspladser - i EU, i tredjelande og globalt. Mister vi dem, svækker vi de i forvejen økonomisk svage regioner, hvilket er uansvarligt. Vi skal vogte os for at betragte WTO som et universalmiddel mod vores problemer. Kun en sund udgangsposition på hjemmefronten overbeviser konkurrencedeltagerne ude i verden. Selv et totalt liberaliseret marked betyder muligvis en udnyttelse af fiskebestandene ud over deres regenerationsevne.
Jeg ønsker altså et ansvarligt og bæredygtigt fiskeri på partnerskabsbasis og ønsker hr. Schwaiger og hans team al mulig succes ved forhandlingerne, også til vores fordel.

Seguro
Hr. formand, hr. kommissær, hr. minister, kære kolleger, jeg tager ordet for at bekræfte det, som mange af mine kammerater i De Europæiske Socialdemokraters Parti allerede her har sagt, nemlig, at nok går vi ind for en forhandlingsrunde, men vi går ikke ind for en hvilken som helst forhandlingsrunde.
Det kommer til udtryk i vores socialdemokratiske overbevisning. Vi går ind for markedsøkonomi, men er imod et markedssamfund, og denne holdning får os til at afvige fra de to modsatrettede opfattelser, der dominerer debatten om topmødet i Seattle. Den ene tilhører dem, der mener, at markedet ikke skaber rigdom, mens vi tværtimod mener, at markedet skaber rigdom, samtidig med at vi tager afstand fra dem, der mener, at markedet er svaret på alting.
Vi socialdemokrater hylder den opfattelse, at markedet bidrager til skabelsen af rigdom, men at der må styring til, for at denne rigdom kan blive fordelt jævnt og under hensyntagen til en bæredygtig udvikling, som vil være til gavn for os alle. Det er en anderledes opfattelse, der adskiller sig fra de to andre. Det er en krævende opfattelse, en kritisk opfattelse, der udgør kernen i vores tilgang til de kommende WTO-forhandlinger.
Derfor er vi imod sektorspecifikke forhandlinger, men for samlede forhandlinger, og derfor er vi for, at WTO og de dertil knyttede forhandlinger ses som et redskab til at skabe et mere retfærdigt samfund, en mere bæredygtig udvikling, hvor mennesket faktisk står i centrum af alle beslutninger. Ud fra dette grundsyn bekræfter vi her, at der skal tages hensyn til miljøet, til forbrugeren, til menneskerettighederne og til de sociale rettigheder, og ud fra dette grundsyn, hr. formand, vil jeg gerne slutte af med at sige, at vi giver kommissær Lamy vores fulde støtte og samarbejde til det formål og de strategiske synspunkter, som han skal stå for i Seattle.

Hieronymi
Hr. formand, tre korte bemærkninger til emnet millenniumrunden og den kulturelle mangfoldighed. For det første er EU en succeshistorie, et økonomisk fællesskab, som har satset på åbne markeder og har givet befolkningerne social sikkerhed og økonomisk velstand. Men Den Europæiske Union er ikke kun et økonomisk fællesskab, den er også et værdifællesskab. Disse værdier og sikringen af Europas kulturelle mangfoldighed er uundværlig netop i en tid med stigende global økonomi.
Min særlige tak gælder derfor hr. Schwaiger, ordføreren, som på fremragende vis har bragt støtten til denne europæiske kulturelle arv ind i betænkningen om millenniumrunden.
Der er her to mål. For det første må den dynamiske udvikling af de elektroniske tjenester ikke hindres. Den skal tværtimod fremmes, for den sikrer mere end nogen anden branche fremtidssikrede arbejdspladser i Europa og på verdensplan. For det andet skal mangfoldigheden i vores europæiske kulturarv også fremtidig kunne støttes og fremmes med støtteforanstaltninger også i medlemsstaterne.
Betænkningen af Schwaiger muliggør begge dele. Derfor fortjener den bred tilslutning fra os alle.

Murphy
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Schwaiger. Samtidig med, at vi har brug for en WTO-millenniumrunde, der er så omfattende som muligt, så alle kan få noget ud af det, er der tre spørgsmål, som jeg gerne vil henlede opmærksomheden på.
Jeg er meget glad for, at Parlamentet, Kommissionen og Rådet har sat fokus på dyrevelfærd i deres indlæg. Dette er et vigtigt emne for borgerne, det er et vigtigt emne for mange her i Parlamentet, og det er vigtigt, at det kommer til debat i Seattle. Jeg mener, at vi må udnytte erfaringerne fra den multilaterale aftale om investeringer. Ja, der skal også drøftes konkurrence og investeringer i Seattle, men det er vigtigt, at det sker på en gennemsigtig og åben måde. WTO skal forklare borgerne, hvad man laver, ellers risikerer man at undergrave opbakningen til frihandel. Det er ligeledes vigtigt, at der gennemføres en så bred høringsrunde som muligt, for at alle de forskellige synspunkter kan komme frem og blive forstået, når vi drøfter konkurrence og investeringer.
Og for det tredje er der selve konfliktløsningssystemet. Det var en klar succes under Uruguay-runden, men det er ikke uden problemer. I Seattle må vi have udbedret disse mangler, igen på grundlag af gennemsigtighed og større sikkerhed med hensyn til rettigheder og pligter for alle de involverede i konfliktløsningssystemet. Det vil give os gode muligheder for at få løst op for verdenshandlen.
Som konklusion vil jeg sige, at vi aldrig må miste det faktum af syne, at globaliseringen i høj grad drejer sig om menneskelige anliggender, den drejer sig om levestandarder, miljø, kultur, moral og etiske spørgsmål. Nogle frygter WTO, nogle frygter globaliseringen, nogle frygter voldsom vækst, markeder, teknologi og videnskab. Men jeg mener, at gennem et åbent samarbejde om det fælles mål at øge livskvaliteten for hele verden kan vi rent faktisk gøre kritikerne af globaliseringen til skamme og vise, at globalisering og liberalisering i virkeligheden kan være en afgørende drivkraft i det godes tjeneste.

Flemming
Hr. formand, mine damer og herrer, den globale økonomi står i dag over for lignende problemer som før starten af Uruguay-runden for 13 år siden. Vi er konfronteret med en generelt stagnerende vækst, og dét i en verden med eksploderende befolkningstal. 6 milliarder mennesker lever der på denne jord, 1 milliard sulter, og over 30 millioner dør årligt, herunder forfærdelig mange børn. Og vi, de rige i denne verden, har pligt til at forsøge at reducere elendigheden og sulten i denne verden.
Jeg er fast overbevist om, at en yderligere liberalisering og ekspansion af handlen inden for WTO's rammer vil bidrage til at fremme væksten og beskæftigelsen også i udviklingslandene.
Som hovedordfører for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik med henblik på WTO-forhandlingerne vil jeg gerne rette en ganske særlig hjertelig tak til hr. Schwaiger for de klare udtalelser om emnet handel og miljø. Det var jo ikke helt så selvfølgeligt. Men når Parlamentet i morgen har vedtaget betænkningen af Schwaiger, har vi tilkendegivet og besluttet, at der inden for alle områder af verdenshandlen skal tages højde for miljøbeskyttelse, og det er ikke en vissevasse-bestemmelse om kan eller bør, men der skal.
Jeg tror, at vi går overordentlig spændende forhandlinger i møde. Vi europæere - det er sagt særdeles ofte i dag - har her helt sikkert en historisk rolle at spille.

Lienemann
Hr. formand, kære kolleger, i Marrakech lovede man os en opgørelse over de foregående forhandlingsrunder, før vi forpligtede os til nye forhandlinger. I dag eksisterer denne oversigt ikke, og det er der en ganske simpel grund til: Den ville nemlig ikke være positiv. Den ville fortælle os, at vi skal dreje halsen om på de liberale dogmer og på den gamle teori om, at når man udvikler handlen, skaber man rigdomme. På 50 år er den samlede handelsmængde blevet forøget 17 gange, mens vi kun har produceret to gange så mange varer på planeten. En sådan oversigt ville ligeledes dreje halsen om på idéen om, at tredjeverdenslandenes skæbne skulle være blevet forbedret. Ulighederne har været konstant stigende, hos dem som hos os. Den ville fortælle os, at vi bliver nødt til at skifte kurs, og det er netop, hvad vi beder Dem gøre, hr. kommissær. At skifte kurs, det vil sige at få indføjet i den allerede eksisterende pakke, den, der allerede er forhandlet, nogle virkelige sociale og miljømæssige bestemmelser, i stedet for vage henvisninger til normer, der aldrig har været praktiseret. Ja, det betyder at sætte en virkelig logik op imod økologisk og social dumping. Denne oversigt ville sige "Pas på!", så vi ikke åbner Pandoras æske i andre sektorer, og her tænker jeg specielt på investeringerne. Parlamentet her sagde "nej" til AMI. Det sagde "nej" af principielle grunde, og De, hr. kommissær, bør benytte de samme argumenter for at undgå, at investeringssektoren kommer til at opleve de samme katastrofer, vi har set på andre områder.
Endelig ville en sådan oversigt fordømme, at der kan tages patent på "det levende", at livet, planterne, alting skal blive handelsobjekter. Det 20. århundrede var kendetegnet af en dyb krise i humanismen i form af fremmedhad og folkedrab. Jeg ønsker ikke, at det 21. århundrede også skal blive præget af en krise i humanismen, fordi markedet og pengene får forrang for udviklingen af mennesket, for de grundlæggende værdier, som givet mennesket sit særlige liv.

Wijkman
Hr. formand, selv jeg vil ønske Schwaiger tillykke med en udmærket betænkning. Mange kritiserer i dag Verdenshandelsorganisationen for at se alt for ensidigt på handlen som et mål i sig selv i stedet for at se på de komplekse sammenhænge mellem samhandel, menneskerettigheder og miljømæssige hensyn. Jeg er enig i dele af denne kritik, men jeg konkluderer ikke, at der ikke er behov for en ny handelsrunde. Tværtimod tror jeg ikke, at der er noget at vinde ved status quo. I stedet har vi alt at vinde ved en ny runde, da der i dag er en langt større forståelse for disse komplekse sammenhænge samt for, at udviklings- og miljøspørgsmål skal diskuteres i sammenhæng. Jeg minder om WTO's seneste rapport, der omhandler netop miljøspørgsmålene med stor indsigt.
Jeg vil gerne komme ind på to specielle aspekter af det, vi diskuterer. Kommissionen siger med rette, at denne runde skal være en development round. I en situation med faldende bistand har jeg imidlertid svært ved at se, hvordan den skal blive det, hvis ikke der sker radikale ændringer. Der findes en del, der ser bistand og handel som to modsætninger. De siger, at handel skal hjælpe de fattigste lande ud af deres situation. Jeg mener, at det er en forkert antagelse. Der er brug for både bistand og handel, det vil sige både trade og aid. Derfor skal vi koble disse spørgsmål sammen med vores bistandsarbejde.
Øget samhandel kan naturligvis være positivt for miljøet - f.eks. gennem overførsel af miljøvenlig teknologi. Det modsatte kan imidlertid også være tilfældet. Det skyldes først og fremmest, at vores økonomiske ordninger ikke tager ordentligt hensyn til miljøkonsekvenserne. Det er derfor vigtigt, at handelsreglerne tager større hensyn hertil. Spørgsmålet er nu bare, når vi nu læser denne betænkning og stiller krav til WTO, om denne organisation fremover kan løse alle tænkelige kontroverser. Jeg tror - og det er en vigtig konklusion - at vi, samtidig med at vi gør Verdenshandelsorganisationen grønnere, også skal styrke de internationale miljøkonventioner. De er nemlig alt for svage i dag.

Carraro
Hr. formand, millenniumrunden er efter min mening en vigtig lejlighed til at gøre de internationale markeder mere åbne over for konkurrencen, til at gøre garantierne mod konkurrencebegrænsende praksis mere omfattende og til også langt om længe at tage det emne op, der hedder investeringer.
Liberaliseringen af verdenshandlen er en positiv proces, der skaber udvikling, og som ikke blot kan hindres af staternes protektionistiske praksis, men også ved, at der opstår nogle konkurrenceforvridende situationer, såsom misbrug af en dominerende stilling, karteller og dumping - tænk bare på eksemplet med skibsbygningsindustrien - der er så skadelig for Europa. Der er tale om et område, som i stor udstrækning er nyt for Verdenshandelsorganisationen, men som efter min mening er yderst vigtigt.
At forsøge at åbne de nationale markeder for udenlandske investeringer skal ligeledes være et nyt forhandlingsområde. Det er vigtigt, at man i Schwaigers betænkning og i Parlamentet erkender, at Verdenshandelsorganisationen er det rette forum for en seriøs forhandling om investeringer, hvor man forsøger at få skabt sikkerhed og klarhed omkring retten til beskyttelse af investeringerne, men hvor man naturligvis også beskytter staternes lovgivninger på det sociale og kulturelle område samt på miljøområdet.
I Schwaigers betænkning lægges der forståeligt nok størst vægt på beskyttelsen, men betænkningen er efter min opfattelse i høj grad i tråd med Kommissionens forslag, og i betænkningen giver man således udtryk for sin fulde tillid til kommissær Lamys arbejde, også når det gælder dette vanskelige emne, og hele tiden med bevidstheden om, at liberaliseringen af den internationale handel også på nye områder - sådan som det er tilfældet med investeringerne - er af væsentlig interesse for EU-landene og for alle de lande, der er interesserede i en varig og bæredygtig udvikling i verdensøkonomien.

Brunetta
Hr. formand, Den Europæiske Unions indsats - der bliver slået fast i Schwaigers betænkning - for at skabe et permanent arbejdsforum mellem Den Internationale Arbejdsorganisation og Verdenshandelsorganisationen om spørgsmål i forbindelse med handlen, globaliseringen og arbejdet, er den eneste løsning, når liberaliseringen af handlen og samhandlen i almindelighed skal ledsages af respekt for de grundlæggende arbejdsrettigheder, uden at man ryger ud i en egoistisk og hyklerisk protektionisme eller i illoyal og selvdestruktiv konkurrence. EU skal i den forbindelse ikke blot betragte den bilaterale aftale, USA har underskrevet med Kina for at forberede dette lands optagelse i Verdenshandelsorganisationen, som et vigtigt bidrag til den multilaterale proces, men også og ikke mindst som en fundamental konstatering af den store betydning, menneskerettighederne har og vil have over for mulighederne ved et marked som det kinesiske, der har et meget stort potentiale.
Vi skal i den forbindelse huske, at ILO's 174 medlemslande, der med den højtidelige erklæring fra 1998 forpligtede sig til at overholde de fire kategorier af grundlæggende arbejdsrettigheder, også hvis de ikke har ratificeret konventionerne, for en stor dels vedkommende ligeledes er medlemmer af WTO. Og eftersom de internationale organisationer er det, som medlemsstaterne gør dem til, er det rimeligt at forlange, at disse stater opfører sig konsekvent i alle forsamlinger. Kinas forhåbentlige optagelse, som EU også forhandler energisk om, vil uden tvivl gøre WTO mere repræsentativ og vil øge den potentielle mulighed for at skabe en global handel, der er fri, men som samtidig er reguleret. Derfor skal man dog ikke bilde sig selv ind, at mange af de problemer, der er forbundet med de grundlæggende rettigheder i Kina, er blevet løst i dag eller er ved at blive løst, og man skal heller ikke glemme, at samme USA tidligere har været partisk, når det gjaldt kravet om at overholde de sociale bestemmelser. Det er dog bedre, at forsøget på at stadfæste disse rettigheder finder sted inden for rammerne af de internationale institutioner, i stedet for at det finder sted i de bilaterale forsamlinger og alt efter, hvad der er mest belejligt på det pågældende tidspunkt.

Corbey
Hr. formand, som den sidste i rækken af socialdemokratiske talere vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed på ét aspekt, som man stadig er gået let hen over, og det er patenteringen af levende organismer.
Mange tredjeverdenslande har gjort indvendinger, for denne praksis griber dybt ind i millioner af landmænds eksistens. Hvis der kan ansøges om patent på eksisterende landbrugsafgrøder, bliver landmænd mere afhængige af store virksomheder. De må til at betale for såsæd, hvilket skader deres eksistensgrundlag. Fødevaresikkerheden står herved på spil.
En stor gruppe tredjeverdenslande, med Kenya som talsmand, har fremsat en appel om at revidere TRIPS-aftalen. For at imødekomme udviklingslandene ville det faktisk være godt at gøre dette. Men der er flere grunde. Ud fra en økonomisk synsvinkel er der store ulemper forbundet med den nuværende praksis, fordi den kan føre til nogle få virksomheders uacceptable magtstillinger.
Der er også etiske indvendinger imod patenter på levende organismer. Disse indvendinger er ligeledes bragt på bane i Rådet i forbindelse med vedtagelsen af bioteknologidirektivet. Derfor vil jeg bede kommissær Lamy og Parlamentet om at tage tredjeverdenslandenes indvendinger, men også de etiske og økonomiske indvendinger her i Europa, alvorligt. En evaluering af den eksisterende ordning ville være et første skridt.

Lamassoure
Hr. formand, nej, Seattle-konferencen er ikke noget, som USA har indkaldt resten af verden til med det formål at påtvinge den en vision om absolut og tøjlesløs frihandel. Den er det stik modsatte.
Verdenshandelsorganisationen er en europæisk idé, som amerikanerne bekendte sig til i Marrakech efter i lang tid at have modsat sig den. I Seattle er det europæerne, ikke amerikanerne, som har foreslået den mest omfattede dagsorden: millenniumrunden er vores idé. Det er europæerne og ikke amerikanerne, som har haft størst fordel af de foregående runder. Siden 1995 er USA's handelsunderskud over for os steget nærmest svimlende: tæt ved USD 30 milliarder sidste år. Endelig er det, det gælder om, ikke en handel uden regler, men derimod at sørge for, at den formidable stigning i handlen medvirker til varig udvikling for alle, og ikke til, at de stærkeste kan berige sig som rovdyr.
Vi ønsker mere handelssamkvem, vi vil fjerne de mange hindringer, der stadig findes i visse lande for visse produkter og for størstedelen af alle tjenesteydelser. Vi ønsker handel, som er loyal for alle, det vil sige ens konkurrencevilkår. Det er der ikke inden for landbruget og i kulturindustrien. Der er brug for konkurrenceregler og for en domstol til at få dem overholdt, herunder af de stærkeste i forhold til de svageste. Vi vil kort sagt have en handel, der gavner en bæredygtig udvikling, og vi vil opnå det ved at skabe et bånd mellem handelsaftalerne og vores øvrige store internationale forpligtelser inden for grundlæggende arbejdsrettigheder, fødevaresikkerhed og miljøbeskyttelse.
I virkeligheden bør vi foretage os det samme på verdensplan, som vi havde held til at gennemføre i Europa, dengang vi tog skridtet fra en toldunion til et fælles rum, og derfor er det Europa, der kan bidrage med mest til forhandlingen, og som er i sin gode ret til at forvente sig mest af den.

Liese
Hr. formand, hr. formand for Rådet Sasi, hr. kommissær Lamy, jeg slutter mig til de mange, der har takket hr. Schwaiger. Han har forelagt en god betænkning. Betænkningen kommer ind på de vigtige punkter, og den siger frem for alt, at vi principielt støtter Rådet og Kommissionen. Men visse punkter vil vi fremhæve tydeligere, end Kommissionen og Rådet hidtil har gjort. Jeg taler her f.eks. om miljønormerne.
Hr. kommissær, hr. formand for Rådet, vi vil ikke kun fokusere på miljøskader, som opstår i Europa på grund af produkter fra andre lande, men vi vil også i højere grad diskutere produktionsmetoderne, PPM, i andre lande og i den forbindelse ikke kun tale om mærkning, men også om, hvordan vi ved handelsforanstaltninger kan forhindre, at der opstår globale miljøskader. De Liberale har jo fremsat et særdeles godt ændringsforslag i udvalget, og det findes som nr. 47 i den foreliggende beslutning.
Det drejer sig om, at man ved fare for globale miljøskader kan iværksætte handelsforanstaltninger, som angår produktionsmetoderne. WTO's shrimps-turtle-dom giver i det mindste et udgangspunkt for at argumentere i denne retning, for rejerne ser jo ens ud, ligegyldigt om de er fanget dyrebeskyttelsesmæssigt korrekt eller ej. WTO har dermed sagt, at det er noget, man principielt kan diskutere.
Det er vigtigt, at vi i denne forbindelse også diskuterer klimabeskyttelse, for globalt blev der i 1992 i Rio og i 1997 i Tokyo opnået enighed om, at det er et enormt problem, og at vi er nødt til at bekæmpe det i fællesskab. Derfor skal der også være muligheder for at gennemføre foranstaltninger til klimabeskyttelse inden for WTO.
Afslutningsvis vil jeg endvidere gerne støtte alle dem, som har udtalt sig for en modig holdning i forhold til de mindst udviklede lande - LLDC'erne. Men jeg vil gerne understrege, at dette ikke kun er AVS-landene, men at der også er mange lande uden for AVS-området, som vi skal støtte bedre. Jeg hører til dem, der plæderer for fuldstændig toldfrihed for alle produkter og for, at vi ikke definerer såkaldt følsomme produkter, hvor vi så igen gør undtagelser.

Van Hecke
Hr. formand, udarbejdelsen af dagsordenen for den kommende millenniumrunde rejser temmelig mange spørgsmål hos mig. Jeg kan ikke frigøre mig for det indtryk, at udviklingslandenes ønsker risikerer at blive klemt mellem de store økonomiske blokkes ønsker. Når elefanterne slås, trampes græsset ned. Det ved man alt for godt i Afrika. Når Europa og USA i dag strides om genetisk modificerede organismer og brugen af hormoner og antibiotika inden for kvægavlen, risikerer den forbedrede adgang til markedet for udviklingslandene og inddragelsen af dem i verdensøkonomien at blive skubbet i baggrunden.
Det er vores opgave at sørge for, at der i en verden med liberaliseret handelssamkvem er plads til sociale og økologiske korrektioner og til en gradvis inddragelse af tredjeverdenslandene i verdensøkonomien under vejledning. Ellers risikerer vi at komme i en american world, som kun forsvarer handlen kraftigt, men glemmer de andre værdier i the european dream, nemlig solidaritet foruden konkurrence og ansvar samt økonomisk vækst. Det kan da ikke være meningen, at alt underordnes dette ene paradigme, som fra Seattle skal udbredes over resten af verden? Europa, og i særdeleshed Europa-Parlamentet, skal være fortaler for større ligevægt i verdenshandelsforbindelserne.
Liberaliseringen af økonomien skal med henblik på udviklingen af den tredje verden have samme effekt som vinden, der holder ilden ved lige. Vinden skal være stærk nok, men må ikke blive for stærk, for så vil den slukke ilden. I Seattle vil vi være med til at stå ved verdensøkonomiens blæsebælg. Jeg tror, at hr. Schwaigers fortræffelige betænkning udmærket skitserer, hvordan vi kan give udviklingslandene en håndsrækning. Jeg vil derfor med stor begejstring støtte den.

Carlsson
Hr. formand, jeg er bekymret over den holdning, der risikerer at udvikle sig i EU til frihandel. Der er betydelige angreb mod WTO, og de handelstvister, som vi oplever og trækkes med, er alarmerende. Et ensidigt sværmeri for traditioner og egenarter i ens egen region gennem handelspolitiske restriktioner risikerer at fjerne grundlaget for udveksling, udvikling og spredning af viden, kultur og velstand. Det kan endvidere på længere sigt føre til mistænksomhed, stagnation og konflikter.
Hvad angår betænkningen af Schwaiger, som vores udmærkede ordfører har arbejdet meget grundigt med, har mange parlamentsmedlemmer brugt energi på at koncentrere sig om alle de problemer og uromomenter, som frihandel påstås at skabe. Jeg vil derfor fremhæve den frie handels bidrag til mindre fattigdom, øget vækst og fremme af demokratiseringsprocesser. Vi kan ikke vende ryggen til den udviklingskraft, som fri handel og konkurrence medfører i globaliseringens tidsalder. Derfor skal den overordnede opgave for EU's repræsentanter i Seattle være en fortsat liberalisering af verdenshandlen.
De nye industrier har sat deres lid til det regelsæt, som WTO har tilbudt. Dermed har de kunnet skabe velstand på langt bedre vis end gennem små bække af bidrag fra de rige mænds bord.
Protektionistiske foranstaltninger i dag vil forhindre import fra disse udviklingslande og hæmme deres muligheder for at bidrage til den internationale arbejdsfordeling. Derfor resulterer beskyttelse af markeder i dårligere arbejdsvilkår i de fattige lande, ligesom den hæmmer den udvikling, som vi gerne vil fremme - det vil sige forbedrede levevilkår gennem vækst og fri handel.

Korhola
Hr. formand, det, der frem for alt glæder i hr. Schwaigers betænkning, er, at Parlamentet på sine vegne har forsøgt at øge sammenhængen i Unionens forhandlingsmålsætninger. Unionen har med sine tidligere beslutninger forpligtet sig til at være konsekvent inden for forskellige områdepolitikker. Således bør handelspolitikken f.eks. harmonere med Unionens politik over for udviklingslandene og med miljøpolitikken. Begge politikker kommer nu decideret frem i betænkningen - og som nyt parlamentsmedlem må jeg sige, at det er en positiv overraskelse. På samme måde kan man glæde sig over, at der i den foreslåede betænkning meget afbalanceret fremsættes en holdning om WTO's forhold til de øvrige multilaterale aftaler. Desuden lover den kraftige støtte til det indledte samarbejde mellem Den Internationale Arbejdsorganisation ILO og WTO stadig bedre sammenhæng på dette område.
Når der er fundet en model, der virker, bør man også aftale WTO's forhold til de øvrige internationale organisationer, i hvis regi tilsvarende aftaler er indgået. Det er også vigtigt, at Parlamentet skitserer betydningen af disse multilaterale aftaler i WTO's procedure for løsning af stridigheder. Som medlem af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse er jeg tilfreds med, at man forsøger at indskrive forsigtighedsprincippet også i WTO's regelsæt. Unionens forhandlere må forsøge at overbevise modparterne om, at EU's mål ikke er protektionisme, men en sikring af forbrugernes velfærd.
Unionen gør klogt i at indbyde ngo'erne til forhandlingerne om WTO, som forhandlingsrunden skrider fremad. Ud over at det vil styrke legitimiteten af Unionens arbejde på egen grund, kan det globale felt at ngo'er på sin side hjælpe vores forhandlere med opnå Unionens mål. Erfaringen viser, at diskussionen inden for ngo-feltet let flytter sig fra det ene kontinent til det andet. Da de andre parter desværre stadig halter langt bagefter, har EU brug for ngo'ernes støtte i sit arbejde med at ændre WTO til en bæredygtig organisation inden for miljø, sundhed og social velfærd. Med forhandlingsrunden i Seattle vokser WTO's virkefelt og magt betydeligt, derfor burde EU sørge for, at effekten af en liberalisering af handlen og af WTO's arbejde fremover bedømmes ud fra økologi og retfærdighed.

McCartin
Hr. formand, jeg er ikke helt overbevist om, at den udviklede verden har brug for frihandel med resten af verden for at skabe økonomisk vækst. De store EU-lande som Frankrig, Tyskland og Det Forenede Kongerige handlede for omkring 30% af BNP i 1960'erne imod 60% i dag, men havde en langt hurtigere økonomisk vækst dengang end i dag. Fra 1950 til 1970 gik verdens økonomiske vækst og udvidelsen af verdenshandlen stort set hånd i hånd, men siden da er den økonomiske vækst kun steget halvt så meget som eksporten på verdensplan. Så heller ikke her er der noget bevis for, at øget handel automatisk fører til større økonomisk vækst. Det er naturligvis helt klart, at mindre lande som Irland, Belgien og Luxembourg har brug for frihandel, men en Europæisk Union med et indre marked eller et indre marked i Nordamerika er et helt andet forslag.
Alligevel tror jeg på frihandel. På grund af den måde, verden ændrer sig på, kan globaliseringen ikke stoppes, medmindre vi naturligvis rejser jerntæpper eller bambustæpper, og disse kan også blæses væk af forandringens vinde. Globaliseringen finder sted, og selvom den indebærer visse risici, giver den os også utrolige muligheder.
Den første mulighed er at skabe et partnerskab for samarbejde om og forvaltning af de øgede handelsaktiviteter. Beslutningstagning på denne måde er ikke nogen omgåelse af demokratiet, det er en udvidelse af demokratiet. Det er en ny måde at tilrettelægge menneskers aktiviteter på. Bag vores handelshindringer findes der en risiko for, at vi vil så kimen til flere internationale konflikter. De rige kunne grave sig ned bag deres mure, de kunne købe nogle vigtige varer fra de fattige lande, men vi ville være tilbage i det 17. århundrede, hvor de stærke udnyttede de svage. De, der er bekymrede for menneskerettigheder, dyrevelfærd og miljø har langt bedre muligheder for at sikre forbedringer på disse områder inden for juridiske rammer og Verdenshandelsorganisationen end i fuldstændig frihed med jungleloven som de eneste regler.
Jeg vil gerne lykønske hr. Schwaiger, fordi han har opbygget noget, som jeg anser for nogle glimrende rammer, hvor vi kan komme videre. Der vil være risici, men vi må forklare befolkningerne, at der kun er én vej: fremad.

Lamy
Hr. formand, Jeg vil først komplimentere Europa-Parlamentet med dets sans for, hvad der er aktuelt. Denne drøftelse af Schwaiger-betænkningen kunne ikke falde på noget bedre tidspunkt, eftersom vi befinder os lige midt i nogle særdeles livlige diskussioner om forberedelse af dagsordenen til Seattle.
Dernæst vil jeg, som Unionens forhandler, udtrykke min glæde over Schwaiger-betænkningen. Vedtagelsen af den vil være et tydeligt signal til vores partnere, som en bekræftelse af, at Den Europæiske Union ikke vil lade sig nøje med en minimalistisk strategi, som kun tager sigte på at lette tilgangen til markederne i nogle sektorer. Dette ville hverken imødekomme vores medborgeres ønsker eller de legitime krav fra udviklingslandene. Hvis jeg skal sætte min lid til de indlæg, jeg har hørt i dag, vil Deres stemmeafgivning i morgen styrke vores hånd, og dermed Unionens hånd, i Seattle.
Vi ved alle, at debatten om handel har ændret den tilgang til problemet, som vi foreslår, som det også fremgår af Schwaiger-betænkningen. Ganske vist vil vi fortsætte liberaliseringen af handlen, som har været og fortsat er en strategisk vigtig faktor for vores velstand. Men den kommende forhandlingsrunde skal også tage hul på nye emner: udvikling, miljø, sundhed og sanitetssikkerhed, grundlæggende sociale normer, konkurrence og konkurrencegennemsigtighed, minimumsregler inden for investering og fremme af kulturel mangfoldighed. Summen af alle disse elementer får os til at anbefale en udvidet forhandlingsrunde - og jeg glæder mig over den meget store grad af sammenfaldende synspunkter i denne henseende mellem Kommissionen og Parlamentet, som det fremgår af Deres betænkning, hr. Schwaiger.
Nogle blandt Dem er ikke enige i denne strategi og foreslår en slags moratorium for forhandlingerne. Jeg tror ikke, det er nogen løsning. For det første fordi vi har forpligtelser at leve op til i forlængelse af Uruguay-runden. For det andet skal man vide at vurdere risikoen ved et moratorium. Hvis vi ikke bevæger os fremad ad den multilaterale liberaliserings vej, åbner vi døren på vid gab for de stærkestes unilateralisme. Er det virkelig det mål, de personer tilstræber, som plæderer for et moratorium?
For det tredje, hvorfor udsætte forhandlingen om regler, som det civile samfund kræver, og som udviklingslandene venter på for at kunne integrere liberalisering af handlen med en bæredygtig udvikling på områder som sundhed, miljø og grundlæggende rettigheder for arbejdstagere?
Jeg er således overbevist om, at denne forhandling er nødvendig, men jeg indrømmer, og glæder mig i øvrigt over det, at selve vilkårene for denne forhandling har ændret sig sammenlignet med den foregående runde. I betragtning af de bekymringer, som et stadigt voksende antal medborgere giver udtryk for med hensyn til globaliseringen, har vi brug for en offentlig debat, som er langt bredere, langt mere gennemsigtig og langt mere interaktiv. I så henseende synes jeg, de diskussioner, der har været omkring udarbejdelsen af Schwaiger-betænkningen, i selve Parlamentet og mellem Parlamentet og Kommissionen, har været eksemplariske. Derfor skylder jeg også hr. Schwaiger min hyldest, han har udført et herkulisk arbejde ved på grundlag af rigtig mange forslag at udarbejde en version, som jeg håber vil blive vedtaget i morgen.
Jeg vil godt følge debatten op og hurtigt nævne nogle emner, som er blevet belyst under forberedelsen af betænkningen. Hvis vi først tager udviklingslandene, viser det sig, at disse lande, som er dem, der har profiteret mindst af oprettelsen af WTO og af resultaterne af Uruguay-runden, uden undtagelse også er dem, der er mindst integreret i det verdensomspændende handelssystem. Det gælder altså om at opmuntre dem til at deltage med henblik på at fremskynde deres integration, ikke om at udskyde den. Når den mangelende integration først og fremmest skyldes mangelende ressourcer eller utilstrækkelig kapacitet, skal man levere udviklingslandene teknisk og finansiel assistance for at øge deres forhandlingskapacitet og deres evne til at gennemføre de foranstaltninger, WTO har besluttet. Til gengæld er det ikke gode løsninger at udvide fristerne for gennemførelsen og forøge antallet af præferenceforanstaltninger, når den mangelende integration skyldes interne politikker eller mangelfuld udvikling. Ganske vist vil det fortsat være uomgængeligt at give udviklingslandene særlig og differentieret behandling, men denne særbehandling skal bevæge disse lande til at indlede strategier for bæredygtig udvikling, ikke fritage dem for den.
Hvad angår forbindelserne med AVS-landene f.eks., er det nødvendigt med en ny strategi, og denne strategi skal konvergere i retning af WTO's regler, for det nuværende system skal under alle omstændigheder revideres, selvom man må tage de nødvendige mellemstadier.
Hvad angår den intellektuelle ejendomsret, er vi overbevist om, at reglerne på området må gøre det muligt for udviklingslandene selv at nyde godt af de ressourcer, der står til deres rådighed, og at de nuværende bestemmelser allerede går meget langt i denne retning. En gennemgribende revision af aftalen ville således ikke være en god ting. Til gengæld må vi, hvis vi kaster et integreret blik på forbindelsen mellem intellektuel ejendom og udvikling, parallelt med at vi udstrækker disse garantier, sørge for at tilskynde til direkte investering som det vigtigste medium for overførsel af teknologi til disse lande og for sammen med dem at udvikle aftaler om teknologisk samarbejde og måske - jeg fremsætter denne idé - overveje at forstærke de europæiske investeringer i grundforskning på levende objekter og senere dele overskuddet med dem.
Inden for miljøområdet er mange bekymringer koncentreret om muligheden for at anvende miljøforanstaltninger parallelt med WTO's regler. Den ideelle løsning ville naturligvis bestå i en multilateral forhandling om et normhierarki. En sådan ved vi udmærket ikke er inden for rækkevidde. I mellemtiden må vi arbejde for, at hver af de nye normer kommer til at hænge sammen med de foregående, så den margen, der i givet fald overlades til de dommere, som skal behandle disse uoverensstemmelser, ikke er gabende bred. Et af vores mål er faktisk i denne sammenhæng at sikre en gensidig kompatibilitet, som skal gøre det muligt at iværksætte miljø- eller andre foranstaltninger i overensstemmelse med WTO's regler.
Forsigtighedsprincippet er et andet emne, som optager mange af Dem meget. Det er klart, at det er hvert enkelt WTO-medlems ret at afgøre, om der foreligger en risiko eller ikke. Forsigtighedsprincippet skal derefter give medlemmet mulighed for at tage passende afstemte forholdregler for at undgå denne risiko. For os består det afgørende derfor i en understregning af reglerne og procedurerne, som styrer anvendelsen af forsigtighedsprincippet.
For så vidt angår tjenesteydelser, kan jeg konstatere ængstelse, som er kommet klart til udtryk. Jeg vil gerne berolige Dem på dette punkt. Jeg har under ingen omstændigheder mandat til, i forbindelse med en international forhandling, at tillade, at der rejses tvivl om EU's regeringers beføjelser til at fastsætte regler eller være aktive på disse områder. Vi anerkender den væsentlige og centrale rolle, disse tjenesteydelser spiller i vores samfund.
Når det gælder landbruget, har vi indtil nu stået over for Cairns-gruppens holdning, som ønsker at sidestille landbrugsprodukter med andre varer. Det er ikke vores synspunkt. Det var ikke det, man fra alle deltagende parters side enedes om i 1994, og som vi har respekteret. Man skal på ny gå ud fra det koncept, der hedder, at landbruget har andre funktioner end at producere for markedet.
Vi kommer nu omsider til de sociale normer. Globaliseringens virkninger er mærkbare på det sociale område i alle lande, men man må også konstatere, at i et antal mindre udviklede lande respekteres de internationale arbejdsnormer, som der var enighed om inden for Den Internationale Arbejdsorganition, ikke i tilstrækkelig grad. Talen om sociale normer fremkalder hos visse af vores partnere i WTO, især blandt udviklingslandene, reaktioner, som jeg kan bevidne er usædvanligt kraftige. Når dette sker, er det af afgørende betydning at begynde med at forsikre, at vi er modstandere af at anvende handelssanktioner på det sociale område og af enhver brug af sanktioner i protektionistisk øjemed. Efter vores opfattelse ligger selve berettigelsen i at overholde de grundlæggende rettigheder for arbejdstagere deri, at det medfører en mere rimelig fordeling af de vækstfordele, som liberaliseringen af handlen medfører. Det er for øvrigt med dette for øje, at vores generaliserede præferenceskema sætter os i stand til at give autonome reduktioner til de lande, der faktisk anvender ILO's vigtigste konventioner.
Det, der er vigtigt for os i Seattle - og det tror jeg, vi alle er enige om - er, at det bliver muligt at at diskutere emnet i lyset af et samarbejde mellem ILO og WTO. Jeg vil også i forbifarten bekræfte vores støtte til hr. Somavias tilstedeværelse i Seattle som et positivt signal om den opmærksomhed, der vil blive vist dette emne.
Før jeg slutter, hr. formand, et par ord om Kina. Jeg har ikke offentligt udtalt mig om dette spørgsmål, mens jeg afventede denne debat. Er amerikanernes og kinesernes underskrift på en aftale om adgang til WTO en god eller en dårlig nyhed, som mange af Dem har spurgt om? Set fra de personers synspunkt, som drager WTO i tvivl, er det ikke nogen god nyhed. Kina, som er et land, hvis udvikling er helt afgørende for planetens fremtid, giver det klare signal, at det ønsker at tilslutte sig et multilateralt handelssystem.
Set ud fra vores multilaterale interesser og fra vores egeninteresser afhænger alt af indholdet af den aftale, der er blevet underskrevet. Den amerikanske Kongres har ønsket at være den første, der kender indholdet af denne aftale, en fremgangsmåde som denne forsamling burde omfatte med mere sympati end antipati, selvom den gør livet besværligt for mig. Mine egne oplysninger om detaljerne i den får jeg, jeg beklager at måtte sige det, kun dråbevis. Men djævelen, eller i dette tilfælde måske dragen, gemmer sig i detaljerne. Jeg har i dag ingen grund til at betvivle den gode tro hos de amerikanske forhandlere, som vores forhandlere har arbejdet meget og godt sammen med i løbet af de sidste to år om, hvad vi har af fælles interesser. Jeg har heller ingen grund til at have mistanke om, at indrømmelser i forbindelse med multilaterale vilkår, der er vigtige for os, skulle være betalt med bilateral mønt, som ikke er gangbar for os. Antager vi, at det ikke er tilfældet, står det tilbage med den kinesiske part at forhandle om de emner, som Unionen har særlige interesser i. Opsummerende vil jeg sige, at det sandsynligvis er en god nyhed, der er undervejs, men dog med forbehold for en oversigt over detaljerne.
Jeg vil afslutte mit indlæg, hr. formand, med allerede nu at sige velkommen til de medlemmer af Deres institution, som indgår i vores delegation til ministerkonferencen i Seattle. Dette er led i en tradition, som jeg er lykkelig for at kunne videreføre. Jeg skal i øvrigt i morgen mødes med dem, De udpeger som delegerede til Seattle - og jeg håber, De får gjort det inden i morgen - og dér kan vi så mere detaljeret diskutere de arrangementer, som vi vil sætte i værk derovre.

Plooij-van Gorsel
Hr. formand, jeg spurgte udtrykkeligt hr. Lamy, hvad han mener om Taiwans deltagelse i forbindelse med Folkerepublikken Kinas? Han har ikke svaret mig. Er det muligt at få et svar?

Lamy
Hr. formand, sandt at sige svarede jeg ikke på dette spørgsmål, fordi Parlamentet allerede stillede mig det for nogle uger siden, og fordi jeg svarede på det dengang. Vi stiller os positivt til Taiwans indtræden i WTO. Forhandlingerne med alle de berørte lande er i øvrigt ikke helt afsluttet, og at Kina nu nærmer sig disse, er i sandhed en god nyhed, set ud fra denne synsvinkel.

Formanden
Forhandligen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Barón Crespo
Hr. formand, dette er et spørgsmål, som jeg rejser under henvisning til forretningsordenens artikel 112, stk. 2, i forbindelse med en anmodning om anvendelse af uopsættelighedsproceduren, som jeg fremsatte for tre timer siden med hensyn til betænkningen af Napolitano ved anvendelse af forretningsordenens artikel 115, for at anmodningen om denne uopsættelige debat bliver meddelt til Parlamentet, og der handles i konsekvens heraf, så vi kan overholde de forhandlings- og afstemningstider, som vi fastsætter ved udarbejdelse af dagsordenen.

Formanden
Hr. Barón Crespo, for øjeblikket foreligger der ingen informationer hos mig. Men vi venter på dem, og jeg tror, at det, De kræver, sker i løbet af den følgende forhandling. På nuværende tidspunkt kan jeg ikke sige noget om det.

Barón Crespo
Hr. formand, jeg vil under alle omstændigheder gerne have, at det fremgår, at jeg har fremlagt denne anmodning for tre timer siden, med min og formanden for Den Liberale Gruppes underskrift og efter aftale med formanden for PPE-gruppen, selvom han ikke har underskrevet. Jeg ønsker, at det fremgår af protokollen, så der kan tages passende skridt. Jeg anmoder tjenestegrenene om, at de er omhyggelige ved behandlingen af dette spørgsmål.

Formanden
Det tager jeg til efterretning, hr. Barón Crespo, og vi vil bede tjenestegrenene om, at det bliver ordnet hurtigt.

Traktatreform/næste regeringskonference
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0058/1999) af Dimitrakopoulos og Leinen for Udvalget om Forfatningsspørgsmål om forberedelse af reformen af traktaterne og om den kommende regeringskonference (C5-0143/1999 - 1999/2135(COS)).

Dimitrakopoulos
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede med en officiel tak til min medordfører, hr. Jo Leinen, for vores samarbejde i al den tid, vi har arbejdet på dette. Efter min opfattelse afspejler den betænkning, De sidder med nu, to ting. For det første vores forsøg på - på ganske få sider - at nedfælde en række synspunkter hos et stort flertal, ikke kun i Parlamentet, men blandt de europæiske borgere, og for det andet at vise, at Europa-Parlamentet forsøger altid at være til stede - og altid er til stede - ved de store beslutninger, de store procedurer, der skal forbedre Den Europæiske Union yderligere.
Mine damer og herrer, det står klart, at den nye regeringskonference er direkte forbundet med en meget stor, måske den største, udfordring, Den Europæiske Union har mødt, nemlig udvidelsen. Og dette betyder bl.a., at målet for den nye regeringskonference bør være en forbedring af institutionerne, deres virkemåde og Den Europæiske Unions politikker, inden de nye medlemmer optages.
Denne proces, denne vanskelige proces, betyder, at den nye regeringskonference bør foregå på og gå i retning af mindst to niveauer. Det ene niveau, som jeg ikke vil sige noget om, fordi det var min kollega og gode ven, Jo Leinen, der tog sig af det, da arbejdet blev fordelt mellem de to ordførere, er metoden, måden, graden af de institutionelle reformer og formålet med disse. Det andet område er lige så vigtigt, nemlig Unionens politikker. Det står klart, at Den Europæiske Union hver eneste dag møder og befinder sig midt i flere og flere spørgsmål. Spørgsmål, der er vigtige for Unionens borgere. Det står også klart, at det vil være meget svært at skulle gøre rede for disse spørgsmål i en parlamentsforhandling som denne, hvor vi kun har ganske kort tid til rådighed.
Det første spørgsmål på det politiske område er Den Europæiske Unions eksterne rolle. Et spørgsmål, vi med rette har beskæftiget os med mange gange. Den nye regeringskonference er derfor nødt til som mål at have en forbedring af de politikker, der fører frem til en mere fælles europæisk udenrigs- og forsvarspolitik. Det andet spørgsmål, som også er meget vigtigt, er Europas fremtid i verden. Det er beslægtet med det første, men har samtidig et aspekt, som vedrører de internationale økonomiske forbindelser, en ting, vi drøfter meget. Det tredje spørgsmål er dels økonomien, dels det såkaldt sociale Europa. Det ville være tragisk, hvis vi foretog en forbedring af Den Europæiske Union, en forbedring af Den Europæiske Unions politikker, uden at tage hensyn til et så vigtigt område, som er direkte knyttet til de europæiske borgeres liv og dagligdag.
I en betænkning som denne kan og skal vi naturligvis ikke komme ind på helt konkrete politiske forslag. Forslagene findes, men denne betænkning drejer sig om den dagsorden og den metode, som regeringskonferencen bør følge, og er et meget konkret forslag fra Europa-Parlamentet. Derfor beder jeg Dem stemme for betænkningen.

Leinen
Hr. formand, Udvalget om Forfatningsspørgsmål har diskuteret denne betænkning udførligt på flere møder, og jeg mener, at vi forelægger Parlamentet en betænkning med substans med henblik på reformen af traktaterne. Jeg skal takke min kollega Dimitrakopoulos for et særdeles godt samarbejde, også for fordelingen af arbejdet med at udarbejde dette omfangsrige værk. Vi er enige om, at der før Unionens udvidelse med nye stater skal foretages en grundlæggende reform for at bevare Den Europæiske Unions effektivitet, og jeg tilføjer for at forbedre gennemsigtigheden af og muligheden for kontrol med beslutningerne i den europæiske politik.
Vi kræver i Parlamentet, at den reform, der er planlagt nu, ikke blot drejer sig om de tre resterende punkter fra Amsterdam-traktaten. De er ganske vist vigtige, men de er ikke tilstrækkelige. Jeg vil nævne fem punkter, som kræves i min del af betænkningen.
For det første kræver vi en reform af alle institutioner og alle organer, altså også af Domstolen, Revisionsretten, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget. Alle disse institutioner skal underkastes en grundig gennemgang. I fokus står reformen af Rådet. Ministerrådet skal parallelt med regeringskonferencen gennemføre en indre reform, således som det er krævet i Trumpf-Pires-dokumentet, og kernen i reformen skal være flertalsbeslutning i Rådet som hovedregel og forbundet hermed også fælles beslutningstagning i Parlamentet i alle sager vedrørende lovgivning. Jeg mener, at Parlamentet vil vurdere regeringskonferencen efter, om denne reform af Rådet lykkes.
For det andet skal regeringskonferencen yde et bidrag til at forbedre den demokratiske kontrol inden for europapolitikken. Parlamentet skal have bedre muligheder for at kontrollere Kommissionen og drage den til ansvar. Her kræver vi, at formanden for Kommissionen får mulighed for at bede Parlamentet om et tillidsvotum, og at den såkaldte Prodi-procedure, altså formandens mulighed for at afsætte et enkelt medlem af Kommissionen, optages i den næste traktat.
For det tredje mener vi, at revisionen af traktaterne, som fører til en vis konstitutionalisering af Unionen, er vigtig nu. Ingen almindelig borger og heller ingen ekspert forstår for øjeblikket traktaterne - de er ulæselige. For at bevare nærheden til borgerne er det nødvendigt at samle traktaterne i én tekst og at dele den op i to dele, nemlig en forfatningsdel og en anden del, for hvilken der så også delvist skal gælde en forenklet revisionsprocedure.
For det fjerde kræver reformen af traktaterne ikke kun et ambitiøst indhold, men også en ny metode. Forhandling bag lukkede døre er ikke mere i tidens ånd og er heller ikke mere acceptabelt. Parlamentet skal inddrages i forberedelsen og gennemførelsen af regeringskonferencen i alle dens faser. Vi kræver, at fællesskabsmetoden i henhold til artikel 48 finder anvendelse, og forventer også enighed med Rådet og Kommissionen om dagsordenen og om proceduren for den næste regeringskonference.
Denne artikel 48 bør selv stå på regeringskonferencens dagsorden. Vi mener, at der skal tages højde for Unionens dobbelte legitimitet som en staternes union på den ene side, men også som en folkenes union på den anden side, således at Parlamentet får medbestemmelse ved fremtidige revisionsforhandlinger, når det gælder forhandlinger om indholdet af de kommende traktater.
Vi her i Parlamentet er parate til at deltage i arbejdet med en omfattende reform af traktaterne og at sørge for, at Den Europæiske Union også efter udvidelsen stadig er i stand til at træffe de nødvendige beslutninger og samtidig også er overskuelig for borgerne, så denne Unions borgere forstår den og også accepterer den.
Efter at Kommissionen har fremsat sine forslag i sidste uge, gør Parlamentet det samme i denne uge. Mange kolleger ville gå langt videre og endda kræve, at der udarbejdes en europæisk forfatning. Vi har pålagt os selvdisciplin og har holdt os inden for den store ramme, som omhandler det institutionelle krav. Nu er det op til regeringerne at vise klogskab og mod i Helsinki og vedtage en dagsorden, hvis formål er en bæredygtig reform.

Barón Crespo
ordfører for udtalelsen fra Budgetudvalget. (ES) Hr. formand, tillad mig, selvom det bliver meget kort, at jeg fremfører min protest over den dårlige placering af en så vigtig forhandling som denne på dagsordenen for onsdag. Jeg påpegede det allerede i mandags, og jeg gentager min protest.
Jeg tager ordet, denne gang for Budgetudvalget, for at nævne de vigtigste punkter, som nævnte udvalg finder, det er vigtigt at få behandlet på konferencen om traktatreformen, idet jeg tager udgangspunkt i, at det, der lever uden for budgettet i politik, lever i vildfarelse.
Jeg nævner punkterne meget kort: reform af budgetproceduren og ajourføring af samme, udvidelse af den fælles beslutningstagning i forbindelse med budgettet, integration af de perifere institutioner i fællesskabssystemet, konsolidering af de finansielle overslag i form af et virkeligt finansieringsprogram på mellemlangt sigt, reform af systemet med egne indtægter med henblik på at sikre Unionens selvstændighed og finansieringsevne på den ene side og gennemsigtighed i fællesskabsbudgettet på den anden side, hvilket betyder, at der skal være fælles beslutningstagning om fastsættelse af det globale niveau for egne indtægter, indførelse af en mulighed for at råde over fiskale værktøjer på europæisk plan, mulighed for, at budgetmyndigheden hvert år medvirker ved sammensætningen af de forskellige indtægtskategorier, udvidelse af den fælles beslutningstagning i forbindelse med lovgivning samt beslutninger med kvalificeret flertal for finansforordningerne i alle de programmer eller instrumenter, som medfører fællesskabsomkostninger, og forordningerne om den fælles landbrugspolitik og enhver retsakt, som opretter et udførende agentur.

Theato
Hr. formand, med betænkningen af Dimitrakopoulos og Leinen afgiver Parlamentet en første udtalelse om den næste regeringskonferences opgaver. Rammerne er afstukket - uden at komme ind på alle detaljer - for de udfordringer, Europa skal tackle i den nærmeste fremtid for bedre at blive forstået og accepteret af sine borgere.
Den største udfordring er uden tvivl Unionens udvidelse, som vi slutter op om og ønsker. Denne udvidelse til over 20 medlemsstater - om nogle år måske 30 - kan føre til en styrkelse af Unionen, men også til en svækkelse. En styrkelse, fordi Europa styrker sin identitet på grundlag af sin politiske og kulturelle historie. Men samtidig vil en sådan stigning i antallet af aktører på den europæiske scene rejse institutionelle problemer og medføre betydelige operationelle svagheder, hvis der ikke i rette tid før udvidelsen gennemføres passende foranstaltninger og gennemgribende reformer af det nuværende system.
Faren for lammelse af den lovgivende magts, Rådets og Parlamentets, beslutningsdygtighed og for mangelende evne hos Kommissionen til at føre lovene ud i livet er et væsentligt problem. Et yderligere problem skyldes vanskeligheden med at tilpasse traktaterne til den stadig hurtigere udvikling af Fællesskabets virkelighed. De to ordførere har med rette understreget disse problemer og knyttet dem til konkrete politiske områder.
Budgetkontroludvalget vil med sin udtalelse besvare spørgsmålet om, hvorvidt man bør gå i gang med at videreudvikle kontrollen med og en effektiv beskyttelse af Fællesskabets finanser ved at oprette en europæisk anklagemyndighed i henhold til corpus juris, men i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, således som kommissær Barnier også sidste uge redegjorde for og præciserede over for os på mødet i Bruxelles.
Som helhed peger det arbejde, der er forelagt her, i den rigtige retning, og jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse af begge ordførere.

De Clercq
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den historiske chance, som den kommende regeringskonference giver os for at gøre Den Europæiske Unions institutioner og funktion parat til det 21. århundrede, er allerede tilstrækkeligt fremhævet her. Europa-Parlamentet må derfor på nært hold kunne deltage i forberedelserne og må virkelig inddrages i udarbejdelsen og godkendelsen af ændringsforslag til traktaterne, således at denne procedures demokratiske karakter styrkes. Vi må for øvrigt tænke over en eventuel forenkling af traktaterne.
Under Det Europæiske Råd i Köln blev det sagt, at "under regeringskonferencen kan alle traktatændringer behandles, som måtte vise sig at være nødvendige med hensyn til de europæiske institutioner samt inden for rammerne af gennemførelsen af Amsterdam-traktaten". Dette indebærer således også Domstolen.
I min udtalelse på vegne af Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked understreges det, at den organisatoriske og proceduremæssige ramme for Domstolen og Retten i Første Instans bør revideres med henblik på at forkorte de nuværende behandlingstider, og dette skal efter min opfattelse gå videre end en reorganisering af afdelingerne og en forøgelse af antallet af dommere. God og rettidig retspleje er jo en væsentlig komponent i enhver retsstat, og vi må føre tilsyn med, at det væsentlige i den præjudicielle procedure og den almene retsbeskyttelse fortsat garanteres i Den Europæiske Union.
Andre forslag, som blev fremsat, såsom spørgsmålet, om Europa-Parlamentet skal inddrages ved udnævnelsen af dommere, og om Domstolens beføjelser skal udvides til også at omfatte den såkaldte tredje søjle, undersøges i øjeblikket.
Alle traktatændringer har indtil nu sørget for, at det lykkedes Parlamentet at øge sin magt. Dette skal også nu være tilfældet. Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked foreslår, at proceduren for fælles beslutningstagning udvides til at omfatte alle områder af det indre marked, idet Rådet hele tiden beslutter med kvalificeret flertal. På disse områder kan det endog undersøges, om Parlamentet og Rådet kan få en initiativret med hensyn til ændring af de eksisterende lovtekster. Indførelsen af et tydeligt hierarki af retsnormer skal i sidste instans sørge for, at der kan foretages en bedre sondring mellem alle forskellige lovgivningsakter og gennemførelsesakter. Det var, hr. formand, nogle af de første forslag fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked i dets udtalelse. Resten følger i en mere detaljeret betænkning næste år.

Plooij-van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, på Industriudvalgets vegne vil jeg gerne give ordførerne en kompliment for deres betænkning, men jeg har også nogen kritik.
Industriudvalget anser det for meget vigtigt, at der i forbindelse med den følgende revision af traktaterne foretages forbedringer på to områder, nemlig med hensyn til handelspolitik og energi. For så vidt angår handelspolitikken, bør Kommissionens beføjelser til på Fællesskabets vegne at forhandle ved WTO eller i andre fora udvides til at omfatte alle tjenesteydelser og rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret. Desuden skal Parlamentet kunne udøve mere kontrol med Kommissionen, både inden og under forhandlingerne om handelsaftaler. Ganske vist har ngo'er stadig større indflydelse på forhandlingsprocessen, men dette kan aldrig erstatte den parlamentariske kontrol. Demokrati kan og må ikke overlades til ngo'er.
Optagelsen af bæredygtig udvikling som målsætning i Amsterdam-traktaten kræver en integreret strategi med hensyn til energi- og miljøpolitik. Derfor opfordrer Industriudvalget til optagelse af et energikapitel i traktaten. Desuden bør Europa-Parlamentet få større indflydelse på Euratom-traktaten. Desværre vil de to ordførere og Udvalget om Forfatningsspørgsmål ikke overtage ændringsforslagene fra Industriudvalget om energipolitikken og Euratom.
De forstår, at jeg som ordfører for udtalelsen i høj grad beklager dette så meget desto mere, som der i Euratom-rammeprogrammet er involveret EUR 1,3 milliarder. Den Liberale Gruppe har derfor nu på ny stillet mine ændringsforslag. Min gruppe støtter Industriudvalgets ambitioner på energiområdet. Det er nemlig nu på tide, at der fra Parlamentets side afgives de rette signaler til Rådet og Kommissionen, for så vidt angår en integreret energi- og miljøpolitik. Jeg håber, at ordførerne alligevel vil overtage disse ændringsforslag.

von Wogau
Hr. formand, mine damer og herrer, den betænkning, vi taler om i dag, indeholder Parlamentets forslag til reformen af Den Europæiske Union. Denne reform er nødvendig på grund af den forestående udvidelse. Men reformen er også nødvendig som følge af, at der nu eksisterer en fælles valutapolitik for foreløbig 11 lande. Dette nødvendiggør, at medlemsstaternes økonomiske politik i det mindste følger fælles principper.
Det økonomiske system ifølge Rom-traktaten har bevist sin duelighed som grundlag for Fællesskabets økonomiske politik. Det er et system med åbne markeder. I nogle medlemsstater har der fæstnet sig et begreb for dette system. Det bærer navnet "social markedsøkonomi". Jeg vil gerne opfordre til, at man benytter dette begreb "social markedsøkonomi" i traktaten. Samme opfattelse har et flertal i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål.
En væsentlig del af medlemslandenes økonomiske politik angår skatte- og afgiftspolitikken. Her er der på grund af det europæiske indre marked opstået en konkurrence mellem systemerne, som eksempelvis på momsområdet har ført til en indbyrdes tilnærmelse af afgiftssatserne. Men det indre marked er ikke fuldført på dette område, da den forudsete omstilling til princippet om oprindelsesland endnu ikke har fundet sted. Dette er et eksempel på, at kravet om enstemmighed i Rådet fører til en lammelse af beslutningerne og dermed til en forringelse af den økonomiske ydeevne. Som konsekvens heraf er vores økonomiske vækst lavere og arbejdsløsheden højere. Derfor er det nødvendigt, i det mindste ved procedurer for opkrævning af skatter og afgifter med grænseoverskridende virkning, herunder især momsen, at tillade afstemning med kvalificeret flertal i Rådet.
Et yderligere problemområde er Parlamentets stadigvæk utilstrækkelige deltagelse i de lovgivningsprocedurer, som angår konkurrencen. Konkurrence er nøglen til vores industris konkurrenceevne og dermed en forudsætning for Europas muligheder i fremtiden. Derfor kræver vi, at også lovgivningsprocedurerne på dette område skal være omfattet af Europa-Parlamentets fælles beslutningstagning.
Vores krav er, at Parlamentets rolle styrkes, og at flertalsprincippet i Rådet traktatfæstes for visse områder, hvor Europa under fuld overholdelse af subsidiaritetsprincippet i kraft af traktaterne allerede nu indtager en nøglestilling.

Sasi
Hr. formand, jeg vil gerne takke Parlamentet for denne betænkning. Den bliver en betydningsfuld del af den regeringskonference, som man er ved at forberede, og jeg må sige, at jeg meget gerne tilslutter mig de fælles målsætninger, der opstilles i betænkningen, om at gøre Unionen mere effektiv, mere gennemskuelig og mere demokratisk end nu.
Tillad mig alligevel at fortælle om fremskridtene i forberedelserne af millenniumrunden på regeringsniveau her i den finske formandsperiode. For en måned siden var statsminister Lipponen her og gav Dem en situationsrapport om resultaterne fra Det Europæiske Råd i Tampere og berørte i samme forbindelse også forberedelserne til regeringskonferencen. Nu er der endnu tre uger til topmødet i Helsinki, og vi er ved at være i slutfasen af forberedelserne til regeringskonferencen.
Udvidelsen af Unionen kræver en reform af institutionssystemet. EU må ærligt erkende det faktum, at en udvidelse medfører behovet for nogle ændringer, som vi må løse inden for EU. Vi må have tilstrækkeligt politisk mod til at søge gennemgribende løsninger og foretage de smerteligt tiltrængte reformer af Unionen.
Som De sikkert husker, overdrog man på topmødet i Köln i begyndelsen af juni opgaven med at forberede den kommende regeringskonference til det kommende formandsland, det vil sige Finland. I løbet af efteråret foregik der tekniske forberedelser til regeringskonferencen på de stående repræsentanters niveau. Nu er vi rykket over på det politiske plan og fører bilaterale drøftelser med de andre medlemslande, med Europa-Parlamentet og med Kommissionen på forskellige planer. Statsminister Lipponen indleder i næste uge den traditionelle hovedstadsforhandlingsrunde forud for mødet i Det Europæiske Råd. Forberedelsen af regeringkonferencen i år 2000 er et af denne forhandlingsrundes mest centrale emner. Europa-Parlamentets erklæring kommer derfor lige i rette tid også med forhandlingsrunden for øje.
Vi er gået ud fra, at forberedelserne på baggrund af mandatet fra Köln i praksis indebærer tre ting: Kommissionens størrelse og sammensætning, omfordelingen af stemmer i Rådet og forøgelsen af flertalsbeslutninger samt ud over disse tre spørgsmål også andre institutionelle spørgsmål i nær tilknytning til disse.
Der er kommet fuld gang i diskussionen om en reformering af EU, og i løbet af efteråret har diskussionen i de forskellige fora omkring regeringskonferencen været særdeles ophidset. For en måned siden offentliggjorde den "ekspertgruppe", som kommissionsformand Prodi nedsatte, sin beretning, hvori man krævede en omfattende institutionel reform. Med støtte i denne beretning fremsatte Kommissionen i sidste uge sit eget syn på, hvorledes den ser regeringskonferencen i år 2000, og hvilke emner regeringskonferencen bør behandle.
Også her i Europa-Parlamentet har regeringskonferencen været oppe i talrige udvalg. Vi er klar over, at der blandt Dem er adskillige regeringskonferencespecialister, og vi værdsætter det bidrag, som Parlamentet har ydet til diskussionen. I morgen stemmer De om Parlamentets holdning til konferencen i år 2000. Jeg lover, at vi vil gøre os nøje bekendt med de synspunkter, som De vedtager i morgen.
På hvilken måde Europa-Parlamentet skal deltage i den kommende regeringskonference er et meget vigtigt spørgsmål. Jeg har fra forskellig side hørt særdeles positive kommentarer til Parlamentets repræsentanter Elisabeth Guigous og Elmar Broks værdifulde og opbyggelige medvirken på regeringskonferencen i 1996. Hvad angår regeringskonferencen i år 2000, har medlemslandene endnu ikke fastslået, på hvilken måde Europa-Parlamentet skal deltage.
I forbindelse med forberedelsen af konferencen har specielt dagsordenens omfang vakt diskussion. Ud over de tre emner, der nævnes i konklusionen fra Köln-mødet, har man fra forskelligt hold fremdraget bl.a. EU-Domstolen, Revisionsretten, Europa-Parlamentets mandatfordeling, fleksibiliteten og opdelingen af EF-traktaten i to dele. I vores rapport vil vi fremsætte vores eget syn på, hvad vi anser for muligt og ønskeligt efter de drøftelser, vi har haft, og de synspunkter, vi er nået frem til.
Der findes adskillige faktorer, som alle de parter, der er involverede i forberedelsen af konferencen, er nogenlunde enige om. For det første, at uanset hvad vi mener om omfanget af dagsordenen til regeringskonferencen, skal den røde tråd være udvidelsen og de reformer, den betinger. For det andet stiller ingen spørgsmålstegn ved, at Europa vil styrkes ved udvidelsen. Den Europæiske Unions beslutningstagen og dens handlemuligheder må ikke svækkes på grund af udvidelsen. For det tredje ønsker alle parter at overholde den tidsplan, som siger, at forhandlingerne skal være ført til ende i slutningen af år 2000 i den franske formandsperiode. Man må nå til enighed om reformerne inden for en stram tidsplan, så udvidelsen ikke bliver forsinket på grund af problemer med EU's interne tidsplaner.
Jeg har i mit indlæg udelukkende koncentreret mig om de reformer, som kræver en regeringskonference. Man må imidlertid huske på, at man også kan reformere institutionerne uden at ændre på EF-traktaten. Efter min mening bør disse reformer gennemføres konsekvent og effektivt samtidig med regeringskonferencen.
Jeg vover at ønske, at man ved en modernisering af institutionerne og ved reformer af fremgangsmåderne kan bringe Den Europæiske Union og borgerne tættere på hinanden. Finland har som formandsland understreget behovet for at forbedre effektiviteten og åbenheden i Unionens arbejde. I vores formandsperiode har vi taget et skridt fremad på dette område. Finland har lige fra begyndelse af sin formandsperiode iværksat de ting, der blev anbefalet i den såkaldte Trumpf-Piris-betænkning, og hvortil der ikke krævedes en særskilt beslutning fra medlemslandene. Vi har forsøgt at øge åbenheden i Rådet og forbedre tilgængeligheden af protokollerne. En konkret ting er, at vi har offentliggjort såvel Rådets som arbejdsgruppernes mødedagsordener og tidsplaner. Vi har også stillet forslag om at offentliggøre dagsordenerne fra alle Rådets møder i forbindelse med lovgivningsarbejdet.
Det var et hurtigt overblik over situationen inden for forberedelsen af regeringsmødet i år 2000. I næste uge har jeg lejlighed til at diskutere nærmere med Dem, når jeg er i Bruxelles for at aflægge beretning om fremskridtene i forberedelsen af regeringskonferencen for Udvalget om EF-traktaten, arbejdsforhold og institutionelle anliggender. Vi står nu over for beslutninger af stor betydning for Unionens fremtid - endnu en gang. At få truffet disse beslutninger og til sin tid at få ført dem ud i livet kræver et flydende og uselvisk samarbejde af alle institutionerne. På mine egne vegne kan jeg forsikre Dem om, at Rådet ønsker at samarbejde med Europa-Parlamentet for at sikre, at den kommende konference bliver en succes.

Formanden
Tak, formand Sasi.

Méndez de Vigo
Hr. formand, jeg tror, at det bifald, der afsluttede formanden for De Europæiske Socialdemokraters Gruppes indlæg tydeligt har vist, hvad der er Parlamentets holdning. Vi synes ikke, at dette er det rette tidspunkt til denne forhandling. Og det er, hr. formand, fordi denne forhandling er meget vigtig, ikke kun for medlemmerne af Udvalget om Forfatningsspørgsmål, men for Unionen som helhed og for de folk, som håber, at Europa bliver effektivt, mere demokratisk og mere solidarisk.
Forleden var der en kollega her i Parlamentet, som spurgte mig: "Hvilke løsninger foreslår Europa-Parlamentet for regeringskonferencen?" Jeg svarede det samme, som jeg vil sige her, at dette ikke er det rette tidspunkt til hverken løsninger eller forslag, men derimod til at se på, hvad regeringskonferencen skal beskæftige sig med, og hvilke metoder den skal følge i sit arbejde. Og det er det, denne betænkning, som vores kolleger Dimitrakopoulos og Leinen har udarbejdet, har gjort, og den er ydermere et godt bevis på, hvordan to intelligente mennesker kan nå frem til fornuftige aftaler.
Jeg finder, at den beslutning, som blev fremlagt af Udvalget om Forfatningsspørgsmål, er politisk klog. Den fremlægger spørgsmålene og antager en meget klar og beslutsom politisk linje. Og hvad går den ud på? Den er, hr. formand, et svar på de krav, der udspringer af den sunde fornuft.
Amsterdam-traktaten løste ikke spørgsmålet, de åbne institutionelle spørgsmål. Og underskriverne af traktaten erkendte dette, for de indarbejdede en protokol, en protokol om institutionerne i lyset af udvidelsen af Den Europæiske Union, netop for at se, hvordan man burde løse disse spørgsmål i fremtiden. Denne protokol fremlagde en dobbelt institutionel reform. Den første til, når Den Europæiske Union havde mindre end 21 medlemsstater, og den anden til, når der var flere. Først en minireform og siden en mere vidtgående reform.
Logikken i denne protokol om institutionerne var i tråd med dokumentet fra udvalget om Agenda 2000, som forudså en første udvidelse, som vi kaldte 5+1. Det, der sker, er, at det nye forslag, som kommissionsformand Prodi er kommet med, har ødelagt denne logik, for nu er der ikke 5+1, men 12 undervejs. Denne logik har også ødelagt protokollen om institutionerne.
Derfor er den første lille reform meningsløs, idet der kun skulle tales om Kommissionen og stemmevægtningen i Rådet, og hvor erklæringen fra Köln også havde tilføjet muligheden for en udvidet brug af kvalificeret flertal, og den passer til en anden politisk logik.
Vi taler derfor om anden del af protokollen om institutionerne, vi står over for en mere tilbundsgående reform af Den Europæiske Union, som forbereder udvidelsen. Og i denne henseende, hr. formand, tror jeg, at man skal forene dette krav, som jeg tidligere har kaldt sund fornuft, med det, som formanden for Rådet har sagt: det, der er muligt. Men jeg finder, at formanden for Rådet har et stort ansvar for øjeblikket, fordi det at vurdere, hvad der er muligt, ikke bør gå forud for det, der er sund fornuft.
Vi ved godt, at regeringerne normalt ikke ønsker at ændre for meget på tingene, de tilpasser sig det, der er. Men, hr. formand for Rådet, man skal tvinge dem lidt, for i modsat fald er jeg bange for, at det, De forstår ved "det, der er muligt", vil være for lidt i forhold til Den Europæiske Unions behov.
Jeg synes, at betænkningen af hr. Dimitrakopoulos og Leinen er fuld af gode idéer, den er helt igennem fornuftig, og den fastsætter, hvilke punkter der efter vores mening bør være genstand for overvejelse på den kommende regeringskonference.
Da min gruppe, på hvis vegne jeg taler, er meget enig i indholdet i denne betænkning, vil jeg nævne tre ændringsforslag, som jeg finder vil kunne fuldstændiggøre den, og som jeg vil anmode Parlamentet om at stemme for.
Ændringsforslag 18 fra min gruppe, som anmoder om, at Parlamentet bliver hørt om de årlige økonomiske retningslinjer, de beslutninger, der vedrører budgetunderskuddene og enhver anden vigtig beslutning, som der skal tages inden for rammerne af Den Økonomiske og Monetære Union, naturligvis med undtagelse af Den Europæiske Centralbanks selvstændighed. Jeg synes, at det er et spørgsmål, som dette Parlament skal medvirke ved.
Ændringsforslag 26, hvor vi også ved fordelingen af kompetencerne medtager subsidiaritetsprincippet.
Og endelig alle de ændringsforslag, hvor der tales om fleksibilitet, det vil sige 47, 26, 27 eller 28.
Jeg synes, at vi skal tage hul på forhandlingen om fleksibilitet. Men vi skal være opmærksomme på en væsentlig ting, hr. formand for Rådet. Vi må ikke være blinde for det, som De Europæiske Fællesskaber har betydet i disse år, eller det, der er det vigtigste i Fællesskaberne, nemlig integrationsprincippet. Det er det, vi skal bevare, og det vil, hvis vi ikke foretager de nødvendige reformer, blive meget vanskeligt at bevare i et Europa med 28 medlemslande.

Formanden
Tak, hr. Méndez de Vigo.

Barón Crespo
Hr. formand, i forbindelse med betænkningen af Dimitrakopoulos og Leinen vil jeg gerne begynde med at takke for medordførernes arbejde, for jeg synes, at de har udført et arbejde, som ikke kun afspejler vores særlige interesse, men også rejser en række spørgsmål i forbindelse med de målsætninger, som Unionen bør have, og som er meget centrale og meget fornuftige. Man forsøger at stille Rådets fornuftige holdning, som har til formål at løse eventuelle udeståender, de resterende punkter fra Amsterdam-traktaten, over for en slags brev til de hellige tre konger fra Parlamentet. Jeg vil gerne sige, at Parlamentet, som det var tilfældet før Maastricht-traktaten og før Amsterdam-traktaten, har valgt en linje med det, man kan kalde en kort og præcis liste, hvor de grundlæggende spørgsmål er bragt frem. Jeg finder, at vores første ambition må være, at Unionen fungerer. Den anden er, at vi er i stand til at udvide den. Det er meget simpelt. Man kan ikke sige, at der skal laves en lille reform, når denne bygning blev udtænkt til seks, og lige nu takket være dens succes omfatter 15, og at vi er indstillet på at gøre det med 25 eller 30. Det klares ikke ved at udskifte møblerne, det er nødvendigt med et mere grundlæggende oplæg. Jeg forstår således, at de fundamentale spørgsmål - og jeg har lyttet opmærksomt til formanden for Rådet - vil trække andre med sig, og det fører til en regeringskonference, som skal være tilstrækkelig ambitiøs.
Den anden overvejelse, som jeg gerne vil komme med, hr. formand, drejer sig om metoden. Vi taler meget om gennemsigtighed og kontakt med vores befolkninger. Det er naturligvis meget vanskeligt at forklare dem, hvad en regeringskonference er, men det er endnu vanskeligere at forklare dem det, hvis det sker bag lukkede døre. På et tidspunkt, hvor vi er ved at gøre euroen populær og opnå en større tilslutning til charteret for grundlæggende rettigheder med deltagelse af Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, er det lidt chokerende, at der planlægges en proces bag lukkede døre, hvor Rådet indtil i dag ikke engang har villet acceptere at sige, om man vil lade Europa-Parlamentet blive repræsenteret. Jeg henleder opmærksomheden på dette forhold, for det forekommer mig fuldstændigt selvmodsigende og imod vores egne interesser og behov. Man skal åbne op over for det civile samfund, man skal inddrage de nationale parlamenter, og der skal være en åben parlamentsdebat. I modsat fald tror jeg, at det vil blive meget vanskeligt at få den fornødne tilslutning.
Og den tredje overvejelse, hr. formand, har at gøre med de opgaver, vi har, for man kan ikke gemme det hele til afslutningen af regeringskonferencen. Vi er i gang med at reformere vores institution, f.eks. arbejdet med medlemsstatutten - og jeg glæder mig over Rådets velvilje - eller med reformen af vores forretningsorden. Kommissionen har forpligtet sig til et reformprogram. Jeg synes også, at Rådet - som er den af vores institutioner, som på en vis måde har delt sig mest med en mangfoldighed af specialiserede råd og en myriade af underudvalg - skal foregå med et godt eksempel, men det skal ikke kun tænke på fremtiden, men også på behovet for at få et demokratisk og effektivt samfund. I denne forstand hilser jeg rådsformandens sidste ord velkommne, og jeg tror, at vi, mens vi forbereder konferencen, vil være i stand til at komme videre ad denne vej.

Duff
Hr. formand, denne regeringskonference vil blive støttet gennem to sideløbende processer: den fagre nye verden med den europæiske forsvarspolitik og definitionen af et europæisk borgerskab inden for udformningen af charteret. Jeg har tillid til, at disse adskilte, men tæt sammenhængende processer vil styrke regeringskonferencen, på samme måde som udviklingen hen imod den fælles mønt stimulerede Maastricht-konferencen. Vi har helt klart brug for at blive vækket. Trods ordførernes gode arbejde er Parlamentets udkast til beslutning i øjeblikket i fare for at blive mere konservativt end Kommissionens, og Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe har stillet forskellige ændringsforslag for at skærpe betænkningens fokus og fremskynde udviklingen af et parlamentarisk Europa.
For det første ønsker vi en reel forligsproces mellem Parlamentet, Kommissionen og Rådet som forberedelse til regeringskonferencen. For det andet ønsker vi at ændre revisionsproceduren i traktaten på de områder, hvor beføjelserne allerede er overført til europæisk niveau. Det er vanvittigt, at vi er nødt til at gennemgå denne tunge og langvarige revisionsprocedure for traktaten, når vi blot ønsker at reformere en fælles politik. Det er også forkert, at Parlamentet er udelukket fra denne proces. For det tredje ønsker vi at forbedre borgernes adgang til EF-Domstolen, så borgerne kan blive en privilegeret sagspart sammen med Parlamentet, medlemsstaterne og virksomhederne. For det fjerde ønsker vi en yderligere gennemgang af fleksibilitetsklausulerne, så nogle medlemsstater i praksis kan uddybe deres samarbejde uden at true acquis communautaire.
Jeg anbefaler det liberale forslag for Parlamentet.

Frassoni
Hr. formand, her står vi så ved tærskelen til en ny reformrunde og til endnu en regeringskonference. Til forskel fra millenniumrunden er det endnu ikke lykkedes os at få hverken offentligheden, ngo'erne eller vores kolleger til at interessere sig brændende for dette emne, som der stadig ikke er nogen, der spekulerer særligt meget på. Dette er dog en lejlighed, som vi har fået, og som vi derfor skal benytte os af. Desuden drejer det sig om - sådan som det understreges i betænkningen af vores kolleger Dimitrakopoulos og Leinen, som jeg gerne vil takke her - hvordan man kan gøre dette kaotiske maskineri til et moderne demokrati, hvordan man kan gøre rettigheder, politikker og beslutninger mere gennemsigtige for alle, og hvordan vores europæiske hus kan blive mere åbent og imødekommende.
Med denne beslutning har Europa-Parlamentet besluttet at forsøge at indlede reformprocessen og regeringskonferencens dagsorden. Jeg ved ærligt talt ikke, om det vil lykkes os. I dialogen med regeringerne er Parlamentet faktisk svagt stillet, og det er således ikke særligt nemt. Min gruppe er dog af den opfattelse, at visse ting skal forklares mere tydeligt, og den har derfor indgivet nogle ændringsforslag, som jeg håber vil have Parlamentets interesse.
Europa-Parlamentet må ikke - sådan som Kommissionen ofte gør - have regeringerne som de eneste dialogpartnere, og det skal derfor forsøge at åbne og indføre nogle perspektiver af forfatningsmæssig karakter, om jeg så må sige, for at sørge for, at instrumenterne til et effektivt demokrati står klart for alle og ikke kun for nogle få specialister. Hvad metoden angår, mener vi ikke, at det er tilstrækkeligt at sende to observatører. To parlamentsmedlemmer, der er observatører ved en diplomatisk konference, og som oven i købet er bundet af tavshedspligt, kan nemlig kun være et alibi, som er et tegn på svaghed og beskedne ambitioner. Hvis målsætningen er at indlede den mellemstatslige proces, skal vi gå i retning af en politisk enighed mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen om indholdet i reformen.
For det andet må dagsordenen ikke være begrænset til de tekniske punkter og til de resterende punkter fra Amsterdam. Flertallet og den fælles beslutningstagning sammen med Europa-Parlamentet skal være regelen, også på vanskelige områder såsom landbruget og skatteområdet. Statsborgerskabet skal ud af den tåge, det befinder sig i på nuværende tidspunkt. Jeg spørger i øvrigt mig selv, hvorfor man i betænkningen specifikt ønsker at nævne, at det er nødvendigt at fastholde vedtagelserne med enstemmighed. Det er der slet ikke behov for. Det, som vi ønsker i dag, er mere demokrati, større brug af den fælles beslutningstagning og flertal i Rådet. Det nytter ikke noget at berolige regeringerne. De behøver ikke at blive beroliget, for i den sidste ende er det jo dem, der bestemmer.
Endelig vil jeg gerne sige, hr. formand, at selvom det i dag er meget moderne at tale om forsvar, er min gruppe på trods af sine meningsforskelle overbevist om, at det ikke er positivt kun at tale om sikkerhed i forbindelse med militæret. Hvis man på regeringskonferencen nøjes med at drøfte, hvordan man bedst kan sætte 15 hære sammen til en helhed, er dette emne af meget begrænset interesse. Efter vores mening er det kun i forbindelse med, at udenrigspolitikken generelt demokratiseres og bringes op på EU-niveau, at vi også kan tale om sikkerhed og forsvar.

Kaufmann
Hr. formand, mine damer og herrer. Jeg vil først takke ordførerne. De har virkelig udført et kompliceret og vanskeligt stykke arbejde. Jeg mener, at netop Parlamentet som repræsentant for borgerne fortsat skal yde et intensivt arbejde som led i den kommende regeringskonference, for at det også reelt kan leve op til de store forventninger hos befolkningen både i Unionen og i ansøgerlandene.
Vores gruppe vil aktivt bringe sine egne forslag ind i debatten. Vi kæmper først og fremmest for, at der skabes et ægte socialt og demokratisk Europa, et Europa, som bevarer den europæiske velfærdsmodel, et Europa, hvor den offentlige sektor ikke dereguleres bort, og hvor der gøres alt for at forhindre social dumping. Det er klart for os, at de resterende punkter fra Amsterdam ikke må være det eneste emne for regeringskonferencen. Unionen og dens medlemsstater skal med henblik på den udvidelse, som vi alle ønsker, endelig samle mod til gennemgribende reformer, for at det Europa, som stadig er delt politisk, kan vokse sammen på en demokratisk og socialt ansvarlig måde.
Det er foruroligende, ja, ligefrem alarmerende, hvad der sættes i gang på udenrigs- og sikkerhedspolitikkens område, og den voldsomme udfoldelse for at forlade den hidtidige civile europæiske integration og skabe en militærunion. I Parlamentets betænkning kræves det f.eks., at Unionen endelig skal blive handledygtig, en handledygtighed baseret på troværdige militære midler. Jeg spørger Dem alle, hvad er, hvis jeg må være så fri, troværdige militære midler? Personminer, kampvogne eller endda atomvåben?
Hvor vi bevæger os hen, har udenrigs- og forsvarsministrene fastlagt i mandags i Bruxelles. Der var tale om et historisk skridt. Inden 2003 skal der EU-regi oprettes en hurtig udrykningsstyrke, de facto en Europahær på 50.000 mand, til såkaldte kriseoperationer i og omkring Europa. Den tyske avis Die Welt karakteriserede i går dette således, at det klassiske forsvar af Europa fortsat skal være NATO's opgave alene. EU's udrykningsstyrke skal ikke konkurrere med NATO, men være dens nyt trumfkort.
På den baggrund fremsatte vores gruppe allerede i udvalget forslag om, at Unionen afviser krig som middel til løsning af internationale konflikter. Jeg anser det for simpelthen ufatteligt, at dette forslag ikke kunne samle flertal i udvalget. Vores gruppe vil i morgen igen indgive dette forslag på plenarmødet. Vi vil kræve afstemning ved navneopråb, for vi mener, at borgerne har ret til at vide, hvem der her i Parlamentet betragter krig som noget legitimt.

Queiró
Hr. formand, kære kolleger, den næste regeringskonference skal tage stilling til to spørgsmål, der er forbundet med hinanden. Spørgsmålet om den såkaldt institutionelle trekant, som ikke blev besvaret i Amsterdam, og spørgsmålet om udvidelsen mod øst.
For det første skal den påtænkte reform være demokratisk og demokratiserende, således at den stiller bureaukraterne under politikerne og disse under deres vælgere, og således at politikernes demokratiske legitimitet styrkes gennem de nationale parlamenters deltagelse og ikke ved at blive erstattet af sammenslutninger med tvivlsom repræsentation eller bestående af såkaldte vismænd.
For det andet går vi ind for en institutionel reform, hvor der er ligevægt ikke kun mellem Fællesskabets institutioner, men også mellem disse og medlemsstaterne, og hvor denne ligevægt giver sig udtryk i reformens holdbarhed. Vi mener derfor, at oprettelse af nye føderale magtorganer på unionsniveau ikke fører til andet end en forøget uligevægt, og at EU fjernes fra de folk, som udgør den, således som det fortløbende sker med forskellige reformer, hvilket den lave stemmeprocent over hele EU ved valget til Europa-Parlamentet jo beviser.
Tilsvarende går vi imod idéen om at etablere et forfatningsgrundlag ud af traktaterne og udarbejdelsen af et charter for Den Europæiske Unions grundlæggende rettigheder i forbindelse med dette forfatningsgrundlag, eftersom vi stadig mener, at unionsborgerskabet blot er et supplement til statsborgerskabet, og at fastlæggelsen af borgernes grundlæggende pligter og rettigheder i den enkelte stat derfor ligger hos denne stats borgere.
Respekten for folkets vilje i de europæiske stater får os endvidere til virkelig at mene, at Luxembourg-kompromiset bør institutionaliseres. Vi kan ikke se, hvordan det skal kunne lade sig gøre at udvide rækken af spørgsmål, der kan afgøres ved kvalificeret flertal, uden at medlemsstaterne, især de mindre, har ret til at gå imod, når de kan påkalde sig særlig national interesse.
Hr. formand, kære kolleger, vi deler den overbevisning, at EU med den kommende udvidelse mod øst godt stadig kan skabe betingelser for staternes gensidige berigelse i stedet for at betyde ruin for nogle for bedre at kunne skabe rigdom for andre.
Vi mener, at de europæiske landes økonomi og konkurrenceevne godt kan udvikles samtidig med, at de sociale systemer moderniseres, uden at der gives afkald på det grundlæggende krav om solidaritet. Vi mener også, at EU godt kan få en udenrigspolitisk dimension, der svarer til dets økonomiske vægt, og at dette kan ske under hensyntagen til den enkelte medlemsstats nationale interesser.
Opbygningen af et fælles Europa indebærer imidlertid ikke, at folkene og fædrelandene skal fratages det mål af selvbestemmelse, som sætter dem i stand til at bestemme over deres egen skæbne. Den må med andre ord kun foregå, hvis den hviler på respekt for den nationale suverænitet, på folkenes tilslutning, på social og politisk konsensus, på åbenhed og gennemsigtighed og på respekt for alle de involverede lande.

Bonde
Hr. formand, kernen i demokratiet er, at vi kan gå til valg, få et nyt flertal og derefter en ny lov. Love er ikke hellige køer. Det er tekster, der kan forandres af et nyt flertal i Parlamentet. Vælgerne har altid det sidste ord. Sådan er det i alle vores lande, men når vi lovgiver i Fællesskabet, sættes demokratiet ud af kraft. Så har vælgerne ikke længere det sidste ord over lovene. Så har embedsmænd og ministre taget over fra den lovgivende magt. Hver gang, de indfører ny flertalsbeslutning i EU, beskæres det parlamentariske demokrati, og det er grunden til, at vi i går har startet en intergruppe for parlamentarisk demokrati. Arbejdstitlen er SOS Demokrati eller Democracy First, og vi vil samle folk fra alle grupper for at sikre demokratiet i den næste traktat og for at gennemføre fuldstændig åbenhed i EU. Vi spænder bredt i intergruppen, fra britiske konservative til venstresocialister. Vi har medlemmer fra alle politiske grupper i salen. Vi stemmer forskelligt her i de fleste spørgsmål, men vi er enige om, at vores uenighed skal afgøres i folkevalgte parlamenter og blandt vælgere. Embedsmænd og ministre skal ikke beslutte, hvem af os der har ret. Vi accepterer ikke, at en Kommission i Bruxelles skal afgøre, om folkevalgte kan få et forslag til behandling. Vi accepterer aldrig, at den udøvende magt i EU nu forbereder sig til endnu en regeringskonference, hvor kernen er at flytte magt fra vælgere og valgte til lukkede kontorer i Bruxelles. Der er behov for SOS Demokrati, fordi demokratiet kommer først.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil takke det finske rådsformandskab og hr. Sasi for det engagement, hvormed de er gået i gang med denne vanskelige opgave med at fastlægge mandaterne. Jeg vil også sige tak til ordførererne for det virkelig fremragende arbejde, der er udført. Men jeg vil også til fru Kaufmann, som nu har citeret klassefjendens avis Die Zeit, samtidig anføre følgende: Det parti, hun tilhører, har som det eneste tyske parti siden Anden Verdenskrig udstedt ordre til en angrebskrig, nemlig mod Tjekkoslovakiet, og så bør man afholde sig fra sådanne bemærkninger som dem, hun har fremsat.
Denne regeringskonference skal overholde en meget vanskelig tidsplan, for den skal være færdig i så god tid, at der ikke sker nogen forhaling af udvidelsen, og samtidig skal den gøre Den Europæiske Union parat til udvidelsen. Det vil sige, at den er underkastet snævre tidsmæssige rammer og står over for en stor udfordring. Til at gøre Unionen parat til udvidelsen hører netop ikke kun disse resterende punkter fra Amsterdam, men også adskillige spørgsmål, som har med udenrigs- og sikkerhedspolitikken at gøre, og som f.eks. hr. Karl von Wogau har været inde på i forbindelse med valutaunionen, samt adskilligt mere.
Spørgsmålet om flertalsbeslutning er det centrale spørgsmål med henblik på denne konferences succes, hvis Den Europæiske Union skal være parat til udvidelsen, og hvis Europa-Parlamentet også skal tilslutte sig udvidelsen. Derfor skal det på en række områder klart defineres, hvor flertalsbeslutning er nødvendig. Der skal være flertalsbeslutning på skatte- og afgiftspolitikkens område, men ikke ved alle skatter og afgifter. Der skal være flertalsbeslutning på socialpolitikkens område, men ikke for hele socialpolitikken. Dette skal fastlægges klart, ligesom det også med henblik på Europa-Parlamentets fælles beslutningstagning inden for landbrugspolitikken skal præciseres, at det i substantiel forstand jo ikke er hele landbrugspolitikken, der er lovgivning, men kun en lille del af de 3.000 retsakter - måske 20 eller 30. Men på disse områder skal Parlamentet have ret til fælles beslutningstagning og dermed også fuld beslutningsbeføjelse på landbrugsbudgettets område.
Eksempelvis på strukturpolitikkens område bliver det tydeligt, at jo flere medlemsstater vi er, desto mere usandsynligt bliver det, at der kan træffes fornuftige beslutninger efter enstemmighedsprincippet, nemlig når de begrænsede midler skal anvendes sådan, at de skal komme de virkelig fattige regioner og fattige grupper i Den Europæiske Union til gode.
Også på udenrigs- og sikkerhedspolitikkens område har vi behov for kontrolbeføjelser, men vi må som led i implementeringen af beslutningerne i Köln se, hvilke områder der yderligere kan føre til traktatændringer. Her vil jeg især nævne, at integreringen af WEU i Den Europæiske Union ikke er afsluttet, før også artikel 5 er reguleret. Denne artikel 5 kan imidlertid af hensyn til vores neutrale medlemmer kun reguleres i form af en protokol til traktaten, således at hvert land suverænt kan afgøre, om det vil tiltræde denne del eller ej.
Jeg mener ikke, at Den Europæiske Union i det væsentlige har behov for nye kompetencer. Men til de kompetencer, som den har, behøver den instrumenter til reelt at varetage disse kompetencer. Kun i så fald er vi i stand til at kombinere gennemsigtighed, effektivitet og demokrati med hinanden, for disse tre ting er tilsammen betingelserne for accept i befolkningen. Hertil hører også, at Ministerrådet - som det er foreslået i Dehaene-rapporten - opdeles i et udøvende ministerråd, som kan mødes bag lukkede døre, og et lovgivende ministerråd, som skal holde møder i fuld offentlighed. For i et demokratisk samfund er det ikke acceptabelt, at et lovgivende organ lukker døren for befolkningen. Det findes ikke andre steder i verden og kan ikke længere tolereres.
Derfor mener jeg, at det forslag om en deling af traktaterne, som Dehaene har fremsat, er vigtigt. Vi bør med henblik på gennemsigtighed og effektivitet samle de forfatningsmæssige dele af traktaten, herunder også reguleringen af kompetencer, og samle de øvrige dele i en anden traktat af mere underordnet karakter. Også dette er vigtigt, for at borgerne kan se, hvordan dette Europa er organiseret. Her er der måske på længere sigt mulighed for at tilknytte en forsamling, som skal udarbejde charteret for de grundlæggende rettigheder, og denne forsamling kunne måske udvikle sig til en forfatningsgivende forsamling, for en forfatningstraktat skal være det mål, vi på langt sigt stræber mod.

Corbett
Hr. formand, min gruppe hilser denne betænkning velkommen, især på grund af dens to hovedpunkter. For det første slås der til lyd for en bredere regeringskonference end de tre såkaldte restpunkter fra Amsterdam. Selvom disse er nøglepunkter og væsentlige punkter, mener vi, at det er rigtigt, hvis regeringskonferencen vedrører mere end blot disse tre spørgsmål.
Dette synspunkt har virkelig vundet indpas, til dels takket være Dehaene-rapporten og Kommissionens egne forslag - og det takket være hr. Barnier, som er til stede - men det er også med rette ved at vinde indpas blandt de nationale regeringer. Ingen ønsker en altomfattende regeringskonference, der omhandler alle de spørgsmål, som Unionen står over for, i stil med Maastricht, men der er gode argumenter for at tilføje et dusin centrale punkter, som skal afklares, hvis Unionen skal fungere effektivt, gennemsigtigt og demokratisk og være i stand til at rumme op imod 30 medlemsstater.
Den anden grund er, at der opfordres til mere demokratiske procedurer. Amsterdam var allerede til en vis grad bedre end tidligere regeringskonferencer, fordi den blev forberedt af en reflektionsgruppe med deltagelse af Parlamentet, som offentliggjorde hele sin beretning, fordi alle forslag, der blev fremsat på denne regeringskonference blev offentliggjort og gjort tilgængelige for befolkningen, og fordi Parlamentet kunne sende to repræsentanter til i det mindste nogle af møderne.
Tiden er nu inde til at sende Parlamentets repræsentanter til alle møderne og til, at vi deltager i regeringskonferencen på lige fod med Kommissionen som en af Fællesskabets institutioner, at vi fremfører vores sag og taler for vores forslag og undertiden argumenterer imod de forslag, der stilles af andre.
Hr. formand, min gruppe har kun stillet to ændringsforslag og to anmodninger om opdelt afstemning i forbindelse med denne betænkning. Det skyldes, at vi i hovedsagen mener, at betænkningen er udtryk for den rette balance mellem ambitioner og realisme. Med det ene ændringsforslag søger vi at genindføre et krav i betænkningen om, at man på regeringskonferencen på ny skal undersøge spørgsmålet om fleksibelt samarbejde. Det er utænkeligt, at vi skal komme op på næsten 30 medlemsstater, uden at regeringskonferencen behandler det spørgsmål. Med næsten 30 medlemsstater har vi brug for et fleksibelt samarbejde, der fungerer i praksis.
Det andet ændringsforslag vedrører spørgsmålet om en traktat i to dele: den konstitutionelle del, der vedrører hovedprincipperne og de institutionelle bestemmelser, og så det med småt om politikkerne. Denne idé nyder udbredt opbakning. Man er imidlertid uenig om, hvorvidt denne anden del skal kunne ændres gennem en forenklet procedure. I vores ændringsforslag foreslår vi, at visse afsnit af den anden del skal kunne ændres gennem en forenklet procedure - måske ikke det hele, det kan føre til uoverstigelige problemer, men i det mindste en del af det. I de eksisterende traktater findes der mange eksempler - forskellige protokoller, f.eks. dele af traktaten for Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab - der kan ændres gennem en forenklet procedure, og det bør behandles konstruktivt på regeringskonferencen.
Hr. formand, traktaterne er Den Europæiske Unions forfatning. De skal gøres tydeligere, mere gennemsigtige, mere effektive og mere demokratiske. Den udfordring skal tages op på regeringskonferencen.

Malmström
Hr. formand, da frihedselskende mennesker den 9. november 1989 klatrede over jerntæppet, betød det en radikal forandring af historien. Det blev endelig muligt at forene Europa og skabe et bredt tværeuropæisk samarbejde på basis af frihed og demokrati. For en uge siden højtideligholdt vi mindet om Berlinmurens fald. 10-års jubilæet mindede os om, at det er på høje tid at tage hånd om udviklingen og fremskynde processen. Det har allerede taget alt for lang tid.
For os fra Den Liberale Gruppe er intet vigtigere end at skabe et helt Europa, hvor vi løser problemerne sammen på civiliseret vis. Udvidelsen er et moralsk imperativ. Udvidelsen, men også det faktum, at borgerne har en tillidsmæssig EU-krise, stiller krav om reformer og forandring af Fællesskabets institutioner. Alt for mange føler, at EU ikke vedkommer eller engagerer dem. Mistroen er af og til massiv. Vi skal alle tage dette meget alvorligt. Regeringskonferencen bør derfor have ambitioner om en reel reform af EU-institutionerne. Forenkling, åbenhed og gennemskuelighed skal være ledeordene. Hvis en Union med 30 medlemsstater skal kunne fungere, skal den koncentrere sig om de ægte grænseoverskridende spørgsmål og udelukkende agere på de områder, hvor et europæisk samarbejde giver det bedste resultat.
Det er nødvendigt med en ordentlig gennemgang af arbejdsfordelingen, og hertil kræves der mod og opsmøgede ærmer, visioner, men også pragmatisme. Debatten må således ikke foregå i isolation bag lukkede døre. Alle demokratiske kræfter skal involveres, og borgerne skal have mulighed for at deltage og give deres meninger til kende. De har ret til at forvente resultater og stille krav om, at de nås. Hvis ikke det lykkes os, vil borgerne ganske enkelt vende Europa-projektet ryggen, hvilket vil være en stor katastrofe.

Onesta
Hr. formand, er Parlamentet virkelig klar over, hvad der er på spil på den kommende regeringskonference? Indimellem har jeg mine tvivl. Når jeg i betænkningens tekst ser, at vi er i stand til at drive det absurde så vidt som til uopfordret at begrænse antallet af vores egne repræsentanter ved forhandlingsbordet til to, må jeg sige til mig selv, at der da vist er nogen i denne mødesal, der er bange for deres egen skygge. Denne regeringskonference åbner ellers et smalt historisk vindue, som gør det muligt for det uomgængelige at forenes med det mulige. For, stillet over for udfordringerne fra det ny århundrede, har vi moralsk set ikke ret til at nøjes med den lille stump reform, som er levningerne fra Amsterdam. Den fælles beslutningstagning skal blive den generelle regel. Parlamentet må, som i ethvert demokrati, der er denne betegnelse værdigt, opnå fuld budgetmæssig autoritet over både udgifter og indtægter. Vi må give Europa de redskaber, der kræves til retfærdighed, sikkerhed og solidaritet. Lad os bare sige det rent ud: Det er på høje tid, at vi drejer vores kontinent ind i en konstituerende proces.
Den eneste virkelige begrænsning er ikke vores fantasi som demokrater, men denne forsamlings politiske vilje. Og hvis vi ikke var i stand til virkelig at gøre os fri af de nuværende reglers halsbånd, så ville enhver fremtidig reform blive en umulighed. Uden virkelige reformer vil Europa, som ofte er afmægtigt med 15 medlemslande, blive sterilt med hele 30. Som kommissær Barnier så udmærket har forstået det, skal udviklingen i dag bane vejen for udviklingen i morgen. Og hvem andre end os, folkevalgte medlemmer, valgt ved direkte, almindelige valg af Europas befolkninger, skulle sidde inde med den største legitimitet til at lede og afslutte denne storslåede proces? Et parlament vedtager ofte, hvad der er lov, men det er mere sjældent, at det skriver historie. Eftersom denne ære i dag tilfalder os, kære kolleger, opfordrer jeg Dem til værdighed, opfordrer jeg Dem til politisk mod.

Sjöstedt
Hr. formand, årets valg til Europa-Parlamentet indebar, at valgdeltagelsen faldt i næsten alle de medlemsstater, hvor der ikke samtidig blev afholdt andre valg. Hvis der skulle stå tomme stole her i salen for alle dem, som ikke deltog i afstemningen, skulle der være 322 ubesatte pladser.
Det er blot ét bevis på, at Europa-Parlamentets demokratiske forankring er betydeligt svagere end de nationale parlamenters. Til trods herfor foreslås det i den betænkning, som vi forhandler om, at netop de nationale parlamenter skal fratages uhørt megen indflydelse, både på deres egen nationale politik og på EU's traktat og politik. Magten går til organer, hvis demokratiske forankring er faldende - f.eks. Europa-Parlamentet - eller ikkeeksisterende, som det er tilfældet for Kommissionen eller De Europæiske Fællesskabers Domstol. Derfor stemmer vi i Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordiske Grønne Venstre imod de fleste dele af det beslutningsforslag, som bl.a. kræver større overstatslighed, begrænset national indflydelse på traktaten samt øget dominans fra de store stater.

Van Dam
Hr. formand, valgdeltagelsen ved valget i juni gjorde det tydeligt, at borgerne stadig står langt fra Den Europæiske Union. Mærkeligt nok er der stadig mange, der ikke tager ved lære deraf. Den største udvidelse af Unionen venter, men med denne betænkning går Parlamentet videre på vejen mod en styrket integration i Europa. Jeg savner et argument for, at et stærkere Europa inddrager borgerne mere i politikken.
Denne betænkning skal gøre regeringskonferencen til en succes, men den forbigår begreber, som er fundamentale for Europas fremtid. En grundig diskussion om subsidiaritet er absolut nødvendig. Ændringsforslaget derom har vi derfor atter stillet. Kun en klar afgrænsning af Unionens opgaver er et grundlag for en rigtig fordeling af beføjelserne. Udformningen af politikken skal foregå så tæt på borgerne som muligt.
En bred dagsorden for regeringskonferencen anser vi for at være udmærket, selvom det er vanskeligt at bringe de løse ender fra Amsterdam i overensstemmelse med hinanden. En vetoret for anliggender, som berører den nationale suverænitet, er stadig nødvendig. Vi synes, at det er uacceptabelt at udsætte udvidelsen, fordi Unionen internt ikke er i orden. Denne udvidelse er netop en grund til at gribe det energisk an.
Et forslag fra Kommissionen med henblik på dagsordenen for regeringskonferencen anser vi ikke for nødvendigt, den har allerede mere end nok at gøre. Efter forhandlinger med Kommissionen er det op til Rådet at fastsætte dagsordenen og træffe sine egne forberedelser.

Beazley
Jeg vil gerne takke rådsformanden, hr. Sasi, for hans bemærkninger tidligere under forhandlingen. For det første bekræftede han det fortsatte samarbejde mellem Rådet og Europa-Parlamentet og sit kommende besøg i Udvalget om Forfatningsspørgsmål. Men han bekræftede ligeledes, at udvidelsen fortsat vil være det centrale tema for regeringskonferencen foran de planlagte reformer af traktaterne, og for det andet, at man ville holde sig til tidsplanen. Jeg mener, at begge aspekter er vigtige.
For det første vedrørende udvidelsen taler vi her om en udvidelse i en helt anden størrelsesorden og art end noget, der er sket tidligere, og det har betydning for arten af den regeringskonference, hvor udvidelsen skal forberedes. Der er hovedsagelig tale om lande fra Central- og Østeuropa, der, som vi alle ved, har levet under 40 års diktatur, hvor det civile samfund blev stækket, drevet under jorden og ødelagt. Selvom der er gået 10 år, og der er sket store fremskridt, er der efter min mening stadig brug for en hel del opbygning af fortrolighed, og vi behøver den åbenhed, som mange af os har opfordret til ved udformningen og gennemførelsen af disse reformer.
Nu, hvor regeringskonferencen finder sted, er der to aspekter, som vi i Europa-Parlamentet skal huske på. Det ene er, at man ved tidligere regeringskonferencer ikke har præpareret den offentlige mening, indtil reformerne af traktaten rent faktisk var vedtaget, navnlig med hensyn til Maastricht. Dette førte til uheldige konsekvenser i en række medlemsstater. Jeg mener, at vi bør lære af fortidens fejltagelser og erkende betydningen af netop denne udvidelse, en genforening af den europæiske familie, det er noget, som befolkningen derhjemme skal være klar over, mens regeringskonferencen rent faktisk finder sted. Og jeg mener, at åbenheden også skal udvides til ansøgerlandene selv. Det vil være yderst uheldigt, hvis vi som EU's institutioner udelukkende så dette som et bureaukratisk eller konstitutionelt projekt i vores egen interesse og til vores egen fordel. Åbenheden er netop nødvendig med henblik på udvidelsen.
Derfor mener jeg, at hvor det er muligt, skal ikke kun vores hjemlige befolkninger inddrages, men ligeledes den offentlige mening i de central- og østeuropæiske ansøgerlande. Jeg er klar over, at dette er udtryk for et brud i traditionen med en regeringskonference, som vi tidligere har opfattet den. Men som sagt er dette en meget anderledes regeringskonference, og derfor skal vi være meget fantasifulde med, hvordan vi fremstiller os selv over for offentligheden.

Napolitano
Hr. formand, et bredt flertal i Udvalget om Forfatningsspørgsmål bifaldt denne betænkning. Det betragter jeg som en vigtig bekræftelse af de proeuropæiske retningslinjer, der er enighed om, og som historisk set har været kendetegnende for Europa-Parlamentets forhold til de andre fællesskabsinstitutioner, de nationale parlamenter og offentligheden. Vi har spillet - og vi viser, at vi fortsat gerne vil spille - en væsentlig rolle for at fremme den europæiske integrationsproces og dennes konstante og sammenhængende udvikling.
De politiske spændinger, der prægede starten på denne valgperiode, forhindrer således ikke den nødvendige overensstemmelse mellem forskellige og store parlamentsgrupper - de største parlamentsgrupper - når det gælder om at styrke Unionen, dens institutioner og dens politikker. På nuværende tidspunkt er det vigtigt, at der er enighed om det forslag, der skal fremsættes med hensyn til traktatreformerne, indkaldelsen til den nye regeringskonference og fastlæggelsen af dagsordenen og af fremgangsmåden.
De holdninger, der kommer til udtryk i betænkningen af Dimitrakopoulos og Leinen, støttes af dem, man dagen efter afstemningen i vores udvalg illustrerede for Parlamentet i meddelelserne fra formand Prodi og hr. Barnier på Europa-Kommissionens vegne. Det er efterhånden en kendsgerning, som alle skal tage højde for, at Parlamentet og Kommissionen går i samme retning, og de er i lige høj grad overbevist om, at regeringskonferencen ikke skal have en snæver horisont, en begrænset indfaldsvinkel eller en minimal dagsorden.
De omfattende drøftelser i Udvalget om Forfatningsspørgsmål har vist, at Parlamentet bestræber sig på både at være langsigtet og realistisk samt krævende og konkret. Man skal holde op med at se på Parlamentet, som om det fremsatte jeg ved ikke hvilke farlige krav og umulige ønsker. Vores forslag er ikke et udtryk for et abstrakt udkast, og de er ikke en luksus, men afspejler derimod nogle objektive og uomgængelige krav om en samlet reform af EU's institutioner. Det er nødvendigt at gå længere end til Amsterdam-traktaten og at se langt ud i fremtiden for at kunne gennemføre den historiske indsats, som udvidelsen mod øst er, og for at sikre, at man når videre med integrationsprocessen trods den risiko, der eksisterer, nemlig risikoen for udvanding og stagnation.
Ingen må negligere spørgsmålene om den styrkelse af det politiske Europa og de institutionelle ændringer, som euroens og Den Europæiske Centralbanks indførelse, erfaringerne fra Kosovo, det udbredte ønske om et garanteret område for sikkerhed og retfærdighed samt alt for mange borgeres og vælgeres skuffelse stiller os over for. Det er en appel, som vi særligt retter til regeringerne og de nationale parlamenter. Sammen med dem skal vi være i stand til at skabe et stærkere, mere samlet og mere demokratisk Europa.

Barnier
Hr. formand, jeg takker Dem, fordi De giver mig ordet på dette tidspunkt af forhandlingen, hvor jeg opmærksomt har lyttet til de ordførere, som jeg tidligere havde hørt, men også til repræsentanterne og talerne fra de forskellige grupper i Parlamentet, hvilket vil sige mange af Dem. De talere, som jeg ikke er i stand til at høre, på grund af den nye tilrettelæggelse af denne forhandling og på grund af aftaler i min egen kalender om lidt, beder jeg have mig undskyldt. Jeg lover dem, at jeg vil forblive opmærksom på, hvad der bliver sagt under hele denne forhandling i dag, og naturligvis også siden hen.
Mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, hr. formand, en institutionel reform er ikke et politisk projekt. Den er et redskab. Som mange af Dem allerede har sagt, er det vores projekt - og det ligger som en rød tråd under vores overvejelser i dag - at samle de europæiske staters folk i et politisk, økonomisk, socialt og kulturelt fællesskab. Det er således modtagelsen af mange nye medlemmer, som er det store politiske projekt for starten af det næste århundrede. Derfor er den skelnen, som blev opstillet i Amsterdam, mellem en begrænset justering, en lille udvidelse og en mere omfattende reform på nuværende tidspunkt en forældet distinktion.
Kommissionens bidrag til forberedelsen af denne konference er Dem allerede bekendt. Jeg er yderst tilfreds med, ligesom formand Prodi også var det, at få kendskab til Parlamentets bidrag og konstatere - og herfor takker jeg oprigtigt ordførerne, hr. Dimitrakopoulos og hr. Leinen - at der på dette stadium er en høj grad af sammenfald af synspunkter mellem vores to institutioner. Og jeg tror, at dette sammenfald af synspunkter er et vigtigt trumfkort, som vi skal holde fast i, både når det gælder, hvad reformen skal handle om, og hvilken arbejdsmetode vi skal holde fast ved.
Jeg vil godt sige et par ord om, hvad denne reform går ud på. Som Deres to ordførere med stor relevans har fremhævet, skal denne kommende konference koncentrere sig om de institutionelle emner, om alle institutionelle emner, med én fremtrædende og politisk væsentlig undtagelse, nemlig de igangværende diskussioner om en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik. De institutionelle reformer skal for at lykkes, efter min opfattelse - og dette siger jeg ud fra den erfaring, jeg har i erindring fra den sidste forhandling - sættes ind i et bredere politisk perspektiv, og de skal tilsammen forsøge at give et svar på de grundlæggende spørgsmål "Hvordan skal vi tale sammen? Hvordan skal vi arbejde? Hvordan skal vi bevæge os fremad og træffe beslutninger i en Union, hvor der er 27 lande?", for det er det, det drejer sig om rundt om bordet. Og det er disse spørgsmål, vi skal stille og forsøge at finde svarene på, alle svarene, uanset hvilke institutioner eller metoder der er berørt af denne søgen efter svar.
Det første tema, vi sammen har identificeret, er at fungere godt med et stort antal stater. Jeg hørte for lidt siden rådsformanden omtale udvidelsen, som han sagde betyder "forandring". Og jeg svarer ham som et ekko: Der er tale om en stor udvidelse, ikke kun om en lille justering. Og til denne store udvidelse bør svare en virkelig reform, som altså først og fremmest må berøre beslutningstagningen. Derfor tror jeg også, at vi, de fleste af os, kan blive enige om at forklare, at afstemninger med kvalificeret flertal i Rådet bør blive regelen, med forbehold for undtagelser, som er begrænset til nogle få fundamentale og meget følsomme spørgsmål.
Vi har ligeledes, som mange af Dem ønsker, skrevet, at når der er tale om et spørgsmål af lovgivningsmæssig art, bør det kvalificerede flertal forbindes med en procedure for fælles beslutningstagning mellem Rådet og Europa-Parlamentet.
Det andet tema omhandler udviklingen af traktaterne. Det var en idé, jeg kom ind på under høringen af mig her i Parlamentet. Den er blevet taget op og fremhævet i Jean-Luc Dehaenes, præsident von Weizsäckers og lord Simons rapport, og den fortjener at blive uddybet. Den går i virkeligheden ud på at omorganisere traktaterne, ved at man adskiller på den ene side basisteksterne og på den anden side gennemførelsesteksterne. En sådan omorganisering ville gøre det muligt for traktaterne at blive ved med at udvikle sig, eftersom gennemførelsesteksterne eventuelt en dag kunne blive ændret ved en forenklet procedure.
Jeg forestiller mig, mine damer og herrer, at en sådan ny revisionsprocedure kunne medvirke til at give Europa-Parlamentet større indflydelse på revisionen af traktaterne. Det betyder imidlertid, at denne omorganisering efter min mening ikke bør føre til en ændring af de nuværende beføjelser i Unionen eller Fællesskaberne.
Et andet punkt er staternes repræsentation i Rådet. Rådets beslutninger bør være mere repræsentative for Unionens forskellige medlemsstaters relative vægt. Og med fuld overholdelse af Rom-traktatens ånd og ligevægt burde beslutningstagningen også gøres lettere.
Og så er der de andre institutioner. Med udvidelsen skal antallet af valgte repræsentanter for hver medlemsstat her i Parlamentet fastsættes. Kommissionen, hvis formand som en ny beføjelse har fået tillagt indstillingsret, bør - og tillad mig at sige Dem, nu hvor jeg befinder mig inden for i Kommissionen, at det ikke bliver så let endda - bevare sit kollegiale præg, sin effektivitet, sin måde at træffe beslutning ved simpelt flertal blandt de personer, den består af. Domstolen og Revisionsretten skal tilpasse sig udvidelsen.
Ved at anføre alle disse institutioner forsøger jeg simpelthen at vise, at der på det fundamentale spørgsmål, jeg for lidt siden stillede, om, hvordan man skal arbejde 27 sammen, kan gives mange svar, som skal behandles i løbet af denne regeringskonference. Institutionernes funktionsmåde indebærer ikke nødvendigvis en revision af traktaterne. I det daglige arbejde i Europa-Parlamentet, i Kommissionen og især i Rådet, er der betydelige interne strukturreformer, som bør gennemføres forud for en udvidelse.
Det andet store tema, hr. formand, mine damer og herrer, er at komme risikoen for udvanding i forkøbet, at forebygge den risiko for splittelse, som vi løber med denne udvidelse. Jeg vil gerne gentage over for Dem, at når der er en risiko, så enten løber man den, eller accepterer man den som sin skæbne, eller også forebygger man den. Vi ønsker at forebygge denne risiko for splittelse. Amsterdam-traktaten fastslog det legitime i visse former for samarbejde mellem medlemsstaterne, inden for Unionens institutionelle rammer, med henblik på at gå videre end det allerede opnåede integrationsniveau.
Jeg vil sige helt klart, at for Kommissionen må det allerede opnåede ikke betragtes som en slags styrket samarbejde mellem De Femten. Målet er helt klart at forbedre og lette de nuværende vilkår for det styrkede samarbejde. Hvis vi ikke opnår dette under denne konference, kan den nuværende vetomulighed kun tilskynde de stater, som ønsker at samarbejde indbyrdes på en mere forpligtende måde, til at undlade at gøre dette inden for rammerne af EU, og i stigende grad gøre det uden for. For at styrke sammenhængskraften i Unionen ønsker Kommissionen i lighed med forsamlingen her, at man ligeledes tager spørgsmålet om Unionens repræsentation udadtil op.
Det tredje tema er at holde den politiske opbygning af Europa i god gænge, og vi skal derfor, når øjeblikket er inde, drage de institutionelle konsekvenser af det arbejde, der for tiden pågår med at etablere en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik. Der er også et spørgsmål, som vi ikke glemmer, om forholdet mellem charteret for de grundlæggende rettigheder og traktaten.
Jeg vil afslutte dette indlæg med at takke Dem for Deres opmærksomhed og samtidig nævne forberedelsen af forhandlingerne. Målet er at afslutte denne forhandling på en god måde og få den til at lykkes før udgangen af år 2000 med markante resultater. Målet er ikke at forsinke udvidelsen, men at få den til at lykkes. Det er grunden til, at vi ønsker, at proceduren i traktatens artikel 48 indledes så hurtigt som muligt efter Helsinki.
Jeg vil ligeledes give udtryk for vores enighed om, at inddragelsen af Europa-Parlamentet skal ske på bedre vilkår, med større medindflydelse end tilfældet var - det kan jeg tale med om - i forbindelse med forberedelsen af Amsterdam-traktaten.
Til sidst vil jeg sige, at denne reform gennem hele år 2000 skal være genstand for en virkelig offentlig debat, mellem os som institutioner, men desuden med de nationale parlamenter og med borgerne. På den plads, vi udfylder, på den plads, jeg udfylder, vil vi tage del i denne offentlige debat.
Mine damer og herrer, Kommissionen er overbevist om, at en stærk institutionel reform, tilpasset de krav, udvidelsen stiller, kan være en realitet inden udgangen af år 2000. Vi ved udmærket, at Unionen vil komme fuldstændig forandret ud af denne udvidelse. Den må ikke komme svækket ud af den. Men det vil kun lykkes for os, såfremt denne reform bæres igennem af den tilstrækkelige politiske ambition og vilje, hvilket vil sige, at vi skal være mange, som lægger vægten på den langsigtede vision frem for på forsigtighed eller umiddelbare interesser.

Maij-Weggen
Hr. formand, jeg har et indlæg til proceduren. Jeg hørte kommissær Barnier sige, at han havde til hensigt at forlade mødet, at han ville gå tidligere, fordi han har andre forpligtelser. Jeg må sige Dem, at jeg har været minister i fem år i mit land, men der er ingen minister, som kunne finde på at forlade en debat i vores parlament, hvor der er ordførere, der endnu ikke har haft ordet. Fru Palacio, som er ansvarlig for forbindelserne med Parlamentet, har også - i hvert fald i vores gruppe - lovet, at kommissærer for fremtiden vil være til stede under forhandlingerne. De sidste talere er lige så vigtige som de første talere og har måske flere vælgere bag sig end de første talere. Jeg appellerer til hr. Barnier om at respektere Parlamentet og blive her. Ellers anmoder jeg Dem om at sende et brev til hr. Prodi med henblik på, at aftalerne med fru Palacio overholdes.

Formanden
Mange tak, fru Maij-Weggen. Kommissæren har under alle omstændigheder meddelt, at han vil komme ved 20-tiden.

Väyrynen
Hr. formand, Dimitrakopoulos' og Leinens betænkning tager ikke tilstrækkeligt hensyn til, at Den Europæiske Union er i gang med hastigt at udvides til fælleseuropæiske dimensioner. På topmødet i Helsinki blev der truffet beslutning om at udvide forhandlingerne, således at der er 12 lande med. Når man også giver Tyrkiet officiel status af ansøgerland, vil vi snart få nye ansøgninger om medlemskab fra balkanområdet og andre steder fra.
På mødet i oktober sagde jeg, at modsætningen mellem EU's udvidelse og uddybning kun kan løses ved, at Unionen internt differentieres f.eks. efter løgmodellen eller et system med koncentriske cirkler. Jeg foreslog, at hele Unionen skulle udvikles til statsforbund, men at dens kerne udvikledes til en fuldstændig forbundsstat. Som yderste cirkel med samarbejde og integration foreslog jeg Europarådet, som vi kunne tildele nye opgaver.
Jeg er glad for, at min tanke har vakt principiel genklang i Den Liberale Gruppe. Den er dog endnu ikke nået at blive reflekteret i de ændringsforslag, som vores gruppe har udarbejdet til denne betænkning. For mit eget vedkommende kan jeg ikke støtte Dimitrakopoulos' og Leinens betænkning. Den forsøger at fortsætte Unionens udvikling til en tæt føderation, og den tager ikke hensyn til, hvorledes EU's kraftige udvidelse vil påvirke Unionens institutionelle udvikling.

Knörr Borràs
Hr. formand, en af grundlæggerne af den nuværende Europæiske Union sagde engang, at hvis man skulle begynde forfra på opbygningen, ville man være begyndt med folkene og kulturerne. Men Den Europæiske Union synes snarere end at rette op herpå at tilslutte sig Tito Livios teori, det vil sige, glemme det, der allerede er sket, for man kan godt nok beklage det, men det kan ikke ændres. I de tekster, man har foreslået os til en reform af traktaterne og den kommende regeringskonference, kan man ikke engang, selvom man bruger den allerstærkeste lup, finde en sætning, der taler om de europæiske folk og regioner og den rolle, de burde spille i fremtidens Europa.
Det er på tide, at det regionale spørgsmål får den plads, det fortjener. De europæiske partier, der er forankret i fortiden, viser med kendsgerningerne, at de er ude af stand til at overvinde den nærsynethed, der forhindrer dem i at se de interne nationale og regionale realiteter i de nuværende medlemsstater. Hvornår vil man tale om nationer som Skotland, Wales, Galicien, Catalonien eller Baskerlandet, som man ikke engang tillader at sætte ved siden af regeringerne i Rådet. Hvad vil man gøre med de regioner som Andalusien - 7,5 millioner indbyggere - som behandles som et andenrangsland, mens der i Rådet sidder repræsentanter for medlemsstater, der er 20 gange mindre?
Nye lande vil komme med i Unionen, nogle af dem er meget små, og vi støtter deres indtræden, men som, hvis det ikke havde været for deres meget nylige selvstændighed, ikke nu ville have været ansøgerlande. Nye landes indtræden vil, hr. formand, betyde en underrepræsentation af interne nationer og regioner i de nuværende medlemsstater.
García Márquez har sagt, at klogskaben kommer, når vi ikke kan bruge den til noget. Bare der ikke sker det samme for os med opmærksomheden og den politiske vision i forbindelse med nationernes og regionernes rolle i Europa!

Maij-Weggen
Hr. formand, under denne forhandling om dagsordenen og procedurerne med henblik på den forestående regeringskonference vil jeg allerførst ligesom ordførerne opfordre til en bredere udformning, i hvert fald bredere, end det blev foreslået på topmødet i Köln. Grundene er der også klart og tydeligt gjort rede for. Under dette topmøde drejede det sig om tiltrædelse af fire til fem lande fra Central- og Østeuropa på kortere sigt, og nu er det i mellemtiden blevet 10 eller 12. Det betyder, at man med det samme må tage fat på en grundig reform, og det betyder således mere end de par institutionelle reformer.
For mit vedkommende drejer det sig om seks punkter. Først og fremmest om de institutionelle reformer, som blev planlagt i Köln, sammensætningen af Kommissionen, efter vores opfattelse én kommissær pr. medlemsstat, stemmevægten, som skal stå i forhold til antallet af indbyggere, samt afstemningerne med kvalificeret flertal. Det skal ske på budgetområdet, og også på landbrugs- og lovgivningsområdet.
Det andet punkt er integreringen af den anden og den tredje søjle, større integrering i traktaterne. Med henblik herpå skal der i højere grad vælges en EU-politik.
Det tredje punkt er, at vi i den nye traktat skal have et godt retsgrundlag for en europæisk forordning om offentlighed i forvaltningen og gennemsigtighed.
Så har jeg et fjerde punkt. Vi har også brug for et retsgrundlag for Den Europæiske Union selv, således at vi i forsamlinger som De Forenede Nationer og WTO kan optræde selvstændigt. Og jeg er enig med dem, som siger, at der skal foretages en sondring mellem de konstitutionelle aspekter i traktaten og de dele, som har at gøre med gennemførelsesakter. Jeg tror, at det er en klog holdning.
Endelig bør det fremtidige charter for grundlæggende rettigheder fastlægges i den nye traktat.
Det forekommer mig at være de vigtigste punkter. Hvad proceduren angår, er vores vigtigste ønske naturligvis, at Parlamentet inddrages maksimalt. To parlamentsmedlemmer er slet ikke for mange, men disse skal så også kunne medvirke fuldstændigt.
Vi støtter hr. Leinens og hr. Dimitrakopoulos' betænkning fuldt ud. De har gjort deres arbejde godt, og lad os håbe, at topmødet i Helsinki vil beslutte også virkelig at anvende denne bredere dagsorden, som vi foreslår, på regeringskonferencen.

Berès
Hr. formand, under vores debat om mandatet for den kommende regeringskonference vil jeg først sige et par ord om et spørgsmål, som ikke er på dagsordenen til denne konference, men som det forekommer mig, at Parlamentet, når tiden er inde, kommer til at se nærmere på for at undersøge og evaluere resultaterne af hele øvelsen.
Det drejer sig om spørgsmålet om reformen af Rådet, om samtlige de reformer, hvorom man siger til os, at de bør og kan finde sted uden for en reform af traktaterne. For min skyld gerne. Lad os bare tage fat på det, men lad os gøre det med en fornuftig kalender, det vil sige den samme som regeringskonferencens. Min gruppe har fremsat et ændringsforslag herom, og jeg håber, at forsamlingen i morgen kan vedtage det.
For så vidt angår de tre resterende spørgsmål, mener vi så, at vi i dag er i stand til at give svaret på det spørgsmål, som topmødet i Amsterdam ikke kunne finde nogen løsning på? Hvad er det for et spørgsmål? Vi må have modet til at stille det. Det drejer sig efter min mening måske mindre om at vide, hvordan vi skal fungere, end om, hvad vi vil gøre sammen, når vi bliver 16 eller 27. Hvis vi ikke svarer på det spørgsmål, finder vi ikke løsningen på de tre resterende punkter fra Amsterdam.
Hvorom alting er, er det at forberede Unionen på de forestående udvidelser det samme som at tage hul på et spørgsmål, der er blevet hængende uløst i luften efter Amsterdam, nemlig spørgsmålet om det forstærkede samarbejde. For ud over de tre institutionelle spørgsmål, som allerede indgår i regeringskonferencens mandat, er der ingen, der i forbindelse med en status efter Amsterdam har kunnet sige os, om de løsninger, vi var nået frem til vedrørende måden, dette forstærkede samarbejde skulle foregå, var tilfredsstillende.
Vi må virke for, at dette forstærkede samarbejde undergår en reform, som kan gøre det muligt at oprette en virkelig unionsavantgarde, der er åben indad mod Unionen, så vi kan fortsætte fremad på vejen mod sikkerhed, demokrati og stabilitet på vores kontinent.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, De tror ikke, det er muligt, men for præcis 200 år siden, nemlig i 1799, fandt den første diskussion sted om en forfatning, ikke for Europa, men for Bayern. Grundene hertil var bl.a. fastlæggelse af kompetencer, men også de gennemgribende territoriale omlægninger som følge af en territorial forøgelse på næsten 83%. Den store drivkraft bag dette var den daværende bayerske statsminister, grev Montgelas, som har indlagt sig store fortjenester ved at etablere en fransk forvaltning i Bayern. Han var dog samtidig også den førende modstander af et parlament, fordi dette angiveligt kunne bringe uberegnelige elementer ind i politikken. I 18 år diskuterede man for og imod, indtil forfatningen endelig kom i stand, og modstanderne blev sat ud af spillet. Allerede dengang fandtes der demokratiske elementer i denne forfatning.
Men nu en anden forbavsende ting. Grundlaget for forfatningen dengang var en præambel, som blev udarbejdet i 1799, og som skulle proklamere de grundlæggende rettigheder. Og det er 200 år siden! Jeg mener, at parallellerne mellem dengang og nu er ligefrem forbløffende. Argumenterne hos tvivlerne er næsten de samme dengang og nu - det kan man se af historien. Lad os lære af historien, så der ikke igen skal gå årtier, før Europa får en forfatning. Vi er nødt til at forberede Europa til fremtiden.
Derfor vil jeg opfordre Rådet til ikke kun at respektere Parlamentets forslag, men at gøre dem til sine egne. Vi har behov for et handledygtigt Europa, som også kan træffe de nødvendige beslutninger. For vi skal også tage demokratiet alvorligt, og den kompetence, som de nationale parlamenter har afgivet, skal overføres til Europa-Parlamentet, det vil sige til den fælles beslutningstagning. Vi har behov for Europa-Parlamentets medbestemmelse, for Europa-Parlamentet er den største integrationsfaktor i Europa.

Tsatsos
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere hr. Dimitrakopoulos og hr. Leinen for den fremragende indsats, de har gjort. Jeg vil også sige, at vi har grund til at være optimistiske, da kommissær Barniers fremragende personlige evner lover godt for samarbejdet mellem Europa-Parlamentet og Europa-Kommissionen.
Vedrørende forslaget:
For det første bevarer det den politiske kontinuitet i Europa-Parlamentets standpunkter, idet det fra den betænkning, som jeg udarbejdede sammen med hr. Méndez de Vigo, har overtaget holdningen, at Den Europæiske Union er en union af befolkninger såvel som af stater. Denne balance og dobbelte legitimitet er afgørende for den europæiske integrations overlevelse.
For det andet kræver forslaget indførelse af kvalificeret flertal ved beslutningstagningen i Rådet, men stiller samtidig som uomgængelig betingelse, at vi fastholder enstemmigheden ved forfatningsmæssige spørgsmål og ved spørgsmål af helt grundlæggende karakter, hvilket naturligvis også omfatter spørgsmål vedrørende eksistensen af medlemsstaternes suverænitet.
For det tredje kommer her for første gang et overbevisende forslag til udenrigspolitik. Der stilles nemlig to uomgængelige betingelser: garanti af medlemslandenes grænser udadtil som Den Europæiske Unions grænser og en nødvendig indsatskapacitet, som en direkte truet stat kan gøre brug af.
For det fjerde, hvad angår det følsomme spørgsmål om fleksibilitet, som efter min opfattelse også behandles på en hensigtsmæssig måde i Amsterdam-traktaten, søger man en konsensusløsning. Jeg vil indtrængende anmode Parlamentet om at være forsigtigt her. Erfaringerne har vist, at blokeringen fra en stat, der er uenig med flertallet, ikke udgør hverken den eneste eller den største fare for Unionen. Det gør derimod et fleksibilitetssystem, der er så løst, at det baner vej for et Europa i to eller flere hastigheder.
Jeg anbefaler på det stærkeste, at Parlamentet vedtager denne fremragende betænkning af Dimitrakopoulos og Leinen med stort flertal.

Seguro
Hr. formand, der er nogle spørgsmål, som skal diskuteres på den næste regringskonference, som vi allerede kender, og det er de såkaldte resterende punkter fra Amsterdam. Vi ved imidlertid ikke i øjeblikket nøjagtig, hvilke temaer, der skal tages hul på som de første på den næste regeringskonference, og disse temaer står på dagsordenen ikke mindst i effektivitetens navn over for en udvidelse, som man ikke rigtig ved hvordan kommer til at foregå, men som man gerne vil have. Jeg vil gerne her give udtryk for, at ønsket om at reformere en traktat i effektivitetens navn forekommer mig at være en øvelse med såre beskedne ambitioner i forhold til det europæiske projekt, og jeg er bange for, at denne øvelse blot bliver et simpelt magtspil, der skal gøre det muligt for en lille gruppe lande at danne et direktorium, så de kan lede og styre det europæiske projekt.
Et Europa styret af et direktorium ville være det modsatte af den stimulerende integrationsproces, som vi har oplevet - godt nok med mangler, men med alle landenes deltagelse - og det styrkede samarbejde bør efter vores mening være en undtagelse og ikke en regel for arbejdet i EU's midte, for mange gange er der politisk vilje til at samarbejde, men der er ikke betingelser af økonomiske eller andre grunde til at virkeliggøre viljen til et styrket samarbejde.
Lad mig i denne forbindelse, hr. kommissær og hr. formand for Rådet, give et eksempel. Hvis stemmevægten i Rådet ændres, så landene med den største befolkning og de største lande faktisk får mere magt, og den udvidede anvendelse af afstemninger med kvalificeret flertal udvidet til den fælles beslutningsproces får denne tendens til også at gøre sig gældende i Europa-Parlamentet, ja, så spørger jeg: Hvad bliver i et sådant Europa de små eller de fattige landes rolle?
Jeg foretrækker samhørighed frem for effektivitet, og når De for lidt siden, hr. kommissær Barnier, rejste spørgsmålet om et EU med 27 medlemmer, kan jeg sige Dem, at det for mig er vigtigere, at landene i et sådant EU med 27 alle føler sig som en del af beslutningsprocessen, end at diskutere, om man med 27 medlemmer kan træffe beslutninger på en time, på mindre end to timer eller på tre.
Samhørigheden er vigtigere end effektiviteten, hvis vi skal have et EU med et solidarisk og generøst projekt ligesom det, vi har oplevet, og som vi har deltaget i.

Fiori
Hr. formand, de romerske retslærde sagde ex facto oritur jus. Man bør efter min opfattelse anerkende, at hr. Dimitrakopoulos og hr. Leinen reelt har lagt grunden til en ny foedus, til en slags pagt for den europæiske enhed, der bliver tilrettelagt omkring forskellene, hvor man forsøger at mægle, og hvor man ikke mindst forsøger at nå frem til nogle grundlæggende principper og enheder. Europa mangler stadig at gøre et stort stykke arbejde for at kunne skabe en demokratisk fremtid. Vi mener dog, at man efterhånden har identificeret visse punkter, nemlig at det er nødvendigt med en egentlig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Foruden bankerne, økonomien, socialpolitikkerne og strukturpolitikkerne vil den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik nemlig efter min mening være endnu en faktor, der fremmer en sand integration. Det er nødvendigt med et Europa-Parlament, som er Unionens generelle lovgivende magt på linje med Rådet; som til fulde deltager i udpegelsen af de andre institutioners medlemmer; som er i stand til at skabe et tillidsforhold til Europa-Kommissionen, og som ikke længere svækkes af det dobbelte kvalificerede flertal, der i dag er påkrævet for at kunne afgive et mistillidsvotum. Det er nødvendigt med et Ministerråd, der træffer flertalsbeslutninger. Andre spørgsmål, såsom de nationale parlamenters større inddragelse i Fællesskabets beslutningsproces, er efter min mening overflødige elementer, der kun gør det hele mere kompliceret.
Også regionerne og lokalsamfundene burde deltage på en mere værdig måde i fællesskabsrettens skabelses- og gennemførelsesfase. Den rolle, der er taget højde for i bestemmelserne om strukturfondene, kunne blive et grundprincip for den nye europæiske konstruktion.
Europa-Parlamentet skal spille en virkeligt skabende rolle og overtage Alcide De Gasperis, Schumans, Adenauers og Kohls tankegang - for nu at blive i Europas folkelige tradition - der dog også har haft nogle betydningsfulde repræsentanter i andre politiske familier, nemlig Altiero Spinelli, François Mitterrand og Henry Spaak. Vi står foran en afgørende periode, når det gælder Europas overlevelse som størrelse og som model. Angrebene er ikke længere militære, men økonomiske og politiske, og modstanderne er ikke længere dem fra den kolde krig. Hvis vi ønsker at ruste os til at vinde det nye årtusindes udfordring, skal vi give os selv de nødvendige juridiske og institutionelle instrumenter med den overbevisning, at Europa kun vil bestå, såfremt det forstår at tage sig selv op til overvejelse og at acceptere dette store spring mod fremtiden.

Poos
Hr. formand, vi er ved at gøre klar til at stemme om Europa-Parlamentets første beslutningsforslag om et af den indeværende valgperiodes største temaer,
regeringskonferencen i år 2000.
Ifølge traktaten skal hovedaktørerne ved denne konference være medlemsstaternes regeringer og dernæst de nationale parlamenter. Men de øvrige institutioner, Europa-Parlamentet og Kommissionen er ikke af den grund dømt til kun at spille statistroller. Parlamentet er, via de beslutninger, det vedtager, og via sine to repræsentanter ved konferencen, kaldet til at dreje arbejdet i en ambitiøs retning. Dette forsøg på at få indflydelse vil kun krones med held, dersom Europa-Parlamentet koncentrerer sig om de væsentlige punkter, "prioriteterne", og dersom det med forsæt afholder sig fra at præsentere en lang liste over ønsker, som er lige så urealistiske, som de er uden grænser. Jeg er nødt til at sige, at vores to ordførere har forsøgt at undgå denne fælde, uden at det dog helt er lykkedes for dem.
Eftersom vi her bevæger os ind på det konstitutionelle område, og eftersom traktaten udgør den højeste norm for vores interne retssystemer, skal man for fremtiden bestræbe sig på større juridisk præcision. En forfatning er ikke noget, man lige improviserer. Når der f. eks. i forbindelse med afstemning med kvalificeret flertal bliver brug for at sige, præcist for hvilke artikler i traktaten den almene regel gælder, og for hvilke undtagelsen gælder, kan De sikkert forestille Dem, at den plads, der er til at manøvrere på sammenlignet med den nuværende traktat, bliver yderst begrænset.
Derfor bliver vi nødt til, når vi kender mandatet fra Det Europæiske Råd, at genoptage arbejdet ved vævestolen. Som formanden for vores udvalg, hr. Napolitano, gjorde opmærksom på, drejer det sig ikke om at vælge mellem maksimalister og minimalister, vi skal være perfektionister og samtidig blive ved med at være fremskridtsorienterede, for så vidt angår den fremtidige udvikling af Den Europæiske Union.

Pirker
Hr. formand, hr. kommissær, jeg mener, at dette forestående topmøde utvivlsomt kan blive en succes, hvis de målsætninger, der stammer fra Parlamentet og er nedfældet i denne betænkning, også tilgodeses.
Jeg vil gerne helt konkret trække et enkelt punkt frem. Det har især glædet mig, at betænkningen ikke kun beskæftiger sig med reformen af traktaterne og procedurerne, altså ikke kun er holdt i generelle vendinger, men i sidste instans ser det som sin opgave at foretage en prioritering og fastsætte, at der skal opnås fremskridt dels med henblik på Europas og borgernes sikkerhed, dels med henblik på en fortsat udvikling af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Der skal traktatfæstes passende procedurer, så dette kan virkeliggøres. Dette er en prioritering og et signal til borgerne.
I betænkningen formuleres der også et mål, som jeg anser for særlig vigtigt, nemlig at Europa over for borgerne skal optræde med større gennemsigtighed og med mere offentlig debat. Det anser jeg også for absolut nødvendigt og en god mulighed netop med henblik på at udvikle området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Vi kan her vise, at Europa i sidste instans kan være til stor hjælp for den enkelte borger på de områder, hvor medlemsstaterne kommer til kort.
Når realiteten er, at den organiserede kriminalitet f.eks. skaffer sig milliardfortjenester og ved at kanalisere dem ind i det legale økonomiske kredsløb skader vores korrekte system og samfundet som helhed, så har vi behov for Europol, så har vi behov for et europæisk retligt samarbejde. Når narkotikahandlen på verdensplan nu udgør 8% af handelsvolumenet, så er vi nødt til at udbygge Europol som en europæisk institution. Når asylansøgere nu kommer til Europa i et antal af 400.000 om året, så har vi behov for europæiske ordninger. Jeg mener, at denne betænkning tager fat på noget meget konkret og dermed indeholder målsætninger, som betyder en ægte chance for topmødet i Helsinki. Vi må se på dette topmøde, om Europas repræsentanter virkelig i borgernes interesse kan udnytte denne chance til mere gennemsigtighed, til større muligheder for den enkelte. Det må vi ønske.

Carnero González
Hr. formand, som ordfører Leinen så fint gav udtryk for, er vi mange, der tænker, at regeringskonferencen burde være begyndelsen på en virkelig forfatningsproces for Den Europæiske Union. På denne måde ville vi sikkert komme på højde med omstændighederne, på højde med det, virkeligheden kræver, og man ville komme med et endegyldigt svar på udfordringen om at genvinde borgernes interesse for processen med opbygningen af det nye Europa - en matematisk påvist lav interesse, i overensstemmelse med den mangelende valgdeltagelse, der blev registreret ved valget den 13. juni.
Samtidig med Den Monetære Unions - ubestridelige - succes, er det også nødvendigt at komme videre med den politiske union og de områder, som udvider Den Europæiske Unions kompetencer for at hindre den eksisterende asymmetri, ja, jeg vil kalde den eksisterende asymmetri for himmelråbende.
Det er rigtigt, at dagsordenen for regeringskonferencen bør gå meget længere end frynserne fra Amsterdam, selvom disse er vigtige. Jeg sagde tidligere forfatningsproces, og personligt tror jeg på et føderalt perspektiv. Man bør også i traktaterne medtage dette charter for grundlæggende rettigheder, som skal udarbejdes i de kommende måneder, overveje flertalsbeslutninger - som det almindelige - og naturligvis samtidig fælles beslutningstagning på dette tidspunkt. Man skal også udvide Europa-Parlamentets beføjelser, f.eks. til at ratificere alle de internationale traktater uanset deres art eller indhold, og naturligvis tilse, at de kommende reformer sker i henhold til en meget mere åben, gennemsigtig, demokratisk og medinddragende metode end den nuværende.
Men når vi taler om metoder og institutioner, må vi ikke glemme politikkerne. Det er f.eks. nødvendigt at integrere Vestunionens funktioner i Unionen for at undgå nye situationer som Kosovo, men også at fremme koordineringen af de økonomiske politikker, skatteharmoniseringen og skabelsen af et virkeligt socialt Europa, et beskæftigelsens Europa, som gør det muligt for os at tage hånd om borgernes bekymringer.
Den nuværende metode er ved at være brugt op, men det er under alle omstændigheder absolut nødvendigt, at Rådet forpligter sig til at tage hensyn til de forslag, som Kommissionen og Parlamentet til enhver tid kommer med på passende vis.

Langenhagen
Hr. formand, de centrale temaer er nu almindeligt kendt og er ikke mindst siden Dehaene-rapporten på alles læber. Uden at disse hovedmål virkeliggøres, kan man næppe forestille sig en udvidelse, men derudover må man ikke glemme visse - naturligvis fiskeripolitiske - principielle spørgsmål. I Amsterdam-traktaten blev der ikke opnået en tilfredsstillende løsning for fiskeriet.
For det første kræver jeg - som allerede i 1996 - at fiskeriet nævnes specifikt i traktaterne. Fiskeriet må ikke længere udelukkende betragtes som vedhæng til landbruget. Fiskeriets betydning som en af de få eksisterende sektoriale fællesskabspolitikker skal omsider understreges ved et separat afsnit, og i dette kapitel skal målene for den fælles fiskeripolitik, dens principper og frem for alt procedurerne for dens regulering være nedfældet.
For det andet skal Parlamentet i højere grad end hidtil inddrages i definitionen af de vigtigste emner inden for fiskeriområdet. Jeg kræver en ægte beslutningsbeføjelse ved de principielle aspekter af den fælles fiskeripolitik og de grundlæggende bestemmelser som f.eks. markedsorganisation, bevarelse og pleje af bestandene, kontrolordninger og strukturpolitikkens instrumenter. Det betyder intet mindre end fælles beslutningstagning for Parlamentet.
For det tredje er det også på den internationale politiks område nødvendigt at styrke Parlamentets rolle og at indføre proceduren med samstemmende udtalelse ved indgåelsen af alle internationale fiskeriaftaler. Og som sidste punkt er det også rimeligt, at Parlamentet deltager i møderne i alle internationale organisationers organer.
De nævnte punkter, som tager højde for fiskeriets betydning i Europa, skal altså under hensyn til Parlamentets rolle være et tema ved den næste regeringskonference. Det glæder mig, at jeg netop fra Giorgos har hørt, at der vil blive fremsat et kompromisændringsforslag, som også indeholder emnet fiskeri. Tak for det. Jeg stoler på Parlamentets støtte.

Randzio-Plath
Hr. formand, de to ordførere fortjener tak. Rådsformandskaberne fra Finland, Portugal og Frankrig skal opfordres til at følge forslagene i denne betænkning, som jo med rette er baseret på den kritik af beslutningerne i Amsterdam, som også Europa-Parlamentet har fremsat. Netop fordi hr. Tsatsos endnu en gang har henvist til det, vil jeg gerne understrege, at forslaget i nr. 5 virkelig har central betydning. Det er vigtigt, at vi får en forslagspakke til en global reform, som indeholder de vigtige spørgsmål om flertalsafstemning og reform af institutionerne, og som også beskæftiger sig med andre vigtige emner. Her mener jeg, at det vigtigste er, at vi overvejer spørgsmålet om at give Unionen en forfatning. Det er nødvendigt at understrege dette krav, for Europa kan kun blive voksent, hvis det giver sig selv en forfatning.
I dag er Unionens betydning og målsætninger ofte for uklare. Med rette har Europa-Parlamentet allerede gentagne gange fremlagt forfatningsudkast, og jeg mener, at Parlamentet bør præcisere, at Europa er mere end et marked. Vi er altså nødt til at gøre os overvejelser om en Bruxelles-republik, et statsfællesskab af helt speciel art, uden historiske forbilleder.
Hvorvidt forfatningsdiskussionen skaber større begejstring for Europa blandt Europas borgere, er uvist. Men legitimationsproblematikken i forbindelse med et område eller et marked uden stat kræver, at man gør et forsøg, som i øvrigt skal ledsages af opbygningen af et europæisk civilt samfund og en europæisk offentlighed. Overalt i verden ser vi, at indholdet i den nationale suverænitet ændres, fordi staterne ikke har ubegrænset handlefrihed, hverken udadtil eller indadtil. Deres mulighed for at tilrettelægge en politik og løse problemerne begrænses af de eksisterende internationale relationer, overnationale afhængighedsforhold og interaktioner. Dette viser sig især i forbindelse med økonomi, handel og konkurrence. Netop på disse områder er det meget vigtigt at bevæge sig bort fra princippet om enstemmighed og hen til flertalsafgørelser. Unionen skal være mere handledygtig, og derfor er der behov for en ny magtfordeling via et såkaldt kompetencekatalog.
I betragtning af de ændrede forhold skal der etableres et nyt system for magtfordelingen, som supplerer Montesquieus klassiske magtfordeling med en ny form for magtfordeling på forskellige niveauer. Vi har behov for beslutningsprocesser på flere planer, som er forbundet i et netværk. De koordineringsprocesser, der overvejes i dag, er ikke tilstrækkelige til at organisere en europæisk merværdi. Det viser sig især tydeligt i skævheden mellem den økonomiske union og valutaunionen og i skævheden mellem den politiske union og Den Økonomiske og Monetære Union. Da vi ikke kan opnå mere demokrati på dette område ved hjælp af interinstitutionelle aftaler, har vi her et virkeligt behov for også at revidere traktaten.

von Boetticher
Hr. formand, mine damer og herrer, Dehaene-rapporten indeholder et forslag af historisk rækkevidde. Nærmere bestemt var det opsplitningen af traktaterne i to dele, en forfatningsdel om de grundlæggende rettigheder, der som hidtil kun kan ændres enstemmigt ved en regeringskonference og en ratificeringsprocedure i medlemsstaterne, og en speciel del for bestemte politiske områder, som i stedet for ratificering skal godkendes af Europa-Parlamentet.
I betragtning af, at Kommissionen - og det er jeg hr. Barnier meget taknemmelig for - i sine forslag har overtaget en sådan deling også af ændringsproceduren, kan det synes noget halvhjertet, at Udvalget om Forfatningsspørgsmål nu ganske vist overtager todelingen, men ikke sondringen mellem procedurerne. Indbyrdes forskellige procedurer er også nødvendige af den grund, at Unionen i modsat fald ville miste sin handleevne efter en udvidelse. For så vidt takker jeg ordfører Leinen for hans bemærkning herom, men desværre kan jeg ikke finde den i hans betænkning.
Jeg anbefaler, at der indføres en sådan todeling af proceduren, men dog kun på én bestemt betingelse. Det skal være sikret, at afskaffelsen af ratificeringsproceduren for visse politiske områder ikke indebærer en udhuling af medlemsstaternes rettigheder, og at Den Europæiske Union ikke tiltager sig en kompetence til at regulere medlemsstaternes kompetence. Dette kan sikres ved hjælp af et forslag, som er indgivet af nogle kolleger og mig, og som klart definerer Unionens kompetencer, tydeligt afgrænser kompetencerne og sørger for, at subsidiaritetsprincippet står ved magt.
Kun på den måde kan Unionen blive handledygtig uden samtidig at udhule medlemsstaternes rettigheder, og arbejdet begrænses effektivt til bestemte politiske områder. Jeg beder derfor ordførerne - også for at sikre, at deres betænkning kan samle et bredt flertal i Parlamentet - om velvilligt at gennemgå disse to forslag.

Leinen
Hr. formand, denne debat har vist, at der var behov for meget mere end det, vi medtog i vores betænkning. Der er nævnt budgetpolitikken, handelspolitikken, skatte- og afgiftspolitikken, konkurrencepolitikken. Men egentlig er der behov for reformer overalt. For så vidt har Parlamentet været særdeles disciplineret. Jeg mener alligevel, at vi bør have præcis lige så store ambitioner som Kommissionen og i morgen skal foretage endnu to forbedringer. Det, der er sagt her til sidst, medtager jeg gerne - en forenklet revision af den anden del af de nyopdelte traktater og også en bestemmelse om øget samarbejde i et Europa med 27 eller 30 stater. Jeg håber, at det også vil samle flertal i morgen.
Til sidst vil jeg takke Kommissionen, hvis krav er næsten identiske med Parlamentets. Nu drejer det sig om at føre en offentlig debat med regeringerne, men også med befolkningen, så vi kan få det gennemført på regeringskonferencen i år 2000. Jeg takker alle, som har medvirket til dette arbejde.

Wuermeling
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Leinen, De var så uheldig, at De skulle tale mellem hr. von Boetticher og mig. Tillad mig derfor endnu en gang at minde om et aspekt af det, hr. von Boetticher med rette har gjort opmærksom på, nemlig at der til dette punkt naturligvis også hører, at der i den generelle, den grundlæggende del af traktaterne også fastlægges en klar ramme for Den Europæiske Unions kompetence.
Måske går det Dem ligesom mig, nemlig at det ved åbningen af tiltrædelsesforhandlingerne med yderligere 12 medlemsstater i grunden for første gang pludselig er gået op for mig, hvilke enorme konsekvenser og tilbagevirkende følger udvidelsen har for Unionen selv. I grunden drejer det sig overhovedet ikke om en klassisk tiltrædelse. Vi står ved sammenslutningen af 12 nye og 15 gamle medlemsstater snarere over for en situation, der svarer til en ny oprettelse. Derfor er det her med rette blevet understreget, hvor nødvendigt det er at gennemføre omfattende reformer.
Jeg vil kun advare mod én ting. Vi bør ikke give efter for fristelsen til under stikordet udvidelse nu at genoptage de gamle krav, som vi altid har rejst, for det hindrer os faktisk i at se, at vi skal tænke i helt nye baner ved skabelsen af vores Europæiske Union.
Her skal jeg også kort lufte en tanke. Jeg er overbevist om, at Den Europæiske Union med 27 medlemsstater umuligt kan virke i samme bredde og samme dybde som med de nuværende 15 medlemsstater. Derfor er det nødvendigt, at vi koncentrerer os om Den Europæiske Unions centrale kompetenceområder og her overvejer, på hvilke områder Den Europæiske Unions virksomhed er uundværlig. Jeg er sikker på, at vi med lidt god vilje kan finde en række andre områder, hvor dette ikke er tilfældet.
Jeg vil blot tilføje endnu en bemærkning. Jeg vil ikke her tilslutte mig den almindelige kritik af Europa, som er møntet på centralismen, men vil propagandere for en omfattende, ærlig kritik af opgaverne, så vi ikke behøver at frygte, at de landvindinger, vi har opnået, bringes i fare ved udvidelsen.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, ved afslutningen af denne forhandling, denne vigtige forhandling, i øvrigt med en vigtig og fremragende betænkning, er der ikke noget bedre end at tale om retfærdighed. Den retfærdighed, som indtil nu har været temmelig fraværende i forhandlingen i al almindelighed. Og jeg finder, at enhver fællesskabspolitik afspejles i den retfærdighed, den udøver.
Virkeligheden er altså, at vores retssystem ikke er på højde med de kompetencer, som allerede er overgivet til de europæiske institutioner, fællesskabskompetencerne, især de kompetencer, som skal revideres med hensyn til jurisdiktion.
Derfor finder jeg - idet jeg fuldt ud forstår det nuværende smalle mandat for konferencen med hensyn til det, der vedrører en revision af institutionerne på baggrund af Amsterdam-traktaten - at man skal foretage en grundig behandling af den nødvendige reform af vores Domstol og af Retten i Første Instans, reformen af udnævnelsen af dommere - hvor Parlamentet bør have stor betydning - reformen af fordelingen af kompetencer mellem Domstolen og Førsteinstansdomstolen, således at borgerne kan få en klar og tydelig idé om, hvad denne europæiske retfærdighed er, som også er deres direkte retfærdighed, og endelig reformen af - og det er allerede et nyt kapital - hvorledes retsakterne er underlagt domsmyndigheden.
Alt dette, og nu slutter jeg, hr. formand, forekommer så meget desto mere nødvendigt i lyset af dette andet store mandat, hvis lancering vil være en appelsin i turbanen for det finske formandskab - det fremragende finske formandskab, hvis mange gode resultater jeg endnu en gang har æren af at anerkende her i salen, og som har betydet en ændring i Rådets optræden. Der findes et før og et efter det finske formandskab i den daglige omgang med Parlamentet.
Den anden udfordring er lanceringen af charteret for menneskerettigheder. Også her er der et problem mellem Domstolen i Luxembourg og Domstolen i Strasbourg. Hr. formand, som jeg sagde indledningsvis, afspejler et politisk samfund sig i den retfærdighed, det udøver. Lad os være os dette bevidst, og lad os gå i gang med reformen.

Formanden
Mange tak, fru Palacio.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Dupuis
Hr. formand, jeg er glad for at stille dette procedureforslag i overværelse af Kommissionen og Rådet, for den sag, det vedrører, er usædvanligt alvorlig. Kl. 17 i dag anmodede en tekst, underskrevet af hr. Barón Crespo og visse af hans medskyldige, om, at den forhandling, der skulle finde sted kl. 19 om Napolitano-betænkningen, blev udsat til i morgen. Der blev med et hasteforslag anmodet om, at en forhandling, der skulle finde sted kl. 20 i aften, blev udsat til i morgen tidlig. Forklar os, hvorfor dette hastværk? Denne anmodning blev endvidere formuleret i henhold til artikel 112 i forretningsordenen, som henviser til artikel 60, mens hr. Napolitanos betænkning, som det siges meget klart i betragtningerne til nævnte betænkning, er en betænkning, der henviser til artikel 181, fordi den omhandler Parlamentets interne forretningsorden. Der er således absolut ikke tale om et lovgivningsmæssigt forslag eller en ligestillet tekst, sådan som det hævdes i den begrundelse, hr. Barón Crespo har givet.
Hr. Barón Crespo har gennem 15 år vænnet Parlamentet til disse stalinistiske metoder og til denne sovjetiske måde at behandle et parlament. Vi ønsker, helt bortset fra enhver principiel betragtning, som vi nok skal komme ind på i morgen, at forsøge at oplyse parlamentsmedlemmerne om en fejltagelse, der er sket, så de ikke fremturer i denne fejltagelse. Vi er på vej ind i en blindgyde ved at lade hånt om medlemmernes prærogativer og ved at lade hånt om parlamentarismens historie i Den Europæiske Union og alle dens medlemsstater, og fordi vi ikke vil korrigere en fejl, vi begik for seks måneder siden, er vi parat til at institutionalisere angiveri i vores Parlament, og til at tillade, at en hvilken som helst assistent eller tjenestemand her i Parlamentet kan angive en person, fordi han har mistanke om, at den ene eller den anden persons svogers kusine måske har begået svig! Det er aldeles skandaløst! Jeg anmoder om, at denne afgørelse af Parlamentet annulleres. Den er uantagelig. Jeg anmoder, med henvisning til artikel 115, om, at forhandlingen optages på dagsordenen 24 timer efter, at de forskellige versioner er blevet stillet til rådighed for medlemmerne, det vil sige ikke før middag i morgen.

Corbett
Før hr. Dupuis bliver så ophidset og begynder at udslynge sådanne overdrevne beskyldninger, burde han først checke, hvad der rent faktisk er sket.
Det forholder sig således, at Napolitano-betænkningen ikke forelå på alle sprog 24 timer før forhandlingen og før afstemningen som krævet i artikel 115 i forretningsordenen. Så for at sikre Parlamentets forretningsorden og de bestemmelser, der er gældende for de enkelte medlemmer, for at sikre, at medlemmerne nyder godt af deres rettigheder i henhold til disse bestemmelser, har Den Socialdemokratiske Gruppe og Den Liberale Gruppe som tidligere nævnt med støtte fra PPE-gruppen anmodet om, at for at sikre overensstemmelsen med forretningsordenen skulle artikel 112 om den uopsættelige procedure finde anvendelse. Dette vil blive sat til afstemning i Parlamentet i morgen tidlig. Det bliver Parlamentet, der suverænt afgør, hvorvidt vi kan anvende den uopsættelige procedure på denne betænkning. Der er intet udemokratisk i dette. Det er i overensstemmelse med forretningsordenen og ønskerne hos et flertal her i Parlamentet.
Jeg mener, at man bør spørge sig selv om motiverne hos de medlemmer, der har forsøgt at tale denne betænkning ihjel fra begyndelse til slut, hos dem, der har forsøgt at blokere den, hos dem, der har forsøgt alle mulige tricks og brugt alle mulige regler for at forsøge at få den udskudt. Gad vide, hvad der får dem til at frygte, at OLAF får ret til at kontrollere, at medlemmerne udfører deres arbejde her i Parlamentet.

Dell'Alba
Hr. formand, først vil jeg sige, at hr. Corbetts indlæg måske var et politisk bidrag, men at det heller ikke henholdt sig til forretningsordenen på anden måde end for at svare hr. Dupuis. Jeg bliver nødt til at sige ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Hr. Dell'Alba, De fremsætter vel ikke et spørgsmål til forretningsordenen?

Dell'Alba
) I henhold til forretningsordenen bør artikel 112 anvendes. Artikel 112 henviser til artikel 60. Hr. Corbett kender forretningsordenen så godt, at han udemærket ved, at denne regel ikke gælder for ændringer af forretningsordenen i forbindelse med traktater eller interinstitutionelle aftaler. Jeg støtter derfor hr. Dupuis' anmodning. Jeg foreslår, at vi kommer i morgen tidlig efter at have overvejet hr. Dupuis' og mine egne argumenter, der sigter mod at afvise anmodningen fra de tre grupper. Man kan tage fejl. I dette tilfælde skal sagen afvises, da den ikke er baseret på forretningsordenen, men på en urimelig fortolkning af Parlamentets regler.

Formanden
Formandskabet tager disse spørgsmål til forretningsordenen ad notam, og Præsidiet vil træffe den påkommende afgørelse.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B5-0033/1999).

Marie Anne Isler Béguin
Spørgsmål nr. 1 af (H-0548/99):
Om: Jernbaneforbindelsen gennem Pyrenæerne Forbindelsen gennem Pyrenæerne via Aspe-dalen og Somport-passet har i flere år været genstand for konflikt mellem de lokale indbyggere, kommunerne og de nationale myndigheder, som er berørt af den pågældende transportform. Vejforbindelsen er ved at blive renoveret og udvidet, mens der fortsat findes en gammel, delvis nedlagt, jernbanelinje mellem Frankrig og Spanien. Efter flere indsigelser og miljøhensyn blev vejarbejdet indstillet, og de nationale myndigheder og Kommissionen har iværksat en undersøgelse med henblik på at tage de modale strategier op til overvejelse og gøre jernbaneforbindelsen til et prioriteret kommende transeuropæisk net. Imidlertid blev vejarbejdet den 13. september i år genoptaget i dalen. Men Den Europæiske Union finansierer allerede en undersøgelse af gennemførligheden af jernbaneforbindelsen, og Rådets formandskab har i sit program erklæret, at man bør prioritere et nyt opsving for de europæiske jernbaner.
Kan Rådets formandskab forklare, hvorfor vejarbejdet er blevet genoptaget? Har Unionen andre finansielle tiltag vedrørende forbindelsen gennem Pyrenæerne via Aspe-dalen ud over allerede nævnte undersøgelse? Vil formandskabet tage initiativer til en samordning af den franske og den spanske regerings holdninger med henblik på endelig vedtagelse af vejudviklingsprojektet ? idet en sådan løsning ville overflødiggøre jernbaneforbindelsen, især for transport af varer?

Sasi
Hr. formand, jeg vil forvisse det ærede parlamentsmedlem om, at Rådet ikke er i besiddelse af de oplysninger, De beder om. I denne forbindelse er der anledning til at bemærke, at kontrollen med situationen vedrørende det transeuropæiske net hører ind under Kommissionens kompetenceområde.
Ifølge artikel 18 i den aftale, som Europa-Parlamentet og Rådet har truffet om det transeuropæiske net, skal medlemslandene regelmæssigt forelægge Kommissionen de nationale projekter og programmer, som de har udarbejdet til udvikling af det transeuropæiske net, specielt i forbindelse med individuelle initiativer, der berører den fælles interesse i denne beslutning.

Isler Béguin
Hr. formand, jeg takker Dem, men jeg er meget lidt tilfreds med Deres svar, for sagen om Somport er gammel. Det forbavser mig derfor, at Rådet ikke er underrettet, al den stund der har været stillet ikke så få spørgsmål i den anledning.
Det forbavser mig også, at De kan tale om transeuropæisk net, når de berørte medlemsstater, Frankrig og Spanien, netop ikke anser denne strækning for at indgå i det transeuropæiske net. Hvis det skulle være tilfældet, ville jeg straks anmode om, at der blev foretaget en undersøgelse om følgevirkningerne af dette emne. Jeg har stillet Dem dette spørgsmål, fordi der på ny er påbegyndt anlægsarbejder i Vallée d'Aspe. Der er tale om gigantiske arbejder med det formål at anlægge en lille omkørsel ved den lille landsby Bedoun. Disse arbejder sætter sig ganske kraftige spor i miljøet, og man ved jo udmærket, at man i Frankrig på et tidspunkt anvender pølsepolitikken, så man lille strækning for lille strækning til sidst ender med at stå med en motorvej, eller med en vej med to spor i hver retning, i Vallée d'Aspe.
Så jeg vil bede Rådet om i dag at spørge, hvad Frankrigs egentlige planer er i dette spørgsmål, hvad myndighederne i virkeligheden ønsker at anlægge tværs gennem Pyrenæerne, og jeg henvender mig til det finske formandskab, som er gået ind for og har udtalt sig for en gennemføring i form af en jernbane. Endelig vil jeg med Deres tilladelse foreslå Dem at påbegynde et initiativ til fremme af en alternativ transport i stedet for vejen gennem den økologisk følsomme zone, ellers vil vi blive ved med at stille Dem denne type spørgsmål og må nødvendigvis konstatere, at ...
(Formanden afbrød taleren)

Sasi
Hr. formand, for det første vil jeg gentage, at denne sag nærmere hører ind under Kommissionens kompetenceområde, og Kommissionen havde sidst spørgetime her i Parlamentet i går. Når man i tillægsspørgsmålet nævner den fransk-spanske jernbaneforbindelse gennem Pyrenæerne, vil jeg dog konstatere, at denne jernbaneforbindelse ikke i øjeblikket hører til det transeuropæiske net, som Europa-Parlamentet og Rådet vedtog det i 1996. Derfor kan man ikke få finansiering til det fra den budgetpost, der er reserveret til det transeuropæiske net.

Formanden
Jeg er, ærede medlemmer, meget interesseret i dette spørgsmål, men på grund af min egenskab som formand for mødet vil jeg ikke stille et tillægsspørgsmål.

Formanden


Jan Andersson
Spørgsmål nr. 2 af (H-0550/99):
Om: Rådets hensigter med hensyn til bekæmpelse af narkotikamisbrug inden for rammerne af området med frihed, retfærdighed og sikkerhed Under det finske formandskab har området med frihed, retfærdighed og sikkerhed fået særlig prioritet. Inden for dette område er kampen mod narkotika af særlig betydning på baggrund af narkotikahandlens store omfang og de alvorlige sociale konsekvenser, som narkotikamisbruget indebærer for enkeltpersoner og samfundet.
Kan Rådet redegøre for, hvilken form for indsats Rådet ønsker at se inden for rammerne af prioriteringen af området med frihed, retfærdighed og sikkerhed?

Sasi
På grundlag af Den Europæiske Unions strategi i perioden 1995-1999 opfordrede Det Europæiske Råd i Wien i december 1998 institutionerne til yderligere at udvikle en integreret og velafvejet strategi mod narkotika i perioden efter 1999 med hensyntagen til de nye muligheder, som Amsterdam-traktaten giver. Kommissionen forelagde derefter Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget sin meddelelse om Den Europæiske Unions handlingsplan for narkotikabekæmpelse i perioden 2000-2004.
På grundlag af retningslinjerne fra Det Europæiske Råd, det arbejde, der blev udført af det foregående formandskab, Kommissionens meddelelse samt de bidrag, som medlemsstaterne og Rådets forskellige arbejdsgrupper har ydet til Kommissionens meddelelse, har vi fremsat et forslag til EU's narkotikastrategi i perioden 2000-2004. Vi har dermed taget hensyn til synspunkterne fra såvel Europa-Parlamentet som ovennævnte institutioner og organer.
Der er behov for en ny strategi til narkotikabekæmpelse nu, da den eksisterende EU-strategi udløber ved udgangen af indeværende år. Amsterdam-traktaten giver adskillige nye muligheder, der skal undersøges og udnyttes, både på området for beskyttelse af folkesundheden og på området for politi- og toldsamarbejde samt strafferetligt samarbejde. Formålet med denne nye strategi er at bekræfte, at EU's kamp mod narkotika fremover skal gennemføres på overordnet plan. Den nye strategi omfatter foranstaltninger, der skal mindske såvel udbud som efterspørgsel, samt foranstaltninger på internationalt niveau.
På Det Europæiske Råds ekstraordinære møde i Tampere i oktober om indførelse af et europæisk område med frihed, sikkerhed og retfærdighed blev der bl.a. lagt vægt på at tage hånd om narkotikaproblemet på overordnet plan. Der blev også opstillet nye retningslinjer for det fremtidige arbejde i kampen mod narkotika. Det Europæiske Råd anmodede Rådet om at fastlægge EU's narkotikastrategi for årene 2000-2004 inden Det Europæiske Råd i Helsinki.
Det Europæiske Råd i Tampere opfordrede til, at der øjeblikkeligt nedsættes fælles undersøgelsesudvalg i overensstemmelse med traktaten som et første skridt i kampen mod narkotikahandel, menneskehandel og terrorisme.
Der blev også henstillet til, at man med henblik på national strafferet i første omgang bør koncentrere sig om at nå til enighed om fælles definitioner, tiltalegrunde og sanktioner inden for et begrænset antal særligt vigtige sektorer, herunder ulovlig narkotikahandel.
Også beslutningen i Tampere om udvidede beføjelser til Europol samt intensiverede foranstaltninger imod hvidvaskning af penge vil bidrage til Unionens kamp mod narkotika.

Andersson
Først vil jeg gerne takke Rådet for svaret. Dette spørgsmål stillede jeg for længe siden, faktisk inden mødet i Tampere. Jeg synes, at man på mødet i Tampere havde en god og mere samlet tilgang til narkotikaspørgsmålene i bestræbelserne på at udforme en fremtidig strategi, primært for narkotikahandel og beslægtede områder, herunder kampen mod hvidvaskning af penge. Jeg er tilfreds med svaret og kan bare håbe, at den proces, som vi nu har iværksat via mødet i Tampere, vil fortsætte, og at den udmønter sig i konkrete foranstaltninger, så vi i fællesskab kan bekæmpe denne kriminalitet og det store problem med narkotikahandel.

Formanden
Der er egentlig ikke stillet noget spørgsmål, men hvis hr. Sasi gerne vil svare, kan han gøre det, hvis han ønsker det.

Sasi
Jeg vil blot kort sige, at som det fremgår af mødet i Tampere, er kampen mod narkotikahandel en af prioriteterne i Unionens politik. Der findes en vældig lang liste over målsætninger og grundtræk for næste aktivitetsplan for årene 2000-2004. Jeg tror, at man med disse retningslinjer ganske snart kan skabe meget effektive foranstaltninger i dette arbejde.

Newton Dunn
Europol, som De nævnte, er kun et center for informationsindsamling og -udveksling. Mener De, at Europol skal have operationelle beføjelser til at forfølge narkosmuglere, der rejser rundt i Europa?

Sasi
Dette er en sag, der i øjeblikket arbejdes med. Samtidig er det imidlertid et faktum, at man skal øge samarbejdet mellem politimyndighederne samt mellem politi, toldvæsen og retlige myndigheder. Der er klart, at et første skridt må være en udveksling af informationer mellem politimyndighederne samt via Europol. Jeg tror imidlertid, at vi fremover vil se en sådan udvikling, som parlamentsmedlemmet forudser i sit spørgsmål.

Formanden


Marco Cappato
Spørgsmål nr. 3 af (H-0557/99):
Om: Det hensigtsmæssige i at finansiere UNDCP's programmer (narkotikakontrol) UNDCP har offentliggjort resultaterne af den årlige undersøgelse af opiumproduktionen, hvoraf det fremgår, at den samlede produktion af råopium i Afghanistan skønnes at være blevet mere end fordoblet på et år, fra 2.100 ton i 1998 til 4.600 ton i 1999. De arealer, der bruges til opiumafgrøder, er vokset med 43% fra 64.000 ha til 91.000 ha. I 1999 foregik 97% af opiumdyrkningen i områder, der kontrolleres af talibanerne. Antallet af afghanske distrikter, hvor der dyrkes opium, er steget fra 73 til 104. Verdensproduktionen af opium skønnes at være vokset fra 3.750 ton til 6.000 ton, det vil sige en stigning på 60%.
UNDCP har med henblik på nedlæggelse af opiumarealer i Afghanistan i nogle år været involveret i dyre intensive programmer, der forvaltes direkte af talibanerne, som er kendt for at have påført landet dets voldelige kønsdiskriminerende styre. Via budgettet finansierer EU UNDCP og tilhørende programmer, herunder programmet for Afghanistan.
Mener Rådet ikke, at EU bør annullere sin ? også finansielle ? støtte til "Taliban-projektet" og gennemføre en tilbundsgående undersøgelse af, hvor effektivt midlerne til UNDCP anvendes, og hvor korrekt de forvaltes?
Mener Rådet ikke, at UNDCP's anvendelse af Den Europæiske Unions midler til programmer, som gennemføres efter aftale med styrer, der end ikke respekterer et minimum af menneskerettigheder, betyder en grov overtrædelse af det konditionalitetsprincip, der ligger til grund for EU's virke?

Sasi
Hr. formand, Den Europæiske Union er meget bekymret over Afghanistans narkotikaproduktion, hvis direkte og indirekte påvirkning breder sig over et omfattende geografisk område. Formandslandet har besluttet, at et af hovedpunkterne i arbejdet i forbindelse med narkotikaområdet er en nøje iagttagelse af situationen i Iran og Afghanistan.
Man skal ikke undervurdere den negative indflydelse for samfundet bl.a. i Europa samt i Rusland, Centralasien og Iran. Den Europæiske Union anser det for bekymrende, at størstedelen af den heroin, der anvendes i medlemslandene, stammer fra Afghanistans valmueplantager. Unionen har noteret sig den nylige rapport fra De Forenede Nationers narkotikakontrolprogram, UNDCP, ifølge hvilken Afghanistan nu klart er den største producent af opium. Dets andel af hele verdens opiumsproduktion er på 75%. I 1999 voksede opiumsproduktionen i forhold til det foregående år med over 100%, og det er det hidtil største, vurderet til 4.600 ton, hvilket delvis skyldes en betydelig udvidelse af dyrkningsområdet.
Rådet fremsatte Den Europæiske Unions helhedspolitik i Unionens reviderede fælles holdning om Afghanistan, som blev godkendt den 25. januar 1999. Centrale mål for Afghanistan er bl.a. opnåelsen af en varig fred og fremme af en intern dialog i Afghanistan ved at styrke specielt De Forenede Nationers centrale rolle, fremme af en stabilisering og udvikling ved hjælp af fred i Afghanistan og en mere effektiv bekæmpelse af ulovlige narkotiske stoffer og terrorisme.
På grund af den politisk ustabile situation og borgerkrigen er der ikke et eneste af Unionens medlemslande, der anerkender Taliban-styret. I Unionens fælles holdning opfordres medlemslandene dog til at opretholde forbindelser til alle afghanske grupper. Den Europæiske Union har i diverse forbindelser fordømt de menneskerettighedskrænkelser, der har fundet sted i Afghanistan, særligt den fortsatte og systematiske diskriminering af kvinder og piger, de henrettelser, der er blevet foretaget uden rettergang, samt systemet, som er baseret på streng disciplin og undertrykkelse.
Fordi den politiske situation i Afghanistan er kritisk, og der ikke er tilstrækkelige forudsætninger for at skabe bilaterale forbindelser, mener Den Europæiske Union, at en effektiv deltagelse i arbejdet med narkotikakontrol i Afghanistan er vanskelig. Den Europæiske Union har noteret sig, at De Forenede Nationers narkotikakontrolprogram, UNDCP, begyndte som et pilotprojekt i Afghanistan, som skred langsomt, men sikkert frem i løbet af 1998. Programmet baserer sig på UNDCP's forpligtelse til at finansiere udviklingsarbejdet i visse valmuedyrkningsområder til gengæld for, at Taliban har indvilget i ikke at tillade valmuedyrkning på nye områder, at give UNDCP kontrol med valmuehøsten og indlede et arbejde for bekæmpelsen af opiumsvalmue-narkotikahandlen og tilintetgørelsen af de ulovlige laboratorier.

Cappato
Hr. formand, egentlig tror jeg gerne, at Rådet er bekymret over det, der er sket. Mit spørgsmål var dog et andet, og det havde at gøre med resultaterne fra tidligere. Resultaterne fra tidligere fortæller os, at produktionen er blevet fordoblet. Med indsatsen i den fælles holdning fra januar 1998 sagde Rådet, at Unionen ville støtte enhver bestræbelse fra UNDCP's side i Afghanistan, og det har De også gjort med Deres finansieringer. Problemet er resultatet af disse finansieringer. Resultatet er, at produktionen er blevet fordoblet. Mit spørgsmål er derfor, om De har tænkt Dem at fortsætte ad samme mislykkede vej, og det gælder ikke kun Afghanistan. Problemet er nemlig, at EU fortsætter med at finansiere UNDCP, også når det gælder programmer som styrkelsen af straffelovene i lande som Kina og Burma, lande, hvor selv personer, der tager euforiserende stoffer, bliver dødsdømt, og via UNDCP er vi indirekte med til at samarbejde og finansiere den slags projekter.
Med hensyn til denne klare fiasko, der dokumenteres af sådanne politikker, er spørgsmålet således, om vi har tænkt os at fortsætte med at finansiere den slags projekter, som i virkeligheden styrker nogle totalitære regimer, der rent faktisk er forbryderiske, og som krænker menneskerettighederne. Det er spørgsmålet.

Sasi
Hr. formand, jeg er glad for at få lov at svare på det ærede parlamentsmedlems nye spørgsmål, som vedrører finansieringen af UNDCP-programmet. UNDCP-programmet bliver ikke finansieret over Den Europæiske Unions budget. Den Europæiske Union støtter generelt UNDCP's arbejde, som det udfører stabilt og effektivt inden for narkotikaområdet, og er også meget tilfreds med sit samarbejde med UNDCP på andre områder.
Som spørgeren også konstaterede, vanskeliggøres arbejdet i Afghanistan af mangelen på en regering med bred opbakning og dermed en passende og pålidelig partner. Den Europæiske Union arbejder sammen med Afghanistans nabolande, specielt Centralasien og Iran, på at effektivisere sit samarbejde mod de narkotiske stoffer. Unionen anser det centralasiatiske område for strategisk vigtigt i bekæmpelsen af de narkotiske stoffer og udarbejder i øjeblikket aktionsplaner for Centralasien.
En af årsagerne til den kritiske situation inden for narkotikaområdet er mangelen på en egentlig grænsekontrol mellem Afghanistan, Kasakhstan, Turkmenistan, Kirgisistan, Tadsjikistan og Rusland. Den Europæiske Union forsøger at løse specielt denne situation ved at fremme Tacis-initiativer, der gennemføres inden for rammerne af toldsamarbejde og juridiske og interne anliggender. Formålet med initiativerne er bl.a. at effektivisere grænsekontrollen mellem Iran, Afghanistan, Turkmenistan og Usbekistan samt at forbedre uddannelsen af toldmyndighederne og forøge sagkundskaben inden for narkotikaspørgsmål i Kasakhstan, Turkmenistan, Kirgisistan, Usbekistan, Tadsjikistan og Rusland.
For Irans vedkommende er Unionen blevet informeret om, at UNDCP for nylig har godkendt et UNDCP-narkotikakontrolprogram for Iran og åbnet et kontor i Iran. Medlemslandene afgør i øjeblikket, hvorledes de skal deltage i finansieringen af dette program.

Formanden


Charlotte Cederschiöld
Spørgsmål nr. 4 af (H-0609/99):
Om: Fælles narkotikacenter Narkotikaproblemerne må bekæmpes internationalt. Europæiske, nationale og lokale tiltag er ikke i sig selv tilstrækkelige til at håndtere globale problemer. EU's borgere har en direkte interesse i en effektiv indsats for at hindre spredningen af narkotika.
Både EU's medlemsstater og USA gør en indsats i Asien for at dæmme op for narkotikastrømmen. Et mere organiseret samarbejde ville kunne gøre indsatsen mere effektiv.
Hvordan stiller Rådet sig til et partnerskab med USA med henblik på at skabe et fælles narkotikacenter i Bangkok? Er der truffet nogen foranstaltninger for at øge mulighederne for, at en sådan idé realiseres?
Fru parlamentsmedlem, jeg beder Dem tilgive min utilstrækkelige udtale af Deres efternavn, men De forstod da heldigvis, hvem jeg mente.

Sasi
I den fælles handlingsplan for EU og USA, der blev underskrevet i Madrid den 3. december 1995, handler afsnittet om reaktioner på globale udfordringer om et øget samarbejde i kampen mod ulovlig narkotikahandel, foranstaltninger til et samarbejde mellem kompetente amerikanske myndigheder og Europol, samarbejde om støtte til FN's Program for Kontrol med Narkotikamisbrug, samordning af et alternativt udviklingsprogram til bekæmpelse af narkotikafremstilling samt etablering af samarbejdskanaler mellem passende EU-organer - f.eks. Det Europæiske Narkotikaovervågningscenter - og den interamerikanske kommission for kontrol med narkotikamisbrug.
Inden gennemførelsen af denne handlingsplan blev der den 28. maj 1997 underskrevet en aftale mellem De Europæiske Fællesskaber og USA om kontrol med kemiske prækursorer. Man undersøger muligheden for en yderligere styrkelse af samarbejdet i projektgruppen EU-USA.
De amerikanske myndigheder har henvendt sig til Den Europæiske Union med henblik på et eventuelt samarbejde inden for det internationale politiakademi i Bangkok, som er et organ i lighed med det, der findes i Budapest. Forslaget behandles i øjeblikket af Rådets instanser.

Cederschiöld
Jeg har udelukkende roser at uddele. Jeg synes, at det er vældig godt, og jeg takker mange gange for svaret. Mit eneste problem er, at disse spørgsmål ikke kommer ud til offentligheden. Sådan som det fremgår af diskussionen tidligere i dag, er information en del af udviklingsprocessen for at skabe forståelse for, at der er brug for forskellige foranstaltninger. Jeg tror, at vi både fra Rådets side og i Europa-Parlamentet og i andre EU-instanser - f.eks. informationskontoret - skal forsøge at sprede betydningen af information. Derigennem får medborgerne nemlig en bedre forståelse for, at det er nødvendigt med flere foranstaltninger på det retlige og politimæssige område på internationalt plan, hvilket vi sikkert alle er enige om. Mit tillægsspørgsmål er derfor: Får vi på et senere tidspunkt oplysninger om resultaterne fra dette center i Bangkok?

Sasi
Som jeg sagde, er det endnu ikke besluttet, at vi skal deltage i dette samarbejde i Bangkok. Forslaget behandles i øjeblikket af Rådets instanser. Efter min opfattelse kan denne behandling ske i en positiv stemning. Som parlamentsmedlemmet siger, er det klart, at flere spørgsmål behandles og besvares her i dag under sessionen, men at offentligheden kun får ganske få oplysninger om disse sager. Hvad angår resultatet, er det både i Rådets og Kommissionens samt hele EU's interesse at berette om fremgang i dette arbejde, eftersom det i sig selv styrker foranstaltninger til kampen mod narkotika.

Della Vedova
Hr. repræsentant for Rådet, i USA sætter man i stadig større grad spørgsmålstegn ved de USD 18 milliarder, der årligt anvendes til narkotikabekæmpelse. Financial Times opfordrede for ganske nylig den europæiske offentlighed til at tage forbudspolitikkerne op til revision. Jeg spørger mig selv, om man i de vurderinger, som vi har fået at vide, at Rådet er ved at foretage, også har medtaget en costbenefitanalyse af, hvad alle disse såkaldte narkotikabekæmpelsesaktioner koster de europæiske skatteydere, og hvilke praktiske fordele der er ved disse aktioner.

Sasi
Jeg vil blot ganske kort sige, at der findes et kontor i Lissabon, som beskæftiger sig med disse sager, men så vidt jeg ved, har det ikke gennemført en sådan undersøgelse. Det er et faktum, at der går ganske mange penge til disse formål. Jeg må imidlertid sige, at kampen mod narkotika er så vigtig, at man ikke kan sige, at der satses for mange ressourcer på dette arbejde. Men jeg tror, at vi skal prøve at arbejde med det.
Hvad angår narkotikapolitikken i de forskellige EU-lande, tror jeg, at det er en politik, som de enkelte medlemsstater selv bør træffe beslutning om, da vi ved, at de forskellige lande har meget forskellige synspunkter i disse sager.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 5.

Manuel Medina Ortega
Spørgsmål nr. 6 af (H-0555/99):
Om: Atomkraftværker i områder tæt på Den Europæiske Union Hvilken politik agter Rådet at følge i betragtning af de alvorlige skader, som atomkraftulykken i Tjernobyl forårsagede i Unionen, med henblik på at rådgive nabolande og i samarbejde med dem udvikle alternative energikilder?

Sasi
Hr. formand, Rådet er lige som det ærede parlamentsmedlem bekymret over atomsikkerheden og forstærker meget kraftigt sin overvågning af situationen. Rådet ønsker i denne forbindelse at minde om sine konklusioner af 25. maj 1994 vedrørende atomsikkerheden inden for elektricitetsområdet i Central- og Sydeuropa og i de nye selvstændige stater. I disse formulerer Rådet sin måde at gribe dette spørgsmål an på. Rådet bekræftede i sine konklusioner sin forpligtelse til at fremme atomsikkerheden i de pågældende lande og gentog, at man var klar over, at de pågældende forbedringer skulle gennemføres ved anvendelse af troværdige energistrategier på kort og langt sigt.
I Rådets konklusioner om atomsikkerheden i forbindelse med en udvidelse af Den Europæiske Union understreges det, at når der er tale om lande, der anvender reaktorer, som ikke, for en overkommelig pris, kan moderniseres til et niveau, der svarer til de internationalt vedtagne sikkerhedsnormer, skal der i strategierne for energiområdet tages forbehold for, at disse reaktorer skal tages ud af brug hurtigst muligt, efter tidsplaner, som aftales i overensstemmelse med de hovedpunkter, parterne i tiltrædelsesforhandlingerne opstiller, og med overholdelse af de krav, aftalerne stiller vedrørende atomsikkerhedsregistreringen. Desuden har Rådet meddelt, at det er parat til at støtte Den Europæiske Union og medlemslandene med alle til rådighed stående midler i udviklingen af andre energikilder til at erstatte de mere upålidelige atomkraftværker under hensyntagen til situationen i sin helhed og det enkelte lands særkende og behov.
I de senere år har man regelmæssigt taget hensyn til, at Den Europæiske Unions nabolande, det vil sige de associerede central- og østeuropæiske lande eller lande, der hører ind under Det Europæiske Frihandelsforbund og Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, deltager i alle de af Unionens væsentlige aktiviteter, som har at gøre med brugen af vedvarende energikilder eller udviklingen af energieffektivitet. De pågældende lande kan deltage i Altener II-programmet, som er et program til fremme af brugen af nye energikilder, og Save II-programmet, som vedrører energieffektivitet. Der er også grund til at understrege, at de pågældende muligheder er udnyttet bredt i Save II-programmet, som man kan få lov at deltage i efter beslutning fra det bemyndigede Associeringsråd.

Medina Ortega
Jeg glæder mig over, at Rådet kommer med et positivt svar på dette spørgsmål, specifikt om de østeuropæiske lande. Det parlamentsmedlem, der taler til Dem nu, bor på De Kanariske Øer, 100 km fra Tan-Tan, en marokkansk lokalitet, hvor den marokkanske regering har indledt et atomprogram. Det tillægsspørgsmål, jeg stiller Rådet, er, om man kunne overveje muligheden for at kontakte den marokkanske regering med henblik på at hindre, at de nu iværksætter dette eventyr, der er så farligt for Marokko, og naturligvis også for os, dets nærmeste naboer.

Sasi
Hr. formand, jeg vil understrege, at atomkraft brugt tilforladeligt, sikkert og under kontrol ikke er farlig. Hvad angår bl.a. de associerede lande, skal det også for deres vedkommende afklares, hvilke risici de konkrete atomkraftværker indeholder. De foranstaltninger, som Kommissionen har bedt om eller krævet, har netop haft at gøre med anlæg, hvor der er konstateret sikkerhedsproblemer. Desværre kender jeg ikke nøjagtigt Marokkos atomkraftplan og kan ikke bedømme, om den forårsager risici og fare, eller om man har tænkt sig at gennemføre den på en sådan måde, at man ikke tager tilstrækkeligt hensyn til mulige risikofaktorer. Vi skal forsøge at være opmærksomme på, at en sådan plan skal opfylde alle nødvendige krav til atomkraftsikkerhed, således at den heller ikke udgør nogen fare på De Kanariske Øers territorium.

Purvis
Hr. formand for Rådet, jeg er begejstret for at høre Dem sige, at sikker atomkraft er sikker at bruge, fordi det er upraktisk at forvente, at lande, som i øjeblikket får mellem 30 og 40% af deres energi fra atomkraft, skal erstatte den med vedvarende energi på nogen som helst finansielle eller økonomiske betingelser eller ved afbrænding af fossilt brændsel uden forfærdelige yderligere skader på miljøet i disse allerede forurenede lande.

Sasi
Hr. formand, det er ganske klart, at man kan afveje ulemperne ved de forskellige energiproduktionsmetoder. Der findes selvfølgelig ingen fuldstændig standardmålemetode, men hvis man tænker på bl.a. drivhuseffekten, er det fuldstændig klart, at atomkraft ikke medfører kuldioxidudslip og af den grund er helt suveræn sammenlignet med bl.a. stenkul og gas. Men jeg vil understrege, at når man anvender atomkraft, skal den anvendes sikkert på alle måder. Der er også grund til at minde om, at i adskillige af EU's medlemslande anvendes atomkraft i meget betydeligt omfang, og om mit eget land, Finland, kan jeg konstatere, at vi har to atomkraftværker, som har russiskbyggede reaktorer, hvis effektivitet og sikkerhed ifølge statistikkerne er blandt verdens bedste.

Thors
Deres svar var interessant. Jeg vil gerne referere til den debat, vi havde i går om den nukleare sikkerhed i Østeuropa. Jeg har tænkt over følgende: Mener De, at Kommissionen har retsgrundlag for det, den har sagt i sine udviklingsrapporter, bl.a. om lukningen af det slovakiske atomkraftværk med det svære navn, der begynder med "B", Bohunice, og lukningen af atomkraftværket i Bulgarien, som en betingelse for medlemskab? Mener De, at der er retsgrundlag herfor?

Sasi
Jeg er jurist, men jeg må sige, at der så vidt jeg ved ikke findes noget juridisk grundlag for at kunne kræve, at man lukker en reaktor. Hvad gælder tiltrædelse af EU, må man påpege, at det i sidste ende altid er en politisk beslutning. Alle nuværende medlemsstater skal godkende nye medlemsstater. De enkelte medlemsstaters parlamenter skal også ratificere sådanne aftaler. Efter min opfattelse findes der imidlertid ikke noget særligt juridisk grundlag for at kræve dette af ansøgerlandene, så det kan være en politisk realitet at stille visse krav.
Det er klart, at Kommissionen skal tage hensyn til de problemer, der kan opstå. F.eks. om der benyttes reaktorer, der kan være sundhedsfarlige. Det er klart, at Unionen ikke kan tolerere energiproduktionsformer, der kan give sundhedsmæssige problemer for medborgerne inden for Unionens grænser.

Formanden


Astrid Thors
Spørgsmål nr. 7 af (H-0559/99):
Om: Gennemførelse af åbenhed via en forordning COREPER opfordrede i foråret 1999 Kommissionen om at forelægge det forslag, der er nødvendigt for at konkretisere Amsterdam-traktatens bestemmelser om åbenhed. Har Rådet på tilsvarende vis opfordret den nye Kommission? Vil det ikke være mest hensigtsmæssigt, at der forelægges et konkret forslag til forordning og ikke en meddelelse, som det blev planlagt i foråret? I hvilken arbejdsgruppe i Rådet vil forslaget blive behandlet, i en ad hoc-arbejdsgruppe med repræsentanter for f.eks. justitsministerierne eller i den eksisterende informationsgruppe, som i dag behandler forespørgsler om dokumenter i Rådet?

Sasi
Som det ærede parlamentsmedlem ved, har artikel 255 (tidligere artikel 191a) i traktaten om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber følgende ordlyd:
"1. Alle unionsborgere og alle fysiske og juridiske personer, der har bopæl eller hjemsted i en medlemsstat, har ret til aktindsigt i dokumenter fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen efter de principper og på de betingelser, der fastsættes i henhold til stk. 2 og 3.
2. Generelle principper for og begrænsninger i denne aktindsigt af hensyn til offentlige eller private interesser, fastsættes af Rådet efter fremgangsmåden i artikel 251 senest to år efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden.
3. Ovennævnte institutioner indarbejder hver især særlige bestemmelser vedrørende aktindsigt i deres forretningsordener."
Hidtil har Kommissionen ikke forelagt noget officielt forslag til en retsakt. Rådet har derfor endnu ikke kunnet påbegynde behandlingen af sagen. Da de generelle principper og grænserne for offentlighedens aktindsigt i de nævnte institutioners dokumenter ifølge artikel 255 skal fastsættes i overensstemmelse med Europa-Parlamentets bestemmelser senest den 30. april 2001, begynder Rådet at behandle et forslag til en retsakt, så snart det modtages. Man har endnu ikke besluttet sig for, hvilken arbejdsgruppe der skal være ansvarlig for undersøgelsen af Kommissionens forslag.
I arbejdsgruppen for information har formanden i sit programdokument om åbenhed præsenteret tanken om en ad hoc-gruppe, der udelukkende skal bestå af eksperter i aktindsigt.

Thors
Som sagt i Deres svar er den 30. april 2001 sidste frist for en godkendelse. Det er en lang og svær proces. Vi medborgere og medlemmer af Europa-Parlamentet er yderst bekymrede over, at der ikke findes nogen konkrete tegn på, at Kommissionen vil fremlægge et sådant forslag under det finske formandskab, da vi gerne ville have indledt behandlingen.
Vi ved, som jeg nævner i spørgsmålet, at COREPER har opfordret Kommissionen - interimskommissionen - til at forelægge et forslag. Hvad ved vi om den aktuelle situation? Det er op til Kommissionen at præsentere noget. Jeg synes, at vi bør lægge pres på Kommissionen. Der er gået ganske lang tid. Vi ved, at der har cirkuleret foreløbige udkast, der er blevet diskuteret fra forskellig side. Jeg er alvorligt bange for, at vi ikke kan overholde tidsfristen, hvis vi ikke her og nu opfordrer Kommissionen til at være mere aktiv.

Sasi
Som sagt er åbenhed en af de absolutte prioriteringer for det finske formandskab. Derfor har vi haft tæt kontakt med Kommissionen i denne sag. Som parlamentsmedlemmet siger, har også COREPER opfordret Kommissionen til at forelægge et forslag.
Vi har så sent som i dag diskuteret sagen med Kommissionens formand og Kommissionens generalsekretær. Vi fik oplyst, at Kommissionen desværre ikke kan forelægge sit forslag i år, men at det vil ske i januar næste år.

Formanden


William Francis Newton Dunn
Spørgsmål nr. 8 af (H-0564/99):
Om: Offentlighedens aktindsigt i dokumenter fra Rådet Hvor store fremskridt er der sket med hensyn til registret over rådsdokumenter, som skulle være tilgængelige for offentligheden på Internet, hvilket ? så vidt jeg er underrettet ? var planlagt til januar 1998?

Sasi
Hr. formand, baseret på den beslutning, Rådet traf den 19. marts 1998, blev der den 1. januar 1999 taget et sagsregister for offentligheden i brug på Rådets hjemmeside. I den første halvdel af 1999 har over 35.000 personer besøgt siden. Seks måneder efter, at det blev taget i brug, indeholdt det allerede informationer om 43.000 dokumenter. Registeret viser sig at være et pålideligt og effektivt instrument, som offentligheden kan benytte til at få informationer om Rådets dokumenter. Dets indflydelse på antallet af efterspurgte dokumenter er vokset betydeligt. Det er nu mere end fordoblet sammenlignet med året 1998.
Sagsregisteret har således været tilgængeligt for borgerne på Internettet siden starten af året. I øjeblikket undersøger Rådet mulighederne for at forbedre registerets funktion f.eks. ved, at borgerne kunne få adgang til alle andre end de fortrolige dokumenter direkte på Internettet. Bemærk, at indtil videre er Rådet den eneste institution, som har efterlevet Den Europæiske Ombudsmands opfordring til at indføre et offentligt register over sine egne dokumenter.

Newton Dunn
Jeg er meget skuffet over det, Rådet har gjort. Hvis De praler af 43.000 dokumenter, spørger jeg mig selv, om De rent faktisk har være inde på hjemmesiden. Det er ikke meget, De indtil videre har været i stand til at producere. 43.000 lyder som en hel del. Men enhver kan fremstille 43.000 dokumenter. Det er det, der står i dem, der er vigtigt. De kommer meget langsomt fremad. Man kan ikke se, hvordan afstemningerne foregik i Rådet. Det er stadig hemmeligt. Man kan ikke finde et referat af, hvad folk har sagt i Rådet. Det er stadig hemmeligt. Det, De har lavet, er helt utilstrækkeligt.
Som svar på det sidste spørgsmål, hr. formand, sagde De, at gennemsigtighed var en af det finske formandskabs store prioriteter. Den finske nation er berømt for sin åbenhed, men nu er vi nået til november måned under Deres formandskab, og situationen er stadig katastrofal. Vil De ikke nok prøve at forbedre registret, der som sagt er en meget begrænset. Der er lang vej endnu.

Sasi
Hr. formand, efter den information, jeg har fået, er situationen den, at der i øjeblikket er adgang til et månedligt sammendrag af afstemningerne, på baggrund af hvilket borgerne kan finde ud af, hvad man har foretaget sig i Rådet. Jeg vil også konstatere, at offentligheden i øjeblikket på Internettet kan stifte bekendtskab med et katalog over Rådets dokumenter, som indeholder referencer til dokumenterne. Jeg vil imidlertid gentage, at Rådets bemyndigede organer undersøger mulighederne for at forbedre offentlighedens muligheder for at stifte bekendtskab med dokumenterne, således at der bliver adgang til alle andre dokumenter på Internettet end dem, der er klassificeret som fortrolige. Formandslandet går i hvert fald ind for dette, og jeg tror, at Rådet vil gøre alt, hvad det kan, for at få gjort sit arbejde så åbent som muligt.

Jackson
Jeg vil gerne bede rådsformanden bekræfte, at oplysningerne om, hvilke lande der har stemt hvordan, ikke opgives i øjeblikket, når Rådet udsender sine pressemeddelelser efter de enkelte rådsmøder. Er det finske formandskab ikke enigt i, at der skal afholdes en række rådsmøder inden udgangen af dette formandskab, og at disse kan komme til at danne en meget nyttig præcedens med hensyn til åbenhed - som desværre er ikkeeksisterende i øjeblikket - ved i det mindste at sikre, at når der udsendes pressemeddelelser efter hvert rådsmøde, indeholder disse pressemeddelelser en nøjagtig liste over, hvordan de enkelte lande har stemt i de sager, der var til afstemning?

Sasi
Hr. formand, det er sandt, at de forskellige landes afstemningsresultater ikke nødvendigvis fremgår af de pressemeddelelser, der offentliggøres efter Rådets møder. Jeg vil imidlertid gentage, at medlemslandenes stemmeafgivninger offentliggøres i de månedlige rapporter. Jeg vil også konstatere, at man i hovedregelen i de offentlige informationsmedier, ofte allerede inden møderne, kan læse, hvorledes de forskellige lande har tænkt sig at stemme i Rådet i forskellige spørgsmål.

Formanden


Caroline F. Jackson
Spørgsmål nr. 9 af (H-0563/99):
Om: Politiske fanger i Burma Kan Rådets formandskab give oplysninger om eventuelle nylige debatter og afgørelser i Rådet (udenrigsministrene) vedrørende EU?s politik over for Burma og navnlig muligheden for at udvirke, at den burmesiske regering giver amnesti til politiske fanger?

Sasi
Hr. formand, Rådet har i diverse sammenhænge over for de burmesiske myndigheder udtrykt sin bekymring over landets situation, senest på et møde den 11. og 12. oktober, hvor det fulgte op på sin fælles holdning om Burma, som har været gældende i seks måneder og endnu en gang appellerede til den burmesiske regering om, at den skulle indlede et snarligt og konkret arbejde for at få fremmet respekten af menneskerettighederne og en demokratisk og national forsoning. Rådet har udtrykt, at det på alle måder støtter FN's generalsekretærs særlige udsending Alvaro De Soto i hans kommende opgave, og det har besluttet at revidere sin fælles holdning på baggrund af resultaterne af hans arbejde.

Jackson
Rådet klarer sig ikke særlig godt, vel? Det er et meget skuffende svar. Jeg blev bedt om at stille dette spørgsmål af Penzance-afdelingen af Amnesty International, som har taget en bestemt samvittighedsfange, Thet Win Aung, under sine vinger. Jeg nævner hans navn, fordi han er et meget godt eksempel på det, der sker i Burma. Han er en studenterleder, der for nylig blev idømt 52 års fængsel, og det er nu forlænget til 59 år. Han blev arresteret i oktober 1998. Man ved ikke, hvor han holdes fanget, og hans familie sættes under et frygteligt pres.
Mit spørgsmål til Rådet er, om det på denne forfærdelige baggrund er villigt til at overveje at lægge pres på Burma for at få landet til at erklære total amnesti for sådanne politiske fanger, og om Rådet, meget relevant, nogensinde har drøftet muligheden af at indføre økonomiske sanktioner imod Burma, indtil landet anlægger en mere human politik.

Sasi
Hr. formand, som jeg allerede har understreget, er Burmas interne politiske situation slet ikke acceptabel set fra Unionens side, da Burma ikke respekterer de grundlæggende menneskerettigheder. I øjeblikket iagttager Rådet situationen, og som jeg understregede, har vi en fælles holdning om Burma, som - hvis jeg ikke tager helt fejl - også indeholder visse økonomiske sanktioner over for Burma. Jeg kan forsikre det ærede parlamentsmedlem om, at Rådet vil gøre alt, hvad det kan, og at det vil lægge pres på den burmesiske regering, for at situationen i Burma kan normaliseres og forbedres, og at man i fremtiden vil respektere menneskerettighederne.

Formanden


Alexandros Alavanos
Spørgsmål nr. 10 af (H-0572/99):
Om: Forudsætningerne for, at Tyrkiet bliver medtaget blandt de lande, der ønsker at tiltræde Den Europæiske Union Den Europæiske Union har nægtet at indlede førtiltrædelsesforhandlinger med Tyrkiet og visse Balkanlande, fordi de ikke opfylder de kriterier, der blev fastlagt i København, om demokratiske rettigheder og respekt for mindretallene. Disse lande bliver først anerkendt som tiltrædelseslande, når der er foretaget konkrete forfatningsmæssige, retlige og politiske ændringer. Vil Det Europæiske Råd i Helsinki følge samme politik over for Tyrkiet? Mener det finske formandskab ikke, at de grundlæggende forudsætninger for at anerkende Tyrkiet som tiltrædelsesland til Den Europæiske Union i det mindste bør omfatte tilbagekaldelse af det tyrkiske krav om international anerkendelse af en ?tyrkisk-cypriotisk stat? på de besatte områder i Cypern inden indledelsen af de bilaterale drøftelser? Mener Rådet ikke, at Tyrkiet bør medvirke til, at man forsøger at finde en løsning på de græsk-tyrkiske problemer, der er baseret på folkeretten og dens institutioner, og indleder forhandlinger om kurdernes demokratiske og politiske rettigheder?

Sasi
Hr. formand, Rådet understreger, at de principper, der blev fastlagt på Det Europæiske Råd i København gælder ens for alle de lande, der ønsker medlemskab af EU. Rådet minder om, at man på Det Europæiske Råd i Luxembourg understregede, at Tyrkiet bedømmes efter samme principper som de øvrige ansøgere. I samme forbindelse mindede Det Europæiske Råd om, at en styrkelse af forbindelserne mellem Tyrkiet og EU også forudsætter politiske og økonomiske reformer såsom respekt og beskyttelse af mindretal, oprettelsen af tilfredsstillende og stabile forbindelser mellem Grækenland og Tyrkiet samt en styrkelse af de igangværende forhandlinger under FN's beskyttelse om en politisk løsning på situationen i Cypern.
Vi er klar over, at de beslutninger vedrørende udvidelsen, der bliver truffet på Det Europæiske Råd i Helsinki, og som træffes under hensyntagen til Kommissionens årsberetning, vil få kraftig indflydelse på de fremtidige forbindelser mellem EU og Tyrkiet. Selvom man ikke kan forudse resultaterne fra Helsinki, og selvom Tyrkiet stadig har meget at forbedre, forekommer det relevant at rette opmærksomheden mod de betydelige fremskridt, som bør tages med i betragtning. Resultatet af udenrigsministrenes møde i Saariselkä, som blev offentliggjort i de konklusioner, Rådet (almindelige anliggender) traf den 13. september, og udenrigsminister Cemis deltagelse i en frokost i Rådet (almindelige anliggender), er efter formandslandets mening tegn på en konstruktiv ny start på forbindelserne mellem Unionen og Tyrkiet.
En forbedring af forholdet mellem Grækenland og Tyrkiet, ikke kun takket være jordskælvet, men også som en sag for sig, samt den holdningsændring, man fornemmer i Tyrkiet i forholdet til en juridisk og grundlovsmæssig reform, i forholdet til menneskerettighederne og de tyrkiske kurdere, er yderst velkomne fremskridt, ligesom også de forpligtelser og den accept af realiteterne, som var indeholdt i Bülent Ecevits brev adresseret til forbundskansler Gerhard Schröder i maj.

Alavanos
Det svar, vi har fået fra repræsentanten for Rådet, er nærmest skizofrent, og det giver et dobbelt budskab, nemlig at vi dels gerne vil anvende kriterierne, men at tingene også går godt i Tyrkiet, så det er ikke udelukket, at vi tager det næste skridt. Det er jo klar snak. Jeg vil imidlertid gerne gå lidt videre i debatten. På et tidspunkt nævner han, at der stadig er en række ting, Tyrkiet mangler at gøre. "A lot still remains to be done by Turkey", sagde ministeren. Hvad nøjagtigt er det, Tyrkiet skal gøre? Er Tyrkiet klar til at blive opgraderet til ansøgerland med de ting, det har gjort i dag, og med de erklæringer, det er kommet med? Og i et grundlæggende spørgsmål som de græsk-tyrkiske uoverensstemmelser i Det Ægæiske Hav, er det så ikke en betingelse, en nødvendighed, at Tyrkiet måske ikke anerkender et andet lands synspunkter, men i hvert fald respekterer folkeretten, undlader at anvende vold og at true med at anvende vold, og, såfremt uoverensstemmelserne varer ved, prøver sagen ved Den Internationale Domstol i Haag? Er dette en forudsætning for, at Tyrkiet kan blive betragtet som et land, der er værdigt til optagelse?

Sasi
Hr. formand, jeg har også selv været i Tyrkiet her i efteråret og har der diskuteret Tyrkiets menneskerettighedssituation. Jeg har udtrykt Unionens klare holdning til, hvilke mangler vi ser i Tyrkiets menneskerettighedssituation. Jeg vil dog understrege, at det at forholde sig konstruktivt til Tyrkiet sandsynligvis også for Unionens vedkommende er en bedre politik, end hvis Tyrkiet fuldstændigt vendte ryggen til Unionen og ikke engang forsøgte at opfylde de principper, som vi har indføjet som betingelser for medlemskab i København-kriterierne eller i andre af vores egne beslutninger. Jeg tror fast på, at hvis Tyrkiet får kandidatstatus i Helsinki, vil det øge Tyrkiets beredvillighed og anstrengelser for, inden for en forholdsvis kort tidsplan, at skabe bedre orden i egen baghave, specielt inden for menneskerettigheder og politiarbejde. Man må huske på, at inden et land kan blive medlem af Unionen, skal menneskerettighederne for de personer, der bor i landet, selvfølgelig være helt i orden.
Jeg vil også understrege, at Cypern-spørgsmålet naturligvis er en væsentlig del af alt dette. Jeg tror, at medlemskabsperspektivet i sig selv har medvirket til, at man sandsynligvis ganske snart indleder forhandlinger for at få en løsning på Cypern-spørgsmålet. Så vidt jeg har forstået, har Rauf Denktash lovet, at han er parat til at komme til forhandlingsbordet i New York, og det er selvfølgelig et yderst positivt signal. Jeg tror, at man når bedre resultater ved et konstruktivt samarbejde end ved at afbryde samarbejdsbåndene.

Hatzidakis
Hr. formand, jeg vil ikke sige noget om selve det spørgsmål, hr. Alavanos har stillet, men jeg vil komme med en kommentar og desuden stille et spørgsmål til ministeren vedrørende det svar, han kom med. Hr. minister, De skulle hellere fortælle os, at der foregår en politisk forhandling, og vi vil nå frem til et resultat i Helsinki. De gav os en sludder for en sladder, og der kommer ikke nogen rigtig konklusion ud af det, De sagde. Jeg vil gerne stille Dem et spørgsmål. Hvis jeg skal bruge Deres udtalelser som målestok, nemlig at Tyrkiet vil blive vurderet på grundlag af København-kriterierne, må vi vel antage, at landet opfylder disse kriterier, hvis det i Helsinki bliver accepteret som ansøgerland? Det er det eneste, De skal svare os på. Lad os se bort fra de andre målestokke og forsøge ikke at komme for langt ud. Jeg siger dette, fordi jeg synes, at Rådet bør nære lidt større respekt for Parlamentet, når det kommer her. Vi er parlamentsmedlemmer!

Sasi
Hr. formand, først vil jeg understrege, at Tyrkiet ikke i øjeblikket opfylder København-kriterierne, men i Helsinki er det heller ikke hensigten at træffe beslutning om at indlede forhandlinger med Tyrkiet, hvilket man i øjeblikket planlægger for Slovakiets, Letlands, Litauens, Rumæniens og Bulgariens vedkommende. Det vil sige, der er ikke tale om konkret af indlede forhandlinger, men om at konsolidere kandidatstatusen og de deraf følgende foranstaltninger. Jeg tror, at det er realistisk at konstatere, at Tyrkiet endnu har en meget lang vej at gå, inden man kan indlede konkrete forhandlinger om medlemskab.

Alyssandrakis
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg vil ikke kalde Deres svar skizofrent, men blot konstatere, hvad enhver anden kan konstatere, at styrkelsen af relationerne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet er et spørgsmål af højeste prioritet for Rådet, det har så høj prioritet, at de betingelser, som Rådet selv har opstillet for, at der kan ske en sådan styrkelse af relationerne, sættes til side. De sagde, at Tyrkiets stilling er ændret. Hvor er Tyrkiets stilling ændret? De tyrkiske tropper holder stadig den nordlige del af Cypern besat, de politiske rettigheder trædes under fode, Öcalan sidder fængslet, ikke engang kurdernes eksistens som kurdere anerkendes. De siger, man har lovet forhandlinger. Det er rigtigt, at der er afgivet et sådant løfte vedrørende Cypern-spørgsmålet, men det koster jo ikke den tyrkiske part noget at starte en forhandling, lade den vare i et kvarter og derefter afslutte den. Så vil Rådet få et påskud til at sige: "Se, der skete fremskridt i Cypern-sagen".

Sasi
Hr. formand, jeg vil understrege, at Tyrkiet også i løbet af i år har gennemført foranstaltninger, hvorved man har forsøgt at forbedre menneskerettighederne, men det er sandt, at det stadig har lang vej igen i denne forbindelse, og den ændring foregår ikke hurtigt i noget samfund. Alt i alt tror jeg på, at samarbejde er en bedre måde at stifte fred på end ikke at ville dyrke samarbejde.

Formanden


Ioannis Marinos
Spørgsmål nr. 11 af (H-0602/99):
Om: Tyrkiets begrænsninger af den frie sejlads De tyrkiske myndigheder udstedte den 27. maj 1997 en afgørelse med protokolnummeret 2646 og underskrevet af søfartsminister Nazmi Kumral, som forbyder skibe, der fører cypriotisk flag eller tilhører cypriotiske statsborgere eller statsborgere i andre lande, herunder de 15 EU-lande, der kommer fra eller er på vej til en havn i det frie Cypern, det vil sige Republikken Cypern, at nærme sig Tyrkiet. Republikken Cypern, der er offer for Tyrkiets aggressioner, eftersom 37% af dens territorium på ulovlig vis er besat af tyrkiske militærstyrker, har derimod ikke indført nogen som helst restriktioner med hensyn til adgang til dens havne for skibe, der kommer fra tyrkiske havne. Kan Rådet oplyse, om de af Tyrkiet indførte restriktioner er forenelige med EU?s principper, og om Rådet vil acceptere, at de skibe, der fører EU-flag, må finde sig i, at deres interesser tilsidesættes af et land, som stræber efter at blive EU-medlem?

Sasi
Hr. formand, Rådet anser Tyrkiets handling for at tilsidesætte de fartøjers interesser, som sejler under medlemslandenes flag, eller for rederier, som hører under Fællesskabet. Desuden er disse restriktioner ikke i overensstemmelse med grundprincipperne for den åbne handel til søs og den fri konkurrence baseret på hæderlighed og kommercielle principper, som Tyrkiet har godkendt inden for rammerne af OECD. Af denne grund har man gentagne gange taget officiel kontakt til de tyrkiske myndigheder.

Marinos
Hr. formand, jeg vil gerne se positivt på den kendsgerning, at der er rettet henvendelse til Tyrkiet, men jeg vil også gerne understrege, at jeg er skuffet over, at det, Tyrkiet gør mod hele verdens handelsflåde, også Den Europæiske Unions handelsflåde, betegnes som simple aktiviteter. For der er ikke tale om en aktivitet, det er en krænkelse af folkeretten, en krænkelse af reglerne for den frie skibsfart og en krænkelse af betingelserne for samarbejdet med Den Europæiske Union. Det, Tyrkiet gør, er at forbyde skibe, der anløber havne i Cypern, at anløbe havne i Tyrkiet. Der er ikke tale om hverken cypriotiske eller græske skibe, hvor der kunne være en særlig interesse i et forbud, men også om skibe fra Den Europæiske Union. Jeg vil gerne spørge, hvilket svar Den Europæiske Union har fået på sin henvendelse til Tyrkiet, og hvis den ikke har fået et svar, hvorfor man ikke indbringer sagen for Den Internationale Domstol i Haag. Jeg undrer mig over, at Den Europæiske Union er så tolerant over for Tyrkiets ulovlige handlinger og accepterer, at den europæiske søfarts interesser skades af et land, som heller ikke tøver med at true supermagten USA for at forsvare bananhandlen.

Sasi
Hr. formand, for det første, med hensyn til Tyrkiets forskrifter er der grund til at konstatere, at man i et cirkulære fra Tyrkiets viceminister med ansvar for søfartssager, dateret den 27. maj 1997, forbyder adgang til tyrkiske havne for fartøjer, der sejler under cypriotisk flag, cypriotisk registrerede fartøjer, fartøjer, der helt eller delvis ejes af cypriotiske statsborgere eller personer, der residerer i Cypern, eller foretagender, der er placeret der, hvis de kommer fra en cypriotisk havn eller bærer last, der stammer fra Cypern.
Tyrkiets motiv til dette har været omstændigheder, der hører under de udenrigspolitiske aspekter af Tyrkiets sikkerhed, hvorfor man har anset sig for berettiget til at indlede en diskriminerende handling baseret på den nationale sikkerhed på grundlag af artikel 3 i OECD-konventionen om kapitalforretninger. Det er unødvendigt at sige, at Unionen under ingen omstændigheder kan acceptere Tyrkiets motiver.
Unionen har været aktiv i sagen på den måde, at vi umiddelbart efter beslutningen den 17. november 1997 sendte et brev til Tyrkiets stående repræsentant i Den Europæiske Union. Den tyrkiske delegation meddelte da i en telefonsamtale, at den ikke havde tænkt sig at besvare brevet. Herefter tog Kommissionens repræsentanter sagen op på et møde i det blandede udvalg om en EU-Tyrkiet-toldunion den 16. februar 1998. Tyrkiets delegation ville dog ikke acceptere at diskutere sagen i den forbindelse, idet den understregede, at sagen vedrørte den nationale sikkerhed, og at toldaftalen ikke dækkede dette.
Næste gang tog Rådets formandsland sagen op under eventuelt på dagsordenen for et møde i OECD's Søtransportkomité, MTC, den 23.-24. april 1999. Den tyrkiske delegation ville ikke acceptere, at man diskuterede sagen på komitéens officielle møde, da der var tale om den nationale sikkerhed, ikke et spørgsmål om økonomiske anliggender. Således afholdt man i forbindelse med Søtransportkomitéens møde et uofficielt møde den 24. april 1999. Den tyrkiske delegation fastslog, at man kunne diskutere de konkrete praktiske foranstaltninger senere. Søfartsudvalget konstaterede under eventuelt på dagsordenen, at der blev indledt bilaterale drøftelser om sagen.
Nu har Kommissionen planer om at tage sagen op under de igangværende bilaterale drøftelser, som har til formål at få udformet en prioriteringsaftale om frigivelse af tjenesteydelser og offentlige leverancer mellem EU og Tyrkiet.

Zacharakis
Hr. formand, ud fra den betragtning, at den tyrkiske regerings kontroversielle beslutning, som vi taler om her, er det næste tilfælde af Tyrkiets mangel på respekt for og krænkelse af de havretlige bestemmelser, efter at den tyrkiske storforsamling gav Tyrkiets regering det velkendte mandat til at betragte det som "casus belli" og erklære Grækenland krig, hvis Grækenland gjorde brug af sin lovlige ret til at udvide de græske territorialfarvande på grundlag af FN's havretskonvention, som Tyrkiet som det eneste land har afvist at undertegne, vil jeg spørge Rådet, om det også agter at bringe dette spørgsmål på bane i sine henvendelser til Ankara og i drøftelserne på det kommende møde i Det Europæiske Råd i Helsinki, som kommer til at dreje sig om Den Europæiske Unions forbindelser med Tyrkiet og de kriterier, som ministeren sagde skal være opfyldt af Tyrkiet.

Sasi
Hr. formand, som jeg sagde, har Kommissionen til hensigt at tage denne sag op under de bilaterale drøftelser i forbindelse med, at man udformer en prioriteringsaftale om frigivelse af tjenesteydelser og offentlige leverancer mellem EU og Tyrkiet. Også Rådet kan tage sagen op i en diskussion med Tyrkiet, men på topmødet i Helsinki er der jo ingen egentlige forhandlinger med Tyrkiet, hvorfor sagen næppe tages op på topmødet i Helsinki.

Formanden


Anneli Hulthén
Spørgsmål nr. 12 af (H-0576/99):
Om: Misbrugere og behandlingsmetoder Stadig flere misbrugere har også psykiske problemer. Dette indebærer naturligvis også vanskeligheder for dem selv og problemer med at finde velfungerende behandlingsmetoder.
Hvordan mener Rådet, at vi bør imødegå dette stigende problem?

Sasi
Der findes ikke noget forslag, der er henvist til Rådet, og som særligt kan henføres til spørgsmålet fra det ærede parlamentsmedlem. Spørgsmålet om at finde passende behandlingsmetoder falder i øvrigt primært ind under medlemsstaternes ansvarsområde.

Hulthén
Mange tak for svaret. Jeg er bekendt med, at det hører ind under medlemsstaternes ansvarsområde, men vi ved dog, at det er et fælles problem, som ikke bare handler om behandlingsmetoder i almindelighed, men også om kombinationen af misbrug og psykiske lidelser. Jeg ved, at det finske formandskab bl.a. har haft den mentale sundhedstilstand som en del af sit program. Derfor spekulerer jeg nu på, om man kan forestille sig, at der kan lukkes op for et tydeligere samarbejde i de problematiske situationer, hvor mange har en dobbelt diagnose - det vil sige både misbrugsproblemer og psykiske problemer.

Sasi
Som sagt hører dette ansvarsområde ind under medlemsstaterne. Samtidig er der jo intet til hinder for, at man kan diskutere dette problem på sundhedsministrenes møde for dermed at forsøge at skabe en form for måske ikke samarbejde, men kontakt, og så måske derefter udveksle oplysninger landene imellem og prøve på at udvikle disse metoder i forskellige EU-lande. Jeg må erkende, at jeg ikke er ekspert i dette ansvarsområde. Jeg kan desværre ikke give et mere klart svar.

Formanden


Esko Olavi Seppänen
Spørgsmål nr. 13 af (H-0578/99):
Om: Øget føderalisme i EU's beslutningstagning Den finske udenrigsminister talte i juli i Strasbourg på vegne af formandskabet og sagde, at Finland vil arbejde for, at "Unionen skal have en fælles vilje, fælles politik og fælles stemme". Ud fra dette grundlag vil Rådet udarbejde en politik, der vil øge føderalismen i EU, nemlig med fælles institutioner for beslutningstagning, hvor der træffes supranationale afgørelser. Hvad er Rådets holdning til en sådan føderalisme, hvor landene bliver nødt til at opgive deres vetoret og krav om kvalificeret flertal for at fremme en supranational beslutningstagning?

Sasi
Rådet udøver, ligesom de øvrige institutioner, sin kompetence på de vilkår og med de formål, som er fastsat dels i bestemmelserne i artikel 5 i EF-traktaten og de senere aftaler og protokoller vedrørende ændringer eller tilføjelser hertil, dels i bestemmelserne i Unionstraktaten.
Når det træffer beslutninger, efterlever Rådet afstemningereglerne i de nævnte traktater. En udvidelse af det område, hvor man kan anvende kvalificeret flertalsafgørelser, er en af de ting, som man vil diskutere på medlemslandenes regeringskonference, som man har til hensigt at sammenkalde i starten af år 2000. Det Europæiske Råd traf beslutning om sagen på sit møde i Köln den 3. og 4. juni 1999. I protokollen om institutionerne og udvidelsen af Den Europæiske Union, som er et tillæg til Amsterdam-traktaten, bestemmes det, at der skal sammenkaldes til denne konference. Det spørgsmål, det ærede parlamentsmedlem stiller, hører således ikke under Rådets, men medlemslandenes regeringsrepræsentanters konferences ansvarsområde.

Chichester
Jeg ønsker blot at følge op på rådsformandens svar på dette spørgsmål ved at nævne Luxembourg-kompromiset, som vi ikke hører meget til lige nu. Spørgsmålet er blevet stillet - Rådets holdning til føderalisme - om afgivelse af suverænitet til fordel for flertalsafgørelser. Betragtes Luxembourg-kompromiset stadig som gældende, respekteres det, og er De ikke enig i, at det bør være tilfældet?
Jeg taler om det kompromis, ifølge hvilket en medlemsstats vitale nationale interesser ikke kan tilsidesættes ved en flertalsafgørelse i Rådet. Sådan forstår jeg dette kompromis.

Sasi
Hr. formand, i Luxembourg blev der i sin tid indgået et kompromis, og det står principielt stadig ved magt, om end man kan konstatere, at der ikke i den seneste tid er nogen, der har krævet det anvendt. Måske er der også grund til at understrege, at der efter det også er blevet indgået et Ioannina-kompromis.

Formanden


Inger Schörling
Spørgsmål nr. 14 af (H-0583/99):
Om: Bromholdige brandhæmmende midler I Sverige er der for nylig kommet alarmerende rapporter om store mængder bromholdige brandhæmmende midler i fisk fra Østersøen. Den svenske regering har lovet at forbyde bromholdige brandhæmmende midler i 2004 og at stræbe mod en stadig mindre anvendelse af disse produkter. Hvordan vil Rådet klare problemet med de bromholdige brandhæmmende midler? Agter Rådet at gå ind for et forbud på EU-niveau og i så fald fra hvornår? Ville et ensidigt svensk forbud mod bromholdige brandhæmmende midler kunne udgøre en trussel mod varernes fri bevægelighed og derfor være i strid med EU's regler?
Jeg giver formanden for Rådet ordet til at besvare spørgsmålet. Vi har tillid til Rådets visdom.

Sasi
Det ærede parlamentsmedlem har stillet et spørgsmål vedrørende det høje indhold af bromholdige brandhæmmende midler i fisk fra Østersøen. Som parlamentsmedlemmet ved, har Rådet udarbejdet en lovgivning, der gør det muligt at vurdere og mindske de risici for miljøet og menneskers sundhed, som skadelige stoffer udgør.
Endvidere blev Rådets konklusioner om den videre udvikling af Det Europæiske Fællesskabs kemikaliepolitik vedtaget af Rådet - det var Rådet (miljø) - den 24. juni i år. I disse konklusioner opfordrer Rådet Kommissionen til at fremlægge et dokument om den nye kemikaliestrategi inden udgangen af år 2000. Dette dokument bør indeholde et udkast til en ny strategi for at forbedre identifikationen og vurderingen af alle kemikalier.

Schörling
Tak for svaret, som det i øvrigt var vældig hyggeligt at få på svensk. Jeg forstår måske godt, at svaret blev, som det blev, men det her med østersøfisk er bare et eksempel på, hvordan bromholdige brandhæmmende midler kan give problemer for sundheden og miljøet. Vi ved nemlig, at disse brandhæmmende midler er blevet anvendt ganske flittigt siden starten af 70'erne i elektronisk udstyr, fjernsyn, computere m.v., og at mængderne bare er vokset og vokset. Det er et enormt problem, eftersom svenske undersøgelser og flere andre undersøgelser viser, at vi vil få præcis den samme udvikling, som vi havde med PCB, nemlig at disse kemikalier ophobes i fødekæderne, og at det så efterhånden viser sig at blive til et stort problem.
Jeg vil gerne have besvaret spørgsmålet om, hvorvidt Sverige kan forbyde disse stoffer til år 2004, og om EU vil kunne gå med til det og anvende forsigtighedsprincippet.

Sasi
Da jeg ikke kender til undersøgelsen om de farer, som disse midler forårsager, må jeg sige, at jeg desværre ikke kan komme med noget direkte svar på spørgsmålet om, hvorvidt man kan forbyde brugen af sådanne midler. Jeg vil imidlertid henvise til Rådets konklusioner, som jeg også henviste til i mit første svar, og som jeg for øvrigt kan sende til Dem, hvis De måtte ønske det.
I overensstemmelse med det generelle program i Rådets forordning nr. 793/93 om vurdering og kontrol af risici i forbindelse med eksisterende stoffer er man i øjeblikket i færd med at undersøge tre bromholdige brandhæmmende midler. Om nødvendigt fremsætter Kommissionen forslag om fællesskabsforanstaltninger for at mindske de risici, som disse stoffer forårsager.
Også andre specifikke spørgsmål i denne sammenhæng falder ind under Kommissionens ansvarsområde, og Kommissionen har i sin egenskab af forvalter af fællesskabets politik adgang til de redskaber og de oplysninger, der er nødvendige for at give pålidelige og aktuelle svar. Til slut vil jeg sige til spørgsmålet om, hvorvidt man kan forbyde disse midler, at man nok må bede Kommissionen om et svar herpå.

Formanden


Ioannis Theonas
Spørgsmål nr. 15 af (H-0585/99):
Om: Forbud mod levering af brændstof og truende humanitær katastrofe i Jugoslavien EU?s modstand, som den også blev udtrykt på udenrigsministrenes møde i Luxembourg, mod at yde brændstoffer og nødhjælp til indbyggerne i Jugoslavien, for at de kan modstå den kommende vinter, og ligeledes den endelige beslutning om eksport af olie ? betegnet som ?energi for demokrati? - til kun to serbiske byer, Nis og Pirot, som står under oppositionens kontrol, har forårsaget voldsomme drøftelser og reaktioner. Med denne beslutning dømmes beboerne i Jugoslavien ikke blot til at tilbringe vinteren helt uden de nødvendigste varmekilder - tilmed efter de voldsomme ødelæggelser, som statsstrukturen har lidt på grund af NATO?s bombardementer- men det er også en provokation af et helt folks stolthed, da det er offer for afpresning og tilintetgørelse, fordi vesten ikke accepterer dets politiske leder.
Finder Rådet, at erklæringer som de der blev fremsat af den danske udenrigsminister, Helveg Petersen, gående ud på, at ?denne beslutning sender et tydeligt budskab om, at demokrati og ønske om reformer bliver belønnet? udtrykker EU?s og det såkaldte internationale samfunds opfattelse af respekt for de grundlæggende demokratiske frihedsrettigheder og værdier, og at afpresningsbeslutningen fra Luxembourg er et ?budskab?, som fremmer demokratiet, ved at tvinge et folk og dets politiske repræsentanter til at foretage antidemokratiske handlinger for at kunne overleve i stedet for at garantere, at institutionerne fungerer på den rette demokratiske måde ved de kommende valg?

Sasi
Hr. formand, den 15. marts udtrykte Rådet (almindelige anliggender) sin støtte til Serbiens demokratiske opposition og dens foreningsbestræbelser. Desuden gentog den Unionens parathed til at garantere assistance til genopbygningen af et demokratisk Serbien. Rådet (almindelige anliggender) bemærkede med tilfredshed, at de første leverancer af olie til områderne Nis og Pirot inden for rammerne af Energi for Demokrati-programmet ville finde sted endnu inden slutningen af november. Det krævede en hurtig gennemførelse af projekterne, og Rådet bekræftede sin parathed til at overveje at udvide initiativet også til andre områder.
Rådet mindede også om sin parathed til at fortsætte sin assistance til de nødstedte serbere, både den humanitære assistance, Det Europæiske Fællesskab tildeler, og den, medlemslandene tildeler til formålet. Den assistance, ECHO "på egen hånd" tildeler Serbien, når op på i alt EUR 62.000.000, hvilket Rådet bifaldt på sit møde.
Med hensyn til valget i Forbundsrepublikken Jugoslavien er Rådet af den mening, at tanken om frie og retfærdige valg under de nuværende forhold er umulig. Indsættelsen af politi mod fredelige demonstrationer, som gentagne gange har fundet sted i Beograd i løbet af oktober, viser klart, at de demokratiske grundværdier som ytrings- og meningsfrihed ikke respekteres i Serbien, så længe Milosevic og hans regering er ved magten.

Theonas
Hr. formand, hvis jeg ikke tager fejl, har Rådet kaldt sit program "energi for demokrati". Nu taler vi blot om en humanitær intervention. Udtrykket "energi for demokrati" taler for sig selv og viser, at der er tale om en uhørt afpresning af den serbiske befolkning, fordi man tvinger befolkningen til at acceptere Den Europæiske Unions opfattelse af demokrati, hvis den vil have olie til opvarmning. Den anden ting, jeg gerne vil sige og spørge repræsentanten for Rådet om, er følgende: Den Europæiske Union anerkender ikke Milosevic-styret, men der kan ikke holdes retfærdige valg, uden at de politiske kræfter i Jugoslavien, i Serbien, tilkendegiver deres tilslutning til styret. Hvad vil De så gøre? Er De havnet i en blindgyde? Har De andre planer, som De ikke fortæller Parlamentet om? Hvad skal vi regne med, De vil have, for valg er jo efter Deres opfattelse ikke en løsning. Hvad angår forbuddet mod forsamlinger ... Jeg kan fortælle Dem, at under Clintons besøg i Grækenland er det halve Athen afspærret i flere dage.

Sasi
Hr. formand, det er fuldstændig klart, at frie demokratiske valg i Jugoslavien er den eneste løsning på den jugoslaviske situation. Men som svar vil jeg konstatere, at forholdene i Jugoslavien i øjeblikket, når man tager hensyn til bl.a. politiets handlinger og den aggressive reaktion på demonstrationer samt Milosevic-regeringens forhold til pressen og informationsfriheden, er sådanne, at der ikke eksisterer forudsætninger for at afholde frie demokratiske valg i Jugoslavien netop nu.
Unionen baserer sin politik på, at den ikke på nogen måde ønsker at støtte Milosevic-regeringen med sine handlinger. Da Unionen imidlertid anser humanitære anliggender for yderst vigtige og ikke kan acceptere, at lederes gerninger skaber problemer for de almindelige borgere, har den indledt sit forsøgsmæssige initiativ med at levere olie først forsøgsvis til Nis og Pirot, men muligvis senere også til andre steder.
Vi venter med interesse på, om den jugoslaviske regering godkender disse hjælpeforanstaltninger, for i øjeblikket har vi ikke gode erfaringer med regeringen. Tonava burde hurtigst muligt løsrive sig, men det har ikke været muligt at etablere et samarbejde om dette, og Jugoslavien har ikke indledt nogen foranstaltninger for at åbne Tonava, selvom det har forpligtelse til dette ifølge de internationale aftaler.

Posselt
Hr. formand, hr. formand for Rådet, tak for Deres klare holdning. Jeg kan virkelig kun med harme registrere, at hr. Theonas her viser sympati for en krigsforbryder.
Jeg vil imidlertid gerne spørge Dem helt konkret, hvad Rådet - ud over disse sanktioner, som jeg fuldt og helt støtter - planlægger for konkret at støtte den serbiske opposition i denne vinter. Er der planlagt et møde, og foreligger der konkrete foranstaltninger til at støtte den serbiske demokratiske opposition? Det vil nemlig være til gavn for det serbiske folk.

Formanden
Jeg anmoder parlamentsmedlemmerne om, at de retter deres spørgsmål til Rådet, men de skal ikke give udtryk for de sympatier eller antipatier, de måtte have over for andre medlemmer, for det fremprovokerer naturligvis et svar. Jeg giver ordet til hr. Theonas i 15 sekunder, og jeg beder ham om ikke at foranledige et optrin. Jeg ved, at han ikke vil gøre det, for jeg kender hr. Theonas. Jeg anmoder alle medlemmerne om at henholde sig til forretningsordenen og rette deres spørgsmål til Rådet.

Theonas
Hr. formand, jeg vil opfordre hr. Posselt til at tage sine ord i sig igen, da jeg ellers må tro, at han hader en befolkning, fordi den ikke deler hans opfattelse af demokrati. Vi kan ikke hade den serbiske befolkning, fordi den vil have ret til at bestemme, hvem der skal lede landet.

Formanden
Jeg er sikker på, at hr. Posselt ikke har haft til hensigt at nedgøre hr. Theonas' holdninger, og han har ingen vanskelighed ved at give udtryk for det. Det er ren politisk debat. Føler alle, at de har fået svar, og at de er blevet beroliget? Vi giver ordet til Rådet, så det kan besvare dette tillægsspørgsmål. Jeg giver ordet til hr. Sasi.

Sasi
Hr. formand, Unionen har forsøgt at få et samarbejde med de demokratiske kræfter i Serbien. Med dette formål var repræsentanter for den serbiske demokratiske opposition inviteret med i det Råd (almindelige anliggender), der blev afholdt i oktober, og sammen med dem diskuterede man situationen i Jugoslavien. Vi hørte også deres ønsker om, hvilke foranstaltninger Unionen burde indlede for sit eget vedkommende. I denne forbindelse diskuterede man bl.a. sanktioner, men også meget intensivt informationsmidlernes og pressens frihed, som i øjeblikket er begrænset på den måde, at de ikke har demokratiske arbejdsforudsætninger i Jugoslavien. Det er også muligt, at der på det møde, der nu indledes i Istanbul, vil være kontakter mellem Unionen og den serbiske demokratiske opposition.
Vores udgangspunkt - som alle, så vidt jeg har forstået, er enige om - er, at Jugoslavien og specielt Serbien snarest muligt bør få en demokratisk regering, som borgerne har kunnet vælge i egne frie valg uden tvang og uden funktionelle begrænsninger.

Formanden


Jean-Claude Fruteau
Spørgsmål nr. 16 af (H-0586/99):
Om: Det finansielle instrument for de oversøiske lande og territorier (OLT) Blandt de målsætninger, der blev fastsat for Rådet på konferencen i Amsterdam, var målsætningen om at forbedre effektiviteten af det finansielle instrument for de oversøiske lande og territorier. På nuværende tidspunkt synes EUF-mekanismen imidlertid ikke længere at kunne opfylde de behov, som OLT-myndighederne giver udtryk for. De vigtigste af de kritikpunkter, der fremføres, er de utilstrækkelige samlede bevillinger i forhold til AVS-landene og de tunge procedurer, som er fuldstændig uforenelige med de lokale strukturer. I beslutningen af 11. februar 1999 gav Parlamentet udtrykkeligt udtryk for et ønske om oprettelse af en europæisk udviklingsfond for OLT (EUFOLT).
Vil Rådet tage hensyn til dette ønske i den nye associeringsaftale, der skal træde i kraft den 1. marts 2000?

Sasi
Hr. formand, da man underskrev Amsterdam-traktaten den 2. oktober 1997, supplerede man afslutningsprotokollen med en erklæring om oversøiske lande og territorier. I denne erklæring opfordrer man Rådet til, i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 136 i EF-traktaten, inden april 2000 at undersøge associeringsaftalen for de oversøiske lande og territorier. Et af formålene med denne undersøgelse er netop en forbedring af effektiviteten af det finansielle instrument for de oversøiske lande og territorier.
På baggrund af Europa-Parlamentets beslutning af 11. februar 1999, udfærdigede Kommissionen den 25. maj 1999 en udtalelse til Rådet, hvori man formulerede tre mulige måder at forbedre dette finansielle instrument. De er støttekapaciteten til de oversøiske lande og territorier i forhold til strukturfondene, en reformeret EUF, eller en fond specielt beregnet for de oversøiske lande og territorier i Unionens budget. Rådet bemærkede sig disse mulige retningslinjer, men udtrykte ikke i denne forbindelse, at det støttede nogen af dem. Rådet behandler forbedringen af det finansielle instrument for de oversøiske lande og territorier detaljeret, så snart det har modtaget et snarligt ventet kommissionsforslag, som behandler bestemmelserne for associeringsaftalen for de oversøiske lande og territorier, som skal træde i kraft den 1. marts 2000. Det er klart, at Rådet i sin behandling af dette forslag vil tage Europa-Parlamentets beslutning af 11. februar 1999 i betragtning.

Fruteau
Jeg vil sige til ministeren, at jeg er noget utilfreds med hans svar. Vi står faktisk over for nødvendigheden af en ny associeringsaftale, som skal træde i kraft den 1. marts 2000, og jeg er en anelse overrasket over, at der på nuværende tidspunkt endnu ikke er truffet beslutning om de tre retningslinjer, de tre spor, der er skitseret.
Jeg vil gerne spørge Rådet, hvordan det, når disse tre spor er skitseret, har tænkt sig at lade Parlamentet på en eller anden måde få indflydelse på definitionen af dette nye finansielle instrument, for det er helt sikkert, at der bliver brug for et nyt finansielt instrument, eftersom det nuværende slet ikke længere er tilpasset situationen i de oversøiske lande og territorier i dag og er helt ude af trit med, hvad disse lande beder om.

Sasi
Hr. formand, jeg vil blot understrege og forsikre over for det ærede parlamentsmedlem, at Rådet er fuldt klar over, at der er behov for at forenkle og effektivisere det finansielle instrument for de oversøiske lande og territorier, men som jeg understregede, er Kommissionens udtalelse, hvori man fremsætter de tre forskellige fremgangsmåder, først blevet udfærdiget til os for nylig. Af denne grund går der nogen tid endnu, før man når til den endelige afgørelse i sagen.

Formanden
Mange tak, hr. Sasi. Spørgsmål nr. 17 og 18 behandles ikke, da de vedrører Tjetjenien, som er på dagsordenen i dag. Da den tid, der er afsat til spørgetid til Rådet, er opbrugt, vil spørgsmål nr. 19 til 41 blive besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
Mange tak, godaften, og så håber jeg, at De kan nyde Strasbourg efter denne travle arbejdsdag.
(Mødet hævet kl. 22.05)

