Genoptagelse af sessionen
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt torsdag den 14. marts 2002, for genoptaget.
Jeg skal fortælle, at jeg har forsædet, da formanden, hr. Cox, er på vej til Strasbourg fra Storbritannien, hvor han har været siden i morges for at overbringe sin kondolence til Storbritanniens kongefamilie i anledning af dronningemoderens død.
Af den grund holdes der i morgen et minuts stilhed til minde om dronningemoderen.

Formanden.
Ærede medlemmer, natten til tirsdag den 26. marts blev der i den franske by Nanterre begået en tragisk handling. Under kommunalbestyrelsens møde skød en bevæbnet person adskillige gange mod kommunalbestyrelsens medlemmer, hvorved otte kommunalbestyrelsesmedlemmer blev dræbt og 14 hårdt såret.
Jeg vil gerne udtrykke min dybeste kondolence og medfølelse på vegne af Europa-Parlamentet til byen Nanterre, kommunalbestyrelsen og ofrenes familier. Jeg vil også gerne rose modet hos de medlemmer af kommunalbestyrelsen, det lykkedes at overmande den indtrængende.
Desuden er det eneste socialistiske medlem af kommunalbestyrelsen i landsbyen Orio i Baskerlandet, hr. Juán Priede Pérez, blevet myrdet af to terrorister. Samme dag overbragte vi på vegne af Europa-Parlamentet vores kondolence til hr. Priedes familie og til formandskabet i det spanske socialistparti. Desuden sendte vi en støtteerklæring til de spanske myndigheder. Med drabet på Juán Priede Pérez har terroristerne endnu en gang vist, at de ikke blot lader hånt om retten til liv, men i dette tilfælde også om et menneske, der helligede sig sine medborgeres bedste. De fornægter faktisk folks ret til at deltage i det lokale politiske liv og retten til at udøve deres demokratiske rettigheder.
Mine damer og herrer, ærede medlemmer, jeg beder Dem om at holde et minuts stilhed på grund af disse to begivenheder.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg ved, at der skal vedtages en beslutning om problemet med Israel og Palæstina i denne mødeperiode, men jeg mener ikke, vi kan påbegynde den uden at huske på, at der er sket 200 mord på det palæstinensiske område, og at det palæstinensiske folk bliver ydmyget af en statslig hær.
Jeg mener derfor, at det er nødvendigt, at denne mødeperiode også begynder ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden.
Hr. Nogueira Román, jeg vil gerne bede Dem om at gentage Deres bemærkning, når vi kommer til punktet om Mellemøsten.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gennem Dem gerne takke Parlamentets formand, Pat Cox, for hans besøg i Det Forenede Kongerige i dag. På vegne af PPE-DE-Gruppen vil jeg i den forbindelse sige, at en række af mine britiske kolleger ønsker at deltage i et eller andet omfang i dronningemoderens statsbegravelse i morgen. Begravelsen finder sted kl. 12.30. Vi har drøftet sagen i min gruppe, som støtter min anmodning om, at afstemningen i morgen fremskyndes til kl. 11.30, således at alle britiske medlemmer, som ønsker det, har mulighed for at følge statsbegravelsen kl. 12.30.

Duhamel (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem for Deres indlæg for et øjeblik siden og kort sige til os som folkevalgte og til de borgere, der hører på os, at når terrorister bliver vanvittige, og vanvittige bliver terrorister, og slår folkevalgte ihjel i en tid, hvor mere og mere voldsomme populistiske angreb, der har til hensigt at trampe på politikerne og de folkevalgte, bliver mere og mere almindeligt, er det godt at huske på, at disse mennesker, disse folkevalgte, fortsat står i forreste linje og tappert kæmper for offentlighedens vel.

Di Lello Finuoli (GUE/NGL).
Hr. formand, med al respekt vil jeg gerne gøre opmærksom på, at når vi stående iagttager et minuts stilhed, bliver publikum i tilhørerlogen meget ofte mageligt siddende. Eftersom disse mennesker også er europæiske borgere, mener jeg dog, at de ligeledes burde rejse sig og iagttage et minuts stilhed sammen med os.

Murphy (PSE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Som hr. Evans ønsker jeg ligeledes at takke Parlamentets formand, Pat Cox, for hans besøg i London i dag for på vegne af Europa-Parlamentet at ære dronningemoderens minde. Jeg håber, at Formandskonferencen vil tage hensyn til hr. Evans' anmodning om, at afstemningen fremskyndes i morgen tidlig, således at de britiske medlemmer og øvrige medlemmer, som måtte ønske at følge begravelsen på tv, kan få mulighed for det.

Formanden.
Tak, hr. Murphy.

Formanden.
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen på mødet den 4. april, i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 110, er omdelt.
Tirsdag:
I forbindelse med forhandling under ét af de seks betænkninger om Budgetkontroludvalgets decharge har De Europæiske Socialdemokraters Gruppe anmodet om, at afstemningen om betænkningerne finder sted onsdag middag.
Jeg giver ordet til formanden for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, hr. ?arón, der også er forfatter til anmodningen om flytning af afstemningen.

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, udsættelsen af afstemningen foreslås specifikt i forbindelse med Morgan-betænkningen om de øvrige institutioner. Men decharge vedtages naturligvis ved en fælles afstemning. Og årsagen er, at Rådet skal tage et skridt fremad i forholdet til Parlamentet med hensyn til det konkrete spørgsmål om udviklingen af udenrigs-, sikkerheds- og skattepolitikken.
Rådet har en positiv holdning, og i morgen skal det give svar til Kommissionen. Vi finder det vigtigt at tage dette skridt og mener, at udsættelsen af afstemningen til onsdag vil give os mulighed for at vurdere Rådets positive holdning. Derfor har vi anmodet om denne udsættelse, som endvidere vil bidrage til, at afstemningstiden i morgen bliver kortere.

Formanden.
Hr. Barón, jeg synes med forlov, at Deres indlæg er til fordel for at flytte afstemningen til onsdag middag.
Der er ikke nogen medlemmer, der er imod.
(Den således ændrede dagsorden godkendtes)
Tirsdag:
Angående Rådets og Kommissionens meddelelser om situationen i Mellemøsten, der skulle være det første punkt på dagsordenen på onsdag, har Rådets højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hr. Solana, meddelt os, at han kan være til stede og forelægge sin meddelelse på tirsdag efter kl. 17.
Derfor kan dagsordenen for tirsdag eftermiddag ændres som følger: fra kl. 15-17 forhandling under ét om forsvar og forsvarsmateriel, fra kl. 17-19 forhandling under ét om situationen i Mellemøsten med hr. Solanas og Kommissionens meddelelser.
Jeg skylder at fortælle Parlamentet, at forhandlingen om situationen i Mellemøsten, hvis omtalte ændring vedtages, vil hindre os i at gennemføre den fastsatte spørgetid til Kommissionen.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, vores gruppe støtter forslaget om at fastsætte hr. Solanas erklæring til i morgen eftermiddag kl. 17.00 og i den forbindelse sætte tid af til en debat, således at vi har tidsrummet fra kl. 17-19 til rådighed. Vores kolleger skal også informeres om, at hr. Solana ikke kan være til stede på onsdag - og det må vi have forståelse for - fordi han skal mødes med USA's udenrigsminister i Madrid. Det må Parlamentet acceptere.
Men jeg har en bøn, og jeg vil være meget taknemmelig, hvis de andre grupper også kan tilslutte sig dette. Hr. Barón Crespo, jeg henvender mig især til Dem, fordi jeg ikke ønsker at knytte betingelser til vores samstemmende udtalelse om at flytte afstemningen om budgetkontrol. Men vi har accepteret Deres argument, og jeg vil gerne bede Dem om at acceptere, at vi ikke holder afstemning på onsdag, men på torsdag, hvis vi skal forberede en beslutning om Mellemøsten. Vores gruppe går egentlig ikke ind for en beslutning, men Formandskonferencen havde en anden mening, nemlig at der skal være en beslutning. Vi er demokrater, og derfor accepterer vi det.
Vi vil også være med til at drøfte en beslutning, selv om vi jo netop i den sidste mødeperiode havde en velbegrundet beslutning, men vi deltager og overholder de parlamentariske spilleregler. Men når der på onsdag er forhandlinger mellem EU - det vil sige hr. Solana og hr. Piqué på den ene side - og hr. Powell på den anden side, må det da være muligt at få resultatet af disse forhandlinger inkorporeret i teksten. Formelt set vil det sandsynligvis ikke være helt let, men under alle omstændigheder bør grupperne mundtligt kunne kommentere resultatet fra Madrid.
Derfor vil jeg indtrængende anmode om, at vi ikke stemmer om beslutningsteksten på onsdag - med henblik på forhandlingerne i Madrid ville det alligevel være for sent - men at vi holder afstemning på torsdag, når vi kender resultatet fra Madrid. Jeg vil være meget taknemmelig, hvis De accepterer dette, for vi er jo også imødekommende, når De en gang imellem fremsætter interesser, der er velbegrundede.
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, kære hr. Poettering, tillad venligst, at jeg korrigerer Deres oplysninger.
Der skal på onsdag i Madrid ikke afholdes et bilateralt møde mellem EU og USA, men et topmøde under ledelse af rådsformanden - hr. Aznar, som deler Deres religion - som vil have deltagelse af FN's generalsekretær Kofi Annan, der på nuværende tidspunkt befinder sig i Madrid, den russiske udenrigsminister hr. Ivanov, hr. Powell, hr. Piqué og hr. Solana.
De svarer på noget, som Europa-Parlamentet allerede har stemt om. Vi mener, det er meget vigtigt, at alle, herunder så vidt muligt også en repræsentant for Den Arabiske Liga, er til stede, men dette er endnu ikke bekræftet. Topmødet i Madrid på onsdag er derfor af særlig stor betydning. Jeg vil ikke gå ind på morgendagens forhandling, men jeg finder det vigtigt og absolut nødvendigt, at Parlamentet kan udtale sig med fast røst til forsvar for Europas rolle, og at det forsøger at bringe et glimt af lys og håb ind i den nuværende tragiske periode. Derfor mener jeg, at den politiske mulighed netop ligger i, at vores beslutning når frisk og ny frem til topmødet i Madrid, hvilket rent faktisk er muligt.
Jeg vil gerne tilføje noget mere. NATO's parlamentariske samling, som ikke er kendetegnet ved sin socialistiske observans, foreslog i sit stående udvalg den 6. april en resolution, som efter min mening er i overensstemmelse med det, som vi selv kan foreslå. Jeg tror og håber, at vi kan nå frem til en beslutning i samme retning. Jeg henviser her til noget, som PPE-DE-Gruppen sætter meget højt, nemlig NATO's parlamentariske samling. Jeg insisterer derfor på, at det i overensstemmelse med den doktrin, som Parlamentets formand, hr. Cox, går ind for, selv om han ikke er til stede lige i øjeblikket, er vigtigt, at vi ikke bliver overhalet af begivenhederne, og derfor finder jeg det særligt hensigtsmæssigt, at vi stemmer på onsdag, og at afstemningsresultatet kendes i god tid i Madrid.

Watson (ELDR).
Hr. formand, der skal vægtige grunde til at flytte spørgetiden til Kommissionen. Det er meget godt med storpolitik i Parlamentet, men spørgetiden til Kommissionen er meget vigtig for mange af vores medlemmer. En stor del af vores arbejde med at overvåge Kommissionens arbejde foregår netop gennem spørgetiden.
Jeg kan acceptere det ved denne lejlighed, da vi ønsker at have repræsentanter fra Rådet og Kommissionen til stede under forhandlingen. Jeg vil dog appellere til mine kolleger i de andre grupper om, at det ikke bliver en vane at flytte spørgetiden til Kommissionen. Det er en meget vigtig del af vores arbejde.
Vores holdning til spørgsmålet om afstemningen er, at vi står over for en situation, der ændrer sig hele tiden. Vi vil vide mere på torsdag end på onsdag. Der er derfor i dette tilfælde god grund til at gennemføre afstemningen torsdag middag i stedet for onsdag.

Formanden.
Hr. Watson, De kan være forvisset om, at Deres bemærkninger om spørgetiden til Kommissionen er blevet registreret.

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg er lige kommet tilbage fra Jerusalem og Ramallah, og jeg vil frem for alt fastholde princippet i morgendagens forhandling, ligegyldigt hvilke ændringer det er nødvendigt at foretage angående spørgsmål til Kommissionen, selv om dette i øvrigt også er et vigtigt punkt.
Det er nødvendigt, at hr. Solana er til stede under forhandlingen, og det, som især ligger mig og min gruppe på sinde, er, at indholdet af vores fælles beslutning tager til genmæle mod den israelske regerings uacceptable nonchalance over for hr. Solana og hr. Piqué, som er EU's repræsentanter. Om afstemningen derefter finder sted onsdag eller torsdag, forekommer mig at være mindre vigtigt. Hvis jeg skal vælge, foretrækker jeg onsdag af de grunde, som blev nævnt af hr. Barón Crespo. Men det vigtigste er, at vores holdning står klar uafhængigt af, hvad der bliver sagt, og hvilke kompromiser de forskellige finder frem til i Madrid.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gøre det meget kort, eftersom jeg er helt enig i det, som gruppeformanden, hr. Wurtz, lige sagde. Jeg vil navnlig gerne understrege - og her henvender jeg mig især til de to gruppeformænd, hr. Barón Crespo og hr. Poettering - at det er vigtigt, at Parlamentet denne gang vedtager en beslutning, hvor vi virkelig står sammen. Jeg tror, at vi har alle de nødvendige instrumenter for at kunne tale med én stemme - det gælder i det mindste for os - og det er efter min mening vigtigt at gøre dette. Som hr. Wurtz sagde, foretrækker min gruppe også, at afstemningen om beslutningsforslaget finder sted på onsdag.

Puerta (GUE/NGL).
Hr. formand, selv om jeg naturligvis som det allerstørste flertal her i Parlamentet tillægger det tragiske problem med Mellemøsten den højeste prioritet, tilslutter jeg mig som næstformand med ansvar for spørgsmålene til Kommissionen og til Rådet og som repræsentant for alle, der har stillet spørgsmål og ønsker at kende Kommissionens holdning, det, som hr. Watson, formanden for Den Liberale Gruppe, netop har forklaret.
Jeg mener ikke, spørgetiden til Kommissionen kan annulleres. Lad os ændre tidspunktet, lad os finde den nødvendige løsning, men spørgetiden må ikke efter forgodtbefindende kunne annulleres af Parlamentet alt efter Kommissionens eller Rådets mulighed for at være til stede. Det er efter min mening respektløst at annullere spørgetiden, og jeg sætter min lid til Dem og til Parlamentets plenarforsamling om, at spørgetiden fastholdes, selv om det måske bliver på et andet tidspunkt.

Formanden.
Hr. Puerta, jeg vil gerne forsikre Dem om, at vi ikke har til hensigt at udelade spørgetiden til Kommissionen. Der er blot i det konkrete tilfælde nogle vanskeligheder, som jeg tror, alle forstår. Vi registrerer i hvert fald Deres bemærkninger, ligesom vi har registreret hr. Watsons bemærkninger.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, det er første gang, De er i denne situation. Derfor gælder min bebrejdelse heller ikke Dem. Men i de seneste år har jeg hørt mange næstformænd sige, at de i forbindelse med diskussionen om spørgetid ville arbejde på, at det ikke skulle ske igen, og at det var en undtagelse. Men det er mere og mere reglen uden undtagelse. Det er en kendsgerning, som jeg kan bevise statistisk, og derfor vil jeg indtrængende anmode Dem om, at spørgetiden igen bliver fastsat til et tidspunkt, hvor det er helt sikkert, at den vil finde sted. Tidligere fandt den sted i begyndelsen af aftenmødet om tirsdagen og altid præcist. Efter at den blev flyttet til eftermiddagsmødet, er den regelmæssigt blevet aflyst hver anden eller tredje gang. Om torsdagen slutter vi allerede kl. 17.30, fordi vi indtil kl. 18.30 eller 19.00 efter sigende ikke har noget at tale om. Vi mødes ikke længere om fredagen, men vi har ikke tid til parlamentsmedlemmernes elementære spørgeret, der er sikret i traktaten, og det er i høj grad uacceptabelt, og jeg vil ikke kun opfordre til, at dette bliver ændret, men også til, at spørgetiden med kommissær Busquin og med andre, som mange af os har forberedt grundigt, vil finde sted snarest muligt. Vi er ikke interesseret i at modtage skriftlige svar fra tjenestemænd, men vi vil have mulighed for at stille spørgsmål, sådan som det parlamentarisk set er sædvane.
Formanden.
Hr. Posselt, jeg forklarede også før, at vi specielt i denne sag står over for en meget vanskelig situation. Vi registrerer også Deres bemærkninger, men jeg vil gerne forsikre Dem om, at vi ikke har til hensigt at udelade spørgetiden.
Vi går nu over til de to afstemninger.
Den første går ud på, om vi kan vedtage, at forhandlingen om Mellemøsten foregår på tirsdag som før omtalt.
(Den således ændrede dagsorden godkendtes)
Den anden afstemning går ud på, om afstemningen om afstemningsforslagene kan udsættes til onsdag eller torsdag.
(Den således ændrede dagsorden godkendtes)

Provan (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne bede Dem om at klarlægge et punkt, der blev nævnt tidligere. De sagde, at spørgetiden ville blive aflyst. Vil Kommissionens meddelelse, der er opført til kl. 17.30, også bortfalde?

Formanden.
Hr. Provan, De har ret. Vi mister også Kommissionens meddelelse kl. 17.30.
Onsdag:
Jeg skal erindre Dem om, at efter vores beslutninger kommer forhandlingen og Rådets og Kommissionens meddelelser om Mellemøsten til at foregå tirsdag eftermiddag.
Jeg har modtaget en anmodning fra hr. Leinen om, at forhandlingen finder sted på onsdag.

Leinen (PSE).
Hr. formand, ekstraordinære situationer kræver undertiden også ekstraordinære aktiviteter. Jeg havde ønsket, at Parlamentets formand ville have taget initiativ til en demonstration for fred i Mellemøsten her på onsdag i frokostpausen efter afstemningen. Vi har et dejligt lokale, hvor der ellers altid bliver holdt fester. Vi har en dejlig plads foran huset. Alle vores assistenter og alle de medarbejdere, der er til stede, kunne deltage. Det eneste, der er brug for, er en mikrofon. Hvis det er for vanskelig en opgave, vil jeg såmænd gerne tilbyde at skaffe én.
Jeg mener, at en sådan ekstraordinær aktion ville være et stærkt signal om, at Europa ikke vil acceptere denne voldsspiral i Mellemøsten. Det ville være stærke billeder netop på onsdag, der er en vigtig dag for fredsforhandlingerne i Mellemøsten. Jeg vil gerne bede Dem overveje dette sammen med deres medarbejdere på Formandskonferencen.
Formanden.
Mange tak, hr. Leinen, for Deres bemærkning. Jeg skal personligt overbringe den til Parlamentets formand.
Torsdag:
Angående den aktuelle og uopsættelige debat har vi modtaget en anmodning fra Gruppen for Det Europæiske Folkeparti og De Europæiske Demokrater samt fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om, at der under overskriften "Menneskerettigheder" tilføjes et nyt punkt med overskriften "EU's holdning ved FN's generalforsamlings forestående særlige samling om børn".
(Den således ændrede dagsorden godkendtes)
Desuden har Gruppen for Det Europæiske Folkeparti og De Europæiske Demokrater og De Europæiske Socialdemokraters Gruppe anmodet om, at overskriften til punkt 5 ændres som følger: "Voldsomme regnskyl på Tenerife og i den østlige del af Spanien samt klimaændringer".
(Den således ændrede dagsorden godkendtes)
Arbejdsplanen er således fastsat.
Indlæg til forretningsordenen

Corrie (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Parlamentet bør vide, at vi under Den Blandede Parlamentariske Forsamling i Cape Town, der blev ledet af medformanden, fru Kinnock, vedtog en meget stærk beslutning. Det var den gode nyhed.
Den dårlige nyhed er, at chefredaktøren for den avis, der offentliggjorde beslutningen i dens fulde længde, har været udsat for trusler og er blevet idømt en bøde på 2.000 amerikanske dollars - eller to år i fængsel, hvis han ikke betaler, i henhold til de nye grusomme love, som er indført af præsident Mugabe. Chefredaktøren har erklæret, at han hellere vil i fængsel end give afkald på ytringsfriheden.
Europa-Parlamentet er netop baseret på ytringsfrihed, og jeg vil anmode formandskabet om at sende en skrivelse til hr. Mugabe, hvori vi fastslår, at vi forventer, at der ikke sker denne mand noget, og at vi går ind for ytringsfrihed.

Kinnock (PSE).
Hr. formand, jeg støtter naturligvis indlægget fra min kollega, hr. Corrie. Det ville være første gang, at den lov om adgang til oplysninger, der for nylig blev vedtaget af parlamentet i Zimbabwe, blev gennemført i praksis. Men vi skal ikke undervurdere alvoren bag truslerne mod journalisterne på The Daily News.
Vi bør derfor være opmærksomme på ikke at forværre situationen på nogen måde. Jeg vil derfor anmode om, at vi stiler skrivelsen til justitsministeren frem for præsident Mugabe, og at vi blot bekræfter hændelserne i Cape Town. I den nuværende situation er det bedst at bruge neutrale vendinger, og jeg vil gerne opfordre til, at man husker dette under udarbejdelse af skrivelsen.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Hr. formand, De nævnte, at en person var blevet dræbt i Baskerlandet, men i sidste uge blev endnu en person dræbt af den spanske civilgarde. Hans navn var Joseba Andoni Urdaniz. De kan have modtaget ukorrekte oplysninger fra de spanske myndigheder. Der var tale om to dræbte.
(Formanden fratog taleren ordet)
Formanden.
Som De ved, holdt vi et minuts stilhed til minde om de mennesker, der blev ofre for terrorisme. Jeg beder Dem om at respektere de menneskers minde, som vi ærede.

Read (PSE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne klage over min kollega, hr. Helmer. Han producerer et elektronisk nyhedsbrev med titlen Straight Talking, som efter min opfattelse indeholder nedsættende bemærkninger om Nicole Fontaine. Han beskriver hendes synspunkter som socialistiske på kanten af det marxistiske - hvilket efter min overbevisning vil komme som en overraskelse for fru Fontaine og andre i Parlamentet - men den alvorligste nedsættende bemærkning er dog, at titlen på hendes erindringer burde være Mein Kampf. Det er en alvorlig sag, og jeg vil gerne gennem Dem, hr. formand, anmode hr. Helmer om at undskylde og trække disse bemærkninger tilbage eller alternativt forklare meningen bag dem.

Helmer (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Read for at reklamere for mit elektroniske nyhedsbrev. Hvis der er kolleger, der ønsker at komme på cirkulationslisten, må de endelig sige til.
Fru Fontaine holdt en tale inden topmødet i Lissabon, hvor hun kom med et voldsomt angreb på kapitalismen. Jeg føler mig derfor helt berettiget til at beskrive disse synspunkter som socialistiske på kanten af det marxistiske. Min bemærkning om fru Fontaines bog Mes combats var, så vidt jeg husker, en gentagelse af bemærkninger fra visse spøgefugle i Parlamentet, som havde foreslået, at den tyske udgave skulle kaldes Mein Kampf, der, så vidt jeg ved, er den tyske oversættelse af Mes Combats. Der var således blot tale om en gentagelse af sladder, som jeg føler, at jeg er helt berettiget til. Jeg vil gerne sige til fru Read, min regionale kollega, at den tale, som fru Fontaine holdt inden topmødet i Lissabon, blev diskuteret i Parlamentet for mere end to år siden. Så fru Read er lidt bagud.

Sánchez García (ELDR).
Hr. formand, jeg tager udelukkende ordet for at minde om det brev, som jeg i sidste uge sendte til hr. Cox for at henlede hans opmærksomhed på den katastrofe, som ramte øen Tenerife, nærmere betegnet hovedstaden Santa Cruz de Tenerife, hvor syv mennesker mistede livet ud over de materielle skader. Jeg vil være taknemmelig, hvis De vil kondolere over for byens borgmester, og hvis Parlamentet samtidig på torsdag vil støtte det beslutningsforslag, der er stillet af en gruppe af Parlamentets kanariske medlemmer.

Eriksson (GUE/NGL).
Hr. formand, Rådet har anmodet om uopsættelig forhandling, når det gælder særlige restriktive foranstaltninger rettet mod bestemte personer, nemlig den såkaldte terrorbekæmpelse. LIBE-udvalget har et ekstra møde i aften.
Jeg håber, at man også vil tage i betragtning, at nogle medlemmer af GUE/NGL-Gruppen har bedt nogle af ofrene for denne terrorlovgivning i EU om at mødes i Europa-Parlamentet på onsdag, både til pressekonference og til en rundbordssamtale. Det drejer sig om tre personer, som er svenske medborgere, og som er gået i en rottefælde. Det er en meget stor retslig skandale i hvert fald i mine og mange andres øjne.
I den forbindelse vil jeg også dybt beklage, at man i Rådet ikke er villig til at deltage i denne rundbordssamtale med nogen form for repræsentation. Jeg synes, det er uhørt skammeligt, når man tænker på, at det faktisk drejer sig om medborgere, som ikke har mulighed for at forsvare sig. De bliver ikke engang anklaget for noget, men deres muligheder for at forsørge sig selv økonomisk fastfryses.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne orientere Parlamentet om, at det internationale solidaritetsmøde for det palæstinensiske folk, der blev afholdt den 5. og 6. marts i Nicosia med deltagelse af 43 venstrefløjs- og andre partier og organisationer fra 22 lande, vedtog en resolution, der fordømmer Israels totale angreb på det palæstinensiske folk, de palæstinensiske myndigheder og den palæstinensiske ledelse.
Resolutionen udtrykker også mødets solidaritet med de pacifistiske kræfter i Israel, mens det opfordrer det internationale samfund og i særdeleshed de permanente medlemmer af FN's Sikkerhedsråd, EU og Den Arabiske Liga til at lægge pres på Israel for at opfylde FN's nyeste og ældre resolutioner.
Man må spørge sig selv, hr. formand, hvorledes det kan lade sig gøre, at Israel griber til den slags grusomheder mod civile, endog børn, mens denne jords stærke magter blot forholder sig passivt.
Man må spørge sig selv, hvorfra de får det mod til at gennembanke græske parlamentsmedlemmer, at forbyde repræsentanter fra det cypriotiske parlament adgang, ja, selv at forbyde højtstående repræsentanter fra EU at mødes med præsident Arafat.
Man må spørge sig selv, hvorfor EU ikke anvender de midler, vi har til rådighed, til at stoppe den israelske aggressivitet, hvorfor vi ikke indfører økonomiske sanktioner, hvorfor vi ikke stopper våbeneksporten til Israel.
Under disse tragiske omstændigheder er tavshed og en manglende fordømmelse af Israel medskyld i det forbryderiske folkedrab på de palæstinensiske folk og drab på freden.

Schulz (PSE).
Hr. formand, jeg vil endnu en gang vende tilbage til fru Reads bemærkning og hr. Helmers udtalelser. Hr. Helmer tvinger mig til at komme med en bemærkning, som jeg egentlig ikke havde troet, jeg nogensinde skulle komme med. Jeg har jo her i Parlamentet ofte kritiseret fru Fontaine kraftigt i hendes embedsperiode. Men nu må jeg konstatere, at når hr. Helmer i sit nyhedsbrev skriver, at fru Fontaines udtalelser lægger sig tæt op ad marxisme eller socialisme, så må jeg i den grad sige ham imod. Man kan sige meget om Nicole Fontaine, men at sætte hende i forbindelse med marxisme eller socialisme er forkert. Det ville være omtrent det samme, hr. Helmer, som at sætte Dem i forbindelse med kloge bemærkninger. Det er præcist lige så forkert.
Jeg vil gerne understrege, at vi ikke kan tillade, at medlemmer og repræsentanter fra Parlamentet forulempes på denne måde, for ud over den morsomme bemærkning er det på ingen måde en acceptabel sammenligning med historiske perspektiver, at man foreslår en repræsentant fra Europa-Parlamentet, at hun skal kalde sin bog "Mein Kampf". Jeg mener, at det bør påtales her i Parlamentet.
Jeg vil gerne stille kollegerne i PPE-DE-Gruppen et spørgsmål. Parlamentet foreskriver, at politikere af samme politiske overbevisning i fællesskab tilslutter sig en gruppe - hvordan kan PPE-DE-medlemmer egentlig være i gruppe med denne mand?
Bigliardo (UEN).
Hr. formand, når det gælder Israel- og Palæstina-spørgsmålet, vil jeg gerne henlede Deres og kollegernes opmærksomhed på, at fru Morgantini, som rejste til de besatte områder sammen med en delegation af italienske parlamentsmedlemmer og fagforeningsfolk, blev brugt som menneskeskjold af den israelske hær. Jeg er udmærket klar over, at spørgsmålet er meget alvorligt, og at det måske virker irrelevant, men jeg mener, at man bør fordømme en sådan behandling af en kvinde, som ikke alene er modig, men også repræsenterer Europa-Parlamentet. Jeg ville være Parlamentets formand taknemmelig, hvis han ville sende et klagebrev til den israelske regering over den behandling, som fru Morgantini fik.

Santini (PPE-DE).
Hr. formand, mit indlæg handler om det samme emne som det, hr. Bigliardo talte om, men går ikke i samme retning. Jeg er - og det tror jeg, at vi alle sammen er - solidarisk med fru Morgantini, og det er ikke, fordi hun er medlem af Europa-Parlamentet, men fordi hun er europæisk borger. Jeg ville således også være solidarisk med en hvilken som helst anden europæisk borger.
Inden jeg kommenterer hr. Bigliardos indlæg, vil jeg dog anmode om, at Kommissionen i morgen i forhandlingen om begivenhederne i Israel og Palæstina retter en henstilling til alle europæiske borgere, som ikke er udsendt af FN, NATO og EU, om at lade være med at praktisere en makaber form for turisme, som ikke er andet end nysgerrighed og falsk solidaritet. Hvis man rejser til et område, hvor der finder en reel krig sted, gør man det på egen risiko, og så skal man ikke regne med at kunne inddrage det internationale samfund. Jeg tror ikke, at de har brug for en sådan tilstedeværelse dernede, for solidariteten skal komme til udtryk i vores byer, i vores lande og i parlamenterne. Der var et par delegationer af italienske parlamentsmedlemmer fra venstrefløjen, som blev standset i lufthavnen i Tel Aviv. De gik bare rundt i lufthavnen og gav anledning til yderligere forstyrrelser og yderligere bekymring. Det er der efter min mening ingen grund til. Derfor anmoder jeg Kommissionen om at rette en udtrykkelig henstilling til de europæiske borgere om at lade være med at praktisere denne form for turisme.

Helmer (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne svare hr. Schulz. Han nævnte to punkter. Det første var et politisk punkt vedrørende fru Fontaines synspunkter i dennes tale i Lissabon. Hun holdt her en tale, hvori hun angreb kapitalismen i meget klare vendinger.
(Formanden fratog taleren ordet)

Formanden.
Hr. Helmer, jeg synes, at spørgsmålet er blevet behandlet grundigt. De har haft mulighed for at fremføre Deres synspunkter, og medlemmerne har haft mulighed for at tage stilling til visse sager. Lad os ikke nu begynde en hel debat om et emne, der efter min mening allerede er udtømt.

Brok (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil blot komme med en kort bemærkning. Hr. Helmers situation er én ting, angrebet på en gruppe en anden ting. For det første vil jeg sige, at de, der ved, hvor omfattende socialdemokratiet i Europa er, og som kender dets historiske baggrund gennem de sidste 10-15 år, bør ikke udtale sig om en sådan mangfoldighed, som hr. Schulz lige har gjort. For det andet kan man ikke skændes om spørgsmål, der er en smagssag, og i denne sag er vi igen enige.

Doyle (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne anmode Dem om at kontakte de colombianske myndigheder og bede dem klarlægge situationen og garantere sikkerheden for de to fuldt akkrediterede medlemmer af en menneskerettighedsorganisation (Sembrar), der arbejder i Bolivar i Colombia.
Der er tale om to EU-borgere. Den ene er fra Irland, Gearóid Ó Loinsigh, og den anden er en tysk kvinde, Gudrun Christa Kern. De er begge fuldt akkrediterede medlemmer af en menneskerettighedsorganisation. De rejste til regionen den 13. marts for efter aftale at møde bestyrelsen for den lokale landbrugs- og mineorganisation i det sydlige Bolivar. De løb ind i store vanskeligheder, først med den femte brigade af den nationale hær, hvorefter de fik deres hotelværelse gennemsøgt. Jeg anmoder via Parlamentets formand om, at de colombianske myndigheder kontaktes for at sikre, at de pågældende personer i sikkerhed kan udføre det arbejde, som den irske regering og ngo'er har uddelegeret til ireren, og som den tyske regering har uddelegeret til den tyske kvinde.

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg ønsker at tilføje noget til fru Doyles indlæg. Gearóid Ó Loinsigh er en personlig ven, og for to år siden rejste jeg sammen med ham til Colombia. Disse to personer, der arbejder for en menneskerettighedsorganisation, blev inviteret af den lokale landbrugs- og mineorganisation til at undersøge krænkelser af menneskerettighederne i et bestemt område. Så snart de ankom til området, blev de konfronteret med hæren, som spurgte, hvorfor de var der osv. Hæren anbefalede derefter, at de indlogerede sig på et bestemt hotel, som er kendt for at blive angrebet af dødspatruljer. Heldigvis opholdt de sig ikke på det pågældende hotel, som ved midnatstid samme aften blev angrebet af dødspatruljer. Parlamentet har en forpligtelse til at sende et klart budskab til de colombianske myndigheder. Spørgsmålet om dødspatruljer og paramilitære grupper og de colombianske myndigheders støtte til disse skal tages op.
FN's kontor i Bogotá, som samfinansieres af EU, har udstedt hundredvis af henstillinger til opløsning af de paramilitære grupper. De colombianske myndigheder har stort set ignoreret alle henstillinger. Både FN og Amnesty International har bekræftet, at paramilitære grupper er involveret i ca. 75-80% af disse krænkelser af menneskerettigheder. Det er på tide, at de colombianske myndigheder lever op til de internationale standarder. Parlamentet bør sende et klart budskab om, at myndighederne vil blive holdt ansvarlige, hvis der sker de to medlemmer af menneskerettighedsorganisationen noget.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, jeg har forstået, at Deres kontor er orienteret om min intention om at rejse spørgsmålet om ireren, Gearóid Ó Loinsigh, som i øjeblikket er på flugt fra højreorienterede paramilitære grupper. Desværre er situationen i Colombia på nuværende tidspunkt således, at medlemmer af menneskerettighedsorganisationer, både fra EU og Colombia, trues af paramilitære grupper og i nogle tilfælde af statens sikkerhedstjenester. Det rapporteres, at en ung kvinde, Blanca Valencia, har været nødt til at gå i eksil i Spanien efter at have modtaget 50 dødstrusler på grund af sit arbejde for Colombias befolkning.
Jeg mener, at Parlamentets formand bør rejse dette hastespørgsmål over for myndighederne i Colombia og undersøge, hvilke skridt Parlamentet kan tage for at understrege vores protest. Det er uacceptabelt, at borgerne i Colombia og andre, der tager dertil for at undersøge krænkelser af menneskerettigheder, enten myrdes eller er nødt til at arbejde under dødstrusler.
De Rossa (PSE). -
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (?5-0047/2002) af Deprez for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om udkast til Rådets afgørelse om sikkerhed i forbindelse med fodboldkampe med international dimension (12175/1/2001 - C5-0067/2002 - 2001/0824(CNS)).

Deprez (PPE-DE)
Hr. formand, mine damer og herrer, sport i almindelighed - og fodbold i særdeleshed - indtager en helt særlig plads i vores samfund, som De ved, både hvad angår vores medborgeres opførsel og den kollektive drømmeverden. De masser, som med regelmæssige mellemrum bevæger sig til de store kampe - og især de store internationale kampe - såvel som antallet af tv-seere er ganske enkelt overvældende.
Professionel fodbold i dag er på en og samme tid en stor sportsbegivenhed, en stor selskabsleg, en stor showvirksomhed og også, skal det siges, stor "business". Men desværre er de store kampe - og især de store internationale kampe - også alt for ofte arena for aggressivitet, uroligheder og uacceptable voldshandlinger, både hvad angår sportsetik og respekten for mennesker og ejendom.
Der er i øvrigt ikke nogen medlemsstater, der helt kan undgå risikoen for uroligheder, selv om nogle internationale kampe er mindre følsomme end andre, og selv om tilhængerne af nogle klubber eller landshold helt klart er nemmere at kontrollere end andre. Det er netop for at hjælpe med til bedre forebyggelse af og bedre kontrol med den risiko for uroligheder, der kan være ved de internationale kampe, at Kongeriget Belgien har taget initiativ til Rådets udkast til afgørelse, som vi er foranlediget til at stemme om i morgen.
Nærværende forslag til beslutning, hr. formand, kære kolleger, tager sit udgangspunkt i en tredobbelt konstatering. For det første bliver der flere og flere internationale fodboldkampe, hvad enten det drejer sig om forskellige europæiske konkurrencer, europamesterskabet eller andre turneringer, hvilket medfører øget rejseaktivitet for tilhængerne og dermed øget risiko for uroligheder før, under og efter kampene.
For det andet er den bedste måde at forebygge uroligheder og sikre opretholdelse af orden under kampene først og fremmest at råde over et organiseret og effektivt system til informationsudveksling af de risici, der generelt set er forbundet med visse kampe - og mere specifikt visse typer tilhængere, der rejser efter disse kampe - og således dernæst at fremme koordineringen mellem de tjenester, der står for sikkerheden. I den henseende må vi erkende, at det nuværende samarbejde mellem politistyrkerne, der ganske enkelt er baseret på frivillige aftaler og kontakter fra kamp til kamp, har bevist sin svaghed, for ikke at sige ineffektivitet. Det er hverken tilstrækkeligt pålideligt, hurtigt eller systematisk.
Derfor, kære kolleger, foreslås det med forslaget til beslutning formelt at gøre det obligatorisk for alle medlemslande at oprette eller udpege et nationalt fodboldinformationscenter i politiets regi, som skal fungere som det eneste, direkte og centrale kontaktpunkt mellem myndighederne og de polititjenester i medlemslandene, der har til opgave at sørge for sikkerheden under internationale kampe eller konkurrencer. Alle nationale fodboldinformationscentre skal derfor være udstyret med passende materiel og kvalificeret personale. Det siger sig selv, at de operationelle behov ikke er de samme i Finland, Østrig, Frankrig, Tyskland, Det Forenede Kongerige og Nederlandene. De forskellige nationale centre, som således oprettes eller udpeges, skal således fungere som en slags netværk for informationsudveksling, der både omfatter data af generel karakter - antallet af rejsende tilhængere, risikogrupper, tilstedeværelsen af hårde kernegrupper - og data af personlig karakter, det vil sige over tilhængere, der udgør en særlig risiko for den offentlige orden og sikkerhed.
Ved at godkende den foreslåede betænkning har Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender godkendt de overordnede retningslinjer i Rådets udkast til afgørelse. Det har ligeledes godkendt 19 ændringsforslag, som alle sigter mod enten at styrke netværkets operationelle karakter eller, fru Buitenweg, øge beskyttelsen af borgerne, når der udveksles informationer af personlig karakter.
Ved at godkende betænkningen markerer Europa-Parlamentet sin vilje til at opnå en mere effektiv bekæmpelse af hooliganismen og dermed hjælpe professionel fodbold til at understrege sit højeste kald, som er at tilbyde kvalitetsopvisninger til entusiastiske tilhængere, uden at nogle få vilde skal have lov til at lave stadioner eller byer, hvori disse stadioner ligger, om til træningsbaner for slagsbrødre eller slagmarker for rivaliserende bander.

Sanders-ten Holte (ELDR)
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, indledningsvis vil jeg gerne lykønske hr. Deprez med hans betænkning. Det var ikke nogen nem opgave, fordi Rådet hele tiden kom med en ændret version. Ikke desto mindre er det lykkedes ham at udarbejde en solid betænkning om dette emne, som borgerne er meget interesserede i.
Så længe det drejer sig om god informationsudveksling og bedre koordinering med de tjenester, som sikkerheden ved foldboldkampe er henlagt til, kan jeg fuldt ud tilslutte mig hans betænkning. Det vil bestemt gavne effektiviteten, hvis man i alle medlemsstater centraliserer informationen hos én instans, som så kan fungere som kontaktpunkt for alle involverede. Det er absolut nødvendigt. I Nederlandene fungerer det f.eks. meget godt.
Jeg gør imidlertid opmærksom på, at dette ikke må føre til krænkelse af den enkelte fodboldtilhængers privatliv og personlige rettigheder. Artikel 4, stk. 3, er af meget stor betydning. De nationale og internationale regler danner grundlag for indsamling, udveksling og anvendelse af informationerne. Optræden over for reel fodboldvold hører hjemme hos retsvæsenet og ikke hos sportsinstanser, som organiserer fodboldkampe.
Bekæmpelsen af fodboldvandalisme er imidlertid ikke kun et spørgsmål om mere effektiv politioptræden. Det er efter min mening meget vigtigere at ændre tilhængernes mentalitet. Sport og både professionel og amatørfodbold har en bred social funktion. Eksperter har peget på, at fodboldrelateret vold bl.a. skyldes en stræben efter mandighed, status og kamp om territorium. Det skal ændres, og her spiller klubberne, fanklubberne og spillerne selv en stor rolle. UEFA spiller ligeledes en vigtig rolle. Gennem deres nære kontakter med de nationale fodboldinstanser og store erfaring med organiseringen af fodboldkampe har de som ingen andre kendskab til de problemer, som kan opstå. Jeg vil gerne anmode dem om at samarbejde. Jeg anmoder ligeledes de nationale informationscentre om at inddrage sportsklubber, fanklubber og UEFA i deres arbejde, så det kan udføres så godt og effektivt som muligt med henblik på at højne sikkerheden i forbindelse med internationale fodboldkampe.

McCarthy (PSE).
Fru formand, først og fremmest vil jeg gerne svare på vegne af hr. Cashman, der er Den Socialdemokratiske Gruppes skyggeordfører for betænkningen, og som ikke kan være her i aften. Han ønsker at informere Parlamentet om, at PSE-Gruppen bifalder betænkningen og dens foranstaltninger til bekæmpelse af hooliganer og organiseret vold under fodboldkampe. Det vil dog være nødvendigt at overvåge måden, hvorpå disse fodboldinformationscentre udfører deres opgaver, for at sikre, at hele fodboldverdenen bidrager fuldt og helt til denne udveksling af informationer. Det vigtigste er sikringen af tilstrækkelige ressourcer, både økonomiske og menneskelige ressourcer. Det vil være forkert at skabe forventninger, som vi ikke kan leve op til. Vi kan naturligvis bekæmpe hooliganisme. Forslagene viser, at vi har viljen til at løse problemerne, men der skal også være tilstrækkelig ressourcer.
Og så vil jeg gerne have lov til personligt at gribe ind i forhandlingen. Jeg støtter hr. Deprez' betænkning, herunder ændringsforslagene, især ændringsforslag 10, hvori der anmodes om tættere samarbejde og organiseret udveksling af informationer. Hvis det europæiske netværk af nationale fodboldinformationscentre skal være effektivt, skal vi afdække de nuværende svagheder i informationsudvekslingssystemet og ad hoc-kontakter.
I fredags besøgte jeg fodboldsikkerhedstjenesten hos politiet i Manchester. Desværre har vi stor erfaring og ekspertise inden for håndtering af fodboldrelateret vold i min by. Vicepolitichefen for politiet i Manchester har læst betænkningen, og han bifalder personligt initiativet i lyset af det, som han kalder de forskellige standarder for håndtering af kampe på udebane med f.eks. Manchester United og England. I fredags var tjenesten i gang med forberedelserne til to hovedkampe om lørdagen. En af disse kampe var Oldham mod Stoke City. Sidste gang de to hold mødtes, havde velkendte hooliganer hærget overalt i byen, ødelagt ejendom og angrebet folk. Vi har i Det Forenede Kongerige en proaktiv fodboldlovgivning til håndtering af vores problemer med hooligans. I henhold til denne lovgivning kan vi udstede forbud. Da ca. 100 fans ankom til Oldham, blev de straks arresteret, da de havde forbud mod at overvære kampene. Disse forbud gælder også for internationale kampe.
Fodboldsikkerhedstjenesten har en avanceret database med oplysninger om hooligans. Databasen benytter den nyeste digitale billedteknologi til at føre og opdatere fortegnelser over sager. Jeg kan godt afsløre, hvor tjenesten mener, at EU's informationsudvekslingssystem skal forbedres. I juni 2000 blev 150 fans udvist fra Charleroi. Blandt dem, der ankom til Manchester lufthavn, var adskillige belgiere, som ikke havde deltaget i nogen form for hooliganisme. Tilbageholdelse og udvisning uden retsforfølgelse gør ikke sikkerhedsnetværket bedre. En liste over samt rapport om de udviste blev derefter sendt til sikkerhedstjenesten. Det burde jo have været en hjælp, men rapporten indeholdt ingen reelle oplysninger, og mange havde svært ved at læse den, da den ikke var på engelsk, og uden oplysninger kunne man intet stille op. Under europamesterskabet i 1996 ankom der tyske fans til Manchester. Som følge af tysk databeskyttelse og love til beskyttelse af privatlivets fred kunne de lokale sikkerhedstjenester ikke få lister over kendte hooligans, og de havde derfor ingen oplysninger til hjælp til håndtering af de pågældende hooligans. Hr. kommissær, der er behov for at standardisere vores informationsformater, samtidig med at vi anerkender, at der er forskellige kulturer i forbindelse med politiarbejde og indsamling af oplysninger i EU. Måske skal vi overveje en form for informationsprotokol. Dette forslag kommer fra min egen sikkerhedstjeneste.
Vi skal håndtere problemet med hooliganer proaktivt, ikke reaktivt. Med hensyn til spørgsmålet om udgifter i forbindelse med fru Sanders-ten Holtes ændringsforslag vil det uden tvivl være nyttigt at foretage en undersøgelse af, hvorvidt klubberne bør betale mere for opretholdelse af orden. Det vil dog være vanskeligt at afgøre, hvem der skal afholde udgifterne i forbindelse med problemerne i byerne, hvor de mange hooliganer hærger efter kampene.
I 2004 skal vi være værter for finalen i Europa-mesterskabet på Old Trafford i Manchester. Vi skal beskytte de lovlydige fodboldfans og slå ned på de hooligans, der ødelægger spillet. Vi skal benytte os af en praktisk proaktiv fremgangsmåde til udveksling af informationer fra nationale myndigheder. De nationale sikkerhedstjenester alene kan ikke løse problemerne med hooliganisme.

De Clercq (ELDR).
Forslaget om at oprette et fast europæisk netværk af nationale kontaktpunkter for fodboldinformation, med andre ord om at forbedre medlemsstaternes samarbejde i forbindelse med opretholdelsen af den offentlige orden ved internationale fodboldkampe, er et belgisk initiativ, som tager udgangspunkt i den erfaring, som man fik i forbindelse med Euro 2000, europamesterskabet for landshold, der, som De ved, blev organiseret af Belgien og Nederlandene i juni 2000. Det er et godt forslag. Det er en god betænkning, og initiativet er efter min mening udmærket, hvorfor jeg kun har to bemærkninger.
For det første gælder forslaget, naturligvis, kun for EU-medlemsstaterne. Hvad så med landene uden for EU, hvis klubber ligeledes deltager i internationale turneringer? Tyrkiet, Rumænien og Kroatien spiller også imod hold fra EU-medlemsstaterne. De vil sige, at ansøgerlandene naturligvis skal overtage acquis communautaire, og det er rigtigt. Men det sker ikke i dag og heller ikke i morgen. For nogle af dem er det tidligst aktuelt i 2004. Og hvad så med de andre, med dem, som ikke er ansøgerlande? Måske er et samarbejde med UEFA og de nationale fodboldforbund en løsning.
For det andet er det vigtigt, at klubberne og fanklubberne er mere engagerede og i højere grad samarbejder for at forbedre klimaet og kvaliteten. Det skal der arbejdes på.

Sörensen (Verts/ALE).
Fru formand, kære kolleger, store internationale fodboldkampe er for tilhængerne et højdepunkt, men for ordensmagten og de lokale myndigheder er det for det meste et dyrt mareridt, og for de mennesker, som bor i nærheden af sportsstadioner, er det ofte en kilde til elendighed på grund af ødelæggelser af f.eks. forhaver, biler, fortovsrestauranter osv.
Rådets afgørelse tager for det første sigte på en hård kerne, som indtil nu har kunnet udnytte mangler i informationsudvekslingen mellem de forskellige polititjenester. En effektiv koordinering af dataudvekslingen er derfor ikke en overflødig luksus. Det skal imidlertid være klart, at det drejer sig om et forebyggende middel, som skal muliggøre en god risikoanalyse.
Deprez-betænkningen er i øvrigt meget god. Det er lykkedes ham at præcisere og skærpe den oprindelige tekst bl.a. ved at sætte større fokus på perioderne før og efter kampene.
Et velfungerende netværk af kontaktpunkter for fodboldinformation skal være i stand til at indsætte folk hensigtsmæssigt og effektivt. De internationale fodboldturneringer kræver stor energi og mange midler fra de involverede polititjenesters side, hvorved der er risiko for, at andre opgaver ikke gennemføres optimalt.
Det store spørgsmål ved midler som dette er imidlertid, hvordan kontrollen selv skal kontrolleres. Et første, næsten indlysende skridt er i den forbindelse, at de involverede individer underrettes om, at de registreres i denne databank, og at de får indsigt i denne. Et argument herimod er, at det hindrer polititjenesternes kontrollerende funktion, og at det giver de pågældende personer en taktisk fordel. Det er efter min mening en misforståelse af praksis.
Det drejer sig ikke kun om en naturlig ret til at vide, om man er registeret i en databank, men ligeledes om en klar advarsel, og det har tillige en varskoende virkning.

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Fru formand, kære kolleger, ærlig talt kan jeg kun interessere mig meget lidt for couch potatoes, der sidder foran tv'et eller på et stadion i 90 minutter og glor på en lille rund lædertingest og 24 klubtrøjer, og indimellem bevæger de sig lidt på deres pladser, den ene gang brølende af begejstring, den anden gang hændervridende af chok.
Men det er jo slet ikke det, som det handler om her, for beskyttelsen af grundlæggende rettigheder - der efter min mening er truet med dette forslag - giver kun mening, hvis den finder anvendelse på alle borgere i en stat, og ikke kun på dem, hvis handlinger og idéer staten støtter.
I det såkaldte område med frihed, sikkerhed og retfærdighed sigtes der med Deprez-betænkningen mod en konkret indsamling af flere informationer om hooliganer. Da vi diskuterede forslaget, benægtede ordføreren hele tiden, at det på lang sigt drejer sig om udrejseforbud, forebyggende arrestationer og krænkelse af de grundlæggende rettigheder, da der jo bortset fra indsamling af data ikke er planlagt nogen foranstaltninger.
Jeg vil gerne komme med et eksempel fra det land, hvor jeg er valgt, for at tydeliggøre, at det efter min mening på lang sigt ikke vil være nok, at der kun indsamles data. I Forbundsrepublikken Tyskland blev der f.eks. fremsat et juridisk forslag, ifølge hvilket udrejse kan begrænses for formodede voldelige hooliganer. For et år siden blev det dog ikke anvendt på hooliganer, men på personer, der ville rejse til Genova og demonstrere! Nogle af dem, der oprindeligt havde stemt for denne lov, sagde efterfølgende i medierne, at de jo slet ikke ønskede, at dette skulle ske. De havde kun stemt for loven dengang, fordi de gik ud fra, at den virkelig kun gjaldt for hooliganer, og ikke for folk, der ville give udtryk for deres politiske holdning.
Jeg mener, at det er et udmærket eksempel på, hvad der kan ske med sådanne forslag. Det ville undre mig, hvis det kun drejer sig om indsamling af data. For hvilket formål har det at indsamle data, hvis de efterfølgende slet ikke bliver brugt til noget? Den politiske manøvre, der skjuler sig bag dette, er meget let at gennemskue. Med hooliganerne har man igen fundet en målgruppe, der set fra et borgerligt synspunkt er velegnet til at legitimere de politiske foranstaltninger, og således er der en begrundelse for foranstaltninger, der i høj grad begrænser beskyttelsen af grundlæggende rettigheder og efterfølgende udvides til at omfatte andre personer. På lang sigt betyder det altså, at det ikke er nok med indsamling af data, men at udrejsebegrænsninger, forebyggende arrestationer osv. meget let vil vinde indpas i EU's fæstningspolitik, og at dette også vil blive anvendt på andre personkredse.
Hvis De kan gå ind for det, og hvis det er sådan, De opfatter et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, bør De i virkeligheden stemme for Deprez-betænkningen.

Karamanou (PSE).
Fru formand, Rådets initiativ og Deprez-betænkningen kommer til at udfylde et stort tomrum i forbindelse med forebyggelse og bekæmpelse af hooliganisme og vold på fodboldbanerne, der har taget eksplosive dimensioner i løbet af de senere år på grund af medlemsstaternes manglende evne til at indføre effektive foranstaltninger.
Kommercialiseringen af fodbold og jagten på fortjeneste er uden tvivl den bagvedliggende årsag til voldsepisoderne på fodboldbanerne. Optøjerne fremkaldes ikke længere af vilde mængder af impulsive tilhængere, men af organiserede mafiaer, der bruger fanatismen og volden til bestemte, ulovlige formål, der ikke har nogen som helst forbindelse med sportsånd. Kort sagt har nogen vurderet, at vold på fodboldbanerne sælger, medfører fortjeneste. Volden på fodboldbanerne er i henhold til en engelsk undersøgelse om spørgsmålet nu organiseret og styret og ofte under overskriften sport dækker den over forbrydelser i henhold til den fælles strafferet såsom handel med narko og hvidvaskning af penge.
I de seneste år er de forskellige hooligangrupper også i højere grad begyndt at anvende den nye teknologi, mobiltelefoner og internet, til mere effektivt at organisere deres aktiviteter og vildlede politiet. Derfor vurderer jeg, at oprettelsen af et netværk af centrale kontaktpunkter og et forstærket politi- og retsamarbejde mellem de 15 medlemsstater om bekæmpelse af volden på fodboldbanerne er en nødvendig betingelse for skabelsen af et europæisk område med fred og sikkerhed.
Afgørende er naturligvis sportsforbundenes rolle, der skal holde afstand fra hooliganisme og opdrage deres tilhængere i idealerne om ædel kappestrid, samarbejde, dialog, respekt for enhver forskel og fredelig sameksistens.
Til sidst, fru formand, vil jeg gerne betone, at der ved De Olympiske Lege 2004 i Athen er rig lejlighed til at genoplive den olympiske ånd og idealerne om den olympiske våbenhvile og fred som et alternativt politisk forslag til voldstankegangen og -kulturen.

MacCormick (Verts/ALE).
Fru formand, jeg vil også gerne takke hr. Deprez for en fremragende betænkning og Belgien for et flot initiativ. Det er sandt, at vold, ofte organiseret vold, alt for længe har præget international sport, især international fodbold. Vi støtter fuldt ud initiativer til bedre samarbejde mellem myndighederne i medlemsstaterne. De er de vigtigste værktøjer i kampen for at holde sporten ren.
Vi ønsker at rejse spørgsmålet om et lille, men væsentligt tekstmæssigt ændringsforslag. Udkastet til afgørelse har en fejl. Det forudsættes, at hver medlemsstat repræsenteres af et enkelt nationalt hold. Som alle ved, forholder det sig ikke sådan. Mit eget land repræsenteres f.eks. af et uafhængigt skotsk hold, selv om Skotland - i øjeblikket i hvert fald - ikke er en uafhængig medlemsstat. Vi har en lang fodboldtradition, og den første internationale fodboldkamp, der nogensinde blev spillet, var kampen mellem Skotland og England i 1872. Skotske tilhængere, den såkaldte "Tartan Army", har i årevis været kendt for god opførsel og godt humør.
Derfor har jeg og mine kolleger i Gruppen De Grønne tre ændringsforslag til Rådets tekst. De vil ikke ændre indholdet, men vil give anerkendelse til de forskellige fodboldhold og historiske forskelle i Skotland, Wales, Nordirland og England. Man skal ikke tale om ét nationalt hold, men om flere nationale hold. Jeg kan se, at hr. Deprez accepterer dette, og det er jeg meget taknemmelig for.

Buitenweg (Verts/ALE).
Fru formand, tre talere på vegne af Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance, det er påfaldende, og det beviser efter min mening i hvert fald to ting. For det første at vi, i modsætning til Ilka Schröder, er interesserede i 22 mænd, som løber rundt i korte bukser og jagter en bold, og for det andet at vores gruppe reelt vil gøre noget ved problemerne omkring kampene.
Der er ét ændringsforslag, - som min kollega allerede har været delvis inde på - som jeg gerne vil henlede opmærksomheden på, idet jeg håber, at De fortsat vil støtte det. Det drejer sig om det ændringsforslag, hvori der står, at når der lagres oplysninger om personer, som udgør en risiko for den offentlige orden, skal disse personer underrettes om, at deres oplysninger er blevet registreret. Det er en anden situation end med f.eks. kriminelle. Hos kriminelle kan jeg godt forstå, at man ikke ønsker, at de skal vide, at man eftersøger dem, fordi man er i gang med en efterforskning. Men hos disse personer virker det netop meget forebyggende. De ved, at man holder øje med dem. Det fungerer derfor ikke kun sådan, at folk, som er blevet registreret uberettiget, kan slippe for registreringen, men det virker netop også meget forebyggende. Folk ved, at man holder øje med dem, og så tænker de sig nok om to gange, inden de opfører sig dårligt igen. Det drejer sig om ændringsforslag 22, og jeg håber, at De vil støtte det.

Vitorino
Fru formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, det er Kommissionens opfattelse, at dette initiativ om hooliganisme er et vigtigt initiativ, og at det i en vis forstand illustrerer, hvor avanceret et samarbejde der allerede findes på dette område. Jeg kan også tilføje, at dette eksempel vil tjene til inspiration på andre områder. Det belgiske initiativ er baseret på en detaljeret undersøgelse af europamesterskabet i fodbold 2000, en undersøgelse, der i øvrigt fik økonomisk støtte fra Kommissionens Oisin-program, og som Kommissionen også har bidraget til. Vi mener, at oprettelse af nationale fodboldinformationscentre og et tæt samarbejde mellem dem kan blive et effektivt middel til at forebygge og bekæmpe hooliganisme i fodbold.
Det centrale mål er, at medlemsstaterne kan udveksle oplysninger om fodboldtilhængerne og deres rejseaktivitet til andre lande, og at de kan udveksle oplysninger om, hvilke af disse grupper der er fredelige eller voldelige. Denne udveksling af oplysninger skal først og fremmest være til hjælp for de lande, der organiserer fodboldarrange-menterne, så de kan forebygge eventuel vold og værne om sikkerheden for alle dem, der er glade for denne sport og gerne vil overvære fodboldkampene under fredelige forhold.
Det nye i denne beslutning er, at den ikke blot sikrer, at den udveksling af oplysninger, der allerede finder sted, kan fortsætte, men at den også er retligt bindende, hvilket betyder, at den styrker den retlige sikkerhed i behandlingen af disse oplysninger. Da der er tale om udveksling af personoplysninger, må der sørges for en sikker behandling og opbevaring af disse data, idet der især bør lægges vægt på, at udvekslingen af oplysninger ikke kun omfattes af de gældende internationale retsregler om privatlivets fred, men at de efter Kommissionens opfattelse også bliver omfattet af en retsinstrument, der fastlægger bestemmelser for beskyttelse af personlige oplysninger på alle områder under den tredje søjle, altså alle områder inden for det retlige samarbejde.
Jeg vil gerne slutte af med at takke hr. Deprez for den sportsånd, som han har tacklet denne betænkning med, og hr. McCormick særlig for den historiske oplysning om, at den første fodboldkamp blev spillet i 1872 mellem Skotland og England, selv om jeg beklager, at han ikke afslørede, hvem der gik af med sejren ...

Formanden.
Tak, hr. kommissær Vitorino.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0036/2002) af Kirkhope for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om initiativ fra Kongeriget Nederlandene med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om oprettelse af et europæisk net af kontaktpunkter vedrørende personer, som er ansvarlige for folkedrab, forbrydelser mod menneskeheden og krigsforbrydelser (11658/2001 - C5-0499/2001 - 2001/0826 (CNS)).

Kirkhope (PPE-DE)
. (EN) Fru formand, som opfølgning på hr. Deprez' fremragende betænkning forekommer det mig ret tragisk, at jeg skal rejse spørgsmål over for Parlamentet, som vi - her i det 21. århundrede - ærlig talt ikke burde være nødt til at drøfte, nemlig spørgsmål om folkedrab, forbrydelser mod menneskeheden og krigsforbrydelser. For blot et par år siden var jeg den britiske minister, som var ansvarlig for lovgivningen på dette område, og som oprettede de mekanismer, der skal til for at håndtere krigsforbrydere fra tidligere krige. Det er derfor særlig trist, at vi nu står over for en situation, hvor der stadig er så mange onde mennesker i en verden, der opfører sig helt uacceptabelt for anstændige mennesker, som tror på demokrati og frihed.
I forbindelse med betænkningen er der nogle, som har erklæret, at det ikke er nødvendigt med et europæisk net af kontaktpunkter til forvaltning af disse spørgsmål, da der allerede er et fint samarbejde mellem medlemsstaternes politi og retsmyndigheder. Det er desværre ikke tilfældet. Selv om vi fastsatte en statut for Den Internationale Straffedomstol i juli 1998, ligger ansvaret i sidste ende stadig hos de nationale regeringer og politimyndigheder. Samarbejdet mellem nationale regeringer og nationale politimyndigheder er f.eks. helt afgørende for registreringen og håndteringen af nogle af de mere ubehagelige personer, som vi må tage os af på grund af de internationale og forfærdelige forbrydelser, som de har begået.
Jeg husker, at jeg som minister drøftede spørgsmålet om krigsforbrydere med den polske minister med samme ansvarsområde - hr. Miller - som tilfældigvis nu er den polske premierminister. Selv om Polen ikke er medlem af EU, men håber at blive det inden alt for længe, var det tydeligt, at der endnu skulle gøres meget for at opnå et effektivt samarbejde mellem de forskellige håndhævelsesmyndigheder.
En af mulighederne er, som jeg foreslår i betænkningen, at oprette kontaktpunkter, der er lette at identificere i de forskellige medlemsstater. I vores ændringsforslag til betænkningen fremgår det tydeligt, at vi mener, at det ikke skal være et vagt forslag til afgørelse en eller anden gang i fremtiden, men at der snarest skal oprettes kontaktpunkter i politiet eller justitsministeriet i alle medlemsstater.
Som nævnt i den tidligere forhandling er det også vigtigt at undersøge de nyeste metoder og sikre, at der samarbejdes om disse metoder i forbindelse med de nødvendige retsforfølgelser og domsafsigelser. Spørgsmålet om data er f.eks. meget vigtigt. Nogle har også udtrykt bekymring over, hvorvidt retten til privatlivets fred og de anklagedes rettigheder kan påvirkes af et nært samarbejde og forskellige indgangsvinkler til data. Jeg forsøger i betænkningen at skabe konsekvens. Jeg er sikker på, at kommissær Vitorino er enig i, at der skal være mere konsekvens i samarbejdet. Jeg går ikke ind for, at alt skal behandles på europæisk plan, men her er en situation, hvor der er et helt klart behov for samarbejde på et plan, der let kan genkendes og overføres mellem de pågældende medlemsstater.
Samarbejde er nøglen til succes. Det er nøglen til succes på de områder, som hr. Deprez har omtalt. Der er tale om en nødvendig foranstaltning. Betænkningen understreger dette behov og fremhæver de forskellige EU-medlemsstaters vilje til at samarbejde om håndtering af de ubehagelige personer, der desværre stadig findes.

Keßler (PSE).
Fru formand, det hollandske initiativ skal principielt hilses velkomment. Et sådant initiativ til et europæisk samarbejde om en mere effektiv retsforfølgelse skal støttes, navnlig når det drejer sig om så afskyelige handlinger som folkedrab, forbrydelser mod menneskeheden og krigsforbrydelser.
Min målsætning var, at initiativet til proceduren om udveksling af informationer mellem kontaktpunkterne skulle være så enkelt som muligt. Dette bliver også støttet af det tyske og nederlandske formandskab. For så vidt mener jeg, det er rigtigt, at der i artikel 2, stk. 2, henvises til den aktuelle lov om retshjælp mellem medlemsstaterne, der er nedfældet i de bi- og multilaterale aftaler. I modsætning til ordførerens mening eksisterer der faktisk en sådan aftale mellem alle medlemsstater, nemlig den aftale, der blev vedtaget af Europarådet den 20. april 1959. Derudover er der en ny aftale om retshjælp fra maj 2000, der er tilpasset de mere aktuelle begivenheder, men som endnu ikke er ratificeret af alle medlemsstater. Denne nye aftale om retshjælp er allerede en betydelig forenkling, hvilket altså ville gøre en ny procedure overflødig. Nu var ordføreren ganske vist indforstået med henvisningen til de eksisterende aftaler, men ville dog ikke gå ind for at annullere proceduren i artiklerne 3-6, der skal indføres på ny.
Da jeg ikke vil løbe den risiko, at udvalget vedtager en sådan inkonsekvent betænkning, undlod jeg til sidst at stille de tidligere nævnte ændringsforslag. Men jeg har fortsat store betænkeligheder. Jeg vil også gerne understrege, at det efter min mening er overordentligt vigtigt at etablere et europæisk net af kontaktpunkter. Jeg håber ikke, at uenighed om proceduren vil skade nettets succes eller dette vigtige initiativ i det hele taget.
Jeg vil gerne ønske hr. Kirkhope tillykke med hans betænkning.

McKenna (Verts/ALE).
Fru formand, min gruppe støtter fuldt ud hr. Kirkhopes betænkning. Det er meget væsentligt, at den ikke afviger fra princippet i det hollandske forslag, og vi stemmer for betænkningen.
Det er meget vigtigt at oprette et europæisk net af kontaktpunkter i forbindelse med krigsforbrydelser. Det er vigtigt, at der er kontakt med politi og retsmyndigheder for at lette samarbejdet mellem medlemsstaterne i relation til krigsforbrydelser. Et eksempel er den løbende udvikling inden for international ret og især FN's vellykkede krigsforbryderdomstole vedrørende det tidligere Jugoslavien og Rwanda til pågribelse og retsforfølgelse af personer, der har begået krigsforbrydelser, forbrydelser mod menneskeheden og folkedrab. Disse tiltag har større offentlig interesse og støtte end nogensinde.
Der er tilfælde, hvor personer, som har begået forbrydelser mod menneskeheden, mere eller mindre har undgået straf - f.eks. Pinochet - og der er tilfælde, hvor man har vendt det blinde øje til krigsforbrydelser og omfattende krænkelser af menneskerettighederne, indtil der er opstået en situation, hvor det har været politisk korrekt at gøre noget ved det. Vi skal slå ned på sådanne krænkelser med det samme. Det er vigtigt at understrege, at betænkningens mål ikke er at etablere en central koordineringsafdeling. I henhold til initiativet er gennemførelsen stort set op til medlemsstaterne, som derefter skal informere om oprettelsen af de pågældende kontaktpunkter. I initiativet fremhæves også et af de væsentligste problemer - databeskyttelse - som kan opstå i forbindelse med overførsel af data og information. Vi skal anerkende, at databeskyttelse er et uhyre vigtigt spørgsmål, som skal indgå i disse forhandlinger.

Vitorino
Fru formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, Kommissionen støtter det hollandske forslag om at oprette disse kontaktpunkter vedrørende folkedrab, fordi vi mener, at det er et forslag, der lægger op til en enkel og omkostningssvag struktur. Dette forslag påvirker ikke de eksisterende retssamarbejdsmekanismer, men udgør et vigtigt supplement, så EU's medlemsstater kan opfylde deres forpligtelser over for Den Internationale Straffedomstols statut ifølge den konvention, der blev undertegnet i Rom i 1998, og som træder i kraft, når det nødvendige antal lande snart har ratificeret den.
Samarbejdet mellem EU's medlemsstater om at forebygge forbrydelser af denne karakter har allerede fundet udtryk i Rådets fælles holdning af 11. juni 2001. Vi mener derfor, at det hollandske initiativ indgår i en sammenhængende og konsekvent linje i forhold til disse forbrydelser, der er blandt de mest afskyvækkende i verden. Kommissionen er enig i den vægt, som ordføreren, hr. Kirkhope, som jeg gerne vil takke for hans fremragende betænkning, lægger på, at denne type samarbejde ikke bør finde sted på bekostning af beskyttelsen af af personoplysninger og retten til forsvar. Her gælder der fælles regler, nemlig den europæiske menneskerettighedskonvention og Europarådets konventioner, og det er endnu et eksempel på de spørgsmål, som vi sammen med dem, som hr. Deprez' betænkning vedrører, behandler med henblik på udformning af de bestemmelser, der skal sikre beskyttelse af personoplysninger inden for EU's retlige samarbejde.

Formanden.
Tak, hr. kommissær Vitorino.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0082/2002) af Coelho for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets afgørelse om indførelse af et rammeprogram på grundlag af afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union - Politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager (KOM(2001) 646 - C5-0694/2001 - 2001/0262(CNS)).

Coelho (PPE-DE)
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne først overbringe mine hilsener til Kommissionen, her repræsenteret af kommissær António Vitorino, for dette glimrende initiativ. Vi fremfører jo tit berettiget kritik af Kommissionen, men i dag er der grund til ros for det initiativ, der her fremlægges, og som positivt imødekommer de henstillinger, der kom til udtryk i Europa-Parlamentets vedtagelse af Keßler-betænkningen om at samle de fem programmer, som vedrører afsnit VI, i et enkelt rammeprogram.
Som vi alle ved, har EU ifølge traktatens artikel 29 som mål at give borgerne et højt tryghedsniveau i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed gennem udformning af fælles handling mellem medlemsstaterne inden for politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager. Derfor oprettedes de fem toårige finansieringsprogrammer under afsnit VI, der udløber i december 2002, og som var - ja, som stadig er - Grotius II, for aktørerne inden for retsvæsenet, Oisin II, for retshåndhævende myndigheder, STOP II, for personer med ansvar for bekæmpelse af menneskehandel og seksuel udnyttelse af børn, Hippokrates, til forebyggelse af kriminalitet, og Falcone, for personale med ansvar for bekæmpelse af organiseret kriminalitet.
Med det forslag, som i dag er til forhandling, oprettes et enkelt rammeprogram, der skal samle alle de foranstaltninger, som vedrører afsnit VI i EU-traktaten, i en samlet harmoniseret og operationel lovgivningsmæssig sammenhæng, der afspejler dels EU-programmernes udvikling generelt, dels de fem års praktiske erfaringer. Herved vil vi efter vores opfattelse kunne sikre større kohærens og styrke i de foranstaltninger, der støttes, og en mere effektiv udnyttelse af de finansielle ressourcer, undgå eventuelle overlapninger mellem de forskellige programmer og lukke eksisterende huller.
Selv om jeg bestemt kan se mange positive elementer i Kommissionens tilgang, har jeg alligevel fundet det fornuftigt at introducere nogle ændringer.
For det første bør linjen i programmet være klar og formuleringen præcis (også fordi forslagene vil blive behandlet på grundlag af deres overensstemmelse med programmets mål), hvorfor vage og indholdsløse udtryk derfor må afvises.
For det andet bør vi støtte grænseoverskridende projekter for støtte til ofre for forbrydelser side om side med fremme af politisamarbejdet og det retlige samarbejde. Vi sikrer på den måde en mere effektiv beskyttelse af ofrenes interesser i straffesager, ikke mindst gennem oprettelsen af et net af kontaktpunkter. Det ville også være fornuftigt at gennemføre en uafhængig undersøgelse af, hvordan det går med gennemførelsen af rammeafgørelsen, og fremsætte forslag til forbedring i de enkelte lande.
For det tredje er det rimeligt at inddrage ansøgerlandene, men det skal gøres klart, at de skal deltage i såvel projektets udarbejdelse som i dets gennemførelse. At deltage i et projekt næsten udelukkende som forbruger kan ikke betragtes som tilstrækkeligt.
For det fjerde bør det fastsættes, at ikke kun den offentlige sektor i medlemsstaterne og ansøgerlandene kan fremsætte projektforslag, men at denne mulighed også bør udstrækkes til ngo'er, universiteter og andre interesserede.
For det femte er der mulighed for samfinansiering op til 70%, der dog i visse tilfælde kan øges til 100%. Det drejer sig om særlige projekter og supplerende foranstaltninger. En finansiering på 100% via Fællesskabets budget vil dog kun være forsvarlig i forbindelse med projekter, der er af største interesse for EU selv, og som ikke vil blive gennemført med en lavere finansieringsprocent. Det skal imidlertid her pointeres, og jeg er sikker på, at det også er kommissær António Vitorinos opfattelse, at så mange projekter som muligt skal finansieres med de til rådighed stående midler.
Som næstsidste punkt skal nævnes, at Kommissionens forslag er i overensstemmelse med Parlamentets ønske om at sikre øget støtte til projekter, der kan fremme gennemførelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, men det er lidt svært at acceptere et forslag, som overskrider de aktuelle finansielle overslag. Derfor foreslås det, at dette rammeprogram begrænses til perioden 2003-2006, hvorefter aftalen bør fornys med nye finansielle overslag.
Til slut skal jeg beklage, at Europa-Parlamentets holdning ikke varetages i fornøden grad. Jeg har derfor foreslået, at Parlamentet får mulighed for at blive inddraget, således at det kan leve op til sit ansvar som en del af budgetmyndigheden på bedst mulig måde. Gennemførelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed er et af Europa-Parlamentets fornemste mål, hvorfor deltagelse er af største betydning.

Jensen (ELDR)
Fru formand, på vegne af Budgetudvalget vil jeg takke ordføreren, hr. Carlos Coelho, og Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender for at have indarbejdet størstedelen af Budgetudvalgets ændringsforslag i betænkningen. Det forslag, som Kommissionen har fremlagt, samler jo fem eksisterende programmer - Grotius II, Oisin II, Stop II, Hippokrates og Falcone - under ét, og jeg synes, at forslaget i store træk er på linje med Parlamentets ønsker om at sikre mere støtte til projekter, der kan give borgerne i EU en Union med større sikkerhed. For intern sikkerhed er jo en af de prioriteter, som Parlamentet også fremhæver i retningslinjerne for budgetproceduren for 2003 - det kommende år - som jo vedtoges på sidste samling her i Strasbourg. Et af formålene med programsammenlægningen er, at der i fremtiden bliver større sammenhæng mellem politisamarbejde og det retlige samarbejde, og for Budgetudvalget er det et formål med den ikke uvæsentlige effekt, at man får en bedre udnyttelse af de finansielle ressourcer. Det er glædeligt, at også ansøgerlandene får mulighed for at deltage i de projekter, der finansieres under programmet, men det må stå klart, at Parlamentet som budgetmyndighed ikke kan acceptere, at de finansielle overslag overskrides, så programmet bør begrænses til perioden 2003-2006 i første omgang, og altså afkortes med et år. Det betyder selvfølgelig en tilsvarende nedskæring af rammebevillingen. Så kan man siden hen forlænge den. Endelig synes jeg, at det er vigtigt, at budgetmyndigheden bliver hørt, hvis det alligevel skulle blive nødvendigt at forhøje bevillingerne til programmet. En forhøjelse af bevillingerne til dette program må nemlig ikke få den konsekvens, at der sker nedskæringer i bevillinger til andre programmer, der også er finansieret under kategori 3 i de finansielle overslag.

Keßler (PSE).
Fru formand, på baggrund af unionstraktaten er det vores pligt at skabe et område med frihed, sikkerhed, og retfærdighed for de europæiske borgere. Rådets forslag er et vigtigt skridt i denne retning. Ganske vist bliver der kun sammenfattet fem programmer, der allerede eksisterer, men denne sammenfatning skaber ensartethed og overskuelighed. Det er der i høj grad behov for inden for dette lidt ømtålelige emne om retligt samarbejde i kriminalsager.
På grund af sammenfatningen af programmerne kan man nu forhindre overlapninger, og man kan lukke nogle huller. Oprettelsen af kun ét rammeprogram vil også forbedre udnyttelsen af de finansielle midler. Kun en grænseoverskridende retsforfølgelse og fuldbyrdelse kan bekæmpe kriminaliteten i dag, for lovovertrædere drager i stort omfang nytte af EU's friheder. Også Unionens borgere føler sig mere trygge. De ved, at der ikke er noget strafferetligt fristed for lovovertrædere. De vil blive retsforfulgt på samme måde i hele Unionen.
I denne sammenhæng skal ændringsforslaget om offentliggørelse af resultater på internettet af de undersøgelser og studier, der samfinansieres inden for rammerne af dette program, især hilses velkomment. Det er et yderligere skridt i retning af mere gennemskuelighed, som vi har brug for, så borgerne igen kan se fordelene ved et europæisk samarbejde.
Især skal det fremhæves og hilses velkomment, at beskyttelsen af et offer bliver styrket. Det er ofrene, der lider mest, men det er også dem, man langtfra beskytter og drager omsorg for så godt, som man burde. Det skal derfor sikres, at der er garanti for en mere effektiv beskyttelse af ofrenes interesser i straffesager. Med hensyn til udvidelsen af EU skal det især hilses velkomment, at Rådet i sit forslag tager hensyn til ansøgerlandene, og at de inddrages i projekter.
Men det kan ikke accepteres, at Europa-Parlamentet ikke bliver respekteret i Rådets forslag. Især på grundlag af Parlamentets budgetsuverænitet er det nødvendigt, at Parlamentet i det mindste bliver informeret om programmets forløb og ikke først modtager en rapport i 2005. Derfor skal vi støtte ordføreren i hans arbejde med at ændre dette.
Til sidst vil jeg gerne ønske hr. Coelho tillykke med hans betænkning og navnlig med, at det er lykkedes for ham at gennemføre de nødvendige sproglige præciseringer.

Krarup (EDD).
Fru formand, i det store politiske billede er denne betænkning jo en bagatel. Økonomisk set drejer det sig om mindre end én promille af EU's årsbudget, og de umiddelbare politiske konsekvenser inspirerer hverken til bifald eller modsigelse. Det drejer sig om et program i medfør af afsnit 6 i traktaten om Den Europæiske Union. Det er klart, at jeg som jurist og demokrat må sige, at det altid er godt med samarbejde og udvikling, og at det kan være nyttigt og erkendelsesberigende, men det er meget vanskeligt at tage retorikken alvorligt. I betænkningens begrundelse står der følgende: "Hvis man ønsker at sikre de europæiske borgere et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, er det nødvendigt at sørge for, at efterforskning af kriminalitet samt straffesager og fuldbyrdelse af straf kan gennemføres i fuldt omfang også på tværs af grænserne." Det er som om, at frihed, sikkerhed og retfærdighed først bliver opfundet med disse vedtagelser, men sagen er jo den, at langt størsteparten af den juridiske kriminalpolitiske og politimæssige opgaveløsning foregår nationalt og lokalt. Der er tale om et retorisk nummer, som bidrager til eller skal ses som et led i en udvikling hen imod en ensretning af de politimæssige, de retlige og de kriminalpolitiske beslutninger. Hvad angår økonomien, kan man sige, at 65 millioner euro også er en slags penge, og det er endnu et punkt i denne lange række af programmer, der vandrer ind i EU's forvaltningsprocedure. Jeg skal ikke opholde mig nærmere ved det, men til slut blot påpege den ejendommelighed, der ligger i Kommissionens oplysning om, at disse programmer er blevet evalueret. Men de er altså blevet evalueret i år 2000, uanset at langt de fleste programmer først er blevet vedtaget i år 2001. Det er jo en imponerende clairvoyance, som lover godt for projekterne.

Vitorino
Hr. formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, jeg vil gerne først takke Carlos Coelho for hans fremragende arbejde og derefter fremhæve, at dette forslag til rammeprogram har til formål at rationalisere og forenkle gennemførelsen af medlemsstaternes politisamarbejde og retlige samarbejde i kriminalsager, således som Europa-Parlamentets udtrykkeligt har ønsket det i Keßler-betænkningen.
Rammeprogrammet omfatter alle de tidligere fem programmer og dækker derudover gennemførelsen af foranstaltninger til bekæmpelse af narkotikahandel, som Europa-Parlamentet havde oprettet en særlig budgetpost for, der udløber i år. Programmet omfatter alle de områder, hvor der er og bør være en europæisk indsats, hvilket viser de offentlige myndigheders og projektdeltagernes interesse, som vi er i tæt kontakt med, ligesom det afspejler resultaterne af den eksterne evaluering, der blev gennemført for to år siden af - selvfølgelig - programmernes udvikling inden evalueringen. Undertiden anklages Kommissionen for at være en skizofren institution, men vi er dog ikke nået så vidt, at vi evaluerer det, der endnu ikke er foregået ...
I dette forslag er det tilgrundliggende juridiske apparatur med vilje blevet indskrænket til generelle retningslinjer, idet Kommissionen har ment, at de årlige arbejdsprogrammer bør definere det enkelte års prioriteter mere præcist på baggrund af udviklingen i den politiske situation og de behov, som den kriminalitetsforebyggende indsats har. De ændringer, der foreslås til artikel 2 kan derfor, når de lægger vægt på specifikke temaer, efter min mening vanskeligt imødekommes. Kommissionen mener, at rammeprogrammets målsætninger må defineres generelt, så det overlades til det enkelte årlige arbejdsprogram at definere prioriteterne. Alle de forskellige emner og temaer, som ændringsforslagene nævner, dækkes udmærket ind af den generelle formulering i Kommissionens forslag, og de kan sagtens rummes i det enkelte årlige arbejdsprogram.
Rammeprogrammet fokuserer også på begrebet partnerskab, som er et fundamentalt element, da projekterne bør gennemføres ikke blot med bred europæisk deltagelse, men også - og lige fra deres start - i et tæt samarbejde mellem de vigtigste interessenter i de forskellige lande. Det ændringsforslag fra ordføreren, der præciserer dette begreb bedre, er derfor helt acceptabelt for Kommissionen. Som Carlos Coelho har nævnt, kan ansøgerlandene deltage i projekter allerede nu. Kommissionen vil gerne gå længere og har i Europaaftalerne udviklet en ordning med tillægsprotokoller, hvorved også instanser i ansøgerlandene kan fremsætte projektforslag på linje med og efter de samme regler som medlemsstaternes instanser. Jeg er derfor glad for det ændringsforslag, som ordføreren har fremlagt på dette punkt, og formuleringen er efter min mening vældig god, fordi det yderligere understreges, at ansøgerlandene kan inddrages.
Hvad de øvrige ændringsforslag angår, accepterer Kommissionen dem, der vedrører betragtningerne, og som forbedrer teksten, eller visse præciseringer som f.eks. den mere eksplicitte omtale af universiteter, ngo'er og politiskoler blandt de instanser, der kan formulere projektforslag.
Med hensyn til ønsket om at fremskynde den foreløbige evalueringsrapport til juni 2004, foreslår Kommissionen, at tidspunktet forbliver juni 2005. Til gengæld foreslår vi, at årsrapporten allerede fremlægges i juni 2004, så Europa-Parlamentet så hurtigt som muligt bliver informeret om de første resultater af programmets gennemførelse, der kan underkastes en evaluering. Hvad endelig angår programmets varighed, må jeg erkende, at argumentet om, at retsgrundlaget muliggør gennemførelse efter 2006, altså ud over de finansielle overslags slutdato, til forskel fra andre EU-programmer ikke har fundet anvendelse. Idet man selvfølgelig skal ihukomme, at den finansielle ramme for perioden efter 2006 altid vil afhænge af de finansielle overslag, der bliver vedtaget efter 2006, beder vi Parlamentet om, at retsgrundlaget ikke begrænses til kun at løbe til 2006, men også kan omfatte foranstaltninger, der programsættes for 2007, med det forbehold, som sagt, at den konkrete bevilling hele tiden vil afhænge af nye finansielle overslag. Til slut vil jeg gerne takke ordføreren og Europa-Parlamentet for støtte, opmuntring og incitament i denne vigtige sag med at rationalisere programmerne på det særdeles følsomme område, som politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager udgør.

Formanden.
 Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
 Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0080/2002 af Di Lello Finuoli for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om udkast til Rådets rammeafgørelse om strafferetlig beskyttelse af miljøet (Fornyet høring) (15525/01 - C5-0022/2002 - 2000/0801(CNS));
A5-0099/2002 af Oomen-Ruijten for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om strafferetlig beskyttelse af miljøet (KOM(2001) 139 - C5-0116/2001 - 2001/0076(COD)).

Di Lello Finuoli (GUE/NGL)
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi kender godt historien bag denne rammeafgørelse. Vi høres nu for anden gang, eftersom den rammeafgørelse, vi allerede havde udtalt os om for to år siden, er blevet revideret. I mellemtiden har Kommissionen dog givet udtryk for et generelt forbehold over for rammeafgørelsen. Kommissionen bemærker nemlig, at miljøbeskyttelsesområdet falder ind under en lang række af EU's retsakter, som for størstedelens vedkommende tager højde for administrative sanktioner, og den mener derfor, at spørgsmålet bør behandles ved hjælp af et instrument under første søjle.
Kommissionen understreger, at de eksisterende sanktioner har vist sig at være utilstrækkelige, hvilket fremgår af miljøsituationen i Europa. Det forslag til direktiv, som skal drøftes i forbindelse med fru Oomen-Ruijtens betænkning, skal således betragtes som et supplement til forslaget til rammeafgørelse. Kommissionen er af den opfattelse, at det er nødvendigt at vedtage et instrument under første søjle, og at dette instrument skal gå forud for et instrument under tredje søjle. Det betyder, at når et område hører under EU's kompetence, er det ikke juridisk muligt for EU at vedtage fælles regler ved hjælp af et instrument under tredje søjle uden at krænke selve Fællesskabets beføjelser.
Jeg vil minde om, at Parlamentet er enigt med Kommissionen på dette punkt. På mødet den 15. november 2001 vedtog vi med en procedure uden forhandling en henstilling om strafferetlige sanktioner og fællesskabsretten, hvor vi i punkt 6 specifikt opfordrede Rådet til at undlade at træffe foranstaltninger vedrørende strafferetlige miljøbestemmelser før vedtagelsen af forslaget til direktiv om strafferetlig beskyttelse af miljøet. Disse to dokumenter - nemlig rammeafgørelsen og direktivet - supplerer dog hinanden og er beregnet på at høre sammen, så man undgår inkonsekvensen ved at have to dokumenter, hvor der står noget forskelligt om det samme emne. Som De kan se i ændringsforslagene, henviser rammeafgørelsen netop til direktivet, når det gælder definitionerne og sanktionerne, for vi er af den overbevisning, at direktivet - netop fordi det er et fællesskabsinstrument - er et nødvendigt og nyttigt instrument, der kan beskytte miljøet mod ødelæggelse.
Jeg vil også gerne tilføje et meget vigtigt aspekt. Mens man i direktivet tilsyneladende har den filosofi, at man skal beskytte miljøet, før det er for sent, det vil sige før miljøet er fuldstændig ødelagt, er det, man ønsker i Rådets rammeafgørelse, faktisk at pålægge nogle strafferetlige sanktioner, når miljøet allerede er blevet ødelagt eller under alle omstændigheder er blevet påført uoprettelig skade. Vi har selvfølgelig ikke tid nok her i dag, men i udvalget har vi allerede gjort meget klart rede for, at der er forskel på filosofierne. Derfor vil jeg gerne understrege, at vi bør vedtage både rammeafgørelsen, der allerede er blevet vedtaget i udvalget, og direktivet, for disse to dokumenter er beregnet på at supplere hinanden. Hvis vi derimod vedtager en afgørelse med en usammenhængende filosofi eller ligefrem vedtager ændringsforslag 28 til fru Oomen-Ruijtens betænkning, som tager sigte på en total forkastelse, kommer vi til at stå i en situation med en forfærdelig inkonsekvens. Derfor kan man kun være enig i, at de to instrumenter supplerer hinanden, og de bør begge vedtages i den foreslåede udgave.

Oomen-Ruijten (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, direktivet om miljøkriminalitet er et nyt europæisk retsinstrument, som skal bidrage til bedre håndhævelse af de europæiske miljølove, som implementeres og gennemføres i medlemsstaterne. Emnet er spændende, fordi den retssystematik, som vælges, er fin, men også fordi den giver de europæiske retslærde stof i årevis. Holdningen om, at medlemsstaterne som håndhævelsesmiddel for den europæiske miljølovgivning skal råde over muligheder for strafferetlige sanktioner, støttes fuldt ud af Kommissionen, Parlamentet og Rådet. Vi er imidlertid uenige om den måde, som sådan et system om strafferetlige sanktioner over for alvorlige miljøovertrædelser skal formuleres og iværksættes på, samt om, hvem der skal inddrages i beslutningstagningen.
Sammen med hr. Di Lello fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender støtter jeg i den forbindelse Kommissionen og slår til lyd for et direktiv om miljøkriminalitet under den første søjle. Rådet valgte med det såkaldte danske forslag foranstaltninger inden for rammerne af den tredje søjle. Medlemmerne af Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender forkaster dette med rette. Det, som knytter Rådet, Parlamentet og Kommissionen til hinanden, er, at vi alle vil følge op på den eksplicitte anmodning fra Det Europæiske Råd på mødet i Tampere i oktober 1999 om fælles definitioner, straffeordning og straffe med sigte på et begrænset antal sektorer af særlig betydning, hvor især miljøkriminalitet fremhæves.
Fordi valget af retsgrundlaget i den første søjle rejser en række spørgsmål i Rådet - og som jeg netop har hørt også hos en række kolleger fra min gruppe - vil jeg komme med nogle forklarende bemærkninger, hvormed jeg i øvrigt håber at kunne overbevise tvivlere. Det gør jeg ved hjælp af en række punkter. Hvorfor slår vi til lyd for den første søjle, og hvorfor anbefaler jeg at vælge den første søjle?
For det første baserer Rådet sig med det danske forslag på artikel 31, indledende formel og litra e) i EU-traktaten, i hvilken forbindelse der gives kompetence til fælles optræden i forbindelse med retligt samarbejde i straffesager, og i hvilken forbindelse der i litra e) fastsættes gradvis vedtagelse af foranstaltninger til fastsættelse af mindsteregler for, hvad der er kriminelle handlinger, og for straffene for organiseret kriminalitet, terrorisme og ulovlig narkotikahandel. Denne bestemmelse er medtaget i afsnit VI. I henhold til artikel 29 i EU-traktaten finder bestemmelserne i det afsnit imidlertid anvendelse, og jeg citerer, "uden at det berører Det Europæiske Fællesskabs beføjelser". Men i artikel 47 i EU-traktaten står der ligeledes, at EU-traktaten ikke må krænke EF-traktaten. Hr. formand, det vil altså sige, at strafferetten ikke kun henhører under Unionens domæne. Domstolens jurisprudens, som jeg i øvrigt henviser til i min betænkning, bekræfter, at EU-traktaten ikke må virke hindrende.
Det andet punkt vedrører det spørgsmål, som efterfølgende rejses nu, hvor der ikke er nogen generelle hindringer for at fastsætte strafferetlige foranstaltninger i henhold til EF-traktaten om, hvad EU specifikt kan og må. Ifølge EF-traktatens artikel 280, stk. 4, som ligger i forlængelse af artikel 5, som fastsætter nærhedsprincippet, kan det konkluderes, at der også inden for området for miljøstrafferet skal tages hensyn til, at EU-lovgivning ikke må hindre organiseringen af den nationale straffeordning.
For det tredje er det derfor vigtigt, at det i forbindelse med dette direktiv ikke drejer sig om specifikke bestemmelser om strafferetten, men at strafferetten anvendes for at gøre miljøpolitikken effektiv. Anvendelsen af strafferetten er på mange områder et vigtigt sidste middel for overholdelsen af reglerne, i hvilken forbindelse, med iagttagelse af nærhedsprincippet, et vist omfang af tilnærmelse af anvendelsen af strafferetlig håndhævelse kan gavne den fuldstændige gennemførelse af fælles bestemmelser.
For det fjerde er forslaget om miljøkriminalitet baseret på EF-traktatens artikel 175, stk. 1, hvori det fastsættes, at Rådet i henhold til proceduren om fælles beslutningstagning i artikel 251 skal træffe alle foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre miljømålsætningen i artikel 174, såfremt nærhedsprincippet ikke står i vejen herfor.
Det femte punkt vedrører, at forslaget til et direktiv ligger i forlængelse af miljødirektiver og forordninger, som er fastsat på grundlag af artikel 175, stk. 1, og kun tilføjer denne lovgivning et strafferetligt aspekt. Den eksisterende linje fortsættes derfor, i hvilken forbindelse direktivet forpligter medlemsstaterne til at fastsætte strafferetlige sanktioner over for aktiviteter, som forårsager væsentlig skade på miljøet.
Hr. formand, kære kolleger, ved bedømmelsen af forslaget og indgivelsen af ændringsforslagene har jeg taget udgangspunkt i de netop nævnte kriterier.
Artikel 1 i direktivet, hvis formål er at fastsætte minimumsstandarder i forbindelse med lovovertrædelser, har jeg ikke ændret. På den måde har medlemsstaterne selv mulighed for at fastsætte straffeomfanget. I artikel 2 har jeg ved definitionerne også nævnt anstiftelse til en miljøforbrydelse, i hvilken forbindelse jeg i øvrigt har baseret mig på det såkaldte danske forslag. For det tredje har jeg medtaget de lovovertrædelser, som nævnes i bilaget, i artikel 3 med to små ændringer. Ændring 22 forkaster jeg på det kraftigste, fordi den efter min mening ikke har et retsgrundlag. Det fjerde punkt er, at jeg har gjort begrebet "ramme" mere klart i artikel 4. I stedet for at lade medlemsstaterne fastsætte straffene er det bedre at anvende begrebet strafferetlige sanktioner. Jeg har ændret ændringsforslag 25, fordi nærhedsprincippet også spiller en rolle her.
Vi kan kun opfordre medlemsstaterne til at træffe foranstaltninger som beslaglæggelse, hvis dette element er nævnt helt specifikt i de nationale retssystemer.
Hr. formand, arbejdet med direktivet er som en linedans. Parlamentet skal være meget præcist, fordi jeg går ud fra, at Domstolen vil efterprøve det, og fordi vi muligvis ved hjælp af Kommissionen går den vej.
Endelig vil jeg gerne takke kollegerne, ikke kun dem fra Miljøudvalget og ordføreren for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, men ligeledes kollegerne fra Retsudvalget og alle skyggeordførere. Hr. formand, vi har arbejdet enigt sammen, og selv om bidraget virker meget teknisk, ligger der meget politik bag, som ikke kun er af betydning for Kommissionen, men bestemt også for Parlamentet. Vi tjener et godt formål, nemlig en bedre miljøbeskyttelse.

Terrón i Cusí (PSE).
Hr. formand, jeg vil blot sige, at der kl. 19.30 begynder et ekstraordinært møde i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender vedrørende en hasteforespørgsel fra Rådet. Jeg har bedt om ordet i forbindelse med de to næste betænkninger, og jeg tror, at dette gælder for flere medlemmer af nævnte udvalg, som er til stede lige nu.
Jeg har taget ordet, for at det kan komme til at fremgå af protokollen, hvorfor jeg forlader plenarforsamlingen, og for at oplyse, at jeg som koordinator for Den Socialdemokratiske Gruppe i udvalget ikke har andet valg end at gå for dermed også at gøre opmærksom på, at vi burde undgå situationer som denne.

Formanden.
Vi forstår fuldt ud Deres situation, og det vil blive ført til protokols.

Wuori (Verts/ALE)
Hr. formand, antallet af miljøforskrifter er i løbet af de sidste 30 år vokset enormt, således at antallet af forskrifter for dokumenter vedrørende nationale aftaler og tilsvarende instrumenter er oppe på over 50. I FN-regi har vi over 500 sådanne aftaler, og inden for fællesskabsretten er der over 100 direktiver. De lider generelt af den mangel, at de ikke er tilstrækkelig udspecificerede, og at gennemførelsen af dem er utilladelig ineffektiv.
Vi har i sidste ende behov for strafferetlige sanktioner, og derfor er det nu vigtigt, at vi støtter Kommissionens direktivforslag. Det er betydelig mere dækkende, konsekvent og effektivt end Rådets rammeafgørelse, som tynges af miljølovgivningens fælles svagheder, og hvis retsgrundlag desuden klart er fejlagtigt. Direktivforslaget, som er baseret på EF-traktatens artikel 175, punkt 1, er det rette redskab i dette tilfælde, og på baggrund af EU-traktatens artikel 47 må man klart foretrække dette fællesskabsretlige instrument under første søjle, som Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender gør mere udførligt rede for i sin udtalelse.

Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne først takke mine kolleger hr. Di Lello Finuoli og fru Oomen-Ruijten for det fremragende arbejde, som de i fællesskab har udført for at skabe retsinstrumenter imod miljøkriminalitetens stadig mere omfattende og hyppige grænseoverskridende følger. Jeg kan i den forbindelse ikke lade være med at henvise til en af Eurobarometers seneste opinionsundersøgelser, der bekræfter, at miljø sammen med sikkerhed, sundhed og beskæftigelse er det, som EU's borgere sætter højest. Vi må derfor gøre vores til at finde løsninger på disse områder, der kan sikre beskyttelse af miljøet og borgernes sundhed, så livskvaliteten bliver bedre for alle.
Vi har her dels et initiativ fra Danmark (fra 2000) med henblik på vedtagelse af Rådets rammeafgørelse om bekæmpelse af alvorlig miljøkriminalitet, med hvilket det foreslås, at medlemsstaterne iværksætter samordnede strafferetlige foranstaltninger til beskyttelse af miljøet, herunder efterforskning og strafforfølgelse samt et samarbejde mellem politi, restvæsen og administrative myndigheder. Vi har dernæst et initiativ fra Kommissionen (fra 2001) om et direktiv om strafferetlig beskyttelse af miljøet på grundlag af artikel 175, stk. 1, i traktaten om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber. Dette forslag sigter på forurening, der udgør en overtrædelse af fællesskabsretten om miljøbeskyttelse og/eller de regler, der er vedtaget i medlemsstaterne for at efterkomme sådanne fællesskabsforskrifter.
Jeg mener, at vi skal prise den strategi, som de to ordførere, hr. Di Lello Finuoli og fru Oomen-Ruijten, har valgt med at lade de to betænkninger stemme mest muligt overens, så Europa-Parlamentets holdning til de to initiativer kan fremstå klar og sammenhængende. Det ønskes således utvetydigt meldt ud, at Parlamentet foretrækker Kommissionens forslag, nemlig en retsakt inden for første søjle, eftersom lovgivning på miljøområdet er en fællesskabsbeføjelse. Det skal dog her erindres, at strafferetten jo ikke udelukkende henhører under EU, hvilket betyder, at det nuværende sanktionssystem ikke er tilstrækkeligt til at sikre overholdelse af fællesskabsreglerne, og at der derfor må fastsættes mindsteregler, som indebærer effektive, proportionale og afskrækkende sanktioner, idet medlemsstaterne kan fastsætte videregående bestemmelser og straffe på dette område.
Paciotti (PSE).
Hr. formand, de to glimrende betænkninger, som vi behandler lige nu, er et meget tydeligt bevis på, at det er nødvendigt med en solid institutionsreform, hvor EU's beføjelser medtages under fællesskabsområdet, når det gælder retssamarbejdet, det strafferetlige samarbejde og politisamarbejdet, som i dag hører under den såkaldte tredje søjle. Europa-Parlamentet har stillet dette forslag flere gange, og jeg håber, at det bliver godkendt af Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid og således af regeringskonferencen om reformen af traktaterne. Kun på denne måde kan vi i fremtiden undgå institutionelle konflikter og diskussioner, som virker mod hensigten, og vi kan ikke mindst arbejde effektivt for at beskytte borgernes rettigheder.
Det er let at konstatere, at uden et effektivt indgreb fra EU's side bliver nogle af disse rettigheder ikke beskyttet tilstrækkeligt af medlemsstaterne, og det gælder f.eks. retten til et højt miljøbeskyttelsesniveau og en forbedring af miljøkvaliteten, som er en ret, der er stadfæstet i artikel 37 i EU's charter om grundlæggende rettigheder. Ingen af medlemsstaterne har ratificeret Europarådets konvention af 1998 om strafferetlig beskyttelse af miljøet. De talrige EU-direktiver på miljøområdet giver ikke en tilstrækkelig beskyttelse, eftersom deres gennemførelse er mangelfuld, og eftersom de overtrædes hyppigt som følge af manglen på effektive sanktioner.
Derfor kan man kun være helt enig i Kommissionens forslag til direktiv, som pålægger medlemsstaterne at indføre strafferetlige sanktioner, og som suppleres af de nyttige ændringsforslag, der er angivet i fru Oomen-Ruijtens betænkning. Selv om Kommissionen, Parlamentet og Rådets juridiske tjeneste flere gange har understreget, at miljøbeskyttelsen er en af Fællesskabets grundlæggende målsætninger i henhold til EF-trakatens artikel 3 og 6, at det korrekte retsgrundlag for den strafferetlige beskyttelse af miljøet er traktatens artikel 175, og at fællesskabsretten går forud for EU-retten, agter Rådet at vedtage en rammeafgørelse på dette område, hvor man ikke nøjes med at supplere forslaget til direktiv, men griber ind i det ved at begrænse dets anvendelsesområde, reducere dets omfang og sørge for, at området ikke længere falder ind under den fælles beslutningsprocedure med Europa-Parlamentet. Det er meget hensigtsmæssigt, at man i hr. Di Lello Finuolis betænkning slår fast, at denne rammeafgørelse bør være i tråd med direktivet, hvis udstedelse bør afventes, hvorefter man i rammeafgørelsen bør henvise til direktivet og ikke gentage de aspekter, som direktivet allerede dækker, men derimod eventuelt supplere det.
Jeg håber, at Parlamentet vedtager begge betænkninger, og at alle tænker over det hensigtsmæssige i at undgå sådanne skadelige modsætningsforhold, så den tredje søjle fuldt ud kommer til at høre ind under Fællesskabets kompetence.

Ries (ELDR).
Hr. formand, Den Liberale Gruppe glæder sig også over Kommissionens forslag til direktiv, lige så vel som vi er positivt stemt over for Rådets udkast til rammeafgørelse fra december 2001. Vi ønsker selvfølgelig ligeledes at takke vores to ordførere, fru Oomen-Ruijten og hr. Di Lello. De to initiativer er et konkret svar på et af befolkningens største ønsker. 88% af de europæiske borgere ønsker nemlig, at Unionen træffer konkrete foranstaltninger til beskyttelse af miljøet. Det er et af tallene på et eurobarometer, som blev udarbejdet for mindre end et år siden, og som min kollega hr. Coelho nævnte for et øjeblik siden.
Stillet over for miljøkriminalitet støtter Den Liberale Gruppe fru Oomen-Ruijtens holdning, nemlig at fællesskabsrammen under den første søjle er den bedst egnede. Det forekommer os, at et direktiv ville være det bedst egnede værktøj til at opstille en europæisk liste over miljøforbrydelser og fastlægge et fælles strafferetligt grundlag.
Hvad angår det mere specifikke indhold i forslaget, mener jeg som flertallet af mine kolleger, at tilskyndelse til overtrædelse af den europæiske miljølovgivning skal straffes lige så vel som selve handlingen. Ligeledes er det bedre at referere til lovovertrædelserne i generelle vendinger for at undgå, at miljøforbryderne undslipper på grund af eventuelle juridiske fejl.
Når det er sagt, og ud over uoverensstemmelsen mellem Parlamentet og Kommissionen på den ene side og Rådet på den anden omkring retsgrundlaget, mener jeg, det er vigtigt at handle hurtigt og berolige vores borgere ved at træffe strafferetlige foranstaltninger imod disse moderne tiders forurenere, for i dag er det, især på miljøområdet vil jeg sige, den manglende gennemførelse af loven, der kvæler loven og kommer skruppelløse individer til gode. F.eks. har hovedparten af vores medlemslande strammet deres straffelovgivning. Det er godt. Samtidig er det trist at konstatere, at miljøstraffesagerne i samme lande kun udgør 2% af de samlede retssager. Derfor skal vi træffe afskrækkende foranstaltninger på fællesskabsniveau for at få gennemført de gældende bestemmelser, men også for at gå effektivt til angreb på de organiserede netværk, der har gjort forurening til deres nye naturlige våben.

Blokland (EDD).
Hr. formand, strafferetten i forbindelse med miljøforbrydelser er stadigvæk genstand for hån og spot i medlemsstaterne. Forsætlig forurening af miljøet kan ikke bekæmpes ordentligt på den måde. En af årsagerne er, at de europæiske direktiver ikke gennemføres, overholdes og håndhæves. Erfaringen har vist, at de nuværende sanktioner over for overtrædelser af europæisk og national miljølovgivning mildt sagt ikke er tilstrækkelige. Det er åbenbart kun strafferetlige sanktioner, som er tilstrækkeligt afskrækkende til at få miljølovgivningen overholdt.
Den europæiske miljølovgivning er ikke udformet for ingenting, i betragtning af at vi konfronteres med grænseoverskridende virkninger af bl.a. luftforurening og vandforurening. Derudover er der mange negative følger fra affaldstransporter til steder, hvor der ikke er tale om miljøforsvarlig forarbejdning. Det kan desuden forstyrre det indre marked. Af ovenstående grunde støtter jeg international optræden over for miljøkriminalitet. Jeg mener, at det foreliggende direktiv i den forbindelse er et egnet og effektivt middel. I fru Oomen-Ruijtens betænkning underbygges dette på overbevisende vis. Spørgsmålet er, om det er nødvendigt med en rammeafgørelse fra Rådet.
Endelig, hr. formand, støtter jeg direktivet, men jeg er tilbøjelig til at stemme imod udkastet til rammeafgørelse, medmindre hr. Vitorino kan overbevise mig om, at rammeafgørelsen er absolut nødvendig for, at direktivet kan træde i kraft.

Berthu (NI).
Hr. formand, Kommissionen stiller os i dag et direktivforslag, som pålægger medlemslandene at dømme en række særligt alvorlige overtrædelser af Fællesskabets miljølovgivning i henhold til straffeloven.
Der er ingen, der benægter, at der er behov for en bedre beskyttelse af et mere og mere nedbrudt miljø, og at det er strengt nødvendigt at iværksætte strenge strafferetlige foranstaltninger. Men det, der i vores øjne skaber problemer, er Kommissionens krav om at anvende direktivets fællesskabsværktøj, i dette tilfælde baseret på artikel 175, stk. 1, i traktaten om Det Europæiske Fællesskab, til dette formål. Faktisk fastlægger artiklen en række fælles aktioner på miljøområdet, men i overensstemmelse med traktaternes overordnede filosofi respekterer den fuldstændigt medlemsstaternes autonomi på det strafferetlige område. Det ville være helt igennem besnærende at foregive, at retten til at fastlægge strafferetlige sanktioner indirekte ville være indeholdt i Fællesskabets kompetence på miljøbeskyttelsesområdet, fordi den ville være uundværlig for iværksættelsen heraf, og derfor uadskillelig fra denne. For hvis de strafferetlige sanktioner indirekte er indeholdt i artikel 175, stk. 1, hvorfor så ikke også i alle de andre af traktatens artikler, der tillader fastsættelse af fællesskabsstandarder på det ene eller det andet område? Således ville vi skridt for skridt nå frem til at benægte et grundlæggende princip i traktaten, nemlig den nationale kompetence på det strafferetlige område. Og ved at benægte dette princip ville vi bevæge os et skridt videre imod forestillingen om en centraliseret Union, som ikke er det, vi ønsker.
Det betyder ikke, at vi ikke skal gøre noget. Tværtimod! Det danske formandskab fremlagde et udkast til rammeafgørelse om strafferetlig beskyttelse af miljøet, der opfordrede til strengere sanktioner, samtidig med at man udviste større respekt for staternes frihed ved at knytte det juridiske grundlag til den tredje søjle, det vil sige til den rent mellemstatslige del af traktaten. Denne retning er langt at foretrække. Det er den, hr. formand, vi bør følge.

Von Boetticher (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, hvorfor er de forslag, der nu bliver stillet, så vigtige? Faktisk er der nogle medlemsstater, der hidtil har undladt at true med sanktioner i forbindelse med Fællesskabets bestemmelser om miljøbeskyttelse. Således har Kommissionen beregnet, at antallet af overtrædelser på miljøområdet steg fra 612 i 1999 til 755 i 2000. Som medlem af Udvalget for Andragender vil jeg gerne tilføje, at stadig flere af disse overtrædelser efterforskes på grundlag af andragender, der bliver indgivet af borgerne. For netop Unionens borgere har fået en fornemmelse for miljøfaktorer og angiver stadig flere af disse overtrædelser eller henvender sig til os for at bede om hjælp, da de ofte har svært ved at få hjælp til miljøbeskyttelse i medlemsstaterne. Det ville altså være fint, hvis regeringernes miljøbevidsthed lå på omtrent det samme niveau som befolkningens.
I 39 tilfælde har Kommissionen i 2000 i den forbindelse anlagt sag mod medlemsstaterne ved EF-Domstolen. Det er altså på tide, at Unionen reagerer. Vi ønsker således ikke at ophæve den nationale strafferet, for direktivet gælder jo kun for de aktiviteter, der beskytter Fællesskabets miljølovgivning, og for de bestemmelser, som medlemsstaterne hidtil har taget udgangspunkt i, når de skulle gennemføre fællesskabsretten. Vi fastsætter kun mindstekrav for den strafferetlige beskyttelse af miljøet, således at det er op til medlemsstaterne, om de vil bibeholde de skærpede beskyttelsesforanstaltninger eller skabe dem. I hvert fald bekæmper dette direktiv især miljøforurening, der kan henføres til enkelte personer eller juridiske personer. Men ud over den aktive handling og det pligtstridige forbud skal anstiftelsen også være strafbar.
I nogle medlemsstater bliver miljøovertrædelser stadig opfattet som overtrædelser, der ikke medfører tab af anseelse. Det skal være slut. Direktivet, men også rammeafgørelsen, er i den forbindelse et nødvendigt, velegnet og proportionalt middel.

Patrie (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, der findes faktisk et utal af europæiske direktiver og forordninger til beskyttelse af miljøet set fra de mest forskellige synsvinkler. Men vi er alle klar over, at mange af disse tekster er virkningsløse uden effektive sanktioner.
Faktisk vurderes iværksættelsen af økonomiske eller materielle sanktioner i henhold til princippet om, at forureneren betaler, i de fleste tilfælde at være utilstrækkelig af en offentlighed, der er ganske bevidst om disse straffes lidet afskrækkende karakter i forhold til de betragtelige overskud, som skabes på basis af nogle af de allermest forurenende aktiviteter.
Vi er i øvrigt også klar over, at nogle miljøskader har karakter af helt igennem uoprettelige skader, og at der således ikke er mulighed for materiel erstatning. Disse betragtninger berettiger derfor medlemsstaterne til at vedtage nogle bestemmelser, som i henhold til straffeloven skal sanktionere den manglende overholdelse af de europæiske forskrifter på miljøområdet. Derfor støtter jeg - sammen med mine europæiske socialdemokratiske kammerater - fuldt ud Kommissionens initiativ.
Vi må imidlertid ikke undervurdere den største vanskelighed af dem alle, som vi tilsyneladende står over for, nemlig spørgsmålet om retsgrundlaget. For mit vedkommende forsvarer jeg det synspunkt, at det omhandlede spørgsmål slet og ret henhører under de beføjelser, som er tilfaldet Unionen i henhold til den første søjle og derfor kræver vedtagelse af et rammedirektiv i Europa-Parlamentet.
Dette er i øvrigt essensen af Europa-Parlamentets henstilling fra november 2001. Her skal det understreges over for Rådet, at hvis det havde færdiggjort sit udkast til rammeafgørelse i henhold til den tredje søjle, ville det utvivlsomt være sket imod Europa-Parlamentets politiske vilje.
Vi skylder i øvrigt - og fordi vi føler os forpligtede til at styrke miljølovgivningen med gennemførelsen af effektive strafferetlige sanktioner - afgjort os selv at vedtage en solid tekst, som er hævet over enhver juridisk indsigelse, og som ikke er tilbøjelig til at blive sanktioneret af Domstolen. Det betyder, at vi bør være særligt påpasselige med hensyn til nærhedsprincippet og de kompetencebestemmelser, der er fastlagt i traktaten.
Selv om Fællesskabet har beføjelse til at pålægge medlemsstaterne at anvende strafferetlige sanktioner i tilfælde af overtrædelse af de materielle fællesskabsstandarder, har det til gengæld ikke beføjelse til at definere, hvilke sanktionsformer og -niveauer der skal finde anvendelse. Derfor bør vi være yderst forsigtige med vores henvisninger til begreber som f.eks. udlevering, der henviser til et bestemt niveau for overtrædelsernes og straffens omfang. Jeg er imidlertid tryg ved den formulering, som blev vedtaget for ganske nylig af vores ordfører, fru Oomen-Ruijten.
Ligeledes har Fællesskabet ikke beføjelse til at vedtage bestemmelser, som udmønter sig i en tilnærmelse af de nationale bestemmelser, som har strafferetlig karakter. Som følge heraf er det at henvise til begrebet anstiftelse - som ikke findes i alle nationale lovgivninger - det samme som at ville tilnærme de nationale bestemmelser, hvilket forekommer mig at svække retsgyldigheden af vores tekst betydeligt.
Med forbehold af disse bemærkninger vil jeg gerne gentage min fulde støtte til vedtagelsen af denne tekst og mine lykønskninger til ordføreren, fru Oomen-Ruijten. Denne tekst er for os et stærkt politisk signal imod en form for forbrydelse, som vores medborgere ser mere og mere strengt på.

Goodwill (PPE-DE).
Hr. formand, efter begivenhederne den 11. september var der en reel international vilje til at strømline og forbedre udleveringssystemer i forbindelse med terrorisme. Selv om det er sandt, at terrorisme kan have en miljøpåvirkning, f.eks. gennem frigivelse af patogener eller forsætlig forgiftning af vand, går betænkningen langt videre end terrorisme.
Jeg er enig med hr. Berthu i, at vi skal undgå forsøg på at udvide EU's indflydelse på det strafferetlige område - både på det miljømæssige og andre områder. Jeg er især betænkelig ved de ændringsforslag, hvor udlevering eller konfiskation af løsøre og fast ejendom, der har været anvendt til at anrette skade på miljøet, hører under første søjle. Den Juridiske Tjeneste mener ikke, at der er tilstrækkeligt retsgrundlag i artikel 175 til denne foranstaltning. Hvorfor betaler vi disse jurister for at rådgive os, når vi bagefter ignorerer dem?
Jeg vil gerne se et samarbejde mellem medlemsstaterne om vedtagelse af foranstaltninger under første søjle til bekæmpelse af miljøkriminalitet, f.eks. gennem fælles definitioner af overtrædelser. Men de britiske Konservative vil stemme imod betænkningen med ændringer, da den ikke har noget retsgrundlag. Betænkningen taler meget om subsidiaritet, men artiklerne går imod selve princippet om subsidiaritet.
Det vil være bedre for EU at bruge energi på et område, hvor EU har retsgrundlag til at stille vildfarende medlemsstater for Domstolen for manglende overholdelse af eksisterende direktiver, som hr. von Boetticher foreslog tidligere.

Rack (PPE-DE).
Hr. formand, hvis Fællesskabet vil tage opgaven om miljøbeskyttelse alvorligt, kan og må det ikke begrænse sig til udelukkende at udstede beskyttelsesstandarder. Det skal også sørge for, at de pågældende bestemmelser overholdes. Hvis enkle sanktionsmekanismer ikke er nok, må strafferettens store, sorte stok tages i brug - naturligvis kun i alvorlige undtagelsestilfælde og ved at vise respekt for den subsidiære fordeling af opgaver, både i sager, der relaterer til miljøbeskyttelse, og navnlig i sager, der relaterer til strafferetten.
Faktisk stemte næsten alle grupper i Parlamentet for Kommissionens forslag og ændringsforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, som vi gerne vil takke Parlamentets ordfører fru Oomen-Ruijten for.
Nogle af os frygter, at dette forslag vil åbne døren for meget, så det fører til en uniform europæisk strafferetlig beskyttelse af miljøet og fremover om muligt endda til et europæisk miljøagentur med en magt, der svarer til FBI. Disse bekymringer er ubegrundede. Sådanne ting er der slet ikke tale om. Man vælger det rigtige middel - et direktiv, der skal gennemføres i medlemsstaterne - og med en række ændringsforslag sørger man for, at der ikke gribes ind i kerneområderne inden for statslig, retlig og strafferetlig kompetence. Sagt med andre ord er det omtrent det samme som i ændringsforslag 30, hvor der udtrykkeligt gøres opmærksomt på, at udlevering kun kan forekomme, hvis det er fastlagt i medlemsstaternes lovgivning.
Med denne fremgangsmåde forfølger vi en vigtig målsætning i Fællesskabet med det rigtige instrument. Derfor støtter vi forslagene fra fru Oomen-Ruijten og Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik.

Vitorino
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Oomen-Ruijten og hr. Di Lello Finuoli for deres fremragende arbejde i de to tekster om samme emne, nemlig et forslag til et direktiv og et udkast til en rammeafgørelse om strafferetlig beskyttelse af miljøet. Begge betænkninger bidrager betydeligt til vigtige forhandlinger på EU-plan.
På Det Europæiske Råds ekstraordinære møde i Tampere i 1999 blev der fastsat fælles definitioner, fælles anklager og fælles sanktioner inden for begrænsede sektorer af særlig vigtighed, og blandt disse sektorer blev miljøkriminalitet fremhævet.
Som Parlamentet vil huske - og som adskillige medlemmer har henvist til - præsenterede Danmark i 2000 et initiativ til en rammeafgørelse om bekæmpelse af alvorlig miljøkriminalitet. Denne rammeafgørelse er baseret på traktaten om Den Europæiske Union og hører derfor under tredje søjle.
I 2001 vedtog Kommissionen et forslag til direktiv om samme emne, der er baseret på artikel 175 i EF-traktaten. Begge forslag har samme målsætning, nemlig at forbedre gennemførelsen af EU's miljølove, og de har samme udgangspunkt: den fælles erkendelse af, at der ikke er effektiv miljøbeskyttelse i vores medlemsstater.
Kommissionen har ikke desto mindre været mere ambitiøs i forbindelse med udarbejdelsen af forslaget til et direktiv af en række forskellige årsager. Fællesskabet har inden for givne kompetenceområder bemyndigelse til et vist omfang af regulering for at opnå et mål. Fællesskabet kan ikke handle alene i forbindelse med konkrete strafferetlige sanktioner. Kommissionen er dog overbevist om, at Fællesskabet i det omfang, som måtte være nødvendigt for opnåelsen af fællesskabsmål, kan pålægge medlemsstaterne at gennemføre strafferetlige sanktioner, hvor kriminalretten garanterer, at fællesskabslovgivningen håndhæves effektivt.
Kommissionen mener, at medlemsstaternes nuværende sanktioner ikke er tilstrækkelige, og at disse ikke garanterer fuld overholdelse af EU-lovgivningen.
Kommissionen er ikke interesseret i en interinstitutionel konflikt. Hovedformålet er at skabe en yderligere garanti for upartiskhed og at give myndighederne større mulighed for undersøgelser af miljøkriminalitet på tværs af grænserne.
Hr. Blokland, derfor er det nødvendigt at nå frem til en rammeafgørelse sammen med direktivet. Vi kan medtage strafferetlige sanktioner i direktivet, men det konkrete anvendelsesområde for disse strafferetlige sanktioner skal omfattes af rammeafgørelsen. Rammeafgørelsen har hjemmel til at lade medlemsstaternes retsmyndigheder foretage undersøgelser af miljøkriminalitet på tværs af grænserne.
Hvorvidt foranstaltninger vedrørende kriminalret skal være baseret på traktaten om Den Europæiske Union eller EF-traktaten, er ikke blot et interessant juridisk spørgsmål for europæiske advokater, men det er af grundlæggende institutionel betydning, især i forbindelse med Europa-Parlamentets rolle og bemyndigelse, Domstolens myndighedsområde og de retlige virkninger af europæisk lovgivning på dette område. Jeg kan fuldt ud tilslutte mig fru Oomen-Ruijtens argumenter. Jeg vil gerne slå fast, at Kommissionen aldrig har sat spørgsmålstegn ved, at retligt samarbejde hører under tredje søjle.
Udkastet til rammeafgørelsen skal derfor ses som en supplerende tekst til direktivet. Alle ændringsforslagene tager sigte på at omdanne udkastet til rammeafgørelsen til et supplerende instrument til Kommissionens direktivforslag. Alle de grundlæggende aspekter af spørgsmålet er dækket af Kommissionens direktivforslag. Rådets rammeafgørelse vil omhandle tre relevante emner: juridiske personers ansvar, kompetence samt spørgsmål om udlevering og retsforfølgelse.
Vi opretholder subsidiaritetsprincippet, da Danmarks forslag til rammeafgørelse ligger meget tæt op ad Europarådets konvention om strafferetlig beskyttelse af miljøet. Indtil nu er der ingen, der har anklaget Europarådets konvention for at være imod subsidiaritetsprincippet.
Fru Oomen-Ruijtens og hr. Di Lello Finuolis betænkninger er i tråd hermed.
Jeg bifalder derfor på vegne af Kommissionen udtalelsen om rammeafgørelsen fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender.
Hvad angår de specifikke ændringsforslag til direktivforslaget, glæder det mig at kunne informere om, at Kommissionen kan acceptere alle ændringsforslag med følgende undtagelser: ændringsforslag 8 og 9, 10, 11 og 13, 19, 20 og 27, 21, 24, 25, 28 og 29. Jeg er taknemmelig for Parlamentets betydelige bidrag til forbedring af begge tekster, som Parlamentet skal stemme om.
Jeg vil endnu en gang takke ordførerne samt hr. Wuori, rådgivende ordfører fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, for deres værdifulde bidrag og støtte, især fordi de alle har måttet arbejde med dette meget komplicerede emne inden for meget korte tidsfrister. Jeg håber, at betænkningerne vil få bred støtte fra Parlamentet i morgen.

Formanden.
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Oomen-Ruijten (PPE-DE)
Jeg vil gerne stille kommissæren et spørgsmål. Jeg har under udvalgsmøderne hørt, at Kommissionen kan acceptere alle vedtagne ændringsforslag. Jeg vil gerne i morgen formiddag vide, hvorfor der er visse ting, som Kommissionen ikke overtager.

Formanden.
Vi bevæger os en smule uden for proceduren, men i betragtning af spørgsmålets interessante karakter vil jeg overlade ordet til kommissæren, hvis han vil have den ulejlighed at svare.

Vitorino
Hr. formand, jeg kunne godt nævne alle de ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere, men hvis det ærede medlem kan acceptere det, vil jeg skriftligt give hende begrundelserne for de ændringsforslag, som jeg lige har nævnt. Der er dog ét ændringsforslag, hvor vores uvilje er meget let at forstå, og det er ændringsforslag 28. I ændringsforslaget forkastes hele Kommissionens forslag. Det er et ændringsforslag, som jeg er helt sikker på, at Kommissionen aldrig vil acceptere!

Formanden.
 Således bliver det. Vi siger tak, hr. kommissær.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0085/2002 af Oostlander for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets beslutning om vedtagelse af et handlingsprogram for administrativt samarbejde på områderne ydre grænser, visum, asyl og indvandring (ARGO) (KOM(2001) 567 - C5-0553/2001 - 2001/0230(CNS));
A5-0078/2002 af von Boetticher for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om initiativ fra Kongeriget Belgien, Kongeriget Spanien og Den Franske Republik med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om ændring af artikel 40, stk. 1 og 7, i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (11896/01 - C5-0563/2001 - 2001/0828(CNS)).

Oostlander (PPE-DE)
Hr. formand, emnet i Argo-forslaget er meget interessant. Men da jeg læste Kommissionens forslag, lagde jeg mærke til, at forfatterne på forhånd havde dækket sig ind over for forskellige forventede indsigelser fra Rådet. Det vil sige, at man efter min mening med det samme giver efter for teknikken, eller lad os kalde det tricket med, at man ved overførelsen af opgaver fra den tredje søjle til den første søjle organiserer tingene således, at rådsbureaukratierne fortsat styrer tøjlerne, mens Parlamentets og Kommissionens beføjelser er en papnæse.
Det er en alt for vag holdning, som efter min mening passer bedre til et rådssekretariat end til en føderal regering in spe. Kommissionen er vogter af traktaterne og de europæiske værdier, og det skal den gennemføre på en assertiv måde.
Sammen med parlamentsudvalget har jeg på forskellige punkter forsøgt at forstærke forslagets fælles dimension. Vi støtter dermed Kommissionen, især med hensyn til Kommissionens initiativret.
Gennemførelsen af Argo kan ikke kun være et anliggende for de nationale statstjenester. Det er f.eks. meget mærkeligt, at der ved det succesfulde Odysseus blev indsat ngo'er osv., men ikke ved efterfølgeren Argo. Derfor slår jeg til lyd for styrkelse af Kommissionens initiativret. Det skal i høj grad understreges, for gennem Kommissionen kan der også indsættes andre med henblik på Argos succes. Argo kan heller ikke kun være et samarbejde mellem nationale bureaukratier. Det skal ligeledes omhandle fælles vejledning, så direktivernes målsætninger kan kontrolleres så objektivt som muligt. Også her er Kommissionen vogter af traktaterne og af alt, som den har fremlagt i direktiverne.
Jeg har især ærgret mig over den måde, som man har overdraget både gennemførelsen og kontrollen på, og især, at det er sket i gennemsigtighedens navn. Efter min mening har gennemsigtighed næsten aldrig noget at gøre med embedsmandsklubber, men altid med folkerepræsentanter. Anden brug af ordet udhuler det fuldstændigt, og det må bestemt ikke ske. Vi kan derfor ikke på grundlag af gennemsigtighed forsvare, at klubber fra de nationale bureaukratier skal kontrollere situationen, mens de nationale parlamenter og Parlamentet holdes udenfor. Jeg henviser især til artikel 3, litra e).
Ifølge gængse parlamentariske og retsstatslige principper skal politikkens hovedlinjer angives og udarbejdes af den udøvende magt, Kommissionen, og godkendes og kontrolleres af folkerepræsentationen, Parlamentet. Vi har i øvrigt også beføjelserne inden for budgetområdet. Gennemførelsesdetaljerne kan efterfølgende formgives ved hjælp af nationale anbefalinger, hvilket også er medtaget i forslaget.
Det er endvidere nødvendigt med en klar rollefordeling, ansvarsfordeling, i forbindelse med, hvem der kontrollerer hvad. Jeg mener, at Kommissionen og Parlamentet har beføjelse med hensyn til de fælles aspekter og de nationale myndigheder og parlamenter med hensyn til de nationale aspekter.
Endelig vil jeg gerne sige noget om Unionens ydre grænser, som om meget kort tid flyttes og især kommer til at ligge, hvor de fattige ansøgerlandes ydre grænser nu ligger. Jeg mener, at Argo skal anticipere og forberede sig på, at der skabes en fælles dannelse, et fælles ansvar for de ydre grænser og helst i tide, for det er allerede så vidt om et par år.
Hr. formand, jeg har endvidere set et ændringsforslag, som vi har problemer med. Det er et ændringsforslag fra Den Liberale Gruppe, som vedrører personer, som ikke forfølges af myndighederne. Vi taler for det meste kun om folk, som af politiske grunde forfølges af deres stat. Det er generelt set korrekt. Hvis en person forfølges i sit eget land af ikke-statslige organer og kan bo sikkert andre steder i landet, behøver denne person ikke at tage til Amsterdam. Så kan personen blive boende i Tyrkiet eller Rusland. Vi slår altid til lyd for hjælp i regionen, og derfor er det efter min mening ukorrekt nu i fru Ludfords ændringsforslag at slå til lyd for hjælp gennem asyllovgivningen i EU for dem, der kan hjælpes et andet sted i deres eget land, og det er meget vigtigt, at dette understreges.
Endelig, hr. formand, anmoder Parlamentet om en assertiv holdning fra Kommissionens side, og jeg håber, at det vil blive opfattet som et udtryk for støtte. Hvis Rådet ikke vil, har vi tid nok til at slå på trommerne i vores hjemlande.

Von Boetticher (PPE-DE)
Hr. formand, kære kolleger, nedbrydningen af vores indre grænser og det dermed forbundne politimæssige samarbejde samt sikringen af vores ydre grænser vil være en af de største udfordringer for EU i det nye århundrede. Det glæder mig, at hr. Oostlander i sin betænkning har gjort opmærksom på nødvendigheden af en fælles grænsekontrol ved de ydre grænser. Min betænkning indeholder nu en videreudvikling af Schengen-gennemførelseskonventionen med henblik på grænseoverskridende observation.
De steder, hvor de indre grænser allerede er nedbrudt, har det nationale politi mulighed for - efter aftale med politiet i nabostaten - at observere mistænkte på tværs af grænserne. Sammen med forfølgelsen er instrumentet grænseoverskridende observation indtil nu den mest effektive mulighed for grænseoverskridende retsforfølgelse. Hvor nødvendig en sådan ordning er, fremgik klart af en hændelse i Tyskland i sidste uge, da gidsler blev taget til fange efter et bankrøveri, og gerningsmændene flygtede over grænsen til Polen og videre til Ukraine. Selv om der her var et udmærket samarbejde, ville en ordning som Schengen-gennemførelseskonventionen i dette tilfælde uden tvivl have lettet forfølgelsen endnu mere.
Ifølge Rådets forslag skal lovovertrædelser, hvor grænseoverskridende observation er mulig, nu udvides med organiseret svindel, overtrædelser som led i organisering af menneskesmugling, hvidvaskning af penge fra indtægter fra organiseret kriminalitet og handel med radioaktivt materiale. For mit vedkommende mangler jeg stadig et svar på spørgsmålet om, hvorfor vi ikke gør brug af det katalog med terroristforbrydelser, som vi vedtog for bare få måneder siden. Jeg mener, at det var en meget vigtig beslutning, og den bør vi også have med i dette forslag. Derfor har jeg opfattet forslaget fra hr. Buijtenweg og andre som en positiv tilføjelse.
Vi forvilder os mere og mere ind i en jungle af mange forskellige ordninger inden for det strafferetlige samarbejde. Fremover må vi i højere grad bestræbe os på ensartede strafferammer, end vi tidligere har gjort. Men samtidig ignorerer man desværre også, at Schengen-gennemførelseskonventionen indtil nu ikke kun lider under et snævert anvendelsesområde, men navnlig under bureaukratiske hindringer. Derfor har jeg foreslået nogle systematiske præciseringer, der har fået bred opbakning i udvalget. Vi skal være modige og med Schengen-gennemførelseskonventionen opnå en reel ny udvikling og fremskridt.
Siden indførelsen af den grænseoverskridende observation er anvendelsen af denne funktion blevet tredoblet. Som den største hindring nævner politiet den manglende ret til at standse den forfulgte. Som det er nu, må observerende politibetjente magtesløse se på, at der sker lovovertrædelser på fremmed territorium. De må ikke gribe ind, men kan udelukkende informere deres ansvarlige kolleger, der på nationalt plan som oftest er totalt overbelastede. Inden de når at gribe ind, er gerningsmændene som regel over alle bjerge. Derfor foreslår jeg, at også udenlandske politibetjente, der observerer på tværs af grænserne, får tilladelse til at standse den forfulgte, indtil det nationale politi slår til, hvis gerningsmændene har begået en lovovertrædelse, der kan medføre udlevering, eller hvis det nationale politi ikke længere selv kan forhindre denne lovovertrædelse.
De europæiske borgere kan måske have svært ved at forstå, hvorfor udenlandske politibetjente kun må observere og ikke gribe ind over for en akut lovovertrædelse. Her bør vi tilpasse vores love væsentligt bedre til realiteterne i det Europa, der er ved at vokse sammen.
I forbindelse med videreudviklingen af Schengen-gennemførelseskonventionen er jeg helt overbevist om, at EU i dette Europa, der er ved at vokse sammen, også har brug for en reel politikompetence. Inden for rammerne af konventet, der som bekendt påtænker at ændre traktaterne, bør vi ikke kun diskutere, hvilke kompetencer vi måske skulle overføre til medlemsstaterne, men vi skal også udpege de områder, hvor der i Europa er brug for yderligere grundlæggende kompetencer. Bekæmpelsen af organiseret kriminalitet - og mere præcist den grænseoverskridende kriminalitet - er et område, hvor Parlamentet eftertrykkeligt skal påpege, at der ud fra betragtningen om parlamentarisk kontrol og kontrol fra anklagemyndighedens side også er behov for en selvstændig udøvende myndighed inden for politiet med et snævert anvendelsesområde.
Naranjo Escobar (PPE-DE).
Hr. formand, programmerne for administrativt samarbejde om indvandringspolitik og lignende emner er efter min mening af stor betydning.
I dag drøfter vi Argo-programmet, hvis endelige mål er at sikre ensartet behandling af alle tredjelandsstatsborgere. Jeg vil gerne her henvise til, at der eksisterer et stort antal gældende direktiver, forordninger og andre instrumenter på de områder, der helt eller delvist dækkes af dette program, og at fællesskabsretten på dette område bør anvendes konsekvent, således at tredjelandsstatsborgere sikres ens rettigheder.
Der er visse meget relevante aspekter, som programmet bør tage højde for, nemlig at det er af afgørende betydning, at der iværksættes aktioner for at forhindre ulovlig indvandring, aktioner mod dokumentforfalskning og ufravigelige aktioner for konsulært samarbejde.
Målet om at fastsætte en fælles politik på dette område er en stor udfordring, hvis succes i høj grad afhænger af, at Unionen virkelig udgør et område med frihed og sikkerhed.
Mit land er på få år forvandlet fra at være et udvandrerland til et være et land, der modtager et stort antal indvandrere, og som samtidig har problemer på grund af sin placering som ydre grænse for Unionen.
Selv om Argo-programmet ikke er en nyhed - fordi det er en fortsættelse af det tidligere Odysseus-program med nye indfaldsvinkler - er det dog et nøgleinstrument. De øgede bevillinger er et signal om, at vi tager den indsats, der skal gøres, for at de nationale forvaltninger kan handle mere ensartet og anvende bedste praksis, meget alvorligt.
Jeg er enig med hr. ordfører Oostlanders holdning, og jeg lykønsker ham, fordi han i sin betænkning har medtaget forslag, som forbedrer teksten og lader det fremstå helt klart, at Kommissionen og Parlamentet bør spille hovedrollen i udviklingen af programmet.
Hr. formand, der er sket store fremskridt på dette område under kommissær Vitorino, men der er endnu lang vej at gå. Det er derfor meget hensigtsmæssigt, at et af det nuværende formandskabs mål netop er at skabe fremskridt i forpligtelserne fra Tampere og Laeken med hensyn til politikkerne for asyl, indvandring og kontrol med de ydre grænser. Det er et krav, som ikke kun skyldes den nuværende indvandringssituation i Unionen, men også borgernes store ønske om en virkelig politisk union.

Keßler (PSE)
Hr. formand, jeg hilser i høj grad handlingsprogrammet Argo velkomment. Jeg er overbevist om, at det kun er et forstærket samarbejde mellem de nationale myndigheder, der kan være med til at fjerne eksisterende forskelle i anvendelsen af EU-bestemmelserne. At de kompetente forvaltninger i medlemsstaterne ikke altid har handlet ensartet, viser navnlig de mange andragender, der er indgivet til Europa-Parlamentet. I de seneste år er der alene 468 andragender, der handler om forskelsbehandling inden for dette område. Det er altså på høje tid at regulere dette emne yderligere.
Der er sket en forbedring i forhold til det nuværende Odysseus-program, idet man udtrykkeligt inddrager visumområdet. Også i den forbindelse blev der indgivet mange andragender.
Elektronisk udveksling af data er af særlig betydning for samarbejdet på europæisk plan. I den forbindelse stiller jeg krav om, at der etableres en fælles database på europæisk plan. Denne database skal være tilgængelig for de kompentente myndigheder i medlemsstaterne - efter behov også for tredjelande - samt for de ansvarlige EU-organers administrationer. I denne forbindelse skal beskyttelsen af privatlivets fred og fortroligheden af oplysningerne sikres i fuldt omfang.
Derudover skal det sikres, at de nationale myndigheder inden for en passende frist skal imødekomme anmodninger fra Udvalget for Andragender. Kun hvis dette er et must, kan andrageren være beskyttet i sin retssikkerhed. De hidtidige forsinkelser med at videregive informationer forårsager uacceptable hindringer for andragerne. Jeg mener, at det kun kan forhindres, hvis Udvalget for Andragender får mulighed for i hastetilfælde at offentliggøre myndighedernes negative adfærd. Der er vel ingen myndigheder, der er interesseret i at blive omtalt dårligt i offentligheden.

Pirker (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, betænkningerne og handlingsprogrammet viser, at Unionen er på rette vej, nemlig på vej mod en sikkerhedsunion, og den antyder dermed, at sikkerheden begynder ved grænsen. Hvis vi vil have åbne indre grænser, har vi brug for velfungerende sikkerhedssystemer ved de ydre grænser, og vi har også brug for kompenserende foranstaltninger som f.eks. grænseoverskridende observation. Det bliver kraftigt understreget her.
Til dette formål har vi brug for det nye handlingsprogram Argo. Det er ikke kun, fordi pengene fra Odysseus er opbrugt, men også fordi det skal være vores målsætning at opbygge et tilsvarende sikkerhedsniveau ved alle ydre grænser, også ved de fremtidige, for på den ene side at være sikret mod illegal indvandring, menneskesmuglingsorganisationer og internationalt organiseret kriminalitet og på den anden side have hånd om mulighederne for kontrol, støtte og legal indvandring samt forberedelse af asyl.
For mig er det særdeles vigtigt at fremhæve foranstaltninger som f.eks. opbygning af ensartede standarder i forbindelse med anvendelsen af informationsteknologi, eller at vi i sidste ende forsøger at skabe en fælles grundlæggende uddannelse, det vil sige opnå et fælles uddannelses- og kvalifikationsniveau. Vi bør også forsøge at nærme os det, der er brug for fremover, nemlig at der oprettes blandede hold, der sammensættes af eksperter fra flere medlemsstater, som sikrer grænsen operativt.
Jeg mener, det er et meget vigtigt punkt, at man har overvejet den mulighed - ligesom ved Odysseus - at ansøgerlandene også skal deltage i programmet, for på den måde kan vi sikre, at der sker en optimal opbygning i ansøgerlandene hen imod mere sikkerhed for vores fælles Europæiske Union, der nu bliver større.
Evans, Robert J.E. (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne ønske hr. Oostlander og hr. von Boetticher tillykke med deres betænkninger. Jeg vil koncentrere mine bemærkninger om Oostlander-betænkningen og Argo-systemet. Vi anerkender, at et samarbejde om indvandring, visum og asyl og vores ydre grænser er meget vigtigt. Jeg mener ikke, at EU kan fungere optimalt, hvis vi ikke samarbejder. Vi bevæger os dog i den rigtige retning. Vi har brug for en realistisk og moderne fortolkning, som anerkender situationen i Europa og resten af verden, og som ikke beskriver situationen anderledes eller bedre, end den er.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på ændringsforslag 41 og 42, som hr. Oostlander henviste til, og som han og jeg har drøftet, fordi de er meget vigtige. Jeg takker hr. Schmidt og Baronesse Ludford fra Den Liberale Gruppe for ændringsforslag 42, som blev diskuteret indgående i vores udvalg, og som på grund af én stemme ikke blev vedtaget, og det skyldtes et mindre administrativt problem. Udfordringen i ændringsforslag 42 sammenlignet med ændringsforslag 41 ligger i, at ændringsforslag 42 indeholder et forslag om at tilbyde asyl og beskyttelse til mennesker, der flygter fra statslig og ikke-statslig forfølgelse. Det er den ikke-statslige forfølgelse, som vi skal koncentrere os om.
Vi kender alle lande med undertrykkende regimer, hvorfra mennesker flygter på grund af forfølgelse og angreb fra staten, men vi må tage de situationer i betragtning, hvor de flygter fra ikke-statslige regimer.
Jeg har tidligere nævnt Afghanistan, hvor Taleban-styret ikke er anerkendt som stat.
Hvis vi ikke inkluderer dette, kan vi jo ikke betragte forfølgelse fra Taleban-styret som gyldig grund til at tilbyde asyl til personer. Der er også andre lande i verden, f.eks. Somalia - som jeg ikke ved så meget om - hvor det er vanskeligt at se, hvad der er statsligt, og hvad der ikke er. Endvidere er der mange, der flygter fra krigshærgede lande, og som har brug for beskyttelse. Det kan blive en meget lang liste over lande.
Nogle lande er opdelt af statslige og ikke-statslige regimer. Det drejer sig måske kun om få, men min gruppe mener, at vi skal tilbyde beskyttelse til disse lande. Derfor støtter vi ændringsforslag 42, og jeg tror, at der bør stemmes om ændringsforslag 42 inden ændringsforslag 41, da det er mere markant og går i en anden retning. Hvis ordene "og nuværende praksis" blev fjernet i ændringsforslag 41, ville vi ikke have så store problemer med at støtte det, fordi der også står "i overensstemmelse med Genève-konventionen", og der er meget få personer i Parlamentet, som har nogen indvendinger mod Genève-konventionen, som vi støtter.
Med hensyn til udvidelsen står vi over for en stor udfordring. Vi skal have behandlet spørgsmålet om asyl, visum og indvandring inden udvidelsen, men vi må ikke på grund af hele spørgsmålet om udvidelse forvente, at ansøgerlandene skal have højere standarder end os. Mange ansøgerlande klarer sig godt, og deres økonomi og levestandard nærmer sig EU-landenes. Udvidelse handler ikke om at opbygge nye og stærkere ydre grænser. Hvis EU skal fungere optimalt, skal dette spørgsmål ikke skabe yderligere afstand mellem os og de lande, der så vil stå uden for en ny udvidet Union med 25 eller 27 stater.
Det handler om at dele ansvaret og sikre, at mennesker har muligheder og rettigheder, og det støtter vi.

Schmidt, Olle (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil koncentrere mig om Argo-programmet og indlede med at takke hr. Oostlander for en god betænkning. Under sin behandling vedtog udvalget en række forslag, som yderligere har styrket programmets fællesskabsdimension.
Det kan ikke pointeres kraftigt nok, hr. formand, hvor vigtigt det er, at EU finder frem til en fælles holdning, når det gælder asylspørgsmålet. Her er det vigtigt, at de administrative rutiner fungerer på ensartet vis overalt. De mennesker, der søger til Europa, skal behandles respektfuldt, humant og ligeværdigt. De skal ikke som en anden vare sendes fra det ene medlemsland til det andet, hvilket desværre ofte sker i dag.
De seneste år viser med al tydelighed behovet for fælles programmer og fælles finansiering inden for asylområdet. Der er, præcis som det er blevet sagt af andre kolleger, behov for uddannelse, erfaringsudveksling og udvikling af en fælles praksis. De ansøgerlande, som kommer til at danne EU's nye ydre grænser, er selvfølgelig også vigtige i den forbindelse.
Desværre, og det synes jeg fortjener at blive understreget, har EU's asyl- og indvandringspolitik i de seneste år mest været præget af direkte modsatrettede tendenser. Medlemslandene har ofte handlet kortsigtet og uigennemtænkt med katastrofale menneskelige lidelser til følge. Nogle gange kan man overveje, om nogle medlemslande har konkurreret om at tilsidesætte humanisme og retssikkerhed.
Den Liberale Gruppe har, som hr. Oostlander påpegede, stillet et ændringsforslag om en bredere definition af flygtningebegrebet i Genève-konventionen. Genève-konventionen er helt sikkert den grundpille, som asyl- og indvandringspolitikken må støtte sig til, men der er grund til at tilpasse praksis efter virkelighedens forandringer. Som Robert Evans påpegede, har de seneste års erfaringer peget herpå. Flygtninge skal kunne søge beskyttelse imod såvel staten som trakasserier i hjemlandet, og derfor er der behov for en bredere definition. Vi foreslår således en bredere definition, og vi håber, at også Parlamentet kan godkende vores forslag.

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, med handlingsprogrammet Argo skal det sikres, at EU's ydre grænser fortsat er sikret mod uvedkommende. Som forbillede for EU-grænsebefæstningen har vi det tyske afskærmningssystem ved grænsen til Polen. Denne strategi er baseret på en sammensætning af veluddannede politibetjente, hightech-anlæg og et effektivt samarbejde mellem de forskellige myndigheder og - jeg ved, at De synes, det er fint, at jeg er direkte og siger min mening - med voksende deltagelse af private sikkerhedstjenester og stikkere i befolkningen.
Handlingsprogrammet Argo skal sørge for, at et lignende afskærmningsniveau bliver etableret ved den nye grænse mod øst, inden kontrolstederne ved de nye indre grænser bliver fjernet i henhold til Schengen-konventionen. Det er ingen hemmelighed, at de, der går ind for en europæisk repressionspolitik, her ser hovedformålet med et europæisk grænsepoliti.
Målsætningen for handlingsprogrammet er en effektiv afskærmning mod flytning af uønskede flygtninge i EU. Dette kan kun ske ved hjælp af menneskesmuglere. Mere afskærmning vil - og det er ønsket - føre til højere priser for denne markedslignende hjælp og gøre den farligere. Alle standpunkter, der er for flygtninge, men retter sig mod dem, der smugler dem over grænserne, er i bedste fald hykleri, i værste fald støtte til det livsfarlige grænsekontrolsystem. De planlagte ændringer i Schengen-gennemførelseskonventionen svarer også til målsætningerne for handlingsprogrammet Argo. Der er stadig flere kompetencer inden for det nationale politi, der går ind for at udvide grænsepolitiet ved de ydre grænser.
Når det som her handler om samarbejdet med repressionsmyndighederne, træder grænsernes rolle interessant nok i baggrunden. Den påtænkte ændring af Schengen-konventionen fastlægger i princippet intet andet end at give udenlandsk politi yderligere beføjelser i forbindelse med grænseoverskridende observation. Fremover er det ikke kun de mistænkte, der vil bliver observeret, men også deres venner. Dette initiativ forfølger dermed den europæiske regerings målsætning om at gennemføre primært repressive sikkerhedsforanstaltninger i stedet for at garantere og sikre befolkningen rettigheder og friheder. Således kommer ordføreren hr. von Boetticher og Kommissionen med endnu et eksempel på den illusion, at man skal tro, at der skabes mere sikkerhed på baggrund af flere politimæssige repressionsforanstaltninger.
Begge initiativer bidrager dermed til en udvikling, der fører den nationale konkurrencestat med et neoliberalt præg direkte ind i en politisk autoritær sikkerhedsstat. På den måde udgør de et yderligere skridt i retning af et europæisk panoptikon.

Borghezio (NI).
Hr. formand, jeg har et par bemærkninger til hr. Oostlanders betænkning. Også jeg vil gerne takke ordføreren, men jeg kan ikke lade være med at komme med nogle betragtninger om asylretten, der er et humanitært princip, som ingen civile mennesker kan være andet end enige i, men som der skal opstilles nogle meget præcise grænser for, hvis man vil undgå den alvorlige og reelle risiko for, at den bliver brugt til et formål, som man bestemt ikke kan være enig i, nemlig at befordre illegale indvandreres indrejse i EU.
I den betænkning, som vi drøfter, hævder man, at man ønsker at undgå, at asylansøgerne rejser fra det ene EU-land til det andet, men vi tvivler lidt på, at det er muligt at nå denne målsætning med nogle minimale bestemmelser som dem, der er medtaget i forslaget, også i betragtning af medlemsstaternes mulighed for at vedtage nogle bedre, mere lempelige og mere omfattende bestemmelser for asylansøgerne.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på to mangler ved forslaget i den forbindelse. For det første bliver det i mange tilfælde muligt at indbringe sagen for retsmyndigheden, når det gælder bevilling af eller afslag på støtte, bolig, behandling osv. Det betyder, at et ubegrænset antal personer kommer til at modtage offentlig bistand, og at de får en retsstilling i værtslandet, som værtslandet ofte ikke engang giver sine egne borgere. For det andet har princippet om asylansøgerens og dennes families frie bevægelighed på området en klar konsekvens, nemlig at jo mindre sandsynligt det er, at asylansøgeren får asyl, desto større er risikoen for, at asylansøgeren vil forsøge at slette sporene efter sig, og vedkommende vil således forøge antallet af illegale indvandrere, som det er vanskeligt at opspore.
Det drejer sig her om nogle alvorlige og konkrete problemer. I mange bestemmelser behandles asylansøgerens status nemlig, som om der var tale om en person, der allerede har fået denne status, f.eks. når man fastlægger reglerne for adgangen til ikke-kortvarige aktiviteter såsom arbejdsmarkedsuddannelse.
Til sidst vil jeg gerne sige, at det er nødvendigt at ændre betænkningens tilsnit, så vi ikke får et instrument, der lægger hindringer i vejen, i stedet for et direktiv, som konkret og effektivt beskytter mennesker med asylret. Det er, hvad vi frygter, nemlig at det kan lægge hindringer i vejen for bekæmpelsen af illegal indvandring, som er et alvorligt og bekymrende fænomen.

Kaufmann (GUE/NGL).
Hr. formand, forslaget om handlingsprogrammet Argo er for overfladisk på de afgørende punkter. Det skal ganske vist hilses velkomment, at der i forslaget til opfølgningsprogrammet for Odysseus bl.a. stilles penge til rådighed til en bedre uddannelse af tjenestemænd, men hvad nytter et uddannelses-, udvekslings- og samarbejdsprogram, hvis de hidtil gældende rammebetingelser ikke bliver ændret!
Det kan ikke være rigtigt, at asylansøgere som hidtil afvises af de pågældende grænsemyndigheder ved EU's ydre grænser. Det kan ikke være rigtigt, at de risikerer at blive sendt tilbage til deres forfølgerstat via en kædeudvisning. Deres asylansøgninger skal - sådan som det er fastlagt i Kommissionens forslag til Rådets direktiv om fastlæggelse af minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere i medlemsstaterne - undersøges af en uafhængig myndighed i den pågældende medlemsstat. Hvis der er tale om negative administrative beslutninger, skal asylansøgerne kunne gå rettens vej. Det er det minimum af retsregler, som man kan forlange fra vores side.
Og lad os ikke glemme, at tjenestemændene ved grænserne kan være nok så godt uddannet, men hvis de alligevel får pålagt opgaver, der stiller for store krav til dem som at træffe afgørelse om asylansøgernes ve og vel, så nytter hele den fine uddannelse jo ikke noget.

Berthu (NI).
Hr. formand, grænseoverskridende observation er en velreguleret procedure, der tillader politiagenter fra en medlemsstat, som er i færd med at skygge en mistænkt, at fortsætte deres arbejde ved om nødvendigt at krydse en grænse til en anden medlemsstat efter at have ansøgt denne om retligt samarbejde.
Det forslag til beslutning, der behandles i dag på anmodning fra Belgien, Spanien og Frankrig, forbedrer proceduren ved især at udvide listen over de forbrydelser, som kan berettige den. Europa-Parlamentets ansvarlige udvalg foreslår i øvrigt at føje terrorisme til listen, hvilket virker som en klog beslutning.
Imidlertid er vi en smule befippede over Europa-Parlamentets betænkning. I andre ændringsforslag, som f.eks. udvider observationsretten til også at omfatte nogle private områder, eller som i visse tilfælde giver mulighed for at gå ud over den almindelige observation og skride til arrestation af mistænkte, synes vores ansvarlige udvalg at give det indtryk, at det vil bruge den grænseoverskridende observation som lokkemad for en multilateral interventionsret inden for rammerne af en Union uden indre grænser. En sådan udvikling skal selvfølgelig standses, hr. formand, for den ville på sigt skabe en sammenblanding af ansvaret, hvilket ville medføre langt flere ulemper end de forventede fordele.

Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil først og fremmest gerne takke de to ordførere, hr. Oostlander og hr. von Boetticher, for deres fremragende betænkninger.
Det første forslag, som er til forhandling i dag, er et forslag til et finansieringsprogram, der sigter mod at fremme samarbejdet mellem de nationale tjenester, som er ansvarlige for iværksættelsen af fællesskabslovgivningen på områderne under traktatens artikel 62 og 63. Argo-programmet supplerer de lovgivningsinitiativer, som allerede er eller bliver lanceret på grundlag af traktatens artikel 62 og 63. Jeg er enig med fru Kaufmann i at anerkende, at programmet skal ses i snæver tilknytning til regelværket, og jeg håber, at vi får et regelværk. Men man må også erkende, at på områder som dette er den europæiske lovgivning og gennemførelsen i medlemslandene ikke tilstrækkeligt til at harmonisere i praksis. Et meget vigtigt område er den praksis, som de nationale tjenester vedtager for kontrol af ydre grænser, visumudstedelse eller regulering af asylansøgninger og indvandringsspørgsmål.
Som flere af Dem har understreget, bliver Argo-programmet en efterfølger til Odysseus. Men der er nogle grundlæggende forskelle, som vi hellere må slå helt fast. Argo er et administrativt samarbejdsprogram. Derfor fokuserer det i særlig høj grad på de statslige administrationer og de ansvarlige tjenester, når det drejer sig om at gennemføre EU's acquis, som er baseret på traktatens artikel 62 og 63. Det er forkert at lade som om, at det udelukkende drejer sig om samarbejdsprogrammer mellem politistyrker, for på asyl- og indvandringsområdet er der nogle meget vigtige opgaver, som henhører under medlemsstaternes civile administrative tjenester.
I nærværende tilfælde - og det skal jeg understrege, for her er jeg måske uenig med hr. Oostlander - er programmets hovedaktører de statslige administrationer. Faktisk tilfalder den første opgave med at gennemføre EU's acquis medlemsstaternes statslige administrationer, når vi får et acquis. Men programmet udelukker ikke, at de statslige administrationer, der modtager økonomisk støtte igennem Argo, kan uddelegere opgaver omkring fuldbyrdelse af de omhandlede programmer til ikke-statslige organisationer, som så vil stille forslag til gennemførelse og foreslå gennemførelsesprogrammer i henhold til programmets målsætninger.
Retsgrundlaget for Argo opstiller ikke blot overordnede målsætninger, men definerer også mere præcise målsætninger på områderne ydre grænser, visum, asyl og indvandring. Argo planlægger nye former for aktioner som f.eks. fastlæggelse af bedre praksis, teknikker til indsamling, analyse og spredning af information og aktioner i tredjelande.
Jeg henleder Deres opmærksomhed på, at Schengen-konventionen med hensyn til kontrol af de ydre grænser inden for EU's rammer er delt op i betydningsfulde elementer fra henholdsvis den første og tredje søjle. Det er heri, vanskelighederne ligger ved klart at skelne mellem fællesskabsaspektet og det mellemstatslige samarbejdsaspekt for at gøre dem tilstrækkeligt målrettede. Under alle omstændigheder vil jeg gerne takke hr. Oostlander for hans støtte til Kommissionens forslag og forsikre ham om, at vi kan støtte tankegangen i mange af ændringsforslagene og især dem, der sigter mod at styrke Fællesskabets rolle og supplere eller styrke målsætningerne om administrativt samarbejde. Vi prioriterer, at programmet bliver godkendt hurtigst muligt i Rådet, således at Kommissionen endnu i år kan præsentere de nødvendige procedurer for iværksættelsen af programmet og gennemføre det bevilgede årsbudget, som det hører sig til.
Hvad angår det andet forslag, som omhandler Belgiens, Spaniens og Frankrigs ændringsforslag til artikel 40 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, sigter det, som hr. von Boetticher understreger, imod på visse betingelser at give medlemsstaternes politistyrker ret til at fortsætte en diskret overvågning af personer, som er mistænkt for at være indblandet i en forbrydelse, der kan føre til udvisning, når sådanne personer krydser en grænse. Jeg ønsker med dette at understrege den i mine øjne både mærkbare og konkrete forbedring af betingelserne, som et sådant ændringsforslag udgør for de tjenester, der håndhæver loven.
Som ordføreren har bemærket, er grænseoverskridende overvågning et værktøj til opretholdelse af offentlig orden og sikkerhed, som efter nedlæggelsen af de fælles grænser mellem de stater, der er med i Schengen-konventionen, har fået en ganske særlig betydning. Jeg vil ligeledes understrege, at den foreslåede ændring, på trods af at den letter undersøgelserne, ikke vil ændre det retsgrundlag, de hviler på, eftersom de nationale myndigheder selvfølgelig kun kan handle i henhold til deres egne nationale lovgivninger, således som det er fastlagt i Schengen-konventionen. Jeg er ked af det, men vi er temmelig langt fra en totalitærstat.
Afslutningsvis vil jeg sige, at de to initiativer og forslag, som er lagt på bordet, og som Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender har lagt et stort arbejde i, burde gøre det muligt at opnå yderst konkrete fremskridt inden for sektorer, som jeg tror er centrale for det område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som er ved at blive opbygget skridt for skridt.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0081/2002) af Marinho for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets forordning om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne (KOM(2001) 447 - C5-0403/2001 - 2001/0182(CNS)).

Marinho (PSE)
Hr. formand, når nogen banker på Europas dør på flugt fra vold, krig eller borgerkrig, er denne person flygtning i Genève-konventionens betydning og kommer for at bede om asyl i menneskerettighedernes navn. Man kan ikke give vedkommende det uskyldige svar, at han eller hun har taget fejl af gaden eller opgangen, og at det ikke er her, man skal henvende sig, men et andet sted, et andet land, som nogen måske kan sige, hvad er for et, hvis denne person er stædig og bliver ved med at spørge ...
Det var for at undgå denne og lignende situationer, som vi ofte står over for i Europa, at Kommissionen har udarbejdet dette udmærkede forslag til forordning, en slags asylvejviser, der for hver situation og hvert konkrete tilfælde anviser, hvor og hos hvem der bør være et svar, og hvilket land der skal behandle en ansøgning om asyl, altså hvilken dør der skal åbnes for den forskræmte flygtning, der blot står og venter på nogen at tale med.
Problemets omfang fortæller noget om initiativets rækkevidde. Vi er ikke i gang med at løse hele asylspørgsmålet, men vi tager ganske givet et skridt i den rigtige retning. Som ordfører er jeg stolt over, at jeg har gjort alt, hvad jeg kunne - og derfor har jeg god samvittighed - for, at dette initiativ skulle blive vedtaget, i opbakning til Kommissionen i den dyst, som den stadig skal udkæmpe med enkelte - jeg håber kun få - medlemsstater. Jeg vil derfor gerne takke medlemmerne af Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, herunder også dem fra min egen gruppe, og ikke mindst i særlig grad ordføreren Eva Klampt, uden hvis indsats og forståelse vi i dag næppe havde kunnet regne med at få dette initiativ fra Kommissionen vedtaget. Mange tak, fru Klampt.
Sagen er jo, hr. formand, at vi har sejlet rundt uden ror på et hav af gode hensigter. Regler kommer der såmænd nok, nogle ratificerer dem, andre ikke, de gælder nogle steder, men ikke andre, nogle døre åbner, andre lukker i, og det er i denne sump, hvor manglende lovgivning går i ét med ingen lovgivning, at fiduser, trick, fup og snyd over for myndighederne opstår. Det er sådan, de illegale indvandrere og netværk opstår, og mafiavirksomhed og kriminalitet spredes, hvilket selvfølgelig ikke skal undskyldes, men som kun kan lade sig gøre, fordi staterne, velmenende mennesker, aldrig har kunnet blive enige om nogle minimumsregler, der objektivt kunne placere ansvaret hos en af dem for at behandle en asylansøgning.
Kommissionens forslag er modigt. For det første sikrer det, at en asylansøgning virkelig bliver behandlet, at forvirringen med flere ansøgninger og flygtninge i evigt kredsløb fjernes, og at forordningen kan fortolkes af Domstolen og er undergivet dennes kontrol. Det grundlæggende princip er, at den enkelte medlemsstat er ansvarlig for sine handlinger med hensyn til asylansøgeres ulovlige indrejse og ophold, og at den enkelte medlemsstat skal skærpe sin indsats mod ulovlig indvandring. Dette objektive ansvar gælder, undtagen hvis yderligere kriterier, der har at gøre med familiesamhørighed, kan gøres gældende. Mindreårige falder under den voksnes asylansøgning, og uledsagede mindreårige overføres ifølge den formulering, som jeg foreslår, til den stat, hvor der er et familiemedlem, der vil eller kan tage ansvaret for dem. Kriterierne om indrejse og ophold gælder ligeledes ikke, hvis en familie, hvorfra et medlem har ansøgt om asyl i en medlemsstat, skal holdes samlet.
Til slut, hr. formand, kan jeg sige, at det oprindelige forslag og de ændringer, som har kunnet lade sig gøre, og efter de enkelte punkters afstemningsresultat, opererer med det bredest mulige familiebegreb, der omfatter såvel ægteskab som ægteskabslignende samlivsforhold, når en medlemsstat juridisk anerkender dette. Forskelsbehandling på grund af køn fjernes i dette tilfælde, og der værnes om slægtskab i opstigende linje og mindreårige børn, ligesom det udvides til øvrige børn og andre slægtninge, når der kan føres bevis for disses samliv og afhængighed i oprindelseslandet. Endvidere kan humanitære grunde som sygdom eller lignende berettige, at en asylansøger efter den i min betænkning vedtagne formulering slutter sig til en anden slægtning, såfremt den anmodede stat accepterer.
Hr. formand, det vigtige er, at asylansøgeren og den flygtning, som vedkommende er, kan få et svar, og at Europas juridiske filter tjener ansøgernes rettigheder og staternes forpligtelser samt forebygger, at manglende lovgivning fører til mere racisme og fremmedhad. Dette initiativ sikrer, at disse tre målsætninger kan nås, og jeg antager derfor, at det bliver vedtaget.

Sbarbati (ELDR)
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren, og herefter vil jeg i sandhedens tjeneste gerne minde om, at medlemsstaterne ofte og gerne har negligeret noget, der er meget enkelt og indlysende, nemlig at uafhængigt af de geografiske omstændigheder har der i tidens løb ikke været nogen barrierer, som har kunnet forhindre et menneske i at finde en måde at krydse grænserne eller nedbryde disse barrierer på i sin søgen efter et tilflugtssted. Jeg er således af den opfattelse, at betænkningen yder spørgsmålet retfærdighed, og at man i betænkningen ikke mindst forsøger at finde en rimeligt overbevisende løsning, også når det gælder om at forbedre selve Dublin-konventionen. Der er således tale om en vigtig indfaldsvinkel og en ubestridelig forbedring af selve forordningen.
Hvad den reelle situation angår, må jeg sige, at denne betænkning tager sigte på at finde en balance mellem to modsatrettede krav. På den ene side forsøger man nemlig at forhindre misbrug af asylproceduren, og på den anden side forsøger man at give dem, der virkelig har behov for det, reel adgang til de procedurer, hvor deres flygtningestatus bliver anerkendt. Samtidig er der nye kriterier og nye undtagelser, som vi ser på med positive øjne, ikke mindst for at bevare familiernes samling i en enkelt medlemsstat. Det samme gælder for ansvaret hos den medlemsstat, som ikke træffer effektive foranstaltninger imod tredjelandsstatsborgeres illegale tilstedeværelse på dens område. Dette ansvar sidestilles med ansvaret hos den medlemsstat, der ikke foretager tilstrækkelige kontroller.
Vi mener således, at Rådet bør iværksætte en retfærdig og effektiv asylprocedure og en klar og praktisk metode, der kan gælde for de nye bestemmelser for fastlæggelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for asylansøgningens behandling.
Til sidst vil jeg gerne sige, hr. formand, at vi glæder os meget over indholdet i forordningens artikel 27, som forbyder enhver diskrimination på baggrund af køn, race, hudfarve og endda alder, hvilket er et kriterium, som efter vores mening er yderst tidssvarende, og som vi er enige i.

Klamt (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke Kommissionen for det velovervejede og pragmatiske forslag og hr. Marinho for hans betænkning og vilje til et konstruktivt samarbejde. Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender har med stort flertal vedtaget denne betænkning og således styrket ordføreren i hans opfattelse. Kommissionens forslag er et mærkbart fremskridt i forhold til Dublin-konventionen og er dermed et vigtigt skridt i retning af opbygningen af et fælles europæisk asylsystem.
De vigtigste fornyelser er:
For det første, at forslaget fremhæver de enkelte medlemsstaters ansvar, hvis medlemsstaterne tillader, at personer, der ulovligt er rejst ind i landet, i længere tid opholder sig på deres område.
For det andet, at procedurefristerne tilpasses fristerne for anerkendelse og fratagelse af flygtningestatus, så der kan sikres en hurtig behandling af asylansøgninger.
For det tredje, at der indføres bestemmelser om, at den asylansøgendes familiesamhørighed skal sikres.
Procedurerne til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, har også til formål at dele byrderne retfærdigt. Derfor må ansøgningen i en bestemt medlemsstat ikke allerede skabe fuldbyrdede kendsgerninger, det vil sige, der må ikke være kriterier for, hvilken stat der er ansvarlig. De påtænkte foranstaltninger til en forenkling og også en fremskyndelse af proceduren tager hensyn til dette krav ved at sikre princippet om ansvar, ligesom den planlagte bevisførelse skal gøres lettere i forbindelse med bestemmelsen om, hvilken medlemsstat der er ansvarlig.
Takket være et kompromis med ordføreren kunne vi i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender vedtage en betænkning, der ikke tager hensyn til upraktiske og uacceptable ændringsforslag. Dermed er der mulighed for, at Kommissionen, Parlamentet og Rådet i fællesskab kan finde en fornuftig løsning på at regulere, hvilke medlemsstater der er ansvarlige inden for asylområdet. De afviste ændringsforslag, der sigter mod at udvide familiebegrebet og annullere væsentlige dele af forordningen, er nu blevet stillet igen. Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater afviser disse ændringsforslag, navnlig på grund af en udifferentieret udvidelse af familiebegrebet, f.eks. at familiemedlemmer uden for kernefamilien er berettiget til underholdsbidrag.
Ligeledes bør vi under afstemningen i morgen klart afvise, at væsentlige dele af forordningen skal annulleres. Jeg vil endnu en gang gerne understrege, at Kommissionens forslag er realistisk og velovervejet. Det indeholder en lang række forbedringer i forhold til Dublin-konventionen. Der er ingen grund til at forsøge at ændre dette forslag, så det til sidst hverken er til gavn for asylansøgerne eller medlemsstaterne. Jeg vil gerne takke for et godt samarbejde.

Terrón i Cusí (PSE).
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne lykønske ordføreren med betænkningens indhold og med hans arbejdsmetode og den måde, hvorpå han har skabt en dialog med de andre grupper i Parlamentet, hvilket efter min mening har været positivt, og jeg vil også gerne lykønske Kommissionen med det oprindelige forslag.
Jeg mener, at vi må huske på, at vi i dag siger til flygtningene, at deres asylansøgning kun vil blive behandlet af ét EU-land. Det er det samme som at sige, at 14 af de 15 EU-lande ikke længere vil være at finde på den relativt korte liste over demokratiske og rige lande, hvor en forfulgt borger lovligt kan anmode om asyl.
Dette giver efter min mening EU-landene og selve Unionen det store ansvar, at de til gengæld skal yde faste garantier om sikkerhed til disse personer i forskellige henseender, som skal udmøntes i hensyntagen til den enkelte person og dennes familie, hurtig beslutningstagning, som er til fordel for asylansøgerne, forbud mod enhver forskelsbehandling og garanti til disse mennesker om adgang til retfærdighed, således at en sådan beslutning kan ankes til den ansvarlige stat, og sagen kan blive genbehandlet.
Jeg mener også, at dette forslag er et nødvendigt skridt, der kræver yderligere skridt, for at det hele kan give mening. Jeg mener, vi kan bekræfte, at Parlamentet i morgen bør støtte dette forslag, således at vi kan gå videre i den tidligere retning. Vi ser, hvordan Det Europæiske Råd har problemer med at skabe fremskridt i udformningen af en harmoniseret europæisk asylpolitik, og hvor vanskeligt det er at tage disse skridt, og jeg mener, det er meget vigtigt, at Parlamentet i morgen kraftigt støtter forslaget, således som jeg har nævnt, for samlet at opfordre Rådet til at tage det ansvar, som det forpligtede sig til i Tampere.
Derfor vil min gruppe, som ordføreren nævnte, og jeg anmode om, at denne betænkning vedtages med de ændringsforslag, der allerede er vedtaget af udvalget, og med de få, der stilles i plenarforsamlingen.

Schmidt, Olle (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, i sidste uge besøgte jeg Bosnien, Hercegovina og Republika Srpska. Kære kolleger, det er ikke mere end 10 år siden, at der indledtes uhyggelige mord og massakrer på uskyldige mennesker midt i det Europa, som vi alle havde svoret aldrig mere skulle opleve massegrave med skændede lig. Sådan blev det ikke. Vi er i dag i færd med at finde massegrave og identificere ligrester. Jeg så selv rester af 500 mennesker, der lå på lange rækker i et fabrikslokale.
Hr. formand, aldrig før har det stået mere klart, at EU er kommet til kort. Da flygtningestrømmene begyndte at komme, forholdt EU sig passivt og var handlingslammet. Der var brug for en fælles holdning. Marinho-betænkningen og Kommissionens forslag er derfor yderst betydningsfulde. Jeg vil rose ordføreren for det arbejde, han har lagt i betænkningen, og for den lydhørhed, han har udvist.
Vi i Den Liberale Gruppe godkender forslagets grundprincipper om, hvordan man skal se på asylansøgerne, hvordan man skal håndtere dette og også undtagelserne i det. Vi vil imidlertid gøre reglerne mere forudsigelige og øge hensynet til individets ønsker. En del af forslagene blev også meget velvilligt godkendt af udvalget.
Lad mig nævne nogle vigtige punkter. Der skal tages øget hensyn til individuelle ønsker om asylland. Det er mennesker, vi har med at gøre! De regler, der afgør, hvilket land der er ansvarligt, skal være karakteriseret af retssikkerhed og forudsigelighed. Selv tredjepersoner, som ikke er slægtninge, men som er nært knyttet til en mindreårig asylansøger, skal kunne få forældremyndigheden, såfremt det er i barnets interesse. Det ansvarlige asylland kan således afgøres af sådanne faktorer. Asylansøgere, som har et familiemedlem i et bestemt medlemsland, skal kunne få deres asylansøgning behandlet der.
Appelsager om, hvilket land der er ansvarligt for ansøgeren, skal have opsættende virkning, således at asylansøgeren ikke forflyttes til et andet medlemsland i ventetiden. Personoplysninger om asylansøgeren skal kun kunne udleveres til berørte medlemslande og ikke til alle medlemslande, som Kommissionen foreslår.
Lad mig især fremhæve ændringsforslag 12, som fru Klamt også var inde på. Det er vores opfattelse, at en partner og en sambo uafhængigt af køn skal regnes som familiemedlem i medlemslande, som behandler ugifte og gifte par ligeværdigt. Kommissionen er uklar på dette punkt, og her er der brug for en afklaring. Jeg håber, at Parlamentet i morgen kan støtte dette forslag.
Afslutningsvis vil jeg stille et direkte spørgsmål til kommissær Vitorino. Det forslag, som De har stillet, skulle efter min opfattelse umuliggøre den form for skændigheder, som foregår i Sangatte ved kanaltunnellen, hvor bolden i form af mennesker og ansvar konstant sendes videre mellem medlemslandene. Hvad gør De for allerede nu at sørge for, at der sættes en stopper for det, der sker i Sangatte? Hvad gør De for i samarbejde med London og Paris at sørge for, at forslaget bliver virkelighed allerede nu?

Lambert (Verts/ALE).
Hr. formand, en del af svaret på det sidste spørgsmål er, at hvis der var en lovlig måde at komme ind i Det Forenede Kongerige og opnå asyl på, ville mange af problemerne med Sangatte være løst. I forbindelse med Marinho-betænkningen har min gruppe gennem længere tid kritiseret Dublin-konventionen af en række forskellige årsager, ikke mindst fordi den efter vores opfattelse blander grænsekontrol sammen med anmodning om asyl, og det er ikke nødvendigvis det samme.
Vi er alle klar over, at mennesker vælger en bestemt medlemsstat som deres destinationsland af mange forskellige grunde. Det kan være, at de har hørt om det pågældende land. De har muligvis familie i landet. Der er måske allerede mange fra deres egen region i det pågældende land. Landet kan have ry for at behandle asylansøgere retfærdigt og ikke som mulige kriminelle med efterfølgende begrænsninger. Landet kan eventuelt tilbyde beskæftigelse, måske på grund af tidligere bånd til kolonier. Måske er der sprogfordele. Der kan være mange grunde.
Omfattende forskning viser, at asylansøgere klarer sig bedre, har bedre helbred, lærer sproget bedre - især børn - hvis en række af ovennævnte kriterier er opfyldt. Vi ved også, at asylansøgere generelt ønsker at bidrage til de samfund, der tager imod dem, og som ikke får dem til at føle sig uønskede og dømt til at leve på nåde. Positiv motivation er derfor afgørende for en vellykket asylpolitik.
Efter vores opfattelse er Dublin-konventionen tilsyneladende baseret på den forudsætning, at det første "sikre" land er godt nok. Konventionen er også baseret på den forudsætning, at regeringen derefter har pligt til at tage sig af de pågældende asylansøgere og beholde dem i landet. Vi ved, at der har været mange problemer, både administrative og i forbindelse med menneskerettigheder som resultat af Dublin-konventionen.
De nye forslag anerkender i det mindste familiens betydning, selv om kriterierne for definition af "familie" ikke er vidtrækkende nok. Min gruppe har udarbejdet ændringsforslag med alternative modeller til kernefamilien. Forslagene er imidlertid stadig baseret på den forudsætning, at hver medlemsstat er ansvarlig over for alle øvrige medlemsstater for manglende kontrol af grænserne. Ikke overraskende vil lande med vidtrækkende sø- og landgrænser tæt ved oprindelseslandene være de største adgangspunkter og derfor forventes at bære det største ansvar for asylansøgere med hjælp fra Den Europæiske Flygtningefond.
Min gruppe kan ikke tilslutte sig denne fremgangsmåde, og derfor har vi stillet ændringsforslag med henblik på at undgå, at grænsekontrollen har indflydelse på behandling af asylansøgningerne. Hvis vi allerede opfylder den forpligtelse, som fru Terrón i Cusí nævnte, og fastsætter en effektiv og retfærdig asylpolitik af højeste standard - som jeg nogle gange kan have mine tvivl om - vil de positive faktorer, der bestemmer det land, hvortil ansøgningen indgives, kun være gavnlige. Hvis vi ikke fastsætter en sådan politik, bør alle mennesker have ret til at vælge det land, hvor de ønsker asyl.

Pirker (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg bifalder Kommissionens forslag, og jeg støtter også ordføreren samt betænkningen i den udgave, der blev holdt afstemning om i udvalget. Men jeg mener, at de ændringsforslag, der er stillet af De Grønne med flere, er absolut uacceptable og kontraproduktive. Hvis de blev vedtaget, ville det resultere i, at hele betænkningen ville blive forkastet, og derfor håber jeg, at der er opbakning til den oprindelige betænkning og Kommissionens forslag.
Jeg vil også gerne forklare Dem, hvorfor der er visse punkter, jeg ikke kan acceptere. De Grønne ønsker, at familiebegrebet skal udvides så meget som muligt, så det rækker langt ud over kernefamilien og faktisk kommer til at omfatte familiemedlemmer og venner. Dermed ville De Grønne udelukkende fremme indvandring. Men her handler det om hjælp til flygtninge.
De vil også indføre en valgmulighed for asylansøgere, så de stort set selv kan afgøre, i hvilken medlemsstat sagen skal behandles. De tilsidesætter dermed princippet om det land, som ansøgerne får kontakt med først, og fordelingen af byrder, som vi indirekte kan opnå, og det ville i sidste ende få den konsekvens, at situationen ville blive skærpet i de lande, der allerede i forvejen kæmper med de største integrationsproblemer. De vil også annullere de instrumenter, som Kommissionen og ordføreren har fastlagt, og som skal forhindre misbrug, når det drejer sig om falske eller ugyldige papirer, om visa eller lignende, der er udløbet. På den måde accepterer De ikke blot, at der sker misbrug, men De fremmer det også, og dermed fremmer De også, at den nuværende lovgivning bliver overtrådt. Det vil vi under ingen omstændigheder acceptere.
Når De så oven i købet vil have, at alle retsmidler skal have opsættende virkning, forhindrer De dermed hurtige og sikre afgørelser samt gode løsninger. Jeg vil endnu en gang - ligesom i udvalget - definitivt sige til Dem, at vi, PPE-DE-Gruppen, støtter Kommissionens og ordførerens forslag. Men hvis der er flertal for Deres ændringsforslag eller for bare ét af dem, vil vi forkaste hele betænkningen.

Ceyhun (PSE).
Hr. formand, først vil jeg gerne påskønne ordførerens arbejde, fordi han har arbejdet hårdt på at efterkomme ønsket om en optimering af asylpolitikken i Unionen. Hans arbejde har entydigt gået i retning af at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Han har taget den aftale, der er forankret i Amsterdam-traktaten, meget alvorligt. Det kan jeg blot ønske, at vi alle ville gøre.
Jeg mener, det er rigtigt, at vi taler indgående om medlemsstaternes ansvar i forbindelse med modtagelse af og ansvar for en asylansøgning. Alt dette er ikke kun til gavn for Unionens borgere, men også flygtningene, der nøjagtigt skal vide, hvordan de er stillet. På grund af den voksende trussel om terror og en generel stigning i flugtforsøg globalt må vi omsider skabe klarhed over mulighederne i EU for disse mennesker. Derfor er det rigtigt, at man i dette forordningsforslag henleder opmærksomheden på en definition af tilflytning af pårørende og skaber klarhed på området.
I den forbindelse er det også meget rigtigt og vigtigt at støtte familiesammenføring. Begge dele tager sigte på en sammenhængende asylpolitik. Vi ønsker, at enhver stat skal have ret til at behandle disse sager i henhold til deres egen nationale lovgivning. Det skal ganske vist ikke forhindre nogen i at tage ved lære af andre medlemsstater. Vi ønsker i fællesskab at sikre asyl og forhindre misbrug. Alle bestemmelser behøver ikke at være ens i medlemsstaterne, men man bør lære af hinanden, hvordan flygtninge skal beskyttes, og hvordan misbrug kan forhindres.
En anden grund til, at vi på nuværende tidspunkt diskuterer bestemmelsen om, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, er, at de første ansøgerlande vil blive optaget i Unionen i nær fremtid. Og én ting er helt sikker, nemlig at Unionen så vidt muligt skal have kontrol over sin indenrigspolitik, asylpolitik og emigrationspolitik, inden de nye medlemsstater tiltræder. Vi kan ikke konfrontere de nye medlemsstater med en ufærdig asylpolitik. For dem er der i forvejen mange ting, der er vanskelige nok i tiltrædelsesprocessen. Bestemmelsen på EU-plan om, hvilket ansvar de pågældende medlemsstater helt præcist har over for flygtninge, skal derfor fastlægges nu, inden de første nye medlemsstater bliver optaget.
Projektet med et udvidet EU og et fælles retsområde vil på baggrund af vores arbejde med denne betænkning blive mere sikkert og succesfuldt, hvis alle medlemsstater står bag en fælles bestemmelse. Forslaget om en rådsforordning giver mulighed for at vurdere de erfaringer, som man har gjort med Dublin-konventionen, og indflette dem i en ny lovgivning. Jeg håber, at det vil lykkes for os alle!

Ludford (ELDR).
Hr. formand, det er afgjort nødvendigt at forbedre resultaterne af Dublin-konventionen og omsætte dem til fællesskabslovgivning under Domstolens og Parlamentets opsyn. Vi må løse problemet med flygtninge, hvis ansøgning ikke behandles af nogen af medlemsstaterne. Asylansøgere er ikke pakker, som vi kan flytte rundt på. De er rigtige mennesker, der måske eller måske ikke er berettiget til humanitær beskyttelse, men som under alle omstændigheder skal behandles med respekt og værdighed. Mange af disse er udmattede, forvirrede, bange eller svækkede.
Det kan ikke gentages for ofte, at medlemsstaternes hovedansvar er hurtig behandling af asylansøgninger for at kunne integrere dem, der er godkendt, og udvise dem, der ikke er godkendt. Det betyder ikke, at man skal springe over, hvor gærdet er lavest, da sager, der har fået en sjusket eller uretfærdig behandling risikerer at tage længere tid på grund af appeller. Det er ikke for at anfægte ansøgeres ret til appel. Et af min gruppes ændringsforslag vil give appeller en opsættende virkning. Hvis de ikke har opsættende virkning, og ansøgeren flyttes, kan denne ikke følge med i proceduren eller have kontakt med sin advokat, og det er ikke rimeligt.
Min gruppe ønsker også yderligere at styrke bestemmelserne om familieenheden. Et af vores ændringsforslag giver større sammenføringsrettigheder til ugifte par, herunder par af samme køn. Vi støtter også ændringsforslaget fra De Grønne, selv om jeg frygter, at det har en endnu mindre chance end vores eget. Der skal være yderligere fremskridt med konvergens inden for udviklingen af familieret på nationalt plan og reglerne for EU-indvandring og fri bevægelighed samt større anerkendelse af ugifte partnere som familie, især, men ikke udelukkende, registrerede partnerskaber. Jeg håber meget, at Den Socialdemokratiske Gruppe vil støtte ELDR-Gruppens fornuftige holdning.
Jeg kan godt forstå dem, der ønsker, at ansøgeren skal have frit valg med hensyn til behandling af asylansøgningen, frem for at det er den stat, der har taget imod ansøgeren, som skal behandle ansøgningen. Men det er desværre ikke muligt, før der er et velfungerende fælles asyl- og indvandringssystem, hvori der ikke er forhold, som påvirker valget.
I forslaget forveksles asyl også med indvandring. Asylsystemet er baseret på nødvendig beskyttelse. Hvis det skal bestemmes udelukkende på grund af destination, risikerer vi at underminere integriteten.
Det nye forslag indeholder en bestemmelse, som tvinger en medlemsstat til at tage ansvar, hvis staten har accepteret illegale personers ophold på sit territorium i mindst to måneder. Det vil være relevant i forbindelse med Sangatte i nærheden af Calais. Jeg vil indtrængende opfordre den franske regering til at anerkende det logiske og nødvendige heri, selv om jeg forstår, at de kæmper imod i Rådet. Før eller senere må vi erkende, at der er behov for en indvandrings- og asylforbindelse til EU og bedre strafferetlige rammer for menneskesmuglere. Men situationen i Sangatte må ikke blive værre. Sangatte-centret kan ikke bare lukkes ned. Det ville være umenneskeligt og blot flytte problemet. Men det er nedbrydende og farligt, og Det Forenede Kongerige skal også anerkende problemet. Der er behov for en bilateral løsning snarest, som støttes af den nye konvention, Dublin II, men som skal opnås gennem en pragmatisk bilateral aftale.

Santini (PPE-DE).
Hr. formand, vi skal huske, at der her er tale om et forslag til direktiv, som blot fastlægger nogle minimumskriterier for gennemførelsen. Derfor er forslagets største fordel uden tvivl det store råderum, som det giver medlemsstaterne til gennemførelsen af såvel nationale bestemmelser som EU-bestemmelser. Vi må dog sige, at dette direktiv på sin vis er en måde at løse problemet på, som allerede praktiseres. I mange lande - og ikke mindst i Italien - har man nemlig efterhånden taget den slags foranstaltninger i brug i lang tid, når det gælder om at løse den akutte nødsituation, som indvandringen har skabt.
I den forbindelse forekommer det mig, at det i en sådan forhandling endnu en gang ikke er alle, som er helt klar over forskellen på de tre typer asylansøgninger og således også på de mennesker, der indgiver disse ansøgninger. Der er nemlig de politiske flygtninge, flygtninge som følge af nødsituationer og almindelige indvandrere, der leder efter arbejde. Det er klart, at det drejer sig om tre meget forskellige situationer, som således kræver nogle lige så forskellige løsninger.
I dette direktiv taler man også om Argo og Odysseus, der er to sammenhængende programmer, som har samme formål, og som forener lovlighed med strenghed, hvilket heldigvis sker på en meget fornuftig måde.
Man har under denne forhandling givet udtryk for nogle bekymringer, som så afgjort er overdrevne. Nogle talte ligefrem om, at vi risikerer at gå i retning af en politistat. Jeg må ærligt talt sige, at det ikke er tilfældet, og der blev da heller ikke givet udtryk for nogen bekymringer i den retning i den tidligere forhandling. Det skal dog siges, at hvis strenghed ikke er ensbetydende med en politistat, men først og fremmest med en garanti for regelmæssighed i asylbevillingen, og hvis strenghed ikke mindst er ensbetydende med at skelne de uægte indvandrere fra illegale indvandrere og kriminelle og med at skelne de ærlige indvandrere fra narkokurerer og slavehandlere, er en velafbalanceret strenghed en fordel, og det er den også, fordi ordentlige mennesker ikke behøver at frygte denne strenghed, som kun giver asylansøgerne imødekommenhed, forståelse og bistand.

Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, asylspørgsmålet har indtaget en fremtrædende plads på den politiske dagsorden i EU og dens medlemsstater, især efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden, der gav Fællesskabet nye beføjelser og åbnede for nye muligheder for fælles indsats. Det forslag, som vi i dag har til forhandling, indgår i udviklingen af en fælles asylpolitik i EU baseret på en fuldstændig og altomfattende gennemførelse af Genève-konventionen, som skal fastsætte klare, enklere og mere anvendelige kriterier til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, som er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne, så der kan sikres en retfærdig og effektiv asylprocedure.
Forslaget indeholder nyskabende bestemmelser, der skal afskaffe de procedurer, som har vist sig alt for langsommelige, og erstatte dem med enklere procedurer, og øge effektiviteten gennem et smidigere samarbejde mellem medlemsstaterne, så der skabes et system, der er retfærdigt og menneskeligt for asylansøgerne, hvad der er meget vigtigt ikke blot for asylansøgerne, men også for medlemsstaterne, fordi der gennemføres en ensartet ordning overalt i EU, som sikrer, at enhver asylansøgning faktisk behandles, og at det samtidig undgås, at der i tilfælde af flere ansøgninger i forskellige medlemsstater gennemføres parallelle sagsbehandlinger.
Jeg takker for den indsats, som ordføreren, Luís Marinho, og Eva Klamt har ydet med at formulere en afbalanceret og hensigtsmæssig tekst i forhold til det mål, som man havde sat sig. Det er nu vigtigt, at vi arbejder sammen for at undgå løsrevne ændringsforslag, der kan ødelægge den ligevægt, som teksten har opnået i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder.

Hedkvist Petersen (PSE).
Hr. formand, det er meget let at føle afmagt over for den asylsituation, vi har i Europa. Det er let at føle afmagt over for det faktum, at så mange mennesker har brug for denne beskyttelse, men også over for vores manglende evner mange steder, når det drejer sig om at integrere asylansøgere og indvandrere i vores medlemsstater.
Det er et meget betydningsfuldt spørgsmål, og jeg vil derfor begynde med at takke min kollega hr. Marinho for alt det arbejde, han har lagt i betænkningen. Jeg vil naturligvis også takke Kommissionen for forslaget. Jeg vil understrege, hvad hr. Marinho sagde om, hvor vigtigt det er, at medlemsstaterne nu tager spørgsmålet alvorligt og skrider fra ord til handling.
Forslaget om ansvaret for asylansøgninger er et lille, men meget vigtigt skridt imod at skabe en fælles asylpolitik i EU. På trods af Schengen-konventionen og fjernelsen af grænserne inden for dette område er der store forskelle mellem medlemsstaternes flygtningemodtagelse og asylansøgernes muligheder for at få opholdstilladelse. En solidarisk flygtningemodtagelse og en solidarisk behandling af ansøgninger er altså frem for alt vigtigt for asylansøgerne selv. Det er derfor glædeligt, at EU nu kan gå et skridt længere, end Dublin-konventionen har gjort. Med kortere behandlingsfrister mindskes risikoen for, at ventetiderne trækker ud med alt, hvad det indebærer af usikkerhed for asylansøgerne.
Forslagene om at styrke børnenes rettigheder, når det gælder deres egen familie, er særligt vigtige. De børn, som efterlades alene og må flygte fra krig og undertrykkelse, skal have al den støtte, vi kan give dem. Et vigtigt bidrag hertil er det udvidede familiebegreb, som vi nu har mulighed for at træffe beslutning om.
Til sidst vil jeg påpege, at det er vigtigt, at vi har respekt for menneskers måde at vælge at leve på i familier, så vi også her forsøger at sidestille forskellige former for samboforhold og partnerskaber.

Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Hr. formand, det er vigtigt, at man moderniserer den gode konvention fra Dublin, som ligger til grund for forordningsforslaget, så den lever op til Amsterdam-traktaten. Der er imidlertid fare for, at vi ikke udvikler, men snarere destruerer den. Der skal være klare spilleregler for, hvilket medlemsland der er ansvarligt for en konkret asylansøgning. I behandlingen af en asylansøgning er det vigtigt, at fristen er så kort som muligt. Jo mere effektivt det europæiske system er, des bedre for alle parter. Det kan ikke være rigtigt, at en ægte asylansøger må vente i uvirksomhed i lange tider på behandlingen af sin asylansøgning blot på grund af bureaukrati. Medlemslandene må kunne effektivisere behandlingen af asylansøgninger og anmodninger om ophold. En måned er menneskeligt set et ubetinget maksimum.
Forældremyndigheden over en mindreårig er ikke altid et entydigt spørgsmål, hvis de biologiske forældre ikke kan fungere som værge. Det er heller ikke ubetinget godt for et barn, at en hvilken som helst slægtning, som melder sig frivilligt, kan fungere som dets værge. Dette kan også bruges ved uærlig indvandring, hvorfor det også sætter de ægte asylansøgeres interesser på spil. Værgebegrebet må defineres klart. Forskellene mellem familiebegrebet i Syd og Nord er store. Hvad er kernefamilien? Er det forældre og børn eller alle mulige slægtninge helt ud til halvfætre og -kusiner? Behandlingen af direktivet om familiesammenføring er endnu i gang, hvorfor det er meningsløst at definere begrebet familie separat i hvert direktiv. Direktivet om familiesammenføring må gennemføres hurtigt.

Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer, det forslag til forordning, som sigter mod at erstatte Dublin-konventionen med et fællesskabsretligt værktøj, indgår, som fastlagt i traktatens artikel 63, i den pakke med tiltag, der blev aftalt i Tampere, og som ud over forordningen indeholder tre direktivforslag om henholdsvis fælles minimumsstandarder for asylprocedurerne, fælles minimumsstandarder for kravene til modtagelse af asylansøgere og godkendelseskriterier for at opnå flygtningestatus eller subsidiær beskyttelse og for indholdet af disse statusser. Forud for udarbejdelsen af forordningen har der været en stor høring for medlemsstaterne, FN's Flygtningehøjkommissariat og de ikke-statslige organisationer på basis af et arbejdspapir fra Kommissionens tjenestegrene. Takket være ordføreren hr. Marinhos fremragende indsats, som jeg gerne vil ønske tillykke med, vil også Europa-Parlamentet yde sit bidrag til sagen.
Det er sandt, at den mest praktiske løsning, hvis vi arbejdede inden for rammerne af et fælles asylsystem, hvor alting var harmoniseret, måske ville være at anerkende, at den stat, hvor ansøgningen blev indgivet, er den ansvarlige. Men det er ikke tilfældet. Vi arbejder inden for nogle rammer, hvor harmoniseringen gælder fælles minimumsstandarder. Vi bliver nødt til at erkende, at den mest pragmatiske og effektive løsning for øjeblikket, hvor harmoniseringen er meget begrænset, er at anerkende, at den stat, der er ansvarlig for flygtningenes indrejse på EU's territorium, skal være den, der afgør asylansøgningen i en ånd af solidaritet og loyalt samarbejde. Som følge heraf hviler Kommissionens forslag på det samme princip som Dublin-konventionen. Behandlingen af en asylansøgning påhviler den medlemsstat, der har spillet den største rolle i ansøgerens indrejse eller ophold på EU's territorium, med helt klare undtagelser, som skal beskytte familiegruppernes enhed.
Vi må imidlertid erkende, at Dublin-konventionen ikke har haft de forventede virkninger. Vi må lære af fortiden. Derfor har vi foreslået flere fornyelser. Vi har foreslået nye bestemmelser, der lægger vægt på det ansvar, som en medlemsstat påtager sig over for de andre ved at tillade, at illegale ophold på statens territorium trækker ud, på langt kortere procedurefrister for at leve op til målsætningen om en hurtig behandling af asylansøgningerne, hvilket er i de rigtige asylansøgeres interesse, og undgå at lade ansøgerne svæve alt for lang tid i uvished om resultatet af deres asylansøgning, på længere frister for overførsel af de involverede personer til den ansvarlige stat for at tage hensyn til de praktiske vanskeligheder ved gennemførelsen og på nye bestemmelser til bevarelse af enheden i asylansøgernes familiegrupper i det omfang, dette er i overensstemmelse med målsætningen om hurtig behandling af asylansøgningerne.
Svaret på Olle Schmidts spørgsmål er for det første tilstedeværelsen af klare regler om medlemsstatens ansvar, for det andet præcisioner, som tilføjes vores forslag, om, hvilke former for beviser der kræves for at fastslå, hvilke stater der er ansvarlige, og for det tredje og sidste regler om det subsidiære ansvar, der påhviler den stat, som udviser forsømmelighed.
Kommissionen er klar over, at der ikke er noget system til fordeling af ansvaret på asylområdet, som kan foregive at være perfekt. Som fru Sbarbati ganske rigtigt har bemærket i sin betænkning for Udvalget for Andragender, har vi forsøgt at finde en balance, hvilket har været ret så vanskeligt, vil jeg indrømme, mellem på den ene side medlemsstaternes legitime interesse i at bekæmpe fænomenet asylum shopping og gentagne ansøgninger fra den samme person for at forlænge sit ophold på EU's territorium og på den anden side asylansøgernes interesse i at få deres ansøgning behandlet inden for rimelige frister og ikke at blive permanent skilt fra medlemmer af deres familie, når der ikke er nogen fornuftig grund til, at deres ansøgning ikke skulle blive behandlet i den samme medlemsstat.
Kommissionen kan godkende ordførerens ændringsforslag, som efter vores mening forbedrer teksten og gør Kommissionens intentioner med teksten mere effektive. Det vil ikke være nogen overraskelse, er jeg sikker på, hvis Kommissionen ikke er positivt indstillet over for de ændringsforslag, som følger en anden logik, og som, hvor respektable de end er, fordrejer forslaget og modarbejder det klare valg, som Kommissionen har truffet, om at opnå en pragmatisk, fornuftig og effektiv tekst inden for den kortest mulige frist.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Mange tak, hr. Di Lello Finuoli. Vi registrerer Deres kommentar.
