Godkendelse af Protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Janssen van Raay
Blot for at sige, hr. formand, at protokollen denne gang, hvad angår min bemærkning, er udmærket, og at jeg håber, at De beder formanden om at efterkomme min anmodning. Det er korrekt gengivet i protokollen, men hermed beder jeg formanden, hr. Hänsch, om at mægle selv.

Formanden
Jeg er ikke sikker på, hvorvidt det er ironisk ment, men jeg vælger at tage denne bemærkning for pålydende. Jeg vil lade bemærkningen gå videre til Europa-Parlamentets formand, Klaus Hänsch.

Janssen van Raay
Det er ikke ironisk. Jeg smiler, fordi jeg er glad for, at det denne gang er korrekt gengivet i protokollen, men jeg er ikke ironisk, bare i godt humør.

Formanden
Det glæder mig meget! Tusind tak.

Plooij-Van Gorsel
Jeg vil blot sige til Dem, at protokollen fra i mandags ikke er korrekt, for i protokollen nævnes jeg, Plooij-Van Gorsel, som taler for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe. De kan se, at jeg står her i den liberale midte, og det vil jeg også gerne vedblive at gøre. Jeg håber således, at det kan rettes.

Formanden
Dette lægger til en vis grad en dæmper på min glæde. Men tak for bemærkningen. Jeg har taget den til efterretning.
(Protokollen godkendtes)

Martens
Hr. formand, således som De med rette bemærkede, har man planlagt, at afstemningen eventuelt fortsættes kl. 18 i aften. Derfor vil jeg anmode om, at der i eftermiddag ikke stemmes efter kl. 13.30.

Formanden
Efter min opfattelse er denne anmodning både fornuftig og rimelig!

Energipolitikken
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende dokumenter:
betænkning (A4-0326/96) af van Velzen for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om Kommissionens hvidbog om en energipolitik (KOM(95) 0682 - C4-0018/96); -betænkning (A4-0296/96) af Scapagnini for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet om partnerskabet mellem EU og Middelhavslandene om energi (KOM(96) 0149 - C4-0238/96); -betænkning (A4-0235/96) af Chichester for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om meddelelse fra Kommissionen om Det Europæiske Fællesskabs gasforsyninger nu og i fremtiden (KOM(95) 0478 - C4-0487/95); -mundtlig forespørgsel (B4-1215/96 - O-0147/96) af Schierhuber og Jacob for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om foranstaltninger til udnyttelse af biomasse og biologiske brændstoffer som vedvarende energikilder.
W.G. van Velzen
Hr. formand, i formiddag drøfter vi, efter at vi for et år siden drøftede grønbogen, Kommissionens hvidbog om en energipolitik for Den Europæiske Union. Jeg vil gerne allerførst takke Kommissionen mange gange for den hast, hvormed den har skrevet denne hvidbog. Men jeg er den endnu mere taknemlig for, at den har overtaget 90 % af Europa-Parlamentets beslutningsforslag. Jeg vil takke kommissær Papoutsis og hans medarbejdere mange gange herfor. Derfor bliver dialogen mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet også meningsfyldt. Det er derfor logisk, at Europa-Parlamentet i store træk går ind for hvidbogen.
I hvidbogen er der i forhold til grønbogen foretaget en række gode forbedringer, f.eks. er der fundet en meget bedre balance mellem de tre målsætninger: miljø, konkurrence og forsyningssikkerhed. Der er i hvidbogen navnlig lagt mere vægt på problemet med bæredygtig energianvendelse. Jeg var også glad for at konstatere, at der foruden disse tre målsætninger nu også angives en økonomisk og social samhørighed som politisk målsætning.
Endvidere har Kommissionen lagt meget mere vægt på den rolle, som medlemsstaterne spiller i energipolitikken og på den rolle, som private virksomheder, organisationer og lignende spiller. Derved er subsidiariteten bedre udformet, og man undgår angsten for, at Den Europæiske Unions energipolitik centraliseres.
Efter disse rosende ord kan der selvfølgelig fremsættes nogle kommentarer i forbindelse med Kommissionens hvidbog, navnlig i forbindelse med Kommissionens foreslåede vejledende arbejdsprogram er tre ting påfaldende.
Allerførst hævdes det i hvidbogen, at andelen af bæredygtige energikilder i den samlede energiproduktion og energiforbruget inden for Den Europæiske Union skal øges. Når jeg imidlertid ser på den konkrete udformning i arbejdsprogrammet, udebliver dette for en stor del. Jeg synes navnlig også, at dette er skuffende, fordi den politiske vilje i mange medlemsstater er til stede til at iværksætte positive foranstaltninger på dette område netop nu. Jeg anmoder derfor i det nu foreliggende beslutningsforslag om, at der lægges stor vægt på en bedre integration af bæredygtig energi i Den Europæiske Unions samlede energipolitik og en meget større ambition fra Kommissionens side på dette område samt flere konkrete aktioner.
Med denne betænkning og også Mombaur-betænkningen har Kommissionen nu tilstrækkelige konkrete forslag, vil jeg tro. Derfor fremhæver vi i det beslutningsforslag, som nu foreligger, følgende punkter: For det første udviklingen af erstatningsmuligheder for energikilder, der bliver mere knappe; for det andet forbedring af effektiviteten af energiforbruget bl.a. gennem skærpelse af normeringen og aftaler om mærkning; for det tredje større vægt på varmekraftkobling. Jeg opfordrer ikke blot Kommissionen dertil, men jeg er også meget spændt på, hvornår meddelelsen om denne sag nu kommer.
Endvidere udvikling af mere rentable og bæredygtige kilder såsom solenergi, fotovoltaik, biomasse og lignende. Investeringer i bæredygtig energi skal gøres finansielt tiltrækkende. Endelig optagelsen af et energi- og miljøprogram i det femte rammeprogram.
Desuden, hr. formand, nævner vi forbedringen af adgangen til elektricitetsnettet for bæredygtig energi ved f.eks. at gøre det forpligtet at aftage bæredygtig energi, i England den såkaldte non fossil fuel obligation eller en tilbagekøbsgaranti for vedvarende energi produceret i små anlæg.
Det er også nødvendigt, at Kommissionen sammen med medlemsstaterne udvikler et finansielt program til stimulering af vedvarende energi som f.eks. undersøgelsen af den grønne moms samt skattebegunstigelse ved afskrivning af investeringer med hensyn til vedvarende energi.
Et andet aspekt, som beslutningsforslaget fra Europa-Parlamentet særligt henleder opmærksomheden på, og hvor Kommissionen således tydeligvis bør påtage sig en pionerrolle, er den internationale kontekst. Dette er et område, hvor Kommissionen må markere sig tydeligt, fordi den her har den merværdi, som er nødvendig på dette område.
På grund af Den Europæiske Unions tiltagende afhængighed af energiimport er det nødvendigt at underskrive energichartre med flere lande end kun Rusland.
Et tredje område, hvor Kommissionen skal udvikle meget større aktivitet, er indgriben over for de farlige atomkraftværker i Central- og Østeuropa. Vi har nu i mere end ti år talt om det, og der mangler stadig foranstaltninger. Derfor må Kommissionen koordinere, samle partnere, tilpasse finansielle bestræbelser og fremme regionalt samarbejde. Netop på dette område kan Kommissionen igen bevise sin merværdi.
I beslutningsforslaget fremsættes der derfor på dette område meget konkrete forslag. Lad mig nævne et antal. Tilrettelæggelsen af regionale energikonferencer i Central- og Østeuropa for at se, hvordan energipolitikken der bedst kan støttes og forbedres. Udvikling af en stor pakke af energieffektivitetsforanstaltninger for disse lande samt oplysningskampagner om energibesparelser, opmuntring til brug af gasfyrede kombinerede kraftvarmeværker, en hurtig indførelse af vedvarende energikilder og koordineringen af de finansielle bestræbelser på dette område med de internationale organisationer og selvfølgelig med PHARE og TACIS-midler for at nå frem til en hensigtsmæssig og effektiv energipolitik med private finansmænd og selvstændige erhvervsdrivende i Central- og Østeuropa.
Jeg vil gerne høre Kommissionens reaktion på de konkrete punkter i vort beslutningsforslag. EuropaParlamentet går med til et vejledende arbejdsprogram fra Kommissionen under forudsætning af, at den overtager suppleringer fra Europa-Parlamentets beslutningsforslag. Jeg venter på Kommissionens svar.

Scapagnini
Hr. formand, det er en udbredt opfattelse, at EU-borgerne ved årtusindskiftet ud over de aktuelle bekymringer også vil blive belastet med problemer vedrørende energi og vand. Der er allerede for indeværende en efterspørgsel, som Den Europæiske Union har pligt til at dække på tilfredsstillende vis. Hr. van Velzen har som bekendt afgivet en glimrende og detaljeret betænkning om emnet, som imidlertid har afsløret en vis mangel på projekter fra Kommissionens side, især med hensyn til en bæredygtig energianvendelse, kraftvarmeproduktion, gasmarkedets særlige beskaffenhed, passende institutionelle og finansielle løsningsmodeller samt internationalt samarbejde.
Den betænkning, jeg har den ære at forelægge, vedrører netop det internationale samarbejde. De retningslinjer, der blev udstukket af Det Europæiske Råd i Lissabon, på Korfu, i Essen og i Cannes, vidner om Den Europæiske Unions vilje til at opstille et langsigtet program for Unionens forbindelser til landene i Middelhavsområdet.
Åbningen mod øst bør gå hånd i hånd med en ambitiøs strategi for samarbejdet med landene mod syd på grundlag af konklusionerne fra Barcelona-konferencen i november 1995. Den Europæiske Union og dens Middelhavspartnere står over for de samme udfordringer, og dette kræver helt klart en koordineret indsats, muligvis gennem etableringen af et multilateralt program, som omfatter Europa og de sydlige og østlige Middelhavslande, via et Middelhavsforum.
Et af hovedinstrumenterne for kommunikationen og for succes i denne forbindelse udgøres af de vedvarende energikilder. Hvad de vedvarende energikilder angår, bør vores mål være at indgå aftaler med Middelhavslandene, der alle har samme interesse i den teknologiske udvikling af de vedvarende energikilder, også - og især - på grund af deres særlige geografiske, politiske og strategiske forhold.
Det er således nødvendigt, at vi sikrer fremtiden i denne sektor, dels ved også at udvikle de instrumenter, vi allerede råder over internt i Den Europæiske Union, dels ved at udarbejde et mere åbent og mere integrerende energicharter - hvilket hr. van Velzen også nævnte.
Et af de vigtigste instrumenter til gennemførelse af Den Europæiske Unions mål er helt klart etableringen af et transeuropæisk net på energiområdet, og derfor er det nødvendigt at tilskynde til udarbejdelsen og indgåelsen af aftaler med henblik på at udvikle nettene og forbinde disse til landene i Middelhavsområdet. Den Europæiske Union er klar over vigtigheden af handelssamarbejdet inden for energisektoren og har allerede udarbejdet forslag vedrørende leverancer af elektricitet til en række lande i Middelhavsområdet, bl.a. Marokko, Algeriet og Tunesien.
Det samme er tilfældet, hvad gasforsyningen angår. De internationale bestræbelser går alle i retning af at udvikle markeder og infrastrukturer med henblik på at sikre den fremtidige stigning i importen af gas på energimarkedet i de industrialiserede lande og især i udviklingslandene. Jeg skal i den forbindelse understrege betydningen af etableringen af gasledningen Maghreb-Europa samt gasledningen AlgerietTunesien-Italien.
Etableringen af disse forbindelser fører helt givet til en fuld integrering af de europæiske og nordafrikanske gassystemer, og især til oprettelsen af en ny Nord/Syd-handelsforbindelse med enorme muligheder for det fremtidige samarbejde. Dette leder mig hurtigt frem til konklusionerne fra Cairokonferencen og til det skøn over mulige projekter, der blev foretaget efter konferencen, og som fremviser nogle imponerende tal. Der er tale om projekter for ca. 20.000 mio dollar i gassektoren og 1.800 mio dollar i elektricitetssektoren. Naturligvis betyder alt dette, at vi på den ene side ikke bør satse udelukkende på traditionelle løsninger og på den anden side ikke udelukkende bør fremme utraditionelle løsninger.
For at sikre udbredelsen af teknologi på energiområdet - navnlig inden for vedvarende og ikkeforurenende energi - er det påkrævet, at der findes en mekanisme til formidling af teknologiske informationer gennem et tæt samarbejde mellem teknikere og videnskabsmænd i de pågældende lande. I den forbindelse har vi i slutningen af min betænkning understreget betydningen af, at der oprettes et EuroMiddelhavsagentur, der skal fungere som katalysator for indsatsen med hensyn til oplysninger og støtte til institutioner og hovedsagelig lokale selskaber. Desuden bør der oprettes et uddannelsescenter, der vil få en vigtig rolle med hensyn til at uddanne specialiseret personale, og især hvad angår iværksættelsen af pilotprojekter.
Endelig, hr. formand, bør dette samarbejde mellem Den Europæiske Union og de østlige og sydlige Middelhavslande omfatte teknologioverførsel og en investeringsmodel, der vil kunne fremme projekter for regional integration, social udvikling og miljøbeskyttelse. Alt dette samtidig med at man fastholder de grundlæggende samarbejdsmålsætninger med henblik på at styrke grundlaget for en løbende dialog Middelhavslandene imellem.

Chichester
Hr. formand, jeg skal af hensyn til kommissæren, som er til stede her, forsøge at undlade at komme ind på vindmølleparker i eller fra Wales. Lad mig begynde med at takke Kommissionen for dens meddelelse, som har ført til, at denne betænkning er blevet udarbejdet. Man har udarbejdet en glimrende analyse af gasforsyningen i Europa, og vi har i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi måttet tænke os godt om for at nå frem til nogle konstruktive forslag og tilføjelser.
Med det kommende gasdirektiv i tankerne er essensen af denne betænkning, at gasforsyningen og gasforbruget i Europa er steget dramatisk såvel i absolutte tal som i forhold til andre energikilder, men vi dækker stadig selv mere end 60 % af vort forbrug inden for EU, idet to af medlemsstaterne - Nederlandene og Det Forenede Kongerige - dominerer på produktionssiden. En faktor, der har medvirket til at øge forbruget, har været, at det EF-direktiv, som indtil 1991 gjorde det ulovligt at anvende gas til kraftfremstilling, er trukket tilbage. Dette forhold har sammen med åbningen af elektricitetsmarkederne i visse medlemsstater og ny, mere effektiv kombineret gasturbinekraftteknologi (CCGT) skabt en rivende udvikling.
Vi er afhængige af tre tredjelande for så vidt angår de 38-39 %, som vi importerer, nemlig Rusland, Algeriet og Norge, der leverede henholdsvis 51, 8 %, 24, 1 % og 23, 9 % af vor import i 1994. Der er nogle, der mener, at vor stigende afhængighed af importen gør os mere sårbare over for afbrydelser af forsyningerne. Der opfordres i denne betænkning til, at vi underkaster denne mulighed en nærmere risikoanalyse af politiske hensyn, men jeg finder det mere sandsynligt, at der kunne opstå problemer i forbindelse med fysiske afbrydelser på grund af fejl i rørledninger, og vi opfordrer da også i denne betænkning til, at der iværksættes forskning i mulighederne for at gennemføre kooperative projekter, som kan reducere risikoen for udslip fra rørledninger i tredjelande.
Ved vurderingen af de potentielle risici for, at man fra tredjelandes side skal træffe politisk beslutning om at afbryde forsyningen, må vi overveje, hvad disse lande ville kunne opnå herved, og vi må heller ikke glemme, at EU's underliggende etiske hensyn er ønsket om at fremme handelen mellem medlemsstaterne med henblik på at få vore økonomier integreret og derved reducere risikoen for, at der skal opstå uenighed mellem os, så vi begynder at bekæmpe hinanden indbyrdes, som det tidligere er sket.
Indtil videre har denne holdning vist sig at give utroligt positive resultater, så hvorfor skulle vi ikke anlægge den samme politik, når det gælder handelsforbindelserne til vore naboer? Jeg tror, at svaret på mit spørgsmål er, at man ikke skal gøre noget, for disse lande tjener meget mere i form af hård valuta og anden handel gennem deres gasleverancer til EU's medlemsstater, end de ville have råd til at miste ved at afbryde forsyningen.
Der er foranstaltninger, der ville kunne styrke vore bånd til disse lande og højne vor gasforsyningssikkerhed. For det første må vi have vedtaget det energicharter, som omfatter retsgrundlaget for denne samhandel. For det andet må vi presse på for at få vedtaget forslagene vedrørende de indbyrdes forbindelsesrørordninger, som vil skabe et sandt indre marked, når det gælder gasforsyningen. Transeuropæiske net udgør såvel en fysisk forbindelse som en mulighed for at indføre markedsmekanismer, der kan underbygge forsyningssikkerheden og være et løfte om bedre konkurrence og service over for forbrugerne.
Der er tanker om forsyningssikkerheden, som snarere udspringer af tanker om filosofien om liberalisering og konkurrence end af bekymringer om tredjelandes politik. Det er ironisk nok, at der er nogle, der bliver mere opskræmt over konkurrencens og de frie markeders positive kraft end over fundamentalisme udefra eller ældgammel rivalisering.
Jeg mener for eksempel, at vi har grund til at glæde os over de forandringer, der sker i Det Forenede Kongerige - og ikke til at frygte dem. I min valgkreds i det sydvestlige England nyder forbrugerne godt af de cost benefits, som følger af de strukturændringer, der er gennemført inden for elektricitetsforsyningsindustrien, som giver en prisreduktion på 20 % i reelle tal, efter at der er taget højde for inflationen.
Vi har endnu ikke høstet de fulde fordele af den åbne konkurrence for alle forbrugere, efter at denne industri er blevet privatiseret. Det skulle ske i 1998, når markedet bliver fuldstændig liberaliseret, men lige for tiden indgår gasforbrugerne i min valgkreds i den allerførste pilotordning noget sted i EU, hvor der hersker fuldstændig, åben konkurrence på gasområdet.
Gasleverandørerne har fra april måned i år haft fri mulighed for at konkurrere, for at udbyde deres tjenester til alle forbrugere. Det er signifikant, at 15-16 % af forbrugerne har skiftet leverandør, mens de andre følger udviklingen for at se, om de lovede prisfald faktisk kommer. Det er fornuftigt nok. Men hovedpointen er, at folk har valgmuligheden, og vi vil kunne se, om dommedagsprofetierne går i opfyldelse eller ikke. Jeg mener ikke, det vil ske, og det er baggrunden for, at vi har genindført visse dele af teksten i forslaget til betænkning, idet vi bør tage denne udvikling med i betragtning.
Endelig opfordres der i betænkningen til, at vi tager vor afhængighed af gassen op til overvejelse igen, når den kommer op på at udgøre en nominel andel af energiforsyningen på 25 %. Vi opfordrer til, at der forskes i alternative forsyningskilder og alternativ teknologi, og at sådanne skaffes til veje som en fornuftig sikkerhedsforanstaltning, som dog - i lyset af denne industris historiske udvikling i Europa på forsyningssikkerhedsområdet - indtil videre forekommer at være en fjern mulighed. Denne meddelelse og denne betænkning er vigtige her i opløbsfasen til gasdirektivet, som vi håber kommer til at følge hurtigt efter elektricitetsdirektivet. Jeg anbefaler Europa-Parlamentet at stemme for denne betænkning.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg er i dag meget glad for, at denne mundtlige forespørgsel om vedvarende energikilder, dvs. biogene råstoffer, behandles inden for rammerne af forhandlingen om hvidbogen om energipolitikken for Den Europæiske Union. Lad mig med en kort konstatering understrege, hvor vigtigt dette, udnyttelsen af biomasse og biologiske brændstoffer som vedvarende energikilder, er: Uden energi går det hele i stå!
Et samfund i hurtig forandring med nye opgaver og muligheder vil også fremover have et voksende energibehov. Energifremstilling og miljøbeskyttelse står, som det er nu, imidlertid ofte i kras modsætning til hinanden. Det skal og må ikke længere være sådan. Energipolitikken skal som selve energien være livsbekræftende, og det vil sige bæredygtig. Dette bør også være vort stikord for fremtiden, når det drejer sig om energianvendelse.
Efter ibrugtagningen af fossile brændstoffer er det ikke blot tempoet og produktionsmængden, der er øget, men også belastningen af miljøet. Det må vi ikke sidde overhørig. Selv om der - under forudsætning af en positiv formening om adgangen til fossile energikilder og under hensyntagen til det nuværende forbrug -, skulle være nok af dem i hundrede år til, vil vi måske ikke være i live om disse hundrede år. For på den ene side gør vi os store bekymringer over behovet for stadig mere energi og på den anden side over stigningen i CO2 -udledningerne.
Så tidligt som i 1990 besluttede Rådet (Energi og Miljø) derfor inden år 2000 at stabilisere CO2 udledningerne på 1990-niveauet. For at opnå dette mål skulle især energieffektiviteten forbedres. Det vil sige, at der skal spares energi, og energikilder, der under brug producerer mindre CO2 , skal fremmes.
Dette ønske og dette krav matches nu af et konkret tilbud, nemlig udnyttelse af biomasse og biologiske brændstoffer. I Kommissionens hvidbog om en energipolitik af december 1995 var der beklageligt nok kun afsat halvanden side til denne energisektor. Derfor takker jeg hr. Wim van Velzen så meget for, at han i sin redegørelse har indrømmet bioenergien så megen plads.
På høringen om emnet »biomasse« i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter i EuropaParlamentet den 6. maj i år kunne man forstå, hvor nødvendig, men også hvor ny denne mulighed for energiforsyning er.
Når man tænker på begrebet bæredygtighed - især på landbrugsområdet -, er det tvingende nødvendigt med en bæredygtig energipolitik. Også med henblik på kravene til landbruget, der er i en omstruktureringsfase, ville en politisk viljesytring i denne retning være det rigtige skridt. Der skal åbnes op for nye, meningsfyldte, identitetsskabende aktivitetsområder for landbruget og dermed for landdistrikterne og landmændene som grundlag for disse landdistrikter.
Produktion og salg af vedvarende energikilder betragtes i landbrugssektoren som en meget lovende afsætningsform. Blot for nogle årtier siden blev op til en tredjedel af landbrugsarealet brugt til dyrkning af foderstoffer og dermed energi til trækdyr, hvilket var med til at forhindre bl.a. overproduktion. Disse arealer braklægges nu eller bruges til korndyrkning. Disse braklagte arealer ville kunne bruges til dyrkning af råmateriale til vedvarende energikilder, og hvis biomasse dækkede 10 % af forbruget af strøm, ville behovet for støtte til landbrugssektoren også mindskes ved hjælp af denne langsigtede og pålidelige indtægtskilde.
Fordelene ved disse energipolitiske innovationer er uomstridt følgende: Positive virkninger for indtjeningen, og det vil også sige skabelse af nye arbejdspladser i landdistrikterne, energipolitisk uafhængighed af tredjelande, bedre luftkvalitet og dermed livskvalitet for alle mennesker.
Kommissionen ønskede at give tydelige signaler ved at oprette programmerne ALTENER I og II. Men man må stille kritiske spørgsmålstegn ved, om disse signaler også blev forstået. Nu skal der handles konkret, det må ikke blot blive ved hensigtserklæringer. Derfor er vore spørgsmål at forstå som en opfordring til at give en slags oversigt over tingenes tilstand. Hvad er der allerede opnået, og hvor står udviklingen for øjeblikket, men især hvordan forestiller Kommissionen sig fremtiden? Endnu en gang vil jeg gerne betone, hvor stor betydning bioenergi har som et fremtidsorienteret marked for landbruget.
Men for så vigtige beslutninger om fremtiden skal der også skabes de rette rammebetingelser, som f.eks. udvidelse af forskningsbudgettet og fælles europæiske miljøafgifter. Jeg er Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter meget taknemmelig for, at det har taget dette emne så alvorligt. Det, vi har brug for, er mere energi til en bæredygtig energipolitik.

Elchlepp
Hr. formand! Jeg takker Kommissionen for den progressive hvidbog, som den har præsenteret. Blot tre korte bemærkninger til hvidbogen: Jeg mener, at det koncept om en fælles energipolitik i EU, som ridses op i hvidbogen, i det store og hele lever op til fremtidens energipolitiske krav. Men Kommissionen er på vigtige områder imidlertid ikke konkret nok. Hvis man vil sikre forsyningen, er det f.eks. ikke tilstrækkeligt blot generelt at kræve et energimix inklusive de regenerative energikilder. Det er efter min mening nødvendigt med et instrumentmix og at nævne konkrete besparelsesinstrumenter, f.eks. af afgiftspolitisk art inden for boligbyggeri eller inden for transport.
Jeg er enig i, at det er en vigtig opgave at sikre Europas forsyning ved at importere primærenergi fra tredjelande - især ved at udbygge de kontraktmæssige forbindelser til de vigtige olieproducerende lande i Mellemøsten -, men også her vil jeg komme med den kritiske bemærkning, at hvidbogen beskriver Europas forsyningssikkerhed alt for ensidigt på baggrund af en voksende importafhængighed. Vi kunne holde vor energiafhængighed m.m. mere i ave fra efterspørgselssiden ved i fællesskab at gøre en indsats med hensyn til de vedvarende energikilder, ved en mere effektiv energiudnyttelse og ved at yde markedsintroduktionshjælp til sådanne teknologier.
Desuden synes jeg i denne forbindelse, at det er yderst vigtigt ikke blot at sætte miljøbeskyttelse og forsyningssikkerhed i forgrunden, men også at se på de eksterne økonomiske interesser sammen med beskæftigelsespolitiske aspekter. I en tid, hvor der ved Gud fattes innovative idéer til at skabe nye arbejdspladser, kunne teknologierne til at forbedre energieffektiviteten og til at udnytte fornyelige energikilder være et spændende eksportperspektiv for Europa og skabe nye, værdifulde arbejdspladser inden for industri og håndværk. I den forbindelse bør alle medlemslande arbejde sammen om at udnytte alle handels- og udviklingspolitiske instrumenter fuldt ud. Ellers risikerer vi at tabe i konkurrencen mod Japan og USA og dermed sætte nye beskæftigelsesmuligheder over styr.

Camisón Asensio
Hr. formand, hr. van Velzen har udarbejdet en relevant og sammenhængende betænkning om Kommissionens hvidbog om en energipolitik for Den Europæiske Union, og det vil vi gerne takke ham for.
Betænkningen er relevant og sammenhængende, for så vidt som den støtter udviklingen af kombineret kraftvarmeforsyning, slår til lyd for, at Den Europæiske Union udvikler en ekstern energipolitik rettet mod landene i Middelhavsområdet og Central- og Østeuropa, anmoder om, at der udarbejdes et finansieringsprogram til fremme af bæredygtig energi - hvilket også Landbrugsudvalget har forfægtet -, og understreger nødvendigheden af at begrænse emissionerne af forurenende stoffer, hvor det mest oplagte eksempel er CO2 . Endvidere anmodes Kommissionen om at forelægge et sammenhængende F&Uprogram med udgangspunkt i programmer som SYNERGY, THERMIE og SAVE. Men først og fremmest er det relevant, at Kommissionen anmodes om at styrke koordineringen mellem strukturinvesteringerne og energipolitiske prioriteringer, hvilket hele tiden har været vores kæphest i Udvalget om Regionalpolitik.
Betænkningen er blevet beriget med bidrag som de følgende med tilknytning til regionalpolitikken: det bør tilstræbes at udvikle en virkelig fælles energipolitik, som indgår i politikken for fysisk planlægning på europæisk plan, hvorved det bliver muligt at sikre sammenhæng og komplementaritet i de forskellige fællesskabspolitikker, med henblik på at opnå en styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed.
Det understreges i betænkningen, at hovedformålet er at fremme en harmonisk udvikling i Det Europæiske Fællesskab, at strukturfondene er den vigtigste kilde for fællesskabsfinansiering af projekter i energisektoren, og at Kommissionen må styrke koordineringen mellem strukturinvesteringerne og energipolitiske prioriteringer.
Det anføres endvidere, at de regionale og lokale myndigheders beføjelser gør dem til en uundværlig partner i virkeliggørelsen af en effektiv fællesskabspolitik, hvilket er et vidtrækkende aspekt.
Endelig må princippet om samarbejde med de regionale og lokale myndigheder finde anvendelse på energipolitikken med henblik på at sikre effektivitet, decentralisering og respekt for nærhedsprincippet.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg må sige, at jeg er lidt desorienteret over den procedure, man følger. I dette indlæg skal jeg besvare fru Schierhubers og hr. Jacobs mundtlige forespørgsel, og senere skal jeg kommentere forhandlingerne i deres helhed, inklusive de betænkninger, som hr. van Velzen, hr. Scapagnini og hr. Chichester har forelagt. Efter at jeg lige har tænkt dette igennem, forekommer det mig, at hvis Parlamentets officielle referat nu var en Bibel, så ville Åbenbaringen komme før Skabelsesberetningen, og vi ville begynde at læse om Udvandringen fra Egypten efter at have gennemgået Korinterbrevene. Det væsentlige er dog, at Europa-Parlamentets medlemmer kan følge med i forhandlingerne her, det er dem, der tæller her, og jeg håber blot ikke, at man nogensinde finder på at bede offentligheden i almindelighed om at forstå, hvad det er, der foregår.
Jeg vil gerne svare fru Schierhuber og hr. Jacob ved at sige, at hvis hvidbogen om den europæiske energipolitik ikke udtrykkeligt nævner biomasse og biologiske brændstoffer, så skyldes det ganske enkelt, at hvidbogens forfattere mener, at disse energiformer indgår i begrebet vedvarende energikilder. Ja, de tegner sig jo for en væsentlig andel af disse energikilder.
Som svar på spørgsmålene kan jeg anføre, at der siden 1993, hvor ALTENER-programmet blev introduceret, er ydet finansiering til 274 projekter, hvoraf 60 alene vedrørte biomasse, mens andre 100 dækkede flere forskellige vedvarende energikilder, herunder biomasse. Da ALTENER-programmets kommercielle ordning derfor er tæt sammenknyttet med ordninger for andre vedvarende energikilder, er det vanskeligt at oplyse, præcis hvor mange penge der er bevilget specifikt til biomasse. Det kan dog anslås, at mindst halvdelen af det beløb på ECU 38 millioner, der er stillet til rådighed for ALTENERprogrammet fra 1993 til i år, er bevilget til biomasse.
For så vidt angår spørgsmålet om, hvilke resultater der er opnået gennem ALTENER I-programmet, må jeg sige, at da programmet blev vedtaget, fastsatte Rådet ikke en præcis målsætning for dette, men fastlagde i stedet nogle politiske målsætninger for Fællesskabet som helhed for perioden indtil 2005. De fremskridt, der er gjort i de senere år, har sammen med Fællesskabets udvidelse betydet, at de vedvarende energikilders andel af det samlede energiforbrug er steget fra 4 % til 6 %. Det kan påregnes, at en yderligere indsats vil give mulighed for at opfylde målsætningen for 2005 på 8 % og en tredobling af den mængde elektricitet, der produceres med vedvarende energikilder.
Det er dog tilsyneladende meget vanskeligt at opfylde målsætningen om, at de biologiske brændstoffer skal udgøre 5 % af motorkøretøjernes samlede forbrug, specielt på baggrund af den fortsatte usikkerhed omkring den skattemæssige behandling af de biologiske brændstoffer samt om hvorvidt råmaterialerne kan skaffes til en acceptabel pris. ALTENER II-programmet bør derfor videreføre de foranstaltninger, som er iværksat inden for det oprindelige programs rammer. Om spørgsmålet om koordinering mellem de forskellige generaldirektorater, der beskæftiger sig med biomasse, kan jeg sige, at Kommissionen nu - i overensstemmelse med Europa-Parlamentets Mombaur-betænkning, som man jo allerede har nævnt under forhandlingerne her, og i medfør af den energipolitiske hvidbog - er ved at udarbejde et dokument om en europæisk strategi for de vedvarende energikilder med det formål at få fastlagt nogle konstruktive og gennemskuelige rammer for de forskellige ordninger til fremme af de vedvarende energikilder. Kommissionen anser det derfor ikke for udelukket, at der inden for Kommissionens organisation opbygges en infrastruktur til koordinering af opgaverne for at få gennemført den handlingsplan, der følger med strategien.
Hvad angår Kommissionens overvejelser omkring anvendelse af biomasse for derved at reducere udledningen af kuldioxid, kan jeg fortælle Parlamentet, at da biomasse og energiproduktion på grundlag af affald nu tegner sig for næsten 60 % af produktionen med vedvarende energikilder, vil biomasse spille en grundlæggende rolle, når vi taler om at øge de vedvarende energikilders andel af vore energiforsyninger og bestræbelserne på at bekæmpe drivhuseffekten, som hovedsageligt skyldes CO2 -udledninger fra de fossile brændstoffer.
Kommissionen har fremmet forskningen og ydet støtte til produktion af biologiske brændstoffer, specielt biologisk diesel. Den har ligeledes foreslået nogle skattetekniske rammer under det såkaldte Scrivenerdirektiv, som stadig ligger på Rådets bord.
Sidst, men ikke mindst ville udvikling af biomasse i almindelighed og biologiske brændstoffer i særdeleshed have en gunstig indvirkning på landbrugets strukturproblemer. Jeg vil dog understrege, at dette naturligvis skal gennemføres i overensstemmelse med den fælles landbrugspolitiks og Verdenshandelsorganisationens regler.
Det sidste spørgsmål vedrører sektorens fremtid. Som Europa-Parlamentet ved, påbegyndte Kommissionen for nylig en dybtgående undersøgelse af udviklingen inden for de vedvarende energikilder i Den Europæiske Union. Parlamentet vil om ganske kort tid få forelagt et første strategisk dokument, og der vil blive fulgt op med et program, hvori vi fastlægger en prioritetsrækkefølge for initiativerne vedrørende de vedvarende energikilder, herunder også biomasse. Vi får derfor snart lejlighed til at fortsætte disse forhandlinger.

Formanden
Tak, hr. kommissær. Jeg skal minde Dem om, at De har mulighed for at få ordet på ny, når repræsentanterne for de forskellige grupper har afgivet deres indlæg.

McNally
Hr. formand, det er beklageligt, at vi er tvunget til at diskutere denne hvidbog på et uegnet retsligt grundlag. Jeg beklager, at medlemsstaterne ikke er i stand til at behandle energispørgsmålet på en seriøs måde på regeringskonferencen. Vi står tilbage med en anakronistisk lovgivning, Euratom-traktaten, som det væsentligste retsgrundlag på energiområdet. Jeg vil anmode medlemsstaterne om at se seriøst på de rammer, inden for hvilke vi behandler denne sag.
Der er et par forskellige områder, jeg gerne vil ind på - for det første energieffektiviteten. Jeg vil gerne have sat fokus på den skandale, det er, at de myndigheder, der står for opførelsen af Den Europæiske Unions ejendomme, fuldstændig lader hånt om energieffektiviteten. Vi er ved at opføre nye bygninger, hvor vi kunne have anvendt de højeste energieffektivitetsnormer. Det sker ikke. Det er en skandale.
Ministerrådets holdning til SAVE II i budgetforslagene er ligeledes skandaløs. Vi kan ikke i fuld alvor indlede et energieffektivitetsprogram med det budget, som man hånligt foreslår som det passende niveau.
Jeg beklager også holdningen til direktivet om rationel planlægning; denne lovgivning ville kunne give os mulighed for at tage seriøst fat på energieffektivitetsspørgsmålet i distributionssektoren. Vi har været alt for lidt opmærksomme på transportsektoren og kombineret produktion. Med hensyn til energi fra vedvarende energikilder har alle de fremtidsorienterede programmer, der er iværksat, også programmet i Det Forenede Kongerige, fremhævet denne sektor som uhyre vigtig, og det gælder både vindenergi, fotovoltaisk energi og naturligvis biomasse.
Jeg vil herefter gerne sige et par ord om potentialet i det femte rammeprogram for forskning og udvikling inden for energisektoren. Der bør skabes en bedre balance. Der er behov for et mere illustrativt program for de vedvarende energikilder som modvægt til det illustrative nukleare program, der er udarbejdet. Vi bør undersøge områder som tab ved transmission, potentialet i transportsektoren, og hvor energien skal komme fra, når andre kilder er brugt op. Jeg mener, at fusionsprogrammet skal revurderes. De potentielt meget positive ideer, vi lancerede det nuværende program med, har vist sig ikke at fungere. I en periode, hvor der liberaliseres, er der et område, der bliver ramt, nemlig forskning og udvikling. Det har man da også oplevet i Det Forenede Kongerige, hvor forskningen i gassektoren nærmest er brudt sammen.

Robles Piquer
Hr. formand, hr. kommissær, jeg har den ære at repræsentere fru Estevan Bolea, som er den ansvarlige i vores gruppe for at følge op på disse betænkninger, navnlig hr. Scapagninis.
Jeg vil til en indledning tilslutte mig fru McNallys berettigede klage over Rådets manglende hensyntagen til Parlamentets gentagne initiativer og også Kommissionens mangel på energipolitiske tiltag inden for rammerne af de europæiske traktater.
Jeg vil gerne udtrykke påskønnelse af den betænkning, som formanden for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, hr. Scapagnini, har udarbejdet om det af Kommissionen foreslåede partnerskab mellem EU og Middelhavslandene om energi. Det er en fremragende betænkning, som vi vil stemme for, ligesom vi også vil stemme for de 10 ændringsforslag, der er stillet af fire forskellige politiske grupper, og som jeg håber ordføreren accepterer.
Jeg vil gerne understrege, at betænkningen retter søgelyset mod et område, som i særlig grad har min bevågenhed. Kapitlet om vedvarende energikilder - navnlig punkt c), 5 og 12 - giver en kortfattet, men klar og tankevækkende beskrivelse af disse kilders betydning for navnlig isolerede regioner og lokaliteter. Hvis vi f.eks. tænker på det store antal Middelhavsøer, vil vi let kunne indse, hvad det vil betyde, at de bliver udstyret med egne ikke-forurenende energikilder, som kan skabe nye arbejdspladser.
Dette er naturligvis ikke ensbetydende med at benægte de traditionelle energikilders betydning - hvordan skulle jeg kunne det på et tidspunkt, hvor der begynder at komme gas fra Algeriet til Spanien og fra Spanien til Portugal og det øvrige Europa gennem den gasledning, som via Marokko forener Algeriet med vort kontinent og med Unionen - men selvfølgelig bifalder jeg på det kraftigste, at betænkningen har lagt så stor vægt på de vedvarende energikilders betydning for energibesparelser.
Kort før konferencen i Barcelona afholdtes der en konference i Athen om teknologioverførsel på området vedvarende energikilder fra Europa til Middelhavstredjelande. Konklusionerne herfra fortjener at blive taget i betragtning, selv om de beklageligvis ikke havde den store gennemslagskraft; jeg mener ikke, at det spanske formandskab viede dem tilstrækkelig opmærksomhed i konklusionerne fra EuroMiddelhavskonferencen i Barcelona, der afholdtes kort tid efter.
Hr. formand, Det Europæiske Fællesskab har afsat betydelige ressourcer til MEDA-programmet. Lad os udnytte dem så rationelt som muligt med henblik på at tilvejebringe et virkeligt Euro-Middelhavsfællesskab på energiområdet.

Pompidou
Hr. formand, kære kolleger, i forbindelse med forhandlingen under ét her i dag vil jeg specielt takke og lykønske de forskellige ordførere.
Samtidig vil jeg gerne fremhæve nogle enkelte punkter. Hvad angår betænkning af van Velzen vedrørende hvidbogen om energipolitikken, er jeg tilhænger af en liberalisering af det indre marked for elektricitet og gas, forudsat at liberaliseringen foregår gradvis og er tilpasset situationen. Man bør imidlertid tage hensyn til den kommende udvikling i produktionsmønstrene. På den anden side bør man være opmærksom på, at en liberalisering af gasmarkedet er noget ganske andet end en liberalisering af elektricitetsmarkedet. Det er indlysende, at gassektoren er anderledes, og man bør tage hensyn til dens særlige beskaffenhed.
Jeg er enig med ordføreren med hensyn til forsyningssikkerheden, et område, hvor det er nødvendigt at kende og kunne styre importstrømmene og at kunne planlægge på lang sigt.
Hr. Giles Chichester har også behandlet disse punkter nærmere, og jeg er enig med ham med hensyn til at inddrage de sydlige og eventuelt østlige Middelhavslande i det europæiske energicharter. I den sammenhæng bør Kommissionen gennemføre en detaljeret analyse af forsyningsrisiciene.
På det internationale plan bør vi fremme bestræbelserne på at gøre Unionen mindre afhængig af importen af energi, og af hensyn til forsyningssikkerheden bør vi også give medlemsstaterne mulighed for at opretholde de forpligtelser, der påhviler de offentlige tjenester, som en række medlemsstater tillægger stor betydning. Der er tale om at videreføre socialpolitikken og sikre beskæftigelsen.
Jeg støtter ligeledes afholdelsen af regionale konferencer i de central- og østeuropæiske lande. Inden for rammerne af PHARE- og TACIS-programmerne bør vi prioritere samfinansieringerne med henblik på iværksættelsen af konklusionerne fra de regionale energikonferencer, for så vidt - selvfølgelig - som disse tager sigte på præcise målsætninger.
Med hensyn til styrkelsen af konkurrenceevnen er det påtrængende nødvendigt at sikre ens konkurrencevilkår mellem de forskellige medlemsstater samt en større gennemskuelighed. Men det er også nødvendigt at bestemme - og tilgodese - bl.a. de private forbrugeres interesser og de offentlige tjenesters forpligtelser samt at tilrettelægge debatten.
Det er vigtigt at huske at sikre iværksættelsen af subsidiaritetsprincippet.
Det er nemlig yderst vigtigt at tilskynde til miljøbeskyttelse, til anvendelse af rene - dvs. vedvarende - energiformer og især at sikre en fornuftig og passende affaldsstyring her og nu, både hvad angår fossile brændstoffer og nuklear energi.
Endelig er der behov for at udarbejde et energicharter sammen med Middelhavslandene, og i den forbindelse vil jeg - på linje med hr. Scapagnini - understrege betydningen af, at der oprettes et Middelhavsinstitut for oplysning, uddannelse og støtte til energipolitikken.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, min kompliment til de tre ordførere. Det er solide dokumenter.
I Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppes valgprogram står der: «Et bæredygtigt miljø kender ikke nogen grænser og kan kun tilvejebringes gennem en virkelig international holdning til problemet.« Jeg har allerede tidligere i denne uge sagt, at dette er uløseligt forbundet med energiproblematikken. I hvidbogen om energi nævnes der bl.a. som målsætning forbedring af energieffektiviteten og udnyttelsen af vedvarende energikilder. Navnlig sidstnævnte vil jeg gerne tage op, og det ligner jo en perpetuum mobile, for også flere kolleger har gjort det.
Hvidbogen indeholder en udmærket fremtidsanalyse, men er stadig meget vag med hensyn til konkrete foranstaltninger med henblik på at realisere målsætningerne. Heller ikke hr. Van Velzens betænkning udstråler den politiske vilje, som er nødvendig for at skabe gunstige betingelser for vedvarende energikilder og således nå frem til en integreret energi- og miljøpolitik. Og selv om ordføreren her i formiddag til min glæde varmt anbefalede flere penge til forskning i vedvarende energikilder, opfordrer hvidbogen og betænkningen til at bruge kerneenergi som en nødvendig valgmulighed. Kerneenergi giver jo ikke nogen emissioner af skadelige stoffer og forårsager heller ikke nogen CO2 -udledning. Men kære kolleger, der er dog et affaldsproblem, som kan strække sig over tusinder af år i fremtiden, og også i betragtning af den ringe samfundsmæssige accept af kerneenergi i mange lande er alternativer nødvendige. Kernefusion kan på længere sigt måske udgøre en uudtømmelig energikilde, men denne udvikling er stadig langt fra sikker - fru McNally sagde det også i formiddag - og vil også vare alt for længe. Derfor må der allerede nu vælges en uudtømmelig energikilde, som ikke er bundet til jorden. Og det er, kære kolleger, solen med dens forskellige former for vedvarende energi. Det er også rammerne for den bæredygtige udvikling, hvori min gruppe vil se energiproblematikken placeret. Inden for disse rammer må De se mit ændringsforslag nr. 1 til Chichester-betænkningen om, at Kommissionen som alternativ navnlig må investere i vedvarende energikilder og ikke i kul; vi vil også støtte De Grønnes ændringsforslag, for det taler om uudtømmelige energikilder i stedet for bæredygtige energikilder.
Unionens energipolitik for landene i Central- og Østeuropa koncentrerer sig næsten udelukkende om at gøre de tilstedeværende atomkraftværker dér sikre. Dermed overser man, at disse lande ofte er i besiddelse af meget forholdsvis rene fossile brændstoffer såsom gas. Unionen må frem for alt investere i en ren og effektiv anvendelse af fossile brændstoffer, som i vid udstrækning er til stede i Østeuropa. I Østeuropa er vor miljø-ECU jo endnu mere værd end i Unionen. Unionen bør ikke blot fremme eksporten af nukleare teknologier, men også energieffektive teknologier såsom varmekraftkobling. Det er derfor ærgerligt, at mit ændringsforslag herom ikke er overtaget af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi.

Marset Campos
Hr. formand, vores gruppe er med visse nuanceringer positivt indstillet til de forelagte betænkninger og generelt til tanken om en europæisk energipolitik, som kan rationalisere anvendelsen af dette knappe og livsvigtige gode; den tilslutter sig de grundlæggende synspunkter i disse betænkninger såvel som fru Schierhubers og hr. Jacobs forespørgsel.
Vi nærer dog også visse bekymringer. For det første mener vi, at en omlægning af energisektoren i liberaliserende retning vil resultere i et stigende forbrug, hvis det lykkes at sænke priserne. Med et øget forbrug vil også emissionerne i atmosfæren øges og dermed drivhuseffekten og miljøproblemerne, hvilket er i strid med den formelle forpligtelse, vi har indgået til at fremme en miljøvenlig og bæredygtig udviklingsmodel.
For det andet mener vi, at det er bydende nødvendigt at ændre retning, da man ikke kan blive ved med at tale om miljøhensyn, samtidig med at man øger energiforbruget og rovdriften på den samme natur.
For det tredje er vigtigt, at der sker en rationalisering af energisektoren, men det må tages i betragtning, at liberaliseringen, såfremt markedsmekanismen med dens udbud/efterspørgselslogik føres ud i yderste konsekvens, vil resultere i, at dele af befolkningen ikke vil blive forsynet med energi, fordi det i et bestemt område ikke er lukrativt at udbyde denne, hvilket peger på nødvendigheden af en offentlig tjeneste, som varetager almenhedens interesser.
Endelig er der et helt centralt spørgsmål: vi taler om rationalisering og hensigtsmæssig og effektiv energianvendelse; men samtidig tilskynder vi til et øget energiforbrug, dels til transport - individuel eller kollektiv - og dels ved at accelerere fremstillingen af varer med kort levetid, som skaber et stadig større forbrug. Det vil i stedet være nødvendigt at ændre befolkningens adfærdsnormer, såvel de individuelle som de kollektive, og fremme en social adfærd, karakteriseret ved mådehold og med henblik herpå må den holdning gradvis vinde indpas, at nu kan det være nok med at skifte bil hvert andet eller tredje år og hele tiden at skulle købe nye varer i stedet for at satse på at fremme produktionen af solide og varige goder, som kan give mulighed for at skabe en anden slags samfund. Ellers vil der i praksis ske det stik modsatte af det, vi siger, vi ønsker, der skal ske. Dette skal ses i sammenhæng med følgende: den stadige stigning i forbruget gør os afhængige af Østeuropa, af Sydfrankrig, vi skaber social og økonomisk ustabilitet, og vi ønsker tilmed at iværksætte programmer, som fremmer en sådan ustabilitet.
Scapagnini-betænkningen er god, og derfor vil vi støtte den. Men det skal understreges, at det er selvmodsigende på den ene side at prætendere at fremme en bæredygtig udvikling i Middelhavsområdet og på den anden side skabe et stigende forbrug. Derfor mener Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre, at der i forbindelse med ændringen af Maastricht-traktaten utvetydigt skal satses på en bæredygtig udviklingsmodel, på et energikapitel, som omfatter hele Europa, på vedvarende energi og på en hensigtsmæssig udvikling i landbruget for, hvis udviklingen fortsætter som nu, er det umuligt at tilgodese alles interesser.

Ahern
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. van Velzen, fordi han i sin betænkning sætter fokus på hvidbogen om en energipolitik for Den Europæiske Union. Jeg vil også gerne nævne og stærkt fremhæve de vanskeligheder, vi i Den Europæiske Union har med at nå frem til en energipolitik med et ordentligt retsgrundlag, uden at vi har et ordentligt retsgrundlag i traktaten om Den Europæiske Union.
Det understreges i hr. van Velzens betænkning, hvor væsentlig bæredygtigheden er, mens der ikke er fokuseret tilstrækkeligt tydeligt på dette aspekt i Kommissionens forslag. Parlamentet har på forskellig vis gjort det klart, hvor stor betydning den vedvarende energi har, og her er jeg enig med kommissær Kinnock om, hvor meget de vedvarende energikilder omfatter. Jeg må dog understrege, at den foretrukne terminologi er bæredygtig udvikling eller bæredygtighed, hvor man inden for miljøpolitikkens område kræver fremme af eller fokusering på de vedvarende energikilder. Kommissionen er meget langt fra at leve op til disse krav i hvidbogen.
Parlamentet har vedtaget ændringsforslag, hvor nuklear teknologi karakteriseres som ikke bæredygtig, og her må vi alle have tydeliggjort, hvad vi mener med hensyn til bæredygtighed og det nukleare spørgsmål. Hvis medlemsstaterne ønsker at arbejde videre med atomteknologien, må industrien som helhed underkastes en vurdering for at sikre, at der under et program træffes foranstaltninger, som sikrer, at bæredygtighedsprincippet placeres centralt i beslutningsprocessen. Enhver form for kontaminering, vi måtte opleve i fremtiden, for eksempel i forbindelse med endnu en ulykke som den i Tjernobyl, vil resultere i et miljømæssigt underskud og være en sådan belastning for kommende generationer, at bæredygtighed bliver et umuligt mål at opfylde. Nuklear energi er ikke bæredygtig, og vi må have en grundig debat om spørgsmålet her i Parlamentet og med Kommissionen i sammenhæng med vurderingen af denne teknologi.
Med hensyn til energieffektiviteten er det yderst beklageligt, at Rådet ikke har støttet Parlamentet og Kommissionen i forbindelse med SAVE II-programmet, og at Rådet ikke har vedtaget energieffektivitetsforanstaltninger inden for energisektoren.
Hvis SAVE II ikke bliver vedtaget uden begrænsninger, kommer vi ikke her i Den Europæiske Union til at have en energipolitik, der kan tjene til bekæmpelse af den globale opvarmning, og det vil have en fuldstændig regressiv indvirkning på vore muligheder for at skabe en reel energipolitik inden for Den Europæiske Union. Vi bekæmper ikke den globale opvarmning; vi gør ikke noget ved CO2 -problemets konsekvenser; vi forsker ikke og fremmer ikke en tilstrækkelig energiforsyning fra vedvarende energikilder, og vi lader stå til, når det gælder den nukleare teknologi.
Endelig må vi, hvis vi skal have behandlet alle disse spørgsmål ordentligt, have et ordentligt retsgrundlag for energipolitikken i Den Europæiske Union, og et første skridt i retning af harmonisering af Fællesskabets krav i denne sag er at sikre, at Euratom-traktaten bliver helt integreret i traktaten om Den Europæiske Union.

Macartney
Hr. formand, jeg vil også gerne komplimentere hr. van Velzen for hans glimrende betænkning og det indlæg, hvormed han indledte forhandlingerne her. Jeg finder det opmuntrende at opleve den enighed, der hersker her i Europa-Parlamentet, når det gælder de mål, vi har sat os for at få styrket Den Europæiske Unions engagement i den bæredygtige udvikling og en mere acceptabel behandling af fremtidens energibehov.
Dette engagement er i princippet meget væsentligt, selv om vi lige nu er nødt til at se bort fra nogle af fortidens mangler ved den praktiske gennemførelse af tingene; da vi forsøgte at forbedre køleskabenes effektivitet, konstaterede vi for eksempel, at der pludselig dukkede en stor lobby op dagen før afstemningen, og løfterne om støtte forsvandt i den blå luft på selve dagen. Det var både jeg selv og mange andre meget kede af. Så jeg håber, at vi fra nu af vil beslutte os for at gennemføre de ting, som vi prædiker, specielt på to områder.
Vort engagement, når det gælder den vedvarende energi, fremhæves i adskillige glimrende afsnit i denne betænkning: Afsnittet om vedvarende energi under punkt 2 i hr. van Velzens betænkning, afsnittet om forskning og udvikling (specielt punkt 32) og ligeledes det regionalpolitiske afsnit (punkt 37 og 39). Der er en lang række fortrinlige afsnit, som jeg afgjort håber, at man tager yderst alvorligt. Men samtidig skal dette modsvares af et angreb på den alt for store vægt, der lægges på fremstilling af atomenergi. Der er ikke blot, som fru Plooij-van Gorsel sagde, problemet med atomaffaldet på langt sigt, jeg mener også, at dette grundlæggende er et subsidieret område, der ingen berettigelse har.
Så hvordan får vi behovet for at afvikle og slippe af med det nukleare program til at passe sammen med behovet for en bæredygtig udvikling? Jeg mener, at det kan lade sig gøre. Det kan lade sig gøre, hvis man nu for eksempel tager Dounreay Atomkraftværk i det nordlige Skotland, ved at man over en kam konverterer videnskabsfolkenes energier fra atomindustrien til de vedvarende energikilder. Det kan gennemføres over hele Europa og mange andre steder. Jeg vil anbefale denne tanke til Kommissionen som et konverteringsprogram, som ville udsende de rette signaler til vore borgere.

Martinez
Hr. formand, van Velzen-betænkningen er en slags opfølgning af hvidbogen og grønbogen; det for at gøre det muligt at fastlægge en energipolitik for Den Europæiske Union. Udtrykt mere konkret gælder drøftelsen - efter startskuddet i 1987 - nu det indre marked for elektricitet og specielt artikel 90, stk. 2, om tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, selv om visse europæiske virksomhedsledere har tendens til at trække på smilebåndet, når man taler om »offentlig tjenesteydelse«.
Med andre ord, hr. van Velzen, skal Deres betænkning hovedsagelig ses som et forsvar for vedvarende energiformer, og betænkningen nævner en række sympatiske - om end lidt naive - foranstaltninger, såsom grøn moms og CO2 -afgift. Kort sagt lykkes det for Dem og Deres kolleger at afgive en betænkning om energi, elektricitet og lys og samtidig at forplumre hele debatten. Der er nemlig i alt dette en modsigelse mellem den samlede målsætning, der består i at fastlægge en energipolitik -målsætningen er vi alle enige om - og idéen om privatiseringen af energisektoren og adskillelsen af produktion, transit og distribution, som blandt andet kommer til udtryk på side 11, punkt 22, i van Velzen-betænkningen.
Der er et modsætningsforhold mellem energipolitik og konkurrence. Det ene element udelukker det andet, dvs. muligheden for adgang til nettene for tredjelande, muligheden for lokalsamfundet at vælge sin distributør - hvilket er tilfældet i Tyskland samt i 177 kommuner i Frankrig trods EDF's monopol - alt dette indebærer et modsætningsforhold og vil have tre alvorlige følger, nemlig at slå skår i den sociale samhørighed, krænke den nationale suverænitet og bidrage til moralsk fordærvelse.
Hvad angår det første punkt: når distributionen af elektricitet er på private hænder, betyder profithensyn, at landdistrikterne svigtes til fordel for de mere rentable industriområder. På Guadeloupe udgør selve elproduktionen 200 omkostningsenheder, medens distributionen udgør 100. Hvis man privatiserer, ved jeg ikke, hvordan Guadeloupe overhovedet skal blive forsynet med elektricitet. Endvidere omhandler artikel 130 A »territorial, økonomisk og social samhørighed«, hvilket er uforeneligt med privatisering af eldistributionen.
Og hvad værre er! Den nationale suverænitet krænkes. Når distributionen af elektricitet er undergivet profithensynet, er det ikke længere de folkevalgte, der tegner energipolitikken. Energipolitikken styres da af private, transnationale koncerner ud fra hensynet til profit! I så fald vil der alene blive produceret elektricitet på gasfyrede kraftværker. Vindmøller, tidevandskraftværker og andre vedvarende energiformer vil forsvinde, fordi de er for dyre. Europas uafhængighed energimæssigt set vil fortone sig i den blå luft. Europas elforsyning vil udelukkende basere sig på gas, og konkurrencen i distributionsleddet vil dræbe konkurrencen på produktionsplanet.
Den offentlige tjenestes monopol inden for en sektor, der har betydning for den nationale suverænitet, vil blive afløst af en håndfuld multinationale selskabers oligopol. En sådan situation vil være grobund for bestikkelse; for det faktum, at man kan vælge distributør, vil medføre handelskrig om markedsandele; og markedsandele vindes gennem bestikkelse af de lokale beslutningstagere. Der vil i Frankrig opstå et dominerende elektricitetsselskab, som vil bestikke lokalpolitikerne, på samme måde som man inden for vandsektoren bestak de politikere fra socialistpartiet, RPR og UDF, som i dag sidder i fængsel.
Når partiet De Grønne og SPD i Tyskland ser positivt på en sådan situation, er det fordi de private ordninger i Tyskland kræver det. Og det til hvilken pris! Jeg kunne godt tænke mig at vide, hvad man har modtaget for at støtte dette synspunkt! Hvis man vil værne om suveræniteten, den sociale samhørighed og moralen, privatiserer man ikke »elektricitetsfeen«, for feer er ikke til fals på markedet.

Izquierdo Collado
Hr. formand, lad os vende tilbage til debattens virkelighed. Jeg vil begynde med hr. van Velzens fremragende betænkning, som er udformet ifølge den normale fremgangsmåde i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, med mange forskellige bidrag, som udmøntes i voluminøse, men efter min mening positive og interessante dokumenter.
Uden i mindste måde at mildne den - efter min mening objektive og seriøse - kritik, som fru McNally retter mod Rådets holdning skal jeg straks meddele, at socialisterne fuldt ud tilslutter sig hr. van Velzens betænkning, som er udarbejdet i tæt samarbejde med de øvrige medlemmer af udvalget.
Sammenlignet med Rådets praksis kan hr. van Velzens betænkning ligne et referat fra et alternativt møde, da den byder på en menu, der i øjeblikket er sjælden i Den Europæiske Union: uforbeholden støtte til udviklingen af vedvarende energiformer, konstatering af manglende handling fra Den Europæiske Unions side, tilslutning til en bæredygtig udviklingsmodel - i vid udstrækning i strid med, hvad der sker dagligt -, energibesparelser som et fundamentalt krav over for det eksisterende generaliserede frådseri, for vi er oppe imod hårde odds, for så vidt som energi er billig; kontrol med CO2 -emissioner - et vanskeligt problem at løse i praksis -, samt regionalpolitiske aspekter og understregningen af nødvendigheden af at inddrage lokale myndigheder i energipolitiske anliggender.
Jeg kan fortælle den anekdote, at da vi under den første udveksling af ideer i udvalget over for hr. van Velzen kommenterede nødvendigheden af at indføre det i traktaten fastsatte samhørighedsaspekt, var hans svar: «Jeg er helt enig, men lad os se, hvordan vi udmønter det«. Resultatet er blevet, ikke blot et forslag, men et helt kapitel, der erindrer om forpligtelsen til at fremme samhørigheden, ikke alene når talen er om strukturfonde og samhørighedsfonde, men også når vi taler om Den Europæiske Unions overordnede politikker.
Regionalpolitiske overvejelser på energiområdet er en mangelvare, og det er kun ret og rimeligt at udtrykke påskønnelse af hr. van Velzen, som i sin betænkning har indarbejdet bidragene fra såvel Udvalget om Regionalpolitik som fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Ligeledes er det prisværdigt, at han har insisteret på vigtigheden af at inddrage de lokale myndigheder i processen med etablering, kontrol, distribution og sikring af energiforsyningen. Jeg mener, at Regionsudvalget kan være tilfreds, da nogle vigtige forslag, som det har indgivet til Europa-Parlamentet, er medtaget i hr. van Velzens betænkning.
Jeg beklager, at hr. Scapagnini ikke er til stede, men også hans betænkning vinder fuld tilslutning i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Vi kan uden besvær indse nødvendigheden af at øge Barcelonakonferencens troværdighed netop på indeværende tidspunkt. Det tjener ikke noget formål at mødes i Barcelona på et bestemt tidspunkt omkring et positivt mål, hvis Den Europæiske Union ikke følger det op. Der er flugt over konferencens budskab om fred, stabilitet og samarbejde, men det skal understreges, at der også er behov for gensidig støtte mellem de to sider af Middelhavet.
Vi støtter uforbeholdent hr. Scapagninis forslag om oprettelse af et Middelhavsagentur og af et Institut for Euro-Middelhavsuddannelse.

Secchi
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil - inden for rammerne af denne meget vigtige debat, der, så vidt jeg kan se, vil udmunde i en bred konsensus - anstille en række betragtninger i tilknytning til de emner, der er på dagsordenen.
Hovedspørgsmålene vedrører forsyningssikkerheden og den teknologiske effektivitet i forbindelse med udnyttelsen af de til rådighed stående energikilder. Hvad for det første forsyningssikkerheden angår, kan jeg kun tilslutte mig de meget interessante idéer, van Velzen og Scapagnini fremkommer med i deres indlæg. Vi har et problem, der bør tackles med langt større beslutsomhed, nemlig diversificeringen af energikilder, men også af lande, samt et andet problem i tilknytning hertil, nemlig gennemførelsen af en mere effektiv udenrigspolitik, således at medlemsstaterne standser den indbyrdes splid, der kendetegner dem i spørgsmål som de foreliggende. Der er også et andet spørgsmål i tilknytning til effektiviteten, som efter min opfattelse ville kunne løses bedre, hvis man gjorde en større og mere ærlig indsats, nemlig markedets samt konkurrencens rolle i denne meget vigtige sektor; lad os først se på markedets og konkurrencens rolle på udbudssiden. Det er nødvendigt at sørge for, at der bliver langt flere producenter på det europæiske energimarked; og det er nødvendigt at tilvejebringe mere smidige og effektive fremgangsmåder end de nuværende, hvad angår sammenkoblingen af nettene mellem de forskellige lande, kort sagt spørgsmålet om samhandelen med energi inden for Unionen. Alle og enhver ved, at spørgsmålet om et større antal producenter og spørgsmålet om samhandelen med energi inden for Unionen er tæt forbundet med direktivet vedrørende elektricitetsmarkedet, som vi skal behandle inden længe, og med direktivet vedrørende gasmarkedet, men især med den udvikling, som bør finde sted, når først disse resultater er opnået.
Vi bør naturligvis også anskue problemet på efterspørgselssiden: efterspørgslen forventer et mere effektivt grundlag for bedre at kunne konkurrere omkostningsmæssigt set i den nuværende økonomiske sammenhæng. Man ser f.eks. i el-direktivet, at problemet vedrørende virksomhederne kun vedrører de store virksomheder, medens de små og mellemstore virksomheder overhovedet ikke nævnes. Man har ikke udvist forbrugerne, distributørerne og lokalsamfundene den opmærksomhed, de fortjente. Endelig er vi overbevist om, at et mere effektivt fungerende marked kun vil virke endnu mere stimulerende på investeringer og teknologisk forskning. Jeg vil nøjes med at nævne en række emner, som allerede har vist sig at være aktuelle: en større effektivitet i retning af en omstilling af de eksisterende elektricitetsværker, problemet med en kombineret kraft-varmeproduktion og problemet med at fremme nye investeringer - herunder også private investeringer - inden for denne meget vigtige sektor.

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, ærede parlamentsmedlemmer, eftersom andre kolleger i min gruppe allerede har omtalt hvidbogen og energipolitikken i forhold til Middelhavsområdet, vil jeg i mit indlæg komme ind på fremtidsudsigterne for naturgasmarkedet og hermed Chichesterbetænkningen. Fællesskabets energipolitik har tre målsætninger: energiprisernes konkurrenceevne, forsyningssikkerheden og hensynet til miljøet. Det virkelige problem er, hvorledes man skal prioritere og forlige disse tre målsætninger.
Hvad naturgas angår, mener jeg, forsyningssikkerheden bør have forrang på grund af denne sektors særlige beskaffenhed. Lad mig nævne en række grundlæggende facts, som allerede er blevet delvis behandlet: en forventning om et stigende forbrug, navnlig hvad angår elektricitet, en øget afhængighed af leverancer fra tredjelande, en koncentration af importen på tre lande, nemlig Rusland, Algeriet og Norge, hvor udbuddet har en monopolistisk karakter, transportomkostningernes størrelse - som bekendt tegner transportomkostningerne sig for mere end to tredjedele af naturgassens pris - samt det stive system med langsigtede take or pay-kontrakter , der binder producenterne til deres leverandører uden for Den Europæiske Union.
På denne baggrund bør Kommissionens bestræbelser gå ud på at fremme arbejdet med at udvikle produktionskapaciteten og transporten, fremme samarbejdet og udarbejdelsen af fælles regler med tredjelande og således også presse på med henblik på en udvidelse af energichartertraktaten - specielt over for Algeriet - tilskynde producenterne og importørerne til at afvise den stramme take or pay-model i forbindelse med fornyelsen af kontrakterne, bidrage finansielt til udviklingen af sammenkoblinger og af strategiske lagre samt endelig fremme indgåelsen af kontrakter vedrørende gensidig bistand.
Mere liberalistiske tiltag, som f.eks. fri adgang til nettene for tredjelande, lader ikke til at kunne realiseres i størsteparten af EU-landene, især hvad angår sammenkoblinger med tredjelande, som hovedsagelig ville bestå i punkt til punkt-sammenkoblinger over forholdsvis store afstande. Jeg mener endvidere, at det på det interne plan ikke ville være videre attraktivt at give tredjelande adgang til nettet på grund af mangelen på nationale producenter, der vil kunne tage konkurrencen op, og endelig fordi den eksport, der udføres af producenterne i tredjelande, varetages af et enkelt selskab, og disse ikke har de nødvendige finansielle midler til selv at anlægge pipelines .
I sidste instans bør Kommissionen, hvad naturgasmarkedet angår, vedtage foranstaltninger, der letter adgangen til markedet for nye producenter, der er parate til at gennemføre investeringer, medens beslutningen om adgang for tredjelande efter min mening bør træffes på det nationale plan.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, i hvidbogen advares der mod en stigning af CO2 -emissionerne til langt over niveauet for 1990. Elektricitetssektoren er ansvarlig for 32 % heraf. Den bedste støtte, som vi kan give til bæredygtige energikilder, er rigorøst at internalisere alle virkelige omkostninger, navnlig inden for elektricitetssektoren. Det indebærer en CO2 -afgift over hele Europa, således som det foreslås i Van Velzen-betænkningen. Hvad jeg savner i Van Velzenbetænkningen, er internaliseringen af de virkelige udgifter til affald og afvikling af atomkraftværker. Fru Plooij var også inde på dette.
Hr. kommissær, i mit land f.eks. blev disse udgifter afskrevet på grundlag af 4.000 megawatt deklareret kapacitet, medens der kun står 400 megawatt. I mange lande afsættes der utilstrækkeligt med penge til disse udgifter, og risiciene ved kerneenergi bliver derefter også væltet over på befolkningen, fordi den er udelukket i forsikringer. Vi skal således være strenge og føre en god afgiftspolitik og skabe en level playing field mellem alternativer såsom varmekraftkobling, biomasse og lignende. Siden Delors-hvidbogen ved vi, at en sådan afgiftspolitik også er meget gunstig for beskæftigelsen. I den videre udbygning og udvikling af f.eks. energi af biomasse kan det have to fordele. Træ- og plantevæksten med henblik på biomassen har en neutraliserende virkning på den for store mængde af CO2 . Betænkningen fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter fortjener derfor stor opmærksomhed. Fru Schierhuber har uddybet problemet udmærket her.
Hr. formand, hr. kommissær, af erfaring som bestyrelsesmedlem i et energiselskab ved jeg, at alle alternativer næsten altid overgås af energiproduktionen i stor målestok, og her ligger der en stor opgave for Kommissionen, nemlig at skabe en level playing field .

Elmalan
Hr. formand, Kommissionens hvidbog skal ses i forlængelse af grønbogen, der havde som hovedformål at tilpasse energimarkedet til en situation med frihandel og fri konkurrence sideløbende med en øget liberalisering og deregulering af markedet uden hensyntagen til følgerne på det økonomiske, sociale og regionale plan.
Inden for energisektoren - ligesom det er tilfældet med transport- og postsektoren - er det de offentlige virksomheder, der er i Kommissionens søgelys, for disse virksomheder udgør de mest effektive modstandslommer over for en uhæmmet fri konkurrence, der skader de ansattes og forbrugernes interesser. Elektricitet, gas - ingen sektor går ram forbi i forbindelse med direktiverne - selv om der ikke eksisterer en fælles energipolitik, og det er blevet således, at den offentlige tjeneste med de forpligtelser, den har - og som er blevet udvandet af begrebet »universel tjeneste« - kun erlægger et mindstemål af ydelser i forhold til de fattigste samfundsgrupper, idet de mere rentable serviceområder overlades til private selskaber.
På denne baggrund glæder jeg mig over den samlede front, den franske fagbevægelse har dannet imod den beslutning, Rådet traf i juli 1996 på elektricitetsområdet, som åbner for fri konkurrence på markedet, hvilket udelukkende kommer de store forbrugere til gode, i alt væsentligt endnu en gang industrivirksomhederne.
Energiudvalgets betænkning, i hvilken man med vilje bagatelliserer dette aspekt, ligger på linje med hvidbogen, idet man dog tilstræber en mere lempelig og bedre styret liberalisering. Efter at man i betænkningen har hilst velkommen, at hvidbogen tillægger miljøaspekterne af energipolitikken større vægt, fremlægger man en række interessante forslag vedrørende vedvarende energikilder, som giver den energipolitiske debat et løft.
Denne debat er nyttig og nødvendig, især hvad angår forsyningssikkerheden, beskyttelsen af miljøet og hensynet til forbrugerne. Der er behov for at fremme samarbejdet og koordineringen af de nationale politikker samt at fremme forskningen, men jeg er ikke enig i, at man bør erstatte de nationale politikker med en fælles energipolitik, således som en lang række europa-parlamentsmedlemmer og Kommissionen foreslår.
Energi er ikke en handelsvare på linje med andre handelsvarer. Den bør gøres til genstand for en særlig behandling. Den kan og bør ikke gøres til genstand for fri konkurrence, da det vil kunne forstyrre den lige adgang for forbrugerne til energi og dermed ligebehandlingen af disse, da det vil kunne kuldkaste de enkelte landes valgmuligheder på energiområdet og spolere den langsigtede planlægning, der er nødvendig for forsyningssikkerheden.
Sammen med fagforbundene og forbrugersammenslutningerne er vi fast besluttet på at imødegå disse ultraliberalistiske tiltag fra Kommissionens side. Vi ønsker at bidrage til forsvaret og fornyelsen af de offentlige virksomheder, således at disse fuldt ud kan erlægge de offentlige tjenester, der er deres opgave, samtidig med at de varetager forbrugernes og de ansattes interesser, bidrager til en harmonisk fysisk planlægning og fremmer samarbejdet inden for Den Europæiske Union.

Bloch von Blottnitz
Hvis man vil beskrive energipolitikken i EU, må man gøre brug af følgende karakteristik: Den er halvhjertet, den er ikke fremtidsorienteret, og den er blottet for enhver form for beslutsomhed. Jeg vil knytte dette op til følgende punkter: Der står i alle betænkninger om miljøbeskyttelse noget om vedvarende energikilder og energieffektivitet, emnet bliver her hver gang taget op med store ord; men når det så handler om at fordele midlerne, så giver vi 1 % til vedvarende energikilder og energieffektivitet, og 99 % går til dinosaur-energikilder, nemlig atomkraftindustrien, selv om vi alle kender følgerne. Der er ingen, der i dag ved, hvad vi skal stille op med atomaffaldet, og vi ved, hvad der sker, hvis vi fortsætter med at varme atmosfæren op med kulkraftværker.
Alle og enhver ved også, at de fremtidsorienterede teknologier absolut er de regenerative energikilder, nemlig solkraft. Amerika og Japan viser os vejen. I stedet for nu omsider at tage ved lære, begrundes det gang på gang, hvorfor vi skal have alt dette, og alle betoner, hvor vigtigt det er, men vi handler ikke i overensstemmelse hermed. Derfor vil vi, så længe vi fører energipolitik på denne halvhjertede måde, aldrig få en fornuftig energipolitik, som også er fremtidsorienteret, som er bæredygtig, og som også levner de kommende slægter en chance.

Novo Belenguer
Hr. formand, indledningsvis vil jeg udtrykke påskønnelse af de tre ordføreres seriøse arbejde. I mit indlæg koncentrerer jeg mig om hr. Scapagninis betænkning om EuroMiddelhavspartnerskabet om Energi, hvoraf det fremgår, at Den Europæiske Unions støtte til aktioner i energisektoren er af særlig interesse, når de er rettet mod Middelhavslandene, såvel de europæiske som de ikke-europæiske.
Vi kan alle indse relevansen og de internationale perspektiver, der ligger i målene for EuroMiddelhavspartnerskabet, for så vidt som det tager sigte på fremme af den politiske stabilitet i området, oprettelse af et frihandelsområde og et stigende antal aktioner som støtte og supplement til fællesskabsprogrammerne for de omhandlede lande.
Euro-Middelhavssamarbejdet i energisektoren bidrager til at nå de nævnte mål, og Unionen må støtte udviklingen af vedvarende energikilder som vindenergi og solenergi, der opfylder fællesskabsmålsætninger som miljøbeskyttelse, forbedring af livskvaliteten og jobskabelse, for ikke at tale om deres bidrag til at løse problemet med vandmangelen i Middelhavsområdet, der er noget af det mest akutte i verden.
I den forbindelse er det nødvendigt, at Den Europæiske Union styrker de fællesskabsprogrammer, der har størst relevans for de Middelhavslande, hvor problemet med vandmangel er størst. Disse programmer skal tage sigte på at øge vandforsyningen, en forbedret udnyttelse og rationel anvendelse. Det endelige mål for Euro-Middelhavspartnerskabet på energiområdet må være modernisering med henblik på energibesparelser og rationelt forbrug. Med henblik på finansieringen heraf må MEDA-programmet styrkes, og der må oprettes en særlig budgetpost for energisektoren, således at vi i samarbejde med medlemsstaterne kan bidrage til en modernisering af energiproduktionssystemerne under streng hensyntagen til miljøet.
Til sidst vil jeg understrege, at Euro-Middelhavssamarbejdet om energi har stor betydning for udviklingen af det økonomiske, sociale, regionale og internationale samarbejde, som blandt andet fører til øget aktivitet i de forskellige erhvervssektorer. Vi må ikke forpasse denne lejlighed til at etablere et tættere samarbejde mellem de befolkninger på begge sider af Middelhavet, der er berørt af og interesseret i dette fremtidsorienterede fælles projekt.

Amadeo
Hr. formand, Braudels »tusind Middelhave«, de gamle og de nye civilisationer, som på den afrikanske og den europæiske kyst igennem tiden har levet i gensidig mistro og ofte bekriget hinanden, har på Barcelona-konferencen i november 1995 skabt grundlaget for en fælles fremtid. En fremtid, som ifølge sluterklæringen burde indebære en mere intens politisk dialog og et øget økonomisk samarbejde. Konferencen, der har været en fiasko på det politiske plan, har dog ført til et håndgribeligt resultat, nemlig europartnerskaberne; et af disse vedrører energipolitikken og tilvejebringelsen af et egnet investeringsklima i hele Middelhavsområdet. Scapagnini understreger i den glimrende betænkning, han har afgivet på vegne af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, at energipartnerskabet - i betragtning af det indbyrdes afhængighedsforhold mellem EU-landene og Middelhavslandene, navnlig hvad angår udviklingen af infrastrukturer, samhandel, miljøbeskyttelse og energiforsyning - bygger på et samarbejde af strategisk karakter, der er til stor fordel for den miljømæssige og demografiske ligevægt, men som især vil kunne fremme udviklingen af et område, der stabiliseres gennem den geopolitiske integration af tredjelandskyststaterne.
Forslaget om oprettelse af et Euro-Middelhavsenergiforum, der skal gøre det muligt at styre samarbejdet i fællesskab, og af et Middelhavsagentur, der skal fungere som katalysator, forekommer os at være den længe ventede virkeliggørelse af det, som alt for ofte ikke er blevet ved andet end fine ord fra Fællesskabets side.

Linkohr
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil først også takke de tre ordførere så mange gange for deres betænkninger, som muliggjorde en grundig forhandling her. Men jeg må også sige, at der her delvis benyttes betydelige slagord, som også rammer over mål. Jeg vil ikke gå i detaljer, men blot sige til fru Bloch von Blottnitz, at det simpelthen ikke passer, at vi giver 99 % af vore midler til atomkraftenergi og kun 1 % til vedvarende energi. Forholdet er meget afbalanceret, og det er også Europa-Parlamentets fortjeneste. Vi har gjort meget for de vedvarende energikilder.
For det andet vil jeg dog også sige, at energipolitikken i Den Europæiske Union ikke har den betydning, som egentlig tilkommer den. Det har mange talere allerede med rette gjort opmærksom på. Måske bidrager denne forhandling også til, at den får en større betydning. Vi må beskæftige os mere med energipolitikken, for energiens geopolitik ændrer sig. Hr. Chichester og hr. van Velzen har meget rigtigt gjort opmærksom på dette i deres betænkninger.
Længe var Saudi-Arabien og Golfstaterne verdens centrale olieforsyningsregion, mens balancen nu efterhånden rykker mod Mellemasien, til Kaukasus, men også til andre lande i verden. Det har følger, også for udenrigspolitikken i Unionen, og er ikke blot en sag for multinationale virksomheder. Enhver, der sætter sig lidt ind i energipolitikkens historie, ved, at der også kan opstå konflikter som følge heraf. Derfor advokerer jeg for et nært samarbejde mellem vor udenrigspolitik og energipolitik, ikke sådan at forstå, at vi finansierer det - det kan vi slet ikke -, men at vi her har tæt kontakt, ligesom jeg i det hele taget mener, at energipolitik og samfundspolitik skal knyttes tættere sammen.
Vi skal ikke blot snakke om fysik - det er slet ikke vort egentlige problem -, men om gråzonen mellem den offentlige mening og teknik. Det er i øvrigt noget, som vi her i Europa-Parlamentet har beskæftiget os meget mere med end så meget andet. Tænk blot på de diskussioner, vi havde og fortsat har om kernekraft samt meget andet. Jeg går stærkt ind for, at dialogen om teknikkens hensigtsmæssighed forbedres. Herunder hører også klimaet. Der er jo knap et møde her i Europa-Parlamentet, hvor vi ikke siger noget om CO2 . Dette er i tilknytning til den sammenligning med bibelen, som Neil Kinnock før kom med, på en måde vort bidrag til Ordsprogenes Bog. Vi producerer mange ordsprog, men vi laver kun lidt politik. CO2 -udledningerne vil ved dette årtis udgang være 6-7 % højere end i 1990, selv om vi her gentagne gange har besluttet det modsatte. Men virkeligheden er sådan. Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på dette reelle problem, sådan at vi også her får ændret retning.
Lige en sidste bemærkning om termonuklear fusion, selv om jeg ved, at der her er mange, der mener noget andet end mig. Vi har i princippet fire energikilder: de vedvarende energikilder, det er solen, de fossile energikilder, atomspaltning og atomfusion. Det er de fire fysiske energikilder, vi har - flere er der ikke. Vi har på den anden side et enormt behov for energi i verden, og jeg ville egentlig meget nødigt give afkald på en af disse fire. Det er også vort ansvar at følge en langsigtet politik. Derfor vil jeg ikke gerne give afkald på termonuklear fusion, hvor vi er førende i Europa, men det vil vi diskutere andetsteds.

Keppelhoff-Wiechert
Hr. formand, hr. kommissær, mine ærede damer og herrer! Hr. Linkohr har efter min mening netop endnu en gang afstukket hele rammen, og derfor vil jeg udelukkende koncentrere mig om emnet regenerative råstoffer.
Vi er helt enige, når De taler om solen, når De siger, at solen får planterne til at vokse. Når vi i Europa taler om en dækkende arealforvaltning, så mener jeg, at den sag, som fru Schierhuber i formiddags fremlagde, nemlig regenerative råstoffer på braklagte landbrugsarealer, får stadig større betydning. Produkterne fra non-food-kulturer har betragtelige miljøfordele i forhold til konventionelle industrielle konkurrerende produkter. Industrielle råstoffer, der stammer fra non-food-kulturer, er en indenlandsk kilde til fornyelige, bæredygtige ressourcer, der kan tage konkurrencen op med konventionelle råstoffer og erstatte disse.
Produkterne kan også hjælpe EU med at leve op til internationale forpligtelser som f.eks. biokonventionen om den globale opvarmning og er velegnet til at møde miljøfølsomme markedskrav som brugen af biokraftstoffer til f.eks. flod- og kanalskibsfart.
Jeg ved godt, at udviklingen af non-food-sektoren især i forbindelse med oliefrøplanter er blevet begunstiget med indførelsen af braklægningsordningen. Dette har bidraget til at gøre de pågældende kulturer, som nu giver større afkast pr. hektar, konkurrencedygtige i forhold til konventionelle jordbrugsplanter. Den løbende reduktion af braklægningskontigentet fra år til år har imidlertid også bevirket, at der blev afsat færre arealer til dyrkning af non-food-kulturer. Erfaringen har vist, at braklægningen ikke kan bruges som et pålideligt instrument til forvaltningen af denne sektor. Den deraf resulterende uvished fremmer på ingen måde et kontinuerligt engagement fra producenternes side og større investeringer fra forarbejdningsindustriens side.
Derfor er det nødvendigt med et klart signal fra Kommissionen, således at alle sektorer i non-foodbranchen bliver helt overbeviste om, at dette udviklingsområde har en livsduelig fremtid foran sig i Europa. Både for landmændene og for industrien er det af essentiel betydning, at Kommissionen udvikler et specifikt støttesystem til non-food-kulturer, og i denne forstand kræver jeg et uafhængigt støttesystem for disse kulturer. Dette, hr. kommissær, ville have den fordel at beskytte støttesystemet mod svingningerne på verdensmarkedet for korn og ville give en slags stabilitet, som ville være nyttig for både producenter og forarbejdningsindustri.

Vieira
Hr. formand, Den Europæiske Union støtter undersøgelser, studier, foranstaltninger og aktioner til udvikling af vedvarende energikilder. Denne støtte bør dog øges, navnlig i lande og regioner, der stadig er stærkt afhængige af fossile brændstoffer og andre ikke-fornyelige energikilder. Derfor tilslutter vi os uforbeholdent forslaget til fælles beslutning, hvori det anføres, at Kommissionen må gøre en større indsats og vise større politisk vilje til at fremme udnyttelsen af navnlig biomasse, ikke mindst fordi det bidrager til at reducere CO2 -emissionerne og kan tilskynde til bedre udnyttelse af jorder, som ikke anvendes til dyrkning af fødevareprodukter, eller som er forladt. Dermed gives der også et incitament til udviklingen af en skovpolitik i mange medlemsstater og regioner, hvor der kun er gjort meget lidt på dette område, selv om der er stærkt behov for det, og det nødvendige potentiale er til stede.
Til sidst henleder jeg opmærksomheden på de vigtigste punkter i en fælles energipolitik til fremme af udnyttelsen af biomasse og biologiske brændstoffer som vedvarende energikilder: øget forskning i navnlig alternativ energi og energieffektivitet, udbredelse af demonstrationsprojekter, navnlig i randområder og øregioner, som udnytter vedvarende energikilder, større tilskud til offentlige og private investeringer med anvendelse af biomasse og andre mindre almindelige vedvarende energikilder, fiskale incitamenter til energiproduktion på grundlag af vedvarende kilder; teknisk og teknologisk samarbejde omkring vedvarende energi og rationel energianvendelse mellem medlemsstaterne og mellem disse og tredjelande; informations-, uddannelses- og bevidstgørelsesaktioner om vedvarende energikilder; støtte til oprettelse af energi- og miljøagenturer i europæiske regioner og i tredjelande; strategisk samordning af Den Europæiske Unions aktioner med andre lande, også med andre kontinenter, med henblik på at bevare balancen på vor klode gennem en mere målrettet udnyttelse på verdensplan af vedvarende kilder til produktion af energi.

Cox
Hr. formand, jeg har et par bemærkninger til spørgsmålet om de skattemæssige instrumenters rolle inden for energisektoren. Vi ved jo selvfølgelig, at disse har fungeret godt, der hvor de er blevet anvendt - afgiftsforskellene mellem blyholdig og blyfri benzin er et klassisk eksempel. De undtagelsesbestemmelser, der gælder i nogle medlemsstater under toldafgifterne med hensyn til afgiftsmæssig forskelsbehandling af brændstoffer med højt og lavt svovlindhold, illustrerer endnu en gang den magt, man har til at påvirke vor adfærd gennem skattemæssige incitamenter.
Når det gælder miljø, energi og specielt de emissionsrelaterede skattemæssige incitamenter, har jeg en bemærkning og et spørgsmål til kommissæren. Min bemærkning går ud på, at vi ikke må lade det bedste være det godes fjende, eller med andre ord at der er mange her, som gerne vil fremme CO2 -afgiften, men dette ønske er kørt fast på grund af de krav om enstemmighed, der ligger i artikel 99. Vi bør ikke give denne debat lov til at hindre, at der kan udformes en konsekvent politik og fastlægges nogle rammer for den politiske målsætning. Men det, der står klart på det skattemæssige område, er, at artikel 99 er det sted, hvor alle disse forslag kører fast.
Jeg vil gerne spørge Kommissionen, om den er rede til at anvende artikel 100 A for at få fastlagt nogle konsekvente emissionsrelaterede mål, som ikke kan fraviges, og til i denne forbindelse at fastlægge en menu af afgiftsmæssige muligheder, som landene kan vælge mellem efter subsidiaritetsprincippet, i overensstemmelse med det indre markeds integritet, således at vi derigennem faktisk finder frem til en politisk mekanisme, der kan fremme det, vi alle siger, at vi ønsker - ud fra den erkendelse at vor nuværende fremgangsmåde, hvor vi altid falder tilbage på artikel 99, ingen vegne fører?

Holm
Hr. formand, hr. Scapagnini har forelagt en betænkning om et stærkt energisamarbejde mellem EU og Middelhavslandene. Det er blevet til en udmærket betænkning, da flere punkter i den beskæftiger sig med de vedvarende energikilder. Det ændringsforslag, som jeg fremsatte i udvalget om solcelleteknologi og det potentiel, som denne form for energikilde har, indgår også i betænkningen.
Samtidig må jeg desværre konstatere, at den energipolitik, eller rettere sagt den forskningspolitik, som EU fører, ikke lægger samme vægt på de vedvarende energikilder som eksempelvis Scapagninibetænkningen gør. Det er tilsyneladende let nok at give andre lande anvisninger på, hvordan de skal udforme deres energipolitik, men langt sværere, når det er EU's egen energi- og forskningspolitik, det gælder. Forskningen koncentreres først og fremmest om kernekraft og fusionsenergi, og der gives kun småpenge til de vedvarende energikilder på trods af, at EU under FN's miljøkonference for et par år siden udtalte, at vi måtte tilstræbe en bæredygtig udvikling.
Smukke ord er ikke nok. Der må også handling til. Derfor håber jeg, Kommissionen vil lægge langt større vægt på de vedvarende energikilder i det femte rammeprogram for forskning. Det kan godt være, at solcelleteknologi ikke er en hensigtsmæssig energiform i EU-medlemslandene, men der findes andre vedvarende energikilder. Man kan eksempelvis udnytte biomasse og anvende biobrændsel. Eksperterne på dette område siger, at teknologien findes - det er den politiske vilje, der mangler. Spørgsmålet er, hvor Kommissionen er henne, når der skal tages stilling til disse ting.

Adam
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere forfatteren til betænkningen om hvidbogen vedrørende energiområdet og samtidig komme med nogle generelle kommentarer. Globalt er energiforbruget i fortsat vækst år efter år. Det meste er fossile brændstoffer: Flere kul, mere gas, mere olie. Ikke desto mindre er der 40 % af verdens befolkning i dag, som ikke har adgang til kommerciel energiforsyning.
Hertil kommer, at verdens befolkning er i stadig vækst. Som jeg ser det, er der overhovedet ingen tydelige tegn på, at det totale energiforbrug skulle falde på denne side af det 22. århundrede. Der er ingen mangel på fossile brændstoffer, og kun politisk indgriben kan afbryde forsyningerne. Flere kul, mere olie, mere gas fører uundgåeligt til mere kuldioxid, som hr. Linkohr nævnte det.
Alle energibesparelserne og alle de energieffektivitetsfremmende foranstaltninger har ikke bremset endsige reduceret det samlede energiforbrug. I de mere avancerede økonomier er reduktioner inden for industri og handel samt i hjemmet blevet mere end opvejet af stigninger inden for transportsektoren, således at det ikke er helt forkert, at det er den kommissær, der har ansvaret for transportområdet, der deltager i forhandlingerne her i dag.
Der er tre punkter, jeg gerne vil understrege, og som vi må have gjort noget ved, hvis energipolitikken på fællesskabsplan skal lykkes på nogen som helst måde. For det første bør vi se på målsætningerne for emissionerne og definere dem meget nøje i forhold til menneskers sundhed i stedet for den følelsesladede og noget vage snak om bæredygtighed og miljøet. For det andet må Parlamentet have set nærmere på sin udvalgsstruktur og sine kompetenceforhold for at skabe mulighed for, at der kan vokse en konsekvent holdning frem: Energiområdet hænger sammen med miljøet, med transportområdet, regionalpolitikken, forskningen, de transeuropæiske net og det internationale samarbejde. De samme ting skal Kommissionen gøre sig klart. Energispørgsmålene er spredt ud over hele viften: GD XVII, XII, XI, XVI, I. Glemte jeg noget? Hvem koordinerer alt det på kommissionsplan?
For det tredje bliver energien i stadig mere udpræget grad en højteknologisk industri. Effektiviteten ved produktion, distribution og forbrug af energi kommer i stadig højere grad til at afhænge af informationsteknologien. Kulminearbejderens skovl er blevet erstattet af mikroprocessoren. Det er disse ting, vi må have lært, hvis vi skal have noget fornuftigt ud af vor energistrategi.

Santini
Hr. formand, der er allerede blevet sagt mangt og meget. Eksperterne har talt, men tillad mig nu som ganske almindelig borger, der naturligvis ser med stor sympati på disse nyordninger, der skulle give besparelser og større indtægter, at knytte nogle bemærkninger til det, der allerede er sagt. Jeg ønsker at føje en mursten til den bygning, hr. Jacob og fru Schierhuber har opført, for så vidt angår de positive virkninger, disse initiativer vil have på landbrugsområdet og i landdistrikterne. Landbrugerne er helt klart direkte interesseret i at genbruge det, der efterlades som affald på markerne, og som - vi har nu hørt hvordan - kunne blive til vedvarende energi - alt i alt et incitament til besparelser.
Det fremgår af de tekniske tabeller, at biomasse er en af de væsentligste vedvarende energikilder, og at den på mindre end tredive år - i fast og flydende form og som gas - i vid udstrækning vil kunne konkurrere med de traditionelle former for energi. Det fremgår endvidere af en undersøgelse, at hvis 10 % af elektriciteten blev fremstillet på grundlag af biomasse, ville landbrugernes indtægt stige, og det gælder også og især landbrugernes omsætning, som på årsbasis ville øges med ca. 20 mia ECU.
Vi synes alle, disse idéer er spændende. Men hvad kan vi gøre for at føre dem ud i livet? Først og fremmest give den videnskabelige forskning et løft og lade landbrugerne i dette tilfælde, men også den øvrige befolkning, få at vide, hvor man vil hen og med hvilke midler, og især udbrede kendskabet til den videnskabelige forskning. Man siger, at tanken får ny næring gennem benene, og man kunne sige, at Kommissionens og de europæiske institutioners idéer ville få ny næring, navnlig hvis de blev finansieret. Det er således nødvendigt at give de programmer, der foreslås på dette område, et løft. Hvis ALTENER IIprogrammet ikke længere er tilstrækkeligt, vil der være behov for at iværksætte andre programmer og især for at stille større finansielle midler til rådighed for disse.
Endelig vil det være nødvendigt at ændre de nuværende strukturer, de nuværende tjenester, og specielt at inddrage ansøgerlandene, for at vi ikke en dag på ny bliver konfronteret med de samme problemer.

Lindqvist
Hr. formand, fremtidens energipolitik må bygge på udholdenhed, kredsløb og vedvarende energikilder. Kernekraft og fossile brændstoffer opfylder ikke disse krav og bør gradvis afvikles som energibærere. Vi bør heller ikke anvende milliarder i forskningsressourcer på fusionsenergi. Den store andel af EU's energiforskningsmidler, der går til fusionsforskning inden for rammerne af det såkaldte JET-projekt, kan derfor reduceres eller udgå. Ligeledes er det uacceptabelt at anvende flere ressourcer på kernekraft. Derfor må det afvises at bruge EU-midler til byggeri af nye reaktorer i Ukraine. Den forældede Euratom-traktat må ændres til at være en traktat om udvikling af energibesparende vedvarende energiformer med miljøafgifter, punktafgifter og en skatteomlægning.
Derimod er der brug for flere ressourcer til forskning, udvikling og konkrete projekter til støtte for vedvarende energikilder, såsom bioenergi, solceller, vindkraft og biobrændsel, for energibesparende produkter og processer og for nye energieffektive og miljøvenlige brændstoffer som ethanol, metanol, brint, rapsolie osv. På dette område, hr. formand, må der foretages en kraftig revision af hvidbogen. Desuden bør Kommissionen snarest muligt fremsætte forslag til, hvordan kuldioxidemissionerne kan begrænses, og udarbejde en henstilling om en CO2 -afgift.

Hallam
Hr. formand, må jeg have lov til at sige, at jeg glæder mig over enhver diskussion om mulighederne for en mere udbredt anvendelse af biomasse til energiproduktion. Tidligere på året deltog jeg i en konference i Sverige, som var organiseret af Europarådet, hvor man drøftede anvendelse af biomasse, anvendelse af træ, afgrøder, alle slags planter. Jeg må tilstå, at jo mere jeg hørte, jo mere overbevist blev jeg om, at biomasse giver os en utrolig mulighed for at fremstille miljøvenlig energi, som kan bruges i hele Europa til gavn for vort miljø og vort samfund.
Jeg må måske tilføje endnu en ting, nemlig at biomasseudvikling udgør en fornuftig alternativ produktionsform i landdistrikterne i tilgift til fødevareproduktionen. Jeg har mange landbrugere, som er rede til at producere afgrøder til anvendelse som biomasse, og jeg vil indtrængende opfordre Unionen og Fællesskabet her til snarest muligt at gøre den størst mulige indsats for at sikre, at vi anvender disse afgrøder.

Mulder
Hr. formand, også jeg vil gerne begrænse mig til biobrændsel. Jeg deler fru Schierhubers og heldigvis mange andres begejstring her i Forsamlingen.
Der er stadig en række spørgsmål tilbage. Kommissærens svar var i første instans tilfredsstillende, men jeg vil alligevel gerne stille en række supplerende spørgsmål. For det første med hensyn til skatter og afgifter. Vi ser i øjeblikket, at der er en stagnering i Europa selv, fordi Rådet ikke kan nå frem til en beslutning. Derimod ser vi i visse lande, at det godt er muligt at træffe visse afgiftsforanstaltninger. Hvordan kan det være? Er det muligt, eller er det ikke muligt?
For det andet vil jeg gerne stærkt anbefale, at der også bruges et andet instrument, nemlig lovgivningsinstrumentet. I mange dele af Europa findes der økologisk følsomme områder. I disse områder er det meget nyttigt, hvis vi der ville bruge biobrændsel som f.eks. biodiesel. Er Kommissionen rede til at udvikle direktiver med henblik på, at brugen af biobrændsel i visse økologisk følsomme områder gøres obligatorisk? Så har vi, som så mange mennesker allerede har sagt, to fordele: Vi beskytter miljøet, og vi finder et nyt marked for landbrugsprodukterne.

Graenitz
Hr. formand! Jeg vil gerne begynde med at takke fru Schierhuber for hendes initiativer inden for energiudvinding af biomasse, da jeg tror, at vi her i Parlamentet ikke blot bør tale alvorligt om at udvikle fornyelige energier, men også bør følge det op med konkrete handlinger.
Jeg synes, at udvinding af elektricitet eller fjernvarme af biomasse er et meget vigtigt bidrag til udviklingen af en bæredygtig energiforsyning i Unionens lande. Jeg vil blot tilføje en enkelt ting til det, fru Schierhuber sagde, nemlig: Det er nødvendigt - især, hvis der skal tilplantes større arealer med energiplanter - at sikre, at disse planter er miljømæssigt bæredygtige i det lokale miljø; dette gælder både med hensyn til valg af planter og kultiveringen af disse planter.
Jeg vil i denne forbindelse også minde om, at der engang fandtes et forskningsprojekt på EU-plan, hvor der skulle udvikles planter, som dels kunne afgifte jorden, hvilket ville være utrolig vigtigt for især jord på industriområder og i nærheden af motorveje, og dels bagefter kunne tilføres elektricitetsproduktionen i specielle turbiner.
Biomasse er imidlertid kun en del af en bæredygtig energipolitik, og vi bør, når vi beskæftiger os med biomasse, ikke glemme andre muligheder, især geotermisk varme og varme kilder, som i væsentlig grad kan bidrage til energiudvinding. På dette område drejer det sig netop om den lokale forsyning, da man på den måde også kan undgå højspændingsledninger og det dermed forbundne ledningstab.
Fornyelige energikilder vil kun kunne konkurrere på et indre marked for elektricitet og senere energi, et marked i stadig udvikling, hvis der kommer yderligere instrumenter samt en eventuel energiafgift eller sådanne instrumenter, som fru McNally præsenterede i sin betænkning i mandags. Jeg håber, at flere parlamentsmedlemmer vil kunne give sin støtte, når denne betænkning skal andenbehandles.

W.G. van Velzen
Hr. formand, jeg er glad for så megen enighed her i Forsamlingen med hensyn til min betænkning om hvidbogen. Jeg må egentlig sige, at jeg er noget overrasket over den eneste mislyd, som jeg har hørt her i Forsamlingen nu, det var nemlig røsterne fra Den Liberale Gruppe.
Jeg vil gerne henvise til to ting. For det første er min betænkning enstemmigt vedtaget, altså også med støtte fra Den Liberale Gruppe, i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. For det andet foreligger der ikke noget som helst ændringsforslag fra Den Liberale Gruppe. Jeg synes ærligt talt, at deres kritik ikke er særlig politisk og således lidt billig.
Jeg vil dernæst gerne sige, at jeg ikke håber, at Den Socialistiske Gruppe vil støtte navnlig ændringsforslagene fra De Grønne, fordi det også er i modstrid med den overensstemmelse, som vi havde i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi.
Til sidst vil jeg gerne takke mine kolleger for deres megen støtte.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, jeg vil lige reagere på den bemærkning, som hr. Van Velzen netop fremsatte om, at Den Liberale Gruppe havde megen kritik. Jeg tror, at han har lyttet meget mærkeligt til vore kommentarer, for vi har ikke kritiseret ham. Jeg har kun sagt, at jeg var overrasket over, at han i sit indlæg gik så enormt ind for vedvarende energikilder, og at jeg ikke altid har hørt det fra hans side, men også at han foretrak kerneenergi.
Endvidere støtter vi fuldt ud hvidbogen og ligeledes hans betænkning, således som det også kom til udtryk i udvalget. Det ville jeg gerne lige gentage her.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg undrer mig ofte over procedurerne her i Europa-Parlamentet, specielt som gammelt parlamentsmedlem gennem 25 år. Tidligere på dagen fik jeg ti minutter til at komme med et indlæg på Kommissionens vegne. Da jeg kun skulle besvare en mundtlig forespørgsel, brugte jeg bare 5 minutter. Nu skal jeg reagere på tre meget omfattende og værdifulde betænkninger, som medlemmer af Parlamentet her har udarbejdet, og som de pågældende har lagt et meget stort stykke arbejde i, og jeg har kun fået tildelt fem minutter. Så jeg håber da, at De vil se igennem fingre med lidt tid til »skader«, hr. formand, skønt jeg ikke håber, at det tager så lang tid, at kampen må afgøres ved straffesparkskonkurrence.
Min kollega, hr. Papoutsis, beklager, at han ikke er til stede under forhandlingerne her, men han er nødsaget til at deltage i Industrirådsmødet, der afholdes her til morgen. Jeg vil gerne takke medlemmerne af Udvalget om Energi, Teknologisk Udvikling og Forskning og helt specielt ordføreren, hr. van Velzen, for det stykke arbejde, de har påtaget sig i forbindelse med Kommissionens hvidbog om en energipolitik for Den Europæiske Union, især da dette arbejde er blevet udført i en atmosfære af frugtbart samarbejde og samråd.
I den korte tid, der er til rådighed, kan jeg ikke komme ind på hvert enkelt punkt i det forslag til beslutning, som Europa-Parlamentet får forelagt, men Kommissionen overvejer alle de rejste spørgsmål omhyggeligt. Ordføreren har jo spurgt, om vi kan forene vore politiske målsætninger med den budgetmæssige side, og det eneste realistiske svar herpå er, at det ikke bliver let. Det er det, der bliver udfordringen ved hvidbogens gennemførelse. Man tager i forslaget til beslutning en række punkter op vedrørende konkurrenceevne og i særdeleshed det indre marked for elektricitet og gas. Den fælles holdning i direktivet om det indre marked for elektricitet, som for tiden er til diskussion i Parlamentet, tager højde for de fleste af de ændringsforslag, som Parlamentet stillede under førstebehandlingen. Det irske formandskab har for nylig i Rådet fremlagt et kompromisforslag om det indre gasmarked, og Kommissionen håber, der hurtigt sker fremskridt i denne sag under Rådets møde den 3. december.
Med hensyn til de miljømæssige aspekter anerkender man i betænkningen fra Europa-Parlamentet her, at der i hvidbogen lægges stor vægt på spørgsmålet om den bæredygtige udvikling, mens man stadig har det kritikpunkt, at der ikke bliver gjort tilstrækkeligt meget. Hvidbogen om en energipolitik kan naturligvis kun indeholde en skitsering af de generelle energipolitiske holdninger og målsætninger, mens de nærmere detaljer skal fastlægges senere. Det håber og tror jeg, at Europa-Parlamentet vil tage højde for.
Som det fremgår af hvidbogen, arbejdes der med en strategi til fremme af de vedvarende energikilder. Vi har støttet os til henstillingerne i Europa-Parlamentets Mombaur-betænkning ved udarbejdelsen af en grønbog om sagen, som Parlamentet snart vil få forelagt. Jeg kan allerede se de ærede medlemmers spændte forventninger i Deres øjne! Kommissionen vil i nødvendigt omfang tage lovgivningsinitiativer på andre miljøområder som normer, energieffektivitetsmærkning, frivillige aftaler og kombineret produktion. Vi vil dog også prøve at gennemføre frivillige aftaler, hvor de kan fungere som ledelsesværktøj med henblik på effektiv produktion. Vi er ganske enige i, at kombineret produktion bidrager til energieffektiviteten, og vi erkender også, hvor stor betydning denne teknologi har for muligheden for at kombinere elektricitetsfremstilling og bæredygtig udvikling. Derfor er vi ved at udarbejde en specifik strategi for denne sag. Kommissionen er meget glad for de fleste af forslagene vedrørende internationalt samarbejde, i særdeleshed for så vidt angår landene i Central- og Østeuropa.
Endelig vil vi i sammenhæng med hr. van Velzens betænkning og regeringskonferencen sige Parlamentet tak for dets fortsatte støtte til, at der indføjes et kapitel om energi i Unionstraktaten, hvilket efter vor opfattelse er nødvendigt for at opnå et klart og direkte lovgrundlag for energipolitiske initiativer.
Hvis vi nu tager fat på hr. Scapagninis betænkning om partnerskabet mellem EU og Middelhavslandene om energi, glæder det mig at konstatere, at vi er enige i spørgsmålet om energipartnerskabet, som det belyses i forslaget. Kommissionen er ganske enig i de målsætninger, der opstilles for dette partnerskab. Jeg har nogle kortfattede kommentarer til de metoder, der er skitseret i forslaget.
Der er ved at blive oprettet et energiforum, som bliver et fleksibelt instrument, der kan sikre, at samtlige berørte lande samt industri og banksektor samarbejder. Kommissær Papoutsis har bedt Kommissionens tjenester om at stå for dette forums sekretariat. Dermed undgår man, at der skal skabes et nyt instrument, og det demonstrerer naturligvis over for industrien, at vi ønsker at undgå at indføre yderligere bureaukrati. Dette forum skal træde sammen hvert andet år på ministerplan, og Europa-Parlamentet vil blive holdt orienteret om udviklingen i enhver henseende, så folk behøver ikke at være nervøse for noget på det område.
Med hensyn til de konkrete forslag i betænkningen er tanken om at lancere et demonstrationsprojekt, «ENERMEDVILLAGE«, en interessant ide, som vi vil se nærmere på. Initiativer af denne art må naturligvis overvejes sammen med Middelhavslandene, når indikativprogrammerne gennemføres. Man foreslår i den betænkning, som Parlamentet får forelagt, at der oprettes to institutioner - et agentur og et EuroMiddelhavsinstitut. Formålet med at oprette sådanne institutioner er værdifuldt nok, men vi ville dog gerne sikre, at oprettelsen af nye institutioner så vidt muligt ikke medfører nyt bureaukrati. Vi må derfor overveje, i hvilket omfang agenturets og instituttets aktiviteter kan dækkes af de eksisterende institutioner.
Om den endelige betænkning fra hr. Chichester - en glimrende betænkning, hvis jeg må have lov til at sige det, om den ligeledes udmærkede meddelelse om gasforsyningerne nu og i fremtiden - kan jeg berette, at som Europa-Parlamentet jo ved, så skal meddelelsen, som naturligvis svarer til hvidbogen om energi, tjene et dobbelt formål: Den skal være et udgangspunkt for debat og nærmere belyse forsyningssikkerhedsaspektet. Meddelelsen gennemgår udbud og efterspørgsel i Det Europæiske Fællesskab nu og i fremtiden og ser på udsigterne frem til år 2020, og man analyserer relationerne udadtil samt en del af markedsudviklingen med henvisning til den potentielle indvirkning på forsyningssikkerheden og de sikkerhedsforanstaltninger, som gasindustrien for tiden kan træffe. Den eksterne dimension har naturligvis afgørende betydning, idet en stadigt stigende andel af Fællesskabets gasforsyning, som hr. Chichester påpegede, vil komme fra tredjelande. Det kan derfor give yderst gunstige resultater, hvis Fællesskabet optræder solidarisk i de eksterne relationer.
Meddelelsen omhandler endvidere adskillige andre spørgsmål, som hr. Chichester jo nok kender til, men jeg skal ikke udbrede mig om disse i detaljer over for Europa-Parlamentet, selvom der jo lyttes med så stor videbegærlighed. Man argumenterer i meddelelsen for, at forsyningssikkerheden ikke alene skal ses i en national sammenhæng. Vi bør naturligvis nærmere analysere den synergieffekt, som den indbyrdes afhængighed og komplementariteten i medlemsstaternes gasforsyningssystemer kan skabe med henblik på at få nedbragt de samlede udgifter for EU til forsyningssikkerhedsformål. Man må naturligvis arbejde hen over landegrænserne for at sikre forsyningssikkerheden.
Som Parlamentet jo ved, støttede Rådet af energiministre sidste år i store træk de ideer, jeg netop har været inde på, og ved konklusionerne efter Kommissionens meddelelse gav Rådet Kommissionen et entydigt mandat til at undersøge de forskellige relevante aspekter meget grundigt. Dette mandat fra Rådet vil naturligvis danne grundlag for Kommissionens arbejde med gasforsyningen og sikkerheden i de kommende måneder, og vi vil snarest muligt iværksætte en større undersøgelse, som kommer til at omfatte hovedaspekterne ved forsyningssikkerheden på europæisk fællesskabsniveau.
Vi vil begynde at drøfte disse spørgsmål med medlemsstaterne og gasindustrien i løbet af de kommende måneder, og jeg er fuldstændig sikker på, at Parlamentet ganske utvivlsomt vil opretholde sin aktive interesse i sagen, så medlemmerne atter vil strømme til i hobetal, næste gang jeg rapporterer.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted under afstemningstiden, som er næste punkt på dagsordenen.

Afstemning
Díez de Rivera Icaza
Hvert år producerer Den Europæiske Union omkring 2.000 mio tons affald af forskellig art, hvoraf de 30 mio tons er farligt affald, og derfor er det ubegribeligt, at Unionen endnu ikke har fastlagt en klar strategi på dette område.
Den bedste politik til tilpasning af affaldsforvaltningen til princippet om bæredygtig udvikling er først og fremmest at mindske mængden af affald. Hvilket svarer til princippet om forebyggelse og indebærer en begrænsning i anvendelsen af emballeringsmaterialer og navnlig genbrug og genvinding.
Affaldshåndteringen skal opfylde de samme krav i hele Unionen for at undgå en skæbnesvanger »affaldsturisme« inden for et Fællesskab uden grænser. Med henblik herpå er det nødvendigt at bringe nærhedsprincippet i anvendelse.
Det er ligeledes ubetinget nødvendigt med kildesortering, og de lokale og regionale myndigheder bør tildeles en hovedrolle i organiseringen af en sådan kildesortering; uden disses medvirken vil ingen affaldshåndteringsplan blive effektiv. Det er i den sammenhæng, mine ændringsforslag skal ses, og det er baggrunden for, at jeg stemte for betænkningen, efter at disse var blevet vedtaget.
Til sidst erindrer jeg Kommissionen om, at det haster med at forelægge det nye forslag om spildevandsudledning. Et dramatisk eksempel på denne nødvendighed har vi for nylig set i Galicien.
Betænkning af Kittelmann
Rovsing
Den foreliggende betænkning rummer en række udmærkede betragtninger, der klart understreger behovet for en styrkelse af de internationale konkurrenceregler inden for WTO. Det påpeges, at de allerede opnåede landvindinger inden for eksempelvis OECD og UNCTAD samt de af EU indgåede bilaterale samarbejdsaftaler på det konkurrencepolitiske område udgør et værdifuldt, omend langt fra tilstrækkeligt bidrag til stabiliseringen af den internationale samhandel.
Det understreges desuden med rette, at indførelsen af internationalt bindende konkurrenceregler gradvis vil mindske behovet for gennemførelsen af anti-dumpingforanstaltninger. Dette er en vigtig iagttagelse - ikke mindst set i lyset af de økonomisk meget negative forstyrrelser af markedet, der følger af såvel dumping som gennemførelsen af anti-dumpingforanstaltninger.
Betænkning af Moniz
Novo Belenguer
Hr. formand, jeg vil kort begrunde, hvorfor ARE-Gruppen har stemt for hr. Moniz' betænkning. Det er en ubestridelig kendsgerning, at fremtiden for Fællesskabets tekstil- og beklædningsindustri er i fare, hvis vi accepterer WTO's bestemmelser om nye aftaler inden for rammerne af toldunionen med Tyrkiet, fri samhandel med de øst- og mellemeuropæiske lande og de bilaterale aftaler med Pakistan, Indien og Kina. I så fald vil følgerne for vor industri blive katastrofale, hvis vi betænker de reelle følger af den dumping, der praktiseres af lande som Indien og Pakistan.
Den Europæiske Unions politik må tage sigte på en global og effektiv liberalisering af markedet, og på denne baggrund må der drages omsorg for, at handelsaftalerne med Indien og Pakistan fører til en åbning af deres tekstilmarkeder og til, at de opfylder fællesskabskravene på miljøområdet, social beskyttelse og intellektuel ejendomsret.
Vi må nære tillid til, at efter de tiltag, vi har vedtaget i dag, vil Den Europæiske Union træffe de fornødne foranstaltninger til, at der på den forestående ministerkonference i Singapore kan skabes en stringent og effektiv ramme, der gør det muligt at fastlægge et regelsæt for sociale mindstenormer, der skal iagttages i den internationale samhandel.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, det er ikke ret ofte, vi kan stemme for en betænkning vedrørende international handel. Moniz-betænkningen viser klarsynethed, og vi stemmer for, ja vi har stemt for betænkningen.
For selv om det ikke udtrykkes helt klart, er det den eneste betænkning, jeg har set her i EuropaParlamentet, i hvilken der påvises en forbindelse mellem global frihandel, virksomhedsflytninger og arbejdsløshed, og i hvilken man påpeger, at den europæiske tekstilindustri reelt ikke har adgang til markeder i tredjelande, og i hvilken man kræver en radikal indsats imod svig og for beskyttelsen af en sektor, der er af allerstørste betydning for Den Europæiske Union, og som stadig beskæftiger 2 mio personer.
I betænkningen gøres der således i forblommede vendinger - og fordi der kun er tale om tekstilsektoren - op med den globale frihandelsideologi, vi i årevis har kritiseret; en ideologi, der er dræbende for europæisk økonomi, og som er udmøntet i et sæt handelsregler, Den Europæiske Union er ene om at overholde, og det af rent dogmatiske grunde. Kommissionen vedbliver med at forstærke og fremme globaliseringsprocessen, idet den indgår frihandelsaftaler, associeringsaftaler og andre aftaler med resten af verden uden nogen sinde reelt at undersøge de skadelige virkninger på hele områder inden for europæisk erhvervsliv.
Kommissionen ofrer således på verdenshandlens alter hundreder af tusinder af europæiske arbejdspladser, erhvervsmønstret i hele regioner, ja selv EU-landenes økonomiske og sociale system. Det er ikke fra WTO, at redningen kommer, men gennem en fornuftig beskyttelse af vores markeder og en streng iværksættelse af fællesskabspræferenceprincippet på alle områder. Moniz-betænkningen er ikke vidtgående nok på dette punkt, hvilket man kun kan beklage.

Souchet
Den debat, der er blevet ført i formiddag vedrørende konsekvenserne af den globale frihandel for tekstilindustrien i Europa, har efter min mening været svævende og fjern fra de konkrete følger, således som befolkningen oplever dem.
Som borgmester i Luçon, Vendée kommune, hvor hovederhvervet førhen var tekstil og beklædning, har jeg måttet sande de store menneskelige omkostninger ved en sådan politik. Hvorledes skal jeg kunne forklare de højt kvalificerede kvindelige arbejdere på fabrikken New Man i Luçon, som nu er arbejdsløse, at tekstilaftalen, der blev indgået i 1994 mellem Den Europæiske Union og Kina, indebar mulighed for at øge importmængden af tekstiler fra Kina til Den Europæiske Union, uden at Kina blev tvunget til at sænke sine toldsatser, som inden for tekstilsektoren ligger på mellem 70 og 100 %?
Hvorledes skal jeg kunne forklare en familie, hvor begge forældre er arbejdsløse som følge af virksomhedens flytning, at kommissær, Sir Leon Brittan, ikke ønsker at stille sociale krav til de nyindustrialiserede lande?
Jeg er bange for, hr. formand, at disse familier, at disse arbejdere vil kræve Kommissionen og alle de europa-parlamentsmedlemmer, der har støttet eller passivt overværet denne iscenesatte lukning af europæiske virksomheder, til regning.

Caudron
Som bekendt har de internationale handelsaftaler sat deres spor på en lang række økonomiske sektorer. Tekstil- og beklædningsindustrien er et udmærket eksempel, og det er godt, at Kommissionen og Rådet har taget dette spørgsmål op. Jeg vil her give udtryk for min anerkendelse af det arbejde, hr. Moniz har gjort, og lykønske ham.
Over for meddelelsen fra Kommissionen, der ikke tøver med gentagne gange at gøre opmærksom på de ofre, beskæftigelsen inden for tekstil- og beklædningssektoren må bringe i fremtiden som følge af tilpasningen til de internationale samhandelsstrukturer, forekommer Moniz-betænkningen mig konstruktiv og at være den bedste garant for beskyttelsen af tekstil- og beklædningssektoren og af beskæftigelsen.
Det er klart, at tekstil- og beklædningsindustrien ikke i tilstrækkelig grad har forberedt sig på den internationale konkurrence, og at den bør basere sin udvikling på sine teknologiske og kvalitetsmæssige fortrin; fortrin tekstil- og beklædningsindustrien i alt for lang tid har forsømt, idet den måske har anset dem for utilstrækkelige i forhold til de lave produktionsomkostninger, konkurrenterne kan fremvise.
Men som det understreges i betænkningen fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, gælder det om af den grund at sikre rimelige og loyale konkurrencebetingelser på verdensplan. Tekstilsektoren bør ikke være en sektor, der ofres på den fri konkurrences og verdensmarkedets alter.
Vi bør aktivt bekæmpe svig og ulovlige efterligninger. Og vi bør være på vagt over for uberettigede virksomhedsflytninger, der grunder i spekulation fra visse erhvervslederes side, som derved sender tusindvis af arbejdere i Unionen ud i arbejdsløshed; min egen region, Nord-Pas de Calais, er ofte udsat for sådanne virksomhedsflytninger.
Endelig for at nævne nogle enkelte aspekter af problemet bør der indføjes sociale klausuler i de internationale aftaler. Jeg skal gentage - for jeg har allerede gjort dette punkt gældende over for Kommissionen og Rådet - at det er muligt at omgå GATT-klausulen om den mest begunstigede nation ved at pålægge importen af tekstiler en social afgift og en udviklingsafgift, som skal tjene til at sikre de sociale goder og beskæftigelsen i tekstilsektoren i Unionen, og som på den anden side kan anvendes inden for rammerne af Unionens samarbejds- og udviklingspolitik over for de lande, hvor arbejdskraften er billig.
Beslutningsforslag om gennemførelsen af GATT-bestemmelserne
Funk
Afslutningen af GATT-aftalerne for knap to år siden og de dermed forbundne virkninger står nu fast. Derfor kræver Landbrugsudvalget, at Kommissionen er på sin post med henblik på den nye situation angående eksportstøtte.
Som bekendt sker styringen af eksportmængderne i Fællesskabet via en usmidig licenskvotering, som imidlertid har forskellige følger på de enkelte sektorer.
På kornsektoren kan Kommissionen foretage en præcis styring. Derfor bør Kommissionen nu fastlægge, hvordan den kan overføre de ikke fuldt udnyttede GATT-mængder til kommende år, da man allerede i dag kan se, at det fremover vil blive nødvendigt med ekstra mængder.
På mælkeområdet er situationen imidlertid mere kritisk. Med hensyn til smør og skummetmælkspulver har der i de sidste måneder næsten ingen prissvingninger været. Men for osts vedkommende har prispolitikken via restitutionstilpasninger medført stadige prisfald. Denne uro, forårsaget af den uregelmæssige tildeling af eller afslag på eksportlicensansøgninger, vanskeliggør en fornuftig markedsafvikling. Det er ubetinget nødvendigt, at Kommissionen her ændrer fremgangsmåde.
Også på oksekødsområdet kan man se en tilsvarende situation. Det er næsten umuligt at forudse, hvordan licenstildelingen afvikles, og det destabiliserer markedet og gør producenterne usikre. Kommissionen må indføre et mere fleksibelt system for bedre at kunne reagere på markedsændringer. De oksekødsmængder, der er opkøbt til interventionslagrene, vil også snart belaste markedet. Hvordan skal disse mængder, ærede hr. kommissær Fischler, afsættes og i løbet af hvilket tidsrum? Et stort lagerhold øver samtidig også et stort pres på markedet og dermed på priserne. Vi må alle være klar over, at oksekødsmarkedet allerede har lidt stor skade og ikke må chikaneres yderligere. Den næste krise kunne medføre et totalt sammenbrud. Har Kommissionen udarbejdet løsningsforslag til dette? Hvis det er tilfældet, hvordan ser disse så ud?
Betænkning af Colajanni
Díez de Rivera Icaza
Der kan ikke herske tvivl om, at de seneste begivenheder i Israel har skabt stor bekymring i Den Europæiske Union. Oslo-aftalerne skabte håb om tilvejebringelse af arabisk-israelsk fred. Mordet på Rabin var et hårdt slag, som indvarslede den usikre situation der nu opleves med Natanyahu-regeringen. Ingen har været i tvivl om processens kompleksitet eller om den komplicerede sammenfletning af politiske, økonomiske og religiøse faktorer; men processen må fortsætte, da dette er et klart ønske i såvel den palæstinensiske som den israelske befolkning. Jeg kan ikke skrive under en række af punkterne i denne betænkning, da jeg ikke mener, de fremmer fredsprocessen, men jeg mener til gengælde, at den nuværende premierminister må afklare og definere sin holdning, og derfor har jeg stemt, som jeg gjorde.

Wibe
Jeg er helt enig i holdningen i betænkningen, hvorefter vi skal tage stilling til fordel for freden og ikke til fordel for hverken israelere eller palæstinensere. Kritikken af den nye israelske regerings handlinger, bl.a. dens beslutning om at genoptage bosættelsespolitikken på de besatte områder, er yderst berettiget.
Tankerne i betænkningen om EU's fremtidige rolle i fredsprocessen får mig imidlertid til at løfte en advarende pegefinger. Jeg mener, at EU's medlemsstater bør handle gennem FN's Sikkerhedsråd for at tilvejebringe fred i Mellemøsten. Idéen om at etablere en permanent EU-«envoyé spécial« i området finder jeg ikke velbegrundet. Vi bør handle gennem FN for at løse konflikter i verden. EU kan ikke begynde at sende »envoyés spéciaux« til forskellige konfliktområder i verden. Det er meget velment, men der er andre organer, hvorigennem der kan gøres en indsats i sådanne spørgsmål.

Formanden
Jeg skal her afbryde afstemningen. Den vil blive genoptaget kl. 18.00.
(Mødet udsat kl. 13.25 og genoptaget kl. 15.00)

Integration af EKSF i budgettet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0302/96) af Colom i Naval for Budgetudvalget om integration af EKSF i Den Europæiske Unions budget.

Colom i Naval
Hr. formand, jeg vil helst ikke lyde alt for højtravende, men dog gøre opmærksom på, at et enstemmigt Budgetudvalg mener, at dets betænkning om EKSF's budgetære fremtid bør indledes med en hyldest til EKSF's pionerrolle i den europæiske integration og dets indiskutable bidrag til freden i Vesteuropa.
Mine damer og herrer, Paris-traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab var ikke alene den første fællesskabstraktat, der blev indgået, og således tidligere end Rom-traktaten om oprettelse af EØF og Euratom, den indeholder desuden en række karakteristika, som desværre ikke er fastholdt i de efterfølgende traktater.
Med EKSF-traktaten var der opnået et højt overnationalt niveau. Dens aktiviteter finansieredes ved egne indtægter af beskatningsmæssig art, hvilket er den mest ægte form for egne indtægter. Den blev indgået for en begrænset periode, og sidst men ikke mindst, den muliggjorde en sektoriel industripolitik, som omfattede veldefinerede sociale og regionale aktiviteter.
På det politiske plan er dens rolle for den fransk-tyske forsoning hævet over enhver tvivl, men den er også et bevis på, at det er velbegrundet at forfægte en aktiv sektoriel industripolitik. EKSF er beviset par excellence på nytten af en fællesskabsaktion, som inddrager arbejdsmarkedets parter, i stedet for at forlade sig på de blinde markedskræfter og deregulering.
Mine damer og herrer, vi er os bevidste, at tilpasningen af den europæiske kul- og stålindustri ikke er sket uden omkostninger, men tror De virkelig, at den europæiske jern- og stålindustri ville have været konkurrencedygtig i dag uden den forskning, der er foregået i EKSF-regi? Kan De forestille Dem de sociale følger af en omstilling af kulindustrien uden EKSF's sociale aktioner?
De kompetente instanser har besluttet ikke at forlænge eller forny EKSF-traktaten ud over udløbsdatoen den 23. juli 2002. Selv om dette kan forekomme at ligge langt ud i fremtiden, er det på grund af EKSF's betydning nødvendigt, at Unionens budgetmyndighed allerede nu overvejer dens videre skæbne. Vore overvejelser er baseret på to grundelementer: dels at EKSF-traktatens udløb i år 2002 ikke automatisk overflødiggør de forskellige aktiviteter, der gennemføres i medfør af EKSF-traktaten. Og dels at der som følge heraf må planlægges en budgetstruktur, som kan overtage de aktiviteter, som det besluttes at videreføre efter EKSF-traktatens udløb. Det kan ske gennem integration i det almindelige budget eller gennem en ad hoc-struktur.
Mine kolleger vil efterfølgende redegøre for synspunkterne i nogle af de særligt berørte udvalg, men som hovedordfører vil jeg først opsummere vore hovedkonklusioner: for det første bør Europa-Parlamentet som lovgivende myndighed og budgetmyndighed inddrages i hele integrationsprocessen. For det andet må enhver form for »udfasning« af EKSF-virksomheden ske parallelt med »indfasningen« i det almindelige budget på en sådan måde, at der ikke sker en indskrænkning i de omhandlede aktiviteter. Dette gælder både regionale og navnlig sociale foranstaltninger.
Budgetudvalget mener, at integrationen i det almindelige budget bør indebære udvikling af en særlig industripolitik, der finansieres via de eksisterende budgetmidler under de finansielle overslags udgiftsområde 3.
Jeg har tidligere været inde på spørgsmålet om konkurrenceevne, og i den sammenhæng er forskningsaktiviteterne vigtige. Det er den generelle opfattelse, at det fjerde rammeprogram - som lægger beslag på 61 % af de finansielle overslags udgiftsområde 3 - vanskeligt kan integrere den nuværende EKSF-forskning, herunder den igangværende sociale forskning. Vi må derfor nøje overveje, hvilke retningslinjer vi vil udstikke for det femte rammeprogram.
Endelig afvikler EKSF en række låneaktiviteter, som kan videreføres til 2019, hvilket rejser spørgsmålet om de omdiskuterede reserver. Efter vores mening skal disse reserver overføres til Unionen og administrationen heraf lægges ind under et decentralt selvstændigt organ - hvilket dog kan diskuteres; Budgetudvalget har ikke på indeværende tidspunkt ønsket at udtale sig entydigt til fordel for en fond eller et agentur, men har dog understreget, at organet bør være underlagt fællesskabsinstitutionernes budgetog lovgivningskontrol, og jeg vil slutte med at sige, at organets opgave bør være at fremme den nødvendige stål- og kulforskning og sociale forskning, for at disse to vigtige europæiske sektorer kan overleve.

Tappin
Hr. formand, jeg vil gerne sige hr. Colom i Naval tak for hans glimrende betænkning, som også flere andre udvalg har bidraget til.
Hovedsigtet med hr. Colom i Navals betænkning er at få stillet spørgsmålet: Hvordan kan EU videreføre det udmærkede arbejde, der gøres inden for Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, når traktaten udløber i 2002? For os medlemmer af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik er det vigtigste krav, at de områder, som er meget afhængige af kul- og stålproduktion, ikke kommer til at miste de fordele og den gavn, man i øjeblikket har af den gældende EKSF-traktat, og samtidig bør Europa fortsat hjælpe disse områder med at omstrukturere deres lokale økonomier på et tidspunkt, hvor man nedlægger kulminer, og hvor der er overkapacitet i stålproduktionen på verdensplan.
Man opfordrer i betænkningen Kommissionen til at gå ind i flere forskellige aktiviteter. Det første forslag, som vi støtter i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, går ud på, at der skal oprettes et satellitagentur. Det er for det første vor opfattelse, at de midler, der er tilbage af disse EKSF-reserver, når traktaten udløber i 2002, skal tilføres et sådant agentur, for det drejer sig jo om Unionens egne midler. For det andet mener vi, at når der oprettes et sådant agentur, så bør man overveje sagen meget grundigt, hvad angår gennemskuelighed og ansvarlighed over for Europa-Parlamentet med hensyn til budget og struktur, og der skal gives decharge fra Budgetkontroludvalget.
Det andet aktivitetsområde, som dette nye agentur skal beskæftige sig med, er forskningskapaciteten, som får meget stor betydning, hvis vi fortsat skal være konkurrencedygtige i disse sektorer, og der må stilles ressourcer til rådighed for områder, hvor det er nedgangstider for kulindustrien, både til uddannelse og omskoling.
Vi støtter oprettelsen af et sådant agentur med henblik på at få sat gang i de lokale økonomier igen.

Crampton
Hr. formand, Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab var en milepæl for den europæiske integration og har på mange måder vist sig at være mere overnational end mange andre af de nyere europæiske traktater. Det er beklageligt, at de senere traktater ikke nåede op på samme niveau i disse henseender. Denne traktat udløber desværre i 2002, og vi må have den integreret i Fællesskabets budget. Denne betænkning markerer starten på denne proces, og der stilles mange spørgsmål til Kommissionen. Det er en god betænkning. Min kompliment til ordføreren.
Udvalget om Regionalpolitik har overvejet denne betænkning og er nået frem til, at de fleste af vore konklusioner er dækket af forslaget til beslutning. Men der er et par punkter, jeg gerne vil fremhæve.
For det første er Det Europæiske Kul- og Stålfællesskabs sektorrettede format og EKSF's direkte engagement i forhold til arbejdsgivere, fagforbund og andre institutioner en stor styrke. Det bliver yderst vanskeligt at få dette indarbejdet i de eksisterende instrumenter, men det må og skal lykkes på den ene eller den anden måde - måske de måder, der allerede er blevet nævnt her i dag.
For det andet er der det problem, at Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab har en direkte indvirkning på arbejdsgivere og arbejdstagere, mens strukturfondene er langt mere generelle. Det må der gøres noget ved. Indfasningen kan ikke foregå på en tilfredsstillende måde uden en tilpasning af strukturfondenes virkemidler og uden en forøgelse af ressourcerne, en højere grad af deltagelse i beslutningsprocessen fra parternes side, og der skal også nogle langt klarere definerede foranstaltninger til.
Endelig må vi alle huske på, at disse to industrier helt entydigt er koncentreret omkring visse regioner. I mange af områderne er der meget få alternative beskæftigelses- eller investeringsmuligheder. I dette tilfælde er svaret ikke at bevilge penge til ustruktureret uddannelse eller at yde en ulden form for erhvervsmæssig rådgivning, således som jeg er bange for, at det foregår med nogle af strukturfondenes udbetalinger.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, UPE-Gruppen vil støtte den glimrende Colom I Navalbetænkning om integrationen af EKSF-budgettet i De Europæiske Fællesskabers budget. Hr. Colom I Naval tegner nemlig et både historisk og udtømmende billede af EKSF's virke i dag halvtreds år efter stiftelsen og af de fremtidsudsigter for EKSF, som tjener den europæiske befolknings interesser samt de interesser, som Den Europæiske Unions to mest betydningsfulde økonomiske sektorer har. Paristraktatens udløb i år 2002 vil dermed ske på en måde, vi kan være både glade og stole over.
Jeg skal minde om, at vi under førstebehandlingen af budgettet har vedtaget en bevilling på 5 mio ECU med henblik på forberedelsen af det organ, hvis benævnelse og retlige form der stadig ikke er truffet beslutning om. Der er her tale om en særdeles vigtig beslutning, og jeg kan allerede nu meddele, at UPEGruppen går ind for en model, hvor EKSF afløses af en stiftelse frem for et agentur.
Selv om de agenturer, der blev oprettet for over tre år siden, og som skulle finansiere deres egen udvikling, allerede udviser fine resultater, navnlig Kontoret i Alicante, mener jeg nemlig ikke, at agenturmodellen, der er forbundet med et rentabilitetskrav, er forenelig med vores ønsker, hvad angår kul- og stålsektoren.
Stiftelsesmodellen derimod, hvor der ikke er noget krav til rentabilitet, svarer langt bedre til de ønsker, Europas fædre havde, og sikret hensynet til almenvellet.
Forskningen, der er et uundværligt redskab for fremskridtet, er tæt forbundet med kul- og stålsektorens fremtid. Derfor bør man - også fordi Kommissionen i Colom I Naval-betænkningen opfordres til at gennemføre en undersøgelse med henblik på oprettelsen af en stiftelse eller et agentur - meget nøje vurdere muligheden af at oprette en stiftelse med et overslag over omkostninger og fordele ved de to løsningsmodeller.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne takke hr. Colom i Naval mange gange for denne betænkning og specielt for, at han indleder betænkningen med at hylde EKSF-aftalen, den første grundsten - som han skriver - til stiftelsen af De Europæiske Fællesskaber. Som tysk parlamentsmedlem er jeg meget taknemmelig for, at han har sat dette aspekt i forgrunden, for dette var rent faktisk af største betydning for den tysk-franske udvikling og den senere udvikling af Fællesskabet.
Jeg vil desuden gøre opmærksom på, at jeg især støtter, at ledsageaktiviteterne integreres i budgettet, for dette er efter min mening den eneste måde, hvorpå vi kan afveje, hvilke midler vi fremover skal afsætte til området kul og stål i forhold til de øvrige prioriterede opgaver, som vi har i Fællesskabet. Ved at integrere punktet i budgettet har vi et godt grundlag for at kunne bedømme dette ordentlig.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, allerførst vil jeg takke hr. Colom I Naval for den klarhed og - jeg vil tilføje - den stringens, der lyser ud af betænkningen; desuden vil jeg rette en tak til Budgetudvalget for det arbejde, det har udført.
Kommissionens seneste udspil i forbindelse med udløbet af EKSF-traktaten går som bekendt tilbage til 1993, hvor Kommissionen vedtog et arbejdsdokument, der ajourførte den seneste meddelelse fra Kommissionen til Rådet om EKSF-traktatens fremtid og navnlig om de finansielle aktiviteter, hvor der på den ene side var en tendens i retning af en nedsættelse af EKSF-afgiften og på den anden side en tendens i retning af en frigørelse af reserver, som skyldtes en nedgang i låntagnings- og långivningsaktiviteten. Desuden underrettede Kommissionen i en meddelelse af samme dato vedrørende EKSF-traktatens fremtid og låntagnings- og långivningsaktiviteten Rådet om muligheden for, at EIB overtog en række af EKSF's finansielle aktiviteter.
Endelig i juni 1994 noterede Kommissionen sig beslutningen i Rådet »industri« vedrørende tilpasningen af låntagnings- og långivningsstrategien i lyset af EKSF-traktatens udløb, og Kommissionen besluttede at begrænse varigheden af nye EKSF-lån, således at disse udløb den 23. juli 2002, dog med mulighed for undtagelse for de lån, for hvilke der blev udstedt garanti af en medlemsstat.
Jeg skal også minde om, at ikke alene Kommissionen, men også de andre institutioner har beskæftiget sig med EKSF-traktatens udløb og følgerne heraf, og i den forbindelse skal jeg blot nævne den tyske delegations memorandum om situationen for forskningen inden for mine- samt jern- og stålindustrien i Den Europæiske Union, det memorandum Det Rådgivende Udvalg for EKSF udfærdigede i juni 1995 samt en række tilkendegivelser fra Europa-Parlamentets side i forbindelse med budgetproceduren, således som det var tilfældet for nylig med Giansily-betænkningen om forslag til EKSF's aktionsbudget for 1997.
Efter Kommissionens opfattelse rejser udfasningen af EKSF reelt to hovedproblemer: for det første budgetaktiviteternes gode afslutning, nemlig dels afviklingen af forpligtelserne inden år 2002, dels de finansielle aktiviteter, låntagning og långivning, som endnu ikke er afsluttet år 2002.
For det andet bør problemet med ejerforholdet vedrørende EKSF-formuen løses, dvs. hovedsagelig ejerforholdet vedrørende reserverne og den eventuelle anvendelse af disse med henblik på en senere finansiering af særlige forskningsaktiviteter. Efter Kommissionens opfattelse er EKSF's arvinger - om man så må sige - helt klart medlemsstaterne; det er således op til disse i fællesskab at beslutte hvorledes man skal forvalte EKSF-reserverne, og hvad disse skal bruges til under hensyntagen til kreditorernes rettigheder. Med andre ord er medlemsstaterne forpligtet til at sikre den gode afslutning på alle finansielle aktiviteter, der endnu ikke er afsluttet i år 2002. Derfor har Kommissionen for nylig bekræftet sin vilje til i år 2002 at sikre en passende beholdning af reserver svarende til 100 % af de lån, der endnu ikke er afviklet på det tidspunkt, og som der ikke er stillet sikkerhed for fra medlemsstaternes side.
Kort sagt bør Kommissionen på den ene side over for medlemsstaterne fremsætte en række forslag med henblik på at sikre den gode afslutning på de igangværende aktiviteter, men bør på den anden side beslutte, hvorvidt den vil videreføre EKSF-modellen under en eller anden nærmere bestemt form, hvad angår sektorspecifik forskning.
Kommissionen har nøje noteret sig ordførerens opfordring til Kommissionen om at undersøge, om det er hensigtsmæssigt at oprette en stiftelse eller et europæisk kul- og stålagentur. I den forbindelse vil Kommissionen udarbejde en meddelelse med henblik på de kommende samlinger i Rådet »industri« den 2. februar eller den 17. april 1997. Denne meddelelse vil helt sikkert behandle spørgsmålet om anvendelsen af reserverne i forbindelse med de andre aktiviteter.
Med hensyn til den retlige form, som hr. Colom I Naval har foreslået, er Kommissionen overbevist om, at der også findes andre tænkelige løsningsmodeller end oprettelsen af en stiftelse eller af et europæisk agentur; det gælder således også om at undersøge disse og andre muligheder. Under alle omstændigheder bør den struktur, der vælges til efter år 2002 at finansiere den forskning, der har vist sig værdifuld, efter Kommissionens mening sikre, at kontrollen beror hos budgetmyndigheden, og at forvaltningen bliver effektiv efter ånden i EKSF-traktatens artikel 55. I den forbindelse har Kommissionen taget det forslag til efterretning, som er blevet fremsat af hr. Hughes, ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, ifølge hvilket Kommissionen får til opgave at forvalte de pågældende økonomiske midler inden for rammerne af Den Europæiske Unions almindelige budget. Under alle omstændigheder - uanset hvilken løsningsmodel, der bliver valgt i sidste instans - ligger det klart, at Kommissionen vil forsvare princippet om budgettets enhed og nøje vil undersøge, i hvilken udstrækning en undtagelse fra selve princippet om budgettets enhed vil være begrundet.
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg har kort forsøgt at fremlægge Kommissionens synspunkt på nuværende tidspunkt, men det er klart, at debatten ikke er afsluttet, og jeg er overbevist om, at der vil blive andre lejligheder, hvor vi på ny vil kunne drøfte disse spørgsmål.
Til sidst vil jeg blot på vegne af Kommissionen udtrykke min glæde over det samarbejdsklima, der har præget arbejdet i de to institutioner, fordi debatten vil blive videreført i den nærmeste fremtid i det forslag, Kommissionen bør fremlægge under samlingen i Rådet »industri« i begyndelsen af 1997.

Formanden
Mange tak, fru Bonino.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted fredag kl. 9.00.

Beskyttelse af dyr under transport
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler til Kommissionen:
B4-1219/96 af Funk, Böge, Redondo Jiménez, Goepel, Provan, Virgin, Keppelhoff-Wiechert, Klass, McCartin, Schierhuber, Mayer og Sonneveld for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om gennemførelse af ændringen af direktiv 91/628/EØF vedrørende beskyttelse af dyr under transport; -B4-1221/96 af Fantuzzi og Görlach for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om gennemførelsen af ændringen af direktiv 91/628/EØF; -B4-1225/96 af Tamino, Ripa di Meana, Bloch von Blottnitz og McKenna for De Grønne i EuropaParlamentet om forholdene for dyr under transport.
Görlach
Hr. formand! Jeg tror, at det, der chokerede os alle i de forgangne uger, var disse skrækkelige billeder, hvor vi alle så, hvordan levende dyr lastes og transporteres. Det er ikke første gang, at det foruroliger befolkningen og os som politikere. Det viser sig nu, at vi i forbindelse med ændringen af direktivet gjorde ret i at presse på og fremlægge endnu strengere forslag end det, man så blev enig om.
Vi ved alle, at transport af levende dyr har flere aspekter. Naturligvis er der først og fremmest det dyreetiske aspekt, respekten for levende væsener. Men der er også respekten for et værdifuldt produkt, vi skal jo som mennesker nu en gang alle have noget at spise. Jeg synes, det er nedværdigende, også for producenterne af værdifuldt oksekød, af dyr, som produktet kommer fra, når de ser, hvad der sker med deres produkt, som de med stor omhu har produceret. Det er også frygteligt for forbrugerne. Oksekødsmarkedet tager allerede tælling på grund af BSE-problematikken, og nu komme disse tilstande oveni!
Der er imidlertid endnu et aspekt, nemlig strukturen i vore store slagterier med overkapacitet. Når overkapaciteten naturligvis skal udnyttes, må man transportere over store afstande. Men også denne erkendelse taler for den politik, der gudskelov omsider er ændret til fordel for regionale slagterier. Når disse slagtekapaciteter eller slagteristeder udnyttes, kan afstandene også blive kortere.
For det fjerde - det bør vi ikke fortie - ligger det også i vor måde at give tilskud og støtte på. Når det foregår på den rigtige måde, er transport af levende dyr naturligvis dyrere end transport af frossent eller dødt kød. Men når systemet udnyttes på en måde, således at man også vil tjene penge på tilskuddene og kan behandle produktet kød på denne måde, så bliver modbydeligt!
En sidste bemærkning: Vi bør ikke pege fingre ad enkelte medlemslande. Disse billeder kom fra Trieste, men Trieste er i dette tilfælde overalt!

Tamino
Hr. formand, jeg henvender mig også til kommissær Emma Bonino, som er tilstede her i dag, for at understrege denne sørgelige situation, som vi i årevis har forsøgt at henlede opmærksomheden på, fordi jeg ser, at mange kolleger og store dele af den europæiske befolkning er chokeret over visse oplysninger og visse billeder. Vi har i årevis uden held forsøgt at gøre opmærksom på disse ting. Transporten af levende dyr medfører kolossale lidelser for dyrene, som i timevis holdes indespærrede i et aflukke uden mulighed for at røre sig. I de fleste tilfælde er der ikke tilstrækkelig med plads i indelukket til at tage vare om dyrene, som i sommerperioden udsættes for en bagende sol i lastbilerne og for frost om vinteren, og som i de fleste tilfælde ikke får tilstrækkelig med vand og føde. I disse tilfælde er det helt klart at dyrene lider.
Vi er chokerede, men der er i længere tid blevet rettet mundtlige forespørgsler til Kommissionen om disse problemer. Jeg har da også selv for nylig gjort opmærksom ikke alene på det allerede nævnte tilfælde vedrørende havnen i Trieste, men også på et andet tilfælde ikke så langt fra Trieste med en dyretransport gennem toldstederne ved Gorizia og ved Fernetti Prosecco, hvor man også i vid udstrækning har afsløret den helt uacceptable behandling, dyrene udsættes for.
Jeg vil tilføje en enkelt ting: i Gorizia er der kun to dyrlæger i forhold til de fjorten, som var forudset, og lokalerne til behandling af dyrene, der finansieres via fællesskabsmidler, fungerer dags dato stadig ikke. Dyrene bliver også mishandlet med elektriske stave og stokke, som anvendes ved på- og aflæsningen i forbindelse med transporten.
Dette er meget alvorligt. Kommissionen har påtaget sig en række forpligtelser; og jeg ville gerne høre, i hvilken udstrækning og hvorledes disse forpligtelser opfyldes.
Jeg ville gerne vide endnu en ting: det er helt afgørende at stille spørgsmålet, om denne transport af levende dyr i de fleste tilfælde ikke er meningsløs. Vi burde bestræbe os på at slagte dyrene så tæt som muligt på de steder, hvor de avles. Også BSE-problemet ville have været mindre alvorligt, hvis man havde valgt at gøre dette. Vi ville have haft flere kontrolfaciliteter, og det ville have været lettere at foregribe begivenhederne.
Endelig vil jeg til allersidst gerne vide følgende: hvor mange klager vedrørende overtrædelse af det gældende direktiv har Kommissionen modtaget fra medlemsstaterne? Hvilke overtrædelser drejede det sig om, og hvilke straffeforanstaltninger blev der truffet? Hvilke og hvor mange importører og eksportører i og fra tredjelande har skriftligt forpligtet sig til at overholde direktivets bestemmelser?
Det er på denne baggrund, vi ønsker at revidere direktivet med henblik dels på at fjerne undtagelserne fra den maksimale køreperiode på otte timer og i stedet at indføre en periode på fire timer, dels at sikre en passende kontrol og så vidt muligt at sikre, at dyrene slagtes, der hvor de avles.

Funk
Hr. formand, kære fru kommissær, mine damer og herrer! Jeg vil først her slå fast, hvorfor vi i dag har foranlediget denne mundtlige forespørgselsdebat. Dyreværnsorganisationer, medier og hele offentligheden er med rette oprørt og i høj grad opmærksomme, når sådanne uhyrlige billeder af transporter med levende dyr vises, således som det for nylig blev i fjernsynet. Også landmændene som dyreholdere og opdrættere af værdifulde dyr føler sig dårligt behandlet, når useriøse forretningsfolk behandler dyr som varer, der ikke kan føle nogen smerte.
Vi må i lyset af disse hændelser ikke undre os, når stadig flere især unge mennesker ikke længere vil spise kød for på den måde at lægge afstand til disse uudholdelige forhold.
Jeg har i årevis kæmpet for, at transport af kød skal støttes og foretrækkes frem for transport af levende dyr. Hidtil har vi kun fået ringe støtte af Kommissionen. Her har man hele tiden henvist til, at man ikke kan undvære transport af levende dyr, fordi hundyrene skal bruges til mælkeproduktion og fortsat avl i bestemmelseslandene, og fordi der nogle steder anvendes andre slagteritualer end i Den Europæiske Union. Netop disse begrundelser gør det absolut nødvendigt, at levende dyr behandles og transporteres som nytte- og avlsdyr. Der er tilstrækkelige beviser på, at det er muligt at transportere dyr korrekt og i overensstemmelse med dyreværns- og artsregler.
Alle direktiver, forordninger og beslutninger, som er diskuteret og vedtaget af os, er ikke det papir værd, de er skrevet på, når de nødvendige kontroller ikke gennemføres omhyggeligt. Her skal man naturligvis samarbejde med medlemslandene. Men Kommissionen giver selv ved alvorlige overtrædelser fortsat penge til sådanne transporter. Det burde den ikke gøre! Den burde ikke give penge til de transportvirksomheder, der ikke overholder bestemmelserne, dyreværnsforskrifterne! Af egen erfaring ved jeg f.eks., at Den Europæiske Union nidkært gennemfører kontroller på min gård, og at den ved små overtrædelser spærrer for dyrepræmierne eller reducerer arealstøtten. Der kan man åbenbart godt gennemføre kontroller, men ikke i forbindelse med dyretransporter.
For mig at se bliver der sat andre målestokke for dyretransportvirksomheder ved kontroller, end der ellers gør. Det er komplet ubegribeligt. Jeg vil derfor anmode om, fru kommissær, at man sætter en stopper for dette, hurtigere og bedre end det hidtil har været tilfældet. Vi opfordrer Kommissionen til som den mest påtrængende foranstaltning ikke længere at udbetale eksportstøtte til transportvirksomheder, der ikke overholder de dyreværnsretlige bestemmelser under transport og i forbindelse med behandling af dyr.
Udbetalingen skal gøres afhængig af, om transporten sker korrekt set fra et dyreværnsretligt aspekt. Folk i bestemmelseslandene, det vil jeg også gerne sige, har krav på kvalitetskød. Det kan man imidlertid ikke få af dyr, som pines og ankommer halvdøde til disse bestemmelseslande. Det må også lige fremhæves her!
Derfor er der ikke flere gode undskyldninger! Vi anmodede allerede i 1995 om at få opført en budgetpost, og den blev så også indrømmet. Men selv om der stod penge til rådighed - 2, 5 mio ecu -, blev der ikke gennemført nogen kontroller!

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil tillade mig at afgive et generelt svar - eller rettere - et samlet svar på de tre forespørgsler, der er stillet; og derefter vil jeg behandle en række mere specifikke punkter, som er blevet rejst i løbet af debatten.
Forholdene for levende dyr under transport til tredjelande, som har været genstand for en livlig debat i de seneste uger, giver - således som de ærede parlamentsmedlemmer også nævner det - anledning til stor bekymring hos befolkningen. Kommissionen følger situationen med særlig opmærksomhed for at sikre passende transportforhold for dyrene til tredjelande. Med henblik herpå har Kommissionen intensiveret kontakten med en række tredjelande for at finde en løsning og for at undersøge muligheden for at opstille særlige regler for transport af dyr til tredjelande. Jeg må imidlertid understrege de særlige vanskeligheder, som karakteriserer samhandelen med tredjelande, for så vidt som EU-direktivet naturligvis ikke kan anvendes direkte i de pågældende tredjelande. Under alle omstændigheder indeholder direktiv 91/628, som ændret ved direktiv 95/29, bestemmelser, der tager sigte på at sikre, at de transportvirksomheder, der transporterer dyr fra eller til Den Europæiske Union overholder en række betingelser vedrørende dyrenes velfærd. Grunddirektivet er som bekendt blevet ændret i 1995 med en væsentlig støtte fra Europa-Parlamentets side, og størsteparten af forholdsreglerne bør gennemføres i de nationale lovgivninger senest den 1. januar 1997.
Foranstaltninger vedrørende yderligere kriterier for køretøjer, som anvendes til landevejstransport af dyr i perioder på mere end otte timer og minimumskriterier for, hvor mange ophold der bør gøres undervejs, vil træde i kraft inden den 1. januar 1998. Det er håbet - det er i det mindste Kommissionens ønske - at alle disse forslag til gennemførelsesbestemmelser inden længe forelægges for Rådet. Det ændrede direktiv indeholder strengere regler med henblik på at sikre, at de erhvervsudøvende inden for sektoren - som hr. Funk specielt henviste til - sørger for passende betingelser for dyrenes velfærd i forbindelse med transport. F.eks. bør myndighederne i den eksporterende medlemsstat på forhånd sikre sig, at dyrene er i stand til at klare rejsen, at der bliver truffet passende foranstaltninger med henblik på, at man kan yde dyrene pleje under transporten, og at dette også kan ske på bestemmelsesstedet i tilfælde af eksport. De enkelte medlemsstater bør være i stand til at sikre, at eksport-import-transportselskaberne overholder direktivets bestemmelser under hele transporten, som bør gennemføres i dertil indrettede lastbiler eller skibe. På baggrund af de klager, der er indgivet, vil Kommissionen imidlertid endnu en gang henvende sig til myndighederne i de medlemsstater, hvor de seneste begivenheder, som er nævnt i de foreliggende mundtlige forespørgsler, har fundet sted, specielt i Tyskland og i Italien. Hvis undersøgelsen af disse sager viser, at begivenhederne er indtruffet som følge af en mangelfuld iværksættelse af direktivet fra de pågældende myndigheders side, vil Kommissionen overveje eventuelt at iværksætte overtrædelsesproceduren i henhold til traktatens artikel 169.
For at øge beskyttelsen af de dyr, der transporteres til tredjelande, undersøger Kommissionens tjenestegrene i øjeblikket muligheden af at annullere eksportrestitutionerne til de eksportører, der ikke fuldt ud respekterer de gældende bestemmelser vedrørende dyrs velfærd under transporten, hvilket netop er det forslag, hr. Funk har stillet under denne debat.
Kommissionen vil gerne gøre de ærede parlamentsmedlemmer opmærksom på, at det vil blive meget kompliceret at iværksætte en sådan procedure, hvilket man måske nok allerede er klar over; der bør nemlig gennemføres veterinærkontrol ikke alene på startstedet i Den Europæiske Union, men også under transporten uden for fællesskabsterritoriet og på ankomststedet i tredjelandet. Jeg tror, de ærede parlamentsmedlemmer i det mindste er klar over, hvor kompliceret proceduren er rent organisatorisk, fordi alt dette har betydelige følger på det praktiske og juridiske plan. Jeg mener imidlertid, jeg ikke her behøver forklare de ærede parlamentsmedlemmer, hvori problemet består. Men Kommissionen glæder sig over at kunne meddele, at der er gjort fremskridt med hensyn til dette spørgsmål, og at der er gode muligheder for, at forslaget til Rådets forordning kan fremsættes næste måned. Hr. Funk, De anmoder om en forklaring vedrørende overholdelsen af direktivets bestemmelser. Kommissionen kan oplyse, at den daglige gennemførelse af direktivet som bekendt påhviler de enkelte medlemsstater. Kommissionens Kontor for Veterinær og Fytosanitær Inspektion og Kontrol foretog i 1995 og 1996 en række rejser i medlemsstaterne med henblik på at undersøge, hvorvidt de gennemførelsesforanstaltninger, medlemsstaterne har vedtaget, er hensigtsmæssige og at undersøge forholdene omkring transport af dyr på markeder, i slagterier, på opsamlingsstederne og ved grænseposterne.
Hvad angår spørgsmålet om bevillingen på 2, 5 mio ECU på 1996-budgettet - et spørgsmål, der er blevet rejst - må jeg sige, at denne bevilling ikke - jeg gentager - ikke gør det muligt for Kommissionen at ansætte mere kontrolpersonale, men Kommissionen har set på spørgsmålet for at undersøge, om de disponible midler kunne anvendes bedre. Til hr. Tamino vil jeg på Kommissionens vegne blot gøre opmærksom på, at medlemsstaterne i henhold til direktivet ikke er forpligtet til at underrette Kommissionen om, hvor mange kontroloperationer, de har gennemført, hvilke mangler de har konstateret, og hvilke straffebestemmelser de har iværksat. Derfor er Kommissionen ikke i stand til at give de omfattende oplysninger, det ærede parlamentsmedlem har anmodet om.
Endelig hvad angår særlige kontrolprojekter, overvejer Kommissionen flere muligheder, som måske kunne forbedre kontrollen med transporten af dyr. Der er tale om systematiske undersøgelser af transportforholdene over en bestemt periode, som kunne blive gennemført af uafhængige organer. Dette er en mulig løsning, som kunne omfatte kontrollen med dyretransporter ved grænseinspektionsposterne, idet man f.eks. anvender og styrker det materiale, der kan anvendes til at informere de personer, der har et direkte ansvar på området; desuden kunne man sikre en ajourføring af oplysningerne om den retlige gennemførelse af foranstaltningerne fra medlemsstaternes side, i de tilfælde hvor man konstaterer overtrædelser af reglerne vedrørende dyrevelfærd.
Alle disse aspekter bør undersøges nærmere, men Kommissionen vil gerne understrege, at den vil fortsætte med at fremsætte forslag til forbedring af forholdene for dyr til trods for den komplicerede organisatoriske, finansielle og retlige situation, som er meget forskellig i de enkelte EU-medlemsstater og især i tredjelandene. De ærede parlamentsmedlemmer er alle vidende om, hvor vanskelig denne sag er, og Kommissionen håber, den i Europa-Parlamentet har en allieret i forbindelse med alle disse initiativer.

Spiers
Hr. formand, jeg er uhyre tilfreds med, at disse forhandlinger finder sted. Som alle ved, har spørgsmålet om transport af dyr vakt stor bekymring i hele Den Europæiske Union, og da de nye regler blev vedtaget sidste år, var der visse forhåbninger om, at vi ville få afskaffet nogle af de værste aspekter i forbindelse hermed.
Da Rådet vedtog de nye transportregler i juni 1995, talte man om, hvor stor betydning man skulle tillægge de ekstra veterinærinspektører, som Kommissionen skulle have ansat for at få direktivet ført ud i livet. På trods af det rimeligt opmuntrende svar, vi fik fra fru Bonino, fik jeg et langt mindre opmuntrende svar, da jeg - ét år efter at direktivet var blevet vedtaget - skriftligt spurgte både Rådet og Kommissionen, hvad der var sket i sagen, og specifikt om der var sørget for passende økonomiske bevillinger på budgettet til de ekstra inspektører. Kommissionen svarede, at der ikke var ressourcer til rådighed, og at der ikke var planer om at ansætte flere inspektører, hvilket tilsyneladende stadig er tilfældet. Rådet gav bare Sorteper videre til Kommissionen, og det fremgik klart af svaret, at man var fuldstændig ligeglade med dette problem og slet ikke var interesseret i at sikre, at EU's lovgivning bliver overholdt. Så pr. dags dato er der, så vidt jeg forstår, stadig kun én veterinærinspektør, der har ansvaret for at overvåge, at transportdirektivet bliver gennemført. Han har ganske travlt, og det er ikke så underligt, at man stadig blæser på det.
Situationen er endnu værre på andre områder. For eksempel kræves det i henhold til direktivet om normer for burhøns, at Kommissionen skal gennemføre kontroller i medlemsstaterne. Direktivet blev vedtaget i 1988, og indtil videre er der ikke gennemført en eneste kontrol. Rent ud sagt så spilder vi tiden her, hvis Kommissionen ikke er parat til at gennemføre EU-lovgivningen, og man tilsyneladende er ligeglad i Rådet. Jeg glædede mig over fru Boninos svar, for så vidt som Kommissionen fortsat tager skridt til sikre, at direktivet bliver gennemført, selv om der ikke er kommet flere veterinærinspektører. Jeg mener, at der skal ansættes veterinærinspektører, hvis vi skal tage dette alvorligt. Jeg håber også, at Kommissionen vil udpege nogle ansvarlige ikke-statslige organisationer i medlemsstaterne, som kan sørge for, at lovgivningen bliver overholdt, hvis den ikke selv kan klare det.

Provan
Hr. formand, det er altid rart at se kommissæren her i Parlamentet, og her er vi meget heldige at have hende til stede som den kommissær, der har ansvaret for forbrugeranliggender, men også, hvis jeg må have lov til at sige det, som fiskerikommissær, for i hendes ressortområde med fiskeriet har hun også et inspektorat, som skal sikre, at fællesskabslovgivningen bliver ordentligt overholdt. Så det er netop dette emne, som hr. Spiers lige var inde på, som har afgørende betydning. Der er ingen mening i at lovgive og vedtage forordninger, hvis vi faktisk ikke kan gennemtvinge dem i praksis, og det er just det, der er problemets kerne.
Jeg anerkender det, hun siger som kommissær, nemlig at det er op til medlemsstaterne. Men Kommissionen har jo i medfør af Rom-traktaten en forpligtelse til at sørge for, at styring og regler bliver ensartet og korrekt overholdt i hele Det Europæiske Fællesskab. Det er her, Kommissionens forpligtelse ligger. Jeg vil påstå, som de fleste af mine kolleger her i dag har gjort det, at det er op til hende at sikre, at medlemsstaterne også gør det. Hvis det indebærer, at der skal ansættes mere personale, som kan rejse rundt til de nationale hovedstæder for at sikre, at reglerne bliver ordentligt opfyldt, så må det være sådan.
Men der er andre måder, da det jo gælder generelt for dyrenes velfærd, at vi i hele Fællesskabet har en kolossalt stor befolkning, som går meget højt op i dyrenes velfærd. De ville med glæde engagere sig på den ene eller den anden måde - hvad enten det sker ved at melde sig ind i frivillige organisationer, eller hvad det nu kan være - for at sikre, at loven bliver overholdt.
Jeg ville have troet, at det ville være nyttigt, hvis Kommissionen ville undersøge muligheden for at overlade frivillige organisationer ansvaret for at overvåge de ting, der sker, og måske rapportere til Kommissionen om tingenes tilstand efter deres oplevelser i virkelighedens verden. Jeg argumenterer ikke for, at disse skulle gennemtvinge lovgivningens regler, for det ville være at gå for vidt i forhold til det, der er meningen med en frivillig organisation. Grunden til at vi drøfter disse ting her i dag, er, at der er et tvselskab, der har kastet olie på det bål, som nu raser i hele Tyskland, fordi reglerne om transport af dyr ikke bliver ordentligt overholdt.
Det samme skete i Storbritannien for flere år siden. Jeg har i fem år arbejdet for en frivillig organisation, som fik arrangeret den største underskriftsindsamling, man nogensinde har oplevet i Det Europæiske Fællesskab, i forbindelse med transport af heste.
Jeg håber, at kommissæren vil finde en udvej - for hun er jo et meget praktisk anlagt, kompetent og dygtigt menneske - således at vi får sikret, at reglerne bliver overholdt til punkt og prikke.

Santini
Hr. formand, fru kommissær, jeg tror ikke, jeg her i dag bør forsvare noget specifikt italiensk, som jeg føler bliver angrebet. Jeg vil bestemt heller ikke tage regeringen i forsvar eller noget så banalt som italiensk mentalitet. Men jeg ønsker at forsvare den kultur, de klassiske, centraleuropæiske værdier, som Trieste og regionen omkring Trieste står for, som er udsat for et angreb, jeg ikke helt kan definere, men som er grundløst og helt klart overdrevet. En episode, der er blevet genstand for debat i Europa-Parlamentet, som godt nok er alvorlig og uacceptabel, men som også bør ses i sammenhæng med en arbejdsmetode, med forholdet mellem staterne og med forholdet mellem producenter og forbrugere af et dyrisk produkt, som jeg ikke tror er meget anderledes i Italien end i de øvrige medlemsstater.
Når det drejer sig om transport af levende dyr, er der helt klart mange faktorer, der spiller ind; alle handlinger fremstilles som grusomheder, den mindste berøring fremstilles som tortur, og måske er det korrekt. Jeg er enig med hr. Tamino, når han siger nej til elektriske stave, nej til dem, der ikke overholder køretiderne, nej til dem, der ikke overholder tiderne, hvor dyrene bør have vand og mad.
Men vi bør også være på vagt over for demagogi og fordrejelse af sandheden. Ikke alt er tortur, og ikke alt er ægte forsøg på at afdække sandheden. Jeg tror ikke, havnen i Trieste adskiller sig særlig meget fra andre opsamlings- og sorteringssteder for levende dyr og slagteriprodukter. Det bør også tilføjes, at i øjeblikket befinder havnen i Trieste sig i cyklonens øje, for så vidt man på et tidspunkt, hvor stedet var overfyldt - dette er den telefoniske forklaring, jeg har fået - dukkede op med et kamera og filmede visse episoder - det må siges, at hvis vi ønsker at opsøge sådanne episoder, vil vi helt klart kunne finde massevis - og man gjorde dernæst undtagelsen til en regel.
I Italien er der også øjeblikkelig blevet taget et initiativ som følge af brevet fra Sundhedsministeriet, som mange italienske kolleger også vil modtage; brevet blev afsendt den 12. november, altså for to dage siden. Man reagerede øjeblikkelig på dette brev. Der ankom dyrlæger og embedsmænd til Triste fra de tyske delstater, som blev modtaget og ledsaget til opsamlingscentrene i havnen i Trieste, hvor de inspicerede lokaliteterne. Efter inspektionen blev der udfærdiget en aftaleprotokol, som indebar visse forbedringer. En lang række procedurer vil blive gjort smidigere, hurtigere og mindre bureaukratiske, idet man vil anvende fax i stedet for breve og telefonopkald i stedet for beskyldninger på afstand, men frem for alt har havnen i Trieste forpligtet sig til at ansætte mere personale til styring af alt dette.
Man kan ikke gøre Trieste til syndebuk på grund af dette. Hvis man foretog lignende inspektioner andre steder, tror jeg, der vil være stor sandsynlighed for, at vi under næste mødeperiode stod for at skulle forsvare en anden europæisk havn.

Eisma
Hr. formand, hver uge transporteres der 2000 heste fra Østeuropa til Den Europæiske Union. Takket være den chokerende nederlandske film blev vi konfronteret med de afskyelige lidelser under transporten af heste ved grænsen til Italien. Heldigvis har dyreværnsinspektører fra Nederlandene vist - ikke heldigvis, at de har vist det, men det er godt, at de har gjort det, så får det os igen til at se kendsgerningerne i øjnene - at af disse 2000 heste om ugen passerer mange grænsen døde eller med brækkede ben eller andre læsioner. Denne film viste kun én lastbil, men et nemt regnestykke fører til den konklusion, at mellem halvtreds og hundrede døde heste på én uge er resultatet af den slags transport. Mens vi taler her, dør der en hest som følge af denne dyrevanærende behandling. Er det os nu også det værd for at spise en skive salami på vores brød? Så taler vi ikke engang om transporten af andre dyr; hvilke lidelser forvolder vi dem gennem denne transport, hvilke lidelser forvolder vi disse dyr! Jeg har hørt svaret fra kommissæren, fru Bonino. Disse hensigter forekommer mig ikke at være dårlige, men jeg har alligevel et spørgsmål. Gennemførelsesforordningerne for direktivet fra 1995 skulle have været offentliggjort midt i dette år. Jeg har ikke set dem. Kan kommissæren sige, hvor jeg kan se dem, og hvornår de er offentliggjort? Tror kommissæren stadig, at direktivet fra 1995 kan blive effektivt fra 1. januar 1997?
Endelig anmoder jeg mine kolleger, og i særdeleshed mine tyske og italienske kolleger, om over for deres egne nationale myndigheder kraftigt at opfordre til, at kontrollen ved grænserne sker mere effektivt.

Martinez
Hr. formand, fru kommissær, der ankommer skibe lastet med heste, dette vidunderlige dyr, fra Polen og fra Argentina til Atlanterhavshavnene, men dermed er det ikke slut med lidelserne. Hestene bliver derefter læsset på lastbiler og transporteret overalt i Europa. Og så er der fårene, som ankommer fra New Zealand og Australien i lastrummet på skibe, hvor en del af dem dør undervejs. Men newzealænderne slagtede jo også maorierne efter søndagens kirkegang, så hvorfor ikke også fårene...
Lad mig også nævne grisene og kyllingerne i bure, hvori de transporteres i timevis. Der bør naturligvis gøres holdt hver ottende time, men så er der strejker, som f.eks. i Gorizia, grænseposten nær ved Trieste. I så fald får dyrene intet at spise eller drikke under den bagende sol og går til. Der er tyve, hundrede, tusinder, de er bange, stressede, de befinder sig i plomberede jernbanevogne, i mange tilfælde jernbanevogne plomberet med EU's vokssegl.
Lad mig videre nævne papegøjerne, der transporteres af KLM fra Holland, landet, der går ind for frit salg af narkotika og fri udfoldelse. Halvdelen af papegøjerne dør under transporten. Der er de overfyldte kyllingefarme, hvor kyllingerne lever under kunstigt lys dag og nat, rugerierne, hvor det samme er tilfældet, for at fremkalde serotoninreaktioner hos hønsene, så de lægger æg uden ophør, og hvor hønsene plukker fjerene af sig selv, som om de ville begå selvmord.
Og så er der de 100 mio hankyllinger, der brændes levende hvert år i varmekedlerne på kyllingefarmene - hvilken skam; for ikke at tale om grisene, de dyr, der kommer de europæiske kommissærer - og mennesket - nærmest, og hvis hjerteklapper man anvender til transplantationer. Spørg blot professor Cabrol. Grisene gnubber sig imod betonen, så de får sår. Man fylder dem med antibiotika og nervemedicin, men angsten får man ikke bugt med; lad mig videre nævne de små burekalve uden lys, som man giver laktoserum, og som bliver anæmiske og får hæmoglobinproblemer, men som nogen gange kan prise sig lykkelige, fordi de slagtes efter otte dage for at blive lavet til foder for husdyr, hunde og katte.
Og som kronen på værket er der køerne. Plutarks ko, koen med det blide sind, som er blevet tvunget til at spise sine artsfæller, selv om den egentlig ikke er kødædende, med det resultat at dens hjerne er blevet gennemhullet med tolv gule blærer som stjernerne på magtens og skammens flag, EU-flaget. For ikke at tale om dødskæderne, hvor den elektriske bedøvelse ikke virker, således at kyllinger og ænder bliver skoldet levende med overskåret hals og blodet sprøjtende ud af halspulsåren.
Selv ikke de vilde dyr undslipper rævesaksene, hvor pelsdyrene får knust knoglerne i poten, og med overrevne sener og overskårne pulsårer mobiliserer deres sidste kræfter for at bide poten af og slæbe sig en meter længere, hvilket ses af blodsporet i sneen. Hvad skal al denne grusom til for? Fordi inuitterne skal kunne fortsætte den traditionelle jagt. Men så vidt jeg ved, er rævesakse en opfindelse af nyere dato.
Sandheden er den, at denne barbariske fremfærd er et resultat af den globale kapitalismes og Det Europæiske Fællesskabs rædselsfulde profitræs. Når Bruxelles uden tøven kræver af briterne, at de slår 11, 5 mio køer ned, symbolet på blidhed, hvis mælk er den perfekte modermælkserstatning, er der tale om en stabel dyrekroppe på 11 km, dvs. halvanden gang Himalaya. Alt dette for at forsøge at bøde for den brøde, der er begået af de herrer Legras, Mansito og Hoelgaard i Den Stående Veterinærkomité, som vidste alt, men forholdt sig tavse.
Når det drives så vidt, kære kolleger, I som kræver direktiver på området, hvad kan man da forvente af denne europæiske institution? I 1992 fortalte hr. MacSharry mig her i Europa-Parlamentet, at han var følelsesmæssigt berørt over situationen for dyrene, og han vidste på det tidspunkt, da han erklærede dette, hvad man gjorde med benmelet. Sandheden er den, at vi står over for en økonomisk nazisme, udryddelsen af levende væsener af hensyn til profit og produktivitet. Dette ligger i Den Europæiske Unions væsen, en Union, der gennemfører alt dette imod landbrugernes ønske, en gruppe, der også selv er det første offer med det højeste selvmordstal blandt erhvervsgrupperne i Den Europæiske Union.
Det er sikkert, at når man når dette punkt, betyder lammets, kalvens, sælungens og kyllingens naturlige rettigheder kun lidt for de europæiske kommissærer. Men i dag er det dyrene, i morgen er det måske de ældre, der må holde for i Maastricht-kriteriernes navn med forslag om provokeret død for denne gruppe.
Kære venner, hr. formand, forstå mig ret! Det er på det etiske og filosofiske plan, der bør ske en ændring. Det er den europæiske idé, der dræber, og det er derfor den europæiske idé, vi må til livs.

Maij-Weggen
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen og en personlig bemærkning. Jeg konstaterer, at det ærede medlem, som netop har talt, to gange har krænket mit land, Nederlandene. Jeg vil ikke komme ind på detaljer, men jeg vil på det kraftigste dementere, hvad han her har sagt i krænkende vendinger.

Needle
Hr. formand, jeg er enig med fru Maij-Weggen i den forstand, at den foregående taler også efter min opfattelse ofte bebor en temmelig trist og mørk verden. Det har han så sandelig bekræftet med sine synspunkter her i dag. Hvis vi måler, hvad offentligheden virkelig bekymrer sig om, efter hvor hyppigt disse ting optræder i den post, vi modtager, har jeg en mistanke om, at der er mange medlemmer, der ville vedstå sig, at det ude i den virkelige verden ikke er ØMU'en eller regeringskonferencerne, men derimod dyrenes velfærd, og specielt transport af dyr, der ligger klart i spidsen. Og denne bekymring i offentligheden er ikke aftaget med de beslutninger, der blev truffet i juni måned sidste år. På baggrund af de oprørende meddelelser, der på det seneste har været i medierne om dyr, der bliver udsat for stress og unødvendige grusomheder, er det højst passende, at EuropaParlamentet i dag insisterer på, at Kommissionen og medlemsstaterne meget snart skal gøre en meget effektiv indsats. Jeg tror, at hvis man gjorde det, så ville det få større betydning for Den Europæiske Union end samtlige PR-budgetter tilsammen.
Det forhold, at det nødvendigvis skal være ikke-statslige organisationer som RSPCA i Det Forenede Kongerige eller medierne, der afslører fortsat mishandling af dyr, viser to ting: For det første at det ikke er lykkedes Kommissionen og medlemsstaterne blot at komme i gang med at føre aftalerne ud i livet, og for det andet at presset fra offentligheden ikke bare forsvinder af sig selv. Det skulle da heller ikke gerne være tilfældet. Der er for lidt ordentlig kontrol og latterligt få retssager mod enten grusomme transportansvarlige eller ministerier, som ikke griber ind. Jeg støtter de kolleger, som fremfører det argument, at ikke-statslige organisationer som RSPCA ville kunne medvirke til at overvinde de budgetmæssige begrænsninger, som kommissæren var inde på.
I mellemtiden lyder der kritiske røster fra alle sider: Fra svineavlere, der er bekymrede over sammenblandinger ved mellemstationerne; fra landbrugere, der har problemer med snærende definitioner på, hvad der udgør en rejse; fra eksperter i dyrenes velfærd, som oplever, at mangelen på ordentligt uddannede kontrollanter og inspektører har en afgørende, negativ indflydelse.
Disse specifikke punkter bør Kommissionen gøre en specifik indsats for at ændre. Jeg værdsætter kommissær Boninos bemærkninger her i dag. Men der er fortsat først og fremmest behov for at komme videre i retning af, at der handles med døde dyr, i stedet for at vi opretholder eksporten af levende slagtedyr. Når der er mulighed for at opnå eksportsubsidier på op til ECU 400 pr. dyr, så kan det ikke undre nogen, at både hæderlige og skrupelløse opkøbere eller sælgere ikke ligefrem står i kø for at finde alternativer. Landbrugere og fragtmænd skal tjene til livets opretholdelse, og fiaskoen med BSE-problemet har ikke gjort det lettere.
Så den klare besked, der skal afsendes her i dag, skal nødvendigvis være, at Kommissionen må se at få reformeret et system, som, uden at det har været tilsigtet, er med til at videreføre en grusom adfærd. De europæiske institutioner må vise, at de økonomisk har seriøse hensigter, når det gælder fremme af lokale slagtninger, og derfor må vi have fjernet de eksportsubsidier.
Endelig ville det allerbedste være en virkeligt engageret indsats for, at traktaten kommer til at omfatte alle sansende væsener, og det er min fornemmelse, at det til syvende og sidst bliver lige præcis det krav, offentligheden kommer til at stille.

Morris
Hr. formand, Europa-Parlamentet har levet op til sit ansvar, når det gælder dyrenes velfærd. Den 15. december 1993 vedtog Parlamentet næsten enstemmigt min betænkning om en maksimumsgrænse på 8 timer for den samlede transporttid for dyr til slagtning. Det er disse dyr, der er undervejs til slagteriet, som bliver udsat for den værste vanrøgt og de værste grusomheder; kvæg, der transporteres fra Tyskland til Libanon, britisk og irsk kvæg og får, der skal til Nordafrika, og her på det seneste heste, der importeres til Italien fra Polen til brug i salami-industrien. Disse dyr udsættes for lange transporttider og har dårlige forhold, der er kun få muligheder for at fodre dem og færre for at vande dem. Når de når frem, er de altid i en begrædelig tilstand. Det sker faktisk alt for ofte, at disse grusomheder ikke bliver bragt frem i lyset af medlemsstaternes myndigheder, men snarere af private borgere og medier, der er ude efter en god historie.
Jeg glæder mig over fru Boninos ord her i dag om, at hun er fast besluttet på at få ændret direktivet, men der er et forslag, jeg gerne vil stille hende. Jeg ville synes, at det var endnu bedre, hvis Kommissionen selv påtog sig at kontrollere og retsforfølge de medlemsstater, som ikke orker at holde opsyn med deres egne inspektører, samtidig med at Kommissionen jo også skulle kontrollere, inspicere og om nødvendigt retsforfølge de virksomheder, som står for transporten af levende dyr, og som udsætter disse for den mest grusomme behandling.
Jeg mener ikke, at disse aktiviteter er påkrævede. Med moderne køleteknik kan vi nu levere dyr selv til de medlemsstater, der har store muslimske befolkningsgrupper og andre, der kræver, at man følger et særligt ritual ved slagtningen. Vi kan levere de ting, som folk ønsker, og vi bør sigte efter det, jeg har argumenteret for i mange år, nemlig at dyrene bliver slagtet på det nærmeste produktionssted eller landbrug.

Marinucci
Hr. formand, det er heldigt, vi kan behandle dette beslutningsforslag i nærvær af kommissær Emma Bonino, da det drejer sig om et emne, der til en vis grad henhører under hendes kompetence, men navnlig fordi vi værdsætter den opmærksomhed og saglighed, hun altid udviser.
Direktiv 95/29 indeholder præcise kriterier for dyretransport, med henblik på at dyrene ikke udsættes for lidelser, men direktivet indeholder også bestemmelser om kød til menneskelig konsum med henblik på at sikre et kvalitetsprodukt. Problemet er som altid iværksættelsen af direktivet, og tidsfristerne bør naturligvis ikke overskrides, således som det kræves i beslutningsforslaget. Således som kommissær Emma Bonino allerede har nævnt, har vi tiltro til, at gennemførelsesbestemmelserne meget snart vil blive iværksat.
Vedrørende den episode, som flere talere har nævnt, ved vi udmærket, at medierne ofte overdriver uden at grunden hertil nævnes, og i ikke så få tilfælde er det naturligvis til at gennemskue, at der ligger skjulte og ikke særlig ædle motiver bag. Med hensyn til Trieste modtog veterinærlokalerne som bekendt uventet besøg af inspektører, og lokalerne blev erklæret for egnede. Som hr. Santini nævnte for lidt siden, fandt der den 12. november et møde sted mellem dyrlæger repræsenterende de tyske forbundsmyndigheder og de tyske forbundsstater og de italienske myndigheder, og lokaliteterne blev ved den lejlighed inspiceret og fundet i udmærket stand, og der blev udfærdiget et protokoludkast, i hvilket de italienske myndigheder kræver særlige garantier, korrekte garantier for dyrenes sundhedstilstand ved transportens påbegyndelse i oprindelseslandet. De italienske myndigheder forpligtede sig på deres side til at udvide personalet på lokaliteterne i Trieste, således som der allerede er vedtaget en lov om i Italien, og herigennem afsat økonomiske midler til.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg ønsker blot at komme med nogle korte præciseringer. Jeg kan ikke få øje på hr. Provan i salen, men jeg vil bede hans kolleger referere til ham.
Jeg vil vende tilbage til problemet vedrørende kontrolforanstaltninger og problemet omkring budgetbegrænsningerne. Jeg skal blot her gentage, at denne forsamling selv er en budgetmyndighed sammen med Rådet, og at Kommissionen afgjort ønsker at styrke dette element, hvis der på nogen måde er en mulighed herfor. Men de ærede parlamentsmedlemmer er naturligvis bekendt med hele postyret omkring budgettet og hele den debat, der også har været ført i Europa-Parlamentet.
Det andet punkt vedrører forslaget om at inddrage det civile samfund. Ærede parlamentsmedlemmer, der er tale om et område af traktaten, hvor det drejer sig om forholdet mellem Kommissionen, medlemsstaterne og - naturligvis - disse organisationer. Desuden påhviler det Kommissionen at sørge for, at der i medlemsstaterne er en tilstrækkelig kontrol og ensartethed på dette område. Denne opgave kan helt klart ikke udføres af de ikke-statslige organisationer, men disse organisationer kunne være til stor nytte for medlemsstaternes regeringer, hvad angår en mere detaljeret kontrol i deres respektive lande - til stor nytte netop for medlemsstaternes regeringer og ikke for Kommissionen, som naturligvis lader kontrollen gennemføre af ikke-statslige organisationer. Juridisk set forekommer det mig, at en løsning af denne art ville indebære en række vanskeligheder, men jeg behøver nok ikke uddybe dette punkt yderligere over for et publikum af dygtige jurister.
Og nu en meget kort bemærkning til hr. Morris; for som jeg nævnte allerede i starten - men det ville måske være godt at gentage det - vil de enkelte medlemsstater fra og med den 1. januar 1997 i henhold til det reviderede direktivs artikel 18 i tilfælde af gentagne overtrædelser af direktivets bestemmelser kunne tage en række initiativer, herunder midlertidigt fratage eller inddrage producentens eller transportselskabets tilladelse. Jeg håber, at medlemsstaterne med alle parlamentsmedlemmernes hjælp vil sikre en streng håndhævelse af denne bestemmelse.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Jeg har modtaget fire beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted fredag kl. 9.00.

Aktuel og uopsættelig debat
(anden del)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er anden del af debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-1257/96 af Bertens m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om Den Internationale Krigsforbryderdomstol for det tidligere Jugoslavien; -B4-1280/96 af Lenz m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om støtte til Den Internationale domstol for krigsforbrydelser i det tidligere Jugoslavien; -B4-1286/96 af Pasty m.fl. for Gruppen Union for Europa om Den Internationale Domstol for det tidligere Jugoslavien; -B4-1303/96 af Cohn-Bendit m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om Den Internationale Krigsforbryderdomstol for det tidligere Jugoslavien; -B4-1313/96 af Pettinari m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om den internationale ad hoc-domstol for det tidligere Jugoslavien; -B4-1319/96 af Hoff m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om Den Internationale Krigsforbryderdomstol for det tidligere Jugoslavien; -B4-1324/96 af Dupuis for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om ad hoc-domstolenes arbejde.
Cars
Hr. formand, nu gælder det om at glemme talemåden »tiden læger alle sår«. Det gør langt mere skade end gavn at anvende sådanne talemåder om situationen i det tidligere Jugoslavien. For at sårene kan begynde at læges for de mange, der er blevet ramt af frygtelige lidelser på grund af folkemord og andre krigsforbrydelser, kræves der en umiddelbar indsats.
Krigsforbryderdomstolen i Haag gør gavn. Den beskæftiger sig med grove krigsforbrydere. Men for at den kan opfylde sit formål fuldt ud og dermed danne forbillede for en fremtidig permanent krigsforbryderdomstol, må den tilføres to ting. For det første har den brug for penge, således at den kan gennemføre de nødvendige forhør og undersøgelser på gerningsstedet for forbrydelserne. For det andet må den have adgang til dem, der mistænkes for at have det overordnede ansvar for krigsforbrydelserne.
Det er skammeligt, hr. formand, skammeligt for retfærdigheden og for det europæiske retssamfund, at disse de primære mistænkte endnu ikke har kunnet pågribes og stilles for domstolen. Parlamentet stiller i sin beslutning i dag krav om ændringer på disse to områder. Den Europæiske Union og dens medlemsstater bør give Krigsforbryderdomstolen i Haag de fornødne ressourcer. Serbien og Kroatien må bringes til at indfri deres løfter; det er tydeligvis nødvendigt, at EU lægger større pres på dem for at få dem til at indse, at det også er i deres egen interesse. IFOR-styrkerne og deres efterfølgere bør have instruks - kald det blot ordre - om at pågribe dem, som Haag-domstolen har rejst tiltale imod.
Parlamentets krav, hr. formand, skyldes ikke hævntørst. Vort mål er kun at lette helingsprocessen i det tidligere Jugoslavien. Men for at det kan ske, må der trykkes hul på den betændte byld, som er opstået i sporene efter de krigsforbrydelser, der er begået.

Lenz
Hr. formand! Den 30. og 31. oktober fandt der i Bruxelles en høring sted i Underudvalget om Menneskerettigheder om straffrihed - nødvendigheden af et internationalt svar -, et virkelig vanskeligt emne. Antonio Cassese, præsidenten for Den Internationale Domstol for Krigsforbrydelser i det tidligere Jugoslavien, forklarede i en redegørelse, som gjorde dybt indtryk, problematikken i forbindelse med denne domstol og dermed samtidig den højst følsomme problematik i forbindelse med straffrihed for politiske forbrydelser. Nu føres denne diskussion på alle kontinenter. Præsident Cassese gjorde klart opmærksom på Den Internationale Domstols magt og afmagt, og om det lykkes for den at udføre sin opgave eller ej, afhænger, som han sagde, af, hvilken betydning lande tillægger princippet moral i udenrigspolitikken. Folkemord, forbrydelser mod menneskeheden og krigsforbrydelser ses også andre steder i verden, tænk blot på Rwanda, og de må ikke fortsat være omfattet af straffrihed. Straffrihed kan så blive en trussel mod lov og ret, især i ustabile demokratier. Den Internationale Domstol for det tidligere Jugoslavien tjener som eksempel for Den Internationale Domstols arbejde for Rwanda. Når vi vil finde en ny international retsorden mod denne værste form for forbrydelse, må Domstolen i Haag kunne arbejde effektivt og netop blive dette eksempel.
Der findes ingen undskyldning for vore stater for at unddrage sig pligten til at gøre det muligt for Domstolen at udføre et vellykket stykke arbejde, og der må heller ikke gives staterne i disse områder mulighed for at unddrage sig deres pligt til at samarbejde. Hvis vi, som vi her i Europa-Parlamentet gentagne gange har krævet, vil have en stående International Domstol for forbrydelser af denne art, og hvis vi tager vore egne krav om menneskerettigheder alvorligt, så må Den Europæiske Union og dens medlemsstater ufortøvet tage gennemførelsen af Domstolens arbejde alvorligt og støtte den tilsvarende.

Van Bladel
Hr. formand, her i Parlamentet har vi for mindre end en måned siden, således som fru Lenz også netop sagde, udførligt lyttet til en række internationale myndigheder, som talte om følgerne af straffrihed for borgernes fungeren i et samfund, som lader forbrydelser begået mod menneskeheden være ustraffet. Fra mit land var hr. Kalanosh dengang specielt med henblik på dette møde kommet til Bruxelles. Han vejede 38 kg, da det under den ungarske opstand i 1956 lykkedes ham at komme ud af fængslet og flygte til Nederlandene. Nu fyrre år efter arbejder han dag og nat på alligevel at straffe forbrydelserne fra dengang. Det viser, at den historiske hukommelse og underbevidsthed bliver ved med at kræve retfærdighed, når denne ikke sker fyldest.
Straffrihed forhindrer borgerne i at have tillid til staten. Straffrihed forhindrer en varig fred. Straffrihed forhindrer opbygningen af en demokratisk stat. Med hensyn til arrestationen af krigsforbrydere i det tidligere Jugoslavien er det mig derfor en fuldstændig gåde, hvorfor dette Parlaments og mange nationale parlamenters ønske ikke efterkommes. De europæiske styrker inden for IFOR udgør størstedelen, eller er det måske sådan, at den manglende fælles europæiske udenrigspolitik alligevel i hemmelighed gemmer sig bag ved det, ligesom i Mellemøsten.
Det er det rette tidspunkt til nu at fremsætte et sådant beslutningsforslag. For hvis vi ikke passer på, har vi inden længe ikke nogen tiltalte og mangler også penge til en domstol for krigsforbrydelser. Jeg støtter fuldstændigt dette beslutningsforslag, og jeg håber, at Parlamentet helhjertet accepterer det.

Tamino
Hr. formand, det er min overbevisning, at forbrydelser såsom folkedrab, forbrydelser mod menneskeheden og krigsforbrydelser ikke bør forblive ustraffede; i tilfælde af ustraffethed er det utænkeligt, at der kan gennemføres en ægte fredsproces. Det er det, der sker i det tidligere Jugoslavien, og det er det domstolens præsident, Antonio Cassese, erklærede under høringen, og det er også det, vores tidligere kollega, fru Elisabeth Rehn, har haft lejlighed til at gøre opmærksom på flere gange her i forsamlingen og i udvalgene; jeg vil i øvrigt ønske fru Elisabeth Rehn held og lykke med hendes opgaver og bestræbelser i den retning. Jeg håber, vi vil få lejlighed til at byde hende velkommen igen her i EuropaParlamentet, om ikke længere som kollega, så som gæst inden for rammerne af et frugtbart samarbejde.
Vi er ved flere lejligheder blevet informeret om situationen, og som bekendt forpligter FN's Sikkerhedsråds resolution 827 staterne til fuldt ud at samarbejde med domstolen, som på den anden side ikke råder over organer, der kan varetage håndhævelsen, og derfor er afhængig af staterne, for at den kan fungere. Som bekendt er der også mange af de personer, der er tiltalt af domstolen, og for hvem der er udstedt arrestordre, som er på fri fod, uden at de stater, hvor disse personer opholder sig, rører en finger.
Specielt hvad angår Republikken »Srpska«, ved vi, at medierne har kunnet kontakte allerede dømte kriminelle. Som bekendt har Serbien ikke vedtaget den nødvendige gennemførelseslovgivning med henblik på at muliggøre et samarbejde med domstolen og har givet udtryk for, at det ikke agter at gøre dette i fremtiden.
Som bekendt har de kroatiske myndigheder trods deres oprindelige aktive samarbejde undladt at bruge deres indflydelse i Føderationen Bosnien-Hercegovina til at få de tiltalte bosniske kroater arresteret.
Hr. formand, vi anmoder derfor om, at man på baggrund af alt dette hverken yder ny støtte til genopbygningsarbejdet eller garantier for medlemskab af internationale organisationer, så længe disse stater ikke overholder bestemmelserne i FN's resolutioner.

Titley
Hr. formand, strafferetten tjener to formål. For det første skal den bruges til at straffe de skyldige, og for det andet skal den virke afskrækkende på andre, så de afholder sig fra kriminel aktivitet. Den internationale domstol for krigsforbrydelser i det tidligere Jugoslavien opfylder ingen af disse målsætninger. De skyldige går ikke blot fri, men de har stadig indflydelse i denne region, og der er overhovedet ingen, der føler sig afskrækket.
Det har afgørende betydning for menneskers sikkerhed i fremtiden, at den internationale humanitære ret bliver overholdt, og at de, der overtræder disse retsregler, ved, at de vil blive straffet. Jeg er overhovedet ikke i tvivl om, at hvis krigsforbryderne i Bosnien havde vidst, at det var sandsynligt, at de ville blive afsløret og straffet, ville man aldrig være kommet så langt ud i barbariet, som vi har set det ske.
Krigsforbryderdomstolen efter den anden verdenskrig opfyldte også et andet formål. Den kastede lys over alle rædslerne, og det gjorde det muligt at få bearbejdet begivenhederne, således at vi samfundsmæssigt kunne komme videre. Hvis domstolen i Haag ikke kan udvirke det samme, så vil det tidligere Jugoslavien og hele Balkan aldrig komme videre, og vi kommer aldrig til at opleve en sikker fred. Den internationale domstol er i fare for at blive afskrevet som en narresut, man stikker til præcis det internationale samfund, som i sin svaghed blot så til, mens grusomhederne blev begået. I mellemtiden giver vi grønt lys for barbariet i alle de andre hundrede urocentre, der er i hele verden i vore dage. Krigsforbrydere vil fremover kunne trøste sig med at tro på, at realpolitiske hensyn vil garantere deres sikkerhed i fremtiden.
Vi må have alle de skyldige i Bosnien - og jeg tænker her på alle de skyldige, ikke blot serberne - arresteret og stillet til regnskab, ikke blot af hensyn til de døde og dem, der har mistet alt, men også af hensyn til civilisationens fremtid.

Dupuis
Hr. formand, det er mig en særlig glæde at tage ordet her i dag i nærvær af kommissær Emma Bonino, hvis positive indstilling til Den Internationale Krigsforbryderdomstol for det tidligere Jugoslavien, men også til den permanente domstol, er almindelig kendt.
Efter min mening er den beslutning, vi forhåbentlig vil vedtage om lidt, en god beslutning. Desværre er det på en måde ting, vi allerede har krævet, og man kunne måske godt være gået et skridt videre og have stillet andre forslag, specielt rettet til præsidenten for Haag-Domstolen; det gælder navnlig et forslag, som jeg selv og min gruppe går varmt ind for, nemlig at man anlagde en retssag in absentia.
For så længe denne mulighed ikke er til stede, tror jeg, vi vil være tvunget til at nøjes med fromme ønsker - således som det har været tilfældet flere gange - uden den ringeste mulighed for i realiteten at kunne få krigsforbryderne fra det tidligere Jugoslavien dømt. Vi er godt klar over, at det strengt taget ikke er den bedste løsning, men man bør også gøre sig klart, at udeblivelsesproceduren også ville gøre det muligt at genoptage retssagen, hvis man senere arresterer den sigtede eller den dømte. Jeg mener derfor, EuropaParlamentet burde tage et initiativ i den retning, og det så hurtigt som muligt.

Oostlander
Hr. formand, da domstolen for krigsforbrydelser blev oprettet, forekom det mig, at den var ment som en skinforanstaltning for at undgå, at man skulle træffe virkeligt effektive foranstaltninger for at gøre noget ved afslutningen af krigen i det tidligere Jugoslavien. Den optræden, som denne domstol for krigsforbrydelser har udvist, har imidlertid overbevist mig om, at det er et overordentlig nyttigt instrument for den internationale fred og hindringen af andre omfattende forbrydelser. Den hengivenhed, som de mennesker, som arbejder der, udviser, er imponerende, og jeg tror, at de har brug for al vor støtte, også helt konkret den finansielle støtte fra Den Europæiske Union. Det er, som hr. Cassese har sagt til os, som om Rådet har skabt et Frankenstein-uhyre, som frit gør, hvad det vil for at gribe ind overalt, hvor det kan få fingrene imellem. Men i mellemtiden forholder det sig således, at arrestationer på selve stedet udebliver, og kriminaliteten og straffriheden trænger ind i hele samfundet, navnlig i Republikken Srpska, men også i den kroatiske del. Derfor er det overordentlig vigtigt, at vi indtrængende opfordrer til, at man virkelig går i gang med at arrestatere forbryderne, for at disse også kan stilles for domstolen og for således at gøre en ende på den ro, som stadig hersker hos medlemmerne og de tidligere medlemmer af Rådet.

Goerens
Hr. formand, det internationale samfund fastlægger en række principper for dernæst at konstatere, at disse principper ikke gennemføres. Det seneste eksempel er skuffelsen over, hvor dårligt Den Internationale Krigsforbryderdomstol for det tidligere Jugoslavien fungerer. Det er da også således, at hverken Kroatien, Bosnien eller den serbiske part bidrager til, at domstolen kan fungere tilfredsstillende.
Vanskeligheden ved at få de notoriske krigsforbrydere stillet for domstolen - hvilket bl.a. skyldes manglende vilje fra de politiske lederes side i de forskellige lejre - er et alvorligt anslag imod domstolens autoritet. Men lad os ikke gøre os unødigt besvær. Hvis vi virkelig ønsker at bidrage til en styrkelse af folkeretten og til sikringen af overholdelsen af denne, hvis vi brændende ønsker, at de uhyrlige forbrydelser, der er blevet begået under krigen i det tidligere Jugoslavien, ikke skal gentage sig og forblive ustraffet, bør det internationale samfund og specielt Den Europæiske Union gøre hele deres indflydelse gældende i de økonomiske og politiske relationer med de stater, der er vokset ud af ruinerne efter det tidligere Jugoslavien.
Den pris, Europa vil acceptere at betale for overholdelsen af folkeretten, vil i dette tilfælde komme til udtryk i det pres, Europa vil lægge på de berørte parter, som bærer ansvaret for de mange hindringer, der er lagt i vejen for domstolens arbejde.

Vanhecke
Europa-Parlamentet er, sagt med al respekt, dårligt egnet til at slå på stortromme med hensyn til det tidligere Jugoslavien. I den store bunke papir, som vi har produceret med hensyn dertil, er der i mellemtiden temmelig lidt, som har levet op til realiteterne. Den Europæiske Unions effektive og øjeblikkelige anerkendelse i sin tid, for mange år siden, af det vanvittige i den fortsatte eksistens af den såkaldte multikulturelle enhedsstat Jugoslavien kunne måske have forhindret mange blodsudgydelser og menneskelige lidelser, men det var Parlamentet ikke i stand til.
For det andet må vi jo også turde sætte et par spørgsmålstegn ved selve begrebet international domstol for krigsforbrydere. Jeg vil ikke gå helt tilbage til den første internationale domstol for krigsforbrydere i Nürnberg, hvor afskyelige krigsforbrydere - jeg tænker her i særdeleshed på morderne af bl.a. ti tusinde polske officerer i Katin - skulle dømme andre afskyelige krigsforbrydere. Men hvilken menneskelig og endog juridisk værdi har verdens samvittigheds internationale domstol for krigsforbrydere stadig i dag, hvis denne verdens samvittighed begrænses til det tidligere Jugoslavien. Hvorfor ikke nogen international domstol for krigsforbrydere med hensyn til folkemordet i Tibet? Eller med hensyn til den grusomme anvendelse af den islamiske barbariske lov i lande som Saudi-Arabien eller de røde khmerers forbrydelser? For øvrigt er det i mit eget land, Belgien, indtil nu endnu ikke lykkedes ved hjælp af en amnestilov at afslutte sagen om splittelsen fra den anden verdenskrig. Indtil i dag, 51 år efter afslutningen af denne krig, må hadet derfra åbenbart fortsætte med at eksistere i mit land. Det gør i hvert fald mit lands parlamentsmedlemmer særdeles dårligt egnede til på nogen måde at give lærestreger i det tidligere Jugoslavien med eller uden domstol for krigsforbrydere.
Jeg vil således klogeligt hverken stemme for eller imod dette beslutningsforslag.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, dette er et spørgsmål, der har optaget mig meget, og som jeg har arbejdet med, inden jeg blev kommissær. Jeg deler derfor i højeste grad den frustration, de ærede parlamentsmedlemmer føler med hensyn til ad hocdomstolen for det tidligere Jugoslavien, ligesom det er tilfældet med ad hoc-domstolen for Rwanda.
Man bør imidlertid også på trods af alle vanskelighederne se på de positive aspekter, idet der efter min mening helt klart er skabt en dynamik, som ikke bør undervurderes. Frem for alt tror jeg, at befolkningen og efterhånden også institutionerne gør sig klart, at man ikke længere kan acceptere, at de skyldige ikke straffes. Jeg tror ligeledes, at idéen om et permanent retssystem er begyndt at vække genklang, og jeg håber også, at FN's generalforsamling inden længe går med til, at der i 1998 afholdes en konference vedrørende oprettelsen af en permanent domstol. Ikke desto mindre deler jeg de ærede parlamentsmedlemmers frustration over den langsomhed, hvormed arbejdet skrider frem, og over de politiske hindringer, der hæmmer ad hoc-domstolens arbejde, bl.a. det at de mistænkte endnu ikke er blevet arresteret; jeg skal erindre om, at en række hindringer - også af finansiel art - lige fra begyndelsen har vanskeliggjort domstolens arbejde. Kommissionen har siden 1994 bidraget med 3 mio ECU til ad hocdomstolen for det tidligere Jugoslavien, og Europa-Parlamentet har på 1997-budgettet opført en særlig budgetpost på yderligere 3 mio ECU til dette formål. Jeg tror, mange medlemsstater har bidraget i samme grad på det bilaterale plan.
Hovedproblemet er, at der er en indbygget fejl og begrænsede midler, fordi det ved oprettelsen af ad hocdomstolen ved Sikkerhedsrådets mellemkomst i henhold til FN-pagtens kapitel VII blev bestemt, at domstolen skal finansieres over en særlig fond. Alle har stemt for oprettelsen af domstolen, men problemet er, at den særlige fond ikke finansieres via FN's almindelige budget, men så at sige med mellemrum skal tilføres midler gennem særbidrag fra de enkelte stater. Det har da også vist sig, at den finansielle vilje ikke helt svarede til den politiske, hvilket har vanskeliggjort domstolens arbejde lige fra starten af. Under alle omstændigheder vil Kommissionen fortsat støtte ad hoc-domstolen for det tidligere Jugoslavien, ligesom den vil støtte ad hoc-domstolen for Rwanda og - forhåbentligt - den permanente domstol inden alt for længe. Ligesom de ærede parlamentsmedlemmer er jeg overbevist om, at der ikke bliver fred, medmindre retfærdigheden sker fyldest, og at dette er de instrumenter, der skal til for at fremme forsoningsprocessen. En permanent domstol ville sikkert også have en afskrækkende virkning, hvilket helt klart ikke er tilfældet med ad hoc-domstolene.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted fredag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-1264/96 af Dury m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om sammenbruddet i fiskeriforhandlingerne mellem EU og Senegal; -B4-1279/96 af Pasty m.fl. for Gruppen Union for Europa om sammenbruddet i forhandlingerne om fornyelse af fiskeriaftalen mellem EU og Senegal; -B4-1283/96 af Bertens m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om sammenbruddet i fiskeriforhandlingerne mellem EU og Senegal; -B4-1290/96 af Langenhagen m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om sammenbruddet af fiskeriforhandlingerne med Senegal; -B4-1291/96 af Pettinari for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om fiskeriaftalen EF-Senegal; -B4-1300/96 af Aelvoet m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om sammenbruddet af forhandlingerne om en fiskeriaftale med Senegal.
Péry
Hr. formand, sammenbruddet i forhandlingerne mellem Den Europæiske Union og Senegal under denne fjerde forhandlingsrunde skyldes efter min mening i lige så høj grad omstændighederne som selve indholdet af forhandlingerne. I Senegal skal der afholdes valg den 28. november, og for Den Europæiske Unions vedkommende er man i fuld gang med budgetforhandlingerne. Jeg er derfor optimist med hensyn til en genoptagelse af forhandlingerne om et par måneder, måske allerede om nogle få uger.
De to parters interesser er knyttet til hinanden. Den Europæiske Union er aftager af fiskeriprodukter fra Senegal, medens den senegalesiske fiskeforarbejdningsindustri, og jeg tænker specielt på forarbejdningen af tun, er afhængig af EU-fartøjernes landinger, og jeg tænker også her på de flere hundrede tusinder af job - fortrinsvis besat af senegalesiske kvinder - som ville gå tabt, hvis aftalerne blev stillet i bero.
En af vanskelighederne ved disse forhandlinger må som bekendt tilskrives de gnidninger, der opstår, når småfiskeriet og det industrielle fiskeri skal leve side om side. Episoderne var godt nok langt talrigere i 1980'erne, men de lokale småfiskeres organisationer har skruet bissen på og tvinger os til at tage fuldt hensyn til deres krav under fiskeriforhandlingerne.
Jeg skal minde om, at udviklingen af småfiskeriet i Senegal trods alt skyldes motoriseringen af fiskerfartøjerne og det forhold, at disse medbringer køleanlæg, hvilket tillader fartøjerne at sejle længere ud fra kysten. Som følge heraf opstår der oftere gnidninger mellem småfiskerfartøjerne og industrifiskerbådene. Jeg skal i øvrigt tilføje, at der ikke kun er tale om EU-industrifiskerfartøjer, men også om fartøjer fra tredjelande tilhørende blandede selskaber og om senegalesiske industrifiskerfartøjer.
Imidlertid, fru kommissær, er det mit eget og min gruppes ønske, at der i aftalen tages hensyn ikke kun til ressourcerne, men også til småfiskeriets interesser. Og selv om der ikke eksisterer nogen juridisk forpligtelse, er det vores ønske, dels at den senegalesiske regering kan anvende en del af den finansielle godtgørelse til projekter til modernisering af småfiskeriet, og dels at EUF bliver bedre udnyttet gennem Lomé-konventionen og regionale og nationale vejledende programmer med henblik på at fremme AVSlandenes eget fiskeri.

Bertens
Hr. formand, Unionens udenlandske fiskeripolitiks fiasko er igen bevist. Unionen bruger med urette sine internationale kontakter til at løse sine interne fiskeriproblemer. Det kan naturligvis ikke fortsætte sådan. Hvad der heller ikke kan fortsætte, er, at vi tømmer fremmede farvande for fisk, navnlig udviklingslandenes fisk, selv om der næppe er nogen ordentlig finansiel kompensation herfor, den er endda beskeden.
Jeg håber, at vi nu endelig har taget ved lære af det gennem de fastkørte forhandlinger med Senegal, uanset hvilke grunde fru Pery, for øvrigt med rette, anfører hertil. Dette land er en vigtig fiskerination med en blomstrende lokal fiskerikultur ifølge traditionelle metoder. Mere end 110.000 mennesker er direkte knyttet til fiskeriet. Vore moderne både tømmer i et gigantisk tempo deres farvande for fisk og tvinger de mindre lokale både stadig længere væk fra kysten for at finde føde. Det må bringes til ophør. For det første må vi løse vore problemer internt og holde op med at eksportere dem til disse lande. Dernæst må vi ved indgåelsen af disse aftaler have mere øje for den lokale befolknings behov. Tænk på joint ventures og bedre undervisning og uddannelse af de lokale fiskere.
Endelig må vi holde bedre øje med miljøet og fiskebestandens interesser, ellers går både det europæiske og det lokale, i dette tilfælde senegalesiske fiskeri tabt. Det må vi ikke have på vor samvittighed. Bæredygtig fiskefangst er påkrævet. Ud fra disse principper må forhandlingerne hurtigst muligt genoptages, og jeg deler fru Perys optimisme, nemlig at alle om en række måneder igen vil komme til sig selv og begynde at tale. Vi må tage tid, ikke til smukke ord, men til handlinger. Det er interessant, at det i Senegal kunne komme så vidt, at navnlig de lokale, traditionelle fiskere har gjort regeringen opmærksom på, at regeringen navnlig tidligere indgik en forkert fiskeriaftale med Unionen, som ikke var beregnet på det lokale fiskeri, men på finansielle faciliteter til selve regeringen ledet af hr. Diouf, som dermed vandt almindeligvis utilfredse vælgere for sig. Jeg er glad for, at situationen nu er sådan, at samme regering i hvert fald forsøger på normal vis også at inddrage de lokale fiskere i forhandlingerne.

Arias Cañete
Hr. formand, forhandlinger om en international fiskeriaftale må nødvendigvis tage hensyn til fællesskabsflådernes efterspørgsel efter fiskerimuligheder og til den erfaring, der er indvundet med tidligere aftaler.
For så vidt angår aftalerne med Senegal, indebar aftalen for perioden 1994-1996 store indskrænkninger i fiskerimulighederne i forhold til den foregående aftale såvel på grund af pression fra den senegalesiske småfiskerflåde som på grund af ringe udnyttelse af visse fiskerimuligheder under den foregående aftale. Af Kommissionens detaljerede oplysninger om gennemførelsen af denne aftale fremgår det, at der har været tale om en god udnyttelse af mulighederne, for så vidt angår tunfiskeflåden, frysetrawlfartøjerne, som fisker skaldyr på dybt vand og trawlfartøjer, som fisker bundfisk. Det vil sige, at der har været en høj grad af udnyttelse for de arter, der er af fællesskabsinteresse, og som på ingen måde kolliderer med den senegalesiske kystflådes interesser. Derfor kan jeg ikke forstå, at så mange kolleger ytrer bekymring for, at fællesskabsflåden skader det senegalesiske småfiskeri, når Den Europæiske Union netop har udnyttet fiskerimuligheder, som ikke er i konflikt med det senegalesiske småfiskeri.
Jeg forstår derimod, at den senegalesiske lobby er effektiv, men den aftale, der nu skal indgås, skal ses på baggrund af, at Kommissionen allerede i forbindelse med forhandlingerne om den foregående aftale tog hensyn til den ikke-industrielle kystflådes problemer, og at Kommissionen systematisk - i aftale efter aftale - har accepteret indskrænkninger af fiskerimulighederne, og desuden omfatter aftalerne krav om kontrol, kendskab til bestandene og erhvervsuddannelse for de senegalesiske sømænd.
I de forelagte forslag til beslutning lader man hånt om betydningen af at sikre, at fællesskabsflåden kan fortsætte sin aktivitet, som er af vital betydning for konservesindustrien og for beskæftigelsen, både om bord på bådene og på land, og også for samspillet mellem erhvervssektorerne, som forudsætter en afbalanceret aftale.
En fiskeriaftale kan ikke erstatte en udviklingssamarbejdspolitik, lige så lidt som en fiskeriaftale kan undlade at tage hensyn til nødvendigheden af at bidrage til at bevare fællesskabsflådens aktivitet. Fiskeriaftaler kan komplementere udviklingspolitikken, men man kan aldrig drive udviklingspolitik alene på grundlag af fiskeriaftaler.
Den Europæiske Union har mere egnede instrumenter til en sådan udviklingssamarbejdspolitik. Til kommissæren vil jeg sige, at der er mange af de udtalelser, der fremsættes i de foreliggende forslag til beslutning, som jeg ikke kan skrive under på, navnlig ikke når det anføres, at Kommissionen ikke har informeret tilstrækkeligt. Kommissionen har givet mange og gode informationer.

d'Ancona
Hr. formand, dette beslutningsforslag tilslutter jeg mig helhjertet. Jeg er personligt overordentligt tilfreds og meget glad for, at Senegals regering nu for første gang siger: hertil og ikke længere. For første gang tydeliggør, at der for dette lands fremtid og for alle mennesker der, 269.000, som direkte eller indirekte er afhængige af fiskeri, nu må opnås aftaler, som viser sig at fungere i fremtiden, og som ikke er bestikkelse af en lille gruppe.
Når min kollega her siger: Fiskeriaftaler kan ikke træde i stedet for udviklingssamarbejde, så har han naturligvis ret. Hvad der er vanskeligere at forklare, er, at fiskeriaftalerne somme tider slet ikke harmonerer med udviklingssamarbejdet. For hvordan kan man forklare, at man berøver de små fiskere der deres daglige brød, at man med den ene hånd frakender alle de mennesker, som dér arbejder i den industri, som er baseret på fisk, en fremtid, mens man så med den anden hånd forsøger at gøre det godt igen.
Den senegalesiske regering og alle de andre regeringer kan også bebrejdes. Vi må nu passe på, at pengene investeres i mennesker, at pengene investeres i dem, som har hårdest brug for det, at pengene investeres i modernisering af de afrikanske fiskerflåder. Det er ting, som er lige så nødvendige.
Men jeg syntes, at det var meget uretfærdigt, at vi forsøgte at eksportere vort problem, vort overfiskeriproblem, til syden. Det kan ikke være således. Hvor vi har måttet pålægge os begrænsninger, skal disse begrænsninger også gælde for en række afrikanske lande. Vi kan ikke eksportere vore problemer til lande, som naturligvis har det langt vanskeligere end vi. Som også har det meget vanskeligere end fiskerne og fiskeriet i Frankrig eller i Spanien eller i Portugal. At der må foretages en klog vurdering, og det er meget vanskeligt, en for kommissæren klog vurdering, det er tydeligt for os alle sammen.
I det beslutningsforslag, som vi har udarbejdet, forekommer det mig, at der er tale om en sådan vurdering.

Hory
Hr. formand, de blandt os, som f.eks. fru Péry, der har et indgående kendskab til det lokale fiskeri og fiskemarked i Senegal har i den seneste tid kunnet konstatere en foruroligende udvikling.
For det første tager de lokale fiskere længere ud på havet for at udvide deres aktivitet; for det andet - og netop af den grund - udgør de pelagiske arter i forhold til standfiskene en stigende andel af fiskerivarerne, og for det tredje går de lokale markeder glip af en stadig større andel af de lokale fiskerivarer, som straks pakkes og sendes til de europæiske markeder.
Senegal reagerer over for denne udvikling og kræver, at Den Europæiske Unions kvoter nedskæres, og at den finansielle godtgørelse øges, hvilket vi studser over. Men er der grund til det? Hvorledes kan man forsvare, at vi det ene øjeblik går varmt ind for at støtte udviklingssamarbejdet for i det næste øjeblik at gå varmt ind for at støtte egne handelsinteresser?
Hvad Senegal kræver, nemlig at man beskytter de samlede fiskeressourcer, at man sikrer den biologiske mangfoldighed, og at der ydes landet en finansiel godtgørelse, som gør det muligt at finansiere lokale udviklingsaktiviteter, er netop det, vi prædiker, og jeg kan i den forbindelse bl.a. henvise til erklæringerne fra EU-medlemmerne af Den Paritetiske Forsamling AVS-EU. Mit eget og min gruppes ønske er således, at vi anmoder Kommissionen om at genoptage fiskeriforhandlingerne, hvor uenigheden alt i alt er forholdsvis begrænset, at genoptage forhandlingerne på en måde, der på samme tid bærer vidne om Den Europæiske Unions ædelmod og om vores vilje til at skabe sammenhæng mellem det, vi gør, og det vi siger på udviklingssamarbejdsområdet.

Crampton
Hr. formand, jeg er Fiskeriudvalgets ordfører for aftaler med tredjelande, så jeg er yderst interesseret i netop dette forslag til beslutning, og jeg slutter op om alt det, som medlemmer af PSE-Gruppen, ELDR-Gruppen, GUE/NGL-Gruppen, Gruppen De Grønne og ARE-Gruppen har sagt til støtte for forslaget. Jeg vil også gerne gøre formanden for Fiskeriudvalget opmærksom på, at det er i hans eget forslag til beslutning, der er klager over Kommissionen, og ikke i vort forslag. Så han bør måske stemme for vort forslag.
Det drejer sig om et meget vigtigt beslutningsforslag ikke blot for Senegal, men også for andre, idet det udgør en milepæl. Vi har i forbindelse med dette forslag taget hensyn til alle de punkter, der har betydning for fremtiden. Om de tidligere aftaler sagde kommissæren selv i Rom her i år: «Jeg deler den holdning, at den første generation af aftaler simpelthen udslettede fiskene, således som det er sket i Senegal«. Det er jo helt klart det, der er sket. Det bør ikke ske, og vi må huske på, at det netop er i denne uge, at topmødet på verdensplan om fødevaresituationen finder sted i Rom. Vi er nødt til at gøre noget ved denne overførsel af basale fødevareressourcer. Vi ved, i hvor høj grad visse samfund i Den Europæiske Union er afhængige af fiskeriet. Hvor meget større betydning har det så ikke for de lande, der - som det er blevet sagt - har en så langt lavere levestandard. Vi må på en eller anden måde have sat en stopper for denne overførsel af værdifuldt protein. Vi må i sidste ende erkende, at vi selv må løse vore fiskeriproblemer, og ikke blot eksportere dem.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, denne debat er måske en god lejlighed til kaste lys over en række punkter, for jeg har indtrykket af, at man i begge lejre glemmer en række faktiske forhold, selv om jeg må erkende, at det undertiden kan være vanskeligt at etablere et afbalanceret forhold mellem to partnere. Jeg er også klar over, at der sandsynligvis drives lobbyvirksomhed inden for visse økonomiske sektorer i Senegal.
Jeg vil specielt tage det op, som hr. Bertens og fru d'Ancona kom ind på. Det, disse nævnte, vedrører ikke den aftale, vi er i færd med at forhandle, og som alene er strandet af finansielle årsager, som jeg vil vende tilbage til senere. Ifølge aftalen skulle EU-fiskerflåden kunne fiske 10.000 BRT fisk fanget ved højsøfiskeri ved dybder på 400 til 600 m, hvilket er uden for de senegalesiske kystfiskerbådes rækkevidde. Jeg går ud fra, de ærede parlamentsmedlemmer er enige. Disse fangster på i alt 10.000 BRT gennemføres i konkurrence med japanske og koreanske fiskerflåder. Der er altså på ingen måde tale om en konkurrence i forhold til det lokale senegalesiske kystfiskeri.
Det er nødvendigt at gøre sig klart, at vi er i færd med at forhandle en aftale, der adskiller sig fra den første »Senegal-aftale«, der netop omhandler kystfiskeriproblemet. Vi har accepteret at holde os på en afstand af mindst 12 sømil fra kysten undtagen for visse små bådes vedkommende; der er alene tale om en otte til ti EU-fartøjer, som vil have tilladelse til at fiske inden for 12-sømilegrænsen, ganske enkelt fordi de ikke har den nødvendige rækkevidde til at fiske længere ude og lande fangsten. Det er nødvendigt at kaste lys over disse punkter, ellers kører diskussionen i ring, og der bliver gjort synspunkter gældende, jeg ikke helt forstår.
Hovedmængden af de arter, der er omfattet af aftalen, og som er - jeg gentager - kulmule og dybhavsrejer, fiskes ved en dybde på 600 m; men senegaleserne har for øjeblikket hverken midlerne eller den nødvendige teknik til at fiske disse arter. Det er japanerne og koreanerne, der fisker dem. Fremsæt eventuelt andre argumenter, men kom ikke og påstå, at vi udkonkurrerer det lokale, senegalesiske kystfiskeri. Det er ikke rigtigt, det er ikke længere rigtigt.
For det andet - og her er det specielt Dem, fru d'Ancona, jeg henvender mig til; De siger: «Senegal har endelig taget sig sammen til at sige »stop«...« og så beder De mig gribe ind over for de senegalesiske myndigheder, for at den finansielle godtgørelse anvendes specielt til udviklingsaktiviteter eller til kystfiskeriet.
I henhold til fiskeriaftalerne er det op til den enkelte stat - i dette tilfælde den senegalesiske stat - at afgøre, hvad den vil anvende fællesskabsmidlerne til. Alt dette forekommer mig lidt besynderligt. I den foreliggende aftale er der flere afsnit om fiskeriaspektet. Hvad uddannelse angår, mener jeg at have fremlagt alle oplysninger. Men det er en aftale, der også forhandles med den senegalesiske regering.
Hvis den senegalesiske regering har nogle budgetmæssige prioriteringer, der betyder, at den må anvende de friske midler, der kommer fra Den Europæiske Union, til andre sektorer, finder jeg det lidt besynderligt, at vi skulle påtvinge regeringen andre økonomiske prioriteringer. Dette punkt kunne drøftes inden for rammerne af dialogen, men ærlig talt bør vi også respektere de økonomiske valg, det tilkommer den senegalesiske regering at træffe og ikke os.
Et sidste punkt inden jeg slutter. Forhandlingerne er blevet afbrudt på grund af uenighed omkring økonomiske spørgsmål. Den nye aftale indeholder bestemmelser om en ikke-fangst-reduktion på 23 % i forhold til den tidligere aftale. Endvidere er den finansielle godtgørelse blevet forhøjet med 22 %. Jeg har foreslået et beløb på op til 11, 5 mio; det er ikke muligt at strække sig længere. Det er ikke fordi, vi ikke har pengene, men det er også fordi, der er tale om handelsaftaler. Den enkelte fiskeart får således tildelt en handelsværdi. Man vil kunne forstå, at jeg ikke kan betale den samme pris for sortmule som for blæksprutter! Et er at fange blæksprutter, som har en vis handelsværdi på det europæiske marked; noget andet er at fange kulmule, som næsten ingen vil købe.
Lad os nu se fornuftigt på tingene. Det er rigtigt, at der tidligere blev opført store beløb på »Senegalbudgetposten«, som havde mere at gøre med politiske relationer end med fangster og ressourcer. Dette var i og for sig udmærket. Men nødvendigheden af et mindstemål af konsekvens i forhold til andre aftaler og andre fiskearter tvinger os nu, hr. Hory, ærede parlamentsmedlemmer, til at holde os strengt til det handelsmæssige aspekt; ellers ville det skabe en dominoeffekt over for de andre aftaler, vi skal forny i 1997. Jeg tør ikke tænke på, hvilket enormt budget, der skal til, hvis vi ikke af politiske årsager udviser et mindstemål af fornuft; jeg tør ikke tænke på den dominoeffekt, det ville fremkalde i forhold til de andre aftaler, som vi under alle omstændigheder skal genforhandle i 1997.
Hr. formand, kære kolleger, De kan være overbevist om, at Kommissionen og specielt kommissæren på dette vanskelige område ikke har nogen bagtanker med hensyn til en Nord/Syd-udnyttelse. Hele min erfaring og min viden siger mig, at det inden for fiskerisektoren ligesom inden for andre sektorer er muligt at indgå aftaler, der er rimelige og gavnlige for begge parter.

d'Ancona
Hr. formand, jeg er kommissæren meget taknemlig for hendes klare svar. Jeg vil blot sige én ting, for vi kan ikke diskutere her. Det er nu engang en sådan eftermiddags idiotiske form. Men det forholder sig dog således, at man måske engang kunne tænke over, således som også de ikkestatslige organisationer tænker over det, og således som også den nederlandske regering tænker over det, om der alligevel ikke i disse aftaler kunne foretages en øremærkning af måden, hvorpå pengene anvendes. Blot sammen tænke over det. Endvidere takker jeg Dem mange gange for Deres gode svar.

Bonino
Hr. formand, til sidst vil jeg gerne forsikre om, at jeg politisk set forstår de ærede parlamentsmedlemmer. Men vi bør tage hensyn til budgetkontrollen, som fastsætter en række præcise regler.
Jeg gør alt, hvad jeg kan for at undgå, at der opstår modstrid mellem fiskeri- og udviklingsaftalerne. Men under alle omstændigheder er det eneste, jeg rent faktisk i øjeblikket kan gøre med hensyn til de to aftaletyper, der er indbyrdes forskellige, hvad den juridiske status angår, at forsvare aftaler, der ikke modarbejder udviklingspolitikken.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag om menneskerettigheder:
Nigeria
B4-1256/96 af Fassa og Bertens for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om Nigeria; -B4-1282/96 af Moorhouse m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om situationen i Nigeria; -B4-1302/96 af Müller m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om Nigeria; -B4-1312/96 af Pettinari m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om menneskerettighederne i Nigeria; -B4-1323/96 af Castagnède for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om menneskerettighedskrænkelserne i Nigeria.Kina
B4-1258/96 af Larive m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om tilbageholdelsen af Wang Dan og menneskerettighedssituationen i Kina; -B4-1268/96 af Moorhouse for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om den kinesiske samvittighedsfange Wang Dans situation; -B4-1301/96 af Aglietta m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om dommen over Wang Dan og menneskerettighedssituationen i Kina; -B4-1311/96 af Pailler m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om dommen over den kinesiske systemkritiker Wang Dan; -B4-1321/96 af Colajanni og Malone for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om dommen over Wang Dan i Kina; -B4-1326/96 af Dupuis m.fl. for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om dommen over Wang Dan.Georgien
B4-1269/96 af von Habsburg m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om anmodningerne om henholdsvis dødsdomme og svære straffe for georgiske parlamentarikere og demokratiske personligheder; -B4-1278/96 af Trakatellis m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om bekendtgørelsen af valget i Abkasien; -B4-1320/96 af Jöns m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om situationen i Abkasien; -B4-1327/96 af Schroedter for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om situationen i Georgien med henblik på valget i Abkasien; El Salvador
B4-1294/96 af González Álvarez m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om drabene i El Salvador.Armenien
B4-1255/96 af La Malfa for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om de seneste valg i Armenien.
Bertens
Hr. formand, kære kolleger, Nigeria: For et år siden blev miljøaktivist Ken SaroWiwa myrdet af Abachas regime, og et år efter er Abacha stadig ved magten, hans regime har stadig magten, flere mord er i mellemtiden begået, og der er stadig mennesker, der sidder og venter på at blive myrdet af dette regime. Unionen må fortsætte med at sætte det militære regime under pres, og med henblik herpå må Rådet den 25. november i år træffe en beslutning om at forlænge de sanktioner, som dengang blev iværksat, ellers udløber de den 4. december, og så er alt igen tilbage ved begyndelsen, den katastrofale begyndelse til dette regime. Desuden må vi på ny se på effektiviteten af sanktionerne, og i øjeblikket viser det sig jo, at der er noget galt med dem.
Jeg opfordrer endvidere Rådet til at overveje nye sanktioner som f.eks. et fuldstændigt forbud mod våbeneksport til Nigeria. Det er stadig nødvendigt at udøve pres for at gøre en ende på den voldelige undertrykkelse af Nigerias befolkning, og vi må gøre alt for i dette store afrikanske land igen at give de demokratiske kræfter mulighed for at arbejde på en genopbygning af landet.

Moorhouse
Hr. formand, så vidt jeg forstår, skal de sanktioner, som Rådet for almindelige anliggender skal forny den 4. december, blot vedtages i henhold til den skriftlige procedure. Men denne handling, som vakte så stor fordømmelse - jeg taler her om drabet på Ken Saro-Wiwa og otte andre ogonier - bør da drøftes ordentligt i Ministerrådet.
Jeg vil opfordre Kommissionen til at give Europa-Parlamentet en redegørelse for situationen i Nigeria gennem det sidste år og udsigterne for demokratiet - og det kan jo være, at vi får en udtalelse fra fru Bonino om lidt. Ideelt skulle der foreligge en sådan redegørelse til mødet den 4. december i Rådet for almindelige anliggender.
Lad os se sanktionerne som et dynamisk redskab. Det er den måde, de bør bruges på. Det ser ud til, at de har en ret ringe indvirkning på situationen, når man ser på den våbenembargo, som blev gennemført. Hvor vellykket har denne embargo været? Ville det ikke være bedre, hvis vi som nævnt i beslutningsforslaget i et vist omfang gav en del af våbenembargoen tilbagevirkende kraft?

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer! Et år efter Ken Saro-Wiwa og hans kampfællers død, et år efter sanktioner, som ingen virkning havde, et år, hvor Shell uanfægtet har fortsat at udbytte olieforekomsterne i Nigeria, et år efter håbløse appeller til et korrupt militærdiktatur, som ikke er villig til at gøre nogen indrømmelser, må det være tilladt at spørge: Hvad har vi gjort forkert? Hvorfor har vi ikke opnået noget endnu?
Mit svar herpå er klart. Vi har undladt at gøre lige det, der ville have ramt militærstyret mest: Vi undlod nemlig at udstede en olieembargo. Olie - det er kilden til korruption, kilden til ødelæggelse af det naturlige livsgrundlag for Ogonifolket og andre folkeslag i Nigeria, kilden til Shells hensynsløse udbytning. Dette svar er ikke blot min personlige overbevisning, men det svarer til det, som repræsentanter for oppositionen i Nigeria gentagne gange har forlangt af os. Jeg havde i mandags lejlighed til at tale med en repræsentant for oppositionen. Jeg spurgte ham endnu en gang udtrykkeligt: Skal Den Europæiske Union proklamere en olieembargo? Og han sagde: Ja, det er det eneste, der ville ramme militærstyret. For at redde menneskeliv - de 19 aktivister fra Ogoniland - opfordrer jeg derfor Rådet til ikke på ny at lade et år gå. Tag nu de nødvendige skridt og vedtag olieembargoen! Det er beskæmmende, hvordan de enkelte medlemslande under henvisning til konsensusprincippet i Rådet kommer med undskyldninger og forsvarer sig med, at Rådet hidtil ikke har kunnet træffe nogen gyldig beslutning!
Fru Bonino, jeg vil gerne stille følgende spørgsmål til Kommissionen: Hvad stiller vi egentlig op med de 220 mio ecu, som er indefrosne. I stedet for fremover på en eller anden måde at stille dem til rådighed for militærjuntaen, hvilket vi ikke kan gøre, ville det måske være passende at overveje, hvordan disse penge allerede nu kan omdirigeres til at støtte oppositionen, de demokratiske kræfter i Nigeria.

Macartney
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at fortælle kommissær Bonino, hvor stor pris vi sætter på den måde, hvorpå hun her for ganske nylig tog til orde i forbindelse med den tragedie, der udspiller sig i Zaire. Jeg håber, at vi får en indsats af samme art i Nigerias tilfælde. Ligesom hun talte som Europas samvittighed - hvilket vi satte stor pris på - må Europa-Parlamentet tale som Europas samvittighed om den skændsel, det er, at det internationale samfund blot tolererer Abacha- regimet. Jeg er ganske overbevist om, at regimet ville være faldet nu, hvis det ikke havde været for denne tolerance.
Det er ikke blot nigerianerne, som er ret magtesløse og undrer sig over, hvorfor vi ikke gør en indsats. Det er også vore egne borgere, der spørger: Er det olieselskaberne, der bestemmer? Er det våbenfabrikanterne, der bestemmer? Hvem er det, der lægger pres på verdens regeringer, for at dette blodbesudlede regime, som ikke har nogen demokratisk legitimitet, ikke skal blive fældet?
Hr. Moorhouse har efter min mening ganske ret i, at Rådet har en enestående chance for at tage denne udfordring op på sit næste møde og dermed sikre, at Europa kan stå for noget demokratisk og frihedselskende her i verden.

Pons Grau
Hr. formand, jeg tror, vi risikerer at give befolkningen det indtryk, at vi taler med dobbelt tunge, og måske endog, at vi udviser en hyklerisk holdning til problemerne rundt om i verden. I går oplevede vi den skændige situation, at vi efter så mange smukke ord var ude af stand til at ofre 10 minutter mere til at drøfte problemet i landene omkring de store søer, og vi gav hverken kommissær Bonino eller den ansvarlige kommissær lejlighed til at svare på medlemmernes udtryk for bekymringer.
Jeg er overbevist om, at vi giver borgerne det indtryk, at vi anvender to målestokke i vore internationale forbindelser. Vi er altid rede til at iværksætte sanktioner mod små lande, men når det drejer sig om et stort land, hvor vi alle ved, at kun en embargo mod dets oliehandel vil kunne løse problemet, vover vi ikke at gøre det. Det er et eklatant eksempel på, at Fællesskabet anvender to målestokke og fører dobbelt tale.

Maij-Weggen
Hr. formand, hvad der har fundet sted i Nigeria, er overordentlig alvorligt. Jeg støtter derfor fuldt ud dette beslutningsforslag, som kræver alvorlige foranstaltninger, også flere foranstaltninger, end der hidtil er truffet. Foranstaltninger såsom en våbenboykot er naturligvis udmærkede, men de hjælper ikke rigtigt. Foranstaltninger såsom tilbageholdelse af militærregeringens tilgodehavender er også udmærkede. De hjælper ikke rigtigt. Det eneste, som virkelig hjælper, og det sagde også præsident Mandela for nogen tid siden, er en olieboykot af Nigeria. Noget sådant må naturligvis ske sammen med et stort antal lande, f.eks. landene i Afrika, men det er da efter min mening det eneste middel, som vil hjælpe med at få Nigeria tilbage til et demokrati.
Jeg støtter på min gruppes vegne fuldt ud det beslutningsforslag, som foreligger. Jeg har ét lille punkt. Der står i beslutningsforslaget, at det multinationale selskab Shell stadig er i Nigeria. Det er ikke rigtigt. Shell har, så vidt jeg ved, trukket sig tilbage. Shell har offentligt i fjernsynet og i medierne meddelt, at det var forkert, at de var i Nigeria. Hr. formand, så synes jeg også, at når et multinationalt selskab bøjer sig så dybt og alligevel vil være med til de aktioner, som iværksættes, så tror jeg, at man må respektere det og også reagere positivt på det. Derfor vil jeg gerne fjerne dette ene lille stykke fra beslutningsforslaget. Shell har vi kunnet blamere, men det kan vi ikke længere nu. De er nu på rette vej. Man må egentlig være taknemlig for, at et multinationalt selskab reagerer på de aktioner, som foretages.

Amadeo
Hr. formand, sidste år blev Ken Saro-Wiwa efter en farceagtig skinproces henrettet sammen med otte medlemmer af Bevægelsen til Sikring af Ogonifolkets overlevelse. Det internationale samfund har i nogen tid fordømt alle de overtrædelser af menneskerettighederne, som er blevet begået af et regime, der stadig tilbageholder politiske fanger og systematisk anvender tortur og overgreb.
Vi er af den opfattelse, at det internationale samfund alene vil kunne udøve det nødvendige pres med henblik på genetableringen af demokratiet gennem en totalt forbud imod våbeneksport og indefrysning af præsident Sani Abashas og det nigerianske Forbundseksekutivråds finansielle tilgodehavender.
Beslutninger som den i dag vil helt klart endnu en gang forblive uden virkning, indtil de store amerikanske og europæiske olieselskaber tvinges til at indstille aktiviteterne i Nigeria, og så længe de fortsætter med de miljøødelæggelser, der i dag præger Ogoniland, og med at styrke den nigerianske regerings finanser gennem udbetaling af royalties.
Kina

Cars
Hr. formand, mine 60 sekunder vil jeg anvende til to kritiske bemærkninger. For det første, hr. formand, kan det Kina, som på barbarisk vis undertrykker en regimekritiker som Wang Dan, slet ikke mere betegnes som et venstreorienteret regime. Socialistiske principper som statslig ejendomsret til produktionsmidlerne har regimet fuldstændig sat over styr. Tilbage er kun det ønske, som en aldrende og korrumperet partielite i en etpartistat nærer om at fastholde regeringsmagten ved at udnytte en hurtigt voksende markedsøkonomi. Kontrasten i forhold til den demokratiske udvikling i Taiwan bliver stadig tydeligere.
For det andet, hr. formand, må man aldrig betegne den kinesiske ledelse - en ledelse uden folkeligt mandat, som baserer sin magt på bajonetter - som stabil. Det er en hån mod dem, der kæmper for frihed og demokrati. Bajonetter kan, som bekendt, bruges til meget. Hvad de imidlertid ikke duer til, er at sidde på.

Moorhouse
Hr. formand, jeg er meget bedrøvet over, at jeg endnu en gang skal tage ordet i forbindelse med overtrædelser af menneskerettighederne og inhuman adfærd i Kina.
Dommen over hr. Wang Dan er blot endnu et eksempel på og endnu en illustration af den afgrund, der er mellem vore demokratiske samfund og det straffende, repressive regime, som nu har magten i Kina. Vi forstår, der skal føres en appelsag i morgen, men jeg tvivler på, at den hårde dom bliver omstødt. Jeg er faktisk tilbøjelig til at tolke timingen af denne appelsag med temmelig kyniske øjne. Det glædede mig at høre Ministerrådets udtalelse - i ganske stærke vendinger - hvori man fordømte denne handling den 5. november, for blot et par dage siden.
Ellers er de hårde kendsgerninger, at Kina blot gør os til nar. Tag for eksempel deres såkaldte kinesiske diplomater. De har fri adgang til Parlamentet her, men vi parlamentarikere nyder absolut ingen respekt til gengæld. I stedet henvender man sig til os på en arrogant og usammenhængende måde, og kineserne gør ikke det mindste forsøg på at tage hensyn til et eneste af de yderst relevante punkter, som EuropaParlamentets medlemmer tager op.
Når det er sagt, er jeg overbevist om, at vi alle har indset, at det ikke er en løsning at isolere Kina. Men EU's repræsentanter og statsoverhoveder gør det efter min mening ikke tilstrækkeligt klart for kineserne, at vi bestemt ikke kan tolerere denne adfærd. De bliver ved med at skøjte uden om spørgsmålene om menneskerettigheder og demokrati. Det er dybt, dybt beklageligt.
Til slut vil jeg sige, at hvis Kina virkelig ønsker at indtage sin plads i det internationale samfund, må landet først begynde at opføre sig på en måde, så man respekterer dette samfunds grundlæggende principper ved at indføre lov og orden, demokrati og respekt for menneskerettighederne. Det er på tide, at vore ledere her i Den Europæiske Union begynder at gøre dette klart ved enhver lejlighed.

Schroedter
Personligt føler jeg mig meget knyttet til Wang Dans skæbne. Mens bevægelsen for demokratiske borgerrettigheder på blodig vis blev slået ned på Den himmelske Freds Plads i juni 1989, kunne vi nogle måneder senere i det tidligere DDR fejre den ublodige revolution. Mens jeg her nu som europæisk parlamentsmedlem kan arbejde frit for mine politiske mål, dømmes Wang Dan igen for aktiviteter, som i et demokratisk samfund falder ind under ytringsfrihedens umistelige ret.
Det efterhånden isolerede kinesiske regime bliver stadig mere brutalt. Udadtil ifører det sig ganske vist i fåreklæder som opstigende industrimagt i Asien, oven i købet med støtte fra europæiske forbindelser, europæisk økonomi, mange politikerbesøg og livlig udvikling af de økonomiske forbindelser. De støtter dette regime, og jeg mener, at kun økonomiske sanktioner kan tvinge dette regime til at acceptere et minimum af menneskerettigheder!

Malone
Hr. formand, jeg er her for nylig vendt hjem fra en rejse til Kina, herunder Tibet, sammen med nogle kolleger fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Jeg må sige, at vi førte en meget konstruktiv og progressiv dialog, og jeg ser dette forslag til beslutning som en mulighed for at fremme denne progressive dialog.
Vi opfordrer specielt i punkt 6 til, at der skal føres en åben og oprigtig dialog. Sidste år indgik Den Europæiske Union i en dialog med Kina omkring menneskerettighederne. Begge parter var enige om, at der skulle afholdes møder to gange om året. Det sidste blev holdt i januar i Beijing, og jeg vil gerne spørge de repræsentanter for Kommissionen, som er til stede her i dag, hvornår det er tanken, at det næste møde i rækken skal afholdes? Jeg afventer svaret med stor interesse.
Som andre talere har nævnt, er der en stor del af forslaget til beslutning, der er helliget hr. Wang Dans sag. Vi var der, da han blev idømt 11 års fængsel til. Der var ingen internationale observatører, der fik adgang til at overvære retssagen. Hvad appelsagen angår, ville det efter min mening være en storslået gestus, hvis de kinesiske myndigheder ville forsøge at råde bod på den skade, der er sket indtil i dag, ved at give observatører adgang til at overvære denne retssag. Disse observatører kunne meget vel være EUambassadørerne i Beijing, herunder naturligvis også Unionens egen ambassadør, hr. Wilkinson, og disse ambassadører kunne så gøre det, vi opfordrer til i dette forslag til beslutning, nemlig overvåge appelsagen, og de ville være fysisk til stede i denne forbindelse - det er det, der er det væsentlige.
Endelig vil jeg gerne bede om, at vi her fra Parlamentet sender en besked til Sir Leon Brittan. Han er på besøg i Kina med en gruppe forretningsmænd. Jeg er enig i, at vi skal have opbygget relationer til Kina både på det økonomiske og det politiske plan, men den politiske side bør ikke udelades. Det bør ikke blot være en forretningsrejse, han er på nu; udviklingen af det forretningsmæssige samarbejde og menneskerettighederne må gå hånd i hånd. Vi stoler på, at kommissæren klart og entydigt vil tage de specifikke bekymringer, der kommer til udtryk i dette forslag til beslutning og i tidligere henstillinger fra Parlamentet, op med den kinesiske regering, i særdeleshed i sammenhæng med Pan Am-projektet og Parlamentets synspunkter vedrørende finansieringen af dette projekt.

Dupuis
Hr. formand, de kinesiske myndigheder tvinger os endnu en gang til at tage stilling til et alvorligt brud på menneskerettighederne. Dette er kun ét tilfælde ud af tusinder af andre.
Jeg deler ikke fru Malones optimisme. Jeg mener ikke, kineserne viser vilje til at føre en dialog. Når dette er sagt, håber jeg, Kommissæren vil kunne give os nogle nærmere oplysninger. Efter min opfattelse er det store problem mangelen på en europæisk politik over for Kina. Vi har ingen politik. Vi har kommissær, Sir Leon Brittan, der rejser meget, som efter måltiderne - måske inden måske - tager et eller to menneskerettighedsspørgsmål op, men der findes ingen europæisk politik over for Kina. Der eksisterer således heller ikke en vestlig politik over for Kina, ingen samordning af synspunkterne med amerikanerne eller japanerne med det formål at fastlægge en række minimumskriterier - men sikre kriterier - for overholdelsen af menneskerettighederne og for en reform i retning af en demokratisering af Folkerepublikken Kina.
Det er i den retning, vi bør arbejde.

McMillan-Scott
Hr. formand, denne uopsættelige debat finder sted lige op til Sir Leon Brittans besøg i Beijing sammen med en række forretningsfolk og lige op til appelsagen efter den dom, der er afsagt over Wang Dan. Så det er en legitim diskussion.
Jeg ønsker blot at fortælle, at jeg tog Wang Dans sag op under et møde med den kinesiske ambassadør i Bruxelles den 31. oktober. Ambassadøren sagde til mig: «De har ingen ret til at tage disse sager op med os. Det er indblanding i Kinas indre anliggender. Jeg tager fuldstændig afstand fra de ting, De tager op.« Jeg sagde til ham, at mit job som ordfører for forbindelserne mellem EU og Kina i det lange løb gik ud på at forsøge at finde en måde, hvorpå vi kan komme videre, og at den dialog om menneskerettighederne, som fru Malone nævnte, er en del af dette arbejde.
Vi ønsker ikke blot at oprette forretningsforbindelser, vi ønsker også en politisk dialog, som hun også selv understregede. Det er ikke blot forretningslivet, der skal gå videre, det politiske liv skal også gå videre.
Jeg sluttede med at sige, at slutdokumentet fra Helsinki blev underskrevet med Sovjetunionen i 1975. I løbet af de næste 15 år havde dette system udviklet sig til et demokrati. Jeg sagde, at jeg så frem til, at den samme proces med vor hjælp skulle finde sted i Folkerepublikken Kina, og dommen over hr. Wang Dan er ikke et positivt led i denne proces.
Georgien

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, den aktuelle og uopsættelige debat om domfældelsen af oppositionspolitikerne i Republikken Georgien skal ikke blot gøre opmærksom på de bebudede domme af 19. november, men også principielt på situationen i fængslerne i Georgien. De mange fængslede oppositionspolitikere udsættes jævnligt for fysisk og psykisk tortur, dødstrusler og underernæring. Mange af de fængslede lider af tuberkulose, og dødsstraf eksisterer og eksekveres ofte.
Den georgiske statsadvokat har nu bebudet, at han den 19. november vil kræve dødsstraf for det demokratisk valgte medlem af det georgiske parlament, Zviad Dzidziguri, og andre samt lange fængselsstraffe for andre medlemmer og oppositionspolitikere. Vi har her i Europa-Parlamentet en lang tradition for at fordømme dødsstraf. Specielt i det foreliggende tilfælde, hvor det jo så at sige handler om kolleger, må vi efterkomme disse selvfølgelige moralske forpligtelser. Jeg mener, det er meget vigtigt ikke at se situationen i Georgien i et idealiseret lys, men at erkende den særlige problematik.
Efter Sovjetunionens sammenbrud var Georgien en af de første tidligere sovjetiske stater, der erklærede sin selvstændighed og i et demokratisk valg gjorde Sviad Gamsakhurdia til præsident.
Da dette ikke passede ind i de politiske magthaveres koncept i Rusland, støttede de massivt den tidligere sovjetiske udenrigsminister Sjevardnadses kup, der som berygtet KGB-chef i Georgien allerede havde skabt sig et navn gennem særlig grusom jødeforfølgelse. I lyset af dette er det også særlig vigtigt for os at tage det til efterretning, som forskellige menneskerettighedsorganisationer siger om situationen i Georgien, og tage statens mere eller mindre officielle oplysninger med et vist gran af salt.
I al fald må vi i den foreliggende sag aflægge et klart vidnesbyrd mod dødsstraffen og mod uberettigede strafudmålinger.

Formanden
Mange tak, hr. Habsburg-Lothringen. Jeg mener at vide, at det var Deres første indlæg her i plenarforsamlingen, og jeg vil derfor benytte lejligheden til at ønske Dem held og lykke fremover.

Trakatellis
Hr. formand, alle ved, at borgerkrigen, de væbnede konflikter og den etniske udrensning, der har fundet sted i en del af Georgien, Abkhasien, har skabt mange tusinde flygtninge, der i dag må leve langt fra deres bopæl og hjemstavn under elendige forhold, noget jeg har konstateret med mine egne øjne.
En retfærdig løsning på det abkhasiske problem forudsætter blandt andet, at Georgiens territoriale suverænitet respekteres, samtidig med at der sker en beskyttelse af de forskellige etniske gruppers rettigheder, de etniske grupper, der tilsammen udgjorde Georgien, før konflikterne startede.
Under disse omstændigheder vil de valg, som de abkhasiske myndigheder har besluttet at afholde den 23. november, ikke løse nogen problemer, men vil tværtimod komplicere de aktuelle stridigheder yderligere. Jeg vil gerne understrege, at valget i Abkhasien bør finde sted, når Abkhasiens politiske status er fastlagt på grundlag af forhandlinger med Georgiens regering, når stabiliteten i området er genoprettet, og alle fordrevne og flygtninge er vendt tilbage til deres hjemstavn. Jeg håber, at de, der ønsker at afholde dette valg, vil indse, at de på denne måde gør situationen yderligere kompliceret, og derfor udsætter valget og viser, at de er villige til at indlede oprigtige, seriøse forhandlinger med Georgiens regering for at få genoprettet freden i dette så hårdt ramte område.

Jöns
Hr. formand, mine damer og herrer! Det såkaldte parlamentsvalg, som fra abkhasisk side er sat til afholdelse i november - som hr. Trakatellis nævnte før - bidrager alt andet end til at fremme den påbegyndte georgisk-abkhasiske fredsproces. På baggrund af, at store dele af Georgien i årevis har lidt under borgerkrig og etniske udrensninger, hvilket især gælder Abkhasien, er det dobbelt vigtigt, at vi her finder en politisk løsning for Abkhasiens fremtid i forståelse med alle involverede parter. Først når det er sket, kan der virkelig afholdes valg. Men her påstår selvbestaltede abkhasiske myndigheder, at de vil gennemføre demokratiske valg, men, når det kommer til stykket, ikke ønsker andet end et fait accompli ved at gennemtrumfe valg, hvor der kun må deltage 200.000 mennesker, da talrige etniske befolkningsgrupper er udelukket fra at stemme, for slet ikke at tale om, at 50 % af befolkningen er flygtet eller blevet fordrevet fra Abkhasien.
Der må findes en løsning, som respekterer Georgiens suverænitet og territoriale integritet inden for dets internationalt anerkendte grænser. Samtidig skal det graverende flygtningeproblem løses. Valg, uanset art, som udelukker omkring halvdelen af den oprindeligt bosiddende befolkning fra at deltage, må ikke blot fordømmes folkeretligt. Min gruppe kritiserer derfor det bebudede valg på det kraftigste.
Vi opfordrer den abkhasiske side til nu at respektere menneskerettighederne og lade flygtninge og fordrevne leve i fred med hinanden i denne region. I denne forbindelse opfordrer jeg også Kommissionen og Rådet til ved hjælp af tillidsskabende foranstaltninger at støtte fredsprocessen med alle til rådighed stående midler og under inddragelse af alle parter.

Schroedter
Hr. formand! Konflikten truer igen med at blusse op, efter at konfliktløsningsprocessen nu for alvor er gået i hårknude, hvilket hænger sammen med, at beslutningen om olieledningen nu er truffet, hvorfra den første olie kommer fra det Kaspiske Hav til Sortehavet.
Men det er også sådan, at forfatningsprocessen netop har holdt problematikken med Sydossetins og Abkhasiens status udenfor. Nu lader det til, at bestræbelserne på at skabe fred aftager, hvilket igen er vand på separatisternes mølle. Ofrene er befolkningen, de tusinder af flygtninge, som slet ikke har flygningestatus, fordi de blot er displaced people i et internationalt anerkendt land. Og det er det, der er problemet: De er i årevis blevet nægtet deres borgerrettigheder, de er i årevis blevet nægtet et normalt liv, og børnene har i årevis ikke haft en chance til en normal opvækst. Derfor beder jeg Dem, fru Bonino, at De specielt accepterer punkt 8 i vor beslutning og skænker dette punkt særlig opmærksomhed. Det er nemlig også vort problem at løse sådanne spørgsmål og dermed arbejde konfliktpræventivt. Forbindelsen mellem ECHO og TACIS mangler nemlig stadig, og det kan kun ske ved at udvide ECHOs mandat, så foranstaltninger til genopbygning af regionale områder kan komme i gang.

Dupuis
Hr. formand, jeg tror, Georgien i modsætning til den abkhasiske part besidder viljen til at tage fat på spørgsmålet. Jeg tror, man bør sende et klart budskab til den abkhasiske part - og Kommissionen, der jo er til stede i Georgien, har muligheden for at gøre dette - gående ud på, at det er klogt ikke at indlade sig på mere, end man kan gabe over. Jeg skal blot minde om et fortilfælde, nemlig Krajna-området, der opnåede en status af udstrakt selvstændighed. Vi har med egne øjne set, hvad dette førte til.
Jeg mener, abkhaserne, der selv kun udgør 30 % af befolkningen i dette område, burde kunne indse, at de ikke kan leve på bekostning af georgierne, der udgør 70 %, og som - således som det er nævnt - er blevet tvunget på flugt og stadig lever som flygtninge. Jeg mener således, at Kommissionen bør udvise beslutsomhed og gribe ind, så meget mere som den har midlerne til det. Jeg vil håbe, det vil kunne ske hurtigt.
El Salvador

González Álvarez
Hr. formand, fru kommissær, vi har ønsket at fremsætte dette forslag til beslutning, fordi 13 personer er blevet dræbt i El Salvador inden for de sidste to uger. Det bekymrer os, at voldshandlingerne er taget til, navnlig efter undertegnelsen af aftalerne. Hr. Boutros-Ghali har udtalt, at det nye civile statslige sikkerhedspoliti ikke opfylder de forventninger, der på forhånd næredes til det. I juli havde vi lejlighed til at drøfte situationen med ombudsmanden for menneskerettigheder, Marina Victoria de Avilés, og hendes assistent, Araceli Zamora, og de gav begge to udtryk for, at de ikke rådede over de økonomiske eller menneskelige ressourcer, der er nødvendige for at gøre en seriøs indsats i et land, hvor 70 % af befolkningen er ekstremt fattige, og 50 % er arbejdsløse, og de udtrykte bekymring over, at gennemførelsen af de indgåede aftaler kan risikere at blive en fiasko, da de fra nogle bønder havde hørt, at forpligtelsen til at overdrage jord ikke opfyldes.
Da jeg sædvanligvis kun har et minuts taletid men i dag har en smule mere, vil jeg fortælle Dem om noget, der i denne uge har gjort et dybt indtryk på mig, nemlig besøget af en bonde, colombianeren Raúl Ramos, som jeg tror udtrykker mange latinamerikanske bønders følelser, når de oplever, at der indgås aftaler med regeringerne, som ikke overholdes. Det er mit indtryk, at vi vender det døve øre til, hvad disse mennesker siger.
Da der desværre ikke var ret mange medlemmer til stede ved de møder, vi indkaldte til, har jeg udvalgt to afsnit af den omtalte bondes 17 sider lange vidnesbyrd, som giver et godt indtryk af, hvad latinamerikanske bønder føler, og det er et vidnesbyrd, vi alle bør holde os for øje i forbindelse med indgåelsen af aftaler med latinamerikanske lande, som ikke respekterer menneskerettighederne. Desuden er det meget poetisk. Og hvorfor ikke tilføre Europa-Parlamentet en smule poesi, det har i høj grad brug for det!
Jeg gengiver ordret de udvalgte afsnit: «De røvede vore køer, heste og æsler og ødelagde markafgrøderne, de kørte bulldozers hen over dem, trak planterne op med rode og smadrede vore boliger. På min jordlod var det lykkedes mig at plante og opdyrke store frugttræer: jeg havde plantet 35 citrontræer, 40 mangotræer, guanabano-træer, som alle gav frugt, guayabo-træer, anona-træer, vandmeloner og andre meloner.
Jeg havde arbejdet som i mine bedste drengeår. For mig var det at få et træ til at vokse ligesom at opfostre et barn. Efter at have lagt frøet i jorden, sørgede jeg for, at det fik en god fødsel, vandede det, fjernede ukrudt, beskyttede det mod sol og regn, talte med det for at det kunne mærke mit selskab. Min bedrift voksede hurtigt. Jeg arbejdede fra tidlig morgen til sen aften med en sådan begejstring, at jeg ikke følte træthed, og sygdomme blev jeg heldigvis forskånet for.
Jeg havde bygget mit hus af palmeblade og palmegrene, væggene var sammenkittet med ler. Det var et hyggeligt og smukt hus, jeg havde givet det et gulv af cement. Af alt dette er intet tilbage. Intet, absolut intet. Hvor mit hus før stod, er der nu kun aftrykket efter gulvet, og hvor der tidligere var markafgrøder, er der nu kun afbrændt jord, og igen vokser ukrudtet frem. Hvorfor gjorde de dette imod os?«
Jeg har nu brugt mine tre minutters taletid, og jeg beklager meget, at jeg ikke kan slutte mit indlæg med et løfte til denne bonde, for selv om han risikerer at miste livet, vil han vende tilbage til sit land, og han siger, at han er ligeglad med at dø. Men jeg vil videregive dette vidnesbyrd til alle, som vil lægge øre til det, for det forekommer mig at høre de latinamerikanske bønders stemme, som ellers så sjældent høres her i salen.

Newens
Hr. formand, under borgerkrigen i El Salvador fra 1980 til 1992 blev 40.000 af de 70.000, der blev dræbt, myrdet af højreorienterede grupper. Da Farabundo Martí National Liberation Front og Arena-regeringen i 1992 underskrev en fredsaftale, som indebar en reduktion af hæren, idet de gamle sikkerhedsstyrker blev opløst og FMLN blev afvæbnet, håbede vi alle, at myrderierne og de grove overtrædelser af menneskerettighederne ville komme til at høre fortiden til. Den reduktion af antallet af FN-kontrollanter, der er gennemført for nylig, fra adskillige hundrede til fire, afspejlede forhåbningen om, at det var ved at ske.
Desværre må det stigende antal mord, der er blevet begået på det seneste, fortolkes som en indikation af, at volden igen hører til dagens orden og udgør en trussel mod freden. Det forlyder fra visse kilder, at der er mindst seks bevæbnede grupperinger med vidt forgrenede netværk, hovedsageligt på den yderste højrefløj, men der er også en på den yderste venstrefløj. Målene er ikke blot FMLN-aktivister, der er måske også en risiko for lederne af Arenas moderate fløj, fordi der er nogle, der hader dem på grund af deres tilslutning til fredsprocessen. Et eksempel er kidnapningen af en 14-årig søn af en ven af tidligere præsident Alfredo Cristiani; han blev for nylig sat på fri fod.
Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union som helhed må udsende et klart varsel om, at vi fordømmer disse mord og alle, der deltager i sådanne forbrydelser. Vi mener ikke, at dødsstraffen bør genindføres, men vi mener afgjort, at alle forbrydelser skal efterforskes systematisk, og at man skal gøre den størst mulige indsats for at få identificeret og straffet de ansvarlige. Man bør gøre den størst mulige indsats for at beskytte alle dem, der er i fare, og for at forhindre, at volden vinder frem på ny og fjerne risikoen for en ny borgerkrig.

Bertens
Hr. formand, præsident Caldarón fra Salvador har for ikke så længe siden sagt, at fredsprocessen forløb vellykket, og derfor har FN også begrænset sin tilstedeværelse betydeligt. I mellemtiden er Salvador på den rette økonomiske vej, en stigning i den økonomiske vækst med 6, 5 %, men samtidig øges fattigdommen og navnlig kriminaliteten. Attentater hører til dagens orden, og man må tænke tilbage på dødspatruljerne - hr. Newens sagde det også - for en række år siden. En undersøgelse er ganske vist beordret, men jeg har en fornemmelse af, at det ikke er tilstrækkeligt til at hindre en voldsspiral. Jeg tror, for så vidt som jeg personligt kender det nationale politi i Salvador, at ineffektiviteten her vil spille det salvadoranske samfund et puds. Vagtsomhed er stadig nødvendig. Derfor forekommer det mig godt at nævne, at Kommissionens strategidokument om Unionens samarbejde med Latinamerika for de kommende fire år også lægger vægt derpå. De organisationer, der arbejder for demokrati og menneskerettighederne, fortjener også vor støtte, og den betænkning, som jeg selv skriver i forbindelse med den fremtidige strategi for Latinamerika, vil også lægge vægt på dette land, hvor freden er sluttet, i håb om, at freden også opretholdes.

Müller
Hr. formand! El Salvador befinder sig i en førvalgkamp. Som vi så det i forbindelse med de forrige valg, strammer voldsspiralen grumt til. Frem til valget i marts næste år vil mange hundrede, ja, tusinde salvadoranere måtte lade livet. Allerede nu bliver 24 mennesker om dagen offer for volden! Voldens ophav i El Salvador og dets støtter kan nævnes ved navn. Det gør vi i vort beslutningsforslag. De kristelig-demokraters forsøg på gennem ændringsforslag at give uransagelig og dunkel vold skylden for mordene og drabene i stedet for at tale rent ud af posen, er kynisk og en hån mod ofrene. Ansvaret for de seneste massakrer og enkeltmord bl.a. på en kendt og populær musiker, ugerninger, som umuligt kan overgås i brutalitet, kan placeres hos dødspatruljer, hvis åndelige og materielle ophav skal søges i kredsene omkring Arena-regeringen, og ansvaret kan placeres hos det nye civile statslige politi PNC, hvis opbygning og underhold også støttes bredt af Den Europæiske Union. Her er der kun én løsning, nemlig omgående stop for bistand til politiet og hurtig omdirigering af pengene til de truede menneskerettighedsgrupper og alle dem, der kæmper videre for demokratiet i El Salvador.
Armenien

Bertens
Hr. formand, præsident Petrosyan er genvalgt, men de omstændigheder, hvorunder det skete, var i det mindste tvivlsomme. De internationale observatører har konstateret uregelmæssigheder, og i betragtning af, at præsidenten blev valgt med et lille flertal, ville det være godt, hvis valgkomiteen lader foretage omvalg. Det er der så meget desto mere grund til, som Petrosyan i det forløbne år har vist sig lidet demokratisk. Undertrykkelse af de frie medier og forbud mod oppositionspartier er to tegn på autoritære træk, som må kritiseres. Unionen må forblive vagtsom og overvåge, at tingene korrigeres ordentligt. Derfor mener Den Liberale Gruppe, at samarbejdsaftalen først må godkendes, når Europa-Parlamentet har konstateret, at der er gjort tilstrækkeligt med fremskridt med anvendelsen af de fundamentale friheder og de demokratiske principper. Det skylder vi vore egne principper.

Trakatellis
Hr. formand, en grundbestanddel i et demokratisk styre er absolut frie og retfærdige valg, hvor man vælger de personer, der skal regere landet. Desværre konstaterede de internationale observatører, der overvågede præsidentvalget i Armenien den 22. september 1996, mange uregelmæssigheder og flere alvorlige overtrædelser af valgloven. Som bekendt opstod der efter valget uroligheder, der fik regeringen til at sende soldater og tanks ud på gaderne i Yerevan for at dæmpe borgernes protester. Jeg tilslutter mig de forskellige organisationer, der foreslår en gentagelse af valgprocessen i de områder, hvor der er konstateret alvorlige overtrædelser af valgloven. Jeg tror, at Armenien har brug for hjælp til at finde vejen til det virkelige demokrati, som ikke kan erstattes af andet. Vor sympati for dette land og dets befolkning bør ikke give anledning til at tøve med at fordømme tilstande, der afviger fra den demokratiske procedure, for det er den eneste måde, hvorpå vi kan hjælpe Armenien med at holde kursen henimod et virkeligt parlamentarisk demokrati.

Schroedter
Hr. formand! Ærligt talt, det er Europa-Parlamentets egen skyld! Det tilkæmpede sig ikke ret til at sende valgobservatører. Det havde ikke mod til også på længere sigt at udvikle strategier som selvstændig opgave i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og nu kommer denne beslutning naturligvis noget sent! Vi bliver faktisk utroværdige, hvis vi nu kræver omvalg. Det betyder ikke, at jeg finder valget frit og fair, men jeg synes, det er en væsentlig klogere strategi at gøre den smadrede opposition opmærksom på en anden mulighed for at nydanne sig. Det ville betyde at følge Europarådets krav, nemlig meget snart at gennemføre parlamentsvalg, for det er først og fremmest parlamentet, og ikke præsidenten, der kan give stødet til at omdanne samfundet og give det en demokratisk udvikling! Derfor beder jeg Parlamentet om at støtte vort ændringsforslag.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, dette er det punkt på dagsordenen for mødeperioden, hvor man under ét behandler problemet med menneskerettighederne i alle de dele af verden, hvor menneskerettighederne krænkes; vi har således lyttet til indlæg vedrørende Armenien, El Salvador, Kina og andre lande. Det er mig magtpåliggende at slå fast, at Kommissionen med de ringe midler, den har til rådighed - også finansielle - fortsat følger udviklingen vedrørende dette problem over hele verden; selv om der kan konstateres mindre forbedringer i visse egne af verden, må man ud fra en samlet betragtning sige, at der generelt set fortsat er mange uløste problemer, og der finder stadig nye krænkelser sted af de grundlæggende menneskerettigheder.
Det billede, Kommissionens overvågningscenter - og det med meget begrænsede midler - tegner af situationen er bestemt ikke positivt, men hvad værre er, så er tendensen heller ikke positiv; hvis man nemlig alene ser på tendensen, har jeg indtrykket af, at den snarere er negativ i de fleste egne af verden, og at det kun er meget få steder, der er sket en forbedring af situationen.
Jeg vil behandle de forskellige punkter et efter et. Hvad angår Nigeria, deler Kommissionen den dybe bekymring, Europa-Parlamentet giver udtryk for. Det kommer ikke som nogen overraskelse for nogen, at menneskerettighedssituationen i Nigeria i de seneste to år ikke lever op til en almindelig eller international standard. Desuden er dagligdagen også blevet vanskeligere på det økonomiske plan. Kommissionen indstillede som bekendt samarbejdet med Nigeria i november 1995, og Kommissionen er på egen hånd i færd med at forberede en række foranstaltninger til støtte for demokratiseringsprocessen med henblik på at forbedre menneskerettighedssituationen. Formålet med disse foranstaltninger er at fremskynde militærregeringens tilbagetræden og valget af en civil regering og at genetablere retssystemets uafhængighed. Jeg konstaterer, at Europa-Parlamentets beslutningsforslag indeholder en opfordring til en embargo. Det er naturligvis min pligt at minde Europa-Parlamentet om, at dette er et område, der ikke henhører under Kommissionens kompetence, men under EU-medlemsstaternes. Hvad Kommissionen angår, er de eneste øvrige projekter, vi forfølger ud over indstillingen af udviklingsbistanden, dem jeg allerede har nævnt.
Med hensyn til Kina og domfældelsen af Wang Dan, skal jeg minde om, at Den Europæiske Union har valgt den kritiske dialogs politik over for de kinesiske partnere. Denne politik, som er mere eller mindre tilfredsstillende, er også blevet valgt af alle EU-medlemsstaterne i deres bilaterale forbindelser med Kina. Det må også siges, at man for det meste i praksis ser mindre til den kritiske dialog end til den økonomiske. Den Europæiske Union og Kommissionen tillægger denne uddybning af den bilaterale dialog en stor betydning, navnlig hvad angår menneskerettighederne, en dialog, som blev startet for ca. to år siden. Vi har udarbejdet et program indeholdende samarbejdsprojekter, som tager sigte på at styrke den menneskelige dimension i Kina med henblik på at fremme udviklingen af et civiliseret retssamfund. Med hensyn til det specifikke spørgsmål, der blev stillet af et parlamentsmedlem, omkring datoen for den anden møderunde, må jeg svare, at efter det seneste møde i januar er der endnu ikke fastsat en dato for et nyt møde, eftersom datoen skal fastlægges ved begge staters medvirken. Jeg kan meddele, at Kina endnu ikke har svaret, hvad angår fastsættelsen af datoen for en anden forhandlingsrunde. Derimod kan jeg oplyse, at Den Europæiske Unions repræsentant vil følge den kommende appelsag i retssagen imod Wang Dan, og det gennem sin fysiske tilstedeværelse i retten.
Vedrørende Abkhasien, forbindelserne til Georgien og navnlig meddelelsen om afholdelsen af valg, skal Kommissionen minde om, at der i partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Georgien, som blev undertegnet den 22. april 1996, udtrykkes støtte til Georgiens uafhængighed, suverænitet og territoriale integritet. Rådet »almindelige anliggender« understregede i juli 1995 betydningen af en fredelig løsning på konflikterne i regionen og af de fordrevnes og flygtningenes tilbagevenden til Abkhasien inden for rammerne af den fulde respekt for menneskerettighederne. Den Europæiske Union lægger stor vægt på Georgiens egen territoriale integritet.
Den Europæiske Union har flere gange givet udtryk for sin bekymring over anvendelsen af dødsstraf i Georgien og i de andre uafhængige stater. Problemet er også blevet taget op over for præsident Shevardnadse, specielt hvad angår sagen vedrørende parlamentsmedlemmerne, der støttede præsident Gamsakurdia, og som omtales i beslutningsforslaget fra PPE-Gruppen. Den Europæiske Unions delegation i Tbilisi vil fortsat meget nøje følge situationen og processen, som er berammet til den 19. november.
Hvad El Salvador angår, er det med forfærdelse, at Kommissionen har modtaget nyheden om de nye voldshandlinger, som fandt sted for nylig i bydelen Valle Nuevo, og den ønsker at udtrykke sin medfølelse med familierne og ofrene. Jeg deler den bekymring - og mere til - som Europa-Parlamentet giver udtryk for, og jeg må sige, at medens vi nøje følger forværringen af situationen på menneskerettighedsområdet i El Salvador, og samtidig med at vi støtter de initiativer, der tages i El Salvador til forsvar for menneskerettighederne, er det, der kan gøres internt i Kommissionen, at bistå i større udstrækning med gennemførelsen af disse projekter, idet vi - som altid i forbindelse med afholdelsen af valg - er vidne til en opblussen af voldshandlinger af denne art. Jeg blev specielt rørt ved det digt, det ærede parlamentsmedlem oplæste. Efter min mening bærer det vidne om, at vi bør bestræbe os på ikke kun at være mere synligt til stede, men også mere gavmilde i vores finansielle støtte til de sociale projekter i El Salvador.
Efter præsidentvalget i september i Armenien og med de betragtninger, man nu en gang kan anstille - det ville være vanskeligt i dag fra Den Europæiske Unions side at kræve omvalg - følger Kommissionen nøje situationen og afventer resultatet af lokalvalgene den 10. november. Kommissionen vil fortsat undersøge, i hvilken udstrækning Armenien har taget hensyn til kritikken fra OSCE-partnerne, især hvad angår valgprocedurerne og den fulde deltagelse af alle oppositionspartierne, herunder adgangen til benyttelse af medierne.
Jeg må sige til det ærede parlamentsmedlem, der har rejst spørgsmålet, at medens man kan forvente et godt samarbejde mellem ECHO og TACIS i forbindelse med overgangen fra humanitær nødhjælp til langsigtede udviklingsprogrammer, er der intet i ECHO's retsgrundlag, der tillader kontoret at finansiere rehabiliteringsprojekter, netop fordi retsgrundlaget, som åbner mulighed for humanitære nødhjælpsprojekter, bør gøre det muligt for andre aktører, herunder især TACIS, at overtage opgaverne ved den nævnte overgang, således at ECHO's indsats ikke videreføres i situationer, der ikke længere kan betegnes som nødhjælpssituationer. Desuden er der stor brug for ECHO's tilstedeværelse i andre dele af verden, således som Europa-Parlamentet selv har konstateret det i disse dage.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende forslag til beslutning:
B4-1276/96 af Miranda m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om den brand, der ødelagde en del af rådhuset i Lissabon; -B4-1322/96 af Marinho for De Europæiske Sociademokraters Gruppe om branden på rådhuset i Lissabon.
Novo
Hr. formand, mine damer og herrer, den omfattende brand, der for en uge siden ødelagde en betydelig del af den historiske rådhusbygning i Lissabon, kræver at Parlamentet udtrykker sin solidaritet med og påskønnelse af de offentlige tjenester, Lissabons befolkning og byrådsmedlemmerne. Solidaritet på grund af tab af en del af kulturarven, påskønnelse på grund af den effektive og hurtige indsats, der blev gjort fra alle sider, og som var af afgørende betydning for at få inddæmmet branden og hindre, at væsentlige elementer af byens historiske værdier og den europæiske nationale kultur gik tabt.
Vi bør dog gå længere end til at udtrykke vor solidaritet.
En person, der var tæt knyttet til det nationale historiske underbevidste og til selve Lissabons bybillede, udtalte for mere end to århundreder siden, at det var nødvendigt at »begrave de døde og tage vare på de levende«. Det gælder - mutatis mutandi - også i dag, og efter at det er konstateret, at branden heldigvis ikke krævede mennskeofre, og efter at brokkerne er fjernet, er det nu nødvendigt snarest at genopbygge rådhuset, således at det også fremover kan tjene demokratiet og huse de demokratisk valgte lokale myndigheder.
Med henblik herpå er det nødvendigt med økonomisk støtte fra Lissabons kommune og den portugisiske regering, som i øvrigt allerede delvis er stillet til rådighed.
Men det er også og navnlig i en sådan situation, hvor borgerne umiddelbart berøres, at Den Europæiske Union bør træde til og hjælpe. Det er derfor en forpligtelse for Parlamentet at henstille til Kommissionen, at den samarbejder med Lissabons kommune om rekonstruktion af bygningen. Og at den i samarbejde med de kommunale og statslige myndigheder stiller de økonomiske og andre midler til rådighed, der måtte anses for nødvendige og mulige.
Det var også med henblik herpå, at vi fremsatte forslaget til beslutning, som jeg er overbevist om, at Parlamentet vil vedtage.

Marinho
Fru formand, indledningsvis vil jeg takke plenarforsamlingen for at have medtaget branden på rådhuset i Lissabon i arbejdsplanen, selv om prioriteterne for denne allerede blev fastsat i sidste uge. Det er en holdning, der vil blive værdsat i den portugisiske opinion, som naturligvis vil notere sig den kulturelle og menneskelige solidaritet, som denne beslutning repræsenterer. I forbindelse med sådanne katastrofer, som berører europæiske borgere umiddelbart, og hvor de oplever uerstattelige tab af historiske symboler - en kulturel referenceramme for generationer - kan ord ikke udtrykke den hermed forbundne sorg og smerte. Derfor skal vi ikke se tilbage men fremad og ud over Parlamentets hyldest til Lissabons befolkning vise vor solidaritet med befolkningen ved at vedtage denne beslutning. Det er vigtigt, at Parlamentet opfordrer Kommissionen til inden for rammen af de traditionelle støtteområder at give symbolsk, men også økonomisk støtte til genopbygningen af denne fælleseuropæiske kulturarv. Jeg håber, at kommissær Oreja, som ikke er til stede i dag, og kommissær Bonino, som begge interesserer sig for kultur, forstår, hvad det drejer sig om, og på Unionens vegne træffer de nødvendige foranstaltninger til, at Lissabons befolkning, Lissabons kommune og det tidligere medlem af EuropaParlamentet, byrådsformanden, hr. João Soares, kan konstatere, at Europa støtter Portugal i denne sag.

Capucho
Fru formand, på Det Europæiske Folkepartis vegne tilkendegiver jeg vores uforbeholdne støtte til den fælles beslutning om solidaritet i forbindelse med den brand, som har ødelagt en vigtig historisk bygning af stor værdi for kulturarven, rådhuset i Lissabon, og appellerer til Kommissionen om, at den i videst muligt omfang støtter genopbygningsarbejdet.

Girao Pereira
Fru formand, mine damer og herrer, et meget kort indlæg for at gøre opmærksom på, at såvel den brand, som hærgede Lissabons historiske rådhus, som den katastrofe af lignende art, der for et par timer siden ramte Justitspaladset i Rouen, - to byer, der begge indtager en fremtrædende plads i Europas historie -, understreger nødvendigheden af en integreret og effektiv forebyggende politik til beskyttelse af den historiske kulturarv, navnlig den, der er beliggende i byernes historiske centre. For at gøre en lang historie kort vil jeg blot, efter alt hvad der allerede er sagt af andre medlemmer af min gruppe, tilkendegive støtte til det foreliggende forslag til beslutning i overbevisningen om, at Den Europæiske Union endnu en gang vil vise sin solidaritet, denne gang med Lissabons byråd og Portugal.

Bonino
Ærede parlamentsmedlemmer, i de seneste år har Kommissionen som bekendt på grund af budgetnedskæringer ydet en symbolsk nødhjælp i forbindelse med naturkatastrofer eller katastrofer, der har været forårsaget af kriminelle handlinger, og som har ødelagt betydningsfulde monumenter i Den Europæiske Union. Jeg tænker bl.a. på La Fenice-operaen i Venedig, på Uffizierne i Firenze, der blev ødelagt ved et kriminelt attentat, på Liceo-teatret i Barcelona og på det bretonske parlament i Rennes.
Kommissionen er meget grundig. Som altid vil den behandle sagen omkring den brand, der har forårsaget voldsomme ødelæggelser på rådhusbygningen i Lissabon, med største opmærksomhed. Kommissionen er nemlig klar over den store betydning af denne bygning, der er beliggende i Lissabons historiske bydel. Kommissionens finansielle bidrag vil blive symbolsk, men Kommissionen vil gerne forsikre EuropaParlamentet om sin gode vilje. Den vil stå Lissabons indbyggere bi og støtte bestræbelserne på at istandsætte dette betydningsfulde monument, som indtager en så fremtrædende plads i Lissabons historie og kulturliv.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.

Oomen-Ruijten
Fru formand, jeg vil gerne meddele, at en række kolleger fra vor gruppe først kom ind her kl. 18.00 og derfor ikke var med til at stemme, det skyldtes den kendsgerning, at der på skærmene stod, at der skulle stemmes kl. 18.00. Man troede, at der først skulle stemmes kl. 18.00. Hvis De således vil nævne dette i protokollen, så ved man i hvert fald, hvorfor sagen om fiskeriaftalen muligvis har fået et andet resultat, end vi egentlig havde forventet.

Formanden
Jeg tager Deres bemærkning til efterretning, fru Oomen-Ruijten. Vi vil forsøge at afgive en klarere meddelelse næste gang, selv om den ellers forekom mig klar nok.

Afstemning
Formanden
Vi går nu over til afstemningen om forslagene til beslutning om biosikkerhed.
I den forbindelse har kommissær Emma Bonino ønsket at afgive en erklæring.

Bonino
Fru formand, jeg vil på Kommissionens vegne gerne have lov til at fremsætte følgende erklæring vedrørende beslutningsforslagets punkt 8. For så vidt angår punkt 8 i forslaget til forordning om nye levnedsmidler, går man i dette punkt videre, end det var EuropaParlamentets hensigt med de seks ændringsforslag, der blev vedtaget i marts måned i år. Endvidere ville vedtagelsen af beslutningsforslaget på dette punkt ikke være en positiv gestus under de igangværende forhandlinger, som allerede må siges at være en vanskelig forligsproces i forbindelse med vedtagelsen af forordningen om nye levnedsmidler, og det ville proceduremæssigt være besynderligt.

Oomen-Ruijten
Fru formand, når jeg hører denne erklæring, synes jeg, at det er alt for galt. Og hvorfor synes jeg det? Fordi det navnlig var Kommissionen, kommissær Bangemann, som på dette punkt hele tiden afviste det ændringsforslag, som Parlamentet stillede. Vi har i samråd med alle her i Forsamlingen stillet et mundtligt ændringsforslag, som præcist udtrykker, hvad kommissæren netop sagde nu, men hvad aldrig nogen sinde er accepteret af Kommissionen og af hr. Bangemann. Hvis jeg nu kan forstå kommissæren sådan, at hr. Bangemann i de næste drøftelser vil overtage Parlamentets ændringsforslag, så er vi glade.

Kenneth Collins
Fru formand, jeg må sige, at selv jeg ind i mellem mister mælet. Jeg synes, at på et følsomt tidspunkt som lige nu ville det diplomatisk korrekte og det mest fornuftige, som Kommissionen kunne gøre, hvis den virkelig ønskede at gøre det lettere at nå til enighed, være at tie stille. Jeg håber ikke, at der er nogen af de 20 medlemmer af den kollegiale Kommission, der mener, at de har en fremtid inden for diplomatiet, for det er ærlig talt mere sandsynligt, at den udtalelse, vi lige har hørt, var til skade end til gavn for mulighederne for at nå til enighed.
Som jeg ser det, går Kommissionens rolle, når vi når til forligsproceduren, ud på at lette indgåelsen af en aftale mellem de to parter, Rådet og Parlamentet. Jeg må sige, at dette indlæg aldeles ikke har bidraget til at lette den byrde, der sandelig har tynget mine skuldre gennem de seneste uger, hvor jeg har tilbragt time efter time i muntert selskab med hr. Bangemann og andre fra Kommissionen for at forsøge at finde en løsning her. Denne udtalelse er absolut ikke et positivt bidrag! Hvis Kommissionen simpelthen ville trække den tilbage lige nu, hvilket ville være det mest befordrende, den kunne gøre i denne situation, og så ville sætte sig ned og afvente afstemningsresultatet, så ville den få at se, at de politiske grupper er nået frem til en aftale, der bestemt ikke er dårlig, for vi er nemlig en del mere fornuftige end nogle af de mennesker, som har lagt den stakkels fru Bonino disse ord i munden. Jeg bebrejder absolut ikke hende noget, det er ikke hende, der har fundet på dette.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi hilser forslaget om at styrke demokratiseringen af beslutningsprocessen i EU velkomment. At give Europa-Parlamentet større magt ved at udvide anvendelsesområdet for den fælles beslutningstagning er imidlertid en helt forkert vej at gå, når det gælder om at styrke den demokratiske kontrol. Denne kontrol bør efter vor opfattelse udøves af de nationale parlamenter.
Beslutningsstrukturen i EU er i dag meget forvirrende. Det er meget uklart, hvem der er ansvarlig for de politiske beslutninger. Rådet, som har den formelle beslutningskompetence, er afhængigt af de forslag, som Kommissionen tager initiativ til at fremsætte. Disse institutioner bør naturligvis underlægges demokratisk kontrol.
Den demokratiske debat i medlemsstaterne finder først og fremmest sted i forbindelse med de nationale parlamentsvalg. Ved disse er der en markant højere valgdeltagelse end ved valgene til EuropaParlamentet. EU er, og bør vedblive at være, et samarbejde mellem frie stater. Det er derfor, den demokratiske kontrol med EU's institutioner bør varetages på nationalt plan.
En udvidelse af den fælles beslutningstagnings anvendelsesområde er efter vor opfattelse et skridt i en helt forkert retning. Derfor kan vi ikke stemme for betænkningen.

Eriksson og Svensson
Vi finder Bourlanges/De Giovanni-betænkningen uacceptabel. Den er en direkte provokation over for den stærke, skeptiske opinion i Europa, som er imod et Europas Forenede Stater. Betænkningen går ud på at udstrække den fælles beslutningstagnings anvendelsesområde til at omfatte samtlige retsakter og på at afskaffe samarbejdsproceduren. Endvidere kræver den, at den fælles beslutningstagning udstrækkes til nye områder, såsom landbrugspolitik, skattespørgsmål og handelspolitik. Noget sådant ville føre til en betydelig forskydning af magt fra de nationale, folkestyrede parlamenter til EU's føderalt virkende, udemokratisk styrede organer. Navnlig Europa-Parlamentets, EU-Domstolens og Kommissionens magt ville blive styrket.
Europa-Parlamentet er ikke noget rigtigt parlament. Det er ikke som de nationale parlamenter et resultat af befolkningens kamp for demokratiske friheder og rettigheder. Det er etableret fra oven som en slags appendiks til de øvrige EU-organer. Parlamentet har ikke nogen folkelig og demokratisk legitimitet. Valgdeltagelsen er endog dalet, i takt med at Parlamentet har fået større magt. Europa-Parlamentet er et dårligt fungerende debatforum. Plenarmøderne er først og fremmest en arena, hvor forskellige medlemmer oplæser proklamationer. Beslutningsproceduren er mangelfuld og fremmødet lavt.
Da EU hverken har et fælles sprog eller fælles medier, finder der ikke nogen politisk dialog sted, inden beslutningerne træffes. Europa-Parlamentet styres i betydelig større udstrækning af lobbyister, end de nationale parlamenter almindeligvis gør.
Et EU med styrkede føderale, overstatslige organer ville være en form for uigenkaldelig etape på vejen mod en superstat med stor afstand og en stærk adskillelse mellem vælgere og valgte.
Af ovenstående grunde har vi stemt imod betænkningen.

Lindqvist, Olsson, Ryynänen og Virrankoski
Det foreslås i betænkningen, at den fælles beslutningstagning udstrækkes til at omfatte samtlige retsakter, og at samarbejdsproceduren afskaffes. Desuden foreslås det, at Europa-Parlamentets medbestemmelsesret udstrækkes til nye områder, såsom landbrugspolitik, skattespørgsmål og handelspolitik. Noget sådant ville føre til en betydelig forskydning af magt fra de nationale, folkestyrede parlamenter til EU-institutionerne Parlamentet, Domstolen og Kommissionen og styrke det føderale, overstatslige element i EU. En sådan udvikling savner folkelig støtte. Derfor har vi stemt imod betænkningen.

Ullmann
Denne betænkning er snarere et problemkatalog end et færdigformuleret handlingsprogram. Men netop i kraft af dette viser den også tydeligt, hvad der hidtil kun i utilstrækkelig grad var offentligheden bevidst i medlemslandene: Der findes ikke blot en unionsret, men også en lovgivningsmetode, der udelukkende kan praktiseres på unionsplan; denne praktiseres rent faktisk også der og kan for så vidt anses som kerne og centrum for hele unionslovgivningen: Den fælles beslutningstagning, hvor Kommissionen, Rådet og Parlamentet handler i fællesskab. Dermed har man samtidig fået en klar afgrænsning af kompetenceområderne mellem Unionen og medlemslandene - en vigtig fastlæggelse af, hvordan subsidiaritetsprincippet skal opfattes og anvendes.
Med rette kræver de to ordførere, at det ville være uhensigtsmæssigt fortsat at holde så vigtige områder som skatteforhold, landbrugs- og miljøpolitik uden for den fælles beslutningstagnings anvendelsesområde. Parlamentets tilslutning til denne vigtige betænkning skal også forstås som en anerkendelse af det mod og den energi, hvormed Kommissionen har sat dette centrale spørgsmål for europæisk demokrati på dagsordenen.

Van der Waal
Proceduren med fælles beslutningstagning blev indført i MaastrichtTraktaten for at øge den europæiske beslutningsproces' demokratiske karakter. Kommissionens meddelelse, som nu forelægges Parlamentet og Rådet, evaluerer denne procedures virkning og foreslår, at dens anvendelsesområde udvides »til at omfatte alle fællesskabsaktiviteter af lovgivende art«.
Ligesom Kommissionen er vi af den opfattelse, at den fremgangsmåde, hvor det fra tilfælde til tilfælde fastsættes, på hvilke politiske områder den fælles beslutningsprocedure skal anvendes, har ført til en uoverskuelig og utilfredsstillende helhed. Vi kan imidlertid ikke på nuværende tidspunkt tilslutte os Kommissionens bestræbelser med hensyn til at ændre denne situation gennem en generel udvidelse af retten til fælles beslutningstagning.
Efter vor mening bør det demokratiske underskud i den europæiske beslutningsproces først og fremmest gribes an gennem en fundamental begrænsning af antallet af Unionens opgaver og beføjelser. Ved kun at delegere de opgaver, som bestemt gør en europæisk politik nødvendig, til den europæiske forvaltning, opstår der en forvaltningsmodel, hvori den nationale politik kommer mere til sin ret. Det må imidlertid erkendes, at den nationale forvaltning er nærmere borgerne og derved praktisk set også bedre kan kontrolleres. Styrkelse af demokratiet skal derfor først og fremmest søges i en opvurdering af de nationale parlamenters rolle.
Begrænsning af EU's ambitionsniveau vil lette Unionens institutioners byrde og medvirke til, at EuropaParlamentet begrænser sig til et overskueligt antal lovmæssige opgaver. I en sådan situation kunne beslutningstagningsprocedurerne begrænses til tre: den fælles beslutningstagningsprocedure, når Rådet med hensyn til det indre marked træffer en flertalsbeslutning, procedure med samstemmende udtalelse i forbindelse med internationale aftaler samt høringsproceduren i tilfælde af, at enstemmighedsreglen gælder, og i alle andre tilfælde.
I betragtning af, at diskussionen om europæisk integration stadig domineres af bestræbelserne efter yderligere centralisering af beslutningsprocessen, og også af, at Europa-Parlamentet næppe pålægger sig selv begrænsninger i sit arbejdsområde, anser vi ikke i øjeblikket en diskussion om udvidelse af retten til fælles beslutningstagning for at være forsvarlig. Det må frygtes, at dette under disse omstændigheder yderligere svækker Parlamentets legitimitet over for borgerne, og at det demokratiske underskud dermed bliver større. Vi har derfor stemt imod Bourlanges/De Giovanni-betænkningen, som på en lang række punkter går endnu videre end Kommissionens forslag.
Betænkning af d'Ancona
Howitt
Fru formand, idet jeg støtter d'Ancona-betænkningen, ønsker jeg at gøre opmærksom på den fortsatte skandale, at mennesker, der er anerkendt som flygtninge i henhold til international ret, med magt holdes adskilt fra hinanden i de forskellige medlemsstater.
Som eksempel vil jeg nævne en bosnisk flygtning, Ekrem Bajramovic, der bor i Rochford i min valgkreds, og som krigen har adskilt fra broderen, Ahmo, som bor i Frankrig. Disse mennesker og andre med dem har set deres kære blive dræbt i krigen, men kan alligevel ikke blive genforenet med deres overlevende familiemedlemmer, fordi visse regeringer nægter at give dem visum. Jeg hører, at der er særlige problemer med Frankrig og Østrig.
Flygtninge, der falder ind under Genève-konventionen, holdes i øjeblikket uden for Rådets beslutning fra 1993 om genforening af familier, og jeg vil opfordre til, at man snarest tager denne lovgivning op til revision, så vi får gjort det lidt, der står i vores magt for disse familier, der har mistet så meget.

Posselt
Fru formand! Gudskelov har Parlamentet gjort det muligt for os at stemme for D'Ancona-betænkningen på tre centrale punkter, selv om der stadig er mange ting i betænkningen, jeg ikke er enig i. Men jeg mener, at vi bør fremhæve noget, som ikke fremgik klart under forhandlingen. Stik imod nogle af udsagnene i indlæggene under forhandlingen er det sådan, at antallet af asylansøgninger i Tyskland er steget overproportionalt i forhold til det antal ansøgninger, der indgives i de øvrige lande i Den Europæiske Union. Det vil sige, at andelen af ansøgninger, der indgives i Tyskland, stadig stiger. Dette kan man læse i EUROSTATs statistikker. Hvis de tendenser, som man omtalte i indlæggene, var rigtige, ville ovennævnte ikke være tilfældet! Derfor er jeg en ivrig fortaler for en bedre byrdefordeling i Den Europæiske Union. En sådan byrdefordeling ville være en passende asylpolitik og ikke alt det, der blev sagt under forhandlingen!

Eriksson og Svensson
Vi stemmer for d'Ancona-betænkningen, men vil alligevel gerne markere nogle af vore standpunkter.
Det fremføres i betænkningen, at de fleste flygtningene kommer fra ikke-europæiske lande, og at de må hjælpes i deres eget område. Vi mener, at denne påstand er alt for dårligt underbygget, og desuden fremgår det ikke, hvad der menes med »deres eget område«; det finder vi meget uheldigt.
Endvidere mener vi, at Genève-konventionen ikke blot »kan«, men skal finde anvendelse.
Den svenske regering foretager sig desværre intet, hverken på nationalt plan eller i EU, for at give forfulgte kvinder flygtningestatus, hvilket vi mener, at den burde. Det gør denne betænkning heller ikke; den taler kun om asylret for kvinder, der diskrimineres på grund af deres køn.
Vi beklager dybt, at Europa-Parlamentet ikke har taget et stærkere skridt.

Gahrton, Holm og Schörling
Miljøpartiet De Grønne støtter naturligvis Genèvekonventionen, og vi mener, at dette forsøg på at højne asylnormernes niveau i EU-landene er et udmærket initiativ. Dog mener vi ikke, at det er EU, der skal fastsætte reglerne på asylområdet; det bør afgjort skal ske på nationalt plan.
Ordføreren har fuldstændig ret i, at Rådets forslag udgør en forringelse af reglerne, idet man ved udformningen af det har taget udgangspunkt i det laveste niveau. Det kan vi ikke acceptere.
Det forudsættes i d'Ancona-betænkningen, at der sker en harmonisering af asylreglerne i EU. En sådan harmonisering finder vi unødvendig. Hvert enkelt land skal være på højde med Genève-konventionens standard og helst sigte højere end denne konventions målsætninger!
Selvom det mod vor vilje ender med, at der skal indføres fælles asylregler i EU, har vi i forbindelse med de enkelte punkter i betænkningen og ændringsforslagene til den stemt for de forslag, som gavner de asylsøgende mest.

Lindqvist
Rådets forslag er uacceptabelt; det ville føre til en harmonisering af asyllovgivningen efter den laveste fællesnævner med udgangspunkt i det lands regler, som er ringest.
Udvalgets ændringsforslag er udmærkede, når det gælder om at styrke de asylsøgendes rettigheder. Jeg savner dog en diskussion om, hvilke konsekvenser en tilslutning til Schengen-aftalen eller en overførelse af Schengen-reglerne til EU ville have for dem, der søger asyl i EU-landene.
Trods denne mangel har jeg stemt for betænkningen.

Reding
Med bortfaldet af de indre grænser i Europa har asylpolitikken ændret sig grundlæggende. Når borgere fra tredjelande en gang har slået sig ned i EU, nyder de på linje med EUborgere godt af den frie bevægelighed og kan derefter frit flytte fra et land til de øvrige. Derfor bør asylbestemmelserne i de 15 EU-lande ikke længere være forskellige. En fælles harmoniseret asylpolitik er følgelig uomgængelig.
I så henseende stillede jeg et ændringsforslag, der vedtoges af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender. Dette forslag kræver, at den europæiske asylpolitik inden for kort tid harmoniseres.
At bibeholde de nuværende beslutningsstrukturer (forskellige nationale lovgivninger, uforbindende europæiske »henstillinger« med talrige undtagelsesmuligheder) ville uundgåeligt føre til »asyldumping« i EU og ville således være uansvarligt!
Hvis man har en harmoniseret procedure i forbindelse med anerkendelse af flygtningestatus, skal man nødvendigvis respektere bl.a. følgende centrale punkter. Hvis disse ikke inkorporeres i teksten, kan jeg ikke stemme for betænkningen.
I tilfælde af åbenlyst ugrundede asylansøgninger skal den opsættende virkning i forbindelse med anke ikke gælde, og det skal være muligt straks at udvise asylansøgeren.-Asylansøgninger fra EU-borgere skal under alle omstændigheder indplaceres som åbenlyst ugrundede.-Asylansøgere, som søger indrejse via et sikkert tredjeland, skal indgive deres ansøgning til dette tredjeland.-Kønsbegrundet forfølgelse og seksuelle overgreb skal anerkendes som asylgrund.-Også forfølgelse fra ikke-statslig side (bl.a. i borgerkrigslignende situationer) bør anses som asylgrund.Princippet om politisk asylret kan der ikke røres ved. Derfor gælder det om at udarbejde en europæisk lovgivning, som garanterer en menneskeværdig behandling af asylansøgerne, men som samtidig forhindrer misbrug af asylbestemmelserne.
Biosikkerhed
Pex
Fru formand, selv om jeg synes, at sagen om fødevarers sikkerhed og kvalitet er meget vigtig, har jeg ikke kunnet stemme for beslutningsforslaget, fordi jeg mener, at der med denne sag er forbundet så mange handelspolitiske og praktiske handelsproblemer, at jeg synes, at inden Parlamentet skulle have udtalt sig herom, skulle denne sag først have været drøftet udførligt i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser. Jeg anmoder nu også Kommissionen, og jeg vil sende denne anmodning til formanden for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, om i næste uge eller ugen efter at tale om denne sag i udvalget, således at vi kan drøfte de konsekvenser, som vedtagelsen af dette beslutningsforslag har for handelen med soja og majs.

Carlotti
Den voksende uligevægt mellem Middelhavets nordlige og sydlige kyststater kræver, at der udvikles alle de samarbejdspolitikker, der er nødvendige for oprettelsen af en freds- og stabilitetszone.
Over for de problemer, alle tredjelande i Middelhavsområdet har til fælles, nemlig et kraftigt demografisk pres, en fortsat alt for ringe diversificering med hensyn til produktion og industriel samhandel og mangelen på vandressourcer, forekommer initiativet til styrkelse af et Euro-Middelhavspartnerskab inden for området »vedvarende energikilder« af allerstørste betydning.
Hvis vi ikke tager os i agt, risikerer problemerne i forbindelse med mangelen på og distributionen af drikkevand eller stigningen i priserne på denne ressource at svække stabiliteten i visse dele af Middelhavsområdet.
Det møde, der skal afholdes i Marseille den 25. og 26. november 1996 vedrørende den lokale forvaltning af vandressourcerne, bør tage hensyn til konklusionerne i Europa-Parlamentets betænkning og tilvejebringe de nødvendige værktøjer for udveksling af know-how og planlægningen af decentraliserede aktioner inden for området »forvaltning af vandressourcerne«.
På den anden side kræver udarbejdelsen af en integreret energipolitik sektorspecifikke budgetmidler, som ikke blev tilvejebragt på Barcelona-konferencen.
Som ordføreren påpeger, bør man dels indskrive en budgetpost i MEDA-forordningen vedrørende finansieringen af infrastrukturer i energisektoren, dels udvikle decentraliserede samarbejdsaktioner på dette område.
Der bør rådes bod på mangelen på en Euro-Middelhavsstruktur på energiområdet gennem tilvejebringelsen af værktøjer såsom Euro-Middelhavsenergiforummet for derved at skabe et veritabelt samarbejde med alle relevante institutioner.

Wibe
I mange af de betænkninger, som vi behandler her i Parlamentet, argumenteres der for oprettelse af nye institutioner og organisationer. Det gælder også denne betænkning. Man støder så godt som aldrig på en betænkning, som foreslår at nedlægge en institution eller en organisation.
Jeg tvivler på, at det er en god idé at oprette det Middelhavsagentur og det uddannelsesinstitut, som betænkningen slår til lyd for. Der er ingen tvivl om, at formålet er meget rosværdigt, men jeg mener, at der er mange andre samfundsmæssige udgifter, der bør prioriteres højere, når det gælder om at bekæmpe arbejdsløshed og fattigdom i Europa.
Selvom jeg stemmer for betænkningen, vil jeg på grund af ovenstående gerne tage kraftigt forbehold.
Betænkning af Chichester
Fitzsimons
Formanden for Det Europæiske Energiråd, Michael Lowry, må forklare, hvilken indvirkning den forestående liberalisering af gasmarkederne i Europa kan tænkes at få.
Den endelige plan for liberaliseringen af gasmarkederne i Europa vil være på plads før det irske formandskab for EU her i år rinder ud. Den nye plan vil sandsynligvis føre til, at flere industrivirksomheder får mulighed for at vælge frit blandt konkurrerende gasleverandører.
De ændrede markedsforhold, hvor flere kraftværker vælger gas fremfor kul til elektricitetsproduktionen, har øget presset på regeringerne for at sænke forbrugergrænsen.
Minister Lowry må forklare, hvilken indvirkning det er sandsynligt, at liberaliseringen af gasmarkederne vil få på forbrugerpriserne. Gassen bliver en mere og mere populær energiform, der anvendes såvel til boligformål som erhvervsmæssigt. Liberaliseringen af gasmarkederne i Europa må ikke give højere forbrugerpriser, som mange forbrugerorganisationer frygter, at det vil ske. Vi ønsker ikke, når vi får åbne gasmarkeder, at opleve noget der minder om bekymringen for, at telekommunikationsmarkedet i Europa skal føre til en forhøjelse af telefonafgifterne.
Der er intet kompromisforslag fra det irske formandskab, der indeholder en målsætning for, hvornår gasdirektivet skal træde i kraft, og der er heller ingen indikation af, hvorvidt der ville være tale om opfølgningsforanstaltninger.
Spørgsmålet om, hvem der skal regulere de mulige nye, liberaliserede gasnet i hver af EU's medlemsstater, er tilsyneladende stadig uløst.

Bevarelse af fiskeressourcerne i Middelhavet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0330/96) af Fraga Estévez for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om overgangsbestemmelser til forordning (EF) nr. 1626/94 om tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne i Middelhavet (KOM(96)0128 - C40316/96-96/0091(CNS)).

Fraga Estévez
Hr. formand, fru kommissær, som ordfører vil jeg anmode Dem om at støtte Fiskeriudvalgets betænkning, hvori Kommissionen opfordres til at tage sit forslag om overgangsbestemmelser for fiskeriet i Middelhavet tilbage, et af de mest overraskende forslag, vi er blevet præsenteret for.
Kommissionen ønsker med det nævnte forslag at mindske kravene til mindstestørrelser for kulmule og mulle til fordel for fiskerne i Adriaterhavet. Medens de øvrige fiskere i Middelhavet således skal opfylde bestemmelserne i forordningen om tekniske foranstaltninger og overholde forbuddet mod at fange kulmuler på under 20 cm og muller på under 11 cm, vil fiskerne i Adriaterhavet med den undtagelse, som Kommissionen ønsker at tilstå dem, kunne fiske, lande og sælge kulmuler på 14 cm.
Kan De forestille Dem, hvilket biologisk og økologisk vanvid og hvilket kaos på fiskemarkederne dette indebærer. Kommissionen ønsker på denne måde utvivlsomt at løse et problem, som den hidtil ikke har kunnet løse, nemlig Adriaterhavsfiskernes afvisningen af at tilpasse sig fællesskabsbestemmelserne. Kommissionen har imidlertid valgt den værst tænkelige vej, når den i stedet for at træffe tekniske foranstaltninger og kontrolforanstaltninger, som - om man så må sige - kan få fårene tilbage til folden i et af lokalområder, hvor der fiskes og distribueres mest ungfisk i Europa, fritager de pågældende fiskere fra at opfylde bestemmelserne og dermed legaliserer lovovertrædelsen.
Der er en række fundamentale grunde blandt mange andre til at opfordre Kommissionen til at tage sit forslag tilbage. For det første biologiske årsager. I forbindelse med udarbejdelsen af min betænkning har jeg konsulteret en enorm mængde dokumentation fra de mest forskelligartede kilder, herunder også fra Kommissionen selv. Jeg har talt med fiskere, biologer, videnskabsfolk og fiskeriadministrationer i forskellige medlemsstater og kystregioner i Middelhavsområdet; ingen, ikke en eneste rapport, ikke en eneste person, har kunnet retfærdiggøre dette forslag, heller ikke Kommissionen, som selvfølgelig forsvarer det, men ikke har kunnet give en overbevisende begrundelse herfor.
Jeg kan forsikre Dem, at der hersker praktisk talt enstemmighed i dette spørgsmål. At tillade fiskeri af kulmuler på 14 cm er vanvid og en biologisk forbrydelse. Endvidere er der yderst tungtvejende markedsårsager. På et »europæiseret« marked samles de forskellige landes fangster på samme salgssteder. Detailhandlere og forbrugere vil fortsat kunne købe små kulmuler fra Italien, som teoretisk set er ulovlige i de øvrige medlemsstater. Følgerne heraf vil vi snart få at se. Vil det endelige resultat ikke blive, at alle, der fisker i Middelhavet vil drive ulovligt fiskeri, fru kommissær? Og med hvilken moralsk myndighed vil de øvrige landes administrationer og Kommissionen selv kunne straffe dem for at have gjort det samme, som i henhold til dette forslag er tilladt for Adriaterhavsfiskerne?
Endvidere er Kommissionens forslag i absolut modstrid med dens egne principper og foranstaltninger, der er indeholdt i det nye forslag om tekniske foranstaltninger, og med dens forslag om POP IV. Ifølge Kommissionen er de europæiske farvande - og her indtager Middelhavet en fremtrædende plads -, så overfiskede, at det er nødvendigt at reducere fiskeriindsatsen med op til 40 % for at bevare ressourcerne.
Som led i de nye tekniske foranstaltninger foreslår Kommissionen af samme grund en generel forøgelse af nettenes maskestørrelse, helt op til 110 mm for kulmules vedkommende. Men i det foreliggende forslag vedrørende Adriaterhavet fastholdes en maskestørrelse på 40 mm, for at disse fiskere fortsat kan fiske kulmuler på 14 cm. Selvmodsigelsen er så eklatant og skandaløs, at jeg vil overlade det til Dem selv at vurdere den.
Der findes andre måder, hvorpå man gradvis kan ændre fiskemønstret i Adriaterhavet, og vi ved, at det er muligt at gøre fiskeri af større kulmuler rentabelt. Det ved vore franske kolleger i området ved Golfe du Lion også, hvor den pågældende medlemsstat på eget initiativ har påtaget sig det offer at ændre fiskeriordningen for at bevare kulmulefiskeriet, og det skete lang tid, før der fandtes en forordning om tekniske foranstaltninger for fiskeriet i Middelhavet. Med det foreliggende forslag oplever vi således, at de ansvarsbevidste fiskere straffes, og de fiskere, der nægter at overholde bestemmelserne, præmieres. En køn lære, som en kriseramt sektor ikke vil være sen til at drage konsekvenserne af.
Fru kommissær, under henvisning til alle de nævnte grunde og den alvorlige bekymring, der hersker i sektoren og i medlemsstaterne, anmoder jeg Dem om at tage Deres forslag tilbage. Vi er klare over, at forordningen om fiskeriet i Middelhavet skaber problemer, men at lukke øjnene for problemerne er ikke vejen til at løse dem. Den nært forestående konference i Venedig vil give os en glimrende lejlighed til at overveje disse spørgsmål. Det vil også den undersøgelse, som Kommissionen har bestilt. Det er derfor anbefalelsesværdigt at afvente konklusionerne herfra, før vi lægger os fast på et forslag om ændring af forordningen om tekniske foranstaltninger.
Af alle de ovennævnte grunde, fru kommissær, anmoder jeg Dem indtrængende om at tage Deres forslag om overgangsbestemmelser til forordningen om tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne i Middelhavet tilbage.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe indtager nok en lidt mere afklaret holdning, som kan sammenfattes i fem hovedpunkter.
For det første er det efter vores mening hævet over enhver tvivl, at Middelhavet udgør en regional enhed også på fiskeriområdet, hvilket kræver en særlig behandling, navnlig med hensyn til bevarelsen og forvaltningen af fiskeressourcerne. Der gør sig således en særlig situation gældende for Middelhavet, for så vidt angår fiskeri og biologiske betingelser, hvilket selvsagt kan retfærdiggøre særlige tekniske bevarelsesforanstaltninger i Middelhavsområdet.
Men inden for Middelhavsområdet at afgrænse og anerkende en undtagelse for Adriaterhavet er efter vores mening særdeles problematisk, i hvert fald i øjeblikket, og der er da heller ikke tilstrækkelige begrundelser eller belæg herfor i Kommissionens forslag.
For så vidt angår forholdet til ikke-fællesskabsflåder, der fisker i Middelhavet - fra associerede lande eller tredjelande - bør vi snarere tilstræbe en harmonisering af vilkårene, og vi mener derfor, at en indførelse af undtagelsesbestemmelser for Adriaterhavet kan få den stik modsatte virkning af den ønskede.
I lyset af alt dette mener vi, at vi, før vi vedtager det foreliggende forslag, må have nogle begrundelser fra Kommissionens side, som sætter dette forslag om fiskeriet i Adriaterhavet i sammenhæng med det generelle forslag vedrørende fiskeriet i Middelhavet.
Til sidst vil jeg sige til kommissæren, at vi er bekymrede over de meget alvorlige anklager, der rettes mod Kommissionen i den foreliggende betænknings begrundelse, og vi mener, at kommissæren bør give en udredning og i givet fald dementere anklagerne.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, hvis der findes en grundsten, som hele den fælles fiskeripolitik bygger på, er det uden tvivl bevarelsen af fiskeressourcerne. En stor del af de øvrige aspekter i den fælles fiskeripolitik er baseret på dette grundlæggende princip og det heraf afledte princip om et ansvarligt fiskeri. Som følge heraf er håndhævelsen af foranstaltningerne til bevarelse af ressourcerne et problem, der konstant ligger såvel Kommissionen som Fiskeriudvalget på sinde.
Dette grundlæggende mål var fællesnævneren i de betænkninger, der blev behandlet i sidste mødeperiode, bl.a. Gallagher- og McKenna-betænkningerne om tekniske foranstaltninger og kontrolforanstaltninger.
På den baggrund er det yderst inkonsekvent, at Kommissionen nu foreslår en midlertidig særundtagelse fra de generelle foranstaltninger, der er omhandlet i forordning nr. 1626/94, vedrørende den tilladte mindstestørrelse for fangst af visse arter i visse områder af Middelhavet, undtagelser, der ikke er begrundede, og som kritiseres i fru Carmen Fragas fremragende betænkning.
I Gallagher-betænkningen - der som tidligere nævnt blev vedtaget under den foregående mødeperiode - fremhævedes bl.a. nødvendigheden af at indføre særlige foranstaltninger til beskyttelse af ungfisk og navnlig af kulmule. I forlængelse heraf bør vi nu stemme for Fraga-betænkningen, som bl.a. forkaster forslaget om indførelse af undtagelser for mindstestørrelsen i områder med stor koncentration af yngel af denne art, et forslag, der desuden indebærer forskelsbehandling, fru kommissær, uden at det løser det store grundlæggende problem.
Til sidst understreger jeg den selvmodsigelse, der ligger i Kommissionens forslag, og den forskelsbehandling, det kan medføre, og jeg takker endnu en gang ordføreren og opfordrer forsamlingen til at stemme for betænkningen på grund af de tekniske forslags logiske stringens og dens politiske kohærens.

Tamino
Hr. formand, kommissær Bonino ved udmærket, at den økologiske balance i Adriaterhavet allerede er stærkt truet af forurening, eutrofiering, en alt for stor turisme, cementforstærkninger ved kysterne samt en alt for stor fiskeriindsats.
Alt dette er gået ud over fiskebestanden i Adriaterhavet, og derfor forekommer Kommissionens forslag om at tillade fangst af kulmule og mulle under det fastsatte mindstemål helt uforståeligt og uacceptabelt.
Jeg er derfor helt enig i indholdet af Fraga Estévez-betænkningen og med opfordringen til at forkaste forslaget om en ændring af forordning 1626 fra 1994. Det fordi der ikke er noget specifikt problem i Adriaterhavet med hensyn til fiskerflåder fra tredjelande; der er især tale om fiskerflåder fra den anden kyst, dvs. den kroatiske part, som det ville være bedre at forhandle en aftale med på linje med drøftelserne under møderne på Kreta og de drøftelser, der vil blive ført under møderne i denne måned.
Endelig vil jeg også sige, at ud fra en praktisk synsvinkel er et forslag af denne art ikke kun uacceptabelt af miljømæssige grunde, men vil svare til et selvmord for selve de fiskere, der sandsynligvis har været initiativtagere til forslaget. Hvis man driver rovdrift på bestanden og på yngelen, vil det uvægerligt betyde, at der i fremtiden ikke vil være nogen fisk tilbage. Efter min opfattelse bør vi forkaste forslaget netop af disse grunde.

Novo Belenguer
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil til en indledning gøre det klart, at vi afviser Kommissionens forslag om en midlertidig undtagelse fra Rådets forordning om tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne i Middelhavet, af de samme grunde, som anføres i fru Fragas betænkning, hvor dette ømtålelige emne er behandlet med stor finfølelse og skarpsindighed.
Vores afvisning er begrundet i to forhold: dels at en sådan undtagelse vil udgøre en stor fare for yngelbestanden i Middelhavet. Vi må huske på, at Kommissionen ubegribeligt nok vil tillade fiskeri i Adriaterhavet af op til 30 % af kulmulefangsten og mullefangsten under den lovlige mindstestørrelse, og at medlemsstaternes repræsentanter ved gentagne lejligheder tværtimod har anmodet om, at de i forslaget om tekniske foranstaltninger indeholdte bestemmelser bringes i anvendelse og respekteres af alle de fællesskabsflåder, der driver fiskeri i Middelhavet.
Den anden grund, som Kommissionen anfører, vedrørende tilstedeværelsen i Adriaterhavet af flåder, der sejler under tredjelandes flag, men som ikke er forpligtet til at overholde de samme tekniske normer som EU-fiskerne, falder af sig selv, da det er Kommissionen selv, der har konstateret, at mellem 70 % og 80 % af fangsterne i området foretages af italienske både, som det anføres i det af Kommissionen udarbejdede refleksionsdokument. Følgelig vil det eneste resultat af at tillade en bestemt fællesskabsflåde at fiske med net med en maskestørrelse på op til 60 mm være en endnu større fangst af ungfisk af en fiskeart, der er af vital betydning for bevarelsen af havressourcerne i Adriaterhavet, kulmule, og desuden vil forslaget bringe andre Middelhavsarter i fare.
Betænkningen omtaler visse ulovlige situationer, som Parlamentet, Kommissionen og i endnu højere grad Rådet må gøre en virkelig indsats for at sætte en stopper for. Endvidere forholder det sig sådan, at der i Middelhavet findes områder, hvor fiskeri med langline umuliggøres, fordi bunden er helt fyldt op med drivgarn.
Af de ovennævnte grunde mener vi, hr. formand, fru kommissær, at det er nødvendigt at afvente Kommissionens undersøgelser for at få en objektiv analyse på bordet, som ikke er underlagt pression fra medlemsstaternes side, og i overensstemmelse hermed fastsætte og gennemføre de fornødne bestemmelser.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, «Lille fisk vokser sig stor, om ellers Gud vil«, skriver den gode Jean de la Fontaine, og »at fange den i mellemtiden er det glade vanvid«, kunne man tilføje. Dette er desværre stadig sjældnere tilfældet og vil snart være umuligt, hvis Kommissionens forslag om fiskeriet i Adriaterhavet bliver gennemført.
Allerede i dag fanger man alt for små fisk, hvad enten det drejer sig om mulle eller hvilling, som nok snart vil indgå i menuen »stegte småfisk«, hvilket betyder, at disse fiskearter helt forsvinder.
For fiskeressourcerne i alle verdens have bliver stadig færre; f.eks. siges det, at den canadiske torsk af mystiske årsager ikke kun bliver sjældnere og sjældnere, men at de overlevende torsk - om man så må sige - går til grunde som følge af et komplekst sammenspil af årsager.
Det er da også indlysende, at det ikke er ved yderligere at reducere størrelsen på de fisk, der fanges i Adriaterhavet, at man på sigt bidrager til at opretholde fiskeriaktiviteten. Ligesom en for høj skat er med til at dræbe skatten - ifølge en vending Jacques Chirac ofte brugte, især i valgkampen naturligvis - er for meget fiskeri med til at dræbe fiskeriet, og hvis man bliver ved med at reducere maskestørrelsen, vil det til sidst ende med, at det kun er plankton, man får i nettet.
Ud fra disse betragtninger kan vi da også kun være fuldt enige i indholdet af fru Fraga Estévez' glimrende betænkning, som tilmed udmærker sig ved en klar udtryksform.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, Kommissionen glæder sig frem for alt over, at en række slagord, en række grundlæggende problemer eller idéer begynder at blive accepteret også af nogle af de ærede parlamentsmedlemmer, især når det gælder andre lande. Hr. Antony, jeg er meget beæret over, at De har taget mit slogan til Dem, nemlig at »for meget fiskeri er med til at dræbe fiskeriet«. Jeg håber, De vil fastholde synspunktet, når vi skal behandle POP IV vedrørende Frankrig.
Jeg siger dette navnlig for at pege på to forhold; for det første at en undtagelse altid er en modsigelse i forhold til grundforordningen. De spanske parlamentsmedlemmer vil sikkert kunne bekræfte dette. Netop af den grund er en undtagelse normalt midlertidig, således som det er tilfældet med Kommissionens forslag, der har taget udgangspunkt i et kriterium, som det forekom mig lå de ærede parlamentsmedlemmer stærkt på sinde, nemlig den sociale effekt det nye direktiv ville have med virkning fra ikrafttrædelsesdatoen den 1. januar 1995.
Jeg tror, det er forhold, de ærede parlamentsmedlemmer er bekendt med, og som er blevet belyst i Europa-Parlamentet gennem dossierer om særspørgsmål, som var af interesse for de enkelte fiskerflåder. Når dette er sagt, vil jeg gentage meget klart, at Kommissionen alene har haft et mål for øje, nemlig at indføre en overgangsperiode med henblik på at indfase fiskerne fra flåderne i Adriaterhavet, i betragtning af den sociale effekt det nye direktiv ville have.
Jeg har ingen anden grund at give; det være sagt i den ånd, som præger forholdet mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet. Det er imidlertid ikke således, at Kommissionen har foreslået en undtagelse og ikke har gjort andet. Kommission agter som bekendt med udgangspunkt i og i tilknytning til Venedigkonferencen at foreslå to pilotprojekter, hvoraf det ene fokuserer på Adriaterhavet og det andet på området mellem Spanien, Frankrig Korsika og Sardinien. Det er mit håb, at den del af pilotprojektet, som vedrører forholdet mellem Adriaterhavsfiskerne og de kroatiske fiskere, vil føre til løsninger muligvis inden for de næste tre år.
Jeg vil også gøre det klart, at jeg har foreslået denne undtagelse, som naturligvis er i modstrid med grundforordningen - ellers var det vel ikke en undtagelse - ganske enkelt ud fra idéen om den sociale effekt og i den hensigt at sætte den italienske fiskerflåde eller fiskerne i Adriaterhavet i stand til at høste frugten af denne forordning og det netop på en bæredygtig måde.
Når dette er sagt, skal det også samtidig siges, at Kommissionen ikke plejer nogen særinteresse, samtidig med at jeg også må sige, at jeg håber, at andre kolleger - måske af samme nationalitet - vil forsvare de samme holdninger, når det drejer sig om sager, der falder inden for deres egne grænser. Jeg har lyttet til Europa-Parlamentet, jeg vil tage afstemningsresultatet til efterretning, jeg vil anmode om en diskussion - mindst én - blandt medlemmerne af Rådet og jeg vil derpå drage den fornødne konklusion.

Formanden
Mange tak, fru Bonino.
Fru Fraga, ønsker De ordet i Deres egenskab af ordfører?

Fraga Estévez
Fru kommissær, jeg forstår Deres synspunkt. Selvfølgelig forstår jeg Deres grund til at foreslå undtagelser, men jeg forstår også, at undtagelser skal være velbegrundede, og det var det første problem, jeg rejste. Er denne undtagelse velbegrundet? Efter min mening er den ikke velbegrundet, da jeg på grundlag af data fra fiskerikommissionen for Adriaterhavet, data fra FAO, osv., osv., kan påvise, at også selv om dette forslag til forordning vedtages, vil størstedelen af de italienske fiskeres aktivitet, hvis den fortsætter som hidtil, være ulovlig. Og problemet er, at dette forslag, som er diskriminerende over for de øvrige fiskere, vil skabe en række problemer med markedsføring, osv. Hvis det desuden ikke løser de italienske fiskeres problem 100 %, fru kommissær, hvad skal vi så med dette forslag? Er formålet at påføre de øvrige fiskere flere problemer og de øvrige medlemsstater endnu flere problemer med at føre kontrol?
Jeg har forståelse for undtagelser, når de er berettigede og velbegrundede, men i dette tilfælde er det min ærlige overbevisning, fru kommissær, - og jeg har behandlet dette emne med den største hengivenhed, for hvis der er problemer man kan bidrage til at afhjælpe, bør man gøre det - at Deres forslag ikke vil bidrage til at løse de italienske fiskeres problem i Adriaterhavet, men at det blot vil komplicere livet for de øvrige fiskere og de øvrige medlemsstater.

Bonino
Fru Fraga, jeg tror ikke, at forslaget om undtagelse vil løse de italienske fiskeres problem. Det vil jeg gerne understrege. Det er blot et forsøg på at give fiskerne en mulighed for »indfasning«. Jeg har foreslået en undtagelse af tre års varighed af hensyn til den sociale indvirkning for at gøre det muligt for flåden at opfylde normerne, og den får på denne måde en treårig periode til at opfylde dem. Det er desuden normalt, at der i forbindelse med forordningers ikrafttrædelse fastsættes en overgangsperiode. Under alle omstændigheder vil jeg, eftersom jeg ikke har en særlig interesse heri, og da jeg har redegjort for motiverne til at fremsætte dette forslag selvfølgelig afvente Parlamentets afstemning. Jeg vil indkalde til en orienterende debat - mindst én - i Rådet, og dernæst vil jeg selvsagt drage konsekvenserne af institutionernes udtalelser.

Formanden
Mange tak, fru Bonino.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted fredag kl. 9.00.

Fiskeriaftalerne med Estland, Letland og Litauen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0363/96) af Kindermann for Fiskeriudvalget om
I.forslag til Rådets forordning (EF) om indgåelse af en fiskeriaftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Letland (KOM(96)0343 - C4-0478/96-96/0178(CNS)); II.forslag til Rådets forordning (EF) om indgåelse af en fiskeriaftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Estland (KOM(96)0355 - C4-0479/96-96/0187(CNS)); III.forslag til Rådets forordning (EF) om indgåelse af en fiskeriaftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Litauen (KOM(96)0356 - C4-0480/96-96/0201(CNS)).
Kindermann
Hr. formand, ærede fru kommissær! Den foreliggende betænkning fra Fiskeriudvalget omhandler tre forslag til forordning om indgåelse af fiskeriaftaler med de baltiske republikker Letland, Estland og Litauen.
Før udvidelsen af Unionen den 1.1.1995 havde de tolv »gamle« EU-lande samt Sverige og Finland jo allerede i 1993 indgået fiskeriaftaler med de nævnte lande, som fastlægger en årlig forhandling af protokoller. Efter Finlands og Sveriges tiltrædelse forvalter Kommissionen nu også disse landes aftaler. For at få større oversigt over og forenkling af fiskeriforholdene fik Kommissionen i december 1995 mandat til at indlede forhandlinger om nye rammeaftaler med de baltiske republikker, hvor disse rammeaftaler skal erstatte alle eksisterende fiskeriaftaler.
De nye aftaler er nu klar. De adskiller sig kun lidt fra de gældende, de er næsten identiske med hinanden. Dog er de af forskellig varighed, og aftalen med Litauen er suppleret med en protokol om tidsbegrænsede fællesforetagender og blandede selskaber, hvor aftaleparterne forpligter sig til at fremme oprettelsen af blandede selskaber, og hvor Fællesskabet giver tilsagn om finansiel støtte, dersom disse kommer op at stå.
En blandet komité, der skal nedsættes af aftaleparterne, har til opgave at udvælge projekter på den i protokollen fastlagte måde. Jeg mener sågar, at det vigtigste element i de nye andengenerationsaftaler er, at der herved er skabt mulighed for at oprette fællesforetagender og blandede selskaber, som jo allerede er udviklet i fuldt omfang i forhold til Litauen. Vi beklager imidlertid, at det hidtil ikke har været muligt at indgå lignende protokoller med Estland og Letland. Kommissionen anmodes høfligst om at arbejde videre med dette.
De foreliggende aftaler er rammeaftaler, det vil sige, at de ikke indeholder nogen bestemmelser om konkrete fiskeriaktiviteter og -rettigheder eller finansielle bidrag. De fastlægger i stedet principperne for forbindelserne mellem aftaleparterne på fiskeriområdet, definerer fælles mål og fastsætter en opdeling af kompetencer samt gensidig adgang til fiskerizoner og mulighed for, at fiskerne i Unionen kan få yderligere fiskerirettigheder af de baltiske lande mod en finansiel modydelse.
Noget nyt er den udtrykkelige henvisning til parternes ret til at inspicere hinandens fartøjer, en bilæggelsesprocedure i tilfælde af tilbageholdelse af et fartøj og en forpligtelse til at samarbejde i internationale organisationer.
I aftalerne er der endelig også bestemmelser om overholdelse af gældende bestemmelser og bevarelse af fiskebestandene samt gensidig udveksling af informationer og forskningsresultater. Vi hilser de nye rammeaftaler med de tre baltiske republikker velkommen. De letter i høj grad de årlige konsultationer. De indeholder de væsentlige traditionelle elementer i de tidligere aftaler og inddrager nogle vigtige ekstra bestemmelser. Meget tydeligere, end dette tidligere var tilfældet, fremhæves betydningen af internationalt samarbejde. Der henvises til De Forenede Nationers havretskonvention af 1982, resultaterne af FNkonferencen om fælles fiskebestande og stærkt vandrende fiskebestande, adfærdskodeksen for ansvarligt fiskeri samt Den Internationale Østersø-Fiskerikommissions rolle.
Et vigtigt fælles mål for samarbejdet i sidstnævnte organ bør være bevarelsen af fiskebestandene i Østersøen. Det er imidlertid inden for rammerne af Den Internationale Østersø-Fiskerikommission desværre ikke hidtil lykkedes Fællesskabet at overbevise alle de øvrige kontraherende parter om nødvendigheden af mere radikale kvotesænkninger - jeg nævner blot vildlaks som eksempel. Her kan samarbejdet med de tre baltiske lande bestemt blive bedre, og Kommissionen opfordres til at arbejde hen imod en fælles holdning i sådanne vigtige fiskerispørgsmål.
De nye aftaler giver ikke blot de baltiske lande fordele som f.eks. Fællesskabets økonomiske bistand og mulighed for at modernisere fiskeriindustrien. Også fiskeriindustrien i Fællesskabet nyder godt af dem. For det første øger de forsyningerne med fisk til fællesskabsmarkedet, og for det andet kan de bidrage til at mindske fiskerflådens overkapacitet.
Endelig bør man ved evalueringen af fordelene ved disse aftaler ikke glemme de bredere rammer i EU's Europaaftaler med de baltiske lande, målet om at forberede disse til medlemskab af EU. Efter min mening kan de foreliggende fiskeriaftaler yde et lille bidrag til det politiske og økonomiske samarbejde mellem de baltiske lande og EU. Men de kan ikke erstatte en tiltrædelsesstrategi fra Unionens side på fiskeriområdet, en sådan må også omfatte støtte til omstrukturering af den baltiske flåde.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil ikke her opremse hovedelementerne i disse aftaler, som er blevet beskrevet af hr. Kindermann, der med rette har påpeget, at kun en af de tre stater, nemlig Litauen, indtil videre også har accepteret andengenerationselementet. Dette forekommer mig meget vigtigt, navnlig i sammenhæng med en førtiltrædelsesstrategi; for i den sammenhæng er andengenerationselementet meget vigtigt, idet det indebærer blandede strukturer, som også kan gøre fiskerisektoren mere rentabel i de tre lande. Som nævnt er det kun Litauen, der har accepteret dette element, som indebærer et fællesskabsbidrag på 2, 5 mio ECU. Men netop fordi Kommissionen er overbevist om vigtigheden af dette, vil den ikke spare på anstrengelserne for at forsøge også at overtale de to andre lande til at acceptere dette element i de forskellige aftaler.
Inden en eventuel ratificering har Fællesskabet og de tre baltiske stater allerede besluttet at holde en række møder i 1996 og dernæst årlige konsultationer i overensstemmelse med de nye aftaler, således at ordningen vedrørende fiskerimulighederne i 1997 stemmer overens med de aftaler, der indgås på vegne af det udvidede Fællesskab. Der er således tale om en meget snarlig og meget intens dialog med disse tre lande. For Kommissionen, men også for de tre lande - tror jeg - det er afgørende, at de nye aftaler træder i kraft den 1. januar 1997.
Jeg vil blot meget kort behandle to punkter og meget hurtigt gennemgå ændringsforslagene. Det første punkt vedrører klassifikationen af udgifterne, fordi den efter Kommissionens opfattelse strider imod de principper, der gælder for karakteren af fiskeriaftalerne; det andet punkt vedrører forslaget om, at EuropaParlamentet skal konsulteres, inden forhandlingerne indledes. Hr. Kindermann, jeg må her gøre opmærksom på, at forhandlingerne i forbindelse med de enkelte aftaler føres på grundlag af anvisninger udstedt en gang for alle af Rådet. Hvorom alting er, kan Kommissionen tiltræde de andre ændringsforslag, hvad substansen angår - og med nogle enkelte formelle ændringer - men jeg ønsker at understrege, at Kommissionen har søgt at informere Europa-Parlamentet regelmæssigt - og det i større udstrækning end Kommissionen var forpligtet til ifølge reglerne - også om gennemførelsen af fiskeriaftalerne gennem redegørelser, seminarer og beretninger. Jeg mener, Kommissionen har gjort en stor indsats.
Med hensyn til Europa-Parlamentets rolle i forbindelse med den finansielle gennemførelse af fiskeriaftalerne, vil jeg blot minde om, at de tre institutioner i øjeblikket møjsommeligt - som ordføreren sikkert ved - forsøger at opstille en adfærdskodeks vedrørende budgetproceduren for fiskeriaftalerne for derved at forbedre samarbejdet mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet.
Når dette er sagt, håber jeg, at de pågældende aftaler ikke alene vil træde i kraft som planlagt, men at man også gennem den snarlige dialog med de tre lande vil kunne tilføre aftalerne mere substans, hvad der er af største betydning i forhold til førtiltrædelsesstrategien.
En sidste bemærkning, som ikke har så meget med den foreliggende sag at gøre. Som de ærede parlamentsmedlemmer måske ved, er dette en lidt vanskelig tid for mig, og en meget intens periode med andre sager, specielt på de humanitære område. Derfor må De have mig undskyldt, hvis jeg ikke kan overvære hele debatten, og jeg vil rette en tak til kommissær Neil Kinnock, som vil være til stede og vil give mig et referat. Jeg er nødt til at tage flyet kl. 8.30, og De må derfor have mig undskyldt, men jeg har intet andet valg i dette øjeblik. Jeg er sikker på - og jeg er ham taknemlig herfor - at kommissær Neil Kinnock vil give mig et grundigt referat af indlæggene.

Sindal
Hr. formand, først vil jeg sige, at jeg forstår fru Boninos travlhed, og så er det ikke værst at blive afløst af en nybagt bedstefar, for vi kan jo ønske hr. Kinnock til lykke som nybagt bedstefar i aften.
Jeg kan som formand for Delegationen for Forbindelserne med Estland, Letland og Litauen bekræfte, at disse tre lande er interesseret i at få disse aftaler på plads. Man er meget optaget af det, og vi har drøftet det på vores delegations rejser. Når jeg har ordet i dag, er det for at tale om rammerne for det fælles fiskeri i Østersøen. Det drejer sig ikke kun om økonomi. Det går også ud på, at de baltiske lande inddrages i en fælles fiskeripolitik, som min kollega Kindermann har givet udtryk for. De tre lande skal have mulighed for at etablere sig med en industri, men også forpligtes til en ressourcevurdering, bestandpleje, kapacitetsvurdering og sikkerheden om bord på fiskeskibene.
Kommissæren har allerede svaret på det principielle i, at Parlamentet diskuterer den finansielle overvågning. Det skal jeg springe over. Det, der optager mig meget, og som måske til dels kan henføres til den tidligere diskussion om Middelhavet, er, at vi i Østersøen gennem Den Internationale Østersøkommission har en selvforvaltning i landene omkring det fælles fiskeområde. Jeg kan fortælle, at bestanden af torsk er stigende. Kvoterne er større i år end tidligere på grund af en fælles indsats i området. En tilsvarende ordning kunne man f.eks. indføre for Middelhavet. For mig drejer det sig om, at det er utrolig vigtigt gennem selvforvaltning at få fiskerne til at deltage i planlægningen.
Det er en ting, jeg lige vil rette. Min kollega Kindermann var inde på bestanden af vildlaks. Jeg skal for en god ordens skyld fortælle, at når bestanden af vildlaks er faldende i Østersøen, så skyldes det en sygdom, der hedder M74, og ikke en overfiskning.

von Habsburg
Ærede hr. formand, højtærede tomme sæder! Jeg vil først og fremmest gerne gøre opmærksom på noget, som allerede er blevet omtalt, og som jeg mener er af største vigtighed i forbindelse med hele dette aftalekompleks. Da jeg i sin tid - det er nu mange år siden - kom her til Europa-Parlamentet, og når der dengang af og til blev talt om fiskeri, så lød det altid som om, der ville være ubegrænsede muligheder inden for fiskeri, som om, at her lå verdens store, frie, nye tumleplads. I dag er vi nødt til seriøst at befatte os med at bevare denne plads, det vil sige, at vi må indse, at eventyret er slut! Vi må derfor i meget større grad end førhen gøre alt for at forvalte havet sådan, at også de kommende slægter kan bruge det.
I den forbindelse vil jeg ønske tillykke med aftalen med de baltiske lande. For netop idéen med blandede selskaber, netop tanken bag dette samarbejde på fiskeriområdet, viser jo klart, at man på nogle niveauer har forstået, hvad det virkelig handler om: Vi må bestemt gøre alt for på den ene side at bevare ressourcerne, således at der fortsat kan sælges fisk, men vi må på den anden side heller ikke glemme, at vi også må samarbejde for fortsat at få afviklet overkapaciteten i fiskerflåden og samtidig få et fornuftigt system op at stå. Her har de baltiske lande - som også på mange andre områder - vist os vejen.
Jeg vil gerne tilføje en ting. Det glædede mig meget, at ordføreren ligesom taleren før mig nævnte forberedelsen af yderligere skridt til en tilnærmelse til de baltiske lande. Det er efter min mening helt væsentligt. Vi må ikke glemme, at det for de baltiske lande var en traumatisk oplevelse at miste sin uafhængighed under Hitler-Stalin-pakten. Vi må give det baltiske folk indre sikkerhed. Vi må give dem sikkerhed for, at vi kæmper for dem, at Den Europæiske Union føler sig ansvarlig for deres fremtid, dvs. at vi så hurtigt som muligt skal sørge for den ydre sikkerhed og åbne portene for et økonomisk samarbejde med de baltiske lande. Dette er et beskedent første skridt. Men lad os glæde os over dette skridt, og lad os samtidig vedtage, at yderligere skridt vil være nødvendige.

Macartney
Hr. formand, jeg er lige kommet tilbage fra København, hvor jeg havde lejlighed til at tale med nogle lettiske repræsentanter. Et af de spørgsmål, vi drøftede, var nødvendigheden af at finde den rette balance for fremtiden.
Det, hr. von Habsburg siger, er fuldstændig rigtigt. Men den anden side er præcis det punkt, hr. Sindal var inde på: Vi må kunne berolige letterne og for den sags skyld også de øvrige Østersølande med, at hvis de tilslutter sig Den Europæiske Union, så kommer de ikke til at opleve, at alle deres fiskeressourcer bliver opslugt, og at de selv mister kontrollen over dem.
Hvis vi ser det som en fare, så bør vi også se erfaringerne i Østersøområdet som en model for den fremtidige udvikling af en fælles fiskeripolitik. Som hr. von Habsburg og hr. Sindal sagde, så er selvforvaltning nøgleordet sammen med decentraliseret styring under hensyntagen til bevarelsen. Vi bør ikke påtvinge folk en eller anden storslået ordning i et falsk ønske om at pådutte mennesker, der ikke ønsker det, en europæisk løsning. Lad os gå kooperativt til værks, og lad os få fiskersamfundene involveret i dette forehavende i fuld udstrækning.

Formanden
Mange tak, hr. Macartney.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted fredag kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 19.55)

