Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt. Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Rübig
Hr. formand, angående den uopsættelige forhandling vil jeg gerne bemærke, at hr. dr. Ganzerts sag, en advokat fra Wels, er blevet afvist. Han bliver for øjeblikket tilbageholdt af Nicaraguas myndigheder uden grund og har i tre uger forsøgt at få lov til at forlade landet, men jeg vil gerne takke formanden for at have skrevet et brev til de nicaraguanske myndigheder og anmodet om hans udrejse.

Formanden
Jeg vil tage spørgsmålet op med formanden.
(Protokollen fra foregående møde godkendtes) Formanden. Jeg vil gerne informere Parlamentet om, at Belgiens justitsminister, rådsformand hr. Verwilghen, ikke kan være til stede i starten af denne forhandling på grund af tåge i Bruxelles. Vi regner med, at han ankommer på et senere tidspunkt. Jeg vil derfor foreslå, at vi fortsætter forhandlingen og dagsordenen. Vi ser frem til ministerens ankomst.
  

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg vil bede Dem om at notere Dem, at jeg på det kraftigste protesterer imod de forhold, hvorunder denne forhandling bliver gennemført. Jeg tænker ikke på ministerens fravær, som er et problem i sig selv, men på den systematiske måde, hvorpå Formandskonferencen tilrettelægger forhandlinger, der vedrører Udvalget om Borgernes Friheder, ved at samle alle mulige sager i en forhandling under ét. Jeg mener, at det er respektløst, at man samtidig og inden for samme tidsrum under en forhandling så vigtig som de årlige fremskridt inden for retlige og indre anliggender har inddraget Hazan-betænkningen om forbindelserne udadtil på området retlige og indre anliggender, Watson-betænkningen om sikkerheden i forbindelse med Det Europæiske Råds møder og internationale møder og alle mulige andre ting, som måtte have været på dette udvalgs dagsorden. Hr. formand, det ville svare til, at vi samtidig diskuterede tildelingen af radioelektriske frekvenser og associeringsaftalen med Egypten, fordi de hører ind under Industriudvalget. Jeg håber, at vi udviser større respekt i fremtiden.

Formanden
Jeg foreslår, at De tager dette spørgsmål op med Deres egen gruppeformand, og at dette derfor er et emne, der skal drøftes på Formandskonferencen.

Krivine
Hr. formand, jeg spurgte ved mødets begyndelse mandag den 10. december, om medlemmerne inden denne forhandling kunne få en kopi af brevvekslingen mellem den amerikanske præsident og Romano Prodi. Nicole Fontaine forsikrede, at hun ville sørge for dette. På det ekstraordinære møde i Udvalget om Borgernes Friheder i mandags anmodede jeg Kommissionens repræsentanter om det samme. De var øjensynligt forbavsede over, at medlemmerne af Parlamentet ikke var i besiddelse af denne brevveksling. På internettet fandt vi imidlertid brevet fra præsident Bush til Romano Prodi. Det var blevet sendt allerede for to måneder siden, men vi har stadig ikke fået en kopi af Romano Prodis svar, der blev sendt i slutningen af november.
Der syntes for øvrigt også i Udvalget om Borgernes Friheder at være enighed om, at der skulle uddeles en kopi af dette brev. Jeg anmoder derfor om, at der omdeles en kopi af dette brev.

Formanden
Jeg må meddele Dem, at formanden ikke sagde, at hun ville gøre korrespondancen tilgængelig, da den ikke er tilgængelig for os som Parlament. Det er det problem, vi står over for. Så jeg er bange for, at det ikke kan lade sig gøre.

Område med frihed, sikkerhed og retfærdighed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandlingen under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
Mundtlig forespørgsel til Rådet (B5-0534/2001) af Boumediene-Thiery for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om den årlige debat 2001 om området med frihed, sikkerhed og retfærdighed (EU-traktatens artikel 2 og 39);
Mundtlig forespørgsel til Kommissionen (B5-0535/2001) af Boumediene-Thiery for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om den årlige debat 2001 om området med frihed, sikkerhed og retfærdighed (EU-traktatens artikel 2 og 39).

Boumediene-Thiery
Kære kolleger, konklusionerne fra topmødet i Tampere har givet oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed et skub. For at nå de fastsatte mål er der blevet udarbejdet en handlingsplan, der fastsætter en frist på 2-5 år efter Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse. Der skal midtvejs gøres status over dagsordenen fra Tampere ved hjælp af Kommissionens resultatoversigt.
Området med frihed, sikkerhed og retfærdighed omfatter en fælles asyl- og indvandringspolitik og et forstærket retligt og politimæssigt samarbejde. Hvad er så status for hvert af disse tre områder?
Hvad angår asyl- og indvandringspolitikken og nærmere bestemt migrationsstrømmene, betragter man i de trufne foranstaltninger indvandringen som en afhjælpning af manglen på arbejdskraft og kompensation for medlemsstaternes demografiske uligevægt uden at tage den menneskelige og sociale dimension eller følgerne af hjerneflugten i betragtning. Sætter denne fælles indvandringspolitik imidlertid ikke spørgsmålstegn ved de grundlæggende rettigheders almengyldighed?
Er tilbagetagelsespolitikken i overensstemmelse med de internationale løfter om beskyttelse af flygtninge og asylret? Tillad mig at give udtryk for forbehold over for tanken om at oprette et europæisk migrationscenter. Det er nødvendigt, at man først overvejer, hvilke opgaver det skal have, hvor hensigtsmæssigt det er, og hvilken plads indvandrernes ngo'er skal have i denne nye struktur.
Der er ikke truffet foranstaltninger af betydning for at sikre lige behandling af statsborgere fra tredjelande. Spørgsmålet om deres politiske deltagelse og omdefineringen af statsborgerskabet omgås under påskud af, at man vil bibeholde den nationale suverænitet, hvilket betyder, at de demokratiske rettigheder for de borgere, der opholder sig i Europa, tilsidesættes. Hvordan vil Kommissionen fremme bopælsstedet som retligt forbindelsesled? Hvordan vil Rådet følge op på direktiverne om familiesammenføring, den europæiske statut af længere varighed for ikke-europæiske statsborgere og retten til fri bevægelighed, fri etableringsret og til at arbejde på medlemsstaternes territorium?
Genève-konventionen danner grundlag for asylpolitikken. Flygtningebegrebet skal imidlertid omfatte andre dimensioner såsom den sociale dimension. Er Rådet rede til at tage de konkrete lidelser, som kvinder og ofre for borgerkrige har været udsat for, i betragtning? Udgør Eurodac, der er baseret på sammenligning af fingeraftryk, ikke en risiko for asylansøgernes rettigheder? Burde Dublin-konventionen for øvrigt ikke revideres? Fastsættelsen af medlemsstatens beføjelser til at behandle sagen og ansvaret for beslutningen skal hænge sammen med asylansøgerens ønske om bopælsstat og ikke med ankomstlandet, der er så svært at definere i et EU, som ikke ønsker at have grænser.
De handlingsplaner, der er vedtaget i forbindelse med partnerskabsaftalerne med tredjelande, ligner mere og mere en afskaffelse af indvandring. Hvad med udviklingshjælpen, der hænger sammen med begrænsningen af indvandringen? Er samarbejdet begrænset til finansiering af udvisninger? Er det ordenspoliti, der er anbragt ved grænseovergangene i tredjelandene, ikke en afvisning af retten til at søge om asyl? Der er gjort fremskridt på borgerniveau, hvad angår en styrkelse af det retlige samarbejde. Der er blevet vedtaget en række tekster om retlig kompetence, offentliggørelse af retsakter, princippet om gensidig anerkendelse af retlige beslutninger og gennemførelsen heraf, særlig på ægteskabsområdet, og hvad angår forældreansvar.
Et forslag til direktiv om retshjælp er ved at blive behandlet. Det skal sikre bedre adgang til domstolene. Til gengæld er situationen meget mere uafklaret, hvad angår styrkelsen af det strafferetlige samarbejde. Der gives særlig udtryk for tilbageholdenhed, hvad angår fastsættelsen af lovovertrædelser. På det lovgivningsmæssige plan er der vedtaget rammebeslutninger til beskyttelse af euroen mod falskmøntneri, hvidvaskning af penge, bekæmpelse af menneskehandel og seksuel udnyttelse af børn.
Rådet er tilsyneladende parat til ligeledes at vedtage de af disse beslutninger, der drejer sig om bekæmpelsen af terrorisme og en europæisk arrestordre. Den langsomme udvikling skyldes hovedsagelig medlemsstaternes modstand mod princippet om gensidig anerkendelse. Oprettelsen af Eurojust er et reelt fremskridt for borgerne, men de retsundergivnes rettigheder og beskyttelsen af oplysninger skal sikres bedre. Vi kan desværre konstatere, at vi endnu er langt fra at have en europæisk anklagemyndighed, en fælles lovgivning og fælles retsprocedurer.
Det er på området for politisamarbejde, at der er gjort flest fremskridt i form af oprettelse af flere instanser, der kræver koordination. Der skal være klare regler for Europols deltagelse i fælles undersøgelser, indhentning af oplysninger til sagerne og samarbejdet med tredjelande. Haster det ikke med at sikre en bedre beskyttelse af oplysninger og garantere en demokratisk og retlig kontrol? Bør man ikke med hensyn til overholdelse af de grundlæggende rettigheder gennemgå listen over sikre lande igen?
Der rejser sig nye spørgsmål om Schengen-informationssystemet og udvidelsen med hensyn til EU's opgaver, tekniske kapacitet og institutionelle struktur.
RIA-Rådet har en ekstern dimension, som man ikke kan se bort fra. Bekæmpelsen af menneskehandel og organiseret kriminalitet er også områder, der bør behandles inden for rammerne af RIA-Rådets forbindelser udadtil.
(Formanden fratog taleren ordet)

Formanden
Vi kan ikke begynde dagen med at være forsinkede. I så fald vil dagsordenen jo være helt ude af trit, når dagen er omme.

Watson
Hr. formand, forhandlingen i dag er ret besynderlig. Forskellige betænkninger er blevet gjort til genstand for en rammeforhandling.
Min betænkning drejer sig om sikkerheden i forbindelse med EU-topmøder og lignende internationale forsamlinger, og den forholder sig ligeledes til spørgsmålet om borgerrettigheder. Det er vigtigt, at Parlamentet ser på problemer, som påvirker Unionen, uden at det går ud over enkeltlande. Jeg forsøgte med min betænkning om terrorisme for nylig at udarbejde en generisk betænkning og ikke en betænkning, der udelukkende omhandlede situationen i Baskerlandet i Spanien, og denne betænkning skal ligeledes være generisk og ikke rette særlig kritik mod enkeltlande.
Vi har oplevet voldsomme protester i forbindelse med EU-topmøder - i Nice, Göteborg og Genova. Disse protester har været alvorlige, og i Genova førte de til et dødsfald. Jeg har udarbejdet betænkningen i min egenskab af formand for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, og det glæder mig, at der har været bred enighed om den i dette udvalg. Jeg takker mine kolleger for deres indsats og anbefaler, at de vedtager betænkningen, som den er, og stemmer imod de 30 ændringsforslag, der er indkommet, og som efter min mening har at gøre med spørgsmål, som allerede er udvalgsbehandlet.
I forbindelse med de problemer med vold, som vi har oplevet, er det vigtigt, at EU forstår årsagerne til de voldsomme protester og prøver at forhindre dem. Det stiller for mig at se to krav. Det første er, at vi må forbedre den politiske dialog om retten til fredelige forsamlinger og fredelig protest. Det andet er, at vi skal føre en fast, men afpasset kurs over for demonstranternes kriminelle opførsel.
Jeg har noteret mig, at der har været et juridisk efterspil efter de voldsomme protester i Sverige og Italien. EU skal ligeledes se på, om borgerrettighederne er overtrådt, navnlig i medfør af artikel 6, stk. 1, og artikel 7 i vores traktater. Vi skal huske på, at artikel 7 blev styrket ved Det Europæiske Råd i Nice, som pålagde de europæiske institutioner også at overvåge anvendelsen af grundlæggende rettigheder i de tilfælde, hvor der blot er risiko for, at de overtrædes. Det europæiske charter om grundlæggende rettigheder skal ligge til grund for en sådan overvågning. Min betænkning har derfor til formål at påbegynde en undersøgelse af, hvad der er sket, og at se på, om vi i alle tilfælde har overholdt vores forpligtelser.
Når hundredtusindvis af mennesker, der repræsenterer ngo'er og kirkelige grupper samles i gaderne for at udtrykke deres bekymring og vælger at gøre dette ved en række internationale møder, er der ikke blot tale om et sammentræf. Der er behov for en hensigtsmæssig reaktion, herunder en politisk reaktion. Vi må undgå situationer, hvor der ikke reageres, for i et samfund, hvor borgerne er bange for deres institutioner - og måske endnu vigtigere, hvor institutionerne er bange for borgerne - står demokratiet meget svagt. I denne sammenhæng bifalder jeg hr. Verhofstadts demarche som et forsøg på at indgå i en dialog med det civile samfund forud for de møder, der er afholdt under det belgiske formandskab.
Dette skal suppleres med en hvidbog om globalisering, hvor man ser på EU's placering som en vigtig aktør på et område, som EU er direkte ansvarlig for, og hvor man eventuelt samler en række kommissærer inden for forskellige fagområder, som skal udarbejde en global strategi for EU.
Vi må se nærmere på traktatens artikel 33, som pålægger medlemsstaterne at sikre opretholdelsen af lov og orden og at undersøge, om reaktionerne har været hensigtsmæssige. Det manglende samarbejde mellem medlemsstaternes retslige myndigheder er en fundamental svaghed i EU. Jeg håber, at vi kan se nærmere på dette i forbindelse med oprettelsen af et europæisk område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Vores borgere skal vide, at de bliver behandlet ens af myndighederne og har de samme rettigheder i henhold til loven, uanset hvilket land de befinder sig i, og hvor de end udøver deres demokratiske rettigheder.

Formanden
Da fru Hazan ikke kan være til stede, har hr. Poignant overtaget hendes betænkning.

Poignant
Hr. formand, fru Hazan bliver til hr. Poignant. De taber ved ombytningen, men De må have både mig og hende undskyldt.
Her lige før Det Europæiske Råd i Laeken er jeg meget tilfreds, sagde fru Hazan, med at få lejlighed til at fremlægge denne betænkning om EU's prioriteter og politiske mål for forbindelserne udadtil på området retlige og indre anliggender og med i højere grad at deltage i denne debat om udviklingen i oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed siden topmødet i Tampere.
EU står ved en korsvej. Vi må ikke komme for sent til dette møde, som er yderst vigtigt og af strategisk betydning for EU's fremtid, hvis man ikke vil risikere senere at blive trængt op i en krog. Det er derfor en passende lejlighed til at undersøge, hvorvidt medlemsstaterne ønsker, at spørgsmål om retlige og indre anliggender skal indtage en fremtrædende plads i EU's politik. Det er formålet med denne betænkning, der understreger nødvendigheden af til fulde at inddrage spørgsmål om asyl, indvandring og retligt og politimæssigt samarbejde samt andre emner, der berører borgerne direkte. I denne forbindelse skal alle medlemsstaterne gøre en samlet indsats på tværs af søjlerne. Det skal også understreges, at EU indtil videre har været for begrænset på dette område, som kun er i sin vorden. Denne form for betænkning skal først og fremmest give stof til eftertanke om den merværdi, som udbygningen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed inden for EU repræsenterer, således at man til sidst er klar til at tage udfordringerne i en udenrigspolitik på dette område op. EU anmodes om at indføre de instrumenter, som har manglet og forhindret os i indtil videre at leve op til vores partneres krav. Der er lavet en liste over en række af disse mål. De skal omfatte bekæmpelse af alle former for organiseret kriminalitet, etablering af en fælles front mod terrorisme, koordination mellem medlemsstaterne og ansøgerlandene med henblik på oprettelse af retlige og politimæssige myndigheder, gennemførelse af en politik med henblik på fælles udvikling, etablering af et snævert samarbejde med tredjelande med henblik på at bekæmpe racisme, fremmedhad og enhver form for forskelsbehandling, oprettelse af en stærk forbindelse mellem indvandringspolitikken og politikken for udviklingshjælp og nødvendigheden af at vedtage en fælles asylpolitik, der omfatter minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere for at beskytte dem. Det er en vanskelig opgave, der bliver langvarig og forudsætter komplicerede internationale forhandlinger. I denne forbindelse bør man give EU mandat til at arbejde for dette ved at støtte Kommissionens forslag, der skal medvirke til at etablere en kohærent ramme. Dette kræver, at beslutninger, der endnu i dag er fastlåst i Rådet, gives et behjertet skub for at få dem vedtaget. Der er hindringer, som vi skal bestræbe os på at få fjernet. Vi kan ikke komme uden om, at denne problematik indeholder en menneskelig faktor. Det har virkeligheden mindet os om med den forfærdelige tragedie med otte flygtninge, heraf tre børn, der i lørdags blev fundet døde i en container i Irland. Vi husker også de 58 ofre i Dover i juni sidste år. Jeg håber, at der ikke skal andre tragedier af samme slags til, før medlemsstaterne bliver klar over, hvor vigtige sådanne emner er. Rådet skal naturligvis påtage sig sit ansvar, for det er resultatet af dets tilbageholdenhed, der viser sig her.
Vi skal heller ikke acceptere afpresning fra et bestemt land, nemlig Italien, men jeg tror, at begivenhederne i går har ændret tingene, hvilket fru Hazan ikke kunne vide i går aftes.
I denne forbindelse får de dramatiske begivenheder den 11. september os til mere end nogensinde før at se disse spørgsmål i et langsigtet perspektiv. Vi skal ikke på dette område indtage en holdning, der kun styres af uopsættelighed og hastværk. Det er tværtimod kun, hvis Europa får varige, operationelle og koordinerede instrumenter til rådighed i samme afsæt, at det kan gøre sin indflydelse gældende i det internationale samfund og bibringe sin humanistiske holdning, som beskytter de individuelle friheder.
Endelig vil vi understrege, at Parlamentet ved regelmæssig gennemgang af den samlede anvendte strategi skal kontrollere forbindelserne udadtil på området retlige og indre anliggender. Jeg gør opmærksom på, at det her ikke drejer sig om at stille urealistiske forslag, som er fulde af gode hensigter, men snarere om at analysere situationen objektivt, hvilket tvinger os til at overveje forbindelserne udadtil som et væsentligt element i EU's politik. Den udvikling, der er sket efter Det Europæiske Råd i Tampere, er ikke særlig opmuntrende. Hvis skyld er det? Bestemt ikke Kommissionens, som gør sig mange bestræbelser på at leve op til disse mål, men det er snarere Rådet, som vi skal kritisere, fordi det alt for ofte udsætter vedtagelsen af konkrete foranstaltninger på ubestemt tid, og som bliver lammet af reglen om enstemmighed på disse områder.
Endvidere er alt dette som bekendt ikke noget nyt, da spørgsmålet allerede blev behandlet på Det Europæiske Råd i Tampere. I dag skal vi benytte dette afsæt ...
(Formanden afbrød taleren)

Sörensen
Hr. formand, kære kolleger, de vigtigste fænomener, som i øjeblikket truer demokratiske værdier, mennesker og borgerrettigheder, er i lige så høj grad som vores økonomi globaliseret. Organiseret kriminalitet, narkotikahandel, menneskehandel og terrorisme er fænomener, som ikke længere gør det muligt at tænke inden for nationale eller regionale grænser. Derfor er det alt andet end for sent for EU at integrere politikken om retlige og indre anliggender i udenrigspolitikken.
Udvalget om Retlige og Indre Anliggender kan endvidere konstatere, at flere og flere betænkninger omhandler en grænseoverskridende problematik, og at Eurojust kun er et enkelt eksempel herpå.
Styrkelsen eller blot bibeholdelsen af retsstaten og demokratiet i EU afhænger i høj grad af situationen i vores nabolande og lande langt herfra. Et vigtigt aspekt i den forbindelse er den åbenlyse og skjulte korruption, som er meget problematisk i en række lande, og som undergraver demokratiet.
En effektiv og forsvarlig asyl- og indvandringspolitik kan ikke opnås uden en passende indsats fra oprindelseslandenes side. God forståelse for årsagerne til indvandring og asylansøgninger kræver imidlertid, at vi tilpasser udviklingspolitikken til den reelle socialøkonomiske kontekst i de pågældende lande.
Rådets og Kommissionens forslag er et vigtigt dokument, som går i den rigtige retning. Både med hensyn til udvidelsen og Unionens samarbejde med andre lande styrkes retsstatsprincippet, og vi skal nu udforme en tilsvarende koordination inden for den eksterne politik.
Fru Hazan har med sin betænkning desuden forbedret den oprindelige tekst. Målsætningerne, prioriteringerne og foranstaltningerne skal naturligvis først opnås og overholdes. Det er desuden vigtigt, at Parlamentet underrettes om fremskridt i den forbindelse, for vi skal svare på borgernes spørgsmål om, hvad vi gør for at løse alle problemerne.

Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, forhandlingen i dag i denne kreds indgår som bekendt i en international sammenhæng, som understreger nødvendigheden af, ja, endog det presserende i at gennemføre målene fra Amsterdam-traktaten og overholde det program, som stats- og regeringscheferne og medlemsstaterne vedtog i Tampere i 1999. Den finder også sted dagen efter mødet i RIA-Rådet, hvis lange dagsorden afspejler det igangværende intensive arbejde, og lige før topmødet i Laeken, som er et midtvejsmøde, der skal gøre det muligt at vurdere udviklingen efter Det Europæiske Råd i Tampere og forhåbentlig give bestræbelserne på at gennemføre EU's program et skub. Den indledes endelig med udsigt til regeringskonferencen i 2004 med udvidelsen af EU som kulisse. En række af de rejste spørgsmål - særlig vedrørende Europa-Parlamentets rolle på området retlige og indre anliggender og beskyttelse af borgernes grundlæggende rettigheder i et europæisk retligt område - vil få stor vægt i denne debat.
Jeg vil således på baggrund af de mundtlige spørgsmål fra fru Boumediene-Thiery forsøge at svare på spørgsmålene fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender.
Det første drejer sig om et principspørgsmål. Det er målet om at beskytte borgerne, der er fastsat i Amsterdam-traktaten, og som den dramatiske internationale situation, men også tidsfrister, der kommer nærmere og nærmere, såsom udvidelsen, anbringer øverst på EU's politiske dagsorden. Kan dette mål komme til at skade de grundlæggende rettigheder i chartret om grundlæggende rettigheder? Bestemt ikke. Det er Kommissionen magtpåliggende, at de forslag, der stilles for at garantere den indre sikkerhed og beskyttelsen af borgerne, bliver afbalancerede og hensigtsmæssige og indgår i et system af værdier med retsstaten som kerne.
For det første sikrer en række tekster af næsten konstitutionel art disse rettigheder i EU og nævnes løbende i Kommissionens forslag. Det gælder således den europæiske menneskerettighedskonvention, men også det europæiske charter om grundlæggende rettigheder. Disse har indflydelse på EU-rettighederne, men også de nationale rettigheder.
Endvidere tror jeg, at det er vigtigt at erindre om, at EU's mål for beskyttelse af borgerne ikke står i modsætning til de grundlæggende rettigheder, som de er fastsat i det europæiske charter om grundlæggende rettigheder, men er baseret på disse rettigheder. I denne forbindelse hilser jeg Watson-betænkningen om sikkerheden i forbindelse med Det Europæiske Råds møder og andre lignende arrangementer velkommen. Betænkningen indeholder fornuftige anbefalinger, som efter vores mening tager ligeligt hensyn til på den ene side borgernes ytringsfrihed og fuld udnyttelse af den grundlæggende ret til at demonstrere og på den anden side til nødvendigheden af ikke at give dem, der er imod en demokratisk debat, og som tror, at de kan formidle deres budskab gennem en voldelig konfrontation med ordensmagten, frit spillerum.
Jeg kan sige, at anbefalingen af rent faktisk at indlede en dialog om globaliseringens interne og eksterne følger vil indgå i den meddelelse, som Kommissionen fremlægger i januar 2002 om de eksterne aspekter af en politik for bæredygtig udvikling.
Hvad angår eventuelle undtagelsesforanstaltninger, som det ærede parlamentsmedlem Boumediene-Thiery omtaler, til bekæmpelse af terrortruslen, tror jeg ikke, at man kan sige, at EU har forsøgt at indføre sådanne foranstaltninger. Selv om det er sandt, at det i et vist omfang haster med at træffe beslutninger og særlig indføre foranstaltninger til styrkelse af det retlige og politimæssige samarbejde i forbindelse med bekæmpelsen af de værste former for krænkelse af medlemsstaternes friheder, værdier og institutioner, tror jeg ikke, at de initiativer, der vedtages eller foreslås på EU-plan, kan betegnes som undtagelsesforanstaltninger, det vil sige foranstaltninger, der afviger fra grundlæggende principper på grund af ekstraordinære omstændigheder.
Nej, de foreslåede foranstaltninger er grundlæggende foranstaltninger, der sandt nok er truffet i en ekstraordinær sammenhæng, men som ikke er tilfældige og rent faktisk er i overensstemmelse med de mandater, som medlemsstaternes regeringer har betroet os ved at vedtage Amsterdam-traktaten. Jeg vil benytte lejligheden til at glæde mig over og lykønske det belgiske formandskab med, at det i går i Rom lykkedes at stadfæste de beslutninger, som RIA-Rådet har truffet for at kunne vedtage rammebeslutningerne til bekæmpelse af terrorisme og om en europæisk arrestordre.
Ordførerens forslag om at tilføje en klausul om midlertidig gyldighed eller en revisionsklausul er interessant på grund af det indeholdte princip, nemlig forpligtelsen til at vurdere virkningen af et forslag, der er vedtaget for at nå det ønskede mål.
Det tredje punkt drejer sig om forsinkelserne i gennemførelsen af målene fra Tampere. Det afkræver et svar af alle de institutioner og myndigheder, der er ansvarlige for gennemførelsen af det program, der blev fastlagt i Tampere. Den seneste udgave af Kommissionens resultatoversigt omfatter en første vurdering af udviklingen. Der er rent faktisk noteret forsinkelser, særlig på asyl- og indvandringsområdet og i forbindelse med minimumsharmoniseringen af strafferetlige sanktioner. Midtvejsvurderingen, der som bekendt finder steder under Det Europæiske Råd i Laeken, er således en afgørende etape. Det er tid til at efterprøve, om de forpligtelser, der blev indgået i Tampere og bekræftet den 21. september, afspejles af en reel vilje hos medlemsstaterne til at gøre fremskridt. Det er også tid til at drage lære af de vellykkede resultater og de vanskeligheder, som man er stødt på indtil videre. At revurdere målene fra Tampere og især betvivle de fastsatte frister ville føre til en tillidskrise fra offentlighedens side over for et politisk projekt, der af alle anses for nødvendigt og værende det vigtigste uanset de nuværende vanskeligheder.
Derfor er det både af velviljemæssige og metodemæssige årsager, at vi har brug for dette projekt, for ikke at skuffe offentlighedens legitime forventninger, men også forventningerne hos de mænd og kvinder, hvis arbejde er at beskytte friheden, garantere sikkerheden og sørge for et lettere tilgængeligt retsvæsen.
På mødet i RIA-Rådet i sidste uge blev der opnået opmuntrende resultater med hensyn til medlemsstaternes vilje til at få deres handlinger til at stemme overens med de indgåede forpligtelser. Det viste imidlertid også alle begrænsningerne, ja, endog uklarhederne, i en beslutningsproces, der helt og holdent foregår ved enstemmighed. Kommissionen vil i Laeken understrege, at modviljen mod at gå videre kun kan overvindes, hvis man begynder at indsprøjte en ny dosis politisk vilje. Topmødet i Laeken bliver imidlertid også tidspunktet, hvor stats- og regeringscheferne vil indlede en mere generel debat om Europas fremtid, etablere forbindelse mellem de realiserede fremskridt, de kommende fremskridt og EU's fremtid og funktioner. Man skal overveje, hvordan den kommende regeringskonference kan gennemføre de institutionelle ændringer og forny beslutningstagningen i den retning, der er nødvendig for til fulde at gennemføre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Det fjerde punkt drejer sig om harmoniseringen af strafferetsområdet. Jeg vil først erindre om, at harmoniseringen af den væsentligste del af strafferetten er særligt omfattet af traktaten. Formålet med denne harmonisering er ikke at gøre det muligt at opnå gensidig anerkendelse. Det er snarere at opnå, at EU-medlemsstaterne på en koordineret måde, på samme måde og med lige strenge sanktioner bekæmper de foreteelser, der berører alle EU-landene. Harmoniseringen skal være et supplerende instrument til den gensidige anerkendelse af retsafgørelser.
Som jeg altid har sagt, og jeg gentager det i dag, skal harmoniseringen selvfølgelig anvendes fornuftigt og udelukkende, hvor den er påkrævet. Det Europæiske Råd i Tampere fastsatte, på hvilke områder denne tilnærmelse er nødvendig. Medlemsstaterne og Kommissionen har stillet forslag i forbindelse med alle disse områder. Flere af dem er blevet vedtaget. Andre er ved at blive vedtaget, og jeg tror, at jeg kan sige, at vi snart råder over et fælles arsenal, der kan opfylde dette mandat.
Hvad til gengæld angår procesret, har jeg allerede haft lejlighed til at sige, at Kommissionen planlægger at udarbejde en meddelelse om dette emne, der er blevet endnu mere vigtigt i lyset af den meget interessante politiske debat om en europæisk arrestordre.
Formålet med en sådan meddelelse vil være at fastsætte fælles standarder for beskyttelse af individuelle rettigheder i forbindelse med strafferetsprocedurer på en række områder, sådan som de er nedfældet i den europæiske menneskerettighedskonvention og EF-Domstolens retspraksis. Dette vil bidrage til at udbygge den gensidige tillid, som opbygningen af et europæisk retligt område skal være baseret på, både i EU i dag og senere i et udvidet EU med 25-30 medlemsstater.
Det femte punkt drejer sig om det demokratiske underskud i EU på områderne for retlige og indre anliggender. Det har to sider, for det vedrører både Parlamentets rolle i beslutningsprocessen på områderne for retlige og indre anliggender og en hensigtsmæssig udøvelse af dets beføjelser. Det er meget vigtigt, at viljen til at gå videre med gennemførelsen af EU's mål følges op af en forbedring af de demokratiske og retlige kontroller.
Jeg skal først og fremmest sige, at Kommissionen i de sidste to år har bestræbt sig på at informere Europa-Parlamentet og inddrage det mest muligt i fastsættelsen af EU's strategiske retningslinjer og initiativer. Ikke desto mindre skal Parlamentets deltagelse, ikke kun i fastsættelsen af EU's strategi, men også gennemførelsen heraf, afklares, da Kommissionen betragter den som væsentlig i forbindelse med den udvikling, der stadig skal ske.
At områder, der hører under den første søjle, og midler, der betragtes som hørende til den tredje søjle, griber ind i hinanden, er en kilde til stadige problemer. Dette indebærer endvidere en risiko for, at beslutningsprocessen fastlåses, og selv om man en gang har fået bugt med dette ved hjælp af kunstige opdelinger i retsakter, der egentlig har det samme mål, gør det EU's arbejde uforståeligt for borgerne. Derfor er jeg tilfreds med Rådets anbefaling om strafferetlige sanktioner og fællesskabsretten, som Parlamentet vedtog den 15. november, og som opfordrer til i det mindste at overføre det strafferetlige samarbejde til Fællesskabets kompetence.
Hvad angår Parlamentets adgang til følsomme oplysninger, som Kommissionen er i besiddelse af, og som er en af de praktiske betingelser for, at Parlamentet kan foretage en hensigtsmæssig kontrol, vil jeg erindre om, at der findes en rammeaftale af 5. juli mellem vores to institutioner, og at Kommissionen vil anvende den til fulde.
Fru Boumediene-Thiery rejser til sidst spørgsmålet om udvidelse af ansøgerlandenes institutionelle kapacitet. Jeg mener, at vi i de rapporter, som vi har udgivet, og under den løbende vurdering af forbedringen af ansøgerlandenes kapacitet, er kommet til klarhed og har offentliggjort alt, hvad der er påkrævet i forbindelse med vurderingen af hvert enkelt ansøgerland.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg tror, at det forstærkede samarbejde mellem EU og USA i forbindelse med bekæmpelsen af terrorismen viser, i hvor høj grad den europæiske dimension i dag er uadskillelig fra enhver international aktion, der opfattes som fuldstændig og effektiv, mod transnationale foreteelser. Dette samarbejde er naturligvis ret nyt. Det rejser problemer, særlig i forbindelse med sikkerhed for fuld overholdelse af principperne i europæisk ret, ja, endog i international ret. Jeg ser i udviklingen af denne europæiske dimension en mulighed for at fremme vores værdier og principper snarere end ofre disse principper på samarbejdets alter.
Fru formand, hr. formand, mine herrer ministre, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, til sidst vil jeg sige, at stillet over for vores tids udfordringer og indsats skal EU's svar være gennemtænkt, men hurtigt, gennemskueligt, men effektivt, og udviklingsorienteret, men koordineret. Det er i henhold til disse retningslinjer, at jeg ser fremtiden for den store byggeplads, som området med frihed, sikkerhed og retfærdighed er, og efter hvilke jeg agter at forsætte de samarbejdsrelationer med Europa-Parlamentet, der har eksisteret i to et halvt år. Jeg er personligt meget tilfreds med samarbejdet med medlemmerne af Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender og særlig formanden, Graham Watson, som jeg vil rette en særlig tak til.

Pirker
Hr. formand, hr. kommissær, hr. minister, jeg vil benytte de mange betænkninger, der skal diskuteres, til at komme med nogle principielle bemærkninger, således som også kommissær Vitorino har gjort. Hvis vi kort ser tilbage på dette år, kan vi helt klart konstatere, at vi som sjældent før har gjort fremskridt inden for området indre sikkerhed, også før den 11. september. Vi har fastlagt de politiske retningslinjer for asyl- og indvandringspolitik, vi har udarbejdet detaljerede regler, vi har på disse områder både truffet foranstaltninger mod illegal indvandring og forberedt et intensivt samarbejde på det retlige område og efter lange diskussioner sågar gennemført et direktiv om hvidvaskning af penge. Der er gjort fremskridt, det var besværligt, men det er lykkedes os at gøre disse fremskridt. Det er navnlig det gode samarbejde mellem Parlamentet og Kommissionen, som har ført til netop disse fremskridt. Mange tak, hr. kommissær Vitorino!
Efter angrebene på New York og Washington den 11. september har der været yderligere, næsten dramatiske fremskridt. Det er, som om ministrene i medlemsstaterne - justitsministre såvel som indenrigsministre - endelig er vågnet op. Som en konsekvens heraf er der blevet vedtaget en antiterrorpakke med et fælles undersøgelsesteam hos Europol, som er blevet oprettet, og en EU-arrestordre, hvor jeg eksplicit lykønsker hr. ministerpræsident Berlusconi og hr. premierminister Verhofstadt, som her har skabt en enighed, der endelig gjorde det muligt at gennemføre EU-arrestordren.
Pakken er vidtgående og omfatter også indefrysning af penge og andre aktiver hos mistænkte organisationer, hvorved der kan blive sat en stopper for pengeforsyningen til terrorismen og kriminelle organisationer. Men der har også været nye overvejelser, der indirekte fører til større sikkerhed, som f.eks. de seneste diskussioner, som vi har ført her, og hvor vi kræver, at et visum i fremtiden skal være et selvstændigt dokument ligesom en opholdstilladelse, så identiteten kan slås entydigt fast. Det betyder større sikkerhed, en merværdi, som vi opnår med denne diskussion.
Men det, vi nu skal lægge vægt på, er at presse på for at få en hurtig gennemførelse af alle disse vedtagne foranstaltninger i medlemsstaterne. Men jeg vil også benytte lejligheden til at vise, hvad der har udviklet sig mindre positivt. Det er i reglen arbejdssituationen her i Parlamentet. Samarbejdet med Rådet lader meget tilbage at ønske. Dokumenter bliver i stigende grad fremlagt for sent eller slet ikke, hvilket så fører til fantomdiskussioner i Parlamentet og i udvalgene. Rådet glimrer ved sit fravær på vigtige udvalgsmøder, men også i mødesalen. Mandag er et eksempel herpå, hvor Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender var trådt sammen specielt for at føre vigtige forhandlinger om EU-arrestordren, om samarbejdet med USA, hvor det bl.a. drejede sig om en brevveksling mellem præsident Bush og hr. Prodi. Rådet glimrede ved sit fravær, der forelå ingen skriftlige informationer til diskussioner. Hvad samarbejdssituationer her angår, er det, mildt sagt, uacceptabelt.
Hvis De ser på tidsplanerne, så ved De også, at de fører til umulige arbejdssituationer. Vi modtager i stigende grad dokumenter i sidste sekund. Det kan ikke være rigtigt. Vi ønsker at opnå hurtige fremskridt, som dog skal være forbundet med kvalitet.

Paciotti
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske kommissær Vitorino og ordførerne, fru Boumediene-Thiery og fru Hazan, hvis betænkning blev enstemmigt vedtaget i udvalget, og jeg vil gerne lykønske hr. Watson, hvis betænkning om sikkerhed i forbindelse med internationale topmøder er udarbejdet med juridisk omhu og politisk ligevægt. Det er en betænkning, der får os til at overveje nødvendigheden af en politisk løsning på globaliseringens problemer, så vi kan bidrage til det internationale samfunds politiske, sociale og økonomiske fremgang, og så vi kan besejre volden. Der blev begået for meget vold under demonstrationerne mod globaliseringen, og der blev i nogle tilfælde også begået for meget vold mod demonstranterne og endda mod de fængslede, f.eks. under de dramatiske begivenheder i Genova, hvor et ungt menneske blev slået ihjel under nogle omstændigheder, der stadig ikke er blevet opklaret. Heldigvis er der i mit land et uafhængigt retsvæsen, som endnu er i stand til at lade retfærdigheden ske fyldest, selv om det sker efter det unge menneskes død. Der har været for meget vold og for mange krænkelser af de bestemmelser og principper, som EU bygger på.
Når vi står over for nogle foruroligende begivenheder, må vi ikke undlade at overholde de grundlæggende rettigheder, som vi højtideligt stadfæster, og som vi forlanger, at tredjelande, der måske lige er gået over til demokrati, skal overholde. Også i dag, hvor vi står over for terrorismen, skal vi huske, at det har kostet blod, sved og tårer at få indført disse rettigheder i Europa. De må ikke kun være gældende i lykkelige øjeblikke, hvor der ikke er nogen problemer. Disse rettigheder har også til formål at beskytte os i sorgfyldte og farlige øjeblikke. Derfor modstår vi - når vi med alle legitime midler er rede til at forsvare os mod terroristerne, som er menneskerettighedernes fjender - på trods af indtrængende opfordringer fra indflydelsesrige kilder enhver fristelse til at bruge instrumenter, hvor vi fjerner os fra det civilisationsniveau, som vi er stolte af. Målet helliger ikke midlerne, navnlig når midlerne - nemlig respekten for ethvert menneskes grundlæggende rettigheder og ligebehandlingen af statsborgere og ikke-statsborgere - er kernen i vores demokratier.
I denne valgperiode for Europa-Parlamentet er vi ved at skabe rettighedernes Europa. Vi har vedtaget EU-chartret om grundlæggende rettigheder, og vi har gjort betydelige fremskridt, når det gælder indførelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Vi er bagud, hvad asyl- og indvandringsspørgsmålene angår, men vi har gjort fremskridt inden for det civil- og strafferetlige samarbejde og politisamarbejdet. Medlemsstaternes forsinkelser i forbindelse med ratificeringen af de konventioner, som Rådet har vedtaget, viser, at det ligeledes er nødvendigt at anvende fællesskabsmetoden på de områder, der falder inden for den såkaldte tredje søjle. Styrkelsen af Europol, oprettelsen af Eurojust, de fælles efterforskningshold og bekæmpelsen af hvidvaskning af penge er blot nogle få af de målsætninger, som man har opstillet, og som stadig mangler at blive gennemført.
Katastrofen den 11. september gav anledning til forslaget om rammeafgørelserne om en fælles definition af forbrydelser, der betragtes som terrorisme, og til den europæiske arrestordre. Efter en uforståelig tøven, som beklageligvis kom fra netop min regering, er også sidstnævnte forslag ved at blive ført ud i livet, og jeg håber, at min regering ikke lader vores land betale for sine selvmodsigelser i denne sag. Under alle omstændigheder er EU som et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed heldigvis ved at komme meget tættere på.

Watson
Hr. formand, jeg vil gerne tale specifikt om den forventede udtalelse fra Rådet om samarbejde mellem EU og USA samt samarbejde om bekæmpelse af terrorisme. Begivenhederne den 11. september var så forfærdelige, at vi måtte reagere omgående. Vi må dog ikke glemme, at terrorisme har været et problem på vores kontinent i mange år. Jeg husker Hans Gert Poettering sige i en mindeværdig debat her efter den 11. september, at "vi alle er amerikanere", men vi har siden indset, at vi først og fremmest må være europæere. Jeg bifalder RIA-Rådets aftale i weekenden om en rammebeslutning om bekæmpelse af terrorisme. Jeg bifalder Rådets anerkendelse af, at EU kan fastfryse aktiver tilhørende grupper, som har forbindelse til terrorisme, og navnlig den aftale, der i går blev indgået mellem rådsformand Guy Verhofstadt og premierminister Berlusconi om en europæisk arrestordre.
EU har bragt orden i eget hus, EU har vist handlekraft. Terrorbekæmpelse er en balancegang mellem at skabe den nødvendige sikkerhed for borgerne og at overholde de frihedsrettigheder, som udgør det demokratiske grundlag. EU har vist, at man kan træffe skrappe forholdsregler over for terrorisme og samtidig overholde traktaterne og de underliggende værdier. EU har indset, at terrornetværkene rækker ud over EU's grænser, og at vi er nødt til at samarbejde med andre demokratier, navnlig på den anden side af Atlanten.
Næste trin må være en aftale om bedre samarbejde med USA. Artikel 24 og 28 i EU-traktaten udgør grundlaget for et samarbejde med USA omkring retspolitik og politisamarbejde. Vi har noteret os, at der foregår en brevveksling mellem præsident Bush og hr. Verhofstadt - om 40 amerikanske forslag til, hvad vi kan gøre for at forbedre vores evne til at bekæmpe terrorisme. De fleste kan gennemføres og er, så vidt jeg ved, ved at blive gennemført. Nogle af dem giver anledning til tvivl, da USA tilsyneladende beder om ting, som ikke kræves ifølge deres egne love, f.eks. tilbageholdelse af trafikdata. Andre igen viser den store forskel mellem lovkulturen i USA og EU.
Under et besøg i Washington D.C. i sidste uge, hvor jeg talte med senatorer, kongresmedlemmer og medlemmer af regeringen, bekymrede det mig at høre, at den amerikanske Patriot Act (patriotlov), som USA har vedtaget for at bekæmpe terrorisme, tilsyneladende diskriminerer personer, der ikke er amerikanske statsborgere. Vi må sammen med vores amerikanske venner se på, hvordan dette berører EU-borgere. Under høringen i Senatets dommerudvalg slog det mig også, at justitsminister John Ashcroft foreslog, at militærdomstole - på præsidentens ordre - skulle muliggøre hemmelige retsmøder, at anklagemyndigheden skulle kunne tilbageholde bevismateriale fra forsvaret, at den tiltalte ikke nødvendigvis skulle have ret til en uafhængig advokat eller til fortrolige samtaler med sin advokat, og at domme - herunder dødsdomme - skal kunne afsiges med to tredjedeles flertal blandt nævningene. Selv om vi skulle få en aftale i stand om en udleveringspakke, ifølge hvilken USA ikke kan idømme dødsstraf, ville bestemmelserne i menneskerettighedskonventionen, som alle vores medlemsstater har underskrevet, og som EU bygger på, forhindre udlevering af mistænkte til retsforfølgelse ved en sådan militærdomstol.
Her i Europa bygger vores tilgang til folkeretten på rettigheder. Vi ønsker en permanent international straffedomstol til retsforfølgelse af personer, der har begået forbrydelser mod menneskeheden, og vi har opfordret amerikanerne til at deltage i oprettelsen heraf. Vi erkender, at demokratier må samarbejde om at bekæmpe terrorisme og andre former for alvorlig grænseoverskridende kriminalitet. Jeg frygter, at vores veje må skilles, hvis USA insisterer på militærdomstole. Vi må gøre dette klart for hr. Ashcroft, når han besøger Europa senere på ugen.

Frassoni
Hr. formand, noget af det, der gjorde det mest varige indtryk på ofrene for volden i Nice, Göteborg og Genova, var magtesløsheden. Det gælder ikke mindst magtesløsheden over for de nationale myndigheder, som i stadig større grad lukker grænserne på en vilkårlig og uberettiget måde, og som udviser borgere med ren straffeattest - sådan som det for nylig var tilfældet med en svensk statsborger, der er medlem af en ikke-statslig organisation, og som netop er blevet udvist fra Belgien i disse dage uden en egentlig begrundelse - og som anholder forsvarsløse demonstranter og udsætter dem for uacceptable procedurer og sågar for tortur og grusom vold, sådan som det var tilfældet i Genova.
Hvordan kan det være, at der ikke er noget at gøre? Med alle de forhandlinger, vi har haft om rettigheder, om respekt for anderledes holdninger og for demonstrationsfriheden, og med al den snak om borgernes Europa, hvordan kan det så være, at EU ikke gør en indsats sammen med retsvæsenet? Hr. Watsons betænkning er netop god, fordi den angiver, hvilken vej vi skal gå, så EU ikke længere forholder sig passivt. Den udtrykkelige erklæring om, at Schengen-aftalen er blevet overtrådt flere gange, og at dette ikke længere må ske, risikoen for den enkeltes frihed som følge af hemmelige sorte lister, der opstilles ulovligt, nødvendigheden af, at man også med internationale instrumenter straffer uforholdsmæssig brug af magt fra ordensmagtens side, og forbuddet mod forskelsbehandling af EU-borgere er alt sammen medtaget i hr. Watsons betænkning og udgør den arbejdsplan, som vi skal følge her i Parlamentet. Til forskel fra andre parlamenter i medlemsstaterne er det i Europa-Parlamentet muligt at opnå en reel enighed om disse spørgsmål. Jeg håber, at Kommissionen også vil følge dette program, at denne arbejdsplan gør det muligt at undgå de rædsler, vi så i Nice, Göteborg og Genova, og at den vil være et værdifuldt bidrag til alle de foranstaltninger, vi træffer mod terrorismen.

Di Lello Finuoli
Hr. formand, jeg ønsker udelukkende at tale om forslaget til en udleveringsaftale mellem EU og USA. Den 7. december 2000 i Nice underskrev, proklamerede og fremhævede vi chartret om EU-borgernes rettigheder, hvor der i artikel 2 under kapitlet om værdighed står meget klart, at ingen må dømmes til døden eller henrettes. Her skelner vi tydeligt mellem de to ting, og vi slår fast, at det for os europæere ikke er tilstrækkeligt med et forbud mod henrettelse, men at det også er nødvendigt med et forbud mod at blive dømt til døden.
Vi er dog ved at indlede et samarbejde med USA, som stadig har dødsstraf, som anvender dødsstraffen og dømmer folk til døden, som har et retssystem med militærdomstole, og som holder 1000 arabere fængslet uden anklage og uden forsvar. Vi skal nu stemme om - og vi stemmer naturligvis imod - et fælles beslutningsforslag med de andre grupper, hvor det fastslås, at en udlevering er mulig, såfremt USA garanterer, at de ikke anvender dødsstraffen. Det betyder, at USA's domstole godt kan afsige dødsdomme, når blot de ikke eksekveres, og det er i modstrid med det charter om borgerlige rettigheder, menneskerettigheder og grundlæggende rettigheder, som vi har fremhævet så kraftigt i den seneste tid.
Vi er ved at lave et forfærdeligt hul i vores forsvar mod dødsstraffen. Jeg vil gerne sige til vores venner fra PPE-DE-Gruppen, De Grønne, Socialdemokraterne og De Liberale fra England, at vi skal passe på! Vi er ved at bekræfte, at vi kan udlevere EU-borgere, som bliver dødsdømt i USA, selv om landet lover ikke at eksekvere dommen. Det er et fuldstændigt brud på vores traditioner og vores engagement. Vi har i dag lyttet til kommissær Vitorinos tale, som var fyldt med henvisninger til vores værdier og principper. Men hvad er det for værdier og principper? Er det udleveringen til et land, som dømmer EU-borgere til døden? Jeg appellerer til Deres lydhørhed over for dette spørgsmål, men også til Deres moral. Vi bør stemme imod dette beslutningsforslag!

Angelilli
Hr. formand, Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder har efter min mening gjort et meget prisværdigt stykke arbejde for at skabe en debat i medlemsstaterne og således garantere den størst mulige sikkerhed i forbindelse med Det Europæiske Råds møder og lignende begivenheder. Disse spørgsmål er ganske vist blevet mindre aktuelle efter den 11. september, men årsagerne til afholdelsen af disse topmøder er stadig aktuelle, og det gælder også for mange af de fredelige demonstranters bevæggrunde.
Først og fremmest er det vigtigt, at de internationale topmøder stadig bliver afholdt regelmæssigt, og der bør så vidt muligt - sådan som det var tilfældet på G8-mødet i Genova - også være repræsentanter til stede fra den tredje verden. Det er nemlig kun ved hjælp af forhandlinger, drøftelser og ikke mindst planlægning af en sand udviklings- og samarbejdspolitik, at det er muligt at afskaffe den fattigdom og udstødelse, som rammer nogle meget store dele af verden. Netop derfor er vi ikke enige i de yderliggående - men ganske vist pacifistiske - holdninger, som man gav udtryk for blandt de demonstranter, der også i Genova satte spørgsmålstegn ved det fornuftige i disse topmøder.
Desuden er der bevæggrundene hos de bevægelser, der er modstandere af globaliseringen. Også disse bevæggrunde er stadig aktuelle og vigtige, og det er bevæggrundene hos dem, som ønsker en samfundsmodel med større respekt for befolkningerne og miljøet, og som ønsker et retfærdigere samfund med en mere ligelig fordeling af rigdommen. Derfor må man bifalde den nyskabende metode, der netop blev taget i brug på topmødet i Genova af den italienske regering, som sørgede for en række indledende drøftelser med demonstranternes ledere for at gøre deltagelsen i topmødet mere demokratisk.
Det er til gengæld vigtigt at slå fast, at der ikke må være nogen tolerance over for de voldelige demonstranter. Både i Nice, Göteborg og Genova var der nogle - også blandt politikerne - som ikke kunne modstå fristelsen til at give en forklaring på den voldelige adfærd. Det er tværtimod nødvendigt at være modig nok til ubetinget og under alle omstændigheder at fordømme den, og det skal vi også, fordi vi foruden regeringsledernes og demonstranternes holdninger skal tage hensyn til holdningerne hos det tavse flertal af europæiske borgere, som forlanger nogle konkrete løsninger på de spørgsmål, der også drøftes på disse topmøder, hvilket ligeledes sker takket være demonstranternes indsats. Denne indsats skal dog ske uden de overdrivelser og den vold, som vi sørgeligt nok var vidner til, og som totalt ødelagde byen Genova.
Til sidst vil jeg gerne minde om bevæggrundene hos mange af ordensmagtens mænd og kvinder, som hver dag gør en indsats på hele EU's område - ofte med utilstrækkelige midler - for at løse små og store problemer i forbindelse med offentlig sikkerhed og kriminalitet. Hvis nogle af dem går for vidt, sådan som det skete i Genova, er det rigtigt at identificere og straffe de enkelte skyldige, men derfor skal man ikke gå så vidt som til uberettiget og uforskyldt at kriminalisere en hel kategori af mennesker, der ofte sætter livet på spil for samfundets skyld.
Endelig vil jeg gerne lykønske den italienske regering, ministerpræsident Silvio Berlusconi og den belgiske formand med den vigtige aftale, som de indgik i går om den europæiske arrestordre. Jeg håber, at dette er det første skridt i retning af en EU-harmonisering af retsspørgsmålene, og at det ikke mindst er den første vigtige forudsætning for en politisk EU-forfatning, hvor man forsvarer alle EU-borgernes ret til sikkerhed, frihed og retfærdighed.

Krarup
Det er vigtigt at sætte denne meget brede debat i perspektiv, og perspektivet er terrorisme. I dag kan vi sætte navne på verdens farligste terrorister. Hvad der længe har været klart for nogle, er nu efter de sidste ugers og måneders krigshandlinger indlysende for enhver. De terrorister, der mest målrettet og effektivt hærger vores klode og truer verdensfreden, er USA's og Israels regeringer. Disse to samarbejdende regeringer bruger dagligt deres enorme militære dræberteknologi til at anrette langt større ødelæggelser end andre af verdenshistoriens utallige terrorister. De militærteknologiske uhyrligheder udgør terrorisme i flerdobbelt forstand. De efterlader for det første ofrene i netop den tilstand af desparation og afmagt, der skaber grobunden for bin Laden-reaktioner. Det er den økonomiske og militære magtfuldkommenhed, der skaber terrorismen.
Dertil kommer den mentale krigsførelse, som er i færd med at gøre det af med de retsbegreber, som europæere sædvanligvis betragter som fundamentet for de værdier, vi bekender os til, og som netop er et forsvar imod terrorisme. USA har for to måneder siden sendt hr. Prodi en liste over 40 forskellige beslutninger, der ifølge USA's regering bør træffes af EU og medlemslandene for at tilfredsstille USA. Overvågning, kontrol, arrest uden forsvarer og uden domstolsprøvelse og udlevering af mistænkte til retsforfølgelse i USA med militærdomstole og dødsstraf. På det sidste punkt er jeg ganske enig med hr. Di Lello. Vi må på det skarpeste protestere mod nogen form for udlevering, så længe der eksisterer en mulighed for at eksekvere dødsstraffen, og der ingen garanti kan gives fra USA. Det har været skamfuldt at opleve EU-institutionernes følgagtighed over for de krav, der også går ud på at afskaffe vores retsbegreber. Det drejer sig ikke om militærteknologi, det drejer sig om politik og forsvar for retten.

Borghezio
Hr. formand, man må så afgjort bifalde betænkningerne om terrorisme, selv om det efter vores mening er nødvendigt at være meget mere opmærksom på de farlige, bekymrende og alvorlige signaler på antisemitisme og angreb på jødiske institutioner og personligheder - også religiøse personligheder - hvilket det meget alvorlige angreb på overrabbineren i Bruxelles viser. Disse signaler er meget bekymrende, også i et klima, hvor man passivt har vænnet sig til disse handlinger, som udføres af repræsentanter for den islamiske fundamentalisme i alle europæiske lande.
Den europæiske arrestordre er sandelig et godt resultat for det liberale Europa! Giuseppe Mazzini og de oprørere, som stiftede "Det Unge Europa" i 1840, må vende sig i deres grav og tænke på et Europa, som endnu ikke har en demokratisk forfatning, men som allerede sørger for en europæisk arrestordre. Den europæiske arrestordre er uden tvivl nødvendig for terror- og kriminalitetsproblemerne, men bestemt ikke på andre områder. Vi selvstyretilhængere betragter dette som et farligt signal, og derfor har vi sendt et åbent brev til alle de selvstyre- og uafhængighedsbevægelser, som kæmper for frihedsprincipperne. Nogle af vores italienske kolleger tog ordet for at kritisere vores regerings optræden i forbindelse med begivenhederne i Genova. Så vil jeg til gengæld gerne minde om de alvorlige, forbryderiske og voldelige handlinger, som Genovas falske demonstranter mod globaliseringen var ansvarlige for.

Verwilghen
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, intet er sikkert i denne verden, og for at illustrere det vil jeg gerne vende tilbage til det formandskab, som Belgien har forberedt. Vi fokuserede især på den mellemliggende evaluering af Tampere-topmødet og de beslutninger og udtalelser, som blev lavet der, samt de fire prioriteringer, som formandskabet havde valgt, nemlig omdannelse af pro-Eurojust til Eurojust, bekæmpelse af menneskehandel, ikke kun gennem harmonisering af lovene, men tillige operationelt, bekæmpelse af kidnapning af børn og sidst, men ikke mindst fastfrysningen af aktiver.
Hvem kunne ved påbegyndelsen af vores arbejde vide, at to begivenheder skulle blive afgørende for delvis andre valg, som formandskabet har været nødt til at træffe? Jeg henviser især til problemerne i Göteborg, som har forpligtet os som justits- og indenrigsministre til at træffe foranstaltninger både med hensyn til at sikre ytringsfriheden og garantere borgernes, staternes, men tillige demonstranternes sikkerhed.
Hvem havde troet, at den 11. september skulle få sådan en dybtgående indflydelse på den politiske tankegang nu, hvor rammeafgørelserne om bekæmpelse af terrorisme og den europæiske arrestordre har set dagens lys og hurtigt er blevet udformet. Ikke desto mindre, hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, undskylder jeg på vegne af formandskabet, at det ikke var til stede ved forhandlingerne i mandags. De vil imidlertid have forståelse for, at vi med hensyn til den europæiske arrestordre, som har stor betydning for os, og som vi i hvert fald vil gøre fremskridt med, benytter enhver lejlighed til at forsætte vores arbejde på det punkt, og jeg må sige med succes, fordi vi i går opnåede et gennembrud, hvorved den europæiske arrestordre blev en kendsgerning.
Jeg vil især koncentrere mig om en række af Deres berettigede spørgsmål. For det første muligheden for at opnå Unionens målsætning om at sikre borgerne et højt sikkerhedsniveau i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed med fuld respekt for - hvilket blev nævnt af flere talere - de grundlæggende rettigheder, som er indeholdt i det europæiske charter om grundlæggende rettigheder. Rådet er enigt i, at det er meget vigtigt, at de grundlæggende rettigheder respekteres helt på alle områder, især med hensyn til sikring af borgernes sikkerhed. Jeg vil gerne illustrere dette spørgsmål ved hjælp af to aktuelle eksempler, som var genstand for heftige diskussioner i Parlamentet. Det drejer sig især om rammeafgørelserne om definitionen af terrorisme og indførelsen af den europæiske arrestordre.
Ved bekæmpelsen af terrortruslen drejer det sig om hurtigt at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger for at vise, at medlemsstaterne er i stand til at gennemføre en fælles aktion, men det drejer sig også om at sikre en hurtig beslutningstagning, hvor bekendelsen til og vedvarende opmærksomhed til borgernes friheder står i centrum. Arbejdet er blevet gennemført i et højt tempo, men ingen, og jeg understreger, ingen har på noget tidspunkt villet opgive teksternes kvalitet til fordel for hurtig vedtagelse. På grund af de forløbne tre måneders hårde arbejde er det lykkedes at nå det mål, og i den henseende er jeg meget tilfreds med den indsats, som koordinationsudvalget har ydet. Jeg har i øvrigt forståelse for den bekymring, som en række medlemmer gav udtryk for i begyndelsen, da de så vores arbejde i forbindelse med det offentlige krav om sikkerhed, som opstod efter den 11. september. Det er klart, at den bekymring til tider spillede en vigtig rolle i forhandlingerne. Det er en begrundet bekymring, og jeg har respekt for agtpågivenheden, men resultatet af Rådets arbejde og kompromiserne på mødet den 6. og 7. december viser, at Rådet aldrig har haft til hensigt at ofre rettighederne i det europæiske charter, og det er det eneste resultat, som tæller.
I rammeafgørelsen om terrorbekæmpelse er der medtaget klare anvisninger for de nationale lovgivere, hvorved repressiv fortolkning umuliggøres. Pligten til at respektere disse rettigheder, jf. traktatens artikel 6, er blevet medtaget, og det samme gælder arbejdet med hensyn til den europæiske arrestordre. Udkastet bærer præg af Parlamentets velovervejede udtalelse, som vi har taget hensyn til. Den i forordningen medtagne politiske erklæring fra Rådet fuldender disse sikkerhedsforanstaltninger. Den fastsætter klart, at forordningen ikke vedrører personer, som handler med henblik på at beskytte eller genoprette de demokratiske værdier, eller dem, der udøver deres ytringsfrihed, heller ikke hvis de begår overtrædelser ved udøvelsen af denne ret. Arbejdet er nu afsluttet, og sidste torsdag indgik Rådet en politisk aftale om rammeafgørelsen.
Der er tilsvarende garantier for den europæiske arrestordre. Ud over henvisninger til de grundlæggende rettigheder i udkastet omfatter artikel 1 sammenhængen med traktatens artikel 6, som jeg kommenterede ovenfor i forbindelse med det forrige middel. Derfor er det ikke mere end normalt, at de 15 medlemsstater har truffet en aftale om den europæiske arrestordre. Bortset fra den udvikling, som har ført til den eksplicitte integrering af de grundlæggende garantier fra det europæiske charter, vil jeg gerne tilføje, at det er fornuftigt at være opmærksom på den fremtidige rolle, som Domstolen skal tildeles ved sammenføringen af garantierne og de grundlæggende rettigheder, især på procedureplanet. På grund af Domstolens præjudicielle beføjelse og under hensyntagen til det prekære forhold, som strafferetten og de grundlæggende rettigheder traditionelt har, er det logisk, at Domstolen får en fremtrædende rolle, som består i at harmonisere de garantier, som borgerne får.
For at vende tilbage til gennemførelsen af handlingsplanen om bekæmpelse af terrorisme står forhandlingerne om en aftale om EF-traktatens artikel 38, om gensidig retshjælp med USA i straffesager, på programmet. Vi befinder os i øjeblikket i en forberedende fase. Det drejer sig om en meget vigtig aktivitet, og jeg er overbevist om, at De vil holde et vågent øje med beskyttelsen af menneskerettighederne på det område. Med hensyn til punkterne om udlevering, som er medtaget i aftalen, gør jeg opmærksom på Unionens uændrede holdning med hensyn til samarbejdet med lande, hvor dødsstraf fortsat finder anvendelse. Udlevering kan ikke finde sted uden fuldkommen garanti for, at personen ikke dømmes til døden. Rådets holdning med henblik på de særlige militærdomstole i USA for forbrydelser, som vedrører terrorisme, kendes endnu ikke, men jeg kan allerede nu meddele, at visse delegationer mener, at den situation kan udgøre en fare med hensyn til de grundlæggende rettigheder og især retten til en retfærdig rettergang, jf. chartrets artikel 47 og 49.
Jeg vil gerne vende tilbage til et andet vigtigt punkt om mulighederne for at indgå en aftale om de forslag, hvorom forhandlingerne i øjeblikket er løbet fast, hvilket forhindrer, at den fastsatte frist kan overholdes, samt oprettelsen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Rådet er klar over, at en række forhandlinger om de foreliggende forslag udsættes, men i almindelighed af upartiske grunde. Jeg har ikke indtryk af, at forhandlingerne er kørt fast som sådan. Rådet mener, at der er flere årsager til udsættelsen og har derfor taget de nødvendige skridt for at sikre, at forhandlingerne kan komme i gang igen. Blokaderne skyldes helt klart et af punkterne fra Laeken-debatten, og i den forbindelse skal evalueringen af Tampere-topmødet have et incitament, især med hensyn til den del, hvor vi endnu ikke har gjort fremskridt, hvilket vi burde have gjort.
Samtidig vil jeg gerne pege på det store fremskridt, som er gjort i retlig henseende i løbet af den meget korte tid, som vi har været i gang. Der skal fortsat ydes en kvantitativ og kvalitativ indsat, men jeg gentager, at vi har alle muligheder for at opnå harmonisering af lovgivningerne, indbyrdes tilnærmelse af retlige afgørelser samt skabelse af en række europæiske aktører. Der er gjort konkrete og afgørende fremskridt på alle disse planer i 2001. Rammeafgørelserne om menneskehandel og terrorbekæmpelse med hensyn til harmonisering, den europæiske arrestordre med hensyn til indbyrdes tilnærmelse og Eurojust med hensyn til aktører er alle forhold, som viser, at vi har gjort betydelige fremskridt, og at en reel europæisk strafferetlig politik er mulig i fremtiden.
På vegne af Antoine Duquesne, formand for Rådet (retlige og indre anliggender), vil jeg endvidere gerne underrette Dem om fremskridtene i sagerne om asyl og indvandring, som jeg ved har stor betydning for Parlamentet. Jeg har allerede sagt, at fremskridtene inden for det område ikke svarer til vores forventninger, men ikke desto mindre skal vi være objektive. Der er sket et gennembrud i årets løb. Både det svenske og det nuværende belgiske formandskab har anstrengt sig for at gøre fremskridt med hensyn til disse prekære anliggender. Anstrengelserne har ikke været forgæves. Der blev vedtaget flere basistekster såsom visumforordningen og Eurodac-forordningerne, direktivet om midlertidig beskyttelse og Den Europæiske Flygtningefond. Det er imidlertid klart, at hvis vi bare så nogenlunde vil overholde de frister, som er fastsat i traktaten og på Tampere-topmødet, så skal vi fortsætte vores anstrengelser og gøre det endnu mere klart, at emner som forvaltning af indvandringsstrømmene, asylpolitikken eller familiesammenføringer nødvendigvis har en europæisk dimension. I den henseende skal vi gøre endnu mere, end vi gør nu, men De kan være overbevist om, at justits- og indenrigsministrene slår lige så meget til lyd herfor som Parlamentet.
Hr. formand, jeg vil gerne kort komme ind på et andet emne, som også blev nævnt, nemlig hvorvidt der ved vedtagelsen af foranstaltninger tages hensyn til, at mange aftaler og internationale overenskomster, især om forebyggelse og bekæmpelse af den organiserede kriminalitet, ikke er ratificeret af medlemsstaterne. Det er Rådet klar over. Rådets fora undersøger jævnligt situationen omkring ratifikationen og forsøger at gøre det klart over for delegationerne, at det er absolut nødvendigt, at beslutningerne gennemføres hurtigt. Rådet er samtidig klar over, at alle medlemsstaterne tilstræber en ratifikationsprocedure, som er i overensstemmelse med de konstitutionelle krav, som er særegne for medlemsstaterne. Dette spørgsmål står ligeledes på dagsordenen inden for rammerne af evalueringen af Tampere-konklusionerne. Jeg er sikker på, at konklusionerne fra topmødet i Laeken vil vise, hvor vigtig Rådet anser denne sag for at være.
Rådet har fastslået, at de nationale procedurer er blevet fremskyndet, og at ratifikationsproceduren for en række instrumenter er afsluttet af næsten alle medlemsstater, f.eks. aftalen om beskyttelse af Unionens finansielle interesser samt de to udleveringsaftaler fra 1995 og 1996. Vi vil fortsat gøre alt for, at denne indsats giver resultat. Rådet har i øvrigt været særlig opmærksom herpå ved vedtagelsen af handlingsplanen om bekæmpelse af terrorisme. Handlingsplanen nævner flere instrumenter, herunder især den europæiske aftale om gensidig retshjælp i straffesager og FN-konventionen om bekæmpelse af finansiering af terrorisme. Disse aftaler skal ratificeres inden for klart angivne frister.
Så er der spørgsmålet om de demokratiske mangler i EU, hvorom Parlamentet har en række emner, som det jævnligt vender tilbage til, nemlig den absolut nødvendige demokratiske kontrol med aktiviteter, som omfattes af den tredje søjle, og især Europols og Eurojusts aktiviteter.
Med hensyn til Europol vil Rådet for det første understrege, at siden 1. maj 1999, datoen for Amsterdam-traktatens ikrafttræden, er alle lovgivningsmæssige afgørelser og beslutninger, som skal vedtages i henhold til Europol-aftalen, blevet forelagt Parlamentet med henblik på en udtalelse. Hermed forsøgte Rådet at sikre Parlamentets kontrol med Europol med hensyn til de lovgivende foranstaltninger. I forbindelse med ledelsens arbejde samt Europols operationelle aktiviteter undersøger Rådet måder og midler til at organisere en hensigtsmæssig demokratisk kontrol og samtidig opfylde organisationens operationelle behov. Flere scenarier er blevet undersøgt. Et af de problemer, som skal behandles, er de nationale parlamenters engagement i kontrolprocedurerne. Det har formandskabet gjort til en prioritet. Konferencen om Integrated security in Europe, som fandt sted i november, gav anledning til en debat om den øgede kontrol med sektoren. Rådet vil gerne bemærke, at Parlamentets bekymring står øverst på dagsordenen. En nøjagtig gennemførelse af sådanne mekanismer er en indviklet proces, hvor balancen i Europol-systemet skal have stor opmærksomhed.
Eurojust skulle i henhold til udkastet til instrument kun have en kooperativ og koordinerende rolle. Alle afgørelser træffes af de kompetente nationale myndigheder, som behandler sagerne. Parlamentet har imidlertid mulighed for at blive underrettet om aktiviteterne, for så vidt de ikke har operationel karakter.
Beslutningen om at oprette Eurojust fastsætter altså, at Parlamentet årligt modtager en aktivitetsrapport, som også omfatter databeskyttelse. Parlamentet giver desuden decharge for gennemførelsen af Eurojusts budget.
Der er nogle demokratiske mangler, som Parlamentet har nævnt, nemlig at Parlamentet ikke involveres ved definitionen af Unionens strategi i alle dens facetter både inden og uden for EU, men kun holdes fuldt underrettet samt har adgang til de såkaldte følsomme informationer.
Her må jeg sige, at Rådet anvender de institutionelle aftalebestemmelser nøje. I den forbindelse anvender Rådet bestemmelserne fra EF-traktatens artikel 39, når det drejer sig om et forslag eller initiativ, som omfattes af det politimæssige eller retlige samarbejde i straffesager, og artikel 67 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab med hensyn til anliggender, som omfattes af kapitel IV om asyl og indvandring i det retlige samarbejde i civilsager. Erfaringen viser, at Rådet har hørt Parlamentet, når Kommissionen eller en af medlemsstaterne har indgivet et forslag eller initiativ til Rådet. Rådet var til stede på plenarforsamlingen og de pågældende parlamentsudvalgsmøder, og Parlamentet blev løbende underrettet om den aktuelle situation.
Endelig vil jeg gerne behandle den sidste problematik om nødvendigheden af at underrette Parlamentet om vigtige ændringer, som finder sted i forhandlingsprocessen i Rådet, både om Kommissionens lovforslag og om de initiativer, som medlemsstaterne tager. Som tidligere sagt, var det Rådets hensigt at involvere Parlamentet helt i lovgivningsprocedurerne på fælles plan i overensstemmelse med traktatbestemmelserne. Det er rigtigt, at arbejdet i Rådets instanser medfører ændringer i forbindelse med indholdet i en række bestemmelser i de stillede forslag eller initiativer, som forelægges Rådet. Det er i øvrigt i overensstemmelse med det fælles ønske om at finde løsninger, som støttes af alle i EU. I praksis har det vist sig, at når Parlamentet endnu ikke har udtalt sig om et forslag eller initiativ, er Rådet villig til at give Parlamentet de nødvendige oplysninger, så Parlamentet kan se, i hvilken retning arbejdet udvikler sig. Når det er sagt, er Rådet klar over, at Parlamentets holdninger har en særlig merværdi, som er anderledes end medlemsstaternes, idet det i sin udtalelse bestræber sig på at have en anden institutionel logik samt at give Rådet de egnede elementer inden for rammerne af den demokratiske opgave, som er pålagt Parlamentet. Denne opgave må derfor ikke afhænge af udviklingen af arbejdet i Rådet vedrørende den ene eller anden beslutning. Endvidere hører Rådet om nødvendigt Parlamentet i overensstemmelse med traktatbestemmelserne.
Hr. formand, jeg vil gerne afslutte dette indlæg med som formand at udtrykke min tilfredshed med den måde, vi har kunnet samarbejde med Parlamentet på. Til tider har vi i løbet af kort tid skullet behandle meget dybtgående emner, tilmed under meget vanskelige forhold. Jeg tror ikke, der har været lignende tilfælde under noget tidligere formandskab. Vi er aldrig gået forgæves til Parlamentet. Det har været meget fleksibelt i sine udtalelser, som til tider skulle afgives hurtigt. Denne samarbejdsmåde, kombineret med samarbejdet med Kommissionen og kommissæren, har muliggjort det vigtige skridt hen imod bl.a. den europæiske arrestordre, som efter min mening er den vigtigste fællesnævner, for herigennem har vi kunnet gennemføre en aktion, som er sammenlignelig med indførelsen af euroen på det finansielle og monetære plan. På den måde er den europæiske arrestordre med hensyn til det retlige samarbejde og den indbyrdes anerkendelse i straffesager blevet udformet. Det er kun muligt, hr. formand, hvis alle deltagere er så positivt indstillet, som vi har set nu. Jeg er derfor glad for, at den fremskyndede årsberetning om retlige og indre anliggender har fået en anden dimension end tidligere under disse omstændigheder.

Santini
Hr. formand, først vil jeg gerne have lov til at sige, at jeg endnu en gang anser dette for at være en mærkelig parlamentsprocedure. Kommissæren taler efter tre talere, og ministeren taler efter syv talere, som om alle dem, der taler fra nu af, overhovedet ikke havde fortjent at få et svar.
Når det er sagt - og jeg retter mig efter det, selv om jeg ikke er enig - vil jeg gerne komme særligt ind på hr. Watsons betænkning, hvor man foreslår et nyttigt og hensigtsmæssigt initiativ for at regulere sikkerheden på kommende topmøder af enhver art. Det skal siges, at forslagets indfaldsvinkel i starten var uharmonisk, hvis man foretog en objektiv analyse, men der blev rettet op på indfaldsvinkelen hen ad vejen. Det stik modsatte var tilfældet med et lignende initiativ for at bekæmpe terrorismen, et initiativ, der opstod på en følelsesladet baggrund efter den 11. september, og som herefter pludselig blev en anledning til ikke alene at indføre en europæisk arrestordre, men også foretage en sand heksejagt i italiensk politik. Det vil min gruppeformand, hr. Tajani, dog komme nærmere ind på.
Jeg vil nu komme tilbage til hr. Watsons betænkning, hvor man foreslår en samordning af de offentlige sikkerhedsforanstaltninger i forbindelse med vigtige topmøder. Det er som sagt et virkeligt hensigtsmæssigt forslag, men det er en skam, at det lige præcis er blevet et påskud for at gøre kort proces mod begivenhederne på de tidligere topmøder, og at det ikke mindst er blevet en trojansk hest for partispekulationer, der er af udpræget national karakter. Alt dette sker ved hjælp af politisk prægede ændringsforslag, som er et direkte angreb på den italienske regering og dens ministerpræsident. Det er ikke det hele, for sådan som det blev sagt, bagvaskede man også den italienske ordensmagt og beskyldte den for alvorlige forbrydelser og Gestapo-optræden, som aldrig er blevet bevist af de mange undersøgelser, der er foretaget. Dette krænker bl.a. selvstyrets og suverænitetens legitime spillerum i den italienske stats forvaltning af ordensmagten.
Til disse kolleger, som stadig ikke er klar over grænserne mellem den nationale suverænitet og EU's beføjelser, vil jeg gerne sige klart og ærligt, at det er på tide, at de holder op med at gøre Europa-Parlamentet til et vaskeri for den nationale politiks snavsetøj, men det er også på tide, at vi bremser den udbredte sport, hvor man uretmæssigt benytter sig af indlæg til forretningsordenen og forespørgsler, som man udnytter politisk til at sætte gang i uacceptable debatter og skarpe angreb, der er rettet mod personer og ikke mod idéer og politiske holdninger. Det siger jeg navnlig henvendt til parlamentsmedlemmerne fra den italienske venstrefløj, nemlig til de flittige partimedlemmer, som på en detaljeret måde giver deres holdning til kende her i Parlamentet, men også i aviserne takket være nogle forudindtagede og ikke særligt objektive journalister. Heldigvis har mange af parlamentsmedlemmerne forstået dette. I Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder blev næsten alle venstrefløjens ændringsforslag forkastet. Jeg foreslår Parlamentet, at vi gør det samme på plenarmødet, og for at udtrykke mig klart vil jeg gerne fortælle, hvilke punkter der er farlige, nemlig ændringsforslag 22, 25 og 29, der rent faktisk virker som kemiske våben mod sandheden. De skal forkastes, for ellers ser jeg mig nødsaget til at bede min koordinator om at stemme imod denne betænkning.

Schulz
Hr. formand fra Regensburg, det glæder mig, at De giver mig et minut til Nürnberg. Den foregående tale fra hr. Santini har vist, hvad det drejer sig om her. Når vi taler om et område med sikkerhed, frihed og retfærdighed i Europa, når vi som rådsformanden taler om europæisk indenrigspolitik, så må selv en så loyal tjener som hr. Santini affinde sig med, at vi også taler om den italienske indenrigspolitik. Nu er jeg ikke en italiensk venstreorienteret, men en tysk venstreorienteret, og jeg siger Dem, at jeg ikke er enig med hr. Verwilghen og hr. Vitorino i, at der blev gjort et fremskridt i går i Rom.
I går vandt vi foreløbig en etapesejr, fordi 14 stater i EU konsekvent og i sluttet trop har sørget for, at den italienske ministerpræsidents forsøg på ved at udnytte sit embede i ganske særlig interesse med henblik på at forhindre strafforfølgelse, som også kunne tage sigte på ham selv, er slået fejl, og at det blev forhindret, at private interesser stopper EU-arrestordren.
Nu har denne hr. Berlusconi - tidligere medlem af Parlamentet, som takket være formanden ikke blev underkastet en procedure om ophævelse af immunitet - sagt følgende i går. Jeg citerer under henvisning til det, som rådsformanden, hr. Verwilghen, har fortalt mig. Han sammenlignede nemlig EU-arrestordren med euroen, hvilket rent faktisk også er rigtigt, hvad angår dimensionen og den politiske betydning. Hvad siger hr. Berlusconi nu hertil? Hr. Berlusconi siger: "Andre nationer har nævnt 2004 som tidspunktet for EU-arrestordrens ikrafttræden, selv om det også kunne være senere". Et ordret citat.
Hvis forfatningen i Italien ikke bliver ændret, så kan vi ikke være med. Omtrent ligesom Storbritannien ikke er med i euroen. Hvorfor taler jeg om en etapesejr? Jeg forudsiger følgende: Efter alt det, som vi nu har oplevet i Rådet, efter Italiens blokeringspolitik i ministerpræsidentens interesse påstår jeg, at vi vil opleve, at samme ministerpræsident nu vil gennemføre en folkeafstemning for derved at forhindre, at EU-arrestordren træder i kraft i Italien. Sandsynligheden er meget stor. Derfor tror jeg ikke, at vi har gennemført EU-arrestordren endnu. Jeg tror til gengæld, at det vil være nødvendigt, at Parlamentet meget konsekvent presser på for, at den isolerede position, som Italien har haft i de seneste uger, bliver opretholdt af de 14 andre europæiske stater, for enhver, som indtil nu har haft et opgør med de herrer Berlusconi eller Dell'Utri, som jeg har haft, eller som min kollega fru Paciotti har haft, bliver af hr. Berlusconis presse - som jeg selv - betegnet som gammelstalinist - så gammel er jeg jo heller ikke, stalinist er jeg heller ikke blevet endnu - eller som fru Paciotti, som bliver kaldt leder af en kommunistisk sammensværgelse mod Italien. Når jeg ser Dem, hr. Tajani, så forstår jeg også, hvorfor Roms befolkning ikke har valgt Dem til borgmester. Det kan jeg meget godt forstå, navnlig når jeg lytter til Dem.
Enhver, som sætter blot det mindste kritiske spørgsmålstegn ved italiensk politik, bliver nedgjort i Parlamentet. Jeg takker hr. Watson, hr. formand, som har fremlagt en afbalanceret og god betænkning, til trods for de permanente blokeringsforsøg og til trods for den permanente obstruktionspolitik, som navnlig Forza Italia, en del af PPE-Gruppen - forhåbentlig ikke ret meget længere - stod bag.
(Bifald)

Formanden
Hr. Schulz, Deres taletid er udløbet.
Angående forretningsordenen, hr. Tajani. Hvilken artikel i forretningsordenen vil De gerne sige noget om, hr. Tajani?

Tajani
Hr. formand, vi skal sørge for, at Parlamentets forretningsorden bliver overholdt! I Parlamentets tilhørerloge klappede man tilsyneladende ad hr. Schulz, selv om det her i Parlamentet - sådan som det er tilfældet i alle parlamenter - er forbudt for publikum at klappe og give udtryk for sin støtte til den ene eller den anden holdning. Jeg vil derfor bede Dem sørge for, at forretningsordenen bliver overholdt, hr. formand, og for eventuelt at bortvise de tilhørere, som er tilhængere af et parti, og som ikke er her for at overvære Parlamentets arbejde, men for at klappe ad nogle af medlemmerne.

Formanden
Hr. Tajani, De har fuldkommen ret, men må jeg spørge Dem, hvad formanden dog skal gøre. Skal jeg lade gæsterne fjerne fra tilhørerlogen? Skal de have bundet hænderne på ryggen? Det er nu engang sket. Det kan jeg heller ikke ændre noget ved. De har ret, men jeg kan ikke ændre noget ved det nu.

Ludford
I kampen mod terrorisme har vi med rette erklæret, at vi forsvarer grundlæggende værdier, men hvis vi bringer individuelle rettigheder i fare i jagten på sikkerhed, ofrer vi noget af det, vi sætter så højt. I de sidste to år siden Tampere har samarbejdet om retspolitiske spørgsmål fået en kraftig overvægt i retning af sikkerhed - især efter 11. september med antiterrorpakken. Alt dette er nødvendigt, men det er på tide at skabe fornyet balance i arbejdsprogrammet.
På Laeken-topmødet bør regeringscheferne forpligte sig til en grundig gennemgang af, i hvor høj grad vi respekterer de standarder, vi har tilsluttet os i menneskerettighedskonventionen og chartret om grundlæggende rettigheder. Der er behov for et program, der sikrer overholdelse af mindstekravene til forfatningssikrede retssikkerhedsgarantier, retfærdig rettergang i straffesager samt tilnærmelse af tiltaltes rettigheder. Vi bør overføre disse krav på vores internationale aftaler, da vi er inde i en bekymrende udvikling. I Det Forenede Kongerige er der fremsat forslag om muligheden for at tilbageholde mistænkte uden rettergang, og der gøres forsøg på at undgå domstolskontrol af betydning. I USA har præsident Bush underskrevet en bekendtgørelse om behandling ved militærdomstole uden grundlæggende garantier for retfærdig rettergang i henhold til folkeretten. EU må ikke gå med til en udleveringsaftale med USA, hvor folk kan dømmes ved disse militærdomstole.
Endelig er sagen om de 14 britiske og hollandske flyspottere, som har været i forvaring i næsten fem uger i Grækenland, yderst foruroligende. De er blevet nægtet løsladelse mod kaution, og der findes ingen klar tidsplan for kommende retsmøder. De kan højst være skyldige i en forseelse. Det er en skændsel, hvis der indgås aftale om en europæisk arrestordre i denne weekend, og denne situation endnu ikke er afklaret. Jeg opfordrer navnlig premierminister Blair til ikke at indgå denne aftale, hvis de ikke er blevet enten tiltalt eller løsladt inden fredag.

Maes
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger. Vi har et fælles ønske om at skabe et europæisk område med sikkerhed og retfærdighed. I de forløbne uger og dage er der gjort vigtige fremskridt, og jeg vil gerne lykønske Dem med Deres indsats og den måde, hvorpå resultatet er opnået, for indsats er ikke altid tilstrækkeligt, der skal også opnås resultater.
Efter det vil jeg gerne pege på - og jeg er enig med Dem, men jeg ved, at det ikke gælder alle - at sikkerhed ikke må være et alibi for at bringe de grundlæggende rettigheder i fare. Når jeg ser den begærlighed, hvormed en række medlemmer anvender begrebet terrorisme og vil anvende det i sager, som de ikke er tilfredse med, både i international og national politik, så bliver jeg bekymret.
Parlamentet har ganske rigtigt slået til lyd for en streng definition og dermed fjernet muligheden for at kalde alle systemkritikere for terrorister. Jeg er glad for, at Rådet, ifølge Dem, er enig med Parlamentet. Det vil jeg gerne have bekræftet i alle tekster, for de, der vil ændre grundloven i eget land, er ikke nødvendigvis terrorister, og demonstranter, som er imod globaliseringen og uretten i verden, er heller ikke nødvendigvis terrorister. I de fleste tilfælde er det slet ikke tilfældet. De, der sidestiller ovennævnte med terrorisme, krænker efter vores mening de grundlæggende rettigheder.
Vi må vende tilbage til den europæiske arrestordre, inklusive de garantier, som Parlamentet slår til lyd for. Det er imidlertid meget vigtigt, at De har kunnet gennemføre det, og at De har kunnet underrette os herom i dag.

Krivine
Hr. formand, i en brevveksling, der stadig trods mine anmodninger hemmeligholdes for Parlamentets medlemmer, fremsætter George Bush 40 uacceptable krav til Romano Prodi.
De er uacceptable, fordi de kommer fra en regering, der har indført militærdomstole og en såkaldt "patriotisk" lov, der i virkeligheden fjerner enhver ret til at forsvare sig, fra en regering, der siden den 11. september har holdt næsten tusind indvandrere fængslet uden forsvarere eller sigtelse, og endelig fra en regering, der endnu ikke har afskaffet dødsstraffen.
På grund af sagens hastende karakter, men i total forvirring, har Rådet og Kommissionen fået os til at sluge tekster om terrorisme, der til stadighed drages i tvivl, ofte uden at være blevet stemt om. Det er efter min mening på tide at sige stop til dette hykleri og denne karikatur på en demokratisk debat. I forbindelse med bekæmpelsen af terrorisme er man i færd med at føre krig mod de demokratiske friheder og de sociale resultater. Denne krig er ikke vores. Der skal i stedet føres krig mod fattigdommens, arbejdsløshedens, sultens og diktaturernes vold samt korruption, ja, endog skatteparadis for hr. Berlusconis vedkommende.

Blokland
Hr. formand, Watson-betænkningen udnytter den i øjeblikket herskende illusion om at fremskynde fællesskabsformningen af EU. Bedre koordination mellem medlemsstaterne afhjælper nemlig for en stor del det beskrevne problem. Det er uforståeligt, at betænkningen kun henviser til chartret, en politisk erklæring, mens den europæiske menneskerettighedskonvention, som er den bedste konvention til at beskytte borgernes rettigheder, slet ikke nævnes. Siden terrorangrebene den 11. september i USA har Unionens holdning ud over at være støttende ligeledes været meget kritisk. Kritikken tager sigte på den nye antiterrorlovgivning, men jeg mener, at vi skal være lidt beskedne. Jeg er slet ikke tilhænger af rettergang ved militærdomstole uden appelmulighed, og jeg mener, at USA skal tage det op til fornyet overvejelse, men hvordan ville vi have reageret, hvis angrebene havde fundet sted i EU? Umiddelbar udlevering af terrorister til USA er et forkert signal. Det ville være mere fornuftigt, hvis EU laver klare aftaler med USA om udleveringsbetingelserne.

Cornillet
Hr. formand, jeg vil først sige, at jeg er helt enig i den måde, kommissær Vitorino fremstiller problematikken om vores søgen efter et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, samtidig med at jeg er klar over, at der ikke kan eksistere et område med sikkerhed uden retfærdighed og ingen retfærdighed uden en politimyndighed.
Vi er klar over, at Europa alt taget i betragtning er ret privilegeret på dette område, da vi har en velsikret forfatningsmæssig frihed, selv om vi til stadighed skal være meget årvågne. Vi forstår at variere fællesskabsløsningerne med en tilhørende subsidiaritet, og forhåbentlig er den europæiske arrestordre og vores svar herpå os værdige. Vi støtter os til et værdigrundlag, der er blevet stadfæstet og nedfældet i chartret om grundlæggende rettigheder, og til et metodegrundlag, der omfatter både staternes kontrol med den forfatningsmæssige frihed og anvendelse af domstolene, både EF-Domstolen og domstolen i Strasbourg.
Europa er desværre ikke en oase, og verden er interaktiv. Verden omkring os strejfer om, om jeg så må sige, hvilket gør en indsats udadtil på området retlige og indre anliggender nødvendig.
Der er for det første ansøgerlandene. Vi kan ikke tillade forskellige niveauer i forbindelse med ansøgerlandene. Vi skal naturligvis i denne forbindelse have et ens niveau og opfattelse af forfatningsmæssige friheder. Dernæst er der de nærtliggende lande, som er de lande, der - om jeg så må sige - befinder sig en hårsbredde fra os. Jeg tænker på lande som Rusland, Hviderusland og Ukraine, over for hvilke vi skal planlægge en indsats. Hertil kommer endelig partnerlandene, som er lande, hvorfra der kommer indvandrere og asylansøgere, og som vi skal føre en løbende dialog med.
Heraf følger nødvendigheden af den eksterne aktion, der har to former. For det første en messiansk aktion, det vil sige eksport og internationalisering af lovmæssigheden og retsstaten, sådan som vi opfatter den. Endelig er der beskyttelsen i forhold til denne ydre verden, fordi der naturligvis findes forbrydelser og svøber, som ikke kender grænser. Det er et problem, vi skal finde passende løsninger på, selvfølgelig uden på noget tidspunkt at give afkald på vores værdier, sådan som vi har nedfældet og udbredt dem.
Jeg vil i den forbindelse gøre mig til talsmand for Europa-Parlamentet, der skal finde sin fulde plads, fordi der er tradition for, at parlamenter skal være vogtere af de forfatningsmæssige friheder, og vi skal udfylde denne rolle. Dette går naturligvis ud over Parlamentets inddragelse i EU-strategien og iværksættelsen af en ekstern aktion på området retlige og indre anliggender. Det drejer sig også om, hvilke midler vi råder over. I denne forbindelse vil jeg i de resterende sekunder og med tilladelse fra hr. Watson, som er formand for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, anmode om, at dette udvalg kan få yderligere personer tilknyttet.
Det er efter adskillige kampe, herunder en beslutning, som Parlamentet vedtog med alle parlamentsmedlemmernes stemmer, lykkedes os at få en person mere tilknyttet udvalget, selv om hun egentlig er i GD IV, og selv om Udvalget om Udenrigsanliggender har ni personer tilknyttet menneskerettigheder. Jeg finder det uansvarligt, at når Parlamentet vil give Udvalget om Udenrigsanliggender midler til at udføre sit arbejde, får det ikke disse midler i form af personer, der kunne bistå de kolleger, der skal udarbejde dette udvalgs betænkninger.

Swiebel
Hr. formand, den europæiske arrestordre blev reddet på målstregen. Den blev hentet hjem foran portene i Laeken. Hvor tilfredse skal vi være? Etableringen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed vedrører den centrale kerne i forholdet mellem stat og borger. Udøvelsen af legitim tvang over for opretholdelsen af borgernes vigtige grundlæggende rettigheder. Førhen blev der udkæmpet revolutioner og ført omfattende grundlovsmæssige debatter om dette spændingsforhold. Ikke desto mindre udvikles der nu lovgivning i Unionens tredje søjle ved hjælp af rammeafgørelser, sammenbrygget af Rådet ved hjælp af hemmeligt diplomati, mens nationale parlamenter og Parlamentet ikke kan gøre noget. Hvad det angår, er vi tilbage i det 19. århundrede.
Vores ønske om en reform af den europæiske beslutningstagning og om at afhjælpe det demokratiske underskud er velkendt. Det kræver imidlertid traktatændringer og tilstrækkelig politisk vilje, men så længe kan vi ikke vente. Situationen omkring den europæiske arrestordre viser, at man har overskredet en kritisk grænse. Vores troværdighed som folkerepræsentanter står på spil, og derfor skal den demokratiske legitimitet øges på kort sigt i den nuværende traktat.
En mulighed herfor er det forslag, som for nylig blev vedtaget i det nederlandske Senat. Det slår til lyd for indføjning af en fase med aktiv åbenhed i Rådets beslutningstagningsprocedure. Der bliver i henhold til forslaget først truffet en endelig beslutning om udkast til rammeafgørelser efter en periode på mindst seks uger, inden for hvilken borgerne og organisationerne i medlemsstaterne har mulighed for at danne sig en mening. De nationale parlamenters og Parlamentets rolle får hermed større betydning. Man undgår i hvert fald, at vi skal stemme om uaktuelle dokumenter, hvilket var tilfældet i november, eller at vi først bagefter må nikke ja, hvilket måske bliver tilfældet i denne uge.
Jeg foreslår, at vi fastsætter en sådan beskeden reform af beslutningstagningen i en ny interinstitutionel aftale, og de, der mener, at det er for meget af det gode, må så sige til.

Gahrton
Hr. formand, selvfølgelig skal terrorismen bekæmpes, men adskillige af de foranstaltninger, som nu indføres med rasende hast, risikerer at udhule det retssamfund, der skulle styrkes af bekæmpelsen af terrorismen. I Sverige har man f.eks. fastfrosset al adgang for en række svenske borgere med somalisk oprindelse alene på baggrund af en amerikansk liste. De har ingen muligheder for at forsvare sig eller appellere afgørelsen. I forgårs blev en svensker udvist af Belgien efter at have opsat plakater for en af de lovlige demonstrationer, der skal afholdes i forbindelse med topmødet i Laeken.
På denne baggrund kan man spørge sig selv: Hvor langt kan man gå, inden man har ødelagt både retssikkerheden og den frie bevægelighed i EU? Er det virkelig kun terrorismen, der rammes af alle disse foreløbige forholdsregler, eller er det faktisk sådan, at det - trods alle løfterne om det modsatte - i praksis er ved at blive myndighedernes og magthavernes kamp mod indvandrere fra muslimske lande såvel som normale legale protestbevægelser imod det nyliberale klassesamfund? Det ville være vældig rart, hvis Kommissionen og Rådet kunne bevise, at det ikke er tilfældet.

Schröder, Ilka
Hr. formand, kære kolleger, mens fru Hazan i sin betænkning vil gøre metoderne i EU-fæstningen til en global eksportsællert, bliver der i hr. Watsons betænkning udtrykt bekymring for stats- og regeringschefernes sikkerhed på deres møde inden for rammerne af det reelt eksisterende demokrati. Hvad sikkerhed i Laeken vil sige, erfarede de første i et brev allerede forud for det forestående topmøde. Politiet i den tyske by Göttingen frarådede heri at deltage i protestarrangementer og truede med præventive foranstaltninger, hvis dette råd blev ignoreret. Den myrdede Carlo Giugliani har sandsynligvis ikke modtaget et sådant brev. For slet ikke at tale om menneskene i Diaz-skolen eller Göteborgs gader, som blev gennembanket og beskudt. De bliver efterfølgende erklæret for terrorister via rammeprogrammet, fordi de demonstrerede mod EU og G8 og forsvarede sig mod vold fra politiets side.
Jeg vil også gerne sige, at de herskende gennemtrumfer deres ret til sikkerhed, som bliver defineret inden for rammerne af sikkerhed, retfærdighed og frihed, på bekostning af demonstranternes ufrihed, og derfor er det ikke kun demonstranterne, som vil få det svært i Laeken.

Tajani
Hr. formand, man nåede til enighed om den europæiske arrestordre i Rom i går, og Italien skriver således også under. Det er selvfølgelig positivt, men det er kun begyndelsen på et langt forløb, hvor vi skal forsøge endelig at indføre et sandt europæisk område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Den nye EU-forfatning skal føre til en harmonisering af strafferetten og straffeprocessen i EU. Medlemsstaterne skal arbejde på at ensrette straffe og forbrydelser, så de ikke er forskellige. Vi skal kort sagt alle sammen gøre en indsats for, at vi får indført en retfærdig rettergang - det vil sige en tredje dommer - at beviserne fremlægges under retsmødet, og at der skelnes mellem forhørsdommere og embedsdommere.
Hr. Watson, dette er ikke afpresning eller et italiensk lune, sådan som det er blevet sagt her i salen. Det er tværtimod Parlamentets ønske, eftersom det i 1997 vedtog fru Roths betænkning, hvor man opfordrede medlemsstaterne til at foretage en egentlig reform af retsvæsenet, så man fik indført en retfærdig rettergang. Derfor er den omfattende kritik, som Parlamentets venstrefløj retter mod den italienske regering, ubegrundet og et resultat af en lille gruppe talebanagtige dommeres propaganda. Det har den udenlandske presse i Italien i øvrigt indrømmet, og i den forbindelse vil jeg gerne citere en velestimeret journalist fra Frankfurter Allgemeine Zeitung, Hans Jürgen Fischer, som ordret sagde, at al den kritik af Berlusconi-regeringen virkelig forekom ham at være overdreven. Vi har således pligt til at forkaste alle de angreb, som parlamentsmedlemmer fra venstrefløjen retter mod den italienske regering. De kender ikke Italiens situation, og de har - ikke mindst Socialdemokraternes gruppeformand, hr. Barón Crespo - rettet en helt uberettiget kritik mod den italienske regering og Italien. Jeg vil gerne gentage, at vi forkaster disse angreb fuldstændigt, eftersom der er tale om propaganda. Der har med andre ord været stor ståhej for ingenting, uden at Parlamentet har opnået nogen resultater. Vi har til gengæld opnået nogle resultater takket være den italienske regerings indsats, da den i går indgik en aftale med rådsformand Verhofstadt.

Ceyhun
Hr. formand, navnlig efter den kollega, som talte nu, er jeg meget lykkelig for at have et minuts kortere taletid, og det er det mindste, som jeg kan tilbyde, for hvad er et minut imod Berlusconi! Efter sådan et indlæg er jeg glad for, at hr. Schulz fik et minut af mig og kunne tale længere.
Men jeg vil nu meget gerne behandle et andet tema. Det er meget, meget vigtigt for mig. I 16 måneder har vi haft en problematik på EU-plan, som vi endnu ikke har kunnet løse. Vi har oplevet Dover, og det var forfærdeligt for os. Nu har vi på ny måttet opdage 13 mennesker i en lastbil i Irland, otte af dem er døde, og blandt de døde var der to børn. Min bøn til Rådet, hr. minister, og til Kommissionen, til hr. Vitorino, går på, at vi navnlig på dette område måske skulle gennemgå vores hjemmearbejde endnu en gang, så vi kan realisere bydende nødvendige foranstaltninger, så vi ikke finder flere døde flygtninge.

Hernández Mollar
Hr. formand, for mere end to år siden blev der på José María Aznars regerings initiativ indledt en ny fase i den europæiske opbygning: at gøre et nyt fælles område i Europa politisk og juridisk levedygtigt ved at gøre borgernes frihed og sikkerhed - og deri består den store politiske debat - forenelig med adgangen til velfungerende domstole i området.
De begivenheder, som har fundet sted i løbet af disse to år, f.eks. den tragiske død, der overgår borgere fra Marokko og fra landene syd for Sahara i Gibraltarstrædet og ved de andalusiske kyster, indvandreres død i Dover eller de seneste begivenheder i Irland, den afskyelige handel med og fordærvelse af mindreårige, prostitutionen, ETA's grusomme mord og tragedien den 11. september, har vendt op og ned på debatten og fremskyndt foranstaltningerne til imødegåelse af dette farlige og bekymrende scenario.
Mine damer og herrer, opgørelsen over det arbejde, som Rådet, Kommissionen og Parlamentet har udført på dette område, har lyse og mørke sider. Blandt de lyse sider skal bekæmpelsen af terrorisme fremhæves, og her er det også på sin plads at fremhæve den vigtige rolle, som vores formand, Nicole Fontaine, og kommissær Vitorino har spillet i denne kamp. Den europæiske arrestordre og definitionen på terrorisme er resultatet af en hård kamp mod terrorisme, der blev indledt i Parlamentet før den 11. september.
På den anden side vil jeg også fremhæve det rigtige i for første gang at adskille forhandlingerne om økonomisk indvandring og asyl, hvilket har gjort det lettere for os at indkredse idéer, debatter og tilmed forslag. Men efter min mening er der lang vej igen.
Der er for mange mørke sider, og den mest bekymrende er efter min mening det rod, vi befinder os i, på grund af Rådets hastværk og manglende enighed på områder som f.eks. familiesammenføring, minimumsstandarder for asylproceduren eller vilkår for modtagelse, hvor vores arbejde nogle gange er nytteløst, fordi Rådet ikke kan beslutte sig, hvilket viser, at arbejdsmetoden ikke fungerer og bør revideres.

Karamanou
Hr. formand, hr. kommissær, det sidste møde i Rådet (retlige og indre anliggender) viste, at systemet med enstemmighed i afgørelser om retlige og indre anliggender har udspillet sin rolle. Når det lykkedes Berlusconi-regeringen, selv om det kun var for en kort tid, at blokere beslutningstagningen omkring den europæiske arrestordre, hvordan bliver det så ikke, når de 15 EU-lande bliver til 30 EU-lande, hvis vi bliver ved at fastholde den mellemstatslige beslutningsmetode i stedet for fællesskabsmetoden? Jeg vil i øvrigt benytte lejligheden til at lykønske det belgiske formandskab med den sejr, det vandt i går i Rom.
Det fremgår tydeligt, at man i Rådet ikke er villig til at gennemføre egentlige reformer i overensstemmelse med løfterne fra Tampere, selv om kommissær Vitorino gør en utrættelig indsats, og Europa-Parlamentet har tilkendegivet sin politiske vilje. Det eneste område, hvor Rådet har udvist særlig interesse og iver, er terrorisme. Det er sket under pres og efter forslag fra USA, som jeg er bange for forsøger at overføre sit eget retssystem til Europa og gennemtvinge det her, selv om systemet er i strid med europæiske traditioner og værdier. Hvordan skal vi kunne udlevere europæiske borgere til USA, når USA ikke kan garantere, at de ikke idømmes dødsstraf? Jeg er bange for, at alliancen med USA bliver mere og mere farlig for EU.
Forsøget på at indføre strenge bestemmelser inden for i forvejen strenge rammer har med rette vakt borgernes bekymring og frygt for, at de grundlæggende frihedsrettigheder og menneskerettigheder, som de har kæmpet hårdt og ofret meget for at opnå, vil blive begrænset. Målet helliger nemlig ikke midlet. I øvrigt er der nu, halvvejs igennem den femårige periode, som Amsterdam-traktaten fastsætter for oprettelsen af det europæiske område for frihed, sikkerhed og retfærdighed, alvorlige forsinkelser, bl.a. med udformningen af en fælles asyl- og indvandringspolitik. Endelig spørger jeg mig selv, hvor den europæiske følsomhed og vores humanistiske værdier er henne, når vi ikke er i stand til at løse de dramatiske problemer med flygtninge og indvandrere, og når vi dagligt er vidner til tragedier som for nylig, hvor otte indvandrere i det sydlige Irland blev kvalt til døde.

Coelho
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, der er nu gået lidt over to år siden Tampere og Amsterdam-traktatens ikrafttræden. Det er vigtigt at pege på, at der er sket enorme fremskridt, men at der på den anden side også stadig er mange forhindringer at overvinde. EU er med rette stolt af sin vedholdende indsats til fordel for menneskerettighederne i verden og i EU selv. Det nyligt bekendtgjorte charter om grundlæggende rettigheder har styrket dette, og området med frihed, sikkerhed og retfærdighed giver kun mening med alle dets tre bestanddele, der gensidigt forudsætter hinanden.
De tragiske begivenheder den 11. september og den øgede opmærksomhed om sikkerhedsforanstaltninger må ikke forrykke denne helt afgørende grundholdning. Borgernes forventninger om, at der gøres en indsats for at bekæmpe terrorisme, skal selvfølgelig imødekommes, men der må udvises omhu for ikke at forfalde til overdrivelser og yderligheder ud fra devisen "sikkerhed frem for alt". Medlemsstaternes engagement i opbygningen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed blev endnu en gang bekræftet på det sidste møde i Rådet (retlige og indre anliggender). Det er helt afgørende, at borgerne inden for dette område frit og fredeligt kan udtrykke sig, demonstrere og forsamles, hvis blot de gør det på en måde, som ikke truer hverken deres egen eller andre borgeres sikkerhed eller ejendom.
Heller ikke på dette punkt bør vi gå til yderligheder. Enkeltpersoner eller grupper, der ønsker at deltage i lovlige demonstrationer, bør ikke holdes tilbage ved grænserne, bør altså ikke fratages deres ret til at passere grænserne og bør altså heller ikke fratages deres ret til fri bevægelighed, der er en grundlæggende rettighed, som alle EU-borgere har ifølge traktaten. Sikkerhed er jo blot et middel til at sikre frihed og mister mening, hvis det er til skade for friheden. Sikkerhed uden frihed er tyranni. Her ved juletid vil jeg gerne sende en hilsen til kommissær António Vitorino med tak for hans fremragende indsats.

Terrón i Cusí
Hr. formand, da dette er en forhandling om flere sager, vil jeg indlede med at sige, at jeg kan tilslutte mig alt det, hr. Watson sagde om sin betænkning. Jeg mener, at Parlamentet i dag vil yde et godt bidrag til at imødegå den vold i Europas gader, som bekymrer os alle.
Hvad angår de fremskridt, der er sket med området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, vil jeg allerførst lykønske Kommissionen med de resultater, den opnåede i går, særligt hvad angår den europæiske eftersøgnings- og arrestordre, og Rådet med noget meget specielt: Jeg vil lykønske det med oprigtigheden i det belgiske formandskabs fremskridtsrapport.
Ligesom Rådet gør det i sin rapport, vil jeg give udtryk for min bekymring over de manglende fremskridt inden for den fælles asylpolitik, men især inden for den fælles indvandringspolitik. Det er ikke bare det, at der ikke er en europæisk politik. I den senere tid har vi set ikke så få regeringer udarbejde nye nationale politikker og, hvad værre er, i visse tilfælde retfærdiggøre disse beslutninger ved at henvise til Europa. Jeg håber, at man i Laeken gør en smule fremskridt og opnår et nyt tilsagn i den retning, som Kommissionen har angivet i sine meddelelser om asyl og indvandring.
Jeg mener derimod, at den indgåede aftale om gensidig anerkendelse af retsafgørelser, den såkaldte europæiske arrestordre, er meget vigtig. Jeg synes naturligvis, at det er en kæmpe støtte til bekæmpelse af terrorisme, men også til bekæmpelse af hvidvaskning af penge, af korruption, af menneskehandel - herunder handel med kvinder med henblik på seksuel udnyttelse - og til bekæmpelse af organiseret kriminalitet. Jeg mener, at det er vigtigt, men jeg mener også, at det bør få os til at gøre os nogle overvejelser, og det er det, jeg vil bede Rådet om. Jeg mener, at De i Laeken ikke blot skal se på de fremskridt, der er sket med dagsordenen, men også se på, hvordan det er gjort, og hvilke problemer der skal løses. Jeg synes ikke, at Parlamentets enighed og mangel på reel magt er til nogen hjælp.
Vi befinder os i en verden fyldt med paradokser. Vi sagde for nogle dage siden, i gåseøjne, at bin Laden havde sat skub i de foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme, som Kommissionen havde planlagt, og som Parlamentet havde anmodet om i lang tid. Paradoksalt nok har det også været hr. Berlusconis regerings optræden, der har bragt debatten om den europæiske arrestordre på avisernes forsider. Jeg ville ærligt talt have foretrukket, at denne debat var opstået i parlamentsregi, at det havde været en debat blandt borgene, og at De kunne have sammenfattet den.
Jeg vil sige til Dem, hr. rådsformand, at det glæder mig, at De værdsætter Parlamentets institutionelle loyalitet. Jeg ville til gengæld bare ønske, at De kunne udvise lidt mere institutionel loyalitet, når De analyserer vores tekster, når De inddrager nogle af vores gode idéer i Deres dokumenter, og jeg tror, at det ville bidrage til at fuldende den positive udvikling, som Kommissionens, Parlamentets og Rådets arbejde er inde i.

Verwilghen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gøre det kort. Jeg har fire bemærkninger. Én om fortiden, én om i går, som en talemåde, én om i morgen, selv om jeg mener i overmorgen, og én om fremtiden. Jeg begynder med fortiden.
Jeg mener, at idéen om at skabe et europæisk område med frihed, sikkerhed og retfærdighed blev født for ca. 25 år siden. Vi har gjort en række vigtige fremskridt, uden at vi dog skal bryde ud i vild jubel, for vi har ikke opnået alle de resultater, som vi gerne vil. Vi har ikke, hr. formand, og det vil jeg sige her i Parlamentet, organiseret en heksejagt eller anvendt Gestapo-metoder. Tværtimod, de, der har læst Watson-betænkningen og Parlamentets udtalelser samt kender justits- og indenrigsministrenes og Kommissionens holdning, ved, at vi ikke anvender sådanne metoder.
I går konstaterede jeg, og jeg tænker nu på Tampere-mødet i 1999, hvor vi besluttede at udarbejde en række henstillinger til justits- og indenrigsministrene, at vi siden da har anvendt de tre løjper rigtigt, som blev udstukket der for at opnå det område, nemlig harmonisering, gensidigt samarbejde og skabelsen af aktører.
I morgen, og hermed mener jeg i overmorgen, håber jeg, at vi på topmødet i Laeken kan give beslutningerne fra Amsterdam og henstillingerne fra Tampere-topmødet, som endnu ikke er gennemført, et nyt incitament. Jeg siger det med stor overbevisning, fordi der er to områder, som efter min mening bestemt skal have opmærksomhed. Det er bekæmpelsen af menneskesmugling og bekæmpelsen af seksuel og økonomisk udnyttelse af mindreårige.
Endelig, hr. formand, fremtiden. Jeg hører tit, at man må vælge mellem frihed og sikkerhed, men det er ikke nødvendigt. Ret og sikkerhed er to midler, som er nødvendige for at sikre friheden. En korrekt bemærkning, som jeg tit hører, og som vi ikke kan vende det døve øre til, er, om den institutionelle beslutningstagning og nærmere bestemt enstemmigheden fortsat skal anvendes i den tredje søjle. Det var nogle bemærkninger, som jeg gerne ville komme med ved afslutningen af Parlamentets forhandling.

Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, jeg vil kort som svar på et spørgsmål, der er blevet rejst under forhandlingen, sige, at USA's præsident har skrevet et brev til den belgiske premierminister og formanden for Europa-Kommissionen, og dette brev angav en række områder, hvor samarbejdsforbindelserne med EU efter USA's mening burde udvides for at bekæmpe terrorismen. Premierminister Verhofstadt og Kommissionens formand Romano Prodi svarede på dette brev den 28. november. Det er det første punkt, som jeg ville afklare. Formanden for Europa-Kommissionen har ikke ført privat eller særskilt brevveksling med den amerikanske præsident. Der har været brevveksling mellem den amerikanske præsident og EU, der både har været repræsenteret af formanden for Rådet og formanden for Kommissionen.
Hvad angår de nævnte områder, havde vi sandt at sige allerede på mødet i RIA-Rådet den 20. september i de fleste tilfælde truffet beslutninger om de områder, som præsident Bush havde nævnt, hvilket stats- og regeringscheferne for øvrigt stadfæstede under Det Europæiske Råd i Bruxelles den 21. september.
Hvad angår fremtiden, er der efter min mening områder i samarbejdet med USA, som jeg ikke vil lægge skjul på er problematiske. Jeg har for øvrigt allerede sagt dette til den amerikanske udenrigsminister Colin Powell på mødet i RIA-Rådet i sidste uge. Vi støtter selvfølgelig aftalen mellem Europol og de amerikanske politimyndigheder, således at vi kan samarbejde om bekæmpelsen af terrorisme. Denne aftale omfatter ikke muligheden for at udveksle personoplysninger, fordi vi har erkendt, at det er et følsomt område, hvor der er forskellige standarder i Europa og USA, og dette område skal behandles separat, hvilket for øvrigt vil ske snarest muligt.
For det andet er der et vigtigt samarbejdsområde, som er retshjælp, og efter den endelige etablering af Eurojust får vi et vigtigt instrument til gensidig retshjælp over for tredjelande. Her skal reglerne om udveksling af personoplysninger imidlertid også tydeliggøres i forbindelse med gensidig retshjælp, når den omfatter tredjelande.
For det tredje er jeg, hvad angår udlevering, enig i hr. Watsons vurdering af skævheden i USA Patriot Act i amerikanske statsborgeres retsstilling i forhold til andre statsborgeres, herunder europæeres retsstilling. Dette område skal vi uden tvivl drøfte med vores amerikanske venner. Jeg fik også lejlighed til at sige, at der ikke er indført undtagelsesforanstaltninger i Europa i forbindelse med bekæmpelsen af terrorisme. Vi har ikke fraveget chartret om grundlæggende rettigheder, vi har ikke indført undtagelsesforanstaltninger til bekæmpelse af terrorisme, og derfor synes jeg ikke, at det er rimeligt at kritisere EU for at være i færd med at vedtage foranstaltninger, som det ikke vedtager. Alle de foranstaltninger, der iværksættes og er gældende for at bekæmpe terrorismen, er foranstaltninger, der kan udledes af den gældende lovramme, eller foranstaltninger såsom den europæiske arrestordre eller rammebeslutningen om terrorisme, der allerede var under forberedelse før den 11. september. Endvidere er der ingen uklarhed vedrørende den europæiske arrestordre. Stats- og regeringscheferne anmodede om at få den indført i oktober 1999 som erstatning for udlevering. Alle de, der bliver ved med at forsøge at gøre disse foranstaltninger til undtagelsesforanstaltninger, tager fejl. EU har ikke reageret på truslen om terrorisme ved at afvige fra de grundlæggende principper eller med undtagelsesforanstaltninger. EU har reageret med foranstaltninger, som bestemt er blevet truffet under usædvanlige omstændigheder, men vi er blevet anmodet om at indføre disse foranstaltninger, som allerede havde været planlagt længe.
Jeg vil endvidere, hvad angår spørgsmålet om udlevering, her foran Europa-Parlamentet gentage, at Kommissionen hele tiden har sagt, at vi ikke har ændret holdning til dødsstraf, og at vi meget tydeligt har understreget, at vores holdning i denne sag ikke gav mulighed for udlevering til medlemsstater, som anvender dødsstraf. Når dette er sagt, vil jeg naturligvis meget omhyggeligt læse det beslutningsforslag, som Europa-Parlamentet forbereder sig på at vedtage, og overveje følgerne af Deres anbefaling. Jeg er ikke enig med hr. Di Lello, fordi jeg mener, at hvis der er sikkerhed for, at dødsstraffen ikke anvendes, er det tilstrækkeligt til at garantere, at de grundlæggende værdier overholdes. Dette skal siges meget tydeligt.
Hr. formand, til sidst vil jeg sige, at jeg håber, at man med Det Europæiske Råd i Laeken kan give den store opgave med gennemførelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed et skub både på asyl- og indvandringsområdet og på området for retligt og politimæssigt samarbejde ved at anvende den nuværende gradvise, pragmatiske fremgangsmåde. Jeg har imidlertid ingen illusioner. Når det drejer sig om at gøre Europa til et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, rører man ved kernen i den europæiske politiske integration, og vi ved i kraft af 50 års erfaring, at en sådan politisk integration aldrig er let. Når dette er sagt, vil vi holde ud, fordi jeg tror, at borgerne forventer, at vi kommer med et politisk svar på behovene i forbindelse med opbygningen af Europa. Derfor finder jeg det spændende sammen med Dem at deltage i dette projekt med gennemførelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
  

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg vil gerne sige til hr. Tajani, som beskyldte min gruppe for at kritisere og være imod hans regering og Italien, at kun det første af det, han sagde, er sandt, og at sammenblandingen af kritik af regeringen og kritik af landet og hans folk er en meget farlig vej at slå ind på, en vej, som vi alle sammen godt kender i Europa.
(Bifald fra venstre)

Formanden
Jeg kan meddele, at jeg i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2, har modtaget to beslutningsforslag.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen om betænkningerne finder sted i dag kl. 11.30.
Afstemningen om beslutningsforslagene finder sted i morgen kl. 10.00.
(Mødet udsat kl. 11.20 og genoptaget kl. 11.30)

Angelilli
Hr. formand, jeg tager ordet for at kritisere hr. Schmids uacceptable optræden, da han førte forsædet her til morgen. Under forhandlingen gav han parlamentsmedlemmer fra venstrefløjen lov til at komme med sande personlige angreb på kolleger fra de italienske centrumhøjrepartier og navnlig på den italienske ministerpræsident, Silvio Berlusconi, og man inddrog i øvrigt også parlamentsformand Fontaine og beskyldte hende på sin vis for på en tydeligt forkert måde at have hindret anmodningen om ophævelse af hr. Berlusconis parlamentariske immunitet. Efter min - og vores - mening er det uacceptabelt, at parlamentsmedlemmer fra andre lande kritiserer den italienske regerings suverænitet og det italienske folks demokratiske valg. Hvis ikke man holder op med denne kedelige vane og denne fortsat dårlige opførsel, vil vi fra næste mødeperiode gøre Parlamentet opmærksomt på alle de offentlige og private eksempler på europæiske partiledere, som efter vores opfattelse skader EU's omdømme.

Tajani
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen, nemlig til artikel 116. Under forhandlingen om hr. Watsons betænkning her til morgen - en forhandling, der var særligt heftig - var der under hr. Schulz' tale, hvor han angreb den italienske ministerpræsident, Parlamentets formand og nogle italienske parlamentsmedlemmer, et indgreb fra publikums side, eftersom det klappede højlydt af hr. Schulz' udtalelser. Jeg henvendte mig til den fungerende formand - hvilket naturligvis ikke havde noget med hr. Schulz' tale at gøre - og opfordrede ham til at sørge for stilhed i tilhørerlogen. Jeg minder om, at forretningsordenens artikel 116 har følgende ordlyd: "Tilhørere, som har fået adgang til logerne, skal forblive siddende og forholde sig tavse. Enhver, der udtrykker bifald eller mishag, vil omgående blive bortvist af betjentene." Da jeg henvendte mig til hr. Schmid, sagde han, at jeg havde ret, men at han ikke kunne binde hænderne på dem, der er til stede i salen. Jeg er dog af den opfattelse, at den fungerende formand ikke har overholdt forretningsordenen. Efter min mening bør forretningsordenen under alle omstændigheder overholdes. Det gælder for både venstrefløjen, for centrumpartierne og for højrefløjen. Det gælder for alle, for det er forretningsordenen, som sikrer den civile sameksistens her i Parlamentet. Dette er Europa-Parlamentet og ikke Strasbourg stadion!

Krivine
Hr. formand, jeg spurgte mandag aften Nicole Fontaine, om medlemmerne kunne få en kopi af brevvekslingen mellem George Bush og Romano Prodi. Nicole Fontaine svarede, at hun ville sørge for dette. Dagen efter undrede Kommissionens repræsentant sig på mødet i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender over, at medlemmerne ikke havde fået en kopi af Romano Prodis svar til George Bush. Brevene er endnu ikke blevet omdelt. I morges indrømmede kommissær Vitorino på plenarforsamlingen, at denne brevveksling ikke var privat, og at Romano Prodi havde svaret på hele Parlamentets vegne. Før den meget vigtige afstemning, der finder sted om lidt, om forbindelserne mellem Europa og USA anmoder jeg indtrængende om, at alle Parlamentets medlemmer får en kopi af brevvekslingen mellem George Bush og Romano Prodi.

Formanden
Hr. Krivine, tjenestegrenene fortæller mig, at formanden ikke har fået en kopi af dette brev. Hvis det sker i dagens løb, vil der naturligvis blive fremsendt en kopi til alle parlamentsmedlemmerne.

Schulz
Hr. formand, jeg er desværre nødsaget til at komme med en bemærkning, fordi man nu gentagne gange har henvendt sig til mig personligt, og den er ikke møntet på fru Angelillis udredninger, men på det, som hr. Tajani netop har sagt. Hr. Tajani har ret, bifaldsytringer fra tilhørerlogerne er ikke tilladt ifølge forretningsordenen. Men man bør måske genkalde sig situationen. Hr. Tajani kom med flere tilråb under min tale. Jeg bemærkede hertil, at jeg nu bedre kan forstå hans adfærd, efter at jeg har set ham, eller bedre kan forstå, hvorfor Roms borgere ikke valgte ham til borgmester. Derpå lød der kraftigt bifald fra tilhørerlogen. "Vox populi, vox dei". Også selv om det ikke er tilladt ifølge forretningsordenen.
(Kraftigt bifald)

Formanden
Hr. Schulz, tillad mig at sige, at henvisningen til denne talemåde ikke er helt passende på dette sted, for hvis vox populi var tilhørerlogens røst, behøvede vi ikke at forhandle, tale og stemme.

Schmid, Gerhard
Hr. formand, jeg vil gerne præcisere to ting. For det første registrerede jeg, da jeg ledede mødet, bifald, men jeg var ikke klar over, at det kom fra tilhørerlogen. Da den ærede kollega bad om ordet, sagde jeg for det andet til ham, at han har ret, og jeg gjorde desuden opmærksom på, at jeg efterfølgende ikke kan gøre noget vedrørende tilhørerlogen, men dermed var det også præciseret, at bifald ikke er tilladt. Og det er det, der skal gøres i henhold til forretningsordenen.

Formanden
Vi går nu over til afstemning.

Afstemning
I. forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om indgåelse af stabiliserings- og associeringsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Kroatien på den anden side (11172/2001 - KOM(2001) 371 - C5-0565/2001 - 2001/0149(AVC));

II. forslag til Rådets afgørelse om indgåelse og midlertidig anvendelse af en interimsaftale mellem Det Europæiske Fællesskab på den ene side og Republikken Kroatien på den anden side (11941/2001 - KOM(2001) 429 - C5-0564/2001 - 2001/0160(AVC))
(Ved successive afstemninger vedtoges de to forslag til lovgivningsmæssig beslutning)
Betænkning uden forhandling (A5-0445/2001) af Sousa Pinto for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om
I. forslag til Rådets forordning om ændring af forordning 1683/95 om ensartet udformning af visa (KOM(2001) 577 - C5-0511/2001 - 2001/0232(CNS));
II. forslag til Rådets forordning om ensartet udformning af ark til påføring af visum udstedt til personer, hvis rejsedokumenter ikke anerkendes af den udstedende medlemsstat (KOM(2001) 157 - C5-0216/2001 - 2001/0081(CNS));
III. forslag til Rådets forordning om ensartet udformning af opholdstilladelser til tredjelandsstatsborgere (KOM(2001) 157 - C5-0217/2001 - 2001/0082(CNS))
(Ved successive afstemninger vedtoges de tre forslag til lovgivningsmæssig beslutning)
Betænkning uden forhandling (A5-0383/2001) af Jackson for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Rådets afgørelse om Det Europæiske Fællesskabs tiltrædelse af Codex Alimentarius-Kommissionen (KOM(2001) 287 - C5-0310/2001 - 2001/0120(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning uden forhandling (A5-0443/2001) af Dary for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 404/93 om den fælles markedsordning for bananer (KOM(2001) 477 - C5-0436/2001 - 2001/0187(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning uden forhandling (A5-0448/2001) af Gawronski for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forslag til Rådets afgørelse om godkendelse af Kommissionens indgåelse af en aftale mellem Det Europæiske Atomenergifællesskab (EURATOM) og Den Koreanske Halvøs Energiudviklingsorganisation (Kedo) (SEK(2001)1349 - C5-0596/2001 - 2001/2252(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning uden forhandling (A5-0407/2001) af Katiforis for Fiskeriudvalget om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om anvendelse af forsigtighedsprincippet og flerårige mekanismer til fastsættelse af TAC'er (KOM(2000) 803 - C5-0106/2001 - 2001/2055(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0435/2001) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning (10420/1/2001 - C5-0415/2001 - 2000/0184(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester ("rammedirektivet") (Ordfører: Paasilinna)
Paasilinna (PSE). (EN) Da der har været fejl og måske også problemer i forbindelse med digital-tv i denne telekom-pakke, vil jeg bede Kommissionen kommentere, hvordan den vil forholde sig, hvis pakken vedtages i plenarforsamlingen.

Rovsing
På grund af en økonomisk interesse i sagen undlader jeg at stemme om denne betænkning og de følgende fire betænkninger.

Flesch
Hr. formand, selv om det strengt taget ikke er fastsat i artikel 9, vil jeg afgive erklæring om økonomisk interesse i de fire betænkninger om telekommunikationspakken.

Liikanen
Hr. formand, Kommissionen har vedtaget sin udtalelse om ændringsforslagene til mødedirektoratet, og dette er almindeligt kendt i Parlamentet. Derudover ønsker jeg at besvare ordførerens spørgsmål. Hvis dette direktiv vedtages, som det er foreslået, vil Kommissionen offentliggøre de relevante MHP-standarder på den liste over standarder, som offentliggøres i EF-Tidende i henhold til artikel 16 i rammedirektivet. Ifølge dette direktiv skal medlemsstaterne tilskynde gennemførelsen af standarderne på listen.
Et år efter datoen for disse direktivers ikrafttrædelse vil Kommissionen undersøge, om medlemsstaterne har sikret brugerne interoperabilitet og valgfrihed. Hvis det ikke er tilfældet, kan Kommissionen foreslå, at gennemførelsen af relevante europæiske standarder gøres obligatorisk. Ifølge direktivet skal Kommissionen iværksætte en offentlig høring om et sådant forslag. Efter den offentlige høring underkastes forslaget en kontrolprocedure i et forskriftsudvalg, som kræver opbakning fra et kvalificeret flertal af medlemsstater, før det kan vedtages som en formel kommissionsbeslutning.

Formanden
Jeg vil gerne minde Dem om, at der er en forbindelse mellem de ændringsforslag, som kan vedtages eller forkastes, og de ændringsforslag, der kan falde bort, i hr. Paasilinnas betænkning og i de andre betænkninger i hele "telekommunikationspakken", og derfor skal vi være en smule opmærksomme.

Echerer
Hr. formand, jeg er ordføreren, hr. Paasilinna, meget taknemmelig for, at han har stillet spørgsmålet til Kommissionen, fordi det kaster en smule lys over mangt og meget. Jeg takker også kommissær Liikanen for denne udtalelse, som han har afgivet offentligt. Men jeg vil også gerne tilføje, at vi har været under et enormt pres med disse betænkninger - det er jo adskillige, hele pakken i de seneste uger - at der er sket mange misforståelser, fordi vi ikke altid kunne informere hinanden rettidigt om ændringer, der er sket. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at disse misforståelser har ført til, at De Grønne ville støtte indholdet af kompromisforslagene i mit navn, men at jeg ikke har underskrevet noget på vegne af De Grønne. Men nu ser jeg mig selv her igen. På grund af tidspresset er jeg dog indforstået hermed og vil heller ikke trække noget tilbage. Konkret har jeg kun underskrevet to ændringsforslag, de andre har jeg ikke underskrevet. Det er åbenbart blevet forstået sådan, fordi jeg har udtrykt mig på den måde. Det er ikke noget, som jeg vil bebrejde enkeltpersoner, men blot endnu en kendsgerning, som jeg ønsker at vise sker, når vi er under et sådant tidspres, fordi vi endelig ville offentliggøre dette dokument sidst på året. Jeg ønsker ikke at arbejde med et så prekært problem på den måde igen i fremtiden. Det er virkelig ikke i orden!
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt) (Mødet udsat kl. 12.00 og genoptaget kl. 12.45)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0434/2001) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning (10418/1/2001 - C5-0416/2001 - 2000/0186(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter ("adgangsdirektivet") (Ordfører: Brunetta)
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0433/2001) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning (10419/1/2001 - C5-0417/2001 - 2000/0188(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (tilladelsesdirektivet) (Ordfører: Niebler)
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0438/2001) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Rådets fælles holdning (10421/1/2001 - C5-0418/2001 - 2000/0183(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester ("forsyningspligtdirektivet") (Ordfører: Harbour)

McCarthy
Hr. formand, jeg forstår godt behovet for at opretholde integriteten i telekom-pakken, men jeg kan forstå, at der er foretaget nogle endelige ændringer i den erklæring, Kommissionen har udstedt om must carry-reglerne. Jeg vil gerne vide, om denne tekst virkelig afspejler Parlamentets holdninger, navnlig ændringsforslagene, som er stillet af Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, og om Kommissionen ville være så venlig at læse denne tekst højt, så vi kan høre, hvad det er, vi skal stemme om.

Harbour
Hr. formand, hvis De havde givet mig ordet først som ordfører, ville jeg have kunnet behandle det spørgsmål, som fru McCarthy nu har taget op.
Må jeg formelt bede om en særskilt afstemning om ændringsforslag 2, 11, 23 og 24? Jeg er blevet bedt om at gøre dette som en formalitet, selv om det er med på visse kollegers afstemningslister. Må jeg også sige til mine kolleger, at dette er en del af den kompromispakke, vi har diskuteret. Jeg vil gerne gøre det klart, at første del af ændringsforslag 15 er en del af kompromisteksten, og jeg anbefaler, at De stemmer imod anden del. Mit ændringsforslag 36 er også en del af kompromisteksten, og til oplysning for mine kolleger i Udvalget om Retlige Anliggender er der tale om det ændringsforslag, som De stemte om i udvalget, idet ordet "tv" blot er tilføjet efter "digitalt interaktivt". Det var et kompromis. Jeg aftalte med Rådet, at ordlyden skulle gøres klarere - der er ikke sket andre ændringer. Må jeg ligeledes gøre det helt klart, at ændringsforslag 11 også er en kompromistekst, hvilket fremgår nederst på Deres afstemningsliste.
Jeg går nu over til de spørgsmål, som min skyggeordfører, fru McCarthy, med rette har rejst om must carry-forpligtelserne. Dette er et spørgsmål, som mange kolleger er bekymrede over, og det afspejler artikel 31 i forslaget. Jeg anbefaler, at De stemmer imod udvalgets ændringsforslag som led i kompromiset, men jeg vil bede formanden give ordet til hr. Liikanen. Han har forberedt en udtalelse, som forklarer adgangsbestemmelserne for public service-stationer i hele telekom-pakken. Det er denne adgangsbestemmelse, der giver størst anledning til bekymring. Må jeg derfor bede Dem give hr. Liikanen ordet?

Formanden
Hr. Harbour, hvis jeg havde set Dem før, fru McCarthy, havde jeg givet Dem ordet først. Jeg vidste ikke, at det var Deres tur.

Liikanen
I lyset af Parlamentets bekymring over udvidelsen af must carry-forpligtelserne til at omfatte betinget adgang og tilhørende faciliteter ønsker Kommissionen at komme med følgende udtalelse:
For det første garanterer bestemmelsen i artikel 6 om adgang og samtrafik alle radio- og tv-tjenester adgang til systemer for betinget adgang på ensartede, rimelige og ikke-diskriminerende vilkår. I medfør af artikel 5, stk. 1, litra b), i direktivet om adgang og samtrafik kan medlemsstaterne pålægge tilhørende faciliteter, navnlig programmeringsgrænseflader for applikationer (API) og elektroniske programoversigter (EPG), adgang på ensartede, rimelige og ikke-diskriminerende vilkår.
For det andet vil Kommissionen overvåge gennemførelsen af disse bestemmelser på medlemsstatsplan, herunder must carry-forpligtelserne, under hensyntagen til eventuelle problemer, som public service-stationer eller andre angivne radio- og tv-tjenester måtte have med at få adgang til satellit- og andre transmissionsnet. Muligheden for retningslinjer for medlemsstaterne bør overvejes.
For det tredje er den frie bevægelighed for radio- og tv-tjenester i EU omhandlet af direktivet om tv uden grænser. Under den kommende revision af dette direktiv vil Kommissionen bl.a. vurdere betydningen af den teknologiske udvikling og markedsudviklingen for produktion og distribution af europæiske audiovisuelle net.
Endelig har jeg bemærket mig den vægt, som Europa-Parlamentet også på dette område tillægger udviklingen af et multikulturelt og flersproget Europa.

Perry
Hr. formand, hvis jeg forstod kommissæren ret, sagde han, at muligheden for retningslinjer "kunne" overvejes. Hørte jeg forkert? Vi må vide, om Kommissionen faktisk "vil" overveje dem.

Formanden
Kommissær Liikanen talte på Deres sprog, hr. Perry, og jeg mener således, at det er ret klart! Men måske vil kommissæren gentage denne passage?

Liikanen
Kan overvejes. Kan også oversættes: kan og vil blive overvejet.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0432/2001) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning (12170/1/2001 - C5-0490/2001 - 2000/0187(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om et frekvenspolitisk regelsæt i Det Europæiske Fællesskab ("frekvenspolitikbeslutningen") (Ordfører: Niebler)

Niebler
Hr. formand, tillad mig at rette et spørgsmål til Kommissionen før afstemningen. Ifølge Kommissionens oprindelige beslutningsforslag skulle der dannes en ekspertgruppe for frekvenspolitik, som kontinuerligt skulle drøfte frekvenspolitiske spørgsmål. Europa-Parlamentet skulle inddrages i disse drøftelser. Det er af juridiske og institutionelle grunde ikke muligt at fastsætte dannelsen af denne gruppe i frekvensbeslutningen. Men jeg spørger alligevel Kommissionen: Holder den fast ved sin oprindelige hensigt og etablerer ved en kommissionsbeslutning, altså på frivillig basis, en sådan gruppe? Hvis ja, bliver Parlamentet så også inddraget i denne gruppes arbejde?

Liikanen
Hr. formand, jeg kan bekræfte, at Kommissionen har til hensigt i medfør af en kommissionsbeslutning at nedsætte en gruppe på højt niveau, som på politisk niveau skal drøfte en fællesskabspolitik om radiospektrum. Gruppen skal bestå af repræsentanter for medlemsstaterne under Kommissionens forsæde. Som vi sagde tidligere, får Europa-Parlamentet observatørstatus i denne gruppe. Fru Niebler nævnte denne mulighed i begrundelsen for betænkningen under andenbehandlingen. Kommissionen vil naturligvis løbende holde Europa-Parlamentet underrettet om arbejdet i spektrumudvalget i henhold til de normale interinstitutionelle aftaler og komitologiproceduren.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0420/2001) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (10222/1/2001 - C5-0390/2001 - 2000/0119(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om vedtagelse af et program for Fællesskabets indsats for folkesundheden (2001-2006) (Ordfører: Trakatellis)

Formanden
Jeg vil endnu en gang bede Kommissionen om at meddele sin holdning til ændringsforslagene.

Vitorino
Hr. formand, som min kollega, hr. Byrne, antydede i går aftes, bifalder Kommissionen i høj grad ordføreren og Miljøudvalgets indsats i forbindelse med denne vigtige betænkning. Hvad angår ændringsforslagene, kan Kommissionen godkende 28 ændringsforslag i deres helhed. Det drejer sig om ændringsforslag 2-5, 8, 11, 12, 14-17, 19-22, 24, 33, 37-40, 45, 47-49, 51, 53 og 60. Kommissionen kan delvis godkende 10 ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 1, 18, 26, 29, 31, 32, 54, 55, 56 og 58.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0408/2001) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (10593/1/2001 - C5-0413/2001 - 1999/0259(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om uønskede stoffer i foderstoffer (Ordfører: Paulsen)
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0406/2001) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (7598/1/2001 - C5-0386/2001 - 2000/0136(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om reduktion af emissionerne af forurenende stoffer fra to- og trehjulede motordrevne køretøjer og om ændring af direktiv 97/24/EF (Ordfører: Lange)
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0431/2001) fra Budgetudvalget om Rådets fælles holdning (8793/1/2001 - C5-0385/2001 - 2000/0241(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 2223/96 for så vidt angår anvendelsen af ENS 95 ved fastsættelsen af medlemsstaternes bidrag til de momsbaserede egne indtægter (Ordfører: Haug)
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Betænkning (A5-0439/2001) af Turchi for Budgetudvalget om Kommissionens beretning til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om det transeuropæiske net - Årsberetning for 1999 - I medfør af artikel 16 i forordning nr. 2236/95 om generelle regler for Fællesskabets finansielle støtte inden for transeuropæiske net (KOM(2000) 591 - C5-0255/2001 - 2001/2120(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0396/2001) af Watson for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Europa-Parlamentets henstilling til Rådet om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed: sikkerheden i forbindelse med Det Europæiske Råds møder og andre lignende arrangementer (2001/2167(INI))

Santini
Hr. formand, som PPE-DE-Gruppens skyggeordfører vil jeg gerne spørge, om Deres sekretariatstjenester er i besiddelse af et erratum til punkt 5.5, som oversættelsestjenesterne har rundsendt, men som mærkeligt nok endnu ikke er medtaget i den tekst, der er blevet uddelt. Der har været gjort opmærksom på dette i lang tid, og det drejer sig om en meget alvorlig oversættelsesfejl, der forvansker ordførerens oprindelige tekst. I punkt 5, fjerde linje, skrev ordføreren, at "Medlemsstaterne bør undgå anvendelse af ...". Jeg vil gerne gentage, at der i ordførerens tekst står "Medlemsstaterne bør undgå anvendelse af ...", og det er oversat med "Medlemsstaterne bør forbyde ...". Der er en væsentlig forskel, og i øvrigt tror jeg ikke, at Parlamentet kan hverken tillade eller forbyde noget politi i EU at bruge våben. Det er under alle omstændigheder tydeligt, at oversættelsen er forkert. Inden jeg stemmer, vil jeg - uanset afstemningens resultat - gerne vide, om De er i besiddelse af dette korrigendum.

Formanden
Hr. Santini, ved begyndelsen af afstemningen om hr. Watsons betænkning mindede jeg allerede om, at der foreligger et korrigendum til den italienske udgave. På baggrund af Deres indlæg vil der naturligvis blive foretaget en yderligere kontrol.
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0414/2001) af Hazan for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Rådets rapport om Den Europæiske Unions prioriteter og politiske mål for forbindelserne udadtil på området retlige og indre anliggender (7653/2000 - C5-0102/2001 - 2001/2051(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)Stemmeforklaringer
Betænkning af Jackson (A5-0383/2001)

Banotti
Jeg stemte imod Jackson-betænkningen om Codex Alimentarius, da jeg er godt træt af de mange masseudsendelser til Europa-Parlamentet af breve fra lobbyister, som vi modtager via e-mail. Det har virket fuldstændig mod hensigten, og i fremtiden vil vi gøre, hvad vi kan, for at undgå lignende forstyrrelser.
Betænkning af Dary (A5-0443/2001)

Carlotti
 I mere end 30 år har EU valgt at opbygge en original partnerskabsmodel med landene i Afrika, Caribien og Stillehavet.
Inden for rammerne af denne åbenhed og solidaritet har man indført den fælles markedsordning for bananer for at sikre en del af AVS-landenes produktion adgang til det europæiske marked, hvoraf nogle hører til verdens fattigste lande.
Denne ordning er siden indførelsen blevet bekæmpet af de store multinationale selskaber i banansektoren, hvis produktion er meget konkurrencedygtig, men ofte ved hjælp af en udnyttelse, der nærmer sig slaveri!
Indholdet i ordningen med kvantitativ beskyttelse er politisk pression i form af økonomiske sanktioner og koncessionskompromiser. Den skal ophæves fra 2006, når man går over til en ren toldordning, men ingen ved endnu, om den kan beskytte de traditionelle AVS-bananproducenters interesser.
Med det kompromis, der blev indgået i april 2001, har man ganske vist gjort en ende på den handelskrig, der forgiftede de oversøiske forbindelser i næsten 10 år. Nogle af disse foranstaltninger er imidlertid en veritabel "bitter mikstur" for AVS-landene. Det drejer sig om ophævelse af kontingentbeskyttelsen, som garanterede de traditionelle producenter adgang til det europæiske marked i 2006, fra januar 2002 en nedsættelse på 100.000 t af mængden for produktionsgarantien, for ikke at tale om den uhensigtsmæssige virkning af og forsinkelserne i den ordning med teknisk og økonomisk bistand, der skal hjælpe AVS-producenterne med at tilpasse sig til de nye markedsbetingelser, men hvor udbetalingerne stadig lader vente på sig.
Michel Darys betænkning, som vi skal udtale os om i dag, foreslår, at AVS-landene inden springet ind i det ukendte i overgangsperioden før ophævelsen af den fælles markedsordning for bananer får en række "sikkerhedsnet".
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)

Fruteau
 Siden 1993 har bananspørgsmålet været kernen i handelsforbindelserne mellem EU og USA. Nogle vil endog sige, at det forgifter de oversøiske forbindelser, og at det ville være passende hurtigst muligt at gøre en ende på denne konflikt. Jeg har lyst til at sige for enhver pris.
Fra Louis Vuitton til Hermès over Gucci, de mægtige her i verden har bestemt fået nok! Nok af, at fra Antillerne til Bruxelles via Strasbourg har nogle valgt at gøre modstand i stedet for at give efter.
Hvem kan imidlertid her i Parlamentet se bort fra, at EU ved at bøje sig for USA's diktat og under dække af WTO er ved at sige god for at kaste 35.000 kanariere eller 30.000 indbyggere på Antillerne ud i en mere eller mindre langsigtet arbejdsløshed?
Hvem kan se bort fra, at ved at give gradvis efter i dette spørgsmål er EU ved at vende ryggen til sin sociale model, som den hele tiden vil eksportere til resten af verden?
Hvem kan se bort fra, at ved at give efter i dag på dette område giver vi i morgen efter på sukkerområdet (ikke kun rørsukker, men også sukkerroer), og at vi snart må skyde en hvid pind efter vores landbrugsmodel?
Hr. Dary er ikke gået uden om disse spørgsmål, og jeg tror, at Parlamentet i dag kan rose sig af at have vedtaget hans betænkning. I kraft af vores demokratiske legitimitet har vi valgt at gøre modstand mod Europa-Kommissionens uforsonlige holdning. Parlamentets opfordring til at indføre "cyklonlicenser", når produktioner bliver ødelagt, og særlig opfordringen til at afvise den automatiske overgang til en ren toldordning i 2006 er den bedste illustration heraf.
Derfor har jeg naturligvis stemt for Dary-betænkningen, som jeg som helhed finder relevant på trods af de forbehold, som jeg har gjort ham opmærksom på, i forbindelse med fordelingen af kontingent C mellem de caribiske og afrikanske producenter. Jeg frygter faktisk i betragtning af de afrikanske handelskanaler, som historisk er vendt mod Frankrig, at denne ændring bliver endnu en grim streg mod de europæiske producenter på Guadeloupe og Martinique.
Betænkning af Paasilinna (A5-0435/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, hr. Paasilinnas betænkning om rammedirektivet drejer sig generelt om alle bestemmelser for indførelse, fremme, styrkelse og forbedring af borgernes kommunikationsnet, som er forbundet med hinanden, og hvor der således både kan bruges fjernsyn, computer og telefon. Jeg stemte for denne betænkning med pensionisterne og de ældre i tankerne, hr. formand. Har pensionisterne og de ældre noget med denne betænkning at gøre? Ja, det har de, for det er dem, der bruger mest tid foran fjernsynet, og da det således er dem, som disse tekniske fremskridt er beregnet på, skal der tages hensyn til dem. Det sker desværre ikke i tilstrækkelig grad i denne betænkning.
Betænkning af Brunetta (A5-0434/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, også hr. Brunettas betænkning drejer sig om telekommunikation og navnlig om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter. Selv om jeg bifalder betænkningen som helhed, må jeg desværre henvise til det, som jeg sagde i min sidste stemmeforklaring, og konstatere, at der også er en fejl ved denne betænkning, nemlig at man ikke tager højde for, at der skal være billig adgang til disse elektroniske kommunikationsmidler - det vil sige fjernsyn, internet og mobiltelefoner - for de ældre og pensionisterne. De får nogle beskedne pensioner, og derfor burde de have ret til at få adgang til disse elektroniske kommunikationsmidler uden yderligere udgifter, men tværtimod med støtte fra medlemsstaterne.
Betænkning af Niebler (A5-0433/2001)

Fatuzzo
Som De sagde, hr. formand, drejer fru Nieblers betænkning sig om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester. Som repræsentant for Pensionistpartiet stemte jeg for betænkningen, men efter min mening burde der være - og det mangler der i denne betænkning - en fritagelse for at betale afgifter, bidrag og forskellige skatter, når man giver tilladelse til, at nye aktører inden for tv- og netværkstjenester kommer ind på markedet. I betænkningen tages der ikke højde for lempelser for dem, der ønsker at anvende disse kommunikationsmidler for at give information om arbejdsrettigheder, pensionsrettigheder og sociale aspekter, der interesserer alle borgere og ikke mindst de ældre.
Betænkning af Harbour (A5-0438/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, hr. Harbours betænkning - der ligeledes vedrører et direktiv om telekommunikation, forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester - tager bl.a. sigte på at give forbrugerne de størst mulige fordele. Hvis det, som jeg sagde i den sidste stemmeforklaring, er sandt, nemlig at størstedelen af forbrugerne er ældre og pensionister, betyder det således, at de ældre og pensionisterne skal have de størst mulige fordele. Det var netop, hvad jeg blev bedt om af mange af de pensionister, som også denne gang fulgte mig til lufthavnen søndag formiddag, da jeg rejste med fly til Strasbourg. De sagde, at jeg med hensyn til disse betænkninger skulle fortælle Parlamentet, at de gerne ville have, at man talte meget mere om deres problemer og ønsker i fjernsynet.

McCarthy
Jeg vil gerne sige, at vi udmærket forstår Kommissionen og Rådets ønske om at sikre, at telekom-pakken gennemføres inden Laeken-topmødet. Det er afgørende vigtigt at nå målene fra Lissabon, men som skyggeordfører for PSE ønsker jeg at klage over proceduren.
Jeg protesterer også mod de aftaler, der er indgået i sidste øjeblik bag lukkede døre, og som har medført en kompromispakke, som alvorligt svækker bestemmelserne om must carry-tjenester og personer med særlige behov og handicap. Disse blev vedtaget enstemmigt i Udvalget om Retlige Anliggender. Det var selvfølgelig skuffende, at ordføreren for de britiske Konservative underrettede mig om sin beslutning om at opgive disse vigtige bestemmelser for forbrugere og brugere til fordel for politiske interesser. Min delegation, det vil sige medlemmer af Europa-Parlamentet for Labour, stemte for at fastholde udvalgets holdning til disse vigtige bestemmelser.
Må vi have lov at minde Kommissionen og Rådet om, at vi er medlovgivere og ikke medforslagsstillere til erklæringer, som ikke er juridisk bindende, og som afhænger af Kommissionens vilje til at leve op til must carry-forpligtelserne. Vi vil selvfølgelig holde øje med, hvorvidt Kommissionen opfylder disse bestemmelser. Jeg må sige, at aftalen om telekom-pakken i dag var en sejr for Laeken, for Kommissionen og Rådet, men det var ikke en sejr for demokratiet her i Parlamentet.

Caudron
 Jeg vil først og fremmest erindre om forhistorien til denne betænkning, som i første omgang blev betroet Udvalget om Industripolitik, ligesom de andre betænkninger om telekommunikationspakken. Jeg blev for øvrigt udpeget til ordfører, indtil Udvalget om Retlige Anliggender erklærede sig korresponderende udvalg og overdrog betænkningen til Malcom Harbour, der er britisk medlem af Parlamentet.
Jeg blev siddende som rådgivende ordfører, men udtalelsen vejede ikke tungt i drøftelserne! Det er ærgerligt, især når det drejer sig om at forsvare den universelle tjeneste på et område, der er så vigtigt, og hvor der også gøres fremskridt.
Når man læser betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender fra november, er det forbavsende, at bestemmelserne om den universelle tjeneste er skrumpet ind, og at betænkningen hovedsagelig fokuserer på beskyttelse af forbrugerne.
Som jeg sagde i min betænkning til udtalelse, hvis den universelle tjeneste i forbindelse med fastsættelsen af de tjenester, som den omfatter, indeholder kriterier af samme art som de kriterier, der normalt anvendes til at vurdere tjenester til forbrugerne (overkommelige priser, disponibilitet, leveringsfrister og kvalitet), hænger dens eksistensberettigelse sammen med en anden slags mål, der er forbundet med regionalpolitikken, socialpolitikken (undgå at udstøde de mindst begunstigede) og politikken for offentlig sikkerhed.
Jeg vil også understrege den demokratiske udfordring, der ligger i adgangen til de nye kommunikationsnet. Den nye teknologi giver faktisk borgerne mulighed for at tage ordet, at deltage i den demokratiske debat og at få indflydelse på beslutningerne. Endvidere er den et vigtigt instrument til at genoplive nærheden. Den lokale demokratisering har meget at vinde ved interaktiv drift af offentlige, lokale onlinetjenester. Med denne nye teknologi kan der pustes nyt liv i de offentlige tjenester, hvis man bevilger midlerne hertil, og selvfølgelig hvis man ønsker det. Endelig er adgangen til internettet yderst vigtig for skabelsen af et videnbaseret informationssamfund.
For at tage disse udfordringer op skulle udvalgets forslag imidlertid forbedres, hvilket jeg bestræbte mig på i mine ændringsforslag, som Malcom Harbour alle forkastede.
Vi har således i dag stemt om en betænkning, der foreslår sympatiske ændringer, når det drejer sig om beskyttelsen af forbrugerne - særlig handicappede forbrugere - og transmissionspligten (must carry), men som beklageligvis ikke kan påstås at danne baggrund for den universelle tjeneste på dette område.
Betænkning af Niebler (A5-0432/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for fru Nieblers betænkning om et frekvenspolitisk regelsæt i Det Europæiske Fællesskab, sådan som det er tilfældet med alle forslag om telekommunikation. Efter min mening burde man dog have tildelt EU en andel af de frekvenser, der er til rådighed til de elektromagnetiske bølger, som anvendes til udsendelsen af de elektroniske meddelelser, som herefter bliver til billeder på vores fjernsyn og computere og til signaler i faste telefoner eller mobiltelefoner.
EU skal efter min opfattelse spille en hovedrolle, og det kan udelukkende lade sig gøre, hvis selve EU - og ikke kun medlemsstaterne - tildeles nogle frekvenser.
Betænkning af Trakatellis (A5-0420/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, der bevilges 280 millioner euro til folkesundheden. Tag det roligt, jeg har ikke til hensigt at foreslå Dem som kirurg - selv om det måske er Deres drøm, hvem ved - for jeg vil blot sige, at hvad dette EU-handlingsprogram angår, håber jeg, at man lægger alle EU's 15 medlemsstaters ressourcer sammen til ét europæisk program, hvor man ud over de midler, vi har bevilget, også råder over de midler, som de enkelte medlemsstater afsætter i deres budgetter. Jeg håber dog ikke mindst, at vi sætter arbejdstiden ned for de arbejdere, der arbejder med miljøskadelige agenser, og som derfor bliver ramt af erhvervssygdomme. Disse sygdomme er en af årsagerne til sundhedsvæsenets store omkostninger, ikke bare når det gælder menneskeliv, men også når det gælder økonomien.

Malmström, Paulsen og Olle Schmidt
EU's program for Fællesskabets indsats inden for folkesundhed er et vigtigt led i arbejdet for en forbedret folkesundhed i Europa. For os fra Den Liberale Gruppe er folkesundheden en hjertesag og en forudsætning for et værdigt og anstændigt liv.
Vi støtter derfor Kommissionens forslag og de forbedringer, som Parlamentet foreslog under førstebehandlingen. Efter vores mening vil Parlamentets ændringsforslag under andenbehandlingen imidlertid kun betyde, at folkesundhedsbegrebet udhules, at traktatens artikel 152 overtrædes, og at medlemsstaternes selvbestemmelse på sundhedsområdet krænkes. Vi har derfor valgt at stemme imod samtlige ændringsforslag bortset fra ændringsforslag 1 om overholdelse af subsidiaritetsprincippet på folkesundhedsområdet samt ændringsforslag 60 om reduceret antibiotikaresistens.

Meijer
Uden demokratiske regler fra staten bliver sundhed en handelsvare. Den vil så være disponibel for de rige og magtfulde og ikke for de fattige og magtesløse. Den gennemsnitlige levealder for tilbagestående befolkningsgrupper er kortere end for privilegerede. Der udøves hele tiden stort pres for at erstatte indkomstafhængige forsikringspræmier med en præmie, som er lige for alle, uanset indkomst. Kommercielle foretagender tilbyder særlig pleje for dem, der kan og vil betale. Sygehuse bliver kommercielle, hvorved menneskene med de fleste penge kan komme først, og behandlinger, som giver tab, udelades. Der opstår ventelister, folk bliver henvist til sygehuse langt væk i andre medlemsstater, og antallet af unødvendige dødsfald stiger. For at imødegå denne tendens er det vigtigt, at myndighederne sørger for en god sundhedspleje, som er tilgængelig for alle. Et EU-handlingsprogram om folkesundhed kan bidrage hertil. Det er i den forbindelse nødvendigt, at de ændringsforslag, som blev forkastet ved førstebehandlingen, vedtages i dag, så vi kan gøre det klart, at sundhed ikke er en handelsvare og ikke kan underkastes finansielle kompromiser, samt at den i mere end 12 år forsømte sundhedspleje i flere ansøgerlande skal forbedres væsentligt.

Sacrédeus
Hvad angår dette program, har jeg stemt nej til forslaget om på europæisk niveau at "udarbejde en specifik aktion, hvor det via sensibiliserings-/informationsaktioner i den brede offentlighed tilsigtes at fremme en bedre ernæring og ernæringsvaner, der vidner om større respekt for den menneskelige organismes behov".
EU skal koncentrere sig om sine hovedprioriteter - fremme af fred og demokrati, menneskerettigheder, fri handel og miljøforbedrende indsatser. Kun sådan kan samarbejdsprojektet vinde folkelig forståelse og støtte samt legitimitet blandt borgerne. Ellers vil EU-projektet fortsat blive opfattet som en centralisering af beslutningsprocessen hos et fåtal.
I den kommende weekend bliver konturerne af EU's fremtidige regelværk/nye traktat diskuteret på Rådets topmøde på kongeslottet Laeken i Bruxelles. I sådan en situation er det vigtigere end nogensinde, at Europa-Parlamentet viser den politiske modenhed og disciplin, der er nødvendig for ikke at kræve nye forpligtelser på europæisk niveau, men i stedet samle sig om de centrale samarbejdsopgaver.
Det er vigtigt, at det i Maastricht- og Amsterdam-traktaten fastsatte subsidiaritetsprincip (nærhedsprincippet) får en effektiv gennemførelse. En af EU-institutionerne helt uafhængig instans, domstol, burde få lov til at overvåge, at subsidiaritetsprincippet overholdes og respekteres, så der ikke flyttes flere magtbeføjelser over på europæisk niveau.
Heriblandt hører bestemt ikke, at man fra centralt hold styrer en ensrettet europæisk kampagne for, hvad der er "bedre ernæring og ernæringsvaner" med alle de forskellige kulturer, kostvaner og smagstyper, der præger de 370 millioner borgere i EU's medlemsstater.
Lad dog grækere, spaniere, svenskere, briter og tyskere bevare deres egen smag, kultur og livsstil. Heri ligger der en stor rigdom.
Betænkning af Paulsen (A5-0408/2001)

Goodwill
Jeg vil gerne udtrykke min forbløffelse over, at den kompromispakke, som er forhandlet på plads af de tre største grupper, er blevet forkastet af Rådet. Vi ville have foretrukket at stemme om kompromisændringsforslagene. Kompromiset om de to stridsspørgsmål, det vil sige den tid, der afsættes til at fastsætte begrænsninger og retten til at returnere kontamineret foder til oprindelseslandet med det pågældende lands regerings samtykke, var realistisk og gennemførligt. Jeg vil gerne have ført DE-fløjen af PPE's holdning til protokols, nemlig at det var vanvittigt af Rådet at forkaste den fremlagte pakke. Hvis Rådet tror, at det kan opnå en bedre aftale ved forligsprocedure, må det tro om igen. I øvrigt udgjorde kompromiset også den bedste løsning for de italienske pensionister.

Hyland
Gennemførelsen af de vigtigste bestemmelser i EU's hvidbog om fødevaresikkerhed er afgørende for, om tilliden til fødekæden kan genoprettes. Årsagen til BSE- og dioxinkrisen var, at foderstofproducenterne kom uønskede ingredienser i dyrefoder.
Det tjener Parlamentet og de øvrige EU-institutioner til ære, at der hurtigt blev iværksat foranstaltninger til håndtering af krisen, og at der blev aftalt langsigtede foranstaltninger for at undgå, at den samme situation kunne opstå igen.
Dagens forhandling er endnu et positivt skridt på vejen til at sikre, at det dyrefoder, der er til rådighed for landmændene, er af bedste kvalitet. Det er ikke første gang, jeg ønsker at få ført til protokols, at landmændene i denne beklagelige situation var uskyldige ofre for omstændigheder, som de ikke havde kontrol over.
Det er også vigtigt at sige, at landmændene bifalder kontrolforanstaltningerne vedrørende dyrefoderproduktion.
Det er beklageligt, at visse personer brugte debatten om fødevaresikkerhed til at underminere landbrugserhvervet og landmændenes rolle som garanter for kvalitetsfødevarer til borgerne.
Vi skal være forsigtige med, hvordan vi behandler kommentarer vedrørende fødevarer. Det lykkedes ikke i dioxin- og BSE-debatterne at viderebringe det stærke budskab om, at europæiske fødevarer har den bedste kvalitet i verden, og at forbrugerne får både kvalitet og valuta for pengene. De europæiske landmænd fordømmer enhver undtagelse fra denne regel.
De seneste rapporter om den fælles landbrugspolitiks fremtid er meget bekymrende. Hvis vi ønsker at bevare den europæiske model, der bygger på familielandbrug, skal vi sikre, at alle, der arbejder inden for dette erhverv, er garanteret en ordentlig levefod.
Betænkning af Lange (A5-0406/2001)

Fatuzzo
Denne betænkning, som vi har vedtaget, regulerer emissionerne fra motordrevne køretøjer og ikke mindst fra knallerter. Hr. formand, jeg er sikker på, at De netop nu kan høre den øredøvende larm fra de mange knallerter, som kører forbi på vejene omkring Parlamentet. Det er en uudholdelig lyd, og det er ikke mindst en forurening, som ikke er lugtfri, men som faktisk ofte lugter ubehageligt. Det er ikke så vigtigt, fordi det generer vores næsebor, men snarere fordi der udledes skadelige stoffer i atmosfæren. Hr. formand, hvis De var en betjent, der skulle sørge for overholdelsen af de direktiver, som vi vedtager, ville De så ikke være enig i, at man under mødet burde konfiskere de knallerter, som larmer og forurener så meget? Jeg ville have stemt for betænkningen med meget større glæde, hvis man tog højde for disse foranstaltninger i direktivet.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson og Theorin
Vi svenske socialdemokrater stemte for betænkningen om reduktion af emissionerne af forurenende stoffer fra to- og trehjulede motordrevne køretøjer. Vi mener, at betænkningen har stor miljømæssig værdi.
Med denne stemmeforklaring vil vi imidlertid sige, at vi ikke er enige i ordfører Langes ønsker om, at der skal indføres et obligatorisk strenghedsniveau inden 2006. Vi mener, at strenghedsniveauet bør være frivilligt, indtil der findes et bedre grundlag for et nyt strenghedsniveau. Hvis strenghedsniveauet allerede fastsættes nu, risikerer man, at udslippet fra kommende motorcykler bliver højere end nødvendigt. At anvende kørecyklussen for biler, som Lange foreslår, finder vi uheldigt, da motorcykler ikke køres på samme måde som biler. De accelererer på en anden måde og kører oftest hurtigere.
I stedet bør vi afvente den nye kørecyklus for motorcykler, der er undervejs, og delvist have frivillige strenghedsniveauer.
Betænkning af Turchi (A5-0439/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, før jeg forklarer, hvorfor jeg stemte for hr. Turchis betænkning om Fællesskabets finansielle støtte inden for transeuropæiske net, det vil sige inden for transport-, energi- og telekommunikationssektoren, vil jeg gerne takke hr. Goodwill, som har sluttet sig til mig for at varetage de pensionerede borgeres interesser i hele Europa og således ikke kun i Italien. Nu skal vi endnu en gang tale om fjernsyn og fjernsynsprogrammer - dette er virkelig et "telekommunikationsmøde"! Jeg stemte for betænkningen, men når vi skal stemme om dette forslag igen i de kommende år, håber jeg, at vi vil sørge for finansiel støtte til de tv-stationer i medlemsstaterne, som sender programmer, der er lavet i andre af EU's medlemsstater. Vi bør lære hinanden at kende, hr. formand - italienere, englændere, franskmænd, finner osv. og er der noget bedre end at se programmer, som er lavet i en anden medlemsstat, men som selvfølgelig er oversat til vores eget sprog?

Poli Bortone
Jeg er helt enig i de konklusioner, som Francesco Turchi er nået frem til. Jeg vil gerne understrege det, der blev sagt i Transportudvalget om den manglende information om finansieringerne fra nationale, regionale og lokale myndigheder og fra den private sektor til gennemførelsen af TEN-projekter, eftersom ca. 95% af finansieringen ikke kommer fra EU. Denne manglende information vedrører også de specifikke investeringer efter transportmåde, som er sket via EIB-lån, de finansielle instrumenter til tredjelandene, de andre offentlige og private programmer og selve strukturfondene. Kommissionen har således kun givet detaljerede oplysninger om budgetpost B5-700.
Desuden bør der i fremtiden også vedlægges en klar og enkel tabel, som indeholder nogle sikre og gennemskuelige oplysninger, ikke bare for at kontrollere, at de allerede bevilgede beløb er blevet rigtigt anvendt, men også for at gøre det muligt at planlægge ud fra nogle bedre oplysninger. I Kommissionens beretning er denne kontrolprocedure udelukkende forbeholdt de 14 prioriterede projekter, der blev vedtaget i Essen, og de er som bekendt ikke de eneste projekter, der står på listen.
Endelig vil jeg gerne gøre Kommissionen opmærksom på, at det er nødvendigt at gøre en alvorlig indsats for igen at behandle spørgsmålet om korridor 8 - som også er forsvundet fra hvidbogen - og om randområderne, som får endnu mindre opmærksomhed, fordi man lægger for meget vægt på de transeuropæiske jernbanelinjer og for lidt vægt på krisen i luftfartssektoren.
Betænkning af Watson (A5-0396/2001)

Fatuzzo
Jeg stemte imod denne betænkning, hr. formand, for der burde have været en kraftigere fordømmelse af demonstrationerne. De er i sig selv er en legitim måde at give udtryk for sin modstand mod en politik, som man ikke bryder sig om, men de må og skal være fredelige. Hr. formand, jeg har selv demonstreret mange gange mod regeringsbeslutninger, som jeg ikke syntes om. Men hvordan demonstrerede jeg? Jeg lænkede mig selv til kommunalrådet i Bergamo, til provinsrådet i Bergamo og til regionalrådet for regionen Lombardiet i Italien. Måske vil jeg en dag i løbet af de næste to et halvt år lænke mig selv til Deres formandsplads, hr. formand. Men det er en fredelig måde at protestere på. Det er ikke en protest, hvor der bruges våben og vold, sådan som det desværre er sket i den sidste tid og stadig sker i hele verden. Jeg fordømmer denne måde at protestere på. Det gør Pensionistpartiet også, og det gør vi alle sammen.

Formanden
I det beklagelige tilfælde, at De ønsker at holde det løfte, De lige gav, vil De mod Deres vilje blive frigjort fra lænkerne!

Alavanos
Jeg er bange for, at EU følger en bekymrende kurs med de mange foranstaltninger i den seneste tid, som begrænser borgernes frihed. Det er uheldigt, at Europa får en arrestordre, inden det har fået en forfatning.
I denne forbindelse vækker navnlig aftalen mellem EU og USA om udlevering af personer i forbindelse med bekæmpelsen af terrorisme bekymring.
I henhold til artikel 2 i chartret om grundlæggende rettigheder, som blev vedtaget af Det Europæiske Råd den 7. december 2000 i Nice i Frankrig, må ingen idømmes dødsstraf. Ud fra denne artikel er det svært at forstå, hvordan man kan samarbejde om udlevering af personer til USA, hvor man anvender dødsstraf, og hvor forudsætningerne for en retfærdig rettergang ikke er til stede, efter at man har indført militærdomstole og tilbageholdt hundredvis af indvandrere uden retslig garanti.
Selv om udleveringen til USA sker med et løfte fra USA om, at man "ikke vil anvende dødsstraf", kan domstolen alligevel idømme dødsstraf, hvorefter dommen ikke eksekveres. På denne måde, med denne aftale med USA på det strafferetlige område, genindfører EU dødsstraffen ad bagvejen. Og det er et stort tilbageskridt.
Endelig må jeg gøre opmærksom på, at USA også anvender dødsstraf i Afghanistan, endda uden en domstolskendelse og i stor målestok. Dette bekræftes både af gårsdagens udtalelser fra forsvarsminister Rumsfeld om, at "vi ødelægger al-Qaeda", og af anvendelsen af bomben daisy-cutter på 15.000 pund, som er det kraftigste masseødelæggelsesvåben, som ikke er et kernevåben. Én ting er optrævlingen af Taleban-bevægelsen og al-Qaeda-netværket og det eksempel, der skal sættes ved at straffe de ansvarlige for forbrydelsen, som blev begået den 11. september, en anden ting er folkedrabet på alle medlemmer og tilhængere, noget, man ikke engang gjorde med nazisterne. Europa er nødt til at reagere.

Alyssandrakis
 Med initiativbetænkningen "Sikkerheden i forbindelse med Det Europæiske Råds møder og andre lignende arrangementer" føjer det udvalg under Europa-Parlamentet, som bærer den falske betegnelse "Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder ...", endnu et led til den tunge kæde, hvormed den herskende klasse forsøger at holde den voksende strøm af modstand og kamp mod dens politik nede.
Ordføreren, hr. Watson, kommer med gode råd til, hvordan vi bliver fredelige og lovlydige demonstranter, hvor den første betingelse er, at vi samles på fredelig vis og undgår enhver form for voldsanvendelse. Spørgsmålet er, hvem det er, der udøver vold og terror. I Nice, i Göteborg og i langt højere grad i Genova blev der rigtigt nok brugt vold, men det var politiet og statsmagten, der førte an. Endvidere var det tydeligt, at målet for politivolden i både Göteborg og Genova ikke var de få ophidsede demonstranter, men den store mængde "fredelige" demonstranter.
Længere nede kan vi læse, at arrangørerne af demonstrationerne bør undgå at samarbejde med personer, der mistænkes for at anstifte voldelige episoder. Det er nærliggende at konkludere, at hvis de ikke gør det, risikerer de at blive anklaget for terrorisme på grundlag af den kommende terrorlov, fordi de har gjort sig skyldige i at støtte terrorhandlinger. Vores svar på dette er, at det er den folkelige bevægelses eget anliggende at sørge for, at de ekstremistiske og ofte provokatoriske elementer holdes ude fra demonstrationerne.
Ifølge betænkningen skal vi, hvis vi ønsker at krydse grænser for at deltage i en international demonstration, vække myndighedernes tillid til, at vi agter at deltage på fredelig vis i en lovlig demonstration. Vi frygter meget, at man snart vil forlange en lovlydighedsattest, eller at folk skal underskrive en erklæring. Desuden foreslås det, at man indfører en fælles definition af "farlig person og farlig adfærd", som skal gælde for alle medlemsstater. Forslaget henviser til artikler om to nye "sorte lister", som Europol agter at oprette, en om "urostiftere" i demonstrationer og en om udlændinge. På denne baggrund kan betænkningens henstilling om, at der ikke skal være sorte lister eller oprettes flere databaser, kun betegnes som hykleri.
Med hensyn til politivold er det eneste, betænkningen har at sige, at en uforholdsmæssigt indgribende magtanvendelse bør undgås, og den tager lige så stor afstand fra demonstranters adfærd som politimagtens. Det forholder sig faktisk sådan, at demonstranterne, især i Genova, blev mødt med en brutalitet fra politiets side, som aldrig før er set, med ulovlige overfald, hundredvis af ulovlige anholdelser, snesevis af sårede og et koldblodigt drab på et ungt menneske. Det er ikke tilfældigt, at FN's Komité mod Tortur har krævet, at der udarbejdes en rapport om hændelserne i Diaz og i Bozaneto-fængslet i Genova.
Det er helt tydeligt, at de politiske talsmænd for den europæiske monopolkapital udmærket er klar over, at deres befolkningsfjendtlige politik vil møde større og større folkelig modstand. Derfor forsøger de med repressive midler at terrorisere og bremse folkets vrede. Historien har imidlertid vist, at sådanne foranstaltninger giver de modsatte resultater. Årsagerne til, at befolkningen gør oprør, er de voksende sociale skævheder og angrebet på de grundlæggende sociale rettigheder. Så længe disse årsager eksisterer, vil folkemassernes modstand og kamp vokse.
Af disse årsager har KKE's medlemmer af Europa-Parlamentet stemt imod Watson-betænkningen.
Betænkning af Hazan (A5-0414/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg er glad for Deres kommentar til den stemmeforklaring, hvor jeg sagde, at jeg ville lænke mig til formandskabets talerstol. Jeg kan huske, at jeg engang ikke var i stand til at frigøre mig efter at have lænket mig selv fast. Jeg var nemlig kommet til at smide nøglen ud af vinduet, og det gør det nemmere, sjovere og mere sandsynligt for mig at forestille mig en så fredelig form for protest, der formodentlig får en så fredelig afslutning.
Hvad angår fru Hazans betænkning, som jeg stemte for, må jeg sige, at det glæder mig meget at læse i betænkningen, at man ønsker at bekæmpe den korruption, som stadig er alt for udbredt i EU's medlemsstater, men som desværre også og ikke mindst er udbredt i ansøgerlandene. Jeg anmoder om, at der virkelig sker nogle fremskridt, når vi afslutter forhandlingerne med ansøgerlandene.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.48 og genoptaget kl. 15.00)

Mellemøsten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om Rådets og Kommissionens erklæringer om situationen i Mellemøsten og forslag til henstilling (B5-0747/2001) af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om krisen i Mellemøsten og Den Europæiske Unions rolle i regionen.
Fru formand for Rådet, De har ordet.

Neyts-Uyttebroeck
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, her i begyndelsen af december har udviklingen i Mellemøsten endnu en gang vendt sig til en tragedie med stadig større fare for, at situationen, efterhånden som tiden går, kommer mere og mere ud af kontrol. Udsigten til en seriøs politisk dialog, som sund fornuft påbyder af mangel på andre troværdige muligheder, bliver mere og mere fjern.
Tilliden og den politiske vilje til at gøre en ende på krisen synes ikke at eksistere hos de forskellige parter og giver således volden og ekstremismen frit spil. Vi skal mere end nogensinde før hjælpe de involverede parter med at komme ud af denne situation. USA's nylige aktive medvirken i Mellemøsten indgød imidlertid håb om genoptagelse af dialogen. De seneste dramatiske begivenheder gør desværre opgaven overordentlig kompliceret.
USA, EU og de andre mest direkte berørte aktører har imidlertid ikke andet valg end at gentage det internationale samfunds beslutsomhed på ikke at lade hverken ekstremismen eller terrorismen ødelægge de diplomatiske bestræbelser.
Selv om situationen i Mellemøsten er yderst alvorlig, må EU ikke give op. Både det israelske og palæstinensiske folk har ret til at leve i fred og sikkerhed. Derfor skal De 15 utrætteligt fortsætte deres bestræbelser på at forsone dem.
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, derfor blev Shimon Peres og Navril Shaath indbudt til hver for sig at møde udenrigsministrene inden for rammerne af Rådets (almindelige anliggender) møde den 10. december. Ved at invitere dem har EU endnu en gang erklæret, at den har til hensigt at genstarte og fortsætte den politiske proces, og derfor benyttede man lejligheden til at forberede en tilbagevenden til forhandlingsbordet. Kort sagt er det allervigtigste for EU, at man på ny sætter fokus på nødvendigheden af et politisk perspektiv for at sætte mere kraft bag de løbende sikkerhedsforhandlinger.
Efter førnævnte rådsmøde (almindelige anliggender) den 10. december offentliggjorde EU en erklæring. Jeg vil gerne kort gentage de vigtigste punkter, men samtidig gøre opmærksom på, at teksten ikke blev forelagt for hr. Peres eller hr. Shaath før offentliggørelsen. EU klargør i erklæringen de forpligtelser, som den umiddelbart forventer, at begge parter opfylder. Med hensyn til Den Palæstinensiske Myndighed kræves især optrevling af Hamas- og Islamisk Jihad-terrornetværkene, inklusive arrestation og retsforfølgelse af alle mistænkte og en offentlig opfordring på arabisk til at standse den væbnede intifada. Med hensyn til den israelske regering kræves hærens tilbagetrækning og standsning af alle udenretslige henrettelser, ophævelse af lukningen af områder og alle de begrænsninger, som man har pålagt det palæstinensiske folk, og endelig indstilling af nye bosættelser.
(FR) Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, denne tekst afspejler tydeligt den neutrale holdning, der stadig driver EU, og som også burde være ledende for de andre eksterne aktører. Den tilkendegiver uden omsvøb de betingelser, der er nødvendige for at genskabe et tillidsklima både mellem parterne og over for en egentlig fredsproces. EU er klar over kompleksiteten i de løfter, som den beder parterne om, og særlig på grund af de nuværende forhold i området. Disse krav udspringer af en rationel holdning til de nuværende stridigheder mellem parterne og midlerne til at løse dem ved hjælp af en fredsproces.
Med mandat fra Rådet (almindelige anliggender) har den højtstående repræsentant, Javier Solana, foreslået en ny inddeling af området. Han gør rede for resultatet heraf under Det Europæiske Råd i Laeken. På grundlag heraf er det således op til EU fortsat at vurdere, hvilke midler der er mest hensigtsmæssige til at inddrage parterne reelt i forsøget på at opnå en retfærdig og varig fred.
Imens vi afventer dette, er vi overbevist om, at iværksættelsen af Tenet-planen om våbenhvile og anbefalingerne fra Mitchell-udvalget er den eneste vej til på kort sigt at genoptage en politisk proces. Dette skal ske uden forhåndsbetingelser eller andre betingelser, da disse udelukkende er til fordel for ekstremisterne, som ikke bør få vetoret ved genoptagelsen af forhandlingerne. For EU er grundlaget for den politiske forhandling velkendt. Det drejer sig om Sikkerhedsrådets resolutioner 242 og 338, referencepunkterne fra Madrid-konferencen, herunder princippet om udveksling af områder mod fred, og Oslo-aftalerne.
Den politiske forhandling har to formål. For det første stadfæstelse af den fuldstændige anerkendelse af Israels uigenkaldelige ret til at leve i fred og sikkerhed inden for internationalt anerkendte grænser, og for det andet oprettelse af en levedygtig og demokratisk palæstinensisk stat samt ophævelse af besættelsen af palæstinensiske områder.
Endvidere vurderer EU fortsat, at etableringen af en upartisk overvågningsmekanisme ville tjene de to parters interesser bedst, da den kunne hjælpe dem med at overvinde den mistillid og de hindringer, som de møder på vej til en endelig ordning.
Jeg behøver ikke at sige, fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, hvor alvorlig situationen stadig er, og at vi skal være årvågne og rede. Sammen med USA og de andre involverede parter skal vi fortsat vurdere alle tænkelige muligheder, herunder muligheden for en forværring af situationen. Især de sidste måneder har EU til fulde bevist sin interesse og aktive deltagelse i forsøget på at finde politiske løsninger. Hovedansvaret ligger bestemt hos parterne, men det er vigtigt, at det internationale samfund stadfæster sin vilje til at hjælpe dem med at finde fredens vej.
(Bifald)

Patten
Fru formand, i de sidste par år har jeg haft lejlighed - måske skulle jeg sige, at jeg desværre har haft lejlighed - til at komme med alt for mange udtalelser til Parlamentet om situationen i Mellemøsten. Det er med beklagelse, at jeg må konstatere en dramatisk forværring af situationen i regionen på trods af den kæmpeindsats, der er ydet af det internationale samfund og især FN, USA, Den Russiske Føderation og EU.
Jeg er forfærdet over, at over 1.000 mennesker, palæstinensere, israelere - heraf mange kvinder og børn, som vi hørte her til morgen - er døde siden september sidste år. Jeg er også forfærdet over, at vi har set, hvordan det håb, som israelere og palæstinensere har næret siden fredsprocessens start for 10 år siden, nu er ved at visne. Vi må fokusere på, hvordan vi kan forhindre, at fredsprocessen dør helt. Meget af det, der er opnået ved det internationale samfunds hjælp, er nu i fare. Det, vi ønsker at se, er to stater, der lever side om side i fred og velstand. I dag har det meget lange udsigter.
Antallet af døde stiger konstant, og det gør også tallene for fysisk og økonomisk ødelæggelse, hvilket er mindre vigtigt. Verdensbanken vurderer, at den palæstinensiske økonomi har lidt tab på 155-165 millioner amerikanske dollars på fysiske ødelæggelser samt 2,4 milliarder amerikanske dollars på bruttonationalindkomsten siden september sidste år. Antallet af palæstinensere, der lever under fattigdomsgrænsen, det vil sige mindre end 2 amerikanske dollars om dagen, vil være steget fra 600.000 til 1,2-1,5 millioner med udgangen af 2001. Og hvad værre er, forudser Verdensbanken, vil over 50% af befolkningen leve under fattigdomsgrænsen ved årets udgang. Den økonomiske tilbagegang og Israels manglende overførsel af skyldige skatter til Den Palæstinensiske Myndighed har bevirket et fald i de palæstinensiske indtægter fra et månedligt gennemsnit på 91 millioner til 22 millioner amerikanske dollars. Palæstinenserne har mistet over 100.000 job i Israel og omkring 66.000 job på Vestbredden og i Gazastriben som følge af Israels politik, som nægter palæstinensere adgang til Israel.
Men den israelske økonomi lider også, hvilket ikke er overraskende i betragtning af den økonomiske samfærdsels omfang før den nuværende intifada. Ifølge nylige prognoser bliver 2001 et af de værste år for den israelske økonomi siden 1950'erne. Dette skyldes først og fremmest den globale økonomiske afmatning, men også den nuværende politiske sikkerhedskrise. Foreløbige tal tyder på, at en ud af fem israelere lever under fattigdomsgrænsen, i absolutte tal en stigning på 10% i forhold til sidste år, og arbejdsløsheden var på 9,3% i tredje kvartal.
Hvad er EU's stilling på baggrund af denne drastiske underminering af den politiske og økonomiske stabilitet i Mellemøsten? Vi forstår Israels ønske om sikkerhed. Vi respekterer, at det er den israelske regerings pligt at forsøge at skabe sikkerhed for dens borgere, og vi forstår også den palæstinensiske frustration over den fortsatte militære besættelse og den nådesløse udbredelse af bosættelser.
Som ministeren netop har påpeget, drøftede Rådet (almindelige anliggender) i mandags disse spørgsmål med Shimon Peres og Nabil Shaath. De var som altid yderst veltalende. Rådets erklæring bekræfter Israels uigenkaldelige ret til at leve i fred og sikkerhed inden for internationalt anerkendte grænser og behovet for oprettelse af en levedygtig og demokratisk palæstinensisk stat, samt at besættelsen af de palæstinensiske territorier bringes til ophør. Den metode, bl.a. premierminister Rabin valgte, var at søge en forhandlingsløsning om to stater, der i det store hele har linjen fra 1967 som deres fælles grænse og Jerusalem som hovedstad for begge stater, samt en løsning på flygtningespørgsmålet, som kan accepteres af både israelere og palæstinensere.
Desværre har kræfter på både israelsk og palæstinensisk side modarbejdet dette mål. De har helt bevidst forsøgt at ødelægge alt, hvad der blev opnået ved Oslo-processen. Det er vores kollektive ansvar at prøve at standse dem.
Den eneste måde at genoptage meningsfulde forhandlinger på er én gang for alle at følge den kurs, der er udstukket i Mitchell-rapporten. Rådet opfordrede i mandags kraftigt alle parter til at tage de første skridt til at afslutte den ødelæggende og selvforstærkende voldsspiral, som vi har været vidne til i de sidste 14 måneder. Jeg bekræfter vores kraftige opfordring til parterne om ufortøvet at gennemføre Mitchell-rapporten.
Det er afgørende at pågribe ekstremister og fortsat at bekæmpe de terroristgrupper, som er imod fredsprocessen, som ministeren sagde. EU må fortsat presse på for, at Den Palæstinensiske Myndighed tager konkrete skridt til at arrestere dem, der begår terrorhandlinger, og stille dem for en domstol. Derfor opfordrede Rådet i mandags klart til opløsning af terrornetværkene Hamas og Jihad.
Det er lige så vigtigt, at Israel trækker sine militære styrker tilbage, bringer de udenretslige drab til ophør og afslutter adgangsforbuddet og restriktionerne over for det palæstinensiske folk, navnlig den meningsløse bombning af ejendom og infrastruktur. Det er svært at se, hvordan ødelæggelsen af lufthavnen i Gaza, ødelæggelsen af et EU-støttet retsmedicinsk laboratorium og ødelæggelsen af enorme landbrugsarealer bidrager til terrorbekæmpelsen eller øger Israels sikkerhed.
Tværtimod! I Verdensbankens rapport hedder det, at den umiddelbare hovedårsag til konjunkturnedgangen er forbuddet mod adgang til Israel. Ophøret af eller en betydelig lettelse af adgangsforbuddet er det vigtigste krav, hvis en yderligere nedgang skal undgås og den palæstinensiske befolkning befris for det økonomiske pres. Fortsatte økonomiske lidelser gør befolkningen til lettere ofre for ekstremister. Vi skal overbevise Israel om, at dets sikkerhed ikke hæmmes, men derimod øges, hvis den palæstinensiske økonomi får lov til at udvikle sig, således at befolkningen har grund til at håbe på en bedre fremtid. Hvor i historien findes der eksempler på, at fattigdom og økonomisk nedgang har ført til større sikkerhed og politisk tilbageholdenhed?
Lad mig tilføje et argument fremsat af Henry Siegman, højtstående medlem af Council on Foreign Relations i New York og en anset Mellemøsten-ekspert, i en artikel i International Herald Tribune i dag, som jeg vil anbefale alle Parlamentets medlemmer at læse. Hr. Siegman skriver som følger: "policies which reinforce the despair of Palestinians by killing their hope for an end to the occupation will inevitably fuel escalating violence" (politikker, som øger palæstinensernes fortvivlelse ved at udslukke ethvert håb om, at besættelsen bringes til ophør, vil uundgåeligt føre til stigende vold).
Vi må ikke bare se til, mens 10 års politiske og økonomiske investeringer går til spilde. EU har bidraget med over 3 milliarder euro til Vestbredden og Gazastriben siden 1994. Det er urimeligt at sige, at EU kun bidrager med økonomiske midler og ikke med handling. Jeg har hørt denne påstand fremført her i Parlamentet. Men det, vi har gjort, er at skabe håb - og i de seneste måneder at forhindre yderligere økonomiske lidelser og med nød og næppe at holde liv i Den Palæstinensiske Myndighed ved at yde 108 millioner euro i budgetstøtte i løbet af de seneste 14 måneder.
Vi er blevet kritiseret for dette, skønt medlemmer af den israelske regering tidligere udtrykkeligt har støttet denne indsats. Vi har arbejdet på at opretholde Israels eneste levedygtige fredspartner, og vi bør fortsat støtte Den Palæstinensiske Myndighed, især i dens kamp mod terrorisme. Den Palæstinensiske Myndighed har ganske vist begået fejl, som skal rettes, men Den Palæstinensiske Myndighed er den eneste konstruktion, som kan skabe stabilitet i de palæstinensiske områder. Den yder de nødvendige grundlæggende tjenester og er i sidste ende garant for et mindstemål af sikkerhed for både palæstinenserne og israelerne. Hvis Den Palæstinensiske Myndighed invalideres, vil der opstå anarkistiske tilstande, hvor Hamas og Jihad uden tvivl vil opnå endnu større støtte, og lokale yderligtgående grupper vil kappes om at eskalere volden.
Det er fuldstændig absurd at antyde, at vi derved støtter terrorister. Vores økonomiske bistand bidrager faktisk til at styrke den verdslige administration mod ægte terrororganisationer. Vi har iværksat en lang række sikkerhedsforanstaltninger, så vi kan overvåge, hvordan bistanden anvendes. Den vigtiste er, at Den Internationale Valutafond løbende kontrollerer og rapporterer om det strenge budget, som er vedtaget af Den Palæstinensiske Myndighed.
Jeg vil gerne understrege dette meget kraftigt. EU har gjort mere end nogen andre for at fremme valg, korruptionsbekæmpelse og retsstatslige forhold i de palæstinensiske områder. Men der er meget lang vej igen. Hvordan fremmer vi bedst anstændighed, mådeholdenhed og pluralisme? Ved at få det offentlige system i de palæstinensiske områder til at bryde sammen eller ved at forsøge at holde det i gang mod alle odds og ved at forsøge at fremme reform? Alternativet til Den Palæstinensiske Myndighed er palæstinensisk anarki. Uanset hvor lang og vanskelig vejen er, skal vi fortsat støtte moderate kræfter, hvem de end er, for de findes gudskelov stadig på begge sider af denne tragiske konflikt.
Visse kommentatorer har omtalt problemerne i Mellemøsten som en af de grundlæggende årsager til terrorisme, eller de har påpeget, at konflikten mellem palæstinensere og israelere misbruges som en undskyldning for vold eller som en begrundelse for at begå onde, kriminelle handlinger. Det internationale samfund skal gribe ind nu for at afklare denne potentielt eksplosive situation. Der er en reel risiko for, at situationen breder sig i regionen, og vi skal gøre alt, hvad vi kan, for at forhindre en tilbagevenden til de tider, hvor det vigtigste våben i kampen for den palæstinensiske sag var terrorisme.
Endelig vil jeg nævne, at der i dag fortrinsvis fokuseres på Afghanistan. Men fokus vil i stadig højere grad blive flyttet til Mellemøsten. Hvis vi skal løse problemerne dér, nytter det ikke at dvæle ved fortiden, at udveksle halve sandheder, at skyde skylden på andre eller at skændes om, hvad hr. Arafat skulle have gjort i Camp David, eller hvad hr. Sharon ikke skulle have gjort på Det Hellige Bjerg i Jerusalem. Det er alt sammen fortid. Der kan kun komme fred, hvis parterne vedvarende og oprigtigt forpligter sig til at opnå den, hvis man ser frem til en lysere fremtid og ignorerer dem, der prøver at afspore hele processen gennem voldelige terrorhandlinger og uforholdsmæssige militære reaktioner. Det er sådan, f.eks. hr. Rabin tidligere har gjort fremskridt. Det er denne vej, som vi europæere skal følge i fremtiden.

Brok
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg må sige, at både de to taler og Rådets beslutning i denne uge viser, hvor seriøst vi bør behandle dette problem, og at EU navnlig med de bemærkninger, der er fremkommet her, og med denne beslutning har sendt et klart signal om, hvad det er, der skal støttes.
Europa-Parlamentet vil med sin henstilling gerne bidrage til, at EU kan optræde som mægler i regionen, udvikle en mulighed for at opnå en fredelig løsning her. I den forbindelse vil vi inden for rammerne af beslutningen, altså proceduren i morgen, utvivlsomt få stablet en afbalanceret tekst på benene, hvis jeg må formulere det så forsigtigt.
Jeg behøver ikke at foretage en situationsanalyse her, og jeg vil gerne tilslutte mig det, som Chris Patten har givet udtryk for, nemlig at der overhovedet ingen mening er i at rejse separate skyldsspørgsmål om aktuelle spørgsmål nu. Vi ved bare, at situationen, siden Arafat ikke er sprunget i Camp David og Sharon besøgte Tempelbjerget, er blevet forværret, og at den 11. september heller ikke har bidraget til, at parterne har overvejet sagen på ny, men at tingene er blevet endnu værre efter den 11. september, og at det handler om at bryde denne voldsspiral.
På et eller andet tidspunkt giver det ikke længere mening at tale om skyldige eller uskyldige, fordi man ikke længere kan se en begyndelse eller en ende på voldsspiralen. Vi som europæere har ikke blot en stor interesse i, at der virkelig bliver fred i denne region, vi har også en ganske særlig interesse heri, fordi hele spørgsmålet om Middelhavsområdet og spørgsmålet om terrorisme ikke kan løses, hvis ikke konflikten i Mellemøsten finder en løsning. Jeg siger ikke, at konflikten i Mellemøsten er årsagen hertil, men den benyttes som alibi for meget, som giver os anledning til store bekymringer. Derfor har vi denne ganske særlige interesse i, at dette problem bliver løst i vores nabolag, og vi ønsker, efter at vi, som Chris Patten rigtigt har sagt, hidtil har ydet denne grad af økonomisk bistand, også på baggrund af denne situation at spille en aktiv politisk rolle sammen med USA i denne region.
Vi ser, at vi her har to udgangsforudsætninger. Én ting er helt klart: Israels borgere skal leve inden for sikre og anerkendte grænser. Det er simpelthen en betingelse. Herom kan der heller ikke diskuteres, fordi Israels befolkning har et krav herpå af grunde, som jeg som tysker ikke skal begrunde i detaljer, fordi de er almindeligt kendte.
Det andet punkt er, at også menneskene, palæstinenserne skal have en fremtid, i deres egen stat, hvor de kan skabe deres egen fremtid. Det betyder, at vi på dette grundlag må gøre forsøget og rydde de negative ting af vejen skridt for skridt. Besættelse og bosættelser tjener ikke til, at palæstinenserne kan udvikle sig i overensstemmelse hermed. Terrorisme fra palæstinensernes side fører ikke til, at der opstår en følelse af sikkerhed i Israel, at man trækker sig tilbage. Jeg mener, at Arafat som følge heraf, som vi nu ser, åbenbart alligevel er i stand til at gribe ind over for Hamas og Jihad. Derfor havde det også været hensigtsmæssigt at gøre det tidligere. Men når det nu bliver gjort, så skal det være godt, og man bør med al kraft bekæmpe det, og også betragte det som en væsentlig betingelse, såvel som det naturligvis også er en betingelse, at Israel ikke sønderskyder infrastrukturen i Palæstina, hvilket efterfølgende besværliggør udviklingen.
Men det må ligeledes være klart for os, at flygtningenes tilbagevenden ikke må benyttes som et instrument til at bringe staten Israels eksistens i fare. Her må de arabiske stater også se, at internering i lejre heller ikke er den rigtige vej. Hele den arabiske verden må, også med vores økonomiske støtte bidrage til, at disse unge mennesker kommer ud af lejrene og får en udviklingschance.
Rådet og Kommissionen er bevidste om, at Europa-Parlamentet er villigt til at bidrage til vægtige løsninger også på det økonomiske område, hvis det medvirker til en fredelig udvikling. Vi mener, at vores holdning til sikring af menneskerettighederne skal ses i en tilsvarende sammenhæng både hos det palæstinensiske selvstyre og staten Israel. Vi har i dag set tre vindere af Sakharovprisen. Det var en muslim, en jøde og en kristen, altså repræsentanter for de tre monoteistiske religioner. Her skal man, tror jeg, finde den principielle indgangsvinkel. Disse tre religioner, som på så glimrende vis har præget denne verden i de foregående årtusinder, må dog finde den indre kraft i sig selv til at skabe en fredelig løsning i det centrum, hvor disse religioner stammer fra, så disse tre religioners befolkninger kan leve sammen i den fælles hellige by Jerusalem.
Jeg tror, at vi må løse det med vores aktion. Jeg tror, at det er én, om ikke den centrale, opgave i disse dage.

Galeote Quecedo
Fru formand, siden begyndelsen af denne valgperiode har Europa-Parlamentet gennem flere af dets organer arbejdet intenst på at opnå fred i området og bidraget både politisk og økonomisk via Unionens budgetter.
Som formand for Delegationen for Forbindelserne med Israel har jeg haft det privilegium at være sammen med fru Morgantini, der er formand for Delegationen for Forbindelserne med Det Palæstinensiske Lovgivende Råd, om initiativer og rejser. Selv om vi ikke altid er enige, er jeg overbevist om, at vi altid har været fælles om de gode intentioner. Vi har rejst med fru Fontaine, vores formand, og i mandags havde vi, som det er blevet nævnt, besøg af hr. Avram Burg, der er formand for Israels parlament, og hr. Abu Ala, der er formand for Det Palæstinensiske Lovgivende Råd.
I dag har vi spist sammen med årets modtagere af Sakharovprisen - som hr. Brok lige har nævnt - hvis tildeling skal symbolisere og forstås som et udtryk for Europa-Parlamentets bedste ønsker. Nu deltager vi i en forhandling om en henstilling fra Udvalget om Udenrigsanliggender. Men netop nu mener jeg, at vi for første gang står i en situation, hvor der ikke er nogen grund til optimisme, og netop derfor mener jeg, at henstillingen til Rådet er meget belejlig og nyttig, især i den endelige version, som grupperne er blevet enige om i formiddag, og som givetvis vil blive bekræftet under afstemningen, for det eneste, vi har tilbage, er indgriben, endda international tvang, for uden den ville vi nu være vidne til åben krig.
I betragtning af de tragiske omstændigheder, vi oplever, som forværres af den internationale krise, mener jeg helt alvorligt, at vi i de forskellige parlamentariske grupper bør se bort fra partipolitiske uenigheder og gøre vores bidrag og det bidrag, som Unionens repræsentanter i området yder, mere effektivt. Det, vi ser, er ikke en film med gode og onde, og for at være troværdige skal vi derfor med samme vægt forlange af Israels regering, at den indstiller bombningerne, og af Den Palæstinensiske Myndighed, at den skånselsløst forfølger de radikale, der forårsager den vilkårlige terrorisme, som under ingen omstændigheder er berettiget.
På tidspunkter som dette kan de politiske ledere ikke resignere, de skal vende sig mod hadet hos unge israelere, som går ud på gaden og forlanger, at den palæstinensiske befolkning skal bombarderes til gengæld for terrorangrebene, og de skal også vende sig imod det brutale billede af palæstinensiske børn, der glæder sig over, at en halv snes uskyldige mennesker har mistet livet i Jerusalem eller Haifa. Hvad er det, de børn lærer i skolerne?
Og hvis de nuværende israelske og palæstinensiske ledere ikke er i stand til at stoppe det, er jeg sikker på, at deres folks historie vil straffe dem med foragt.

Menéndez del Valle
Fru formand, mens vi taler her, besætter israelske kampvogne igen de såkaldte palæstinensiske selvstyreområder i Mellemøsten. Israels hær udfører henrettelser uden lov og dom, og landets fly bomber fortsat det palæstinensiske politis - ikke hærens - hovedkvarterer, et politi uden bevægelsesfrihed, som man forlanger skal optrevle terroristnettene og anholde alle mistænkte.
Jeg er godt klar over, at Rådet, og især den højtstående repræsentant - Javier Solana - gør en kæmpe indsats for at opnå et konkret resultat. Jeg spørger mig selv, om Rådets erklæring fra i mandags vil bidrage til det. Jeg vil i hvert fald tale om den. I erklæringen forlanger Unionen som bekendt - og i denne rækkefølge - for det første, at Den Palæstinensiske Myndighed optrevler terroristnetværkene, anholder alle mistænkte og offentliggør en appel om at bringe intifadaen til ophør. Dernæst, men i anden række, anmodes Israel regering om at trække sine militære styrker tilbage, ophøre med henrettelser uden lov og dom, ophæve de blokader og restriktioner, som er påført det palæstinensiske folk, og fastfryse bosættelserne.
Jeg glæder mig over denne erklæring. Ligesom premierminister Sharon, der har udtalt, at det er første gang, et sådant krav om bekæmpelse af terrorisme formuleres så klart og utvetydigt over for Arafat. Sharons tilfredshed gælder tydeligvis kun Unionens krav til Den Palæstinensiske Myndighed. Der er ingen erklæring fra premierminister Sharon om Rådets krav om, at Israels vold ophører.
Peres, Israels udenrigsminister, syntes også godt om erklæringen. Simon Peres har sagt, at han synes, at det er en ansvarlig europæisk holdning, men han har været noget mere konkret end Sharon, for han har erklæret, at den israelske militære aktion er nødvendig. Han påstår, at den aktion - som Unionen ønsker afsluttet - er nødvendig for at forhindre angreb på israelerne, og han tilføjer, at det er meget let at give råd til lande, som ikke har de samme problemer. Den europæiske holdning er åbenbart ansvarlig, hvis det drejer sig om et råd til Den Palæstinensiske Myndighed, men ikke helt så meget, hvis det er Israels regering, der bliver rådet.
Efter min beskedne mening har den slags udtalelser nok fået Louis Michel til at sige, at Unionen ikke stillede sig på linje med Israel ved at udsende en sådan erklæring. Det er jeg godt klar over, men sagen er, at der stadig er en besætter og en besat, og førstnævnte ønsker at blive ved med at fastlægge spillets regler, mens sidstnævnte - den besatte - ganske enkelt anmoder om besættelsens ophør og dermed fred.
Det ved Rådet også, og det har ligesom Parlamentet altid ønsket at få større indflydelse på fredsprocessen. Jeg tror også, at det ved, at man ikke anmoder om indflydelse, man opnår den.
Til sidst vil jeg sige, at jeg håber - og er sikker på - at den højtstående repræsentants seneste mission og de eventuelle beslutninger, der træffes i Laeken, går i den retning.

Esteve
Fru formand, jeg tror, at det bliver vanskeligt for mig og de øvrige talere at finde bedre og mere rammende ord end dem, som Sakharovpristagerne har brugt i dag, særligt fru Peled-Elhanan og hr. Ghazzawi. Men det er nødvendigt at komme videre. Lad os følge deres eksempel.
Jeg synes, at grupperne bør glæde sig over den aftale, der blev indgået om henstillingen, men det bør bekymre os, at det - selv om vi ikke er part i konflikten - har været vanskeligere end det burde, at opnå den.
Under diskussionen har Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe forsøgt at prioritere såvel aftalen som en afbalanceret holdning. Men jeg tror ikke, at der er tvivl om, at vores største krav er kravet om at være effektive, fordi vi ikke er her som konfliktanalytikere, men som politikere med ansvar inden for rammerne af EU. I lyset af det synes jeg, at den klare holdning til Den Palæstinensiske Myndighed og Israels regering, som stemmer overens med Rådets holdning, er fornuftig.
Men da jeg mener, at der kræves effektivitet, vil jeg tilslutte mig fru Neyts-Uyttebroecks og hr. Pattens holdninger om, at det er nødvendigt med en international aktion, at standse konflikten og følge de retningslinjer, som fremgår klart af Mitchell-rapporten.
I den forbindelse vil jeg sige, at det ikke er nok at være observatører og udøve pression. I en konflikt skal der være stærke mæglere. EU, USA og naturligvis også FN og Rusland er stærke mæglere, der vanskeligt ville kunne finde nogen bedre historisk lejlighed til at handle effektivt og afbalanceret i fællesskab. Derfor mener jeg helt bestemt, at vi bør bestræbe os på at komme til at optræde som stærke mæglere - hvis det er muligt for parterne - for det kræver konfliktens alvor.

Lagendijk
Fru formand, fru minister, hr. kommissær, det er lidt mærkeligt, at vi nu drøfter Mellemøsten et par timer efter den gribende og følelsesladede overrækkelse af Sakharovprisen til fru Peled og hr. Ghazzawi. Men det er netop, fordi der er kloge folk, som under dramatiske personlige forhold på begge sider forbliver tolerante, at det er nyttigt og nødvendigt, at vi fortsat forsøger at finde en løsning på et problem, som ved første øjekast ser håbløst ud.
Det er til kynikerne i, men især også uden for Parlamentet, at jeg vil sige, at EU kan spille en rolle. Det kan ikke lykkes uden amerikanerne, men kun med amerikanerne kan det heller ikke lykkes. Hvad betyder det?
Det betyder, at EU skal være kritisk, både med hensyn til Israel, når det drejer sig om genbesættelse af palæstinensiske områder, oprettelse af blokader og udenretslige henrettelser. Men, og det skal der ikke herske tvivl om, vi skal ligeledes være kritiske over for Den Palæstinensiske Myndighed, som kunne have gjort mere og skal gøre mere i fremtiden for at standse terrorangreb og optrevle netværk. Vi skal imidlertid være meget opmærksomme på, at det ikke er en kamp mellem to jævnbyrdige parter. Det er staten Israel, som bærer hovedansvaret for de nuværende konflikter og for løsningen heraf. Det betyder, at der skal lægges meget stort pres på Israel for at finde en løsning. Det betyder pres for at undgå, at der igen og igen findes en udvej og undskyldning for på det tidspunkt, hvor der kan påbegyndes forhandlinger, alligevel ikke at gøre det. Det betyder, at der også skal lægges pres på Israel, så landet kan tage afstand fra den tankegang, hvor f.eks. Arafat ligestilles med bin Laden. Det er en livsfarlig sammenligning, som gør det meget vanskeligt at nå frem til en løsning.
Vi har over for vinderne af Sakharovprisen også pligt til at gøre alt, hvad der står i vores magt for at holde deres håb i live.

Wurtz
Fru formand, fru minister, hr. kommissær, jeg er lige vendt tilbage fra et ophold i de palæstinensiske områder og Israel, som har gjort stærkt indtryk, da jeg fik nyheden om det frygtelige blodbad i Jerusalem efterfulgt af et andet attentat i Haifa. Da jeg var forfærdet over så forsætligt grusomme og morderiske handlinger, gav jeg straks udtryk for min dybe medfølelse med ofrenes familier. Jeg understregede, at ingen sag hverken helt eller delvis kan retfærdiggøre sådanne myrderier på uskyldige. Ophavsmændene skal anholdes, dømmes og straffes.
Man behøver ikke at være særlig kyndig for at forstå, at disse nye forbrydelser var en sand katastrofe for den palæstinensiske ledelse. Jeg kunne på stedet se, hvor vanskeligt det var at styre befolkningens forbitrelse, særlig i flygtningelejrene, over de daglige voldelige begivenheder i de besatte områder, så meget desto mere efter de uansvarlige drab på virkelige ledere af de fundamentalistiske bevægelser. Denne gang, sagde jeg til mig selv, beslutter den israelske regering at hævne ofrene for attentaterne på sin egen måde, og den snævre manøvremargen, som Den Palæstinensiske Myndighed har tilbage, vil skrumpe ind. At bryde den tragiske onde cirkel med ydmygelser, attentater, repressalier og hævn, som denne konflikt er fastlåst i efter valget af Ariel Sharon, ville således blive en næste umulig opgave.
Sådan er situationen altså! Og på hvilken måde! Med sit ildhav har Israel hævnet sig på fundamentalisterne ved at sigte på Arafat. Det palæstinensiske politi, der er blevet opfordret til at standse aktivisterne fra Hamas eller Islamisk Jihad, bliver selv beskudt med bomber. Den internationale menneskerettighedsdag blev markeret i Hebron med det uudholdelige billede af to børn på tre og 13 år, som bliver sønderflænget af et israelsk missil, der sådan lidt halvhjertet er beregnet på en mistænkt. Hvem kan stadigvæk betvivle Ariel Sharons ønske om at tilintetgøre Den Palæstinensiske Myndighed og det, der er tilbage af Oslo-aftalerne?
Hvad siger EU stillet over for den dødelige fare for en henrettelse af den palæstinensiske nation og den efterfølgende islamiske flodbølge? Fordømmer EU den politik til det værre, som Sharon fører? Opmuntrer EU de modige stemmer i Israel, der kræver tilbagevenden til forhandlinger? Glæder EU sig over de første anholdelser af fundamentalistiske aktivister, som Den Palæstinensiske Myndighed har løbet den risiko at foretage? Beklager EU de civile palæstinensiske ofre i samme grad som de israelske ofre? Genfremsætter EU i det mindste sin tidligere anmodning om at sende internationale observatører til området? Selv om det kan lyde utroligt, så indeholder De 15's officielle meddelelse intet af alt dette. EU sender tværtimod et budskab til Den Palæstinensiske Myndighed, hvis hidtil uhørt hårde tone pressen har fremhævet.
Det ville være tragisk, hvis EU vender ryggen til og uden at reagere lader præsident Bush give grønt lys til Ariel Sharon på et tidspunkt, hvor det eneste håb er en fast politisk intervention fra det internationale samfund. Jeg tænker på de kvinder og mænd i Israel og Palæstina, der i lighed med fru Peled-Elhanan og hr. Ghazzawi, som er blevet tildelt Sakharovprisen, regner med, at vi vil hjælpe dem med at gøre modstand, nære håb og genopbygge en vej hen imod en retfærdig fred. Deres kamp er nok til at minde os om vores ansvar.

Belder
Fru formand, Rådet indtog langt om længe i forgårs en klar holdning med henblik på eskaleringen af den israelsk-palæstinensiske konflikt. EU-udenrigsministrene lægger ganske rigtigt det politiske ansvar for de vedvarende palæstinensiske selvmordsangreb på israelske borgere der, hvor det hører hjemme, nemlig hos Den Palæstinensiske Myndighed. På det grundlag stillede Rådet tre krav til de palæstinensiske ledere. Optrevling af Hamas- og Islamisk Jihad-terrornetværkene, arrestation og restforfølgelse af alle, der er mistænkt for terroraktiviteter, samt offentlig opfordring på arabisk til at afslutte intifadaen, det palæstinensiske oprør.
Rådets politiske klarhed om palæstinensisk terrorisme kan jeg desværre ikke genfinde konsekvent i Parlamentets henstillinger. Derfor holder jeg også efter koordinatorsamrådet i morges fast ved mit ændringsforslag 6 om, at støtten til Den Palæstinensiske Myndighed skal hænge sammen med Rådets krav. Ændringsforslaget passer til de kompromiser, som blev indgået i samrådet. Jeg anmoder derfor om kollegernes støtte ved afstemningen ved navneopråb.
Fru formand, hvis Parlamentet ikke fører en klar politik sammen med Rådet over for den vedvarende palæstinensiske terrorisme, vil de sataniske kræfter fra den 11. september slå til der, for de ønsker bestemt ikke det, som Parlamentet klart slår til lyd for i sin henstilling, nemlig en sikker jødisk stat i Mellemøsten.

Pannella
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, vi fortsætter med at lege Picasso og male en antiisraelsk Guernica med børnelig, der som regel er andre steder, hvis de er ofte for amerikanerne, men her er de ofre for israelerne. Med dette forslag til henstilling har kommissær Patten og vi selv til hensigt endelig at give palæstinenserne det, de har brug for, og det, som de palæstinensiske mænd og kvinder, araberne generelt og ofrene for Arabiens diktaturer beder om.
Vi giver Arafat nogle løfter, og vi gør det muligt at kæmpe, men for hvad? For at give dem rettigheder? For at give dem det, som alle menneskerettighedserklæringer i verden - også de europæiske - ikke medtager, når det gælder de personlige rettigheder? De ønsker at give dem en nationalstat. Det er lige præcis, hvad de har brug for - en anden syrisk nationalstat, en anden yemenitisk stat eller hvad det nu måtte være. De har brug for en nationalstat. Kommissær Patten, måske har vi også brug for sådan en stat i Italien, så vi kan løse vores problemer, og måske har De også brug for sådan en stat i England, så De kan løse Deres problemer, ikke?!
Den nationale uafhængighed er en løgn, som også går ud over Israel. De ønskede Jugoslaviens nationale uafhængighed, som skulle være neutral for begge parter. Det betød ikke noget, da vi bad dem om at gå ind for demokratiet og EU. De ser bare passivt til og spiller de barmhjertige samaritanere. Fru Morgantini vil sikkert opfordre de israelske soldater til at desertere, sådan som hun gjorde i italiensk tv i hele verden, og opfordre de amerikanske og engelske soldater til at desertere fra krigen i Afghanistan. De er arvingerne til pacifisterne og kommunisterne fra 1938, som støttede nazismen ved at opfordre deres franske kammerater til at desertere fra krigen.
Hvis det er det, som De stadig ønsker, er det efter min mening vores pligt at slå fast, at palæstinenserne og alle borgere i hele verden - men ikke mindst palæstinenserne - har ret til at sige nej til dette kyniske bedrageri, og det har vi også ret til på deres vegne. Hvis der var tre stater - Jordan, Palæstina og Israel - ville den jordanske stat gå i opløsning med det samme, og via Palæstina ville man straks forsøge at få denne halv- eller kvartdemokratiske oase til at gå i opløsning.
Nej og atter nej til dette forslag, hvor man stiller betingelser for det fortsatte samarbejde med Israel og ubetinget ønsker at støtte Arafat. Vi går ærligt talt ikke ind for et sådant EU, et sådant Palæstina og et sådant Arabien. Og vi stemmer derefter.

Morillon
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, vi blev alle rystet over fru Peled-Elhanans vidneudsagn i morges, som fik os til her i Parlamentet at høre skrigene fra de børn, der bliver ofre, og stemmerne fra de sørgende mødre, som, fordi de har givet liv, bestræber sig på at bevare det stillet over for menneskets morderiske galskab. Vi lyttede også til appellen fra hr. Ghazzawi, som støttede den drøm om fred, som deltes af Det Europæiske Fællesskab, og som stadig er EU's grundlag.
Imens jeg lyttede til dem, kunne jeg ikke undgå de smertelige minder fra en periode på Balkan, hvor de politisk og militært ansvarlige lod hånt om flertallet af deres landsmænds ønske om fred og ikke lod sig rokke fra en uforsonlig holdning, der var dikteret af deres dybt forankrede mistillid til deres modstandere. For at dæmpe denne mistillid måtte det internationale samfund dengang gribe beslutsomt ind, indtil Dayton-aftalerne, der skulle munde endeligt ud i en varig våbenhvile, blev indgået. Den skulle sikres ved udstationering af en styrke, der endnu ikke har opfyldt sin mission, men som det er lykkedes, hr. Wurtz, endelig at bryde den onde cirkel med frygt, vold og had.
For i dag at opfylde flertallet af de israelske og palæstinensiske borgeres ønske om fred forekommer det mig, at det internationale samfund skal udvise den samme beslutsomhed og engagement. Det er EU's kald at stå i spidsen for denne bevægelse. Derfor hilser jeg den erklæring velkommen, som Rådet fremsatte i forgårs, og som med en bemærkelsesværdig stramhed og en ikke mindre bemærkelsesværdig kortfattethed udtrykte EU's afbalancerede holdning. Fru rådsformand, jeg glæder mig over den således understregede vilje til ikke at give efter for en optrapning af en mere og mere blind vold.
Parlamentets Udvalg om Udenrigsanliggender har i samme ånd udarbejdet den henstilling, som formanden Elmar Brok har affattet, og som vores kolleger skal godkende. Det er mit håb, at de israelske og palæstinensiske politisk og militært ansvarlige endelig forstår, at disse indgreb udelukkende har til formål at hjælpe dem med at genoplive en fredsproces, som de har godkendt grundlaget for, men som de afviser at iværksætte af mangel på tillid til hinanden. Vi henstiller indtrængende til dem om i det mindste at have tillid til det internationale samfund for at sikre, at fredsprocessen iværksættes på den mest upartiske måde. Det er dette, vi kan og skal bestræbe os på.

Poos
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, otte år efter forhandlingerne i Oslo og 15 måneder efter begyndelsen på den anden intifada er situationen i Mellemøsten i december 2001 katastrofal.
Ariel Sharon har ikke kunnet holde sine valgløfter om forbedring af Israels og borgernes sikkerhed. Lederen af Den Palæstinensiske Myndighed er svækket, omringet og belejret på sit eget område, som kun er selvstyre af navn. Den palæstinensiske civilbefolkning forekommer mere underkuet end nogensinde før og berøvet alle fremtidsudsigter.
Det internationale samfund, som ønsker fred, forfølger nu et midlertidigt mål, som dog er uden for rækkevidde. Det drejer sig om en plan, der bærer den amerikanske senator Mitchells navn. Mitchell-planen er velmenende, fordi formålet først og fremmest er at standse myrderierne, men den er et blændværk, for enhver mindre aftale, der er indgået på så snævert et grundlag, er prisgivet den sidste vanvittige selvmordsaktion, og så må man begynde helt forfra. Selv om man forudsætter, at Ariel Sharons forhåndsbetingelser opfyldes, og at Mitchell-planen gennemføres i sin helhed, men møjsommeligt, ændrer det intet ved de grundlæggende årsager til konflikten, og Ariel Sharons personlige, dybt forankrede aversion mod Arafat forsvinder ikke som ved et trylleslag.
De grundlæggende årsager til konflikten ligger i den vedvarende besættelse - som er "grusom" ifølge modtageren af Sakharovprisen, der talte i morges - af de palæstinensiske og syriske områder, som Israel erobrede under konflikten i 1967. Først når besættelsesmagten har befriet alle disse områder, herunder Østjerusalem, som FN-resolutionerne forlanger, er der skabt betingelser for en stabil og varig fred.
Derfor skal EU gå ind for en endelig og øjeblikkelig aftale, der fastsætter sikre og internationalt anerkendte grænser, der i givet fald i en overgangsperiode beskyttes af en international styrke. Alle landene i området kunne så starte forfra på et nyt grundlag og med støtte fra EU indlede en forsonings- og genopbygningsfase.
Israel skal vende tilbage til sine internationale grænser fra 1967, og den arabiske verden skal officielt og uigenkaldeligt anerkende disse. Det er dette endelige mål, som Rådet med fasthed skal forfølge på den internationale scene. Ved at handle således kommer Europa til at spille den rolle i Mellemøsten, som alle regner med at se det spille. Det er ikke en neutral rolle, der er på sin plads i dag, men en retfærdig rolle.

Ries
Fru formand, der har nu været krig i Mellemøsten i mere end et år. Intifadaen og dens følge af israelske gengældelser fortsætter, dødsfaldene bliver stadig flere alle steder, og vi føler os magtesløse, bekymrede og rasende. Ja, rasende, en vrede, som svarer til vores håb sidste år, hvor Mellemøsten var tæt på en fredsaftale. Man kan bebrejde Ariel Sharon hans gengældelsespolitik. Sharon var imidlertid ikke ved magten, da Ehoud Barak, Shlomo Ben Ami og Bill Clinton forsøgte at overtale Yassir Arafat til at underskrive en fredsaftale, som ville have været historisk. Når dette er sagt, er fortiden fortid, som kommissær Patten meget rigtigt har gjort opmærksom på.
Vi vil i dag således tro på lyset for enden af tunnellen for at omskrive det belgiske EU-formandskabs vendinger. Vi vil tro på, at den appel uden fortilfælde, som De 15 udsendte i mandags, og som var en appel til begge parter i modsætning til, hvad jeg har hørt her, bliver hørt. Israel drages til ansvar, men for første gang opfordrer EU så klart og tydeligt Arafat til at opløse Hamas' og Islamisk Jihads terrornetværk. Lyset for enden af tunnellen kan således være, da Israel i går erkendte, at Den Palæstinensiske Myndighed for første gang for alvor er begyndt at bekæmpe fundamentalisterne. Det kan også være, når Arafat indrømmer, at EU's appel, som trods alt var uden eftergivenhed, er velafvejet.
Modtageren af Sakharovprisen 2001, israeleren Nurit Peled-Elhanan, sagde i middags, at hun ville ønske, at mødrenes stemmer i Mellemøsten kunne få våbnenes stemmer til at tie. Vi håber og vil også tro, at Europas høje og tydelige stemme bidrager til at få håbet til at genopstå.

Morgantini
Fru formand, jeg får hele tiden større lyst til at betragte Dem og os i tavshed. Jeg er så træt af disse gentagne forhandlinger, hvor man kun når videre med møje og besvær. Det skal dog være en tavshed, hvor vi forstår at lytte til stemmerne fra de dræbte, der beder om fred og retfærdighed, sådan som Izzat Ghazzawi og Nurit Peled-Elhanan sagde her til morgen. Det skal være en tavshed, som taler til vores alle sammens samvittighed og fortæller os, at der kun kan blive fred i Palæstina og Israel, hvis det palæstinensiske folk kan udøve deres ret til at bo i deres egen stat i sameksistens med den israelske stat og med sikkerhed for begge parter. Vi skal gøre denne fred mulig, og det gør vi ikke kun ved hjælp af økonomisk støtte.
Vi kan se det hver eneste dag. Det, som vi bygger, og som vores borgere betaler for, bliver ødelagt af bombeangreb og bulldozere. Det gælder både lufthavnen og havnen, og i forgårs ødelagde man sågar antiterrorlaboratoriet. Jeg deler kommissær Pattens og ministerens holdninger, men der kan ikke finde nogen økonomisk udvikling sted, hvis ikke Israels militære besættelse ophører. EU skal beslutsomt bevæge sig i denne retning. Vi skal ligeledes beslutte - også uden at inddrage andre parter - at civilbefolkningen skal beskyttes af internationale styrker. Man kan ikke sammenligne besætterne med de besatte. Vi skal være retfærdige, men ikke salomoniske. For at skabe fred er der brug for præcise handlinger, og det gælder både for os, for israelerne og for palæstinenserne.

Van der Laan
Fru formand, min gruppe er meget chokeret over den på ny opblussende vold i Mellemøsten. Befolkningen i Israel lever i sorg, angst og vrede, men de har politisk frihed, valg, økonomisk udvikling og håb om en bedre fremtid. Det er i Israels interesse, at palæstinenserne ligeledes får håb for fremtiden. De, der håber, har intet at tabe. Uden håb vil der aldrig være vilje til at indgå kompromiser. Men hvordan kan folk turde håbe, så længe der bygges bosættelser i deres baghave, så længe der pålægges kollektive straffe for enkeltpersoners forbrydelser, og så længe Europa ikke reagerer på grove krænkelser af den internationale ret?
Det er en misforståelse, at mere vold og undertrykkelse gør palæstinenserne mere eftergivende. En international fredsstyrke skal overvåge gennemførelsen af Mitchell-aftalen med som start en øjeblikkelig tilbagetrækning fra de besatte områder og umiddelbar fjernelse af alle bosættelser.
Endelig, fru formand, har jeg et spørgsmål til Kommissionen. Europæiske projekter er blevet ødelagt ved israelske angreb. Hr. Patten nævnte det forensiske laboratorium. Hvor stor er skaden, og kan hr. Patten love, at Kommissionen vil få skaden godtgjort af Israel?

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg har ikke så meget at tilføje til det, som allerede er blevet sagt i debatten, bortset fra at jeg vil understrege, at Rådets afgørelser, helt i lyset af det, som hr. Patten sagde, tager sigte på fremtiden og derfor omfatter en række presserende formaninger til begge hovedaktører, hvilket vil sige Israel og Den Palæstinensiske Myndighed. Afgørelserne har derfor ikke til hensigt på den mest ligevægtige og rimelige måde at mindes, beklage eller hylde ofrene fra den ene eller den anden side.
Volden er frygtelig, og det er voldsspiralen også. Vi har været nødt til at insistere på handling, og det var henvendt til både Den Palæstinensiske Myndighed og Israel. I den fastsatte del af konklusionerne slås der endvidere til lyd for et snarligt møde, hvor EU, USA, Rusland, Den Palæstinensiske Myndighed og Israel skal forhandle for at komme ud af volds- og ekstremismespiralen.
Det hjælper ikke at mistænke Rådet for at holde med den ene eller den anden part, for det er ikke tilfældet. Vi slår til lyd for fred, og det vil vi gøre alt for at opnå. Det gør det nuværende formandskab, og det vil det kommende utvivlsomt også gøre, og vi har brug for hele Parlamentets støtte.

Patten
Hr. formand, jeg vil begynde med at svare på det som sædvanligt meget direkte spørgsmål fra fru van der Laan. Vi har foretaget en beregning af de skader, der indtil videre er sket på vores projekter. Der er i alt ni projekter, som er skadet på den ene eller den anden måde. Tabet skønnes at være på 2,289 millioner euro, idet der også er et tab på 60.000 euro som følge af bombningen af det retsmedicinske laboratorium, som vi har stillet til rådighed. Den israelske regering har også i et vist omfang bidraget til at hjælpe de palæstinensiske sikkerhedsstyrker. Disse beregninger er meget løselige. Hvis De tænker på EU's investeringer på Vestbredden og i Gaza i årenes løb i et forsøg på at etablere ordentlige tjenestegrene og på at skabe en potentielt levedygtig stat, er tabet uoverskueligt. Det er den balance, der indtil videre er opgjort af den statsautoriserede revisor, og jeg håber ikke, at den bliver værre.
Lad mig tilføje et par punkter i forbindelse med forhandlingen. Det ærede medlem, hr. Poos, som ikke siger noget uovervejet - og han har et stort kendskab til dette område - beskrev situationen som katastrofal, og det er ikke for stærkt et udtryk. Min ærede ven, general Morillon, mindede os om følgerne af en uforsonlig holdning på Balkan. Hr. Lagendijk og fru Morgantini og andre talte om de bevægende taler, som vi har hørt her til morgen, om de ofre, som næste generation må bringe, fordi den nuværende generation ikke kan finde ud af at leve fredeligt sammen. Jeg mener dog, at når folk kan udvise en så usædvanlig grad af ukuelighed, mod og mådeholdenhed, er der stadig håb for regionen. Formanden for Udvalget om Udenrigsanliggender, hr. Brok, har sagt, at målet var, at de tre store religioner, som var repræsenteret her til morgen, fredeligt skulle kunne leve sammen én dag i den hellige stad, hvilket med en engelsk digters ord er "en udgang, vi måtte bede om".
Jeg vil blot sige en ting til hr. Belder - og jeg siger det meget venligt og uden kritik, for folk har ret til at have deres egne lidenskabelige meninger - og det er, at jeg ikke er sikker på, at jeg deler hans holdning til balance. Jeg vil fortælle Dem, hvad jeg forstår ved balance.
I mandags mødtes en række palæstinensiske og israelske parlamentsmedlemmer og intellektuelle ved kontrolpost Qalandia for at understrege det presserende behov for fortsat dialog mellem de to sider, selv om dette er det eneste sted, det er muligt. De fremførte, at disse møder er særligt vigtige i lyset af optrapningen af volden i den forløbne uge, som de siger truer med at trække hele deres region i krig. Hvis der ikke straks sættes en stopper for den nuværende voldsspiral, er der fare for, at situationen kommer ud af kontrol med uoprettelige konsekvenser til følge.
En gruppe med deltagelse af Yossi Beilin, som er tidligere justitsminister og en af arkitekterne bag Oslo-processen, og Yassir Abed Rabbo, som er palæstinensisk informations- og kulturminister, fremførte, at en afslutning på den igangværende krise kræver omgående opgivelse af vold som et politisk våben samt betingelsesløs gennemførelse af Tenet-arbejdsplanen og Mitchell-rapporten. Dette kræver omgående forholdsregler, bl.a. forebyggelse og afstraffelse af terrorhandlinger, ophævelse af adgangsforbuddet og tilbagetrækning fra de palæstinensiske områder samt stop for politiske mord. De fremførte, at bosættelserne ikke er forenelige med et ærligt forsøg på nedtrapning og ønsket om fred. De skal stoppes. Hverken officielle eller uofficielle tilskyndelser til vold er forenelige med forsøg på at genskabe et klima af tillid og ikkevold. Det skal bringes til ophør. Vi tilkendegiver klart, at Den Palæstinensiske Myndighed eller dens formandskab under ingen omstændigheder må lide skade, hvis vi skal finde en vej ud af denne krise.
Lad mig fortælle Dem, hvad EU efter min mening burde gøre. Så længe der findes moderate på begge sider - i Israel og Den Palæstinensiske Myndighed - skal vi være der for at støtte dem, støtte deres mod, tolerance og anstændighed. Det er en afbalanceret EU-politik. Jeg vil på passende bibelsk vis sige Hosianna til alle de synspunkter, der kommer til udtryk i fælleserklæringen. Jeg beder til, at der om tre, seks eller ni måneder stadig er nogle moderate tilbage, som har tapperhed og mod til at stille regionen en bedre fremtid i udsigt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær, for denne meget bevægende appel i den vanskelige situation.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.

Ferri
Hr. formand, jeg vil gerne sende en hilsen til en gruppe unge, som ikke alene kommer fra en by, jeg holder meget af, og hvor jeg er borgmester - nemlig Pontremoli i Lunigiana - men som efter min mening også kan være et forbillede for de mange unge, der betragter EU. De er fyldt 18 år i år, i 2001, som er det år, hvor volden i verden er på sit højeste, men som også er det år, hvor mange af verdens unge når myndighedsalderen og får lov til at udøve deres fulde rettigheder og pligter. Jeg håber, at disse overvejelser og denne stærke moralske støtte fra EU giver et konstruktivt bidrag til fremtidens fred for EU's unge og for alle unge i hele verden.

Formanden
Kære hr. borgmester, det var ganske vist ikke helt angående forretningsordenen, men der findes en talemåde i bibelen: Hvad hjertet er fuldt af, løber munden over med. For så vidt har jeg også en vis forståelse for det, også for Deres bemærkning.

Rådets og Kommissionens gennemførelse af forordningen om aktindsigt
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om Rådets og Kommissionens gennemførelse af forordningen om aktindsigt.
Mens fru minister Neyts-Uyttebroeck før talte ved slutningen af forhandlingen, har hun nu chancen og den glæde, og vi har den ære, at hun taler om dette emne ved starten af forhandlingen.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, mine damer og herrer, Rådets formandskab lovede Dem - ved min mellemkomst i øvrigt - at træffe de nødvendige foranstaltninger til at overholde fristen, som er fastsat til den 3. december 2001, for iværksættelsen af Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter.
Jeg er glad for at kunne fortælle Dem, at Rådet har indfriet sine løfter. Den 29. november traf det en afgørelse til ændring af sin egen forretningsorden. Denne afgørelse blev offentliggjort i Frankrigs Statstidende Journal officiel den 30. november og trådte i kraft den 3. december, det vil sige samme dag, som den føromtalte forordning blev gjort gældende. Denne afgørelse består af en sammenfatning til én lovbestemmelse af bestemmelserne i Rådets interne lovgivning om aktindsigt samt nye bestemmelser om iværksættelse af forordningen. I henhold til artikel 2 i samme afgørelse er en række andre lovbestemmelser blevet afskaffet, herunder Rådets afgørelse af 20. december 1993 om aktindsigt i Rådets dokumenter, senest ændret ved afgørelse af 14. august 2000, Rådets afgørelse af 6. december 1999 om forbedring af oplysningerne om Rådets lovgivningsarbejde og af det offentlige register over rådsdokumenter og endelig Rådets afgørelse af 9. april om at gøre visse kategorier af rådsdokumenter tilgængelige for offentligheden.
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, den proces, som blev startet med Amsterdam-traktaten, om retten til aktindsigt, omfattes på den måde af en lovramme. Alligevel skal der fastsættes en række bestemmelser.
Forhandlingerne mellem institutionerne om oprettelsen af et interinstitutionelt udvalg, som i overensstemmelse med forordningens artikel 15 skal undersøge, hvilken praksis der er bedst, behandle eventuelle tvister samt drøfte fremtidig udvikling inden for rammerne af aktindsigt, er endnu i gang.
Rådet mener, at dette udvalg skal sammensættes af generalsekretærerne fra de tre involverede institutioner med mulighed for at forelægge formændene for de tre institutioner spørgsmål af almen, politisk eller principiel karakter.
På baggrund af den nylige uformelle politiske trilog mellem formændene for Parlamentet, Rådet og Kommissionen den 28. november har Kommissionens næstformand, fru de Palacio, stillet et interessant forslag som løsning på problemet om repræsentanterne i det interinstitutionelle udvalg. Hendes forslag gik ud på at lade udvalget holde møde på generalsekretærniveau med en fuldmagt - på fransk par délégation - fra deres politiske myndighed. Det er meget interessant, og jeg meddelte dengang formændene for Parlamentet og Kommissionen, at jeg ville forelægge forslaget for rådsinstanserne til vurdering.
Jeg vil gerne, hr. formand, forklare, hvad det drejer sig om, for debatten mellem Rådet og Parlamentet om spørgsmålet om, på hvilket niveau der skal holdes møde, virker lidt smålig.
Rådet er bekymret for, at formændene for Parlamentet, Rådet og Kommissionen vil være nødt til at optræde som appelinstans, hvis man på generalsekretærniveau beslutter ikke at tillade aktindsigt i et bestemt dokument. Det er ikke formændenes rolle. De tre institutioner må ikke blive til en appelinstans, men skal tage sig af hovedlinjerne, de generelle spørgsmål, principperne og lign. Det er altså bekymringen. Det drejer sig ikke om, at Rådet ikke vil have det interinstitutionelle udvalg, men at der skal sørges for, at der ikke oprettes en prætenderet appelinstans, for det er ikke til nogen nytte. Der er andre institutioner, som kan anvendes hertil, og det er kernen i hele debatten. Forslaget fra Kommissionens næstformand, fru de Palacio, kan løse problemet, for hvis de tre institutioners generalsekretærer kan mødes på grundlag af en fuldmagt fra deres formænd, så har de et mandat, og så skal de selv træffe beslutninger i konkrete tilfælde om aktindsigt.
Jeg siger ovenstående for klart at beskrive Rådets problem. Jeg håber, at kollegerne i Rådet også er positivt indstillede over for fru de Palacios foreslåede procedure, og at vi på den måde kan løse problemet og få nedsat det interinstitutionelle udvalg.
Derudover vil jeg gerne gøre opmærksomhed på, at der i forordningens artikel 11, stk. 2, er fastsat en dato, den 3. juni 2002, som den dato, hvor dokumentregistrene skal være operationelle.
Hvor langt er vi kommet? Rådets dokumentregister har være disponibelt for offentligheden siden den 1. januar 1999. Registeret omfatter alle de dokumenter, som er blevet forelagt Rådet eller de forberedende instanser, og som enten danner grundlag for forhandlingerne, har en vis indflydelse på beslutningstagningsprocessen eller giver et billede af den aktuelle situation i forbindelse med visse sager.
I november i år indeholdt registeret henvisninger til mere end 250.000 rådsdokumenter på alle officielle sprog, og registeret giver indsigt i mere end 50.000 dokumenter. Registeret er et hensigtsmæssigt og pålideligt middel, hvormed institutionernes dokumenter kan identificeres og fremvises. Siden registeret blev operationelt, har der - forståeligt nok - været en betydelig stigning i efterspørgslen efter dokumenter, som for størstedelens vedkommende stod i registeret. Antallet af søgninger i registeret stiger fortsat. I 1999 blev der registreret mere end 70.000 besøg, som gav anledning til ca. 600.000 søgninger, og hermed mener vi søgte eller fremviste dokumenter. I 2000 var besøgs- og søgningsantallet på henholdsvis 160.00 og 1.260.000. Tendensen fortsætter, og i det første halvår af 2001 var der allerede 130.000 besøgende og mere end 1 million søgte dokumenter.
(FR) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, hvad angår foranstaltninger til at informere offentligheden om dens rettigheder i henhold til forordningen, undersøger de tre institutioner for øjeblikket, hvilke forskellige konkrete foranstaltninger der skal træffes, f.eks. fælles udarbejdelse af en praktisk guide for borgerne.
I henhold til forordningens artikel 9, stk. 7, skal Kommissionen og Rådet informere Parlamentet om følsomme dokumenter. I den forbindelse er Rådet fortsat rede til at afslutte forhandlingerne med Parlamentet om en interinstitutionel aftale om europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik, som kunne følges op af andre aftaler, især på området for retlige og indre anliggender.
Men i den sammenhæng er det nødvendigt, at Parlamentet reviderer sin holdning til sit annullationssøgsmål mod Rådets sikkerhedsforskrifter, og at det med hensyn til beskyttelse af dokumenter, som er klassificeret som følsomme, træffer foranstaltninger i overensstemmelse med den seneste udgave af sin egen interne forretningsorden for at garantere sikring af disse følsomme dokumenters fortrolige karakter i Parlamentet.

Barnier
Hr. formand, mine damer og herrer, for en måned siden befandt jeg mig også her som vidne for at deltage i Parlamentets vedtagelse af Maij-Weggen-betænkningen om tilpasning af Parlamentets forretningsorden til forordningen om aktindsigt i de tre institutioners dokumenter. For Dem satte den et punktum for det meget store arbejde, som Deres ordfører fru Maij-Weggen, men også hr. Cashman, vil jeg tillade mig at tilføje, har udført.
For en uge siden traf Kommissionen et par dage efter Rådet en afgørelse om ændring af sin egen forretningsorden. Forud for dette havde vi en drøftelse den 28. november for at gennemføre forordningen så gennemskueligt som muligt. Det er rigtigt, at vi havde behov for nogle ekstra dage, og det var grunden til, at den endelige afgørelse først blev truffet den 5. december. Det gav anledning til nogle spørgsmål, og Deres formand har rettet henvendelse til os desangående. Jeg vil helt klart berolige Dem ved at sige, at denne udsættelse i praksis ikke har haft nogen konsekvens for borgerne. Kommissionen har anvendt forordningen i praksis siden den 3. december. Vi har til dette formål en central adgang til Kommissionens generalsekretariat med en postadresse, en e-mail-adresse og et faxnummer, som er stillet til rådighed for borgerne, der ligeledes kan konsultere Kommissionens hjemmeside. Fra næste uge vil den nye aktindsigtsguide, som vi har udarbejdet - den, De netop har talt om, fru minister - ligeledes være tilgængelig på denne hjemmeside.
Således, mine damer og herrer, er hele den praktiske side af forordningens gennemførelse på plads for os, og faktisk er Kommissionens tjenestegrene allerede begyndt at behandle ansøgninger om aktindsigt på basis af de nye oplysninger i forordningen. Forordningen fastlægger i artikel 18 ikke blot tilpasning af forretningsordenerne, men også tilpasning af andre eksisterende bestemmelser. Således har de involverede tjenestegrene i Kommissionen undersøgt, om forordningen af 1983 om åbning for offentligheden af de historiske arkiver var i overensstemmelse med forordningen om aktindsigt. Det er nødvendigt med nogle ændringer, og Kommissionen vil snarest foreslå en ændring af forordningen om de historiske arkiver til Rådet og Parlamentet.
Min tredje overvejelse, stadig i henhold til artikel 18 i forordningen af 30. maj, gælder Kommissionens tjenestegrene, der har opstillet en liste over de bestemmelser, som i dag er spredt over hele fællesskabsretten, og som vedrører aktindsigt eller adgang til informationer i den gældende fællesskabslovgivning. Denne øvelse har gjort det muligt at identificere tæt på 50 bestemmelser, som Kommissionen er i færd med at gennemgå i lyset af den nye forordning. Enhver bestemmelse, som ikke er i overensstemmelse med de nye regler for aktindsigt, vil blive ændret eller afskaffet.
Det fjerde punkt, jeg havde tænkt mig at se nærmere på ved denne lejlighed, er forordningens gennemførlighed i organerne. Jeg ved, at det er en bekymring, som De, fru Maij-Weggen og hr. Cashman, med rette har givet udtryk for, og som kommer til orde i den fælles erklæring, der er vedtaget sammen med forordningen. Foranstaltninger på dette område er ligeledes under udarbejdelse. Straks fra vedtagelsen af den nye forordning har Kommissionen informeret organerne herom, og den har opfordret dem til at gennemgå deres egne regler for aktindsigt i lyset af omtalte forordning. De gældende stiftelsesvedtægter for organerne vil blive ændret. Hvad angår de nye organer, bliver denne klausul inkorporeret i forslaget til stiftelsesvedtægter.
Endelig, mine damer og herrer, har Kommissionens tjenestegrene udarbejdet en guide, der oplyser borgeren om de rettigheder, han har i henhold til forordningen. I første omgang bliver denne guide tilgængelig inden for de allernærmeste dage på Kommissionens hjemmeside, men efterfølgende og inden for forholdsvis kort tid, håber jeg, har vi planlagt at udarbejde en fælles guide til borgerne for alle tre institutioner.
Det var så, hr. formand, mine damer og herrer, hvad Kommissionen har sat i værk for at gennemføre denne forordning om aktindsigt. Bestræbelserne vil naturligvis utvivlsomt blive genstand for en opfølgning i det interinstitutionelle udvalg, som vil blive nedsat inden for en nær fremtid, og som konkretiserer vores samarbejde om iværksættelsen af den nye forordning. Jeg var glad for, fru minister, at høre Dem nævne det kompromisforslag, der blev stillet den 28. november under trilogen af min kollega Loyola de Palacio. Hun stillede dette kompromisforslag, fordi det var nødvendigt at nå frem til en løsning. Det har hun gjort, og jeg takker Dem, fru minister, for at have bemærket det, med respekt for Parlamentets ønske om, at den politiske myndighed får lov at spille sin rolle i dette interinstitutionelle udvalg.
For at gennemføre forordningen har hver institution foretaget sine egne ændringer af de interne procedurer, når den fandt det nødvendigt. Kommissionen har for sit eget vedkommende til hensigt fortsat at respektere denne selvstændighed. Den ønsker at respektere ånden og bogstavet i den nye forordning, som i vores øjne er et reelt fremskridt for gennemsigtigheden og demokratiet i EU.

Maij-Weggen
Hr. formand, hr. Barnier, fru minister, i maj i år vedtoges, efter langvarige forhandlinger, forordningen om aktindsigt, bedre kendt som den europæiske lov om åbenhed i forvaltningen. Vi, hr. Cashman, hr. Watson og jeg, var meget involverede heri. Man aftalte dengang, at den praktiske gennemførelse skulle være klar den 3. december, og det gjaldt for alle tre institutioner, Rådet, Kommissionen og Parlamentet. Registrene skulle være klar den 3. juni 2002, og i dag er det den 12. december. Hvor langt er vi nået, nu en uge efter den 3. december? Parlamentet vedtog den fornyede forordning den 13. november, og Præsidiet sørgede for implementeringen den 28. november. Parlamentet har således styr på tingene. Parlamentet føler sig imidlertid også medansvarlig for, hvad Kommissionen og Rådet gør, og derfor har vi anmodet om denne debat.
Jeg begynder med Rådet, som tilpassede sin forretningsorden til forordningen den 29. november og offentliggjorde den den 3. december, altså lige til tiden. Jeg har to bemærkninger. For det første om en tidligere bemærkning om Solana-beslutningerne. Det fremgår ikke helt klart af forretningsordenen, om Solana-beslutningerne nu underkendes af forordningen. Kan fru Neyts give et klart svar? Jeg har endvidere en bemærkning til artikel 12, stk. 5, i rådsbeslutningen, hvor det fastsættes, at notater, breve og lign., f.eks. til COREPER, om lovgivning omfattes af forordningen. I artikel 6 står der imidlertid, at hvis medlemsstater i individuelle notater eller breve kommer med bemærkninger om europæisk lovgivning til Rådet eller COREPER, så skal disse ikke offentliggøres. Det er uacceptabelt.
I Nederlandene er det således, at et brev fra en kommune til de nationale myndigheder altid skal offentliggøres, og det samme skal gælde for medlemsstaterne i forhold til Rådet.
Så er der Kommissionen. Den foretog en ændring af forretningsordenen den 28. november, der blev vedtaget den 5. december. Jeg vil ikke hænge mig i, at det var to dage for sent, men jeg har dog to bemærkninger. For det første, at Kommissionen har decentraliseret gennemførelsen af forordningen. Er det fornuftigt? På den anden side sagde hr. Barnier, at der vil blive oprettet én postboks og én e-mailadresse. Men hvorfor står det så ikke klart i forordningen, for jeg kan ikke finde det? For det andet er der følgende problem: Hvorfor har Kommissionen ikke givet en klar definition af begrebet dokument ligesom Parlamentet og Rådet? For det tredje artikel 8 i kommissionsforordningen. Hvorfor er man så uklar omkring dokumentets forfatter, må det ikke oplyses, hvis han er embedsmand? Han underskriver dokumentet som embedsmand, så efter min mening omfattes det af åbenhed.
Det er heller ikke helt klart, hvad der skal ske med agenturerne. Kommissæren strejfede det, men er der nogen form for styring fra Kommissionens side i den henseende? Så er der sikkerhedsreglerne, hvorom man heller ikke har offentliggjort noget. Hvorfor er Rådets sikkerhedsregler offentliggjort og ikke Kommissionens? Min sidste bemærkning, hr. formand, vedrører fru Neyts' punkt. Jeg ved ikke, om det er fornuftigt, at det interinstitutionelle udvalg ikke er politisk. Skal det være på embedsmandsniveau? Det har jeg mine tvivl om, og det skal der forhandles nærmere om, for i vores forordning er det i hvert fald fastsat, at en af vores næstformænd skal være ansvarlig, og det skal Parlamentet støtte.

Cashman
Hr. formand, må jeg først og fremmest minde både Rådet og Kommissionen om, at formålet med forordningen er "at give retten til aktindsigt størst mulig virkning og at fastsætte de generelle principper herfor og begrænsninger heri". Når jeg ser på Rådet og Kommissionens beslutninger, ser jeg et forsøg på at omskrive forordningen, navnlig henvisninger til den i Kommissionens beslutning, artikel 9 - dokumenter, som ikke afspejler udtalelser eller individuelle udtalelser, stilles ikke til rådighed. Det samme gælder Rådets beslutning, artikel 11.
Jeg vil gerne minde både Rådet og Kommissionen om, at en begrænsning i aktindsigt kun kan henvise til de undtagelser, der er opført i artikel 4 og i artikel 9, som igen viser tilbage til artikel 4. I Kommissionens forslag nægtes tredjelandes statsborgere ligeledes retten til at klage til EU's Ombudsmand, hvilket også er i strid med ånden i forordningen.
I henhold til delegerede beføjelser mener Kommissionen, at den ikke vil stille lovgivningsdokumenter til rådighed, før den endelige tekst er vedtaget. Jeg vil gerne minde Parlamentet og Kommissionen om, at 90% af de ca. 5.000 lovgivningsdokumenter, som vedtages hvert år i EU, er i henhold til delegerede beføjelser. Rådet har udvidet aktindsigt i visse interne dokumenter, men fastholder, at de er fortrolige, ved forespørgsler fra medlemsstaterne om nationale delegationer og nationale holdninger. Hvordan kan det være, at institutionerne seks måneder efter, at forordningen er trådt i kraft, endnu ikke har lanceret en informationskampagne? Hvorfor? Hvornår får vi Kommissionens forslag til ændring af sekundær lovgivning at se? Hvornår vedtager Parlamentet sine egne sikkerhedsregler? Det bekymrer mig meget, at forordningen ville blive overtrådt, hvis der på nuværende tidspunkt var en, der fik aktindsigt via enten Kommissionens eller Rådets beslutning.
Desuden vil jeg gerne tilslutte mig fru Maij-Weggens meget vigtige udtalelse. Det er uacceptabelt, at politikere skal repræsenteres af generalsekretærer i dette interinstitutionelle udvalg. Politikerne skal være ansvarlige for deres beslutninger.

Bonde
"Må vi se telefonbogen?" "Undskyld, i to år har den ganske vist ikke været hemmelig, men De kan ikke få den." "Hvor mange love er der?" "Beklager, vi tæller ikke." "Hvor mange projekter kører I?" "Vi holdt op med at tælle, da vi nåede 100.000." "Hvor mange komitéer er der?" "Beklager, det er en hemmelighed." "Hvem deltager i de forberedende møder?" "Det ved vi desværre ikke." "Men I betaler rejsegodtgørelse?" "Beklager, vi ved ikke hvem vi betaler til." "Kan jeg se, hvilke love der forhandles med de 12 ansøgerlande, og screeningrapporterne?" "Sorry." Sådan er svarene til os, der er valgt til at kontrollere Kommissionen og Rådet. Ligesom Ombudsmanden, Revisionsretten og Budgetkontroludvalget kan vi ikke få, hvad der burde tilkomme de valgte i alle parlamenter.
Den 3. december trådte åbenhedsforordningen i kraft. Vi var på pletten med en fornyet anmodning om aktindsigt, men embedsmændene fandt ud af, at der heller ikke med de nye regler var noget at udlevere. Vi har bedt om at få en fuldstændig liste over komitéer, arbejdsgrupper og deres medlemmer. Vi har bedt om indsigt i udvidelsesforhandlingerne og i de erklæringer og udtalelser, der knytter sig til gældende lov. Da vi behandlede åbenhedsforordningen, forventede Parlamentets ordførere, at vi fremover kunne få den slags information. Derfor vil jeg gerne spørge vores ordførere, om de vil være med til at lave retssag mod Kommissionen, hvis vores fornyede anmodning om aktindsigt også ender uden tilfredsstillende svar.

Perry
Hr. formand, de fleste siger, at de tror på et åbent og gennemsigtigt styre. Jeg er helt sikker på, at Kommissionen og Rådet virkelig mener, hvad de siger. Jeg lykønsker dem med de fremskridt, de har opnået indtil videre, men det bør ikke forlede os til at tro, at det ikke stadig kræver en kæmpeindsats at gøre styret i EU virkelig åbent og gennemsigtigt.
Jeg vil benytte min taletid til blot at nævne ét eksempel - et andragende indgivet til Europa-Parlamentet af diverse forsikringsgivere fra Lloyds i London. Ifølge andragendet har Det Forenede Kongeriges regering ikke anvendt EU's forsikringsdirektiver korrekt. Som følge af andragendet sendte Kommissionen helt korrekt nogle spørgsmål til Det Forenede Kongeriges regering for over et år siden. Det er her, hemmelighedskræmmeriet og mørklægningen begynder.
Kommissionen har tilladt medlemmer af Udvalget for Andragender - men kun medlemmer - at se de faktiske spørgsmål, men kun under yderst strenge betingelser. Hvorfor ikke gøre spørgsmålene tilgængelige for offentligheden, hvorfor ikke for de personer, der har indgivet andragendet? På denne måde ville Kommissionen vise, at den udfører sit arbejde. Hvad angår svarene, så er de yderst hemmelige. Ingen må kende dem - hverken parlamentsmedlemmerne eller de, der har indgivet andragendet - ingen. Det Forenede Kongeriges regering siger, at der er tale om en uformel meddelelse, og at den ikke afslører uformelle meddelelser. Kommissionen siger, at det i henhold til rammeaftalen ikke er tilladt at afsløre svarene, fordi der kan være tale om sagsanlæg. Den britiske regering står svagt. Hvis dette ikke er en formel meddelelse, så ved jeg ikke, hvad det er.
Kommissionen kan til en vis grad have ret, men jeg vil gerne minde kommissæren om Zwartveld-dommen. I 1990 nægtede Kommissionen at give aktindsigt, fordi den hævdede, at der kunne være tale om sagsanlæg. Domstolen insisterede på, at dokumenterne blev fremlagt.
Jeg vil derfor sige til kommissæren her i dag, at De har gjort visse fremskridt, men jeg fremdrager dette eksempel for at vise, at der stadig er lang vej igen på dette område.

Van den Berg
Hr. formand, vi behandler i dag implementeringen af forordningen om aktindsigt, den berømte europæiske lov om åbenhed i forvaltningen. Vi havde et godt kompromis, som var det bedste resultat, vi kunne opnå i foråret, og som var en væsentlig forbedring i forhold til Kommissionens oprindelige forslag og de eksisterende ordninger. Vi har ført den bedste praksis i medlemsstaterne sammen til en ny europæisk standard. Nu drejer det sig om implementeringen, og vi skal gøre alt for at gøre den til en succes. Parlamentet skal naturligvis kontrollere, hvordan det går i praksis, og hr. Cashman og fru Maij-Weggen har stillet en række vigtige spørgsmål og er kommet med bemærkninger, som har min fulde støtte.
Den årlige beretning om gennemførelsen af åbenhedsforordningen er meget vigtig, og derfor har det stor betydning, at vi i dag har hørt Rådets og Kommissionens redegørelser. Med hensyn til bemærkningerne om det institutionelle spørgsmål om generalsekretærerne er jeg enig med kollegerne i, at det lyder, som om udvalget bliver på et embedsmæssigt institutionelt niveau i stedet for på politisk niveau. Når De taler om generelle og politiske kriterier, foretrækker jeg et politisk niveau. Den 3. december lå naturligvis lige om hjørnet, og vi var også selv først klar i november.
Vi har nu sagt A, og så må vi også sige B. Men så ser jeg Rådet, og så viser det sig, at dokumenterne om Rådet (retlige og indre anliggender) endnu ikke er offentliggjort, eller at ikke alle dokumenter er opført i registeret. Så bliver det igen vanskeligt. Her mener jeg, at man skal gøre alt for, at borgerne hurtigt får fuld aktindsigt, ellers virker det ringeagtende.
Ud over mine kollegers spørgsmål har jeg to konkrete spørgsmål til Kommissionen og Rådet. Hvor mange prekære dokumenter er endnu ikke opført i registeret? Hvordan vil Kommissionen og Rådet informere borgerne om den europæiske lov om åbenhed i forvaltningen, ud over den guide, som hr. Barnier nævnte?
Inden længe, i 2004, evalueres den europæiske lov om åbenhed i forvaltningen. Hvis det så viser sig, at forordningen ikke sikrer tilstrækkelig åbenhed, er det Parlamentets opgave at sørge for, at det sker, for borgernes forestilling om, at vi sidder bag lukkede døre og arbejder, må ikke stemme.
Forordningen er et fantastisk middel til at ændre det, men vi skal sørge for, at det ikke kun er flotte ord, og at gennemførelsen også fungerer i praksis. Jeg ser frem til svarene, især på mine kollegers kritiske spørgsmål.

Marinos
Hr. formand, jeg beklager at måtte rette mine bemærkninger til kommissær Barnier, som jeg sætter stor pris på, for min klage vedrører en anden kommissær.
Som medlem af Udvalget for Andragender og som en tilføjelse til, hvad hr. Perry sagde, må jeg gøre opmærksom på, at Europa-Kommissionen temmelig ofte afviser at underrette os om indholdet af dokumenter eller holder andre oplysninger tilbage, som vi er absolut nødt til at have kendskab til for at kunne drage de rette konklusioner og træffe retfærdige beslutninger, når der er europæiske borgere, som henvender sig til Europa-Parlamentet med en klage.
Når Kommissionen således tilbageholder oplysninger, er det efter min opfattelse en krænkelse af gennemsigtighedsprincippet, og det vanskeliggør vores arbejde i Udvalget for Andragender. Hovedbegrundelsen for Kommissionens afvisning er, at de oplysninger og dokumenter, der anmodes om, ville afsløre følsomme personlige data. Ikke kun Udvalget for Andragender, men også Den Europæiske Ombudsmand drager holdbarheden af denne påstand i tvivl. Jeg skal komme med et eksempel. Kommissionen afviser at oplyse os navnene på personer inden for en faglig organisation, som den har rådført sig med, og som tilsyneladende har haft indflydelse på dens beslutninger. Vi mener ikke, at dette er beskyttelse af personoplysninger, og er bange for, at det er et forsøg på at dække over en eventuel uigennemsigtig forbindelse.
Hr. Perry nævnte desuden historien med Lloyds. Jeg er nødt til at sige, at der bag denne mørklægning ligger tilintetgørelse af virksomheder, mange menneskers ulykke, ja, endog selvmord. Med betænkningen af formanden for Udvalget for Andragender, hr. Gemelli, som i dag er blevet vedtaget i plenum, kræves derfor en udvidelse af Udvalget for Andragenders beføjelser og effektivitet, så de borgere, som klager, rettidigt kan få oprejsning, og vi kan afværge uoprettelige skader på f.eks. miljøet eller kulturelle mindesmærker.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne begrænse mig til at svare på spørgsmålene. Med hensyn til fru Maij-Weggens spørgsmål om, hvorvidt de nye bestemmelser underkender de såkaldte Solana-bestemmelser, er svaret: Ja, det gør de.
Med hensyn til det institutionelle udvalg siger jeg endnu en gang, at Rådet ikke er imod, at udvalget nedsættes. Spørgsmålet er bare, om det er hensigtsmæssigt, at det er formændene, som samles og træffer beslutninger. Med hensyn til de generelle principper mener jeg, men det er min personlige mening, at det er formændene, som skal gøre det. Det tager den løsning, som jeg skitserede, i øvrigt også højde for. Den eneste situation, som efter min mening er uheldig, er, hvis formændene bliver en form for appelinstans, hvis der på højeste embedsmandsniveau træffes en fælles beslutning om ikke at give indsigt i et bestemt dokument eller en vis type af dokumenter. Så opstår der en form for pingpong på højeste embedsmandsniveau. Jeg vil gerne understrege, at man altid kan henvende sig til politikerne, som altid er ansvarlige for det, som embedsmændene gør, inklusive det, som bestemmes på højeste embedsmandsniveau. Jeg kan ikke forstå den opfattelse, som flere af Dem har om, at embedsmændene pr. definition er uansvarlige, og at politikerne i høj grad er det. Det er ikke rigtigt, det er i hvert fald ikke min filosofi, måske Deres, men den er jeg ikke enig i. Jeg tror, at vi skal se nærmere på dette spørgsmål.
Det blev bemærket, at der med hensyn til Rådets dokumenter er en række om retlige og indre anliggender, som ikke er opført i registeret. Det er rigtigt. I den forbindelse afventer vi forordningen om dokumentbeskyttelse, som Parlamentet skal stemme om. Indtil det sker, er det meget vanskeligt at give indsigt i meget prekære dokumenter, selv til Parlamentet.

Barnier
Hr. formand, jeg vil også gerne svare så præcist som muligt på de indlæg, der er kommet. Generelt er jeg ikke overrasket over utålmodigheden, årvågenheden og de opfordringer til at gå endnu længere, som Kommissionen har modtaget. Fru Maij-Weggen, De har gjort opmærksom på - men det ville jeg også selv have gjort - at Kommissionen i virkeligheden traf sin beslutning med en udsættelse på et par dage, som vi objektivt set havde meget brug for, og som De kan forestille Dem, har jeg deltaget i alle disse forhandlinger i kollegiet for at evaluere konsekvenserne af det nye system og den nye foranstaltning i Kommissionens interne organisation, men jeg har helt åbent forsikret Dem om, at disse dages udsættelse, som vi havde behov for, ikke på nogen måde har forhindret systemet i at være operationelt fra den 3. december. Og siden den 3. december - vil jeg sige til hr. Bonde, som spurgte mig, om vi havde set nogle resultater - ja, mine damer og herrer, siden den 3. december har vi allerede modtaget en hel del ansøgninger, som bliver behandlet af Kommissionens tjenestegrene i henhold til de nye procedurer. Det register, som De talte om, fru Maij-Weggen, bliver operationelt til juni, den 3. juni, og De nævnte også, ligesom hr. Cashman, tror jeg - spørgsmålet om unøjagtigheden med hensyn til forfatteren. I artikel 8 i vores tekst nævner vi faktisk denne henvisning til dokumentets forfatter, vi er ikke gået mere i detaljer, for forfatterens beskaffenhed afhænger naturligvis af, hvilken slags dokument der er tale om. Det kan f.eks. være en institution, det kan være en anden offentlig myndighed, det kan være en fysisk person, en embedsmand, og det kan også være en privat virksomhed. Så jeg vil sige, at beskaffenheden og den mere præcise angivelse af forfatteren naturligt afhænger af dokumentets art. Jeg vil også gerne sige til Dem, fru Maij-Weggen, at vi faktisk har en centraliseret forvaltning i generalsekretariatet. Jeg sagde f.eks. netop, at vi havde en e-mail-adresse, en "postkasseadresse" - om jeg så må sige - og en fax, det er ikke noget, vi har eneret til. Og derfor kan borgerne, hvis de henvender sig til det ene eller andet generaldirektorat, få svar på deres spørgsmål. Hvis der er et problem, er der en voldgiftsret i generalsekretariatet, men vi har en centraliseret overordnet adresse, og der kan man få svar på sine spørgsmål fra generaldirektoraterne. Beslutningen træffes naturligvis først og fremmest af det generaldirektorat, der har forfattet dokumentet.
Hvad angår dette emne, som har optaget Dem begge, om definition af dokumentet, er det sandt, fru Maij-Weggen, at vi har holdt os til behandlingen af det - som jeg sagde før i mit indlæg - i overensstemmelse med teksten i forordningen, som giver en bred og neutral definition. Den var et ønske fra den lovgivende myndighed, og vi har ikke for vores vedkommende villet begrænse anvendelsesområdet med vores egne interne regler.
Hvad angår sikkerhedsreglerne, som De også nævnte, ligesom hr. Cashman, vil jeg gerne bekræfte over for Dem, at disse regler, som blev vedtaget i slutningen af november, bliver offentliggjort snarest muligt. Den eneste grund til denne forsinkelse er nogle problemer af juridisk art og med den sproglige tilpasning, som jeg beder Dem om at have forståelse for, men vores sikkerhedsregler vil blive offentliggjort snarest muligt. Under alle omstændigheder vil begge Deres indlæg få os til at fremme denne offentliggørelsesproces yderligere.
Hr. Cashman, De nævnte behovet for en oplysningskampagne. Jeg vil personligt love Dem, at vi vil udbrede borgernes kendskab til den nye forordning og planerne for dens iværksættelse samt de nye forslag til bestemmelser så meget som muligt. Hvis jeg ikke tager fejl, har de tre institutioner besluttet ikke at lave nogen kampagne inden for rammerne af den interinstitutionelle tekniske arbejdsgruppe, ikke at indlede nogen kampagne for denne forordning, men vi vil via vores hjemmeside og alle vores dokumenter oplyse om, at der findes denne borgerguide, som vil være tilgængelig på internettet i løbet af de kommende dage, og vi vil oplyse om, at vi takket være forordningen nu har fået bekræftet eller understreget denne gennemsigtighed og denne åbenhed.
Fru Hautala, De har ligesom fru Maij-Weggen og hr. Cashman nævnt spørgsmålet om det interinstitutionelle udvalg. Jeg kan ikke bevæge mig ud over det, jeg allerede har sagt, og Europa-Parlamentets forståelige ønske om klare politiske ansvarsforhold. Fru de Palacio har i sit kompromisforslag bestræbt sig på at gå så langt som muligt i retning af Europa-Parlamentets ønske, det tror jeg, at De har forstået. Jeg sagde til hr. Bonde, at vi har set nogle resultater, at vi har modtaget de første ansøgninger, og at vi behandler dem i overensstemmelse med den nye forordning. Hr. Perry og hr. van den Berg har udvist eksempler på dette ønske om årvågenhed. Jeg mener faktisk, at det er muligt at opnå reelle fremskridt med denne forordning, måske kan man nå endnu videre med andre. Vi vil bevise fremskridtene hen ad vejen, og jeg lover Dem, at Kommissionen vil iværksætte denne forordning med største oprigtighed.
Dernæst behovet for gennemsigtighed og borgerdemokrati. Det finder her det første svar, der skal findes andre, og det er også målet med de institutionelle reformer, Laeken-erklæringen, den åbne forhandling, som bliver en mulighed med konventionen og den kommende reform i 2004. Jeg mener stadig, at der skal ske store fremskridt på områder som gennemsigtighed og demokrati og med hensyn til større indflydelse for borgerne på vores beslutninger.
Endelig har hr. Marinos stillet mig et spørgsmål om Udvalget om Andragenders aktindsigt i dokumenter. Denne aktindsigt er naturligvis mulig i det omfang, at vi respekterer beskyttelsen af personoplysninger, og hvad angår tredjelandsborgeres dokumenter, er de tilgængelige, men de forbliver - det er også et krav, som vi må respektere - beskyttet af forordningens artikel 4.
Til slut, hr. Cashman, ville jeg svare på et sidste spørgsmål fra Dem, nemlig det særlige spørgsmål om Ombudsmanden. De ved det godt, men jeg vil gerne bekræfte det her, nemlig at traktaten og selve ombudsmandsstatutten ikke giver mulighed for at behandle klager fra borgere i tredjelande, som ikke er bosiddende i en af medlemsstaterne. Det var alt, hvad jeg havde at sige, og jeg vil endnu en gang takke Dem for Deres indlæg og Deres årvågenhed, som ikke kommer bag på mig, og som vi regner med i den konkrete og operationelle iværksættelse af forordningen fremover.

Thors
Hr. formand, jeg vil gerne stille et spørgsmål til kommissæren. Er det sådan, at man vil gennemføre princippet om åbenhed? I forgårs var det nemlig ikke muligt at finde frem til, hvilke regler De havde vedtaget om aktindsigt. Det ligner Orwells Kammerat Napoleon, hvor visse dyr er mere lige end andre. Det er endnu ikke lykkedes mig at få adgang til Deres beslutning. Sådan her kan gennemsigtigheden ikke fungere. Det kan ikke passe, at det skal tage over en uge.
For det andet er reaktionen på ombudsmandens særberetning, der blev godkendt ...
(Formanden afbrød taleren)

Bonde
Hr. formand, kommissæren antyder, at vi har fået svar. Det har vi altså ikke. Vi prøvede at lave en overdragelsesforretning på en gammel anmodning med hr. Prodi. Den var aftalt. Samme dag kom der en besked fra tjenestemændene om, at der ikke kunne udleveres noget som helst nyt under den nye forordning. Der er altså ikke noget nyt. Vi havde et andet spørgsmål oppe med hr. Prodi i Formandskonferencen. Vi fik løfte fra både ...
(Formanden afbrød taleren)

Watson
Hr. formand, denne forhandling har været ganske utilfredsstillende, og i henhold til den relevante artikel i forretningsordenen vil jeg foreslå mit udvalg og Parlamentet, at vi i lyset af de helt utilfredsstillende svar fra Rådet og Kommissionen beslutter at afslutte forhandlingen, at stemme om den på mødet i januar og at se på, hvilke forholdsregler der skal træffes.

Formanden
Ja, det er et forslag, som vi vil tage op.

Cashman
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg fremsatte en temmelig alvorlig påstand om, at man havde forsøgt at omskrive forordningen. Dette er ikke blevet taget op. Jeg fastholder denne påstand, idet både Rådet og Kommissionen har indført en ny obligatorisk og altomfattende undtagelse på grundlag af udtalelser eller individuelle udtalelser. Dette er ikke omfattet af forordningen. Jeg henviser til artikel 4, stk. 3, om offentlig interesse i udbredelse. Det skal bevises, at en sådan udbredelse ville være til skade for institutionens beslutningsproces.

Barnier
Hr. formand, jeg forstår, at forhandlingen er afsluttet, men jeg er her, og jeg er rede til at følge op på den. Jeg forsøger at forstå, hvad udvalgsformand Watson baserer sig på, når han siger, at vi ikke har besvaret spørgsmålene. Jeg har bestræbt mig på at notere samtlige indlæg så hurtigt som muligt og at besvare i hvert fald hovedspørgsmålene og de spørgsmål, jeg var i stand til at svare på øjeblikkeligt, naturligvis, så præcist som muligt. Hr. Watson, jeg er klar til at mødes med Deres udvalg endnu en gang og fortsætte denne dialog. Jeg har forklaret Dem, i hvilken ånd Kommissionen traf sin afgørelse for nogle dage siden. Denne kommunikation er helt sikkert mulig, fru Thors, og jeg vil sørge for at sende Dem teksten til vores afgørelse, hvis De ikke har kunnet få fat i den på anden vis.
Jeg har fortalt Dem, at borgerne siden den 3. december har kunnet få aktindsigt i Kommissionens dokumenter på de betingelser, der er opstillet i forordningen, og at vi nu konkret vil understrege tendensen og bestræbe os på at gennemføre denne forordning på oprigtig vis, både i ånd og bogstav.
Jeg har forsøgt at svare så udførligt som muligt og så oprigtigt som muligt, og det ville jeg gerne med Deres tilladelse, hr. formand, have lov at gentage.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B5-0536/2001).
Vi byder formanden for Rådet, fru Neyts-Uyttebroeck, velkommen.

Formanden
Da spørgsmål 1-4 vedrører samme emne, vil vi behandle dem under ét.

Bart Staes
Spørgsmål nr. 1 af (H-0861/01):
Om: Det Europæiske Råds uformelle møde i Gent og Laeken-erklæringen Onsdag den 4. juli udtalte den belgiske EU-formand, Annemie Neyts, sig positivt om de forskellige nationaliteters og konstitutionelle regioners rolle for den europæiske integrationsproces og udtalte i den forbindelse: De kan regne med - og nu taler jeg både på egne og Belgiens vegne - at vi vil gøre vores bedste for at tage dette op, men der er også 14 andre medlemsstater, og det er derfor vigtigt, at de konstitutionelle regioner afstemmer deres holdning indbyrdes. Med en fælles erklæring fra udgangen af maj har syv konstitutionelle regioner nu udtalt sig klart og enigt til fordel for en bredere og traktatretlig medvirken ved det europæiske projekt. På det Europæiske Råds uformelle møde i Gent den 19. oktober prioriterede EU-medlemsstaterne atter konventmetoden i forbindelse med forberedelse af nye EU/EF-traktatændringer.
Støtter Rådet anmodningen fra Catalonien, Salzburg, Skotland, Flandern, Vallonien, Bayern og Nordrhein-Westfalen om direkte medvirken i konventet til forberedelse af nye EU/EF-traktatændringer? Hvorfor modsætter Rådet sig i benægtende fald, at de konstitutionelle regioner inddrages mere bredt og traktatretligt i det europæiske fremtidsprojekt?

Nelly Maes
Spørgsmål nr. 2 af (H-0862/01):
Om: Regional kompetence i en global verden I Nice blev der til traktaten tilføjet en ekstra erklæring om Unionens fremtid. I denne stilles der bl.a. en mere præcis afgrænsning af kompetencefordelingen mellem EU og medlemsstaterne, der tager hensyn til subsidiaritetsprincippet, i udsigt. Det er ikke blot undertegnedes opfattelse, at regioner med mere kompetence i Den Europæiske Union er en betingelse for et mere arbejdsdueligt, demokratisk og transparent Europa. Desuden er disse europæiske regioner tættere på borgerne, og de udgør en ny identifikationsramme, hvormed det kan hindres, at en bevægelse som de "demokratiske globalister" bliver en bevægelse, der bevæger sig i retning af antieuropæiske ressentimenter. Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet har pligt til på dette afgørende punkt i den europæiske integrationsproces at gå ind for en klar kompetencefordeling mellem EU, medlemsstater og regioner.
Vil Rådet konkretisere denne afgrænsning af kompetencefordelingen mellem Unionen, medlemsstaterne og regionerne i Laeken? Hvor præcis vil denne afgrænsning i bekræftende fald blive, og vil der i tilstrækkeligt omfang blive taget hensyn til subsidiaritetsprincippet? Betragter Rådet sig i benægtende fald som tilstrækkeligt rustet i kampen mod den voksende kløft mellem de europæiske borgere og institutionerne og mod visse bevægelsers voksende afvisning af enhver form for skalaforøgelse både på europæisk plan og på verdensplan?

Camilo Nogueira Román
Spørgsmål nr. 3 af , overtaget af Josu Ortuondo Larrea (H-0863/01):
Om: Det Europæiske Råds uformelle møde i Gent og Laeken-erklæringen Onsdag den 4. juli udtalte den belgiske EU-formand, Annemie Neyts, sig positivt om de forskellige nationaliteters og konstitutionelle regioners rolle for den europæiske integrationsproces og udtalte i den forbindelse: De kan regne med - og nu taler jeg både på egne og Belgiens vegne - at vi vil gøre vores bedste for at tage dette op, men der er også 14 andre medlemsstater, og det er derfor vigtigt, at de konstitutionelle regioner afstemmer deres holdning indbyrdes. På Det Europæiske Råds uformelle møde i Gent den 19. oktober behandledes Laeken-erklæringen og Den Europæiske Unions fremtid ligeledes.
Vil Rådet venligst oplyse, om det på baggrund af Unionens konstitutionaliseringsproces, der af nogle forbindes med en forenkling af traktaterne, vil sikre forankring af den konstitutionelle pluralisme i Laeken-erklæringen, således at medlemsstaternes forfatninger og deres nationaliteter og delstater bevares uafhængigt af og, for så vidt angår deres gyldighed, ikke afhænger af en eventuel EU-forfatning?

Miquel Mayol i Raynal
Spørgsmål nr. 4 af (H-0864/01):
Om: Det Europæiske Råds uformelle møde i Gent og Laeken-erklæringen Onsdag den 4. juli udtalte den belgiske EU-formand, Annemie Neyts, sig positivt om de forskellige nationaliteters og konstitutionelle regioners rolle for den europæiske integrationsproces og udtalte i den forbindelse: De kan regne med - og nu taler jeg både på egne og Belgiens vegne - at vi vil gøre vores bedste for at tage dette op, men der er også 14 andre medlemsstater, og det er derfor vigtigt, at de konstitutionelle regioner afstemmer deres holdning indbyrdes. På Det Europæiske Råds uformelle møde i Gent den 19. oktober behandledes Laeken-erklæringen ligeledes.
Vil Rådet venligst oplyse, om medlemsstaternes interne politiske enheders kompetencer og positioner, for så vidt angår deres udførende, lovgivende og dømmende forbindelser til EU-institutionerne, vil blive forankret i Laeken-erklæringen? Hvorfor modsætter Rådets sig i benægtende fald anerkendelse af, at medlemsstaternes interne politiske enheders kompetencer og positioner, for så vidt angår deres udførende, lovgivende og dømmende forbindelser til EU-institutionerne, forankres i Laeken-erklæringen?

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, mine damer og herrer, som svar på spørgsmålene fra Bart Staes, Camilo Nogueira Román, Miquel Mayol i Raynal og Nelly Maes om indholdet af den kommende Laeken-erklæring kan Rådet i første instans kun henvise til de kommende forhandlinger på rådsmødet. Om et par dage er det ganske rigtigt op til Rådet at fastsætte de praktiske regler og tænkeskemaet for det konvent, som skal forberede den kommende regeringskonference. Skemaet omfatter bl.a. en liste over de emner, som skal behandles, og anvisninger, så emnerne kan behandles så nyttigt som muligt.
Rådet vil ikke begrænse sig til beskrivelsen af ovennævnte punkter, men vil ligeledes minde om, at de indholdsmæssige svar på de stillede spørgsmål vil blive givet på den næste regeringskonference.
På baggrund af Nice-erklæringen om Unionens fremtid er det klart, at en bedre kompetenceafgrænsning mellem EU og medlemsstaterne i overensstemmelse med nærhedsprincippet vil være et af de emner, som bliver behandlet i de førstkommende måneder.
I juli stillede flere af Dem en række spørgsmål til Rådet, altså til mig, om disse konstitutionelle aspekter, og jeg svarede dengang og henviste ikke bare forvaltningsteknisk til forberedelserne af den kommende regeringskonference, men også til beretningen fra formandskabet ved rådsmødet i Göteborg, hvori der omtales mange initiativer i medlemsstaterne, som de forskellige regionale entiteter var involverede i, samt de arrangementer, som er organiseret inden for rammerne af debatten i Regionskomitéen om dette emne.
Formandskabet har i mellemtiden med stor interesse læst beslutningen om styrkelse af regionernes rolle i EU, som blev vedtaget den 15. november i Luik af konferencen for formændene fra regioner med lovgivende magt, som de kaldes fra nu af. Regionskomitéens holdning til komitéens deltagelse i det fremtidige konvent er nu blevet offentliggjort. Man har endnu ikke truffet en beslutning om spørgsmålene om organiseringen af debatten og de emner, som skal behandles. Som jeg allerede sagde, er det Rådets opgave på topmødet i Laeken.
Jeg vil gerne på egne vegne tilføje, at jeg er spændt på, hvornår man påbegynder debatten i Regionskomitéen, for det er et spørgsmål, som alle involverede med vold og magt forsøger at undgå. Uden for komitéen klager en række medlemmer over, at der skal skelnes mellem de regioner i komitéen, som har lovgivende kompetence, og dem, der ikke har. Det tales der slet ikke om i komitéen, hvilket jeg er lidt bekymret over.

Staes
Hr. formand, fru formand for Rådet, De kan nok forstå, hvorfor spørgerne har placeret spørgetiden på et så strategisk tidspunkt, få timer og dage før rådsmødet i Laeken. Vi er naturligvis ude på at få Dem til at røbe en lille smule. Premierminister Verhofstadt tog en rundtur blandt hovedstæderne og besøgte i går Madrid. Madrid er en vanskelig part i denne sag, i sagen om regionerne. Den spanske regering har nærmest gjort bekæmpelsen af terrorisme til førsteprioritet. I Spanien betragter man ofte kampen for rettigheder, nationers og regioners virkelige rettigheder, som terrorisme eller som en del af terrorisme, og det er naturligvis uacceptabelt. Det er ikke en acceptabel europæisk holdning. Jeg vil gerne konkret spørge Dem, hvorvidt de problemer, som spanierne ofte skaber med hensyn til repræsentationen i Regionskomitéen, er blevet løst? For det andet, om Spanien ikke vil modsætte sig benævnelsen konstitutionel region i Laeken-erklæringen? Jeg vil sætte pris på et svar.

Neyts-Uyttebroeck
Kære parlamentsmedlemmer, det kan jeg ikke svare på af den enkle grund, at jeg ikke kender svaret. Jeg havde ikke mulighed for at tage med premierministeren til Madrid, og jeg ved derfor ikke, hvad man præcist har drøftet, og derfor kan jeg ikke give Dem et svar. Jeg beklager, men jeg ved det ikke. Jeg er sikker på, at emnet er blevet drøftet, men jeg ved ikke, hvad der er blevet sagt. Jeg var ikke til stede, og jeg har ikke haft tid til at blive underrettet herom. Beklager.

Maes
Fru formand for Rådet, jeg ville gerne låne Dem min telefon, men den er desværre gået i stykker. Inden for rammerne af konventet vil jeg gerne spørge, hvilken rolle regionerne får. Jeg ved, at der er en række ting, De ikke kan svare på, men vi vil meget gerne vide, om regionerne får den rolle, som det belgiske formandskab havde tiltænkt dem. Vi håber, at De har kunnet fastholde den holdning efter den lange tur til de forskellige hovedstæder.
Med hensyn til Deres eget provokerende spørgsmål om Deres mening om Regionskomitéen vil jeg fastslå, at de konstitutionelle regioner, som De ved, er i mindretal i Regionskomitéen, og man behøver naturligvis ikke at organisere sine egne nederlag. Man har sammensat Regionskomitéen på sådan en måde, at de konstitutionelle regioner var i mindretal, og jeg slår til lyd for, at de betragtes som delstater, som i løbet af historien ikke fik mulighed for at udvikle sig til medlemsstater. Jeg vil endvidere gerne pege på, at en række små stater om kort tid tiltræder, nemlig Malta, Cypern, Slovakiet osv. Det er klart, at de konstitutionelle regioner vil føle sig snydt, hvis de slet ikke får nogen rettigheder i det selskab.

Neyts-Uyttebroeck
Jeg vil gerne sige til fru Maes, at hun udmærket ved, hvor farligt det er at give hinandens telefoner videre og efterfølgende glemme at slukke for den, men det er en belgisk inside joke, hr. formand, som alle landsmænd kender alt for godt. Derfor er det bedst, at vi ikke gør det. Det var mit første punkt.
For det andet vidste jeg ikke, at det, at man er i mindretal, skulle være grund til ikke at gå ind i en strid, som man anser for retfærdig. Situationen er måske ændret, for tidligere tænkte vi i hvert fald ikke sådan. Det er rigtigt, at regionerne med lovgivende kompetence er i mindretal i Regionskomitéen, men er det gjort bevidst? Det tror jeg ikke, men det afhænger af, hvordan man ser på det. Jeg kan kun konstatere, at debatten om dette punkt føres med stor heftighed uden for komitéen og ikke i komitéen. Det er min konklusion. Måske ændrer det sig, men indtil videre er det sådan. En strid, som ikke engang føres der, hvor den kan føres, gør mig betænkelig, men det er min mening.
Fru Maes, jeg har læst teksten. Opfordringen til det belgiske formandskab, som blev offentliggjort i går eller i forgårs. Jeg er ikke enig i, at regionerne er en form for medlemsstater, som ved et uheld ikke er blevet medlemsstater. Det er en diskussion, som De naturligvis kan føre ex absurdo og ud i det absurde. Jeg glemmer aldrig det, som en statsminister for den indonesiske stat Andarpradesh svarede mig, da jeg spurgte ham, hvor mange indbyggere der var i provinsen. Han sagde 79 millioner. 79 millioner for Andarpradesh, prøv bare at sammenlign. Det ville være en stor medlemsstat i EU. Men sådan virker det ikke. Det er en entitets civilretlige og internationalt retlige vedtægt, som afgør, hvor entiteten befinder sig hierarkiet.
Belgien har fundet en løsning, og den kender De. Jeg mener endvidere, at vi har ret til at propagere eller bekendtgøre denne løsning over for de andre, men det er Belgiens løsning. Derfor er det de andre medlemsstater, som skal gøre det i så tilfælde for deres egne delegationer og ikke forvente af Unionen, at den løser et problem, som de indtil videre ikke kan løse inden for egne grænser, men, kære kolleger, det er helt min egen mening.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, fru formand for Rådet, i dag ønsker vi at gå i dybden med Europas nye, ikke bare økonomiske, men også politiske og sociale identitet. For at det kan lade sig gøre, mener jeg, at det er nødvendigt at finde frem til en ny intern struktur, som tilpasser sig den mangfoldighed, der er vores virkelighed.
Vores nuværende virkelighed består imidlertid ikke udelukkende af stater. Der eksisterer en større mangfoldighed og rigdom, som på det kulturelle og sociale område er repræsenteret af Europas historiske folk og nationer og på det politiske område af delstater, konstitutionelle regioner og selvstyrende regioner, på en særlig måde, og naturligvis også bare af administrative regioner, amter og kommuner, om end på et andet plan.
Mener De ikke, fru rådsformand, at dette spørgsmål om europæisk mangfoldighed, om de forskellige europæiske kulturelle, sociale og politiske forhold, i henhold til mandatet i Nice-traktaten bør fremgå tydeligt af Laeken-erklæringen som et vigtigt led i den debat, der skal finde sted i 2002 og 2003 om Unionens fremtid og kompetencefordelingen mellem institutioner, for at gøre det muligt at finde frem til den bedst mulige struktur, der kan føre til, at vi uden spændinger og konflikter kan fordele de forskellige og nødvendige kompetence- og magtniveauer, som findes i Europa?

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, jeg tror, at det som svar på de bemærkninger, der netop er fremkommet, er vigtigt at skille tingene ad. Der er på den ene side de kulturelle, sproglige og andre forskelle, som i virkeligheden udgør en af EU's og hele Europas store rigdomme. Jeg ved, at rigdommen i disse forskelle i den aktuelle version af teksten præsenteres som et af EU's største fortrin. Det udgør overhovedet ikke noget problem.
På den anden side er der spørgsmålet om, hvorvidt man skal bryde med det, der indtil nu har været praksis i EU, nemlig at EU's instanser ikke blander sig i konstitutionelle ændringer, som medlemsstaterne foretager, så længe disse ændringer selvfølgelig fortsat er kompatible med de grundlæggende principper som f.eks. menneskerettighederne, beskyttelsen af mindreårige osv. Det er en uforanderlig politik.
Jeg mener ikke, at man skal forveksle respekten for forskellene med brud. For i grunden ville det være et sandt brud med denne lange og i mine øjne kloge tradition, selv om det nok er en personlig vurdering.

Mayol i Raynal
Hr. formand, Belgien synes virkelig at have fundet en institutionel løsning på sine forskelle. Det er en løsning, som stiller Dem tilfreds, og det glæder jeg mig over. For dem, der ser dette udefra, er den konstitutionelle struktur så kompleks, at den er en slags hyldest til Deres statsjuristers opfindsomhed, men det er, hvad jeg vil kalde en særskilt løsning. F.eks. forekommer denne løsning ikke at være levedygtig i Catalonien inden for rammerne af den spanske stat for en mand som mig, der, som De ved, er catalansk uafhængighedsforkæmper.
Mit spørgsmål er således meget enkelt. Ud over de konstitutionelle regioner, som jeg erkender skaber visse vanskeligheder, kunne man så ikke i en kommende europæisk konstitution anerkende en ret, som forekommer mig grundlæggende, nemlig retten til et folks selvbestemmelse? Har det catalanske folk ikke ret til at bestemme over sig selv, skal det ikke have ret til en dag at få sin egen stat i Unionen? Eftersom Slovenien snart bliver medlem af denne Union, hvorfor vil Catalonien så ikke kunne blive det?

Neyts-Uyttebroeck
Jeg gentager, at det ikke er det, det drejer sig om. Staterne befinder sig på et vist niveau i hierarkiet af administrative offentligretlige og internationalretlige politiske enheder. Det er en faktisk realitet, som man kan - og det er en anden historie - ønske at ændre, og det har De ret til.
Jeg mener, at det er for tidligt at sige, hvad der vil ske på den næste regeringskonference. Den vil, som De ved, handle på grundlag af et mandat, som skal udarbejdes og godkendes af alle de europæiske instanser. Den har uden tvivl ikke format til at blive en ny Wiener- eller Versailles-kongres, men det kan naturligvis være, at jeg tager fejl.

Formanden
Uden at give udtryk for en personlig holdning, hvilket jeg som formand naturligvis ikke må, skal jeg gøre formanden for Rådet opmærksom på, at spørgsmålene ikke tager en logisk drejning. Spørgsmålene vedrører Rådet i Laeken og drejer sig om det nuværende EU, uanset hvor interessante nogle af de tilstedeværende medlemmers forslag end måtte være.
Jeg giver ordet til hr. MacCormick, som har et tillægsspørgsmål.

MacCormick
Jeg vil gerne have lov at sige, hvilken fornøjelse det er at deltage i spørgetiden, når fru Neyts er her, for hun gør sig virkelig umage med at besvare spørgsmålene fuldstændigt og nøjagtigt. Det sætter jeg virkelig pris på.
Jeg håber, at De vil videregive denne meddelelse til Deres premierminister og i næste uge, når Rådet mødes, forsøge at sikre, at det også tager spørgsmålet om demokrati i Europa op. Vi er inde i en demokratisk krise i EU, og den vil på nogle områder blive forværret, efterhånden som EU udvides. Hvis folk i regionerne og lokalsamfundene i Europa føler, at demokratiet er uden betydning, fordi alle beslutninger træffes fjernt fra dem, hvis de altid får at vide, at de blot skal se på deres medlemsstats forfatning, hvis de ikke er tilfredse, vil det skade demokratiet i Europa i stedet for at fremme det. Jeg vil derfor oprigtigt bede Dem om at forsøge at sikre, at den type problemer, som mine kolleger og jeg har fremlagt for Dem her i aften, også bliver taget op i Laeken.

Neyts-Uyttebroeck
Jeg vil gerne takke hr. MacCormick for hans venlige ord. Da dette er min sidste spørgetid, beder jeg Dem tilgive mig, hvis mine svar på Deres forskellige spørgsmål er lidt for lange.
Den belgiske premierminister er bekendt med problemet, og han har sin egen mening om sagen. Men i sin egenskab af rådsformand ved han også, at der kræves enstemmighed for at få erklæringen godkendt. Uanset hans personlige holdning kræves der konsensus. Vi må se, hvor langt vi kan gå. Det er alt, hvad han eller jeg kan garantere.
  

Mayol i Raynal
Jeg ville blot påpege, hr. formand, at mit navn var stavet forkert. Det er nu forsvundet fra tavlen, og jeg ønsker ikke, at det også bliver stavet forkert i mødereferatet.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, det drejer sig om et indlæg til forretningsordenen. Jeg synes, at det er urimeligt, at vi fire kun må stille ét efterfølgende spørgsmål tilsammen, når alle medlemmer har ret til at stille et spørgsmål efter deres spørgsmål. Det synes jeg ikke fremgår af forretningsordenen, hr. formand.

Formanden
Nej, jeg har givet de medlemmer, som ikke er spørgerne, tilladelse til at stille tillægsspørgsmål, og det er det, der står i forretningsordenen. Vi kan læse det sammen bagefter, så vil De kunne se, at vi er enige.
Det drejer sig om et samlet svar. De ved godt, at variationerne af fire elementer fortolket af fire ad gangen ville vare resten af spørgetiden i dag.
  

Wyn
Hr. formand, jeg har et tillægsspørgsmål i denne forbindelse, og jeg vil spørge ministeren, om hun er villig til at besvare det. Det er i forlængelse af nogle af de kommentarer og spørgsmål, som allerede er blevet fremsat i dag.
Jeg er fra Wales, en nation med fire gange så mange indbyggere som Luxembourg, der jo er medlem af EU. Det fremgik udtrykkeligt af Parlamentets beslutning om regeringsførelse fra november, at Parlamentet vil bifalde forslag fra forsamlingen om at udarbejde et nyt udkast til EF-traktatens artikel 5, så den omfatter en specifik henvisning til konstitutionelle regioners funktion i medlemsstaterne. Dette var en gentagelse af en beslutning fra oktober forrige år, hvori det hed, at traktaterne skulle ændres specifikt med henblik på at anerkende og respektere de politiske og lovgivningsmæssige myndigheder i de interne nationer og regioner. Er Rådet bekendt med disse beslutninger, og vil det i modsat fald sikre, at opmærksomheden henledes på dem under forhandlingerne i Laeken?

Neyts-Uyttebroeck
Jeg har besvaret Deres forskellige spørgsmål så grundigt, jeg kan. Åbenheden over for Parlamentets forordninger, der, som De ved, er mangfoldige, hænger direkte sammen med folks interesse i de pågældende emner. Derfor er de personer, der interesserer sig levende for føderalisme, for staternes interne organisation, for den mest effektive og retfærdige kompetencefordeling, i høj grad bekendt med disse holdninger. De, der er mindre interesserede i disse emner, er sikkert mindre bekendt med forordningernes eksistens. For mig at se er det Parlamentets opgave og ansvar at gøre andre bekendt med de forordninger, Parlamentet har stemt om, så det er, hvad jeg vil opfordre Dem til.

Formanden


Alexandros Alavanos
Spørgsmål nr. 5 af (H-0865/01):
Om: Efterspørgslen efter medicin til behandling af miltbrand I Amerika har miltbrand-krisen resulteret i en stigende efterspørgsel efter lægemidlet Cipro fra Bayer, som er patentbeskyttet. Canadas regering har reageret ved at anmode den hjemlige industri om at producere "kopier" af dette lægemiddel. USA's regering synes at overveje en lignende løsning, og det er blevet afsløret, at den amerikanske lovgivning i tilfælde af, at der er behov for et lægemiddel, som er omfattet af patentrettigheder, tillader regeringen at ignorere de forbud, der er forbundet med disse patentrettigheder, og bemyndige en producent til at fremstille den pågældende medicin. Det er tydeligt, at der gælder forskellige normer i forhold til udviklingslandenes krav om sænkning af priserne og lempelse af lovgivningen vedrørende beskyttelse af patentrettighederne for lægemidler til behandling af aids eller andre sygdomme.
Har Rådet overvejet, hvad det vil foretage sig i tilfælde af, at der sker en stigning i efterspørgslen efter et bestemt lægemiddel, sådan som det er tilfældet i USA? Er det foreneligt med fællesskabslovgivningen, hvis en medlemsstat har en lovgivning svarende til USA's, der giver staten lov til at ignorere de forbud, der er forbundet med patentrettighederne? Agter Rådet at imødekomme udviklingslandenes krav om sænkning af priserne og lempelse af rettighederne til lægemidler, hvilket vil være til fordel for ikke alene udviklingslandene, men også de europæiske og amerikanske forbrugere?

Neyts-Uyttebroeck
Jeg vil svare hr. Alavanos, at Rådet er fuldstændig klar over alvoren i det spørgsmål, som han rejser. Jeg gør i øvrigt opmærksom på, at artikel 152 - den tidligere artikel 129 i traktaten om Det Europæiske Fællesskab - generelt set fastslår, at Fællesskabets aktion på sundhedsområdet fuldender de nationale politikker. Fællesskabet opfordrer til mellemstatsligt samarbejde på de områder, der er nævnt i traktaten, og om nødvendigt vil det støtte deres aktion. I den forbindelse sikrer det ligeledes i sin definition et højt beskyttelsesniveau på sundhedsområdet og iværksættelse af samtlige politikker og aktioner.
Den fjerde ministerkonference i WTO, som fandt sted i Doha fra den 9.-14. november, vedtog, som De ved, en erklæring om the TRIPS agreement - som man siger på engelsk - og den offentlige sundhed. I denne erklæring erkender ministerkonferencen på den ene side alvoren i de offentlige sundhedsproblemer, som mere specifikt rammer mange udviklingslande og mange af de mindre udviklede lande, og på den anden side den betydning, som også beskyttelsen af de intellektuelle rettigheder får for udviklingen af ny medicin.
I ovennævnte erklæring er WTO-medlemmerne blevet enige om, at TRIPs-aftalen ikke forhindrede medlemmerne i at træffe de nødvendige foranstaltninger til at beskytte den offentlige sundhed, og at omtalte aftale kan og bør fortolkes og gennemføres med henblik på at støtte alle WTO-medlemmers ret til at beskytte den offentlige sundhed og især til at fremme adgangen til alle former for medicin.
Blandt de anerkendte smidige paragraffer i TRIPs-aftalen indeholder erklæringen bl.a. mere præcist det enkelte medlems ret til at udstede obligatoriske licenser og til at beslutte, hvad en national nødsituation eller en ekstrem nødsituation indebærer, eftersom kriserne på det offentlige sundhedsområde inklusive dem, der er forbundet med hiv/aids, tuberkulose, paludisme og andre epidemier, kan udgøre en national eller ekstrem nødsituation.
Desuden stadfæstes de industrialiserede WTO-medlemslandes ønske om at give deres virksomheder og institutioner incitamenter til at fremme og støtte teknologioverførslen til de mindst udviklede lande i erklæringen.
Den fastslår også, at de mindst udviklede lande, når det drejer sig om farmaceutiske produkter, ikke vil være forpligtet til at gennemføre afsnit V (patenter) og VII (beskyttelse af fortrolige oplysninger) i TRIPs-aftalens anden del eller til at sørge for, at rettighederne i disse afsnit overholdes, hvilket gælder til den 1. januar 2016 uden at give afkald på de mindst udviklede landes ret til at anmode om yderligere forlængelser af overgangsperioderne.
Jeg tilføjer, at WTO-medlemsstaterne i samme erklæring har forpligtet sig til inden juli 2002 at foreslå nogle reelle og gennemførlige løsninger på udviklingslandenes og de mindst udviklede landes problemer med manglende kapacitet til medicinfremstilling. Det er hele problematikken omkring en eventuel parallelimport eller andre foranstaltninger, der skal give disse lande mulighed for også at få adgang til denne medicin til en fornuftig pris, som er så lav som mulig.
Dette skal være gennemført inden sommer, og jeg forsikrer Dem om, at vi skal arbejde under højtryk for at nå det. Dagene er talte. Problematikken er yderst kompleks, men det drejer sig om en meget vigtig forpligtelse, for den modsvarer et aspekt af problemet, som ikke kunne behandles i aftalen.

Alavanos
Jeg vil gerne takke formanden for hendes grundige svar og for hele det samarbejde, vi har haft igennem de sidste seks måneder. Der kan også nogle gange være spændinger i et godt samarbejde. Mange tak, Deres svar er taget til efterretning. Jeg vil gerne stille et tillægsspørgsmål i anledning af, at Nigeria for nylig er begyndt at fremstille aidsmedicin, som imidlertid er af en gammel type, og det er meget tvivlsomt, om den virker. Det, som De også var inde på i Deres svar, nemlig at den nyeste teknologi skal overføres til andre lande, så den kan udnyttes i navnlig de afrikanske lande, hvor store dele af befolkningen rammes af epidemier, med hvilke midler kan det ske?

Neyts-Uyttebroeck
Jeg har nævnt et par af de ting, der vil gøre det muligt at få adgang til billige lægemidler, nemlig obligatoriske licenser, samarbejde med de store medicinalfirmaer - som De ved, arbejder Verdenssundhedsorganisationen på dette og har allerede udtænkt en række mekanismer - og samarbejde med organisationer som Læger Uden Grænser, der også er aktive på dette område. Endelig vil vi, hvis vi kan nå til enighed herom næste sommer, finde frem til måder, hvorpå disse lægemidler kan importeres til lande, som ikke selv har mulighed for at fremstille dem.

Formanden


Carlos Carnero González
Spørgsmål nr. 6 af (H-0869/01):
Om: Rådets opfølgning af Parlamentets beslutninger om konflikten i Vestsahara og dets holdning til den marokkanske konges besøg i området Parlamentets plenarforsamling vedtog den 25. oktober et ændringsforslag til beslutningen om udviklingen af FUSP. Beslutningens punkt 33 lyder som følge heraf, at "(...) kræver endvidere, at EU samarbejder aktivt omkring en bilæggelse af konflikten i Vestsahara i overensstemmelse med FN's resolutioner, Europa-Parlamentets krav i beslutning af 16. marts 2000 og det tyske rådsformandskabs erklæring fra juni 1999".
Hvordan vil Rådet forholde sig til dette krav fra Parlamentet? Vil Rådet endelig vedtage en fælles aktion for at samarbejde om en snarlig og korrekt gennemførelse af FN's fredsplan for Vestsahara, - der omfatter afholdelse af en folkeafstemning om selvstyre - som krævet i punkt 6 i Parlamentets beslutning fra marts 2000? Mener Rådet, at en sådan fælles aktion ville gøre det muligt at samordne medlemslandenes - navnlig Spaniens og Frankrigs - holdninger til støtte for FN's fredsplan? Hvordan vurderer Rådet i lyset af ovenstående den marokkanske konges rejse til Vestsahara, et besøg, som kritiseres stærkt af Frente Polisario?

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, mine damer og herrer, på mødet den 19.-20. november behandlede Rådet Parlamentets beslutning om de fremskridt, som er gjort ved gennemførelsen af Unionens udenrigs- og sikkerhedspolitik, og Rådet blev enig om at tage beslutningen i betragtning inden for rammerne af forhandlingerne om de forskellige punkter, som er medtaget heri. Som det blev sagt dengang, sætter Rådet pris på Parlamentets indsats for at finde en holdbar løsning, som er acceptabel for alle involverede i konflikten i Vestsahara, og som er en reel målsætning for stabilitet og velfærd i regionen. Rådet støtter helt og aktivt den proces, som nu finder sted i FN-regi, som fastsat i Sikkerhedsrådets resolutioner. Rådet støtter især James Bakers indsats. Sikkerhedsrådet har i resolution 1359 af 29. juni i år klart angivet, hvad der skal ske. Forlængelsen af MINURSO's mandat har i den forbindelse været meget vigtig, fordi det har givet mulighed for at fortsætte de nuværende forhandlinger mellem parterne under ledelse af hr. Baker. Formandskabet har løbende kontakt med hr. Baker. FN spiller hovedrollen i denne proces. I den forbindelse er Rådet villig til at mægle for at skabe tillid mellem parterne og derved fremme en holdbar løsning, men Rådet har ikke til hensigt at overtage FN's rolle.
Rådet er helt klar over, at sagen er meget følsom, og derfor er det nødvendigt at være neutral for at undgå, at en af de involverede parter misbruger Rådet som middel, hvilket kun ville være uheldigt for bestræbelserne på at finde en løsning og for Unionens rolle i regionen. Rådet anmoder i øvrigt parterne om at træffe en række humanitære foranstaltninger for at muliggøre familiebesøg samt for at løslade de politiske fanger.
Hvilken løsning der end vælges, så skal den baseres på integreret overholdelse af de demokratiske principper og respekt for menneskerettighederne, inklusive den foruroligende sag om flygtningene, men ligeledes de marokkanske fanger, især når disse mennesker har et stort behov for generel hjælp og især lægehjælp. Jeg vil endvidere gerne understrege, at EU også her er klart den største donor med hensyn til humanitær støtte til flygtningene fra Vestsahara. Kommissionen har siden 1996 ydet 56 millioner euro i støtte. Kong Mohammed VI's besøg i Vestsahara har på ingen måde ændret ovennævnte politik.

Carnero González
Hr. formand, fru formand for Rådet, det var et meget interessant svar. Det er måske første gang, at Parlamentet hører en udtalelse med politisk indhold fra Rådet om konflikten i Vestsahara, som går ud over rent formelle erklæringer. Dette indholdsrige svar er velset.
Men jeg må sige til Dem, at efter at have hørt svaret kan jeg have en reel følelse af, at Rådet er ved at indtage en holdning til konflikten i Vestsahara, som ikke går ud på, at den kun kan løses ved opfyldelse af FN's fredsplan, der omfatter afholdelse af en folkeafstemning om det sahariske folks selvstyre, en folkeafstemning, som i mange år er blevet blokeret af en af parterne, nemlig Marokko.
De har talt om mange ting, f.eks. om Sikkerhedsrådets seneste resolution, men De har på intet tidspunkt nævnt FN's fredsplan, De har heller ikke nævnt folkeafstemningen, og desuden har De lagt meget vægt på nogle aspekter og glemt andre, f.eks. krænkelsen af menneskerettighederne i de besatte områder i Vestsahara.

Sánchez García
Fru formand for Rådet, i juli måned i år ved begyndelsen af det belgiske formandskab stillede jeg Rådet et spørgsmål til skriftlig besvarelse om nogle udtalelser fra hr. Solana, som er ansvarlig for EU's udenrigs- og sikkerhedspolitik, om FN's fredsplan, Vestsaharas fremtid og folkeafstemningen. I dag, i december måned, hvor det belgiske formandskab er ved at være slut, har jeg endnu ikke modtaget Rådets officielle svar.
Selv om det er almindeligt kendt, fru formand for Rådet, at der cirkulerede et uformelt svar - som endda skabte et diplomatisk optrin mellem forskellige repræsentanter for medlemsstaterne - i FN i oktober, er mit spørgsmål følgende: Hvor længe skal jeg vente? Før De går, beder jeg Dem om at give mig denne politiske julegave.

Neyts-Uyttebroeck
Det ærede medlem synes at være yderst velinformeret, hvilket er hans ret, om ikke hans pligt. Det samme kan ikke siges om os, for vi er stadig i færd med at lede efter Deres spørgsmål. Jeg tvivler dog ikke på, at vi har modtaget det, men vi kan ikke finde noget spor af det, så hvis De kan hjælpe os med at lokalisere det, vil vi gøre vores bedste for at svare endnu inden årets udgang. Jeg undskylder denne forglemmelse og denne skødesløshed, for det er selvfølgelig de eneste hypoteser, jeg vover at fremsætte. Tak.

Formanden
Vi tilskynder formanden for Rådet til at finde spørgsmålet, for både spørgsmålet og svaret har været meget omtalt i medierne, i hvert fald i de spanske medier.

Scheele
Hr. formand, nu retter vi sikkert spørgsmålet eller kommentaren til den forkerte person, men De repræsenterer hele Rådet her hos os. Jeg har en fornemmelse af, at Vestsahara-spørgsmålet, som jeg har viet mere end 50% af mit politiske liv til, virkelig er en tragedie. Det er klart, hvordan konflikten skal løses. For i starten af 1990'erne var der jo FN's fredsplan. Det er også klart, hvilke europæiske lande der har meget stærke geopolitiske interesser i, at man ikke følger FN's fredsplan.
Så må jeg naturligvis tage svaret til efterretning, når man siger, at man må holde sig til det, der sker i FN. Men jeg tror, at EU og medlemsstaterne som led i en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik her bør vælge en koordineret fremgangsmåde i overensstemmelse med FN's fredsplan. Efter kong Mohammed VI's besøg er begivenhederne fulgt slag i slag. Vestsahara har også haft besøg af den franske præsident Jacques Chirac, som imod alle internationale retsstillinger har sagt, at der med Vestsahara er tale om Marokkos sydlige provinser, således som vi diskuterer det i Rådet.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, det ærede parlamentsmedlem må forstå, at det er mig umuligt at svare på så detaljerede spørgsmål. Jeg har meddelt Dem Rådets holdning og de drøftelser, der måtte have været, frue, det er Rådets holdning og Rådets svar.

Formanden


Bernd Posselt
Spørgsmål nr. 7 af (H-0874/01):
Om: Mindretal i Republikken Srpska Hvilke foranstaltninger er der truffet for at gøre det muligt for undertrykte og fordrevne mindretal i den bosniske delstat Republika Srpska - det vil sige alle kroater og muslimer - at vende tilbage og genopbygge deres hjem, og støtter EU i denne forbindelse det arbejde til fremme af forståelsen mellem de forskellige befolkningsgrupper og det sociale arbejde, der udføres af den katolske biskop Franjo Komarica fra Banja Luka?

Neyts-Uyttebroeck
Rådet har allerede i sit svar på det mundtlige spørgsmål H-0689 på sit møde i oktober haft lejlighed til at henlede det ærede parlamentsmedlems opmærksomhed på det faktum, at de fordrevnes tilbagevenden var en del af de betingelser, som EU satte inden for rammerne af stabiliserings- og associeringsprocessen, og som landene i regionen skrev under på på topmødet i Zagreb.
Rådet vurderede i sin undersøgelsesrapport, som blev godkendt den 11. juni 2001, om fremskridtene med hensyn til disse betingelser for landene i regionen mod europæisk integration, at processen for flygtningenes og de fordrevnes tilbagevenden i hele Bosnien-Hercegovina skulle fremskyndes, og at foranstaltningerne til opfyldelse af betingelserne for, at de kan vende tilbage under ordnede forhold i overensstemmelse med Dayton-Paris-aftalen, bør styrkes.
Ansvaret for at træffe de nødvendige foranstaltninger påhviler først og fremmest de lokale og nationale myndigheder. EU vil ikke undlade at følge op på dette spørgsmål inden for rammerne af undersøgelserne af processen, når det kommer til at dreje sig, og når det i øvrigt drejer sig, om at fastlægge overensstemmelsen mellem på den ene side de fremskridt, der er blevet registreret i opfyldelsen af betingelserne, og på den anden side niveauet for de etablerede forbindelser og for den tekniske og økonomiske bistand.
Med Dayton-Paris-aftalen fra 1995, som afsluttede krigen i Bosnien-Hercegovina, skabtes stillingen som Den Høje Repræsentant, der bl.a. har til opgave at overvåge iværksættelsen af denne aftale. Den nuværende indehaver af denne stilling, Wolfgang Petric, har siden dengang ikke tøvet med at fratage de ansvarlige i lokalområderne deres funktioner, når det viste sig, at disse modsatte sig iværksættelsen af fredsaftalen og herunder bilag VII om flygtningenes og de fordrevnes tilbagevenden. Dette er sket i overensstemmelse med de beføjelser, som han er blevet tilkendt af Rådets ministerkonference om iværksættelse af Bonn-freden i december 1997. Rådet har gentagne gange støttet hr. Petrics bestræbelser på at opfylde sit mandat på det kraftigste.
Hvad angår EU's materielle støtte til tilbagevenden og geninstallering, henvender dette spørgsmål sig først og fremmest til Kommissionen, som forvalter Fællesskabets bistand. Rådet kan dog forstå, at større og større beløb siden 1998 i overensstemmelse med arbejdsgruppen for tilbagevenden og genopbygning og Den Høje Repræsentants Kontors anbefalinger er blevet afsat til støtte til minoriteternes tilbagevenden til Republikken Srpska. Sektoren burde i øvrigt fortsætte med at indtage den store plads, som tilkommer den inden for rammen af Fællesskabets bistand via Cards 2000-2006-programmet, der eksplicit nævner hjælp til flygtninges og fordrevnes tilbagevenden i artikel 2.
Jeg kan efter næsten seks måneders formandskab forsikre Dem om, at Rådet og dets forskellige medlemmer tillægger dette spørgsmål om flygtningenes tilbagevenden og genintegrering i Bosnien-Hercegovina, men også andre steder på Balkan, hvor dette spørgsmål desværre trænger sig på, meget stor betydning. Det ser ud til, at situationen lidt efter lidt er ved at falde til ro, og at antallet af tilbagevendte og geninstallerede øges, uden tvivl ikke på samme niveau alle steder, men ikke desto mindre er tendensen stigende overalt. Vi fortsætter for vores eget vedkommende med at tillægge dette stor betydning, og punktet er på dagsordenen til alle møder, hvor dette emne kan drøftes.

Posselt
Fru formand for Rådet, mange tak for dette udførlige svar og også for Deres intensive engagement i denne sag. Jeg vil blot stille to konkrete spørgsmål. Er det for det første muligt for Rådet at forsøge at opgøre, hvor mange fordrevne og flygtninge der indtil videre nøjagtigt er vendt tilbage til Republikken Srpska? Her fandtes der jo aftaler, og man kan egentlig kun kontrollere disse aftaler, hvis man opgør eksakt, hvor mange mennesker der er vendt tilbage. Hvis De ikke har mulighed for at meddele mig det i dag, vil jeg bede Dem om eventuelt at gøre det skriftligt.
Det andet aspekt vedrører den konkrete hjælp til mindretallene. Jeg har hørt, at den katolske kirke meget intensivt driver en multikulturel sygepleje og iværksætter mange sociale aktiviteter samt landbrugsaktiviteter især i området omkring Banja Luka, og at lovede midler her ganske enkelt ikke skulle være blevet bevilget. Det er det andet spørgsmål, som jeg stiller, og som jeg gerne vil høre, om De kender noget til.

Neyts-Uyttebroeck
På det ærede medlems første spørgsmål kan jeg kun svare, at jeg ikke på nuværende tidspunkt har de præcise tal, at vi vil finde frem til dem, og at de vil blive sendt til ham. Angående det andet spørgsmål forekommer det mig, at det snarere er et spørgsmål til Kommissionen, der tager sig af den konkrete iværksættelse af alle former for humanitær hjælp, både nødhjælp og andre former for hjælp. Det er den, der, som De i øvrigt allerede er klar over, tror jeg, forvalter disse meget konkrete sager, og jeg mener, at det er til den, spørgsmålet skal stilles.

Formanden


Niall Andrews
Spørgsmål nr. 8 af (H-0876/01):
Om: EU og internationale foranstaltninger vedrørende returnering af ulovligt overførte aktiver I henhold til konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tampere har medlemsstaterne forpligtet sig til at tage konkrete skridt med det formål at opspore, indefryse, beslaglægge og konfiskere udbytte fra strafbare forhold. Medlemsstaterne blev tillige indtrængende opfordret til i fuldt omfang at gennemføre bestemmelserne i direktivet om hvidvaskning af penge (som omfatter ombytning eller overførsel af ejendom og identifikation af kunder i kredit- og pengeinstitutter), Strasbourg-konventionen fra 1990 og Den Finansielle Aktionsgruppes henstillinger. De blev desuden opfordret til at vedtage det ændrede direktiv om hvidvaskning af penge, som nu er på forligsstadiet. Rådet anmodede om, at Europols beføjelser udvides til at omfatte hvidvaskning af penge generelt, samt at der udarbejdedes fælles standarder med henblik på at forhindre brug af selskaber og enheder registreret uden for EU's jurisdiktion til at skjule udbytte fra strafbare forhold og foretage hvidvaskning af penge. EU-staterne har undertegnet FN's konvention om bekæmpelse af grænseoverskridende organiseret kriminalitet, som forpligter regeringerne til at vedtage de nødvendige foranstaltninger i deres nationale retssystemer for at gøre det muligt at beslaglægge udbytte fra strafbare forhold.
Bekræfter de ovennævnte foranstaltninger og strategier fra EU's, FN's og Europarådets side efter Rådets opfattelse Den Europæiske Unions legitime interesse i penge, der ulovligt er overført af tidligere diktatorer, f.eks. fra Nigeria, og vil Rådet forpligte sig til at sikre, at disse penge, der er anbragt i banker i hele EU, returneres til Nigerias demokratisk valgte regering?

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, mine damer og herrer, som det angives i spørgsmålet, har Det Europæiske Fællesskab og EU allerede truffet en række foranstaltninger, og andre er under forberedelse, især inden for rammerne af bekæmpelsen af økonomisk kriminalitet. Foranstaltningerne tager især sigte på bekæmpelse af hvidvaskning af penge og beslaglæggelse af udbytte fra strafbare forhold. Siden begivenhederne den 11. september ydes der en særlig indsats med hensyn til bekæmpelse af finansiering af terrorisme.
Derudover er der mange andre midler såsom den europæiske aftale om indbyrdes retshjælp i straffesager af 1959 og EU-aftalen fra 2000 herom. Begge aftaler omfatter en række generelle forskrifter om samarbejde mellem stater, og alle disse midler bidrager ligeledes til bekæmpelsen af økonomisk kriminalitet.
Man kan endvidere anvende en række midler om materiel ret såsom rammeafgørelsen om bekæmpelse af falskmøntneri.
Den 16. oktober i år holdt Rådet (retlige og indre anliggender) og Økofin møde, og man besluttede at vedtage protokollen til aftalen af 29. maj 2000 om indbyrdes retshjælp i straffesager mellem EU-medlemsstaterne. Protokollen betyder en væsentlig forbedring af samarbejdet mellem medlemsstaterne med hensyn til bekæmpelsen af økonomisk kriminalitet og især bekæmpelsen af hvidvaskning af penge, korruption og falskmøntneri. Det muliggør endvidere stor overensstemmelse om udleveringen af oplysninger om finansielle overførsler, konti og bankoplysninger.
Medlemsstaterne har forpligtet sig til at ratificere protokollen senest ved udgangen af næste år. Med hensyn til de specifikke spørgsmål om returneringen af aktiver, som tidligere diktatorer overførte ulovligt til banker i EU, kan jeg ikke give et svar, da det ikke henhører under Rådets kompetence, hvilket parlamentsmedlemmet allerede blev underrettet om i den første mødeperiode i oktober 2001 i svaret på et identisk spørgsmål, som han stillede til Rådet dengang.

Andrews
Tak for Deres detaljerede svar på første del af mit spørgsmål, fru rådsformand. Imidlertid kan eller vil De ikke forstå, hvad jeg mener med anden del af mit spørgsmål. Her antyder jeg, at store pengebeløb, som stammer fra lande som Nigeria og Congo, nu er anbragt i europæiske banker, og at mange mennesker i årenes løb forgæves har forsøgt at finde ud af, hvordan disse penge kan returneres til folket i Nigeria og Congo.
Det, jeg forsøger at sige, er, at De som rådsformand i henhold til de forskellige konventioner, jeg nævner, har et ansvar for at sikre, at disse pengebeløb returneres til de forskellige tidligere kolonier. Nu må De da forstå meningen med mit spørgsmål, så De kan besvare det og sikre, at disse pengebeløb, som ulovligt er overført af diktatorer og terrorister, returneres til folket i de forskellige tidligere kolonier.

Neyts-Uyttebroeck
Jeg kan kun gentage det samme svar. I øjeblikket har Rådet ingen midler til at gøre det, De ønsker. Måske vil det blive muligt i fremtiden, men på nuværende tidspunkt er det ikke tilfældet. Uden et sådant middel kan Rådet ikke gøre noget.

Rübig
Hr. formand, fru formand Neyts, mine damer og herrer, i nogle ansøgerlande er korruption et vigtigt tema. Vi fører på nuværende tidspunkt forhandlinger om optagelse med disse lande. Navnlig midler fra privatiseringen er på dubiøs vis forsvundet fra disse lande. Tror De, at det er muligt at afklare disse punkter eller i det mindste anvende entydige bestemmelser på dette område inden for rammerne af forhandlingerne om optagelse?

Neyts-Uyttebroeck
Mit svar til parlamentsmedlemmet er, at retsstatens kvalitet er et vigtigt punkt i forhandlingerne med ansøgerlandene. Det vil sige, at man undersøger, om de mekanismer, som gør, at en stat kan betragtes som en retsstat, er til stede, og man fokuserer ligeledes på retsvæsenets kvalitet. I de individuelle rapporter om situationen i et ansøgerland står der f.eks., at uddannelsen af dommere hidtil har været utilfredsstillende, at deres løn ikke er tilfredsstillende, og at det nødvendigvis fremmer ulovlige handlinger.
Så, kære kollega, med hensyn til maksimal gennemskuelighed, konsekvent retspraksis og oprettelse af appelinstanser osv. er det muligt, men ikke med hensyn til kulegravning af individuelle sager.

Formanden


Claude Moraes
Spørgsmål nr. 9 af (H-0879/01):
Om: Sagen om Tracey Housel, en britisk statsborger på dødsgangen i Georgia, USA Den britiske statsborger Tracey Housel sidder fængslet på dødsgangen i Georgia, USA.
Har Rådet kendskab til hans tilstand, og bekymrer det Rådet, at han måske ikke har modtaget en retfærdig rettergang i overensstemmelse med de internationale menneskerettighedsbestemmelser?
Hvordan vil Rådet hjælpe Tracey Housel?

Neyts-Uyttebroeck
EU mener, at dødsstraffen, som naturligvis er uigenkaldelig, er en helt igennem umenneskelig straf. Den modsætter sig derfor denne straf under alle omstændigheder, og den er fast besluttet på at arbejde på afskaffelsen af den i hele verden. Den er foruroliget over, at omkring 90 stater bevarer den, selv om kun en minoritet - ca. 30 lande og herunder USA - fortsætter med at henrette mennesker hvert år.
I forbindelse med sit mål, universel afskaffelse af dødsstraffen, har Unionen i 1998 defineret en række retningslinjer, der skal fastlægge betingelserne for specifikke og målrettede aktioner. Den bestræber sig på i de lande, hvor denne straf stadig eksisterer, lidt efter lidt at begrænse anvendelsen og insisterer på, at den udføres med respekt for visse minimumsstandarder. Jeg ved, at dette er en slags graduering af de nærmest ubærlige rædsler, men alligevel, selv i en så forfærdelig situation er det sådan, man bør gå frem ...
EU følger situationen opmærksomt i USA, hvor der sker mange henrettelser. I 2001 er der blevet taget mange skridt til fordel for en række dødsdømte i overensstemmelse med Unionens retningslinjer over for Georgia, Oklahoma og Texas. Desuden har Unionen i efteråret 2000 besluttet for første gang at optræde som amicus curiæ i en retssag, som er anlagt ved USA's Højesteret, angående en dødsdømt, for i denne ret under sagens realiteter at rejse spørgsmålet om det lovlige i i henhold til international ret at dømme en mindreårig til døden. Unionens formandskab har nemlig afleveret en begæring om at intervenere som amicus curiæ til fordel for Alexander Williams, som er dømt til døden for en forbrydelse, som han begik, før han fyldte 18 år, og hvis sag stadig ikke er afsluttet ved Højesteretten i staten Georgia. I et andet tilfælde - Atkins mod Virginia - planlægger Unionen at aflevere endnu en begæring om intervention som amicus curiæ ved Højesteretten for at understrege sin holdning til anvendelse af dødsstraffen på personer, som lider af åndssvaghed.
Rådet er bekendt med detaljerne i Housel-sagen og især med det faktum, at der kan falde dom i USA's Højesteret inden årets udgang. Vi vil gerne understrege, at EU handler på vegne af de medlemsstater, der anmoder om det, hvis en dødsdømt er statsborger i landet. Det er medlemslandet, der er bedst kvalificeret til at bedømme, hvorvidt Fællesskabet kan hjælpe i en specifik situation. På nuværende tidspunkt har Rådet endnu ikke modtaget nogle anmodninger fra Det Forenede Kongerige angående hr. Housel. Rådet er informeret om, at Det Forenede Kongerige følger denne sag meget aktivt i samarbejde med den dømtes advokater.

Moraes
Jeg vil gerne takke rådsformanden for det meget detaljerede svar. Jeg har ingen tillægsspørgsmål, men vil kraftigt opfordre Rådet til at fastholde denne holdning til EU-borgernes tilstand, idet mange af Parlamentets medlemmer har vælgere, som ikke har modtaget en retfærdig rettergang. Der er tale om et voksende problem. Efter min mening har Rådet helt klart en rolle at spille ud over de medlemsstater, som griber ind på vegne af disse EU-borgere. Jeg forventer helt klart, at Det Forenede Kongeriges regering gør forestillinger over for Rådet i denne sag, som efter min mening er et eksempel på en uretfærdig rettergang, som fører til en uomstødelig dødsdom.

Zacharakis
En bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne påpege, at med undtagelse af den seneste taler er der ikke én af vores kolleger, der har overholdt deres taletid. Resultatet er, at vi kun har behandlet ni spørgsmål, hvoraf de første fire blev besvaret samlet.

Formanden
Jeg har haft de samme overvejelser, hr. Zacharakis, men De forstår nok, at det ikke er hensigtsmæssigt at gå drastisk til værks og slukke medlemmernes mikrofon. Som parlamentsmedlem ved De, at det er nødvendigt at appellere til medlemmernes solidaritet og fornuft. Jeg mærker mig Deres ord.
Vi takker fru Neyts-Uyttebroeck for hendes glimrende samarbejde i disse seks måneder. Der er ingen tvivl om, at hendes tidligere hverv som medlem af Parlamentet har forøget hendes engagement, også i svarene til medlemmerne. Mange tak.

Da den tid, der var afsat til spørgetid til Rådet, er udløbet, besvares spørgsmål nr. 10-38 skriftligt.
Hermed er spørgetiden til Rådet afsluttet.

Konfliktforebyggelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0394/2001) af Lagendijk for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Kommissionens meddelelse om konfliktforebyggelse (KOM(2001) 211 - C5-0458/2001 - 2001/2182(COS)).
Jeg giver ordet til hr. Lagendijk.

Lagendijk
Hr. formand, konfliktforebyggelse er i de forløbne år blevet udviklet til et, for at sige det på godt nederlandsk, feel good-begreb. Alle støtter konfliktforebyggelse, for hvorfor skulle man være imod? Man kan altid bruge det til noget, og hvorfor skulle man ikke medtage det blandt mange andre foranstaltninger?
På den måde har konfliktforebyggelse langsomt udviklet sig fra at være en prioritet for pacifister via en form for sjov sideaktivitet ud over militære aktiviteter til det, som jeg vil kalde en af Unionens i øjeblikket centrale målsætninger, hvilke mange erkender. Det er ikke mere én gruppes legetøj, men er blevet hele Unionens målsætning, og derfor mener jeg, at det er på tide at omsætte meget af det, der er blevet skrevet om konfliktforebyggelse - der er udarbejdet gode rapporter herom i de forløbne år, også af Kommissionen, hvilket er glædeligt - i praksis. I den forbindelse skal vi heldigvis ikke begynde helt forfra, for især på grundlag af erfaringerne fra Balkan i løbet af de sidste 10 år er det blevet klart, hvad EU kan og allerede har gjort med hensyn til konfliktforebyggelse.
Som De måske ved, er jeg også ordfører for stabilitetspagten, som jeg vurderer som det største konfliktforebyggelsesprojekt. Jeg er overbevist om, at sammenhængen i det program mellem demokrati, økonomisk udvikling og sikkerhed er et eksempel på, hvordan konfliktforebyggelse har udviklet sig fra et teoretisk begreb til et middel, som fungerer meget godt i praksis.
Jeg behandler tre punkter i min betænkning, og det vil jeg også gøre i dag. Det måske nemmeste, men i praksis tit meget vanskelige punkt er samarbejdet mellem EU og OSCE. Alle er helt enige om, at det er nødvendigt, at det er godt, at det finder sted, og det finder allerede sted. På mange områder er samarbejdet med OSCE godt, men lidt for tit kommer jeg steder, hvor samarbejdet ikke fungerer godt nok. For nylig var jeg i Makedonien sammen med et par kolleger, hvor både EU og OSCE har en overvågningsmission, men samarbejdet mellem disse to fungerer mildt sagt ikke helt optimalt.
Kommissæren stillede for en uge siden i Bukarest en række gode forslag om samarbejdet mellem EU og OSCE, f.eks. i Sydkaukasus og i Centralafrika. Det ville være godt, hvis Kommissionen for fremtiden ved alle aktioner, og i højere grad end det nu er tilfældet - også på Balkan, hvor det ofte går godt, men lige så ofte ikke forløber godt nok - ser nærmere på samarbejdet med OSCE, som ofte har de samme opgaver og er aktivt inden for det samme område, for at forbedre samarbejdet og opgavefordelingen.
Mit andet punkt i betænkningen vedrører det europæiske civile fredskorps. Også her kan man med en vis selvironi konstatere, at det har udviklet sig fra at være De Grønnes legetøj til en meget vigtig del af de midler, som EU råder over. Jeg vil gerne anmode Kommissionen om ikke at gøre det samme som for fem eller seks år siden og blot takke Parlamentet for idéen om det civile fredskorps og ellers ikke gøre noget ved det. Kommissionen skal i stedet benytte lejligheden til at oprette det europæiske civile fredskorps og gøre det til et centralt punkt i Unionens politik. Det er muligt, ikke kun fordi jeg eller Parlamentet slår til lyd for det, men også fordi man i mellemtiden har fået erfaring med civile fredsobservatører. Unionen har et overvågningskorps og overvågningsmissioner flere steder i verden. Tyskland og Sverige har erfaring med at uddanne civile observatører, og nu skal Kommissionen, EU, i højere og bedre grad koordinere og samle den erfaring, viden og de mennesker, så EU i fremtiden ikke kun i militær henseende kan reagere hurtigt, men ligeledes når det drejer sig om at sende civile observatører.
Endelig det tredje og måske mest radikale punkt i min betænkning. Jeg er stor tilhænger af at fjerne emnet konfliktforebyggelse fra Udenrigsudvalget. Hvad mener jeg med det? Det er ikke acceptabelt, at vi taler om en eller anden EU-politik, f.eks. landbrug eller handel, som efter vores mening skal fremme udviklingen af økonomien i f.eks. Afrika, og samtidig fortsat håndhæver dele af den politik - f.eks. den velkendte eksportstøtte - hvorom vi ved, at den i f.eks. Afrika ikke har en stabiliserende virkning, men netop ødelægger den økonomiske struktur eller hindrer, at denne kan udvikle sig.
Jeg er tilhænger af, at konfliktforebyggelse for fremtiden bliver et hovedpunkt, ligesom menneskerettigheder og miljø, i alle Unionens politikker, ikke kun i udenrigshenseende, men også med hensyn til f.eks. handel og landbrug. Hvis det lykkes at gøre konfliktforebyggelse til et centralt punkt i alle EU-politikker, er jeg tilfreds, og så har det, som jeg kalder de svage parters kæphest, udviklet sig til den centrale kerne i Unionens politik i udlandet og i hele verden.

Oostlander
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig det, som den hårde kerne med hensyn til konfliktforebyggelse netop har sagt. Jeg er ofte enig med hr. Lagendijk i det, som han siger om sådanne sager, for - og det har han ret i - det er især den grønne sektor, som har fremført idéen om konfliktforebyggelse med ikke-militære midler. Samtidig er det i øjeblikket meget relevant. EU er svagt med hensyn til sit militære bidrag til international sikkerhed og den indenrigske retsorden i de omkringliggende lande. Det blev klart, da den hurtige reaktionsmekanisme skulle gennemføres. Det er en god begyndelse, men man er ofte i tvivl om, hvilket nok er berettiget, hvorvidt det fører til et resultat i tide.
Unionen har mange flere muligheder med hensyn til de ikke-militære midler, og efter min mening er det også i højere grad omfattet af Kommissionens kompetenceområde. Parlamentet har ligeledes kompetencer inden for det område. Derfor bliver det civile middel mere og mere vigtigt, især for EU, både på grund af Unionens militære svaghed og på grund af de civile midlers relevans ved konfliktstyring og -forebyggelse. Den kolde krig er forbi, og hele sikkerhedskonteksten er ændret. Der er ingen store trusler længere, men små krige, som kan være hårdnakkede, med ideologiske, mafiaagtige og etniske aspekter. Opblusningen af sådanne konflikter kan i høj grad forebygges med civile midler, hvilket bestemt gælder for genoptrapningen heraf. Det er baggrunden for den store aktivitet fra især Unionens side i områder med spændinger, eller hvor man netop har forebygget spændinger.
Lovløshed kræver en helt anden fremgangsmåde. Her spiller politi, regeringsembedsmænd, hjælpeorganisationer, teknikere, observatører, økonomer, folk, som har forstand på udviklingen af det civile samfund, en rolle. Det kræver kort sagt en totalplan. Jeg er derfor enig i hr. Lagendijks provokerende udsagn om, at emnet skal fjernes fra Udenrigsudvalget. Det vil efter min mening sige, at det skal være en totalplan for samfundet. Det drejer konfliktforebyggelse sig om, og Udenrigsudvalget vil fortsat spille en vigtig rolle, men det gælder også for andre af Parlamentets sektorer.
Et lands udvikling hænger i høj grad sammen med forebyggelsen af voldelige konflikter. Hr. Lagendijk har på udmærket vis skitseret mulighederne. Han siger ganske rigtigt, at vi f.eks. ikke skal acceptere to-søjlestrukturen, at den på ny skal sættes på dagsordenen, og at der skal være et budget for de ting, som vi gør inden for området. Unionens enhed har især på dette område en direkte betydning for sikkerheden. Med hensyn til konfliktforebyggelse skal vi også være enige, og derfor skal vores egne aktiviteter som stater og erhvervsliv kontrolleres godt i medlemsstaterne.
Jeg kan godt forstå, at ordføreren foretrækker et fredskorps, men jeg vil gerne gøre opmærksom på, at det erratum, som jeg fik, det drejer sig om artikel 17, ikke er korrekt. Artikel 17 er fortsat en udmærket artikel, og jeg har ikke uberettiget sagt, at fredskorpset skal udvikles inden for rammerne af den hurtige reaktionsmekanisme. Den ramme har vi, og jeg håber, at den håndhæves.

Wiersma
Hr. formand, PSE-Gruppen tillægger debatten om Unionens rolle ved konfliktforebyggelse stor værdi, og vi er derfor meget tilfredse med Kommissionens indsats i den forbindelse og også med hr. Lagendijks udmærkede betænkning. Det er et vigtigt emne og bestemt ikke kun en nederlandsk hobby, selv om man kan få det indtryk på baggrund af talerlisten med de fire første talere, som tilfældigt, helt tilfældigt, kommer fra Nederlandene.
EU er helt klart den organisation, som kan spille en større rolle ved forebyggelsen af konflikter, løsningen heraf eller genopbygningen herefter. Unionen symboliserer et bredt sikkerhedskoncept baseret på økonomisk og politimæssigt samarbejde og fælles værdier. Denne succesfulde model skal snart eksporteres til Central- og Østeuropa, Cypern og Malta. Vi har samme hensigt på Balkan, og EU skal nu til at finde en fornuftig rolle ved genopbygningen af Afghanistan.
Alle disse aktioner falder ind under fællesnævneren konfliktforebyggelse. Ikke desto mindre kan man konstatere, at der i EU allerede eksisterer en konfliktforebyggelseskultur. Man ser til tider længselsfuldt på NATO eller USA' s militære handlekraft, som om det er noget, EU stræber efter. Det militære middel er kun ét ud af en lang række, som kan anvendes med henblik på sikkerhed. Det er det sidste middel. Konfliktforebyggelse tager sigte på at forebygge vold eller gentagelse heraf ved at gribe ind i tide med især civile midler. Hvis konfliktforebyggelse skal være et effektivt middel i EU's sikkerhedspolitik, skal det være en integreret del af vores tankegang og handlinger. Det vil tvinge EU til, oftere end det nu er tilfældet, at se fremad og opspore konfliktkilder i tide. Det tvinger ligeledes EU til at udvikle nye midler såsom hurtige reaktionsmekanismer samt til at forbedre koordineringen mellem de tre søjler betydeligt. Det er nemt at finde et eksempel, hvor en effektiv operation kræver anvendelse af midler fra alle tre søjler. I den nuværende situation er det ofte et bureaukratisk og institutionel mareridt.
Unionens styrke ligger i de mange disponible og fremtidige midler, herunder det militære middel om et par år. For at kunne anvende dem effektivt på kort eller lang sigt er det nødvendigt med et konfliktforebyggelsescenter. Hvad skal ske hvor, og hvad gør vi ved det? Det drejer sig i sidste ende også om politisk vilje. EU er aktiv i mange mere eller mindre ustabile områder og regioner, hvor konfliktemnerne hober sig op, og hvor EU i højere grad end nu skal synliggøre sin konfliktforebyggelsespolitik og jævnligt rapportere herom. Målsætningen skal være at spille en lige så synlig rolle som NATO, men mere med sigte på konfliktforebyggelse og anvendelse af civile midler. Sådan en rolle ville de fleste EU-borgere være stolte af.

Van den Bos
Den største undtagelse med hensyn til menneskehedens generelle fremskridt er den manglende evne til at forebygge voldelige konflikter. Videnskaben når ukendte højder, der finder en kommunikationsrevolution sted, og engang uløselige problemer kan nu løses, men verden er ikke blevet mere sikker af den grund.
I 1990'erne omkom ca. 5,5 millioner mennesker i 100 væbnede konflikter, og mange af disse mennesker blev fordrevet fra hus og hjem. Krigene blokerer i mange lande alle former for økonomisk og social udvikling.
Efter den 11. september har amerikanerne også indset, at vores ansvar ikke stopper ved egne grænser eller de lande, som er af strategisk betydning. Det er ikke kun økonomierne, som hænger sammen globalt, men også menneskets lidelser.
Vi får stadig større indsigt i de dybereliggende årsager til voldelige konflikter, hvilket både Kommissionen og hr. Lagendijk har givet udtryk for. Uretfærdig velfærdsfordeling, religiøse og etniske modsætninger, manglende demokrati og dårlig forvaltning. Løsningen af disse strukturelle problemer er lige så vigtig, som den er vanskelig.
Bedre strukturer skal gøre det umuligt for politiske ledere uforstyrret at stille deres hæmningsløse sult efter magt og rigdom. Det er fortsat masserne, som lider under den kamp om magt, som de selv ikke har del i.
Vores generationer er for første gang vidne til omfattende kontakt mellem civilisationer, kulturer og religioner, og det resulterer i første omgang i manglende forståelse og intolerance. Det skyldes, at kulturer og religioner tager deres egne værdier og normer som en selvfølge.
Troende over hele verden tror ikke, men ved helt sikkert, og hvis troen begynder at spille en rolle i folks utilfredshed, så fører det nemt til katastrofal fundamentalisme.
At lede konfliktforebyggelse og globalisering af værdisystemer i den rigtige retning er tidens største udfordring, og Europa skal sammen med USA, hvilket er meget vigtigt, følge en strategi, som bekæmper årsagerne til konflikter.
Hvis EU vil forstærke sin konfliktforebyggende rolle, også i Cotonou-sammenhæng, skal den være tilstrækkelig udrustet hertil. Mange regeringers manglende vilje til at ville forstærke Kommissionen og dens delegationer er fatal for en effektiv gennemførelse af den europæiske politik.
Sakharovvindernes gribende taler i morges viste os den enorme sorg og også den moralske styrke, som disse ofre for meningsløs vold har. Der er ikke meget håb, så længe tolerance betragtes som forræderi, og princippet om øje for øje og tand for tand resulterer i blindhed, som i Mellemøsten og Angola. Der er kun håb, hvis vi bekæmper uretfærdighederne, og hvis tolerance, gensidig forståelse og intensiv dialog bliver det førende princip i hele verden.
Efter økonomien og videnskaben er det nu de moralske værdiers tur til at gøre fremskridt.

Schroedter
Hr. formand, konfliktforebyggelse kan nu engang ikke kun bestå af hurtige beredskabs- og politistyrker. Konfliktforebyggelse betyder for vores gruppe, hr. Lagendijk har allerede sagt det, at indrette alle EU-politikker på at reducere og forebygge konflikter. Det vil sige væk med landbrugseksportstøtten, det vil sige åbning af EU's markeder for sensible produkter, det vil sige en socialt retfærdig handelspolitik, og det vil først og fremmest sige handelspræferencer kun med lande, som respekterer menneskerettighederne. Det er for os hævet over enhver tvivl, at Det Europæiske Råds beslutning i Göteborg er en milepæl i den europæiske udenrigspolitik. Alligevel drejer det sig nu om, at der ikke kun bliver talt om, at konfliktforebyggelse er nødvendig, men at der bliver gjort noget herfor.
Det betyder, at der i EU må skabes en kultur for forebyggelse, som præger al politisk handling. Et stop for al våbeneksport og leverancer af håndvåben til potentielle konfliktområder er i den forbindelse afgørende. Fremme af menneskerettighederne og en bæredygtig udvikling må være det centrale mål for europæisk udenrigspolitik. Men konfliktforebyggelse kan kun blive en succes, hvis civile aktører bliver inddraget. Derfor foreslår vi, at der skabes en platform for ngo'er og indledes et samarbejde med dem, det vil sige finansiel støtte til ngo'er, men det er væsentligt billigere end militære konflikter.

Marset Campos
Hr. formand, jeg vil indlede med at sige, at størstedelen af vores gruppe går ind for hr. Lagendijks glimrende betænkning. Der er imidlertid et forhold, som ændrer kernen i betænkningen: den 11. september. Der er et før og et efter den 11. september, som viser nogle svagheder i den store indsats, som EU har gjort for konfliktforebyggelse. Jeg mener, at det skal gøres helt klart, at det er nødvendigt at få flere oplysninger om de efterretningstjenester, der, f.eks. fra USA's side, har støttet en stat som talebanernes i Afghanistan, der senere er blevet hele verdens fælles fjende.
Et andet aspekt af afgørende betydning - det fremgår af hr. Lagendijks betænkning - som hidtil ikke er blevet nævnt, er også vigtigt: Enten vælger EU helt igennem at støtte FN og FN's bestræbelser på at anvende folkeretten til konfliktløsning, eller også vil vi fortsat se en stormagt, nemlig USA, bygge op og rive ned, mens vi blot sætter små plastre på sårene. Derfor er det vigtigt at iværksætte det, der står i hr. Lagendijks betænkning.
Et andet aspekt, som jeg vil nævne, er betydningen af den økonomiske dimension, der uden tvivl er årsag til mange konflikter, og den skal også ses fra et globalt synspunkt. Derfor er det nødvendigt at nuancere nogle erklæringer, for af og til kan en stor liberalisering være værre end en mulig beskyttelse.

Belder
Hr. formand, jeg vil gerne benytte mit korte indlæg til at lykønske hr. Lagendijk med hans betænkning. Han skal i øvrigt høre godt efter nu, for jeg var den eneste i Udenrigsudvalget, som stemte imod. Uventet bifald fra en modstander? Når det drejer sig om betænkningens fuldstændighed, ja. Jeg værdsætter hr. Lagendijks integrerede fremgangsmåde med hensyn til konfliktforebyggelse, ikke kun med hensyn til de eksplicitte årsager til konflikter, men også med hensyn til politikkens implicitte følger, som ved første øjekast ikke ser ud til at have meget med konflikter at gøre. Derfor støtter jeg opfordringen til Kommissionen om grundigt at undersøge følgerne af den europæiske politik for lokale konflikter.
Når det drejer sig om Unionens opgaver med hensyn til konfliktforebyggelse, er jeg imidlertid ikke enig med ordføreren. I erkendelse af større internationale sammenhænge slår han til lyd for en betydelig rolle for EU. Det sætter jeg spørgsmålstegn ved. Da jeg sætter stor pris på betænkningen og ikke vil give indtryk af, at jeg er modstander af konfliktforebyggelse, ændrer jeg min stemmeadfærd og stemmer nu hverken for eller imod.

Ferrer
Hr. formand, jeg vil allerførst lykønske ordføreren med hans fremragende betænkning om konfliktforebyggelse, et emne, som Parlamentet altid har været meget bevidst om.
Der er ingen tvivl om, at den bedste måde at vinde en krig på er ved at undgå den, og for at undgå den er der intet bedre våben end at forebygge den. Det vil sige finde ud af, hvad der er årsag til den, og løse problemerne. Derfor er det nødvendigt med en ikke bare horisontal strategi - den strategi, som ordføreren med rette foreslår - altså en strategi, der omfatter alle EU's fælles politikker, men også en global strategi, altså en strategi, der omfatter hele samfundet.
De ikke-strukturelle foranstaltninger er derfor vigtige for at fremme forsoningen, især i de områder, hvor der har været voldelige konflikter. Uden disse foranstaltninger kan alle det internationale samfunds fredsbevarende foranstaltninger eller fredsbevarende foranstaltninger iværksat af de lokale samfund, som konflikten har skabt, ende i det rene ingenting, fordi den mindste uenighed igen kan optænde det had, der fremprovokerede eller skabte konflikten.
Det er nødvendigt - og det er især en opfordring til Kommissionen - ikke blot at være mere opmærksom på, men også, og især, at afsætte flere midler til uddannelse med henblik på fred og følge linjen i det arbejde, som Mayor Zaragoza udførte, da han ledede UNESCO, og som Kofi Annan mindede os om for nogle dage siden.
Hvis kontrol med våbenhandel er vigtig, er kontrol med diamant- og råstofhandel det også. Derfor anmoder jeg Kommissionen om at fortælle os, hvilke foranstaltninger den agter at iværksætte for at forbedre og effektivisere adfærdskodeksen om kontrol med især diamanthandel, fordi kampen om råstoffer, ifølge de europæiske institutioner og FN selv, er baggrunden for en stor del af de konflikter, der ødelægger verden og især det afrikanske kontinent.

Fava
Hr. formand, kære kolleger, EU bliver efter min mening ved med at have den samme fejl, når det gælder konfliktforebyggelsespolitikker. Vi er langsomme, forudsigelige og ikke indflydelsesrige nok. Derfor er en af fordelene ved hr. Lagendijks betænkning efter min opfattelse, at den snarere lader legitimationsgrundlaget for en politisk institution som EU være forebyggelse end magt. Og EU's legitimationsgrundlag er også bevidstheden om, at en varig og bæredygtig fred skal skabes ved hjælp af politik og bestemt ikke ved hjælp af magt.
I hr. Lagendijks betænkning sætter vi ikke mindst pris på den vægt, der lægges på forebyggelse som en konsekvens af EU's socialpolitikker og ikke blot som en konsekvens af et nyttigt retssamarbejde, som vi i øvrigt aldrig må give afkald på. Socialpolitikker betyder, at forebyggelse, evnen til at foregribe begivenhedernes gang, forebygge og løse konflikterne med det samme skal være en del af alle EU-politikkerne, sådan som andre af vores kolleger allerede har sagt, og der skal både investeres penge og menneskelige ressourcer. I den forbindelse mener vi, at antallet af EU-delegationer i de andre lande er helt utilstrækkeligt i forhold til de krav, som forebyggelsespolitikken stiller.
Sådan som hr. Lagendijk nævnte, bør vi undgå, at udviklingssamarbejdet bliver til et konfliktsamarbejde, og derfor skal vi være særligt opmærksomme, konsekvente og fornuftige i alle vores økonomiske politikker. Endelig er jeg enig i hans kritik af Rådet og Kommissionen, fordi de i løbet af de sidste seks år - seks år er meget lang tid, hvor der har fundet hundredvis af konflikter sted - ikke har vedtaget det forslag, som Parlamentet stillede på daværende tidspunkt om at oprette en civil europæisk fredsstyrke. Vi skal forebygge, og når man skal forebygge, er det ofte nødvendigt at løbe en risiko. Det er, hvad vi beder Rådet, Kommissionen og Parlamentet om at gøre.

Maes
Hr. formand, det er rart at vide, at der er flere folk, der lytter, end blot de tilstedeværende i salen. Jeg vil gerne lykønske ordføreren, hr. Lagendijk, på denne symbolske dag, hvor vi har overrakt Sakharovprisen til fredsaktivister fra Israel, Palæstina og Angola. Jeg tror, at et blik på verden bringer os tilbage til realiteterne. Vi skal evaluere, hvad vi gør i Mellemøsten, i Afrika med 3 millioner ofre i Den Demokratiske Republik Congo, og hvad vi skal gøre i Afghanistan. Vi skal undgå, at der opstår konflikter, at konflikter bliver til væbnede konflikter, eller at konflikter blusser op på ny.
I den forbindelse er det nødvendigt med en integreret politik, hvilket flere kolleger allerede har understreget. I løbet af halvandet minut vil jeg gerne henlede opmærksomheden på ét punkt i betænkningen om det civile fredskorps. Jeg forventer et konkret initiativ fra Dem, hr. Patten. Jeg er overrasket over, hvor mange penge og mennesker der i løbet af et par måneder kan mobiliseres for at starte en krig. Er vi ikke i stand til at arbejde lige så koncentreret, skaffe lige så mange midler og mennesker, når det drejer sig om at opretholde fred og forebygge krig? Derfor er det civile fredskorps en god idé. Pengene er der, der er en ramme at arbejde inden for, og hvis der tillige er politisk vilje, hvad venter vi så på?

Sacrédeus
Hr. formand, jeg vil takke ordføreren for et gedigent stykke arbejde og vil gerne fremhæve tre punkter sidst i betænkningen.
Punkt 24 handler om behovet for et øget samarbejde mellem EU og FN, men også mellem EU og OSCE. Jeg vil i den forbindelse benytte lejligheden til at spørge kommissæren med ansvar for eksterne anliggender, hr. Patten, hvordan han ser på metoderne til at styrke samarbejdet med netop FN og OSCE.
Jeg vil også gøre opmærksom på punkt 27, der handler om spredningen af lette våben og håndvåben samt behovet for en fælles adfærdskodeks for våbeneksport.
Sidst, men ikke mindst vil jeg fremhæve punkt 28, der handler om uddannelsens betydning som et centralt instrument i konfliktforebyggelse.
Det er egentlig synd, at der ikke kan føres en debat her mellem ordføreren og parlamentsmedlemmerne. Jeg ville nemlig gerne vide, hvilket menneskesyn, hvilken etik og hvilken moral der skal ligge til grund for det konfliktforebyggende arbejde. Er det ikke sådan, at konfliktforebyggelse og demokrati hviler på kompromiser og på, at vi alle sammen kan tåle et nederlag?
Til slut vil jeg blive lidt mere personlig. Som medlem af Europa-Parlamentet blev jeg bestyrtet over at se ca. 200 parlamentsmedlemmer udvandre, da Kim Dae Jung skulle tale. Kim Dae Jung er en af Asiens allerstørste forkæmpere for demokrati og menneskerettigheder, og han har betalt en stor personlig pris i kampen for demokrati. 200 parlamentsmedlemmer udvandrede altså, da han skulle tale. Det er ikke den rette måde at bevare Parlamentets værdighed på. Det var en skam for Parlamentet.

Carrilho
Hr. formand, hr. kommissær, vi har for få timer siden hørt tre personligheder, som vi har tildelt Sakharovprisen. Talerne har bevæget os, og vi stimuleres af deres eksempel, men vi sidder også tilbage med en mindre behagelig følelse. Det gør vi trods Europa-Parlamentets indsats for at finde veje til at forebygge og løse konflikter og for - også før andre - at pege på, hvem der kan udvirke, at det sker, fordi vi må erkende, at vi har manglet midler til mere konkret og effektivt at kunne påvirke disse processer. Jeg erindrer at have deltaget i et møde under forsæde af Parlamentets formand, Nicole Fontaine, i begyndelsen af i år, med general Massoud. Dengang var der kun få, der interesserede sig for besøget, og vi formåede ikke at mobilisere den nødvendige støtte til at styrke general Massouds stilling og, måske, forebygge en del af de store tragedier, der fulgte.
Vi hilser derfor Kommissionens meddelelse velkommen, og vi takker den for dens fortjenstfulde indsats. Vi er helt enige i det strategiske princip, som Kommissionen anlægger, herunder dens opfattelse, at Fællesskabets udviklingspolitik og andre samarbejdsprogrammer er de stærkeste instrumenter, som det råder over til håndtering af konflikternes årsager. Vi støtter som helhed de stillede forslag, men vi mener dog ligesom ordføreren, at der er nogle uklare punkter, som måske skyldes det nuværende søjlesystem. Vi synes, at en stærk og seriøs indsats for interinstitutionelt samarbejde skal prioriteres højt. De specifikke aspekter heraf opregner ordføreren ganske udmærket, og vi takker ham for hans indsats. Jeg vil dog gerne trække et enkelt punkt frem, nemlig at Kommissionens delegationer må styrkes, hvilket også berører spørgsmålet om EU's repræsentation i lande uden for EU. Kommissionens tekst nævner, apropos Euro-Middelhavssamarbejdet, betimeligt idéen om fælles uddannelse af diplomater, og jeg spørger derfor: Hvornår kommer der programmer for fælles uddannelse af diplomater inden for EU selv?

Frahm
Hr. formand, der var advarsler nok, før krisen i Kosovo rigtigt tog fart. Før den 11. september var Afghanistan på EU's liste over glemte kriseområder. Jeg synes, det er to eksempler på, at vi alt for tit er alt for kloge alt for sent. Desværre er det sådan, at når det så er for sent, så er der masser af vilje til at anvende helt eventyrlige summer på militæraktioner. Det står i grel modsætning til viljen til at anvende ressourcer på civil kriseforebyggelse og til at bevare freden. Nu har EU besluttet at spille en aktiv rolle i forhold til konfliktforebyggelse i Afrika. Det ser jeg som positivt. Men vi bør også spille en mere aktiv og selvstændig rolle i forhold til konflikten i Mellemøsten. Den rolle er desværre gået lidt tabt efter den 11. september. Sakharovprisen er ikke tilstrækkelig. Vi skal bruge toldaftalen offensivt i denne krise.

Korakas
 Hr. formand, vi er bange for, at konfliktforebyggelse med ikke-militære midler blot er en anden side af den samme mønt, nemlig EU's interventionspolitik, når det udnævner sig selv til fredsstifter i kriser og konflikter, som det selv opildner til, for at det senere kan gå ind og spille redningsmand. Det faste mål er at holde den progressive folkelige bevægelse nede og fremme den europæiske storkapitals interesser.
Den betænkning, som er udarbejdet af hr. Lagendijk fra De Grønne, er desværre ikke fri af den tankegang, som går ind for intervention med politiske, økonomiske, men også militære midler. Der er ingen tvivl om - ordføreren har også selv erkendt det i dag - at den europæiske hær bliver højre hånd for den ikke-militære hurtige reaktionsmekanisme og det europæiske politi, som foreslås. Forberedelserne til denne hær bliver drøftet på topmødet i Laeken i overmorgen. Det er i øvrigt også blevet udtalt fra meget ansvarligt hold i EU, at hvis det politiske forslag ikke vedtages, vil det militære blive tvunget igennem.
Af ovenstående grunde kan KKE's medlemmer af Parlamentet ikke stemme for betænkningen ...
(Formanden afbrød taleren)

Patten
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Lagendijk for endnu en fremragende betænkning, ligesom jeg bifalder hans udfordrende bemærkninger om det civile fredskorps, som jeg har på fornemmelsen fortsat vil være genstand for livlig debat. Først og fremmest vil jeg takke ham for det, han sagde om de eksterne aspekter af bæredygtig udvikling. Det er et emne, som vi alle bør fokusere på op til konferencen i Johannesburg næste år. Jeg håber især, at Parlamentet vil interessere sig særligt for nogle af de spørgsmål, han rejste, og som er afgørende vigtige, hvis man skal have tillid til os i spørgsmålet om bæredygtig udvikling.
Dette er en meget aktuel forhandling. Hr. Wiersma kaldte det ligefrem en hollandsk hobby. I så fald må jeg sige, at det er en virkelig god hollandsk hobby, og jeg anbefaler den til alle medlemsstaterne. Der er voksende forståelse for behovet for at styrke vores indsats for at gøre noget ved årsagerne til, at der overhovedet opstår vold og konflikter. I forrige århundrede opstod de fleste konflikter mellem stater, og den type konflikter er ikke et overstået kapitel. Men i dag står vi over for en ny fare, nemlig fejlslagne stater, stater, der er til fare for deres egne befolkninger og en trussel mod resten af verden.
Lad mig gøre det fuldstændig klart. Der er intet, der undskylder eller mildner terrorisme. Men i forsøget på at udrydde terrorisme skal vi sikre, at verden er fjendtligt og ikke venligt indstillet over for terrorister og deres støtter. Det kan nødvendiggøre skrappe militære forholdsregler, som vi da også må tage ind imellem. Men det betyder også eksport og befæstelse af demokratiet, af retsstatsprincippet og god regeringsførelse, det betyder liberalisering af verdenshandlen, og at vi benytter denne til at mindske kløften mellem de rigeste og de fattigste i en verden, hvor klodens tre rigeste mænd ejer, hvad der svarer til de 48 fattigste landes samlede bruttonationalprodukt.
Tidligere på året offentliggjorde Kommissionen en meddelelse, som fastsatte vores nye strategi for konfliktforebyggelse. Den bygger på fire hovedmålsætninger. For det første ønsker vi en mere systematisk og koordineret anvendelse af EU's midler til behandling af de grundlæggende årsager til konflikt. Vi ønsker kort sagt at udnytte vores position som verdens største donor og handelsblok bedre. Vi lægger ud med at integrere konfliktforebyggelse i vores strategier over for partnerlandene, idet vi f.eks. tager hensyn til konfliktindikatorerne i vores landestrategipapirer.
Den anden målsætning i vores meddelelse er at effektivisere vores indsats over for tværgående problemer som f.eks. narkotika- og våbensmugling, handel med ulovlige varer, miljøforringelse osv. Vi står over for en enorm udfordring på alle disse fronter. Lad mig f.eks. nævne det problem, fru Ferrer omtalte. Kommissionen har i de seneste måneder spillet en aktiv rolle i Kimberley-processen vedrørende diamantkonflikten. Formålet er at etablere en international kontrolordning for import og eksport af uslebne diamanter. Efter at parterne i denne konflikt for to uger siden nåede til politisk enighed i Gaborone, er Kommissionen nu ved at forberede Fællesskabets endelige gennemførelse af kontrolordningen næste år.
Den tredje målsætning er at øge vores evne til at reagere hurtigt på en opstået krise. Der er fremsat konkrete henstillinger, navnlig med henblik på at forbedre FUSP-midlerne, f.eks. politisk dialog og anvendelse af særlige repræsentanter. Jeg er helt enig med hr. Lagendijk i, at "konfliktforebyggelse kræver et stærkere engagement og politisk retning fra medlemsstaternes side, da Fællesskabets instrumenter ikke i sig selv er tilstrækkelige til at fjerne kilder til konflikt". Det, der kræves, er lidt mere af den gammeldags vare - politisk vilje.
På fællesskabsplan har vi på min foranledning oprettet en særlig hurtig udrykningsmekanisme, som skal sætte os i stand til at reagere så hurtigt, begivenhederne i den virkelige verden kræver det. Den er nu fuldt funktionsdygtig, og den har vist sig at være uvurderlig i de igangværende kriser i f.eks. Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og i Afghanistan, hvor jeg håber at anvende mekanismen til først og fremmest at yde støtte til ambassadør Brahimis team, dernæst at yde støtte til den midlertidige regering og endelig at påbegynde minerydningen.
Den fjerde målsætning er at fremme det internationale samarbejde med regeringer, internationale organisationer og det civile samfund. Det ærede medlem nævnte dette. Hr. Sacrédeus nævnte det ligeledes. Her er FN en vigtig samarbejdspartner. Vi har en ny ramme, som i juni blev vedtaget af Rådet (almindelige anliggender), til forbedret samarbejde mellem EU og FN om konfliktforebyggelse og krisestyring. Som anbefalet af hr. Lagendijk er jeg klar til at samarbejde med Rådet om en øget ramme for samarbejde med OSCE.
Lad mig slutte med et eksempel på, hvad vi har gjort, og hvad vi konkret gør på vigtige konfliktområder. Jeg er netop vendt tilbage fra De Store Søers Område, hvor vi havde en nyttig trojkamission. I sidste måned forpligtede vi os til at yde støtte til congolesisk dialog i henhold til den hurtige udrykningsmekanisme, at iværksætte forberedende foranstaltninger til genintegrering af børnesoldater og at støtte uafhængige medier eller andre tillidsskabende initiativer.
I november afsatte vi ligeledes midler på FUSP-budgettet til finansiering af støtteenheden for den sydafrikanske garde med henblik på at beskytte de politiske ledere, der for nylig er vendt tilbage til Burundi. Jeg havde den fornøjelse at møde dem og blive briefet af dem. I denne region udfører vi fortsat rehabilitering, yder humanitær hjælp og bidrager til fattigdomsbekæmpelsen. Vi er klar til at finansiere demilitariserings- og demobiliseringsprogrammer, så snart de iværksættes.
Så jeg håber og mener, at vi gør, hvad vi kan. Processen var i gang, da de forfærdelige begivenheder indtraf for tre måneder siden, som det ærede medlem henviste til. Men nu ved vi, hvor meget der står på spil, vi ved, at konfliktforebyggelse i andre lande er livsvigtig for vores egen sikkerhed herhjemme. Vi ved, at vi ikke må slække på indsatsen, men at den i stedet skal forstærkes, som hr. Lagendijk har fremført. Det er det mindste, vi kan gøre som følge af katastrofen den 11. september.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

Forbindelserne EU/Iran
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0418/2001) af Gahler for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet om EU's forbindelser med Den Islamiske Republik Iran (KOM(2001) 71 - C5-0338/2001 - 2001/2138(COS)).
Før vi går i gang med forhandlingen, vil jeg informere Dem om betingelserne for den, for der vil være en lille ændring: Vi vil nok komme til at overskride tidsfristen, der er kl. 19.00. Med tolketjenestens velvilje tror jeg, at vi kan arbejde indtil kl. 19.15, og det betyder, at fra klokken 19.15 vil De være uden tolkning, uden kommissær og uden formand, fordi vi har andre forpligtelser. Jeg beklager, men sådan er det.
Derfor mener jeg, at det vil fungere bedst, hvis ordføreren holder sit indlæg først, dernæst kommissæren og til sidst alle medlemmerne i det omfang, der er tid tilbage. Jo mere kortfattede De er, desto større mulighed har vi for at afslutte forhandlingen før kl. 19.15. De, der ikke får mulighed for at tale, kan gøre det efter kl. 21.00 i aften.
Jeg giver ordet til hr. Gahler.

Gahler
Hr. formand, jeg tror, at vi når de sidste talere før pausen. Den 7. februar i år offentliggjorde Kommissionen en meddelelse om forbindelserne mellem EU og Iran. Den konstaterer heri, at dialogen startende med 1995 siden 1998 har fået karakter af en omfattende dialog i form af halvårlige konsultationer mellem trojkaen og den iranske regering. Den omfatter globale spørgsmål som terrorisme, menneskerettigheder, spredning af atomvåben samt regionale spørgsmål og samarbejdsområder som narkotika, flygtninge, energi, handel og investeringer.
EU er med ca. 40% af den iranske import ganske vist Irans største handelspartner, alligevel hæmmes de bilaterale forbindelser af en manglende rammeaftale. Kommissionen anbefaler en udvikling, hvor forbindelserne uddybes på linje med de opnåede fremskridt på følgende områder: retsregler, mindretalsrettigheder, pressefrihed, retlige rammebetingelser for økonomien samt Irans indsats inden for udenrigs- og sikkerhedsanliggender.
Siden offentliggørelsen af meddelelsen er præsident Khatami blevet genvalgt med tre fjerdedeles flertal, og terrorangrebene i USA har rettet verdens opmærksomhed mod Irans umiddelbare nabolag. Iran har utvetydigt fordømt denne terror. Den 20. november fik Rådet tilsendt Kommissionens udkast til Rådets beslutning om forhandlingsretningslinjer for en handels- og samarbejdsaftale med Iran.
Jeg har med min betænkning navnlig forsøgt at belyse Irans indre udvikling på det politiske, økonomiske og samfundsmæssige område og drage politiske konklusioner heraf med henblik på vores holdning til Iran. Det lå mig på sinde at markere vores interesser som EU, som i betragtning af Irans rigdom på råstoffer ligger i at styrke handelsudvekslingen, men også i den politiske dialog om bekæmpelse af terrorisme og narkotikahandel samt bidrag til og muligheder for at løse konflikten i Mellemøsten.
Derudover vil jeg navnlig gerne præcisere, at Europa-Parlamentet tager Kommissionen og Rådet på ordet, når de nævner fremskridt på områder som retsregler, mindretalsrettigheder og pressefrihed som målestok for, hvor intensive forbindelserne skal være. Vi hilser principielt den planlagte handels- og samarbejdsaftale velkommen og betinger heller ikke dens indgåelse af en bestemt grad af retsregler og overholdelse af menneskerettighederne, som skal nås på forhånd.
Jeg vil gerne fremhæve to grunde, som gør, at man kan se bort herfra. For det første forventer vi, at aftalen indeholder en menneskerettighedsklausul svarende til Cotonou-aftalen, hvorved det til enhver tid kan kræves, at de internationale konventioner, som Iran også har underskrevet, bliver overholdt effektivt på dette område. De pågældende formuleringer i præambelen til mandatudkastet og den generelle henvisning til slutbestemmelserne og til muligheden for suspendering i tilfælde af grove overtrædelser af væsentlige elementer i aftalen forekommer mig ikke at være tilstrækkelige.
For det andet er jeg overbevist om, at det iranske civile samfund er i stand til at gennemføre reformerne af egen kraft, der modsvarer et moderne islamisk samfund under udvikling. Det intellektuelle potentiale bliver navnlig tydelig udadtil hos studenter, på presseområdet og i kulturlivet. Samlet set har dette land med sin kultur, sine naturlige råstoffer kombineret med menneskelige ressourcer i grunden alle muligheder for selv at skabe en bedre fremtid. At bestemte dele af retsvæsenet og de religiøse ledere anser det for nødvendigt gang på gang at forbyde aviser, som så ofte stiftes på ny under et andet navn, viser også noget om den dualisme og de modsætninger og i sidste ende om det endnu ikke afgjorte magtspørgsmål, som behersker dette samfund på næsten alle områder.
Det seneste eksempel er journalisten og filmkritikeren Siamak Pourzands forsvinden, som PEN-klubben gjorde opmærksom på den 5. december. Stigningen i de eksekverede dødsdomme - vi har jo her også set rystende fotos i bladene - stening som en måde at udføre dødsstraf på, som der gentagne gange er rapporteret om, samt de mange offentlige piskninger i indeværende år tyder på, at det civile samfund må holdes i skak med et stadigt større opbud.
Også de seneste beretninger fra FN, således også udtalelsen fra den særlige repræsentant for FN's Menneskerettighedskommission, Copithorne, fra den 12. november er i deres vurdering og ordvalg blevet væsentligt mere kritisk i forhold til de foregående år. Alt dette gør det efter min mening bydende nødvendigt at intensivere kontakterne fra vores side og derved styrke de kræfter, som ved, at de har et stort flertal af befolkningen bag sig. Det er de kræfter, som slår til lyd for større pressefrihed i parlamentet og flere rettigheder til kvinder, som ønsker at bryde det økonomiske system, de stivnede strukturer op, og som går ind for, at Iran spiller en konstruktiv rolle i fredsprocessen i Mellemøsten. Vi ønsker at opmuntre disse kræfter gennem en parlamentarisk dialog, så de bedre kan leve op til vælgernes ønsker og samfundets forhåbninger og forventninger. De nævnte modsætninger gennemstrømmer flere områder. Hvad Afghanistan-konferencen i Bonn angår, hører jeg, at Iran, selv om det ikke direkte sad med ved bordet, har spillet en meget konstruktiv rolle i kulisserne. Det bør efter min mening absolut nævnes som noget positivt. På den anden side kunne Iran yde større indflydelse på bestemte grupper i Mellemøsten, som snarere søger konfrontation der, så de bliver mere moderate. Men Europa-Parlamentet vil ikke give rabat på menneskerettighederne til gengæld for deltagelse i antiterrorkoalitionen.
Jeg forventer en tilsvarende holdning hos Rådet og Kommissionen. Kvinder har tilkæmpet sig nogle positioner i parlamentet, regeringen, forvaltningen og på kulturområdet. Mere end måske i andre nabolande. På den anden side bliver de af mandlige fortolkere af Koranen pålagt, hvordan de skal gå klædt. Og på mange områder af samfundet er de ikke repræsenteret tilstrækkeligt. På mange retsområder er de desuden helt afgjort ikke ligeberettigede, f.eks. inden for familieret. Alt dette må og vil vi også sætte på dagsordenen, såvel som vi også anerkender, når der gøres fremskridt.
I den forbindelse vil jeg gerne takke alle kolleger, som har forbedret denne betænkning yderligere med deres ændringsforslag. Det lå mig på sinde ikke at fortie noget som helst, som er i overensstemmelse med kendsgerningerne, men også gennem ordvalget ikke at besværliggøre indledningen af dialogen unødigt. På det økonomiske område er det vigtigt at gøre det klart for iranerne, at grundlæggende reformer er nødvendige, udadtil f.eks. opfyldelse af WTO-kravene og åbning for udenlandske investorer og deres produkter. Samarbejdet omkring bekæmpelsen af narkotika er af gensidig interesse - i forbindelse med forandringerne i Afghanistan må vi også bidrage til, at transitten gennem Iran ophører. Der er en omfattende dagsorden for denne dialog. Også som Parlament ønsker vi at optage kontakt med vores kolleger i det iranske parlament. Jeg håber i den forbindelse på Deres støtte.

Patten
Jeg bifalder i høj grad denne betænkning og lykønsker ordføreren, hr. Gahler, med hans fremragende indsats. Jeg håber, at Parlamentet vil udvise forståelse, hvis jeg ikke kan være til stede, til forhandlingen er afsluttet, men Kommissionen vil være repræsenteret.
Iran har som regional magt stor indflydelse på udviklingen i dette område, som undertiden er blevet kaldt krisens omdrejningspunkt. Det er i høj grad i EU's interesse, at myndighederne i Teheran tilskyndes til at bruge denne indflydelse konstruktivt for at fremme stabilitet, samarbejde og udvikling i regionen. Og efterhånden som reform- og liberaliseringsprocessen skrider fremad i Iran, er det ligeledes i vores interesse at udvikle de bilaterale relationer, sådan som vi forsøgte under vores trojkabesøg for et par uger siden.
I de seneste par år og især siden valget af præsident Khatami første gang i 1997 har EU ført en bred dialog med Iran. Det har været nyttigt, men nu er tiden kommet til at gå langt videre. Derfor fremlagde vi for nylig udkast til direktiver om forhandling af en handels- og samarbejdsaftale. Når vi først har oprettet aftalemæssige forbindelser, vil det være meget lettere for os at samarbejde ikke blot på det økonomiske område, men også om emner som migration, narkotika, energi og miljø.
Det vil også betyde, at vi får et mere solidt grundlag for og en fælles interesse i at fortsætte og uddybe den politiske dialog med Iran om regionale og internationale spørgsmål.
Vi bifalder Irans konstruktive og velovervejede reaktion på katastrofen den 11. september, som det ærede medlem nævnte. Men allerede inden de forfærdelige begivenheder fremlagde præsident Khatami et meget nyttigt initiativ i FN til dialog mellem civilisationer. Jeg havde selv en interessant samtale med præsidenten om Niccolo Machiavellis værker.
Det er mit indtryk, at Iran udmærket forstår vigtigheden af at gennemføre FN's sikkerhedsrådsresolution 1373 til økonomisk bekæmpelse af terrorisme, behovet for at ratificere de 12 eksisterende antiterrorkonventioner samt behovet for en vidtspændende konvention.
Som følge af 11. september og i tråd med den globale koalitions indsats over for terrorisme vil der blive holdt et ekstra vågent øje med og blive udvist mindre tolerance over for stater, som forsøger at opbygge lagre af masseødelæggelsesvåben. I denne forbindelse har Iran overholdt de relevante traktater og konventioner, men vi ønsker yderligere foranstaltninger og større åbenhed. Det er vigtigt, at disse aftaler overholdes til punkt og prikke. Vi vil også hilse et samarbejde velkomment, der skal sikre Afghanistan en bedre fremtid under en ny, bredt funderet regering.
Vi bakker helhjertet op om reformprocessen i Iran. Men desværre er der sket tilbageskridt i det sidste år. Vi deler de bekymringer, som FN's særlige repræsentant, hr. Copithorne, for nylig har udtrykt i en rapport om menneskerettighederne i Iran. Der er altså stadig behov for FN-resolutioner om dette emne. Jeg mener, at vi bør undersøge andre muligheder for at føre en mere effektiv dialog med Iran om menneskerettigheder, og jeg har påbegyndt denne dialog med det iranske udenrigsministerium. Jeg har gentagne gange sagt til vores iranske samtalepartnere, at vi er meget opsat på dette, hvis de også forpligter sig til at gennemføre reformer. Den øgede kontakt mellem de iranske myndigheder og FN's højkommissær for menneskerettigheder, fru Robinson, lover godt, og det samme gælder den aftale, som for nylig er indgået mellem UNDP og den islamiske menneskerettighedskommission, om tilsyn og kapacitetsopbygning. Der kan og skal gøres meget mere, og Kommissionen vil følge udviklingen nøje og bidrage, hvor vi kan.
Der er et enormt potentiale for et samarbejde mellem EU og Iran om handel, energi og økonomiske spørgsmål. Det har vi taget højde for i udkastet til forhandlingsmandat for en handels- og samarbejdsaftale. Drøftelserne i medlemsstaterne i Rådet er allerede gået i gang, og jeg håber, at de snart vil føre til en beslutning, så vi kan begynde forhandlingerne. Som altid vil der være vanskeligheder i forbindelse med visse detaljer, men jeg er sikker på, at alle er enige i, at vi her har en strategisk mulighed for at forbedre vores forhold til Iran.
Som svar på nogle af forespørgslerne i betænkningen kan jeg bekræfte, at aftalen selvfølgelig skal indeholde en menneskerettighedsklausul ligesom alle vores øvrige aftaler med tredjelande. Vi vil ligeledes medtage bestemmelser om at lade ulovlige indvandrere vende tilbage, samtidig med at vi øger vores samarbejde med de iranske myndigheder om generelle migrationsspørgsmål.
Endelig deler jeg det ærede medlems bekymring over spørgsmålet om narkotikakontrol. Jeg ved, at det også gælder vores iranske modstykker. Så jeg forventer, at aftalen også vil bidrage til et øget samarbejde på dette område. Med hensyn til strukturen af vores dialog med Iran går jeg helhjertet ind for forslaget om øget parlamentarisk kontakt.
Lad mig slutte med endnu en gang at takke hr. Gahler for en meget velbegrundet og velafbalanceret betænkning om forbindelserne mellem EU og Iran. Jeg har noteret mig de konstruktive kommentarer, og det glæder mig, at betænkningen bakker op om Kommissionens linje, herunder oprettelsen af aftalemæssige forbindelser med Iran. Jeg vil holde Parlamentet underrettet om udviklingen.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Hvis forhandlingen fortsætter efter kl. 21, vil Kommissionen naturligvis være repræsenteret og rede til at svare. Men jeg fandt det mest hensigtsmæssigt, at den ansvarlige kommissær holdt sit indlæg nu.

Oostlander
Hr. formand, Iran tiltrækker sig særlig opmærksomhed, fordi landet ligger mellem flere urolige lande som Afghanistan, Sydkaukasus og Palæstina. Det giver anledning til at fokusere på Iran og især, fordi der ikke kun foregår negative ting, men også er en positiv udvikling i gang.
Derfor skal der slås til lyd for en tosporet politik. På den ene side skal der være et godt samarbejde med hensyn til handel, bekæmpelse af narkotika og terrorisme og lign. samt eventuelt samarbejde om hjælpen til flygtninge, hvilket i øjeblikket er et meget stort problem i Iran. På den anden side skal vi være kritiske, og det skal være en klar og ærlig kritik af alt, som er i strid med retsstaten, demokratiet og menneskerettighederne.
På den måde kan vi med grundholdningen om, at vi slår til lyd for mere demokrati og udvikling af en retsstat i Iran - hvilket kan fremmes på mange måder - bryde den stivhed, som er opstået i Iran på grund af konflikten med USA.
Hvis EU har sin egen holdning, kan stivheden muligvis brydes, og derfor hilser jeg det, som ordføreren sagde, velkomment. Vi skal i den forbindelse være opmærksomme på, at Iran med hensyn til et shiitisk islam faktisk repræsenterer en moderne version af islam, selv om der foregår mange uacceptable ting, især det, at et præsteslæng udråber sig til et teokrati, hvilket efter min mening er meget blasfemisk, og hvilket medfører, at unges og kvinders almindelige menneskelige ønsker bliver undertrykt.
På den anden side kan kvindernes karrieremuligheder nu bestå modernitetsprøven. Med hensyn til udviklingen af demokratiske ønsker er der mange positive ting. Jeg støtter i hvert fald ordførerens konklusioner om at kontakte parlamentet i Iran. Endelig vil jeg gerne lykønske ordføreren.

Fava
Hr. formand, der er efter min mening tale om en velafbalanceret betænkning om et vanskeligt spørgsmål, og betænkningen har den fordel, at den opfanger de stadig flere signaler om en åbning fra Irans side og ikke mindst fra den iranske befolkning, som ved det sidste valg klart og tydeligt gik ind for en politik med økonomiske, sociale og politiske reformer. Men samtidig skal vi i EU og Parlamentet huske nøje på respekten for menneskerettighederne. Derfor må vi sige til ordføreren, at vi ikke er enige i nogen af de ændringsforslag, som han stiller Parlamentet, og hvor man efter vores opfattelse er alt for overbærende på et område, hvor vi altid skal være yderst konsekvente, nemlig menneskerettighederne.
Den iranske regering har ganske vist fordømt det voldelige attentat, der fandt sted i New York den 11. september, og den har ganske vist meddelt, at den ønsker at drøfte menneskerettighedsspørgsmålene. Vi glæder os over alt dette, og vi glæder os over, at også kvinderne i løbet af de senere år er kommet til at spille en rolle, når det gælder institutionerne, universitetsuddannelse og skolegang. Vi glæder os ligeledes over, at den iranske regering føler et ansvar for at bidrage til områdets stabilitet. Tilbage er dog kendsgerningerne, nemlig at det internationale samfund stadig venter på, at Iran skal afskaffe tortur, dødsstraf, de specielle religiøse domstole, pressedomstolene og de særligt nedværdigende og ydmygende straffe. Efter min mening er det vores opgave at opmuntre de demokratiske kræfter, det civile samfund og de mange kvinder og studerende, der mener, at demokratiet bør gå forud for teokratiet.
Vi skal opfordre den iranske regering til fuldt ud at respektere det mandat, den har fået af sit folk.
Endelig er det nødvendigt at fremme den politiske dialog mellem EU og Iran. I den forbindelse går vi ind for, at der sendes en ad hoc-delegation til landet, og vi håber ikke mindst, at EU kommer til at spille en vigtig politisk rolle, så Iran hurtigst muligt finder sin egen måde at få indført demokrati på.
Hr. formand, efter min mening bør det aldrig være vores opgave at være fordømmende. Opmuntringer og opfordringer hører med til tankegangen i denne betænkning, og de skal også høre med til EU's fremtidige måde at sætte skub i sine forbindelser med Iran på.

Gahrton
Hr. formand, vi fra Gruppen De Grønne har intet imod, at man forbedrer økonomiske, kulturelle og øvrige forbindelser med Iran. Som både kommissær Patten og ordføreren, hr. Gahler, har sagt, er der positive elementer, men også mange negative elementer. Forbedrede forbindelser må ikke betyde, at kritikken svækkes. Denne betænkning rejser spørgsmålet, om man skal svække kritikken af et land, som man forbedrer det generelle samarbejde med. Jeg tror, at det er et helt forkert standpunkt. Det synes desværre at være det standpunkt, man finder i højre side af salen, hvor man ønsker at svække Gahler-betænkningen.
Vi mener tværtimod, at Gahler-betænkningen indeholder gode elementer, men at det er for svagt, og at det skal skærpes på de fleste punkter. Vi har derfor stillet ikke færre end 10 ændringsforslag. Jeg vil blot nævne to. Ændringsforslag 13 bygger på det forslag, som man fra EU's side har indgivet til FN, hvor man fra Rådets side altså er stærkere i sin kritik, end hr. Gahler er i sin betænkning. I ændringsforslaget nævnes bl.a. den fortsatte brug af stening. Jeg hørte, at hr. Gahler nu nævnte det mundtligt, men det er ikke med i beslutningen. Det betragter jeg som en svækkelse. Det er en mangel, at der ikke er en klar fordømmelse af en så forfærdelig strafform. Der er en række andre sager, som vi gerne vil have med, og som vi har taget op i vores ændringsforslag 13.
I ændringsforslag 19 slår vi fast, at Iran ikke er et sikkert land for flygtninge. Det er meget vigtigt at understrege i disse tider, hvor der er stærke ønsker om at smide folk ud fra EU-området på et spinkelt grundlag, at Iran absolut ikke er et sikkert land for flygtninge.

Alavanos
Hr. formand, jeg tror, begivenhederne den 11. september har gjort os alle klogere. De havde enorme menneskelige omkostninger, men de gjorde os alle klogere, både os og Iran, og vi forstår nu, hvor nødvendigt det er, at forbindelsesleddene, dialogen, drøftelserne og samarbejdet mellem EU og Iran begynder at fungere rigtigt, da det er et meget stort, vigtigt, farligt og ustabilt område, vi har med at gøre.
Jeg synes, at både trojkaen og kommissær Patten har gjort et meget interessant stykke arbejde, og jeg vil sige, at både betænkningen og beslutningsforslaget generelt bevæger sig i den rigtige retning. Men jeg er også nødt til at sige, at der er noget skizofrent over dem. Jeg er bange for, at betænkningen indeholder et tvetydigt budskab. På samme måde, som hvis man sagde til en nabo, som man ikke bryder sig særligt meget om og ikke har et særligt godt forhold til: "Lad os sætte os ned og snakke sammen, men jeg vil lige fortælle dig, at du er en grov og uforbederlig person, og du er også en tyveknægt". Det er omtrent, hvad vores betænkning siger. F.eks. i punkt 19, hvor jeg synes, vi griber direkte ind i Irans indre anliggender, idet der i landet er tradition for at nære mistro til USA, Storbritannien og EU, selv hos de mest godtroende iranere, fordi de er bange for, at man kommer og vil kontrollere landet igen.
Ud fra denne betragtning tror jeg, vi bør være meget forsigtige. Vi er nødt til at gå ind for reformer. Men vi skal ikke være for reformtilhængerne og imod de konservative. Som med ethvert andet land har vi kun ret til med udgangspunkt i EU's principper og den europæiske kultur at sætte vores betingelser for at mødes og tale sammen, men vi har ikke ret til at gå ind og dømme, hvorvidt Khatami er god, og præsterne er onde. For så vil vi selv skabe en modstand mod EU.
Jeg mener, at den holdning, hvormed vi har håndteret tilnærmelsen mellem EU og Tyrkiet, som søger om optagelse i EU, også bør præge vores forbindelser med Iran. Dette betyder som sagt ikke, at vi skal lægge mindre vægt på grundlæggende spørgsmål, der vedrører menneskerettigheder og demokratiske rettigheder, kvindernes rettigheder, fængselsfangers rettigheder og religiøse mindretals rettigheder. Hvis vi passer på, tror jeg, der vil ske disse fremskridt, som er vigtige for begge parter.

Belder
Hr. formand, som historiker og forhenværende journalist har oprettelsen af og udviklingen i Den Islamiske Republik Iran fascineret mig meget gennem årene. Det gælder især for den opståede interne magtkamp af nyere dato. Et interessant fænomen i den forbindelse er, at mange nuværende reformvenlige folk tidligere var forkæmpere for det magtsystem, som de nu bekæmper.
Det er logisk, at de konservative kræfter i Iran betragter reformerne som en udhuling af det politiske system. De sidder med de vigtige magtpositioner og neutraliserer efter behov reformistiske initiativer. I den forbindelse skyer de ikke selv meget repressive midler.
Hermed er todelingen i det iranske samfund skitseret. Hr. Gahlers meget detaljerede betænkning analyserer den. Vi støtter de reformvenlige i Iran. De tilstræber et mere åbent samfund og forkaster offentligt tvang i trosanliggender. Deres hårde modstandere skaber derimod et usikkert indenrigsklima.
To ting, som kendertegner ovenstående, bevirker, at vi tøver med at støtte en formel handels- og samarbejdsaftale mellem EU og Iran. Det er krænkelserne af de grundlæggende rettigheder - f.eks. religiøse mindretals belejrede stilling i landet - og den materielle støtte til libanesiske og palæstinensiske terrororganisationer.
På den anden side giver en aftale os det formelle grundlag for vedvarende at gøre Teheran opmærksom på de af hr. Gahler nævnte samfundsmæssige misforhold. Det er af afgørende betydning, at reformkræfterne i det gamle Persien ikke isoleres internationalt. Den kurs er i overensstemmelse med størstedelen af befolkningens ønske. Ligesom de reformvenlige kræfter i Den Islamiske Republik rækker iranske borgere en hånd ud til Vesten, Europa, og den skal vi tage imod.

Formanden
Mange tak, hr. Belder.
Formandskabet takker hr. Souladakis mange gange for hans samarbejde ved mødets afvikling. Han kan naturligvis fremkomme med et særligt indlæg i morgen under stemmeforklaringen. Hvis han ønsker at gentage hele sit indlæg som stemmeforklaring i morgen, kan han det.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl 10.00.
(Mødet udsat kl. 19.22 og genoptaget kl. 21.00)

Sikkerhed til søs
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0440/2001 af Watts for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 95/21/EF om håndhævelse over for skibe, der anløber Fællesskabets havne og sejler i farvande under medlemsstaternes jurisdiktion, af internationale standarder for skibes sikkerhed, for forureningsforebyggelse samt for leve- og arbejdsvilkår om bord (havnestatskontrol) - (PE-CONS 3657/2001 - C5-0525/2001 - 2000/0065(COD));
A5-0441/2001 af Ortuondo Larrea for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 94/57/EF om fælles regler og standarder for organisationer, der udfører inspektion og syn af skibe og for søfartsmyndighedernes aktiviteter i forbindelse dermed (PE-CONS 3656/2001 - C5-0526/2001 - 2000/0066(COD));
Indstilling ved andenbehandling (A5-0344/2001) fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Rådets fælles holdning (10221/1/2001 - C5-0389/2001 - 2000/0067(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om fremskyndet indfasning af krav om dobbeltskrogs- eller tilsvarende design for olietankskibe med enkeltskrog og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 2978/94 (Ordfører: Hatzidakis).

Watts
Hr. formand, jeg vil gerne, hvad der måske er usædvanligt for mig, begynde med at takke de forskellige mennesker, som har gjort denne aften mulig, navnlig kommissæren og hele hendes stab i generaldirektoratets søfartsafdeling og i særdeleshed afdelingen for sikkerhed til søs. Jeg vil også takke Rådet, som er repræsenteret her i aften, men det skal føres til protokols, at vi takket være det franske formandskab har kunnet gøre hurtige fremskridt. Jeg vil også gerne takke mine kolleger i Europa-Parlamentet, som i denne proces stod sammen om at løse de vanskelige problemer i fællesskab. Det har været medvirkende til, at vi i aften kan fejre, at de europæiske institutioner har vundet en historisk sejr på området sikkerhed til søs. Sammen er vi nået langt.
Jeg vil ikke komme nærmere ind på de øvrige betænkninger. Det gør mine medordførere. I stedet vil jeg koncentrere mig om min betænkning om havnestatskontrol, som spiller en vigtig rolle, hvis vi skal forhindre, at begivenhederne i forbindelse med Erika nogensinde kan gentage sig.
For to år siden i dag var Erika et symptom på svigtende sikkerhed til søs. Det var ikke den første skibsulykke af sin art og desværre heller ikke den sidste. For mine kolleger og for mig selv var ulykken et udtryk for, at flagstatskontrollen havde svigtet. Klassifikationsselskabskontrollerne havde også svigtet. Havnestatskontrollerne havde svigtet, og IMO selv havde svigtet. Det er udelukkende på grund af EU og dets institutioners fælles indsats, at vi i de sidste to år har oplevet et aktivitetsniveau uden fortilfælde på området for sikkerhed til søs. Uden EU ville vi ikke være så langt fremme i dag, som vi faktisk er. Vi bør alle glæde os over, at vi har EU til at gå i spidsen på dette område.
Hvad er det så, vi skal være så glade og stolte over? Jeg vil gerne nævne nogle af de resultater, vi har nået med hensyn til havnestatskontrol. For det første indføres der nu obligatorisk inspektion af visse skibe. Det er en nyskabelse, som jeg hilser velkommen. Det betyder, at de farligste skibe fremover vil blive inspiceret. For det andet indføres der obligatorisk udvidet inspektion af skibe i andre kategorier, og for det tredje gøres retningslinjerne for selve inspektionerne obligatoriske. Havnestatskontrolmyndighederne skal med andre ord inspicere bestemte skibstyper på en bestemt måde.
For det fjerde ønsker vi, at de medlemsstater, der hidtil har været systemets svage led, skal uddanne og rekruttere et passende antal havnestatskontrolinspektører. De har indtil 2003 til at få det gjort, men det vil være en udfordring for dem, en udfordring, som de forhåbentlig kan leve op til.
For det femte - og dette er helt afgørende for, at den nye ordning skal lykkes - ønsker vi offentlig dataadgang. Det er med i det ændrede direktiv, som vil blive stillet til rådighed via Equasis-databasen.
For det sjette ønsker vi, at medlemsstaterne og havnestatskontrolmyndighederne i særdeleshed skal videregive oplysninger til Kommissionen, så Kommissionen kan sikre, at det ændrede direktiv gennemføres ensartet i hele EU.
Det syvende punkt, som jeg er særlig glad for at nævne, vedrører muligheden for at forbyde og tilbageholde visse skibe - forbuddet gælder de farligste skibe, især skibe under flag fra sortlistede flagstater. Jeg bifalder de omfattende kontrolforanstaltninger, der gør det muligt at forbyde visse skibe at sejle i EU-farvande, hvis de har været tilbageholdt før. Det er en advarsel til de sortlistede flagstater om, at deres skibe et efter et vil blive forment adgang i en periode, hvis de ikke forbedrer sig. Det er et meget vigtigt signal fra Parlamentets side. Men det vil ligeledes være muligt at tilbageholde skibe, som ikke inden 2008 er udstyret med et fuldt funktionsdygtigt VDR-system, det vil sige en sort boks. Igen kan vi i aften sende det signal, at skibe i alle kategorier inden 2008 skal være udstyret med en sådan sort boks, hvis de vil have adgang til en europæisk havn. Hvis de ikke er det, vil vi tilbageholde skibene, indtil man har fremskaffet en. Må jeg gentage, hvor glad jeg er for, at vi alle har samarbejdet om at nå dette resultat.
Den sorte boks vil ændre rederikulturen. Den er ikke blot et redskab, som vi kan bruge til at lære af de ulykker, der sker, og udnytte denne viden i fremtiden. Et skib med en sort boks er et sikkert skib. Det er vores fælles mål her i aften at sikre, at Erika-ulykken og lignende ulykker aldrig kan ske igen.
Jeg mener ikke, at vi kan opnå dette ved blot at vedtage disse betænkninger i morgen, men det er et kæmpeskridt på vejen til opfyldelse af vores målsætning om at beskytte søfolks liv og om at beskytte miljøet. Men vi må ikke hvile på laurbærrene. Det er vores pligt at sikre, at de love, vi vedtager i morgen, gennemføres af alle, både Kommissionen, medlemsstaterne og havnestatskontrolmyndighederne. Det er vores pligt og ansvar. Jeg håber, vi kan leve op til det.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, fru kommissær, som følge af olietankskibet Erikas forlis den 12. december 1999 anmodede Parlamentet og Rådet om en betydelig stramning af EU's bestemmelser om sikkerhed til søs og forureningsforebyggelse. Kommissionen reagerede hurtigt på denne anmodning og forelagde tre forslag, der er kendt under betegnelsen Erika I-pakken, som vi fortsat diskuterer to år efter katastrofen, om end vi endelig har opnået individuelle aftaler med Rådet, som er endelige for de to førstes vedkommende.
Hvad angår ændringen af direktivet om fælles regler og standarder for organisationer, der klassificerer, inspicerer og syner skibe på vegne af søfartsmyndighederne, har Parlamentets ændringsforslag til Kommissionens oprindelige forslag fra starten især været centreret om de praktiske aspekter i forbindelse med anvendelse af klassificeringsordningen, øget gennemskuelighed i informationerne om inspektionernes kvalitet, regelmæssig kontrol af organisationerne, tilbagekaldelse af Fællesskabets anerkendelser i tilfælde af alvorlige ulykker og organisationernes erstatningsansvar ved skader og ulykker, hvor der kan bevises en eller anden form for uagtsomhed i forbindelse med inspektioner.
Efter Rådets vedtagelse af sin fælles holdning var der andenbehandling i Parlamentet, hvor vi lagde vægt på spørgsmålet om at forhindre interessekonflikter, som kan opstå mellem klassifikationsselskab eller -organisation og skibets ejer, reder eller befragter, og på erstatningsansvar som følge af uagtsomhed eller undladelse i forbindelse med syn.
Efter at Rådet havde meddelt, at det ikke var i stand til at acceptere alle Parlamentets ændringsforlag, gik man over til forligsfasen mellem repræsentanterne for de to fællesskabsinstitutioner. Drøftelserne koncentrerede sig især om spørgsmålet om interessekonflikter, hvor Rådet endelig gik med til, at en klassifikationsorganisation ikke bør være kontrolleret af redere eller værfter eller af andre med kommerciel interesse i fremstilling, udstyring, reparation eller drift af skibe. Når klassifikationsselskaberne og deres inspektører indgiver anmodning om anerkendelse, bør de endvidere individuelt og skriftligt forpligte sig til ikke at påtage sig lovbestemte opgaver, når der kan opstå interessekonflikter, det vil sige, hvis de er identiske med eller har erhvervsmæssig, personlig eller familiemæssig tilknytning til ejeren af eller rederen for et skib, der skal inspiceres.
Selv om Parlamentets delegation mener, at en stor del af det arbejde, som inspektørerne udfører, hører ind under søfartsmyndigheden, og at denne bør være medansvarlig, accepterede den, at medlemsstaterne ikke var forpligtet til at fastsætte en maksimumsgrænse for klassifikationsselskabernes erstatningsansvar i tilfælde af skade på grund af let uagtsomhed ved inspektioner, men hvis de - medlemsstaterne - ville fastlægge en maksimumsgrænse, måtte den ikke være under henholdsvis 2 og 4 millioner euro, alt efter om det drejede sig om tingsskade eller personskade.
De to institutioners delegationer var imidlertid af den opfattelse, at spørgsmålet bør behandles i forbindelse med den evalueringsrapport, som Kommissionen skal forelægge om tre år om de økonomiske virkninger af ansvarsordningen og navnlig dennes virkninger for de anerkendte organisationers finansielle ligevægt. Om nødvendigt skal Kommissionen på grundlag af denne evaluering fremlægge et forslag til ændring af direktivet, især med hensyn til ansvarsprincippet og maksimumsgrænsen for det økonomiske ansvar.
Alt i alt mener jeg, at Europa-Parlamentet kan betragte det endelige forligsresultat som tilfredsstillende, eftersom hovedparten af vores ændringsforslag i deres helhed, i ændret form eller indholdsmæssigt set er blevet indføjet i det fælles udkast, og derfor foreslår vi, at dette sidste udkast vedtages af plenarforsamlingen ved tredjebehandlingen.
Endelig vil jeg gøre de relevante retlige myndigheder opmærksom på, at nogle af dem, der led skade ved Erikas forlis, endnu ikke har modtaget erstatning for skaderne, til trods for at der nu er gået to år siden den triste begivenhed.

Jarzembowski
Hr. formand, kære fru næstformand og kære trosfællesskab - kan jeg vel sige - for alle, der sidder her, har i årevis været med til at fremskynde dette projekt og går ind for sikkerhed til søs. Jeg ønsker på PPE-DE-Gruppens vegne at slå fast, at vi officielt to år efter tankskibet Erikas forlis ganske vist er en anelse sent på den med vedtagelsen af lovpakken, men når man holder sig vanskelighederne for øje, er vi slet ikke så dårlige, hvad tidsplanen angår. På to områder måtte vi immervæk gennem en andenbehandling og en forligsprocedure. Vi kan i dag konstatere, at vi på grund af de første forslag fra Kommissionen, som den er fremkommet med efter tankskibet Erikas forlis for nu to år siden, er kommet fremad gennem vores fælles bestræbelser, og fru kommissær, jeg takker Dem endnu en gang for, at De støttede os så engageret med Deres medarbejdere i forligsproceduren! Vi har øget sikkerheden til søs væsentligt med disse to resultater af forligsproceduren og den fælles holdning, men ikke kun med hensyn til skibenes sikkerhed, men også hvad angår besætningerne, miljøet og menneskene, der lever ved kysterne. Jeg tror, at vi ved den øgede havnestatskontrol, de strengere forskrifter for klassifikationsselskaber og den gradvise indførelse af dobbeltskrog for tankskibe rent faktisk er nået et stort skridt videre, så ulykker som Erikas forlis forhindres, eller de dermed forbundne følger i det mindste reduceres.
Fru kommissær, jeg vil gerne sige om havnestatskontrollen, at jeg tror, det var godt, at vi i forligsfasen - særligt hr. Watts - insisterede på, at spørgsmålet om de sorte bokse skulle reguleres nu. De ser, at Erika II-pakken endnu ikke er så vidt. Jeg håber ganske vist, at den kommer hurtigt, men De ved, at den stadigvæk volder nogle vanskeligheder. For så vidt var det rigtigt, at vi angående de sorte bokse insisterede på at optage disse forpligtelser i Erika I-pakken.
Hvad spørgsmålet om skibsklassificering angår, ved kollegerne, at jeg ikke er så begejstret for resultatet. Vi har ganske vist ingen lofter, men en revisionsklausul. Jeg har tillid til, at Kommissionen efter tre år udarbejder en rapport og kommer med nye forslag til, hvordan skaderne skal dækkes. Det vedrører rederne, afskiberne, klassifikationsselskaberne - hvordan ser et fair kompromis ud, når skaderne skal dækkes?
Ved den fælles holdning om dobbeltskrogede tankskibe var vi efter min mening meget kloge. Vi bør også sige det udadtil. Man bebrejder os altid, at vi laver udkast til europæiske standarder og ignorerer globale aftaler. Nej! Vi har accepteret, at IMO fastlægger de grundlæggende regler, vi har kun ændret lidt ved gennemførelsen, ved fristerne. Men hvis man ser på, hvad amerikanerne har gennemført, så har vi da været harmløse med hensyn til indførelsen!
Jeg håber, at vi kan vedtage den anden pakke her til næste år. Fru kommissær, læg pres på Rådet! Vi lader os, hvad erstatningsreglen cope fund angår, ikke holde hen de næste fem år. Jeg stoler på, at De fremskynder sagen i Rådet.

Hatzidakis
 ordfører. (EL) Hr. formand, fru næstformand i Kommissionen, den betænkning, vi behandler, og som drejer sig om en fremskyndet udfasning af enkeltskrogede tankskibe, har helt fra begyndelsen været en meget kompliceret sag, og det har været en lang og vanskelig vej, inden vi nåede frem til det resultat, vi kan fremlægge her i dag. Jeg mener dog, det er lykkedes os at opnå et meget tilfredsstillende resultat, som overstiger alles forventninger.
Det er dels lykkedes os effektivt at imødegå de europæiske borgeres bekymringer for miljøbeskyttelsen, som navnlig er kommet til udtryk i Frankrig efter tankskibet Erikas forlis. Samtidig har vi truffet væsentlige foranstaltninger med hensyn til sikkerheden til søs, idet alle parter er enige om, at dobbeltskrogede tankskibe er mere sikre end enkeltskrogede - det er i hvert fald dokumenteret, uden at det er noget universalmiddel.
Vi har imidlertid også nået et andet mål, nemlig beskyttelsen af skibsfartens konkurrenceevne. Vi bør ikke glemme, at det er en sektor med vital betydning for vores økonomi, en sektor, der beskæftiger titusindvis af arbejdstagere i hele Europa, og derfor bør vi prioritere beskyttelsen af denne sektor højt.
Og så er der en anden ting, vi har opnået, som jeg finder det meget nyttigt at understrege. Det er lykkedes os at finde en international løsning på et problem, som går ud over de nationale grænser. Vi har fundet en løsning, som i dag bliver vedtaget af alle staterne i Den Internationale Søfartsorganisation. Det er en sejr, som jeg mener må tilskrives Europa-Kommissionen, medlemsstaterne og Europa-Parlamentet, for takket være vores initiativ, takket være vores, om jeg så må sige, trussel om at gå enegang, hvis Den Internationale Søfartsorganisation ikke greb til handling, gik denne organisation, der som bekendt ikke altid handler så hurtigt, som man kunne ønske sig, i gang med at vedtage foranstaltninger, som ikke afviger fra de oprindelige forslag, der var stillet af Kommissionen og medlemsstaterne. Der træffes således klare og effektive foranstaltninger for alle kategorier af de tankskibe, som vi har med at gøre, og jeg kan sige, at vi i dag står med resultater, som for kort tid siden forekom uopnåelige.
Dels tror jeg, at borgerne i Frankrig er udmærket tilfredse med de foranstaltninger, vi indfører, og at alle europæere, som interesserer sig for miljøet, er tilfredse med de betydelige fremskridt, der er gjort, dels tror jeg ikke, at de industrielle faktorer, de mennesker, som beskæftiger sig med søfart, søfolk og redere, føler, at vi er gået så vidt, at vi har undergravet denne økonomisk vigtige sektors interesser.
Derfor vil jeg gerne takke alle de medlemmer, hvis effektive samarbejde har betydet, at vi nu sidder med en færdig tekst, og jeg vil også takke og rose næstformanden i Kommissionen, fru de Palacio, for den måde, hun har håndteret dette spørgsmål på, for hendes beslutsomhed og for hendes positive indstilling til Europa-Parlamentet.

Piecyk
Hr. formand, jeg vil tilslutte mig de foregående talere og takke Dem, fru kommissær, Deres medarbejdere, men også vores ordførere, for jeg tror, at det var godt, at Parlamentet og Kommissionen har arbejdet meget tæt sammen i denne sag. At det i dag netop er den 12. december, årsdagen for Erikas forlis, bør ikke kun fylde os med stolthed, for der er gået to år, før vi i dag kunne debattere, og der i morgen skal foretages afstemning. Så vil det også vare et stykke tid, inden det hele er blevet gennemført. Det bør gå hurtigere næste gang!
Man kan jo være stolt af resultaterne. De sikre dobbeltskrogede tankskibe bliver indført hurtigere. Fra og med 2003 starter udfasningen af de gamle enkeltskrogede tankskibe, havnestatskontrollen lever endelig op til sit navn.
Strengere kontroller, det vil for mig sige en streng håndhævelse af de sorte lister med den konsekvens, at sorte får eller sorte skibe på lang sigt ikke længere har noget at gøre i europæiske havne. Klassifikationsselskaberne vedrørende disse skibstyper bliver underkastet skærpede krav. Vi ved ganske vist, at flertallet af disse selskaber arbejder seriøst, men disse selskaber må ikke længere have licens til sløseri.
Medlemsstaterne har nu 18 måneder til at få det gennemført i. Regelsættet er der. Men love, som kun eksisterer på papiret, er i sidste ende latterlige. Hvad nytter en havnestatskontrol uden inspektører? Derfor tror jeg, og her sætter vi også vores lid til Dem, fru kommissær, at De må kontrollere meget omhyggeligt, hvordan medlemsstaterne gennemfører de ting, som vi nu har iværksat. Det koster medlemsstaterne penge, men sikkerheden til søs må være disse penge værd.
Hertil har jeg lige to bemærkninger. Jeg har netop været inde på det. Erika II må ikke tage så lang tid, som Erika I har gjort. Olieulykker er én ting, men skader på mennesker, natur, fiskeri og turisme er en anden, og de opstår nu engang ikke kun ved olieulykker, men også ved ulykker med kemikalier og andre farlige stoffer. Derfor bør vi gennemføre vores forslag, som Parlamentet jo har fremlagt, hurtigere.
Mit sidste punkt er, at vi nu står foran udvidelsen af EU. Hertil hører to ansøgerlande, nemlig Malta og Cypern, som gang på gang er blevet genstand for dårlig omtale. Derfor skal der rettes endnu en hjertelig bøn til kommissæren om her at anvende den såkaldte acquis communautaire meget, meget strikst også på disse lande, hvis de vil være medlem af EU, så der ikke kommer sorte får, men kun hvide får. Jeg har tidligere sagt, at hos os findes der i hvert fald en talemåde: For domstolene og på åbent hav er man i Guds hænder! På åbent hav kan vi hjælpe Vorherre en smule, så det hele bliver mere sikkert, og det bør vi gøre med Erika-pakken.

Pohjamo
Hr. formand, kære kolleger, på min gruppes vegne takker jeg ordførerne for en god forberedelse af betænkningen samt for de gode resultater ved forliget. Den lovgivningsmæssige tekst til Erika I-pakken indeholder virkelig centrale foranstaltninger til en forøgelse af sikkerheden til søs. Tingene er desuden gået forholdsvis hurtigt, og man har fået Parlamentets centrale krav om ændringer med i forligsteksten
Fællesskabets kompetence over for klassifikationsselskaberne skal forøges inden for godkendelse af selskaber og kontrol med disse. Som ordføreren konstaterede, må et klassifikationsselskab ikke ejes af rederier, værfter eller andre med kommercielle interesser på området. Antallet af inspektioner af fartøjer skal også øges. Udvidede inspektioner skal rettes særligt mod risikoområder. Kriterierne for havneadgang for højrisikofartøjer på den sorte liste skal være skrappere. For så effektivt som muligt at kunne afværge ulykker på forhånd er der behov for krav om VDR-udstyr på fartøjer og tvungne inspektioner inden for risikoområderne. Med havnestatskontroldirektivet forbedres harmoniseringen og effektiviteten af proceduren for havnestatsmyndighedernes kontroller. Det er på sin plads, at fartøjerne fremover skal udstyres med VDR-udstyr, og at man kan nægte fartøjer i åbenlyst for dårlig stand adgang til EU's havne. En fremskyndet overgang til dobbeltskrog skal foregå på en sådan måde, at der ikke opstår uoverstigelige problemer med ophugning af fartøjer og bygning af nye. Samtidig må man sikre fleksibilitet for olietransporter. Sikkerhed til søs og bekæmpelse af havforurening kan fremmes ved, at de lande, under hvis flag fartøjerne sejler, tager de eksisterende traktater i anvendelse på en forsvarlig måde. Ud over en yderligere stramning af reglerne må man sørge for, at de løsninger, man vælger, er realistiske og gennemførlige.
Et af hovedpunkterne i EU's hvidbog om transport er en begunstigelse af transport til søs. På grund af sin miljøvenlighed egner transport til søs sig rigtig godt til meget tung varetransport. Når der sker en ulykke, er vandområderne imidlertid yderst sårbare, og skaderne på miljøet kender ikke til grænser. Derfor er det ikke nok, at man træffer foranstaltninger inden for Unionens område, spørgsmålet om ansvaret for sikkerheden til søs må behandles på globalt niveau. Vi har behov for internationale aftaler, med deltagelse af bl.a. også Rusland, hvis fartøjer fremover i stadig stigende grad vil sejle gennem Finske Bugt og Østersøen ud i verdenshavene.

Bouwman
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne takke alle, især holdet bag kommissæren, som har udført et stort og et godt stykke arbejde.
Jeg har jævnligt mareridt om, at der på ny forliser en olietanker, og jeg håber, at det ikke sker i de kommende tre år, for - som alle allerede har sagt - det har taget lang tid, det varer faktisk for længe, inden vi får lavet en lovgivning, og vi har kun behandlet halvdelen. Det gør bestemt ingen skade at fremskynde sådanne processer.
Erika-katastrofen var en rigtig katastrofe, en miljøkatastrofe, en økonomisk katastrofe og en social katastrofe, og det hele skyldes 80.000 skibe, hvoraf ca. 10%, 8.000 skibe, absolut ikke har den nødvendige standard. Det er til en vis grad også problemet eller i hvert fald en meget vigtig del af det. Til trods for det, der har fundet sted i klassifikationsselskaberne, det, der er sket, og som foreslås om dobbeltskrog, vil jeg især fokusere på havnestatskontrollen, for det drejer sig i sidste ende om hensigtsmæssig kontrol. Hr. Piecyk og andre har allerede nævnt det. Vi slår til lyd for, at målet er at kontrollere 25%, men det drejer sig især om, at kontrollen udføres af veluddannede folk, og at den overhovedet udføres. Frankrigs trafikminister kan eksempelvis kritiseres for, at hans land har meget dårlige resultater med hensyn til det antal kontroller, som udføres. Selv om der nu foreligger en perfekt og afkrydset liste, viser det sig, at overholdelsen er problemet. Det er tit tilfældet, når vi laver lovgivning, og det er bestemt tilfældet nu. Derfor har jeg til hensigt i de kommende perioder med hjælp fra andre at følge årsberetningerne fra Paris-aftalememorandummet og andre sager samt undersøge, om der reelt udføres flere kontroller. Jeg anmoder derfor Kommissionen om at sørge for, at vi årligt modtager en oversigt, så vi aktivt og proaktivt kan sørge for, at vi opnår det, som vi vil.
For det andet opfordrer jeg til, at Erika II-pakken afsluttes så hurtigt som muligt, og især på grund af industriens insisteren med hensyn til særlig fondsdannelse og lign. anmoder jeg om at sætte farten op.
Endelig mit sidste punkt. Der tales om Malta og Cypern i forbindelse med udvidelsen. Derudover er der yderligere to lande, som, lad os sige, står på ventelisten, herunder Rumænien. Rumænien er også sådan et land med meget dårlige resultater på den sorte liste, og jeg anmoder om, at det får ekstra opmærksomhed.

Souchet
Hr. formand, en tilfældighed i kalenderen gør, at vi i dag mindes den triste toårsdag for olietankeren Erikas forlis. En stormfuld nat, den 12. december 1999, forliste denne olietanker, som sejlede under maltesisk flag, var godkendt af et italiensk selskab, udstyret med indisk besætning, forsikret af et selskab, der har hovedsæde på Bermuda-øerne, finansieret af en skotsk bank, chartret af et skuffeselskab, som underchartrede det til et eksotisk datterselskab i Total-koncernen, og som transporterede en ekstremt forurenende form for kulbrinte, der tilhørte et andet datterselskab hos Total, ud for den franske kyst og således forurenede 400 km kyststrækning og forårsagede betydelige skader for en anslået værdi af mere end 5 milliarder francs.
To år efter dette drama spørger jeg mig selv, hvad der er sket siden. Erstatningen til ofrene halter. Ud af de 5,5 milliarder francs i erstatninger dækker IOPCF-ordningen kun 1,2 milliarder, og procedurerne viser sig at være langvarige, pedantiske og ineffektive. Resten overlades til de skadelidte, lokalsamfundene og den franske stat i henhold til anvendelsen af det perverse princip om at den skadelidte betaler, i stedet for princippet om, at det er forureneren, der skal betale.
De forskellige foranstaltninger, som vi for øjeblikket forhandler om på foranledning af de tre betænkninger af hr. Watts, hr. Ortuondo Larrea og hr. Hatzidakis, er blevet alt for forsinkede. Ja, vi skal styrke statshavnekontrollen, hr. Watts. Ja, vi skal gøre klassifikationsselskaberne mere effektive, troværdige og gennemsigtige, hr. Ortuondo Larrea. Ja, vi skal gennemføre en fælles handlingsplan på internationalt niveau for at afskaffe olietankere med enkeltskrog, idet vi holder os for øje, at dobbeltskrog ikke er nogen garanti mod forlis og grundstødning, hr. Hatzidakis. Men hvorfor har vi måttet vente til mere end to år efter katastrofen for at nå frem til at træffe så elementære foranstaltninger på bare tre uger?
Der er især to grundlæggende spørgsmål, som vi mangler svar på i dag, og det er i øvrigt ikke sikkert, at det europæiske niveau er det rette niveau til at træffe de rigtige beslutninger.
Det første er spørgsmålet om erstatning. Ofrene skal have fuld erstatning. Vi er desværre stødt på en større forhindring på europæisk niveau. Nogle ønsker en specifik europæisk fond, mens andre foretrækker at forhøje IOPCF-bevillingerne. Uoverensstemmelsen fortsætter, sagen er blokeret, mens USA til gengæld unilateralt har opbygget et meget effektivt system for at opnå fuld erstatning, hvor forbrugeren af olieproduktet i sidste ende er den, der finansierer systemet, hvilket er fuldstændigt logisk og legitimt. I Europa befinder medlemsstaterne sig på et meget ulige niveau med hensyn til risikoen for havforurening, og det ville derfor være fuldstændig legitimt, at de lande, der står i første række desangående, selv tager de nødvendige initiativer. Det opfordrer jeg dem til at gøre.
Det andet grundlæggende spørgsmål, som endnu er ubesvaret, er spørgsmålet om ansvar. Vi kan ikke længere tillade, at sager som Erika-forliset gentager sig, hvor ikke mindre end 11 forskellige selskaber, fra skuffeselskab til skattely, bekvemmelighedsflag til underchartring, underleverandør til et offshore datterdatterselskab, havde indflydelse på fartøjet og dets last og derfor udgjorde en sand labyrint, i hvilken de egentlige beslutningstagere og de sande ansvarlige kan gemme sig. Denne situation er yderst usund. Vi skal hurtigst muligt såvel med de mest involverede stater som på internationalt niveau sørge for at sikre en udredning af ansvaret og gennemsigtighed desangående, for, hr. formand, kun trusler om meget store og strenge sanktioner vil være i stand til at stoppe potentielle fremtidige forurenere.

Langenhagen
Hr. formand, fru kommissær, jeg er fuld af forhåbning. Inden for sikkerhed til søs er vi på vej i den rigtige retning. Vi har allerede klart defineret de første foranstaltninger, som kan forbedre sikkerheden til søs væsentligt. Et væsentligt bidrag hertil er indførelsen af sorte bokse, som kendes fra fly, samt dobbeltskrogede tankskibe. Parlamentet har - om nødvendigt også i Forligsudvalget, som hr. Ortuondo Larrea har nævnt - vist vejen her. Men gælder det også for ordningen om erstatningsansvaret? De kender dog alle den regelmæssige tekniske inspektion af personbiler. Klassifikationsselskaberne indtager en sammenlignelig position for sikkerheden til søs.
Deres inspektørers klassificeringer af skibenes tilstand danner grundlaget for ansvarsomfanget i tilfælde af havari. Dermed er vi fremme ved det centrale i diskussionen, for spørgsmålet om klassifikationsselskabernes ensartede ansvarslofter, navnlig i tilfælde af uagtsomme handlinger, kræver en kohærent afklaring. Ved at adskille interesserne mellem klassifikationsselskaberne, rederne og andre aktører, opnår vi allerede nu en høj grad af gennemskuelighed og uafhængighed for inspektørerne. Adskillelsen af interesserne må dog ikke gå så vidt, at aktørerne spiller hinanden ud mod hinanden og i sidste ende overgår hinanden. Og her får så også spørgsmålet om erstatningsansvar en grundlæggende betydning.
Det er nemlig i sidste ende klassifikationsselskaberne, som indtager den svageste position i ansvarskæden. De giver med deres vurdering ganske vist udslaget for erstatningsansvarets omfang, men de har f.eks. ingen politibeføjelser, så de netop ikke - om nødvendigt - kan tilbageholde et skib f.eks. i havnen. Det er i sidste ende rederne, som har ansvaret for skibenes tilstand og behandling. Men klassifikationsselskaberne og rederne samt de andre involverede må her trække på samme hammel, og vi må skabe forudsætningerne herfor.
For øjeblikket har vi særskilte ansvarslofter i hver medlemsstat. Det ville dog være retfærdigt at begrænse ansvaret til et bestemt, ensartet niveau. Om tre år vil vi underkaste den nu foreliggende ordning med forskellige lofter en fornyet revision. De derved høstede erkendelser vil have indflydelse på og præge vores videre fremgangsmåde. Her ser jeg vores opgave i den nærmeste fremtid. Vi ønsker nu engang en afbalanceret ansvarskæde. Vi har brug for denne forpligtende ordning for at styrke konkurrencen og begrænse risikoen. For et velfungerende marked og sikkerheden til søs er dette uomgængeligt. Vi underkaster klassifikationsselskaberne en skærpet kontrol, det er korrekt. Men samtidig bør vi give dem mulighed for at kalkulere deres risiko. Det er efter min mening en fair ordning, som tager rimeligt hensyn til alle parter. Vi må nu følge den vej til ende, som vi er slået ind på.

Mastorakis
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, som medlem af Forligsudvalget er jeg tilfreds med det positive resultat, vi har opnået, og vi kan nu begynde at gennemføre effektive foranstaltninger til beskyttelse af vores have, men også af vores skibsfart.
Med en god realitetssans er vi nået frem til foranstaltninger, der er gennemførlige, og som ikke betragter skibsfarten som en "fjende", men som en forbederlig ven. Og jeg gør her opmærksom på, at skibsfarten kun er ansvarlig for 12% af den samlede havforurening. Skibe, som er til alvorlig fare for havet, får nu forbud mod at anløbe fællesskabshavne, der bliver installeret instrumenter på skibene, som registrerer data vedrørende sejladsen, så det bliver muligt at kontrollere deres kurs, også efter en eventuel ulykke, hvilket forhåbentlig ikke bliver nødvendigt. Der indføres også gradvist et krav om dobbelt skrog og bedre regler for de organisationer, der foretager skibsinspektion og -tilsyn. En afgørende faktor for dette vellykkede resultat, i hvert fald med hensyn til den ene del af det, har tydeligvis været en fornuftig holdning hos Den Internationale Søfartsorganisation, og denne holdning var også en følge af et initiativ fra EU-medlemsstaterne.
Nu bør vi sørge for en hurtig vedtagelse, og vi tror på en hurtig reaktion fra Kommissionen og har ikke glemt, at fem medlemsstater, heriblandt ikke Grækenland, må jeg gøre opmærksom på, anklages af Kommissionen for ikke at have gennemført et tidligere, mere lempeligt direktiv. Jeg vil også tillade mig at minde om og understrege, at mit land, Grækenland, hvis økonomi som bekendt i langt højere grad end de øvrige landes økonomi afhænger af skibsfarten, står i spidsen og fører an i kampen for sikkerheden til søs og bestræbelserne på at beskytte menneskeliv og miljø.
Vi bør desuden takke alle, der har bidraget til det vellykkede resultat af dette arbejde, især kommissæren, og vi bør ikke glemme, at de europæiske have ikke er en separat enhed, som er adskilt fra verdens øvrige have.

Piétrasanta
Hr. Formand, fru kommissær, på denne årsdag for Erikas forlis den 12. december 1999 glæder min gruppe og jeg os over at se, at man er nået frem til et forlig på tre områder. Angående Watts-betænkningen glæder vi os især over, at Europa-Parlamentets delegation har opnået at gøre de sorte bokse obligatoriske, hvilket ikke var så enkelt. Det betyder, at fartøjet fremover bliver beslaglagt, hvis det ikke er udstyret med et funktionsdygtigt VDR-system. Angående min kollega hr. Ortuondo Larreas betænkning afgøres spørgsmålet om interessekonflikten først og fremmest på den måde, at klassifikationsselskaberne ikke længere må have nogen som helst forbindelse til skibsbyggerne, ejerne, skibsrederne og befragterne. Det samme gør sig gældende for spørgsmålet om begrænsning af disse selskabers finansielle ansvar med hensyn til de finansielle balancer mellem de godkendte organisationer. Og der er også det problem, som hr. Souchet nævnte, om erstatning gennem IOPCF eller en europæisk fond, som skal sikres mere effektivt.
Det haster også med at få afsluttet spørgsmålet ved tredjebehandlingen om fartøjer med enkeltskrog, som hr. Hatzidakis sagde, hovedsageligt med henblik på fristens udløb i 2015, for spørgsmålene om sikkerhed til søs kan ikke vente længere, i betragtning af at det i dag allerede er to år siden, at Erika forliste. Nye forureningsepisoder og skrotningsmodne fartøjer som det, der for nylig var ved at gå ned ud for Brest, er stadig kun alt for aktuelle, og Unionens troværdighed afhænger også af, om den får sat en stopper for denne situation.

Ripoll y Martínez de Bedoya
Hr. formand, fru næstformand i Kommissionen, mine damer og herrer, efter ulykken med Erika var det tydeligt, at de europæiske borgere var dybt foruroligede, og med rette, og at det var absolut nødvendigt at konsolidere fællesskabslovgivningen inden for sikkerhed til søs.
Kommissionens forslag var en følge af denne foruroligelse, og derfor vil jeg nu lykønske Kommissionen og dens næstformand, fru de Palacio, for vi har alle sammen været privilegerede vidner til den fasthed, hvormed hun personligt har taget fat på disse spørgsmål. Jeg lykønsker også ordførerne med deres glimrende arbejde, som fuldender denne pakke med foranstaltninger.
Mine damer og herrer, allerede i mit indlæg på plenarmødet i maj sagde jeg, at vi kunne være forholdsvis tilfredse med, hvordan vi har levet op til vores borgeres forventninger ved at forsøge at få vedtaget disse initiativer på kort tid - og det siger jeg i gåseøjne - efter EU-standard.
Erika I-pakken og den fremtidige vedtagelse af Erika II-pakken vil gøre det muligt at oprette et ægte europæisk rum for sikkerhed til søs, og de skal garantere et optimalt niveau for beskyttelse af det europæiske hav- og kystmiljø.
I dag vil jeg nøjes med at gentage noget af det, jeg sagde på det tidspunkt, for forholdene har ikke ændret sig. Parlamentet har udvist en stor interesse under hele denne forhandlingsproces. Nu er det nødvendigt at forsætte i samme retning og fremme de foranstaltninger, der mangler at blive vedtaget. Vi kan ikke hvile på laurbærrene, men skal opfordre Rådet til at gøre fremskridt med Erika II-pakken, og på det område, fru kommissær, tror jeg, at Deres rolle, Deres fasthed, vil være meget vigtig for forsøget på igen at overbevise Rådet, så vi hurtigst muligt kan få Erika II-pakken vedtaget.

Savary
Hr. formand, jeg vil først og fremmest lykønske alle vores kolleger, som efter min mening har udført et fremragende stykke arbejde. Parlamentet har efter sigende i høj grad præget disse betænkninger. Jeg vil også gerne lykønske vores kommissær, Loyola de Palacio, som jeg tror har arbejdet så hurtigt som muligt inden for de fastsatte procedurer. Vores kollega hr. Souchet mente, at det gik langsomt. Jeg tror, han har ret. På den anden side har vi været til bunds i en parlamentarisk procedure, som er meget vanskelig at forenkle, når man først indgår forlig. Jeg tror derfor, at vi har gennemført den så hurtigt som muligt, og alligevel vil der i virkeligheden gå tre et halvt år i det hele efter gennemførelsen, før der foreligger en tekst om Erika I. Alt dette får mig til at gøre mig nogle overvejelser om styreformerne. Det drøfter man i øvrigt også uden for transportkredse, og jeg mener, at man på dette område ved lov burde fastsætte nogle parlamentariske hasteprocedurer, som giver os mulighed for at holde os inden for lovens rammer. Jeg tror, det er et forslag, som man har ventet på, eller som kunne formuleres på områder som vores. Man ser det klart med hensyn til tunnellerne, hvor man har den samme problematik, og med hensyn til gennemgangen af Seveso-direktiverne. Jeg tror, kære kolleger, at vi bliver nødt til at arbejde på at udtænke nogle hasteprocedurer, som skal indskrives i traktaterne. Jeg tror også, det er nødvendigt at sørge for, at der sker en gennemførelse. Vi råder i dag over en lovsamling og en søfartslovgivning uden sidestykke, som aldrig før er set på europæisk niveau, og derudover Erika II-pakken, som er under forhandling. Medlemsstaterne kan ikke længere lege skjul med Europa-Kommissionen, som de kunne i begyndelsen af Erika I-krisen. Vi har dog ingen garanti, og hr. Prodi har for nylig mindet os om, at gennemførelserne skal ske inden for de fastsatte frister. Og i sidste ende ved vi stadig ikke, selv om vi i dag kan stille os tilfreds med at opnå et godt resultat inden for europæisk lovgivningsarbejde, hvad der sker med iværksættelsen af alle disse foranstaltninger og inden for hvilken frist, selv om ofrene for forureningen og ulykkerne har ventet længe på dette. Endelig mener jeg, at kontrollen, og det gælder alle foranstaltningerne, ikke er tilstrækkeligt sikret. Det er ofte national egenkontrol, og jeg tror, at vi også på dette område med hensyn til styreformerne bør stille os selv spørgsmålet, hvordan man kontrollerer kontrollerne, hvis man virkelig ønsker at komme videre med tingene.

Stenmarck
Hr. formand, da olietankeren Erika forliste, udløste det en lang række aktiviteter fra Kommissionens side. Det var selvfølgelig udmærket. Jeg kan imidlertid ikke løsrive mig fra min tidligere tanke om, at det er bedre at handle, inden en ulykke indtræffer, end bagefter. Både ordføreren og Forligsudvalget har gjort et godt stykke arbejde i forbindelse med Kommissionens forslag om en yderligere forbedring af diverse foranstaltninger. Parlamentet har yderligere forbedret Kommissionens forslag. Nu er vi kommet igennem med vores synspunkt vedrørende interessekonflikter. Det er desuden lykkedes os at få bragt den nedre grænse for virksomhedernes erstatningspligt op på det niveau, som vi hele tiden har ønsket. Det må ses som et klart fremskridt.
Betænkningen om havnestatskontrol ser også betydeligt bedre ud nu. I forliget lykkedes det for Parlamentet at få gennemført kravet om sorte bokse, hvilket jeg finder særdeles positivt.
Det tredje punkt om indførelse af dobbeltskrog eller lignende for olietankere med enkeltskrog har også fået en betydeligt mere positiv løsning, end det længe så ud til. Også på dette punkt har Parlamentet fået næsten samtlige ændringsforslag med i Rådets fælles holdning.
Afslutningsvis vil jeg sige, at Parlamentet i disse spørgsmål har været særdeles handlekraftigt. Hver for sig havde forslagene ikke betydet det store, men sammen udgør de et vigtigt skridt i den rigtige retning. Vi har på en konkret måde sat udviklingen på ret kurs hen imod en mere sikker søfart og et bedre havmiljø. Forhåbentlig betyder det, at der ikke fremover sker ulykker som dem med Erika eller levoli Sun.

Thors
Hr. formand, i forgårs fik vi finner en tragisk besked. De smukke strande omkring Runsala ved Åbo var blevet ramt af olieudslip fra en ukendt kilde. Desværre vil de forslag, som vi debatterer i dag, ikke kunne hjælpe i sådanne tilfælde. Det er et klassisk eksempel på udslip fra en ukendt kilde, og trods EU's nyligt vedtagne ordninger om havneafgifter er netop antallet af mindre udslip steget i Østersøen. Risikoen for at blive dømt er også meget lille.
Samtidig ser vi desværre, at havnen i Primorsk nu åbnes. Denne havn lider under vanskelige isforhold, og vi ved, at den pakke, vi godkender i dag, måske først i 2017 medfører, at fartøjerne udstyres med dobbeltskrog. Dobbeltskrog hjælper imidlertid ikke i dag, hvor isen allerede har lagt sig i Primorsks havn. Det er kun lodspligt, effektiv forstærkning af skroget mod is, effektiv trafikovervågning og et godt redningsarbejde, der kan gøre noget for denne havn og denne specielle del af verden. Hr. kommissær, jeg beder Dem om i Deres fortsatte kontakt med Rusland at gøre opmærksom på sikkerheden for trafikken til Primorsk.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, Erikas forlis mindede verden om den konstante risiko, der er ved søtransport af visse forurenende produkter, særligt olie og olieprodukter. Det viste også, at sikkerhedskontrollen var utilstrækkelig, og at søtransporten manglede gennemsigtighed, og det skabte dyb utilfredshed hos de berørte befolkninger, fordi erstatningerne trak ud. Som ordføreren, hr. Ortuondo, sagde, har ofrene for denne ulykke endnu ikke fået erstatning.
Det var desuden en prøve på EU's evne til at reagere hurtigt og give dets borgere et acceptabelt svar på deres bekymringer. Jeg skal sige, at til trods for at alt ikke har været perfekt, at vi måske kunne have vedtaget dette ved førstebehandlingen - hvilket jeg gerne havde set - at både Parlamentet og Rådet burde have udvist større fleksibilitet, er sandheden den, at vi halvandet år efter, at Kommissionen forelagde initiativet, og to år efter ulykken, i dag endelig kan vedtage Erika I-pakken.
I den forbindelse er det værd at huske på, at da der for 10 år siden skete en alvorlig katastrofe ved de samme kyster, forelagde Kommissionen nogle initiativer, som blev bremset af Rådet. Derfor vil jeg sige, at den store succes, som vedtagelsen af Erika I-pakken i dag er et udtryk for, helt sikkert ikke ville være opnået, hvis det ikke havde været for Parlamentets stædighed og fasthed, for det har udøvet systematisk pres på Rådet under hele forhandlingsprocessen.
Jeg takker hr. Watts, hr. Hatzidakis og hr. Ortuondo Larrea mange gange for deres arbejde og udholdenhed igennem disse to år. Deres beslutsomhed, som jeg glæder mig over, har gjort det muligt for os at få Rådet til at vedtage nogle tekster, der i begyndelsen havde et meget lille flertal bag sig, og som til sidst har fjernet alle forbehold.
Vi har styrket EU's arsenal af bestemmelser væsentligt. Desuden vil de vedtagne tekster få vigtige konkrete og mærkbare følger. Medlemsstaterne skal rekruttere talrige inspektører for at klare de større forpligtelser til kontrol af skibe i havnene. Samtidig vil redere, befragtere, flagstater og klassifikationsselskaber, som er eftergivende eller uagtsomme ved drift og overvågning af skibe, fra nu af blive udsat for hårde sanktioner, f.eks. forbud for skibe, der ikke opfylder minimumsstandarderne, mod at anløbe europæiske havne, offentliggørelse af uagtsomme befragteres navne eller tilbagetrækning af klassifikationsselskabers anerkendelse i tilfælde af mangelfulde ydelser.
Endelig mener jeg, at det er vigtigt at fremhæve en anden afgørende kendsgerning. Europa har gjort sig stærkt gældende på den internationale scene inden for sikkerhed og alle aspekter inden for søfartssektoren som en forhandlingspartner, der ikke er til at komme uden om. Hvad angår det vanskelige spørgsmål om dobbeltskrogede skibe, har Unionens stater således ikke blot kunnet blive enige om, at fra 2015 kan ingen enkeltskrogede tankskibe anløbe nogen havn i Fællesskabet, Unionen har også, og især, opnået, at Den Internationale Søfartsorganisation vedtager disse krav for alle verdens tankskibe.
Jeg mener desuden, at det er vigtigt at nævne, at der også på det seneste er sket store fremskridt med Erika II-pakken, som afrunder projektet. I fredags vedtog Rådet (transport) en fælles holdning, der skal vedtages endeligt og formelt i næste uge, om et europæisk overvågningssystem for skibsfarten og Det Europæiske Søfartssikkerhedsagentur.
Hvad angår forslaget til forordning om en fællesskabsfond for erstatning af skader ved forurening som følge af ulykker, er det rigtigt, at vi nu igen sidder og venter på, at der sker noget i Den Internationale Søfartsorganisation. Men jeg vil sige, at det allerede er en stor succes, at fællesskabsinitiativet har styret den internationale debat - og konkret debatten i IMO - hen imod oprettelsen af en international fond, der henholder sig til principperne i Kommissionens forslag. Der skal naturligvis holdes øje med, at det endelige resultat i IMO svarer til vores krav og ambitioner. Vi arbejder på det, og ligesom vi - takket være hr. Watts vedholdenhed - har fået skred i tingene med hensyn til de sorte bokse, håber vi også, at der sker noget på det område i IMO.
Jeg vil gerne præcisere nogle ting. Mine damer og herrer, Malta og Cypern gør - det vil jeg sige helt klart - en meget stor indsats for at rydde op i deres skibsregistre og for at udelukke dem, der ikke lever op til Unionens krav.
Som afslutning på mit indlæg vil jeg takke Parlamentet og de tre ordførere, som har udført et glimrende arbejde, for deres støtte til Kommissionen. Jeg vil også anmode dem om sammen med de øvrige medlemmer af Parlamentet at arbejde på, at Erika II-pakken hurtigst muligt kan blive vedtaget af Parlamentet og træde i kraft. Jeg vil også takke Kommissionens tjenestegrene, som har gjort en meget stor og fremragende indsats. Når vi taler om styring, vil jeg give Dem en oplysning, så De forstår, hvad det drejer sig om: Samtlige tjenestegrene, der beskæftiger sig med søfartssektoren i Generaldirektoratet for Transport - inklusive sekretærer - når ikke op på 40 personer, og det er det personale, der står bag alle disse initiativer ud over en række andre opgaver og funktioner i forbindelse med søfartssektoren, havnesektoren og andet. De kan nok forestille Dem, hvilken arbejdsbyrde der har været, og hvilken indsats der er blevet gjort i den periode.
EU har denne gang vist, at vi har taget havforureningsbekæmpelsen alvorligt.
Til sidst vil jeg sige, at to år efter tragedien med Erika bør den tilfredshed og succes, som vedtagelsen af Erika I-pakken er et udtryk for, i virkeligheden være en hyldest til alle de borgere, hvis liv er blevet berørt af følgerne af det, der skete for to år siden, nemlig Erikas forlis. En hyldest til alle de europæere, som gennem disse år har set, hvordan enorme forureningskatastrofer gentog sig systematisk, uden at der virkelig blev truffet tilstrækkeligt strenge og krævende foranstaltninger, og i grunden også til dem, der virkelig elsker havet og miljøet, og som ikke bare tænker på i dag, men også på de fremtidige generationer. Mange tak til Dem alle sammen for Deres samarbejde.

Formanden
Mange tak, fru kommissær, for Deres vigtige redegørelse.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

Grænseoverskridende ydelse af arbejdsmarkedsorienteret pension
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0388/2001) af van den Burg for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om afskaffelse af skattemæssige hindringer for grænseoverskridende ydelse af arbejdsmarkedsorienteret pension (KOM (2001) 214 - C5-0533/2001 - 2001/2212(COS)).

Van den Burg
Det er mig en glæde i dag at kunne præsentere et forslag til Parlamentets fælles holdning, som der er bred enighed om, om to ofte omstridte emner, nemlig skattepolitik og pensioner. Det viser, hvor vigtig sagen er. Den voksende gruppe af ældre og arbejdsmobilitet er to ting, som er meget aktuelle i EU, og det viser endvidere, at der er stor enighed om betænkningen.
For mere end et år siden blev jeg udpeget til ordfører for dette emne. Kommissionens meddelelse var endnu ikke udarbejdet. Vi afventede et direktivforslag og var i første omgang meget kritiske, fordi De, hr. Bolkestein, kun kom med en meddelelse. Det varede desuden meget længe, vi har ventet siden april i år, inden den blev forelagt. Parlamentet er selv ret sent ude med at behandle min betænkning, også i aften, men det har dagsordentekniske årsager. I mellemtiden har betænkningen allerede gjort gavn på en række områder. På Økofin-mødet den 16. oktober besluttede man hurtigt at overtage en del af mine henstillinger, f.eks. om den automatiske udveksling af oplysninger og bistand ved opkrævning. Den første succes er en kendsgerning.
Det er faktisk godt, at betænkningen først er kommet på dagsordenen nu, for så kan den behandles lige før topmødet i Laeken nu på fredag og lørdag. Pensioner står nemlig på topmødets dagsorden. Her behandles en fælles rapport, som netop er blevet vedtaget af Det Økonomiske og Sociale Råd og Økofin, hvilket blev besluttet på rådsmøderne i Stockholm og Göteborg. Rapporten omhandler pensioners sociale kvalitet, modernisering og finansielle bæredygtighed. Ministrene har forpligtet sig til at starte en åben koordineringsproces, og medlemsstaterne skal inden september næste år præsentere nationale rapporter, og på forårstopmødet i 2003 udformes den nærmere politik herom i EU.
Som De kan læse, slår jeg i betænkningen med hensyn til beskatning af pensioner til lyd for igangsættelse af en sådan åben koordineringsproces. Medlemsstaternes skattepolitik er tæt knyttet til deres politik om pensionsordningernes indhold og kvalitative aspekter. Skattefradrag ved pensionsopbygning og beskatning af pensionsindkomst afhænger af de krav, som medlemsstaterne har til en god pensionsordning, og konklusionen i betænkningen er slet ikke, at vi skal tilsidesætte disse krav til fordel for et åbent pensionsmarked i EU, sådan som nogle måske slår til lyd for. Jeg skelner klart mellem to forskellige situationer. Den ene situation er, at emigrerende arbejdstagere i henhold til tidligere direktiver må tage deres pensionsordning med til en anden medlemsstat. Her skal medlemsstaten uden forbehold behandle de ordninger skattemæssigt lige, og Kommissionen skal - hvilket jeg støtter fuldt ud - aktivt føre sager ved Domstolen.
Den anden situation er, at alle arbejdstagere, også de, der bliver boende og arbejder i eget land, får et skattefradrag for deltagelse i pensionsordninger i et andet land. Det kan efter min mening ikke finde sted ubegrænset. Her finder de nationale krav og betingelser indtil videre anvendelse. Men netop for at arbejde hen imod et integreret pensionsmarked slår jeg til lyd for den åbne koordineringsproces. Eftersom kriterierne for skattefradrag helt afhænger af de indholdsmæssige kvalitetskrav, mener jeg, at det er bedst i forbindelse med processen at søge tilslutning til det, som igangsættes i Laeken. Derfor anmoder jeg hr. Bolkestein og det belgiske formandskab om at drøfte dette på topmødet i Laeken. De kan i øvrigt søge tilslutning til den tidsplan, som er valgt dér, og tage forårstopmødet i 2003 som orienteringspunkt i stedet for topmødet i Barcelona, fordi emnet ikke vil være på dagsordenen dér.
Endelig henviser jeg til udtalelserne fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og Udvalget for Andragender. Jeg vil endvidere gerne takke ordførerne for deres indsats, og jeg håber, at betænkningen kan bidrage til, at strømmen af klager og andragender, som Udvalget om Andragender tydeligt henviser til, kan begrænses, for det er i sidste ende det, som vi gør det for, for de europæiske borgere, som ønsker et Europa uden grænser og hindringer for kapitalens og arbejdskraftens bevægelighed og fremme af en god pensionsopbygning og retfærdig beskatning af pensionister.

Pronk
Jeg vil gerne takke ordføreren, ikke kun generelt, men også fordi hun har overtaget en række vigtige dele af Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggenders henstillinger.
Medlemsstaterne anvender forskellige skattesystemer for arbejdsmarkedsorienterede pensioner med hensyn til beskatning af eller fradrag for bidrag og investerings- og formueudbytte fra pensionsinstitutioner og pensionsudbetalinger. 11 medlemsstater anvender EET-systemet, tre medlemsstater ETT-systemet og to medlemsstater et TE-system. Når man læser dette på nederlandsk, ser det ud, som om 11 medlemsstater hele tiden spiser, to medlemsstater drikker te, mens tre medlemsstater serveres en fremmed mellemret, og jeg må sige, at den fremmede mellemret undervurderes i debatten. Det er det mest negative system i Europa, fordi skatten spiser af pensionen under opsparingen, og det undervurderes indimellem. Man ser for meget på forskellene mellem de to andre systemer. Disse forskelle i skattebehandling kan føre til problemer med arbejdsmobiliteten og pensionisters mobilitet. Det er muligt, at sådanne forskelle fører til dobbeltbeskatning af en migrant. Omvendt kan forskellene føre til, at der slet ikke beskattes. Det er klart, at det strider imod filosofien om det indre marked. Derudover har den situation en negativ indflydelse på arbejdsmarkedets fleksibilitet, og dermed går en vigtig betingelse for ØMU'ens succes tabt.
Der skal derfor gøres noget ved den situation, og vi er derfor tilfredse med meddelelsen. Ordføreren konkluderer ganske rigtigt, at vi på grund af kravet om enstemmighed i forbindelse med afgørelser om skattelovgivning kan være nødt til at vente, indtil vi vejer 100 g, før der sker noget. Jeg anmoder derfor indtrængende Kommissionen om at gøre noget ved hjælp af Domstolen, så medlemsstaterne bliver tvunget til på en eller anden måde at tilpasse sig realiteterne i det indre marked og ikke længere forskelsbehandler pensionsberettigede.

Kauppi
Hr. formand, jeg beklager virkelig, at repræsentanterne for formandskabet ikke er til stede, nu hvor vi drøfter dette meget vigtige emne. Den ældre befolkning i EU har krav på klare strategier til sikring af hensigtsmæssige pensionssystemer. Flere foranstaltninger, bl.a. højere pensionsalder for en stadig raskere befolkning og dermed en forøgelse af den erhvervsaktive arbejdsstyrke, er et vigtigt skridt til forbedring af forholdet mellem de erhvervsaktive og pensionisterne. Men det er indlysende, at der også skal iværksættes andre foranstaltninger. Betydningen af de arbejdsmarkedsorienterede pensionsordninger vil stige i mange medlemsstater.
De europæiske borgere vil nyde godt af et indre marked for arbejdsmarkedsorienterede pensionsordninger. Det betyder en forbedring af udbuddet og udbyderne af arbejdsmarkedsorienterede pensionsordninger. Borgerne og deres arbejdsgivere vil således kunne vælge den bedste og mest velegnede ordning med den højeste rente, samtidig med at der er fuld sikkerhed for investeringen.
Flere og flere europæere arbejder i relativt korte perioder i en anden medlemsstat. De stilles stadig ringere, hvad angår deres arbejdsmarkedsorienterede pensionsordninger. Skattemæssige hindringer står stadig i vejen for et velfungerende indre marked. Kommissionens meddelelse udstikker en strategi for, hvordan man kan fjerne disse hindringer, som er en klar hæmsko for personer, der ønsker en pensionsordning i en anden medlemsstat, samt pensionsinstitutter, der ønsker at tilbyde grænseoverskridende pensionsordninger.
Jeg bifalder Kommissionens meddelelse som første skridt på vejen til en løsning af dette problem. Ligesom hr. Pronk støtter jeg helhjertet den såkaldte EET-model, der er beskrevet i Kommissionens meddelelse og i betænkningen fra vores udvalg. EET-modellen betyder, at pensionsbidrag fritages for skat. Pensionsordningerne vil også være skattefrie, og kun ydelserne beskattes. Dette system er med til at udsætte beskatningen til det tidspunkt, hvor pensionen udbetales, hvorved man undgår dobbeltbeskatning uden at behøve at harmonisere skatteniveauet og uden at blande sig i medlemsstaternes skattepraksis.
Skattespørgsmål er medlemsstaternes ansvar. Ligesom vores ordfører, fru van den Burg, som har ydet en stor indsats med denne betænkning, støtter jeg helhjertet den åbne koordinationsproces. Det er den eneste måde, hvorpå vi kan nå de resultater, som EU-borgerne har behov for.
Jeg opfordrer kraftigt medlemsstaterne til en hurtig indsats for at nå de nødvendige resultater til fordel for den ældre befolkning. Selv om vi i Europa-Parlamentet desværre endnu ikke har mulighed for at lovgive om disse spørgsmål, kan jeg forsikre Dem, at vi vil følge udviklingen meget nøje, og at vi vil gøre vores bedste for at etablere et fællesmarked for arbejdsmarkedsorienterede pensionsordninger.

Thors
Hr. formand, her i aften taler jeg både som ordfører for Udvalget for Andragender, som finne og svensktalende samt på vegne af ELDR-Gruppen.
Jeg er taknemmelig over, at ordføreren henviser til udtalelsen fra Udvalget for Andragender og det faktum, at vi har taget borgernes problemer alvorligt. Jeg vil gerne henvise til den statistik, der offentliggøres i udtalelsen, hvor det konstateres, at over 500 anmodninger i de seneste 10 år har berørt dette spørgsmål - næsten 100 i indeværende valgperiode - og at 14 af dem gælder dette emne i forholdet mellem Finland og Sverige.
Det store antal anmodninger vedrørende netop dette spørgsmål i forholdet mellem Finland og Sverige er naturligvis et udtryk for, at der har eksisteret et frit arbejdsmarked mellem de nordiske lande siden 1950'erne, og at de finner, der dengang flyttede til Sverige, nu overvejer at flytte tilbage. Ifølge en opgørelse bor flere tusinde af dem i byen Haparanda på grænsen til Finland, da de ikke har råd til at vende tilbage til Finland. Dette forhold viser, hvilke problemer vi har i vente.
Problemet er så aktuelt, at det er nævnt i jubilæumsskrivelsen til den finske dommer ved De Europæiske Fællesskabers Domstol, Leif Sevón, på hans 60-årsdag, hvor professor Edward Andersson berører spørgsmålet, samt i Kommissionens meddelelse.
Et af de problemer, der kunne belyses yderligere, er, at vi i Europa gennemfører forskellige varianter af dobbeltbeskatningsaftaler inden for rammerne for OECD. De forskellige varianter af aftalen på dette område er et problem, og jeg synes, at den åbne koordinationsproces også burde berøre dette.
Det er fascinerende, at Kommissionen har taget dette spørgsmål op. Jeg gratulerer! Da der blev gennemført en tilsvarende undersøgelse i Norden, konstaterede den tidligere nordiske samarbejdsminister Ole Norrback, at myndighederne ikke mente, at der fandtes noget problem på dette område, mens borgerne havde den modsatte opfattelse. Han sagde endvidere, at han under undersøgelsen havde lært mere end i sine otte år som minister.
Jeg håber derfor, at flere af de foranstaltninger, som ordføreren foreslår, bliver realiseret - eksempelvis adgangen til bedre information om, hvilke regler der faktisk er gældende. Jeg giver min varmeste støtte til en modig fremgangsmåde fra Kommissionens side, det vil sige, at en sag også indbringes for domstolen i fortolkningsspørgsmål i bestræbelserne på at finde frem til de rette fortolkninger vedrørende f.eks. beskatning og beskatningslignende afgifter, som vi har et problem med.
Jeg tror også, at fortjenesten ved skattefradragene og niveauet af kildeskatteopkrævningerne udgør et par af problemerne. Det er særligt vigtigt, at vi samarbejder om at give borgerne god adgang til information på dette område.

Blokland
Reklamesloganet Zwitzer Liv giver mig en dårlig smag i munden i forbindelse med pensioner, fordi det kendetegnes af et opråb til en forkert form for solidaritet og manglende samarbejde mellem medlemsstaterne. At der er medlemsstater, hvor arbejdstagere kan opbygge en pension, mens de er erhvervsaktive, kræver respekt for de opbyggede rettigheder, og de medlemsstater, hvor borgerne ikke opbygger en pension, skal sørge for på kort sigt at træffe passende foranstaltninger for at kunne løse de forventede problemer som følge af den store stigning i gruppen af ældre. Opfordringen til solidaritet mellem generationer med hensyn til pensionerne skal først vinde genklang i medlemsstaterne. International arbejdsmobilitet skal ikke hindres af de forskellige måder, som pensionsordningerne beskattes på. Det er medlemsstaternes opgave i godt samråd at fjerne de eksisterende skattehindringer på kort sigt og afstemme de forskellige pensionssystemer bedre med hinanden. Samarbejdet mellem medlemsstaterne skal tage sigte på borgernes interesser i stedet for egne interesser.
Hvis EU vil gennemføre et indre marked for sine borgere på en troværdig måde, skal samarbejdet mellem medlemsstaterne resultere i indbyrdes tilnærmelse af skatteforanstaltninger med hensyn til pensionerne. EET-systemet, hvori ikke præmiebetalinger, men derimod udbetalingerne beskattes, kan være grundlaget for indbyrdes tilnærmelse af skattereglerne om pensioner. Vi støtter derfor Kommissionens og ordførerens, fru van den Burgs, linje om at skabe et indre marked, hvor opbygning, forvaltning og udbetaling af grænseoverskridende arbejdsmarkedsorienterede pensioner ikke længere hindres af skatteforanstaltninger.

Karas
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, kære ordførere, jeg vil starte med at rette en stor tak til ordførerne, særligt til fru van den Burg, men også til fru Kauppi, for deres samarbejde om denne betænkning og også for samarbejdet med mig om betænkningen om den grænseoverskridende ydelse af arbejdsmarkedsorienteret pension.
Betænkningen i dag om skattespørgsmålet er nemlig et supplement til og en fortsættelse af den betænkning, som proceduren med fælles beslutningstagning blev færdigbehandlet til allerede i juli i år. Vi er alle af den opfattelse, at der med hensyn til arbejdsmarkedsorienterede pensionsordninger, men ikke kun her, må ske en øget skattekoordinering. Vi foreslår, at beskatningen sker efterfølgende, nemlig EET-systemet, fordi det allerede er en realitet i langt størstedelen af medlemsstaterne. For hvis vi ikke får denne skattekoordinering, har vi konkurrenceforvridninger på det indre finansmarked på grund af forskellige skattesystemer, som vi ikke vil have i det indre marked, fordi vi vil udnytte det fuldt ud, også i forbindelse med indførelsen af eurosedler og -mønter.
Fru Kauppi har i ændringsforslag 1 fra Rådet eftertrykkeligt krævet hurtige fremskridt med hensyn til forslaget til et direktiv om arbejdsmarkedsorienterede pensionskassers aktiviteter, som sikrer den gensidige anerkendelse af arbejdsmarkedsorienterede pensionssystemer og vil bidrage væsentligt til foranstaltninger med henblik på en effektiv skattekoordinering. Det er sørgeligt, at det overhovedet skulle være nødvendigt med dette ændringsforslag, fordi Økofin-Rådet og Det Europæiske Råd i Lissabon, i Feira, i Stockholm, og hvor det ellers mødes, fastlægger prioriteterne og alligevel ikke er nået længere end til at udsende et spørgeskema. Jeg spørger derfor Rådet: Hvad er grunden til, at det betoner, at det haster, men at handlingerne ikke modsvarer denne hastende karakter? Hvor har Rådet problemer med Kommissionens forslag fra oktober sidste år? Hvad siger Rådet til fru van den Burgs betænkning og til Europa-Parlamentets beslutning fra juli? Hvilke enkeltfordringer har Rådet problemer med?
Vi ønsker svar, fordi vi vil forhandle videre for at kunne gennemføre målene i handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser og Europa-Parlamentets krav til gavn for borgerne og virksomhederne i overensstemmelse med de så ofte ytrede fælles målsætninger.

Bolkestein
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne på vegne af Kommissionen reagere på det, som fru van den Burg og hendes kolleger har sagt i aften. Jeg vil først, hr. formand, gerne takke Parlamentet for den samlede støtte, som det giver Kommissionens meddelelse om beskatning af pensioner gennem fru van den Burgs betænkning. Meddelelsen får bred støtte, hvilket har vist sig i aften, ikke kun gennem ordføreren, fru van den Burg, men også gennem det, som fru Thors, fru Kauppi, hr. Blokland, hr. Pronk og andre har sagt. Det er meget glædeligt, da det drejer sig om et meget vigtigt emne. Hr. formand, jeg har tre punkter, som jeg gerne vil komme ind på, og det er for det første punktet om åben koordinering, for det andet de paneuropæiske fonde og for det tredje udviklingen på juridisk plan.
Beslutningsforslaget slår til lyd for, at der udvikles en åben koordineringsproces, og Kommissionen er i princippet tilhænger af mere koordinering i skattesager. Et eksempel herpå er den arbejdsgruppe, som ledes af den britiske minister, fru Primarollo, og som Kommissionen deltager aktivt i. Arbejdsgruppen beskæftiger sig med skadelig skattekonkurrence. Jeg vil gerne sige til fru van den Burg, at der er en væsentlig subtil forskel mellem åben koordinering og koordinering.
Åben koordinering anvendes i princippet på de politiske områder, som omfattes af de nationale kompetencer. I beslutningsforslaget peges der bl.a. på nødvendigheden af at bekæmpe dobbeltbeskatning og dobbelt ikke-beskatning, og det betyder pr. definition, at der er et grænseoverskridende element, som pr. definition er et af aspekterne af det indre marked. Der er derfor i dette tilfælde sandsynligvis ikke plads til en formel åben koordineringsproces, der, som nævnt, vedrører emner, som omfattes af de nationale staters beslutningskompetence. Og det er ikke tilfældet ved dette emne.
På den anden side vedtog Økofin den 16. oktober klart kommissionsforslaget om at træffe foranstaltninger for at bekæmpe dobbeltbeskatning og dobbelt ikke-beskatning. Der er derfor til en vis grad tale om koordinering, i hvilken forbindelse Kommissionen forbeholder sig retten til at udarbejde nærmere initiativer.
Mit andet punkt vedrører de paneuropæiske pensionsfonde, som fru van den Burg og vist også hr. Pronk nævnte. Med hensyn hertil støttede Økofin den 16. oktober ikke forslaget om paneuropæiske fonde. Det betyder på ingen måde, at Kommissionen heller ikke støtter forslaget. På den anden side er jeg knap så begejstret for det forslag, som stilles i betænkningen, og som fru van den Burg netop nævnte, om, at Kommissionen skal stille et forslag om en vedtægt for internationale pensionsfonde. Som jeg netop sagde, vedtog Økofin ikke forslaget om paneuropæiske fonde, selv om de kunne fungere uden ny europæisk lovgivning. Derfor tvivler jeg på, at forslaget om at introducere paneuropæiske fonde gennem lovgivning har store politiske chancer.
For det tredje og afslutningsvis en bemærkning om de juridiske aspekter. I sidste uge, den 6. december, behandlede Domstolen Danner-sagen, og den vedrører, som medlemmerne nok ved, en tysker, som emigrerede til Finland og ville beholde sin tyske pensionsordning, men de finske skattemyndigheder nægtede ham desværre skattefradrag for de bidrag, som han havde betalt til den tyske ordning. På retsmødet støttede Kommissionen hr. Danner og henviste endvidere til sin meddelelse om pensioner. Domsafsigelsen i denne sag forventes til næste år.
I en anden sag i sidste måned henviste en svensk domstol en sag til Domstolen om skattefradrag for bidrag, som en indbygger i Sverige har betalt til et udenlandsk pensionsselskab, og det betyder, at rigtigheden af Kommissionens juridiske analyse testes to gange i den nærmeste fremtid. Hr. Pronk understregede desuden, at Kommissionen skal holde sit løfte om, at den vil gribe ind over for medlemsstater, som krænker traktatfrihederne, og jeg vil gerne forsikre hr. Pronk og de andre medlemmer, som har nævnt dette, om, at Kommissionen fører en aktiv dialog med medlemsstaterne. Kommissionen har anmodet medlemsstaterne om formelle oplysninger om deres nationale regler, og den undersøger i øjeblikket de svar, som den har modtaget, og jeg kan berolige parlamentsmedlemmerne med, at Kommissionen vil føre sager imod medlemsstater, hvor det er nødvendigt. Som Kommissionen angav i meddelelsen om skattepolitik i maj i år, er en proaktiv strategi om krænkelsesprocedurer en vigtig del af Kommissionens fremgangsmåde, som tager sigte på fremskridt med hensyn til skatter.
Hr. formand, sammenfattende er der tilsyneladende ved hjælp af Parlamentets og Rådets støtte opstået en vis dynamik med hensyn til beskatning af pensioner. Jeg vil gerne afslutte med at sige, at vi skal fortsætte det gode samarbejde, og inden for disse rammer tager jeg imod fru van den Burgs tilbud om nærmere samråd.
Jeg vil gerne endnu en gang takke medlemmerne for deres udmærkede arbejde og for støtten til Kommissionen, og endelig vil jeg gerne sige til hr. Karas, at Kommissionen også beklager, at der er gjort så få fremskridt med arbejdet om direktivet om pensionsfonde, som Kommissionen foreslog.
Med hensyn hertil er der under det formandskab, som om kort tid afsluttes, ikke sket meget i de forløbne seks måneder. Man har udsendt et cirkulære, en formular med spørgsmål til medlemsstaterne. Man har modtaget svarene og arbejdet med dem, men det er også det eneste. Så vidt jeg ved, har det spanske formandskab til hensigt at yde en større indsat på det område. Hr. Karas og jeg tror også, at andre medlemmer vil være enige med Kommissionen i, at sådanne fremskridt er yderst nødvendige og påkrævede på grund af den demografiske tidsbombe, som vi står over for, og det emne behøver jeg ikke at komme nærmere ind på, for det ved alle besked om.
Så, hr. formand, med hensyn til beskatning af pensioner vil jeg gerne endnu en gang takke Parlamentet og alle talerne for støtten til Kommissionens forslag, og jeg håber, at vi hurtigst muligt kan fortsætte på den angivne måde.

Formanden
Mange tak, hr. Bolkestein.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

Aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0417/2001) af Pérez Royo for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse (KOM(2001) 168 - C5-0131/2001 - 2001/0086(COD)).

Pérez Royo
Hr. formand, i Kommissionens forslag om aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse fastsættes den europæiske lovramme for denne type aftaler, og forslaget er nødvendigt for det finansielle markeds funktion på europæisk plan. Forslaget er et væsentligt element i den pakke af forslag til retsakter, der har dette formål.
Forslagets hovedmålsætninger er - meget kort fortalt - at sikre, at der eksisterer effektive og forholdsvis enkle ordninger for indgåelse af aftaler, både aftaler om sikkerhedsstillelse i form af pantsætning og aftaler om sikkerhedsstillelse i form af overdragelse af ejendomsret eller repo. Derfor er det nødvendigt at gennemføre visse ændringer af forskellige medlemsstaters lovgivning, særligt inden for pantsætning og også inden for konkursret og konkursprocedurer. Det drejer sig i bund og grund om at skabe en pålidelig og effektiv ordning for at begrænse kreditrisikoen og på den måde sikre en nedbringelse af omkostningerne og samtidig forbedre de europæiske finansielle markeders funktion og stabilitet.
Efter Europa-Parlamentets mening var hovedproblemet ved forslaget direktivets anvendelsesområde. Det oprindelige forslag bestod grundlæggende i at begrænse direktivets anvendelsesområde til finansieringsinstitutter og meget store ikke-finansielle virksomheder, det vil sige store handels-, industri- eller servicevirksomheder med en aktiekapital på 100 millioner euro eller bruttoaktiver på 1 milliard euro.
Dette forslag havde efter Europa-Parlamentets mening, eller i hvert fald efter ordførerens mening, to ulemper. For det første udelukkes størstedelen af de virksomheder, der ikke er rent finansielle, ikke bare små og mellemstore, men også store virksomheder, som ikke når op over de nævnte meget høje kvantitative grænser, fra direktivets anvendelsesområde, og dermed afskæres de fra at få del i dets fordele.
For det andet skaber selve fastsættelsen af tærskelværdierne problemer ved revision og ajourføring. I forslaget til direktiv blev dette problem løst ved at uddelegere denne ajourføring til Kommissionen bistået af værdipapirudvalget, det såkaldte Lamfalussy-udvalg. Det drejer sig om en lovgivningsmæssig uddelegering, en uddelegering af beføjelser, der som bekendt er uantagelig for Parlamentet, eller i hvert fald for en del af det, for det er ikke første gang, vi diskuterer Lamfalussy-udvalget på dette og andre områder med kommissær Bolkestein.
Parlamentets forslag på det område består i store træk i at lade henvisningen til kvantitative grænser udgå og i stedet for fastsætte et krav om, at i tilfælde af aftaler med handels- eller industrivirksomheder skal medkontrahenten, normalt sikkerhedshaveren, være et finansieringsinstitut. Denne model har den fordel, at den løser de to problemer, jeg har nævnt, på én gang, det vil sige problemet med udelukkelse af virksomheder, der ikke er meget store, og problemet med uddelegering af beføjelser - eller med Lamfalussy-udvalget, for at vi ved, hvad vi taler om.
Bortset fra dette ændringsforslag, som udmønter sig i flere, er der nogle andre om udfærdigelsen af aftaler, om beviser for sikkerhedsstillelse, om regulering af brugsretten i tilfælde af pantsætning og andre ting, som jeg ikke vil gå i dybden med.
Endelig skal jeg sige, hr. formand - og det er meget vigtigt - at jeg lige fra starten har sørget for at arbejde tæt sammen med Kommissionen og det belgiske formandskab, og jeg vil takke dem begge for deres hjælp. Målet var at opnå en enighed, som ville gøre det muligt at vedtage forslaget til direktiv ved førstebehandlingen eller i hvert fald gøre andenbehandlingen til en ren formalitet.
Vi satte os dette mål, fordi størstedelen af aktørerne, både medlemsstaterne og aktørerne i erhvervslivet, var enige i, at det var vigtigt, og der var, bortset fra visse punkter, en grundlæggende enighed om dette forslag. Målet syntes at være nået, for tilsyneladende var man i Rådets arbejdsgruppe nået til en enighed, der var sammenfaldende med Parlamentets væsentligste målsætninger. I sidste øjeblik blev den oprindelige aftale i Rådets arbejdsgruppe opgivet, og i morgen vil Økofin muligvis vedtage en anden aftale, der indeholder andre punkter, som Parlamentet ikke har haft mulighed for at undersøge indgående.
Derfor er jeg bange for, at førnævnte mål om at spare andenbehandlingen eller i hvert fald gøre den til en formalitet ikke kan nås, og vi bliver nødt til at fortsætte arbejdet med dette direktiv i næste måned. Nu anmoder jeg Dem om ved afstemningen i morgen at stemme for de ændringsforslag, som blev vedtaget af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål med små ændringer, og jeg anmoder Dem om at stemme imod et ændringsforslag, der er blevet forelagt for Parlamentet i sidste øjeblik, fordi den manglende enighed i Rådet, det vil sige den manglende enighed mellem staterne, også har ført til et brud på den enighed, der var i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål.

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, tillad mig at komme med en indledende bemærkning. Dette er endnu et eksempel på, at vigtig lovgivning her i Parlamentet normalt bliver behandlet kort før midnat, mens vi om dagen beskæftiger os med til dels mere eller mindre meningsløse beslutninger om topmøder, som for det meste ikke fører til nogen resultater. Jeg ville ønske, at vi i fremtiden ville lave vigtig lovgivning på mere egnede tidspunkter under mødeperioden.
For øvrigt vil jeg på vegne af Udvalget om Retlige Anliggender også takke ordføreren for den meget afbalancerede betænkning. Denne betænkning eller dette forslag fra Kommissionen er, om man vil, en følge af direktivet om betalingssystemer, som blev vedtaget i 1998. Jeg var dengang ordfører i Udvalget om Retlige Anliggender - som på daværende tidspunkt endnu var korresponderende udvalg - for dette direktiv, og jeg kan kun sige, at de problemer, som vi stod over for, og som også blev løst med direktivet, i grunden var nøjagtig de samme, som man ser i dag.
Vi må ganske enkelt sikre os, at der er en fornuftig balance mellem interessen i at have sådanne systemer for finansiel sikkerhedsstillelse og holde dem stabile, og andre interesser, som naturligvis eksisterer, f.eks. fra kreditorers side under en konkursbehandling, og som der også skal tages hensyn til, og at der her sker en retfærdig udligning.
For der kan ikke herske tvivl om, at dette ikke kun drejer sig om, at man beskytter disse finanssystemer, men det skal også sikres, at andre, som berøres af denne ordning, ikke bliver diskrimineret på grund af gebyrer. Jeg mener, at der sker en retfærdig udligning, og det er et helt afgørende aspekt.
Ordføreren har ligeledes været inde på et andet aspekt, som også var vigtigt for os i Udvalget om Retlige Anliggender, nemlig den kendsgerning, at grænserne med henblik på privilegeringen er blevet trukket relativt - jeg vover at kalde det -storsindet. Vi var af den opfattelse, at man enten rent faktisk skulle udvide det til mellemstore virksomheder, eller at man på den anden side rent faktisk skulle begrænse det til banker og umiddelbare deltagere på de finansielle markeder. Jeg tror, at der også her er opnået et godt resultat i Økonomiudvalget, og jeg vil også gerne, i betragtning af at det er blevet så sent, se at komme til en afslutning. Vi er, og det kan jeg sige på vegne af Udvalget om Retlige Anliggender, indforstået med det, som ordføreren har fremlagt, og det vil også opnå støtte fra vores side.

Karas
Hr. formand, det går jo hurtigere, end vi alle havde troet. Jeg vil indlede med at undskylde fru Villiers fravær. Hun er efter afstemningen i de konservatives delegation i vores gruppe netop blevet valgt som stedfortrædende delegationsleder, hvilket jeg lykønsker hende med. Der er jo allerede blevet sagt meget. Jeg vil blot supplere lidt.
For det første har talerne til dette og det foregående dagsordenspunkt et stort mål. Vi vil gøre alt for, at handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser kan blive vedtaget og realiseret hurtigt, velgennemarbejdet og inden for tidsplanen. Dette direktiv er nu en del af handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser, og vi håber, at Rådet, ikke som i andre tilfælde, i det mindste i dette spørgsmål så hurtigt som muligt følger op på Kommissionens og Parlamentets arbejde med dets egen holdning.
Den foregående taler, hr. Lehne, har allerede gjort opmærksom på, at den første milepæl i finanspolitikken på europæisk plan var direktivet fra 1998 om endelig afregning. Hidtil har det været den eneste europæiske retsakt, som regulerede grænseoverskridende sikkerhedsstillelse i forbindelse med finansielle transaktioner. Vi har brug for en ensartet ordning på området for at skabe et effektivt indre marked. Usikkerhederne omkring gældende lov ved grænseoverskridende overførsler af dematerialiserede værdipapirer skal fjernes. De store administrative byrder, som står i vejen for et omkostningseffektivt og integreret EU-marked, skal fjernes. Retsusikkerheden som følge af 15 forskellige retssystemer skal fjernes, fordi disse forskellige retssystemer medfører en risiko ved anvendelse af sikkerhedsstillelse i udlandet. De forskellige regler i insolvenslovgivningen skal også fjernes. Der er derfor behov for en ensartet minimumsordning.
Direktivet er det eneste middel til at nå disse mål. Vi bifalder det derfor og støtter ordførerens og hr. Lehnes betænkning fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked. Mange tak! Vi håber, at denne betænkning fra Parlamentet og Kommissionens forslag hurtigt bliver en realitet og kan gennemføres.

Bolkestein
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke Deres ordfører, hr. Pérez Royo, og medlemmerne af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål mange gange for deres fremragende indsats og meget konstruktive tilgang til forslaget om finansiel sikkerhedsstillelse. Dette forslag udgør, som hr. Karas netop har understreget, et meget vigtigt baggrundsmateriale for handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser (FSAP), og det er afgørende for, at tidsplanen for etablering af et integreret EU-værdipapirmarked i 2003 og gennemførelse af FSAP som helhed i 2005 kan overholdes.
I betragtning af at værdien af udestående kontrakter på det europæiske repo-marked alene er på over 1,8 milliarder euro, er de forventede fordele enorme. Disse kontrakter vil, når direktivet er gennemført i medlemsstaterne, blive reguleret af én lovramme i stedet for 15 forskellige. En sådan ensartet paneuropæisk lovramme for anvendelsen af finansiel sikkerhedsstillelse vil bidrage til større integration og omkostningseffektivitet på de europæiske finansmarkeder ved at fremme grænseoverskridende transaktioner og skabe et mere konkurrencedygtigt europæisk finansmarked.
Jeg kommer nu til ændringsforslagene. Kommissionen støtter generelt alle ændringsforslagene undtagen ændringsforslag 16 og 21, som drejer sig om henholdsvis supplerende sikkerhed og begrænsning af anvendelsesområdet. Vi støtter fuldt ud ændringsforslag 1, 2, 18 og 19, som de er. Desuden kan vi også under forudsætning af visse omformuleringer, som vi ikke forventer vil skabe problemer i Parlamentet, principielt godkende ændringsforslag 3-15, 17 og 20. Men det kræver nok en vis fleksibilitet at nå til enighed.
Ved at støtte ændringsforslag 1 afskaffer vi ikke beskyttelsen af kreditrelateret supplerende sikkerhedsstillelse. Men Kommissionen kan ikke godkende ændringsforslag 16, som beskytter supplerende sikkerhedsstillelse i forbindelse med kreditrisiko i henhold til direktivet, og det mener vi heller ikke, at Rådet kan. Ikke desto mindre ville det i medfør af ændringsforslag 1 være muligt at beskytte denne type sikkerhedsstillelse i henhold til national lovgivning.
Mere præcist kan Kommissionen ikke godkende ændringsforslag 16, fordi det kan være i strid med insolvenslovgivningen, som generelt søger at forhindre en forbedring af kreditors position som følge af en insolvensrelateret begivenhed eller i det mindste i forbindelse med forringet kreditværdighed.
Ændringsforslag 21 kan ikke godkendes af Kommissionen, fordi Kommissionen helst ser, at så mange ikke-finansielle virksomheder som muligt får gavn af dette direktiv. De virksomheder benytter allerede disse teknikker på markedet.
Til slut vil jeg gerne endnu en gang takke medlemmerne af Parlamentet for deres glimrende samarbejde. Jeg er også blevet orienteret om, hvad der er sket i COREPER i dag, som ordføreren, hr. Pérez Royo, nævnte. I morgen afholdes der, som han sagde, et Økofin-møde, hvor jeg selv vil være til stede. Jeg ved ikke, hvad resultatet bliver af morgendagens drøftelser. Jeg beklager af indlysende grunde, at der er behov for en andenbehandling, men det er der ikke noget at gøre ved. Kommissionen er afhængig af Rådet på den ene side og Parlamentet på den anden.
Endelig vil jeg gerne sige til hr. Lehne, at jeg er helt enig med ham om tidspunktet for denne forhandling. Det er en yderst vigtig forhandling, og alligevel er klokken nu næsten 23, og offentligheden er meget lidt interesseret i den. Jeg kan forvisse Dem om, hr. formand, at det ville have glædet mig meget, hvis forhandlingen kunne være foregået tidligere i dag. Jeg er sikker på, at det også ville have glædet de tilstedeværende medlemmer.

Formanden
Til trods for tidspunktet og for, at der ikke har været noget stort parlamentarisk fremmøde, har forhandlingen haft et højt niveau, og som mødeformand er jeg meget tilfreds med at have kunnet deltage på dette tidspunkt og i denne sidste aftenforhandling i Strasbourg i 2001. Parlamentet takker Dem.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.
(Mødet hævet kl. 22.55)

Uddeling af Sakharov-prisen 2001
Formanden
Kære Nurit Peled-Elhanan, kære Izzat Ghazzawi, kære Zacarias Kamwenho, Europa-Parlamentet er meget glad for at kunne byde Dem velkomne i denne mødesal for at tildele Dem Sakharovprisen for tankefrihed. Min velkomst indbefatter også de personer og især medlemmer af Deres familier, der har kunnet ledsage Dem.
Europa-Parlamentet har siden 1988 hvert år uddelt Sakharovprisen til ære for de personer eller organisationer, der har sat deres præg på kampen for menneskerettighederne og friheden i deres eget land. Drivkraften i deres handlinger er en meget stærk overbevisning om retten til at leve i respekt for det enkelte menneskes værdighed, uden skelen til etnisk oprindelse, køn eller overbevisninger.
I år har Europa-Parlamentet besluttet for første gang at uddele Sakharovprisen til tre prismodtagere. Det er en ekstraordinær beslutning, der er truffet på baggrund af ekstraordinære omstændigheder.
Kære Nurit Peled-Elhanan, De kommer fra israelsk jord, og De har personligt lidt meget. En dag skrev De: "For at stoppe krigen må man forstå, at blod har samme farve for alle, og at et hvilket som helst barns død er hele verdens død".
Da Smadar, Deres datter på 13 år, som blev ramt i et palæstinensisk selvmordsattentat, døde, ønskede De ikke at svare igen på rædslerne med had, og De valgte at afvise, og jeg citerer, "en nærsynet politik, der nægter at anerkende næstens rettigheder, og som nærer hadet og konflikterne". Hvem af os her ville kunne sige, at vi stillet over for den værste af alle uretfærdigheder, nemlig at miste sit eget barn, ville have et sådant mod og en sådan værdighed? Hvem af os føler sig ikke berørt i sit dybeste indre af dette klarsyn og denne styrke, som har gjort Dem til et symbol for alle dem, der blandt det israelske folk kæmper for en fred, som tager hensyn til ønskerne hos to folk, nemlig det israelske og det palæstinensiske?
Ved at tildele Dem Sakharovprisen vil vi vise, i hvor høj grad vi bestræber os på at støtte alle de kvinder og mænd, der ved deres daglige handlinger og i en umådeligt vanskelig historisk kontekst på trods af begivenhedernes pres arbejder uafladeligt på at knytte folkene tættere sammen.
Kære Izzat Ghazzawi, De kommer fra palæstinensisk jord, og også De har lidt meget. I et af Deres breve, som blev skrevet i fængslet, henvender De Dem til en israelsk ven, en digter, nemlig Ya'ir Horowitz, som netop da er afgået ved døden, idet De søger at genoptage en dialog, som døden har afbrudt, idet De opridser konturerne til en fælles drøm om fred, og idet De håber at kunne modstå den modløshed, der truer med at overmande Dem, fordi denne drøm om fred glider længere og længere bort, som årene går.
Utrætteligt søgte De freden og fremmede dialogen mellem det israelske og det palæstinensiske folk. Utrætteligt, på trods af fængslet, på trods af censuren, og især på trods af det uafvendelige tab af Ramy, Deres søn på 16 år, som blev dræbt af den israelske hær, da han hjalp en såret ven i deres skolegård. Beslutsomt fortsatte De denne dialog via Deres værker, Deres forelæsninger ved Birzeit-universitetet, Deres rolle som primus motor i den palæstinensiske forfatterforening, som De er formand for, og via Deres kontakter til israelske forfattere og fælles udgivelser. De har bestræbt Dem på at konkretisere målsætningen om tolerance og fælles forståelse mellem kulturerne, religionerne og folkene i hele regionen.
Kære Nurit Peled-Elhanan, kære Izzat Ghazzawi, når Europa-Parlamentet ærer Dem i fællesskab, er det for at bidrage til at tvinge fredens skæbne ned over krigens realiteter, vise forcer som tolerance og forståelse og bevare håbet.
Kære hr. Kamwenho, i 25 år har Deres land været i krig. To generationer af angolanere er uvidende om, hvad ordet fred betyder, og status over denne uendelige krig er rystende: 1 million døde, tæt ved 4 millioner fordrevne, i hundredtusindvis af forældreløse børn og krigsinvalider, en underernæret befolkning, der bevirker, at et ud af fem børn dør, før det er fyldt fem år, en forventet levealder på mindre end 45 år, et territorium, hvor man har anbragt millioner af personelminer, og en ekstrem fattigdom på trods af naturressourcer, som desværre fortrinsvis bliver brugt til at fortsætte krigen.
Europa-Parlamentet har altid bestræbt sig på at fremme en politisk løsning på konflikten i Angola, og vi har med jævne mellemrum understreget nødvendigheden for alle de tilstedeværende partier af øjeblikkeligt at indlede en global dialog, der kan føre til varig fred og sikre fremme og beskyttelse af menneskerettighederne. Parlamentet har ved gentagne lejligheder rost kirkernes og det civile samfunds organisationers bestræbelser herpå. Som ærkebiskop i Lubango, som formand for den katolske bispekonference i Angola og Sao Tome og som formand for den økumeniske komité for fred i Angola har De gjort Dem til apostel for grundlæggende rettigheder og fred, et symbol på det angolanske folks håb og en inkarnation af dets ønske om fred, frihed og retfærdighed.
Vi hylder Deres livsbane, en livsbane, der beskriver en mand, hans økumenisme, beslutsomhed og stemmekraft. Vi hylder også talsmanden for alle de mennesker i det civile angolanske samfund, der arbejder for dialog og forsoning.
Det er på baggrund af alt dette, kære hr. Kamwenho, at vi i dag tildeler Dem Sakharovprisen for tankefrihed.
Jeg vil gerne slutte af med at ære mindet om de børn, kvinder og mænd, der er faldet som ofre for disse konflikter i Israel, Palæstina og Angola. Vores støtte til de tre fredsforkæmpere og prisvindere af Sakharovprisen 2001 vidner om vores bevægelse ved mødet med deres tragiske skæbner og om vores fælles afvisning af enhver form for vold.
(Kraftigt bifald)

Nurit PELED-ELHANAN
Fru formand, ærede medlemmer af Parlamentet, kære Louisa, min kære familie, kære fru Sartaoui, jeg ønskede at dedikere mine ord til mindet om min far og hans palæstinensiske ven, dr. Issam Sartaoui, som for 30 år siden sammen drømte om fred.
Men jeg er forpligtet til, jeg føler mig forpligtet til at dedikere mine ord til nogle børn, der blev dræbt af den israelske hær i går, udelukkende fordi de var født palæstinensere.
Det er en stor ære at stå foran Dem i dag som modtager af Sakharovprisen. Jeg ved godt, at man ved en sådan lejlighed burde tale om håb og menneskelige kvaliteter, som kan føre os til sejr for medfølelsen og broderskabet mellem mennesker. Derfor må De have mig undskyldt, når jeg ikke taler om det her.
Hvor jeg kommer fra, nemlig Jerusalem, er håbet og menneskeheden ved at dø ud. Israel er i færd med at blive en barnekirkegård, som vokser fra dag til dag som et underjordisk kongerige, der strækker sig under vores fødder og lægger alt øde. Det er det kongerige, min datter bebor, side om side med sin palæstinensiske morder, hvis blod, blandet med hendes, flyder på stenene i Jerusalem, som for længst er blevet immun over for blod. Der hviler de med et utal af andre børn, og alle er de skuffede. Min datters morder, fordi hans morderiske og selvmorderiske handling ikke førte til noget. Den satte ikke nogen stopper for den grusomme israelske besættelse, den førte ham ikke til paradis, og de, der havde lovet ham, at hans gestus ville få mening og værdi, fortsætter, som havde han aldrig eksisteret. Min lille datter er skuffet, fordi hun som tusinder af hendes nye små brødre og søstre havde troet, at hendes liv var i sikkerhed, at hendes forældre beskyttede hende mod det onde, og at intet kan overgå søde, små piger, der krydser gaderne i deres by for at gå til en dansetime. Og alle de børn, der befinder sig sammen med dem, er skuffede, fordi verden går videre, som var deres blod aldrig blevet udgydt.
Hvor jeg kommer fra, Jerusalem, har de mænd, der kalder sig vores ledere, tilladt døden at herske. Ikke desto mindre ser det ud til, at disse herrer er i stand til at leve i fred, når behovet melder sig. Fredag den 1. december kunne vi læse i lederen i den lokale avis i det sørgende Jerusalem, at byen Jeriko havde levet i fred og ro i to måneder. Ingen israelske soldater, ingen palæstinensiske politifolk og ingen skud.
Tro ikke, at det er lykkedes amerikanerne at overbevise Sharon om, at han skal ophøre med at sende unge 18-årige israelere ud for at dræbe uskyldige palæstinensere, eller at det er lykkedes dem at overbevise palæstinenserne om at holde op med at lade sig sprænge i luften sammen med deres uskyldige israelske ofre. Overhovedet ikke. Der er ro i Jeriko, fordi de israelske og palæstinensiske ledere i fællesskab har besluttet at genåbne kasinoet ...
Da jeg læste denne artikel, kunne jeg ikke undgå at tænke på, at min datter ikke engang er en jeton til et spil roulette værd. Næsten 200 børn, som er blevet dræbt siden starten på denne uophørlige massakre, intifadaen, er mindre værd end roulettejetoner. Og alligevel blev jeg ikke særlig overrasket, for jeg har altid vidst, at vores krig ikke er det israelske folks krig mod det palæstinensiske folk, men derimod en krig mellem mordere, der kalder sig selv statsledere, og deres befolkninger, både på den ene og på den anden side.
Disse snu politikere bruger Gud, nationens goder, friheden, demokratiet og endda vores sorg som politiske værktøjer, og vores børn som brikker i deres hasardspil. "Nu har De plaffet 10 af mine, så plaffer jeg 300 af Deres, og så er vi kvit indtil næste gang."
Alt dette er der ikke noget nyt i i menneskets historie. Lederne har altid brugt Gud og andre hellige værdier som f.eks. ære og mod til at retfærdiggøre deres storhedsvanvittige ambition. Og den eneste stemme, der igennem hele historien har rejst sig for at afsløre dem og modsætte sig dette vanvid, er for altid den, der lød fra mødrene og det hebræiske folks forløsere, som nægtede at adlyde Faraos ordrer om at dræbe de små drengebørn ved fødslen, fra Rachel, vores bibelske moder, der begræd sine børn og nægtede at lade sig trøste, fra Trojas kvinder, Argentinas mødre, og mødre i Irland, Israel og Palæstina. Det er stemmen fra dem, der giver liv, og som forpligter sig til at bevare det. Det er den eneste stemme, der bliver tilbage efter volden, og som i sandhed forstår meningen med altings endeligt.
Det er kun mødrene, der ved, at et barns død og ligegyldigt hvilket barn, om det er serbisk eller albansk, irakisk eller afghansk, jødisk eller palæstinensisk, betyder død for hele verden, dens fortid som fremtid. Da Louisa fortalte mig, at man havde tildelt mig Sakharovprisen, sagde jeg til hende, at jeg ikke fortjente den, eftersom jeg aldrig har reddet et barns liv, ikke engang mit eget. Men derefter tænkte jeg, at prisen ikke var blevet tildelt mig som person, men den stemme, som jeg har modtaget fra døden, og som går ud over nationaliteter, religioner og endda tid. Denne stemme, som politikerne og generalerne har gjort deres yderste for at kvæle, siden mænd blev til, og de begyndte at kriges.
Man har ofte spurgt mig, om jeg ikke føler et behov for at hævne mordet på min datter, som udelukkende blev dræbt, fordi hun er født israeler, af en ung mand, der var så desillusioneret, at han slog sig selv og andre ihjel, udelukkende fordi han var palæstinenser. Mit svar er altid et citat af et vers af den store hebræiske digter Bialik, som siger, at Satan endnu ikke har skabt et menneske, der vil hævne et lille barns død. Og det er ikke, fordi Satan ikke kan, men fordi der efter et barns død hverken er hævn, død eller liv tilbage. Den eneste følelse, der bliver tilbage, det eneste ønske, det eneste behov, som for altid vil være uopfyldt, er at beskytte barnet. De mødre, som har mistet deres børn, vil fortælle, at deres arme smerter ved den uophørlige trang til at knuge barnet ind til sig og beskytte det mod det onde. Ingen moder vil nogensinde tænke på at finde trøst i at dræbe en andens barn.
Hvis vi ikke ønsker, at hele vores jord bliver et kongerige for døde børn, må vi hæve vores mødrende stemmer for at få alle de andre stemmer til at tie. Vi skal på ny høre stemmen fra den Gud, som sagde "Læg ikke din hånd på drengen", for hvis det ikke sker, vil der snart ikke være mere at sige, mere at høre, bortset fra dette uophørlige sorgens skrig. Jeg beder Dem, mine damer og herrer, om at låne øre til de stemmer, der stiger op fra det underjordiske kongerige, hvor de døde børn bor. Det er her, retfærdigheden findes i dag, det er her, den sande multikulturelle ånd hersker, og det er her, man ved, at der ikke er nogen forskel på blod, hud, identitetspapirer eller flag. Lyt til de døde børns skrig, og hjælp mødrene med at redde de levende børn.
(Kraftigt, vedvarende bifald)

Ghazzawi
Fru formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, mine damer og herrer, kære venner, det er med stærk sindsbevægelse og begejstring, at jeg modtager denne anerkendelse i dag. Denne pris er en tillidserklæring til verdens evne til at fremme en bæredygtig dialog præget af tolerance og forståelse. Den bestyrker mig i høj grad i min tro på en bedre fremtid for konflikten i vores region.
Der er så mange begivenheder, som jeg gerne ville fortælle Dem om, men det tillader min begrænsede taletid ikke. I fængslet skrev jeg i næsten tre år på en bog med titlen "Letters Underway" (Breve undervejs), hvor jeg i den mest fortvivlede stund spurgte mig selv, om jeg i min bog kunne henvende mig til en israeler, som er kunstner, fader, en ægte menneskesjæl, mand eller kvinde, og som ville opgive billedet af den soldat, der bevogtede min ensomme celle. Da svaret var ja, fortsatte jeg med at skrive. Så snart jeg kom ud af fængslet, deltog jeg i et forfattermøde i Oslo, hvor nogle intellektuelle fra begge sider mødtes for at diskutere, hvordan de kunne bidrage til freden. I løbet af 10 dages drøftelser frem og tilbage talte israelerne meget om de lidelser, som har ramt den jødiske nation og det jødiske folk op igennem historien. Palæstinenserne talte om deres daglige lidelser under besættelsen.
Men efter 10 dage kunne vi endelig forstå hinandens behov. Jeg glemmer aldrig, hvad en israelsk forfatter sagde. På mødets 10. dag sagde han: "Jeg har altid ment, at mennesket er ondt ... nu er jeg ikke længere sikker". Samme år, i 1993, blev min søn dræbt af kugler affyret af soldaterne på hans skole. Denne begivenhed ændrede min opfattelse af livet, men jeg vidste, at et godt menneske er et levende menneske.
Hvis vi bestemmer os for det, kan vi i stedet for blind hævn og had bruge lidelse som en helende kraft. Øje for øje-princippet gør hele verden blind. Jeg vidste, hvordan jeg i mine bøger kunne bruge underdrivelsen som et middel til kompromis.
Konflikten i menneskets hjerte er dog den ædleste form for kamp. Det er en skam, at den nuværende konflikt er mellem nationer og kulturer. Hvis generalerne får lov, vil de skabe en historie af blod. Hvis de får lov, må vi acceptere, at verden enten er ond eller gal. Men hvis man læser historien med et åbent sind, forstår man, at der er brug for en gensidig moralsk forpligtelse over for tilværelsen og en menneskelig forpligtelse over for livet som den eneste værdifulde gave.
Abnormiteter af enhver art hører ikke til en bestemt race, religion eller et bestemt sted. Kun civilisationer har deres egen religion, tro og deres eget hjem. Dette skyldes, at ingen civilisation er skabt som noget unikt. Op igennem historien har civilisationerne lånt fra hinanden og klaret sig bedst, når de var i stand til at dele deres fortrin og værdier.
Den seneste tids frygt for et kultursammenstød er dog ikke grundløs. Der er en forbløffende skævhed mellem rige og fattige, og en lang række uretfærdigheder truer selve princippet om tolerance her på kloden.
Alligevel har der aldrig været så stort et ønske om dialog på tværs af kulturer som nu, fordi vi må finde ind til terrorens rødder. Som forfatter bosat i et usædvanligt uroligt område må jeg se på denne interkulturelle dialog som en historie om tillokkelse og betagelse. Uanset hvad der sker i vores region, er det dømt til at påvirke hele verden.
Det skyldes ikke, at vi er verdens centrum, men blot at vores åndelige rødder udspringer her og har påvirket os alle. Både tillokkelse og betagelse udspringer af denne storslåede fortid.
Det er på høje tid, at vi ser denne storslåede åndelige fortid som en del af den menneskelige kultur. Det er vigtigt at se den som en del af den menneskelige kultur og ikke som et guddommeligt krav om et helligt land, som æder sine børn. Mennesket er helligt. Intet andet er helligt, hvis mennesket ydmyges og unddrages sin ret til et værdigt liv.
Der er ingen grund til at tegne et detaljeret kort, hvor det menneskelige hjerte knuses i vores område på randen af håb og fortvivlelse. Vi har fået nok af illusionen om sejr. Ingen nation kan besejres, hvis den insisterer på, at meningen med livet er en værdi i sig selv. Vores isolation og frygt er uendelig, men samtidig er vores tro på fremtiden urokkelig. Vi vil altid have brug for Deres støtte til en bæredygtig fredsproces og støtte til de fredslejre, som tændte lys for alle dem, der har mistet livet i den uoplyste kamp.
Jeg vil gerne endnu en gang udtrykke min dybeste taknemmelighed, fordi De har tildelt mine medmodtagere og mig denne prestigefyldte pris, men jeg gør det også med al den frygt, jeg nærer for Palæstinas og Israels fremtid, og med den beundring, jeg nærer for alle de mænd og kvinder, som befinder sig der nu, og som har drømmen og visionen.
(Parlamentets medlemmer rejste sig og gav taleren en stående ovation)

Dom Zacarias KAMUENHO
Fru formand, mine damer og herrer, kære venner, hvor solen brænder, og horisonten er bredere, dér bor jeg. Hvor jorden har flere rigdomme og folk færre ambitioner, hvor junglen er uden grænser og håbet ligeså, dér bor jeg. Derfra bringer jeg Dem hilsener, fru formand for Europa-Parlamentet, Nicole Fontaine. Derfra bringer jeg Dem venskabelige hilsener, ærede medlemmer af denne ædle forsamling. Jeg bringer broderlige hilsener til Nurit Peled-Elhanan og Izzat Ghazzawi, som jeg deler denne æresbevisning med. Fra det land, der hedder Angola, bringer jeg hilsener til alle, der er indbudt til at overvære denne plenarforsamling. Også de skrevne, talte eller æterbårne medier, der gør de fem kontinenter til én stor menneskehedens landsby, skal have vores hilsen. Endelig - og det var hér, jeg burde være begyndt - bringer jeg også hilsener fra Angola til denne historiske by Strasbourg, der huser Europa-Parlamentet, en by, som jeg lærte at kende, da jeg var en ung mand, tiltrukket ikke blot af dens kulturelle klima, men især af erindringen om de mange missionærer fra Alsace, der sammen med de portugisiske missionærer udbredte evangeliet i vores land. Jeg bringer Dem derfor alle, mine damer og herrer, de hjerteligste hilsener fra Angola.
Fru formand Nicole Fontaine, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, José Ribeiro e Castro, mine ledsagere, hvor jeg gerne særlig vil nævne viceministeren for kultur og Angolas ambassadør, i Deres behagelige brev, fru formand for Europa-Parlamentet, hvor de officielt meddelte mig, at jeg var blevet tildelt denne æresbevisning, og hvor de lykønskede mig dermed, gav De udtryk for, at freden altid har været blandt Deres vigtigste mål, og at De har set med sympati på mit engagement for den økumeniske sag. Angolas og Sao Tomes bispekonference, som jeg har stået i spidsen for i henved fire år, har netop i sit hyrdebrev af marts 2000 skrevet, at vi ikke kan udbrede evangeliet uden at fremme freden. Den fælleskirkelige komité for fred i Angola, der også blev grundlagt sidste år, ønsker at være den troendes stemme i fredens altafgørende sag.
I brev af den 11. januar 2001 ønskede Angolas præsident, José Eduardo dos Santos, som svar på min julehilsen, alt muligt held i den kirkelige indsats, som jeg deltager i for det angolanske folks fred og lykke. Og dagen efter meddelelsen om, hvem der havde fået Sakharovprisen, var lykønskningerne fra alle steder og sociale grupper, deriblandt også fra præsidenten og fra Jonas Savimbi, enige om at fremhæve prisens forenende betydning - Europa, Mellemøsten Afrika - ligesom dens betydning for et fortsat virke i fredens tjeneste. Ulykkeligvis har der i de lande, som prismodtagerne kommer fra, og ikke mindst i mit eget, ikke manglet hændelser og ytringer, der menneskeligt set kunne benægte indholdet i det budskab, som EU's parlamentsmedlemmer har ønsket at sende. Vores sjette sans siger os dog, at det ikke forholder sig sådan. Sakharovprisens budskab i 2001 står ved magt, og jeg kan forsikre Dem for, at der er meget, der ikke bliver som før.
Jeg har troet på sagen, derfor har jeg opladt min stemme. Det er umuligt ikke at tale, hvis man står ansigt til ansigt med et drama som Angolas. Vores tilværelse sammen med et ydmygt og lidende folk giver os lov til at tale i dets navn, både i anerkendelse af regeringens indsats og i stræben efter de bedre forhold, som dette folk længes efter. Jeg sagde for nogle dage siden, at der i løbet af de 14 års krig mod kolonimagten var et år, 1973, med økonomisk vækst som aldrig før, mens vi i de 25 års borgerkrig har set et fald, der bliver større og større dag for dag, især siden 1998. Sult, fattigdom og sygdomme har skabt billeder, der, hvis de også blev vist på krigsherrernes skærme, måske ville få dem til også at ligge søvnløse om natten, så de kunne begynde at tænke på Angolas skæbne. Underernæringen når i visse provinser op på 47%, således som det fremgår af den appel om humanitær bistand, som FN for nylig har udsendt.
Årsager? Der er flere årsager til krigen i Angola. Med blikket på den person, der har bragt os her til Strasbourg den 12. december, midtvejs mellem den 10., menneskerettighedserklæringens dag, og den 14., denne persons dødsdag, ser jeg, at jeg især kunne pege på én af disse årsager: intolerance. Det var ikke tilfældigt, at FN erklærede 1995 for tolerancens år. Endnu genlyder i vores øren og samvittighed de ord, som pave Johannes Paul fremsatte på verdensfredsdagen det år, ligesom dem, der lød fra dr. Frederico Mayor Zaragoza, UNESCO's daværende generaldirektør, som jeg citerer: "Menneskeheden bør kunne hengive sig til freden, sikre den, genoprette den og genopbygge den gennem dialog, forståelse og udsoning. Aldrig mere vold!"
At tale om tolerance i mit land har været meget svært, fordi intolerancens rødder er dybe, da de hænger tæt sammen med den politiske polarisering mellem de to partier, der har fået flest stemmer: MPLA og UNITA. I dette klima anses tale om tolerance enten for forræderi mod et af disse partier med de fleste stemmer - og ironisk nok krigsførende - eller for bagstræberisk reaktion, hvis den kommer fra én udenfor. I dette klima betyder det at tale om forandring, at magten skal gå over til rivalen. Men for os, kirken og det civile samfund, betyder forandring i første omgang blot at acceptere tolerance som simpel overlevelsesbetingelse, gældende for alle, fra bund til top, fra de politiske partier til regeringen, fra det civile samfund og kirkerne til selve det nationale projekt. Tolerance er nøgleordet, som Locke har sagt det, hvis vi ønsker at finde et fælles grundlag for løsning af konflikter, deriblandt vores egen, og en vej til harmonisk udvikling. For Angolas vedkommende indebærer tolerance national udsoning, hvis grundlag kun findes i en vedblivende og altomfattende dialog, der kan bryde den evige krigscyklus. Tolerance forudsætter solidaritet og broderskab, og den lære, som vi kan hente her i Europa, er den lære, som denne fornemme forsamling bringer her og nu. Det menneskelige broderskab, der gennemtrænger alle sider af vores forhold til hinanden, har også sine økonomiske aspekter med de misforståelser, som hersker på dette område. I "Syd", som vi jo er en del af, skaber naturrigdommene såvel krige som tegn på solidaritet, og hvis jeg konkret skal tale om råstofudvinding, vil jeg sige, at tiden er kommet til at øge den åbenhed, der kan gøre finansiering af konflikter vanskeligere, men også fremme de sociale investeringer ...
... med virkning for borgernes livskvalitet, og dét, fordi det er en ret og ikke en følge af tilsyneladende velvilje.
Som afslutning vender jeg tilbage til den tanken bag den kampagne, der har ført mig her til Sakharovprisuddelingen i dag: Hjælp Angola til at leve! Det var den appel, som den katolske kirke i 1986 rettede til Sovjetunionen og til USA, da den gjorde regnskabet op efter de første 10 års national uafhængighed. Efter yderligere 16 års krig fremsætter vi den samme appel igen. Men denne gang til hvem? Til MPLA og til UNITA under våben, som vi med sønderrevet hjerte anråber: Vi har gennemlevet 26 års blodplettet historie, brødres blod udgydt af brødre, og at lukke døren til dialog betyder at åbne den til endeløs krig. Dét er budskabet i bispernes hyrdebrev.
I dag beder jeg, på baggrund af denne tillidserklæring fra EU, hvis parlamentsmedlemmer overdrager os den prestigefyldte Sakharovpris, ydmygt om en tosidet og samtidig våbenhvile, der kan bane vej for en indstilling af fjendtlighederne, sådan som vi så ofte har appelleret til. Vi kan stadig nå at indhente den tabte tid. Agostinho Neto, Angolas første præsident, efterlod disse mystiske vers, som jeg her gengiver:
Jeg venter ikke mere
Jeg er den, man venter på
Angolanerne har længe måttet vente. Hjælp dem til at leve! Derfor skal de midler, der følger med denne pris, gå til Den Økumeniske Fredsfond, til uddannelsesformål i de grupper, der arbejder for fred og national udsoning. Derfor, kære venner, hjælp Angola til at leve! Mange tak!
(Vedvarende, kraftigt bifald)
(Formanden overrakte Sakharovprisen til de tre prismodtagere)
(Vedvarende, stående bifald)(Højtideligt møde afsluttet kl. 12.50).

