Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden.
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Wynn (PSE).
Fru formand, protokollen er korrekt, men jeg vil gerne komme med en kommentar. I går var jeg til stede i Strasbourg, og jeg havde møder fra det tidspunkt, jeg ankom, til efter kl. 21. Jeg fik derfor ikke skrevet mig på tilstedeværelseslisten i plenarsalen, så når man ser i protokollen, forekommer mit navn ikke.
Nogle organer offentliggør statistikker om medlemmers tilstedeværelse. Dette er imidlertid et klassisk eksempel på, hvordan det undertiden, når de siger, at medlemmer ikke har været til stede ved plenarmøderne, ganske enkelt er sådan, at de ikke har skrevet sig på tilstedeværelseslisten i salen den dag. Jeg vil gerne have dette ført til protokols. Medlemmerne bør, når disse lister offentliggøres, erindre, at tilstedeværelseslisten ikke synes at svare til den egentlige situation.

Formanden.
Tak, hr. Wynn. Deres bemærkning vil naturligvis blive indført i protokollen.
Lynne (ELDR).
Fru formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne anmode Parlamentets formand om at rette vores klage til den franske regering og til Strasbourgs borgmester, ja, og til Air France. Nogle af os blev forhindret i at nå frem til indledningen af plenarmødet i går, fordi Air France aflyste et af de eneste direkte fly fra Det Forenede Kongerige til Strasbourg. Det betød, at en del af os måtte flyve via Nantes og ikke ankom før kl. 21. Vi var de heldige. Jeg kan forstå, at Parlamentets formand også var berørt af dette. Hvis den franske regering insisterer på, at vi skal holde 12 af årets mødeperioder her - og jeg har ikke været en af dem, der klager over det - så vær så venlig at få os frem til plenarmødet, ja, og hjem fra plenarmødet efter afstemningen kl. 18.30 torsdag aften!
Det er ganske latterligt, at medlemmer af Europa-Parlamentet ikke kan deltage i debatterne. Jeg skulle have talt ved en af disse debatter i går, og det ved jeg, at også andre skulle. Jeg vil anmode formanden om at kontakte embedsmændene og bede dem om at gøre noget ved det.
Formanden.
Fru Lynne, Deres protest vil naturligvis blive videregivet. Denne sag gik, som De ved, også ud over Europa-Parlamentets formand, hr. Cox. Vi vil meddele dette til den franske regering. Når dette er sagt, er der ikke tale om et enkelt ansvar i denne sag, som vi alle beklager, men et delt ansvar. Vi vil derfor videregive Deres protester til alle de ansvarlige i denne sag for at undgå, at dette gentager sig.
(Protokollen godkendtes)

Randzio-Plath (PSE)
Fru formand, vi kan stemme for dette forslag om uopsættelighed, hvis det bliver behandlet på april II-mødet. Til den tid vil vi så også kende den retlige stillingtagen fra Udvalget om Retlige anliggender og Det Indre Marked. Selv om vi ikke er enige i ændringen af retsgrundlaget, er vi indstillet på at behandle det på april II-mødet under disse betingelser.

Palacio Vallelersundi (PPE-DE)
Fru formand, dette forslag til forordning gennemfører FN's Sikkerhedsråds resolution 1390 af 16. januar i år i henhold til kapitel VII i De Forenede Nationers pagt. I betragtning af de 30 dage, som signatarstaterne har til at vedtage de relevante foranstaltninger til gennemførelse af nævnte FN-resolution, stemte Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder i går for uopsættelighed og anvendelse af proceduren uden afgivelse af betænkning, det vil sige, at den sendes direkte til Parlamentet med en frist for ændringsforslag for de politiske grupper. Jeg anmoder formandskabet om at fastsætte den længst mulige frist for ændringsforslag i betragtning af omstændighederne.
Jeg har to kommentarer til. Den første er, at for at gennemføre resolutioner som resolution 1390 optræder EU på to måder: en i henhold til anden søjle, det vil sige udenrigspolitik, og en i henhold til EF-traktaten. Kommissionen mente næsten enstemmigt i går, at Parlamentet burde arbejde på gennemførelse af instrumenterne inden for anden søjle, det vil sige gennemførelsen af den fælles holdning, der er ved at blive vedtaget i dette øjeblik. Og hvis det ikke er inddraget, bør det i hvert fald være informeret, for en ting er traktatens bestemmelser, noget andet er sund fornuft og tanken om, at Parlamentet repræsenterer borgernes interesser.
Den anden kommentar er, at Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder udtrykte stor bekymring og formelt vil anmode Rådet og de medlemsstater, der er medlem af FN's Sikkerhedsråd, om at anvende de proceduremæssige mekanismer, der er nødvendige for at korrigere eventuelle uberettigede opførelser af navne på fysiske eller juridiske personer på disse lister. Dette skaber i øjeblikket stor ængstelse i vores medlemsstaters offentlighed.
Endelig har vi allerede anmodet Kommissionen om ikke at tvinge os til at arbejde på den måde. Det er ikke seriøst, at Parlamentet kun har fem dage til at støtte denne FN-resolution, når den er fra den 19. januar. Vi anmoder om, at vi i fremtiden hurtigere bliver involveret i udarbejdelsen af denne type forordninger, så Parlamentet kan give sin støtte med fuldt kendskab til sagen og ikke ved at gøre en proceduremæssig indsats, der er helt ude af proportioner.

Formanden.
Fru Frahm, De har bedt om at få ordet. Er Deres bemærkning for eller imod forslaget om uopsættelig forhandling?

Frahm (GUE/NGL).
Fru Palacio, jeg forstår ikke, at De har ladet Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender acceptere denne procedure. Jeg forstår ikke, at Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender skal behandle en liste over navne uden at vide, hvordan denne liste er blevet til, og uden at man ved, hvordan den kan ændres. Hvis Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender havde taget sine opgaver alvorligt, havde det afvist at behandle en sådan sag, før man ved, hvordan man kan ændre listen over navne. Hvis man vil respekteres af Kommissionen, kan man ikke bare sige ja til at arbejde i Kommissionens tempo. Det burde man have afvist.

Formanden.
Er der nogen, der ønsker at få ordet for en bemærkning for forslaget om uopsættelig forhandling?

Palacio Vallelersundi (PPE-DE).
Fru formand, til fordel for uopsætteligheden og som svar på netop det spørgsmål drejer det sig som sagt ikke om, at Parlamentet tager stilling til en liste. Det drejer sig om, at Parlamentet støtter en beslutning truffet af FN's Sikkerhedsråd. Det er en beslutning, som FN's Sikkerhedsråd vedtager, og som signatarstaterne og EU - som en regional magt, der på visse områder repræsenterer disse signatarstater - bør støtte, men ikke har andel i.
I De Forenede Nationers pagt står der i artikel 40 og 41 i kapitel VII, at Sikkerhedsrådet vedtager de forholdsregler, som det skønner nødvendige, og at signatarstaterne bør - det er et spørgsmål om at burde - gennemføre dem. Derfor skal Sikkerhedsrådet anmodes om enhver ændring af de lister. Det, som Udvalget om Retlige Anliggender anmoder om - og det vil vi gå videre med - er, at Rådet som repræsentant for EU og de medlemsstater, der indgår i Sikkerhedsrådet, overvåger, at der anvendes nogle procedurer og nogle mekanismer i FN's Sikkerhedsråd, således at der kan gøres en undtagelse, hvis en fysisk eller juridisk person uretmæssigt er opført på den liste.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0103/2002 af McCartin for Budgetkontroludvalget om decharge til Kommissionen for gennemførelsen af Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 2000 (SEK(2001) 528 - C5-0234/2001 - 2001/2102(DEC));
A5-0088/2002 af Blak for Budgetkontroludvalget om decharge til Kommissionen for gennemførelsen af budgettet for 6., 7. og 8. Europæiske Udviklingsfond for regnskabsåret 2000 (KOM(2001) 233 - C5-0209/2001 - 2001/2096(DEC));
A5-0079/2002 af Seppänen for Budgetkontroludvalget om decharge til Kommissionen for gennemførelsen af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskabs budget for regnskabsåret 2000 (C5-0043/2002 - 2001/2101(DEC));
A5-0098/2002 af Virrankoski for Budgetkontroludvalget om decharge for gennemførelsen af Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 2000 (Sektion I - Europa-Parlamentet) (SEK(2001) 530 - C5-0238/2001 - 2001/2103(DEC));
A5-0094/2002 af Morgan for Budgetkontroludvalget
1. om decharge for gennemførelsen af Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 2000
Sektion IV - Domstolen (SEK(2001) 530 - C5-0240/2001 - 2001/2105(DEC))
Sektion V - Revisionsretten (SEK(2001) 530 - C5-0241/2001 - 2001/2106(DEC))
Sektion VI - Det Økonomiske og Sociale Udvalg (SEK(2001) 530 - C5-0242/2001 - 2001/2107(DEC))
Sektion VII - Regionsudvalget (SEK(2001) 530 - C5-0243/2001 - 2001/2108(DEC)) 
Sektion VIII - Ombudsmanden (SEK(2001) 530 - C5-0244/2001 - 2001/2109(DEC))
og
om decharge for gennemførelsen af Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsårene 1996-1999 - Sektion VI - Det Økonomiske og Sociale Udvalg (SEK(1997) 402 - C4-0197/1997 - 1997/2076(DEC), (SEK(1998) 521 - C4-0353/1998 - 1998/2011(DEC), SEK(1999) 414 - C5-0008/1999 - 1999/2166(DEC) og SEK(2000) 539 - C5-0312/2000 - 2000/2156 (DEC))
2. om udsættelse af afgørelsen om decharge for gennemførelsen af Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 2000 (Sektion II - Rådet) (SEK(2001) 530 - C5-0239/2001 - 2000/2104(DEC));
og
A5-0101 af Staes for Budgetkontroludvalget
1. om decharge til Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene for regnskabsåret 2000 (C5-0126/2002 - 2001/2111(DEC)),
2. om decharge til Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse for regnskabsåret 2000 (C5-0127/2002 - 2001/2112(DEC)) og
3. om decharge til Det Europæiske Genopbygningsagentur for regnskabsåret 2000 (C5-0673/2001 - 2001/2238(DEC)).
Decharge 2000: Det almindelige budget - sektion III

McCartin (PPE-DE)
Fru formand, jeg vil gerne indlede med at takke medlemmerne af Budgetkontroludvalget for deres venlige samarbejde med mig i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning - både hver især og som gruppe. Jeg vil også gerne takke kommissær Schreyer for hendes regelmæssige deltagelse i vores møder og for den hjælp og ekspertise, som hendes personale har ydet. Jeg vil gerne især takke personalet i vores eget Budgetkontroludvalg, som har været meget flittigt og kyndigt og generøst med dets tid, selv om der er blevet flyttet meget rundt på det for nylig, hvilket ikke er nyttigt. Ikke desto mindre kunne jeg ikke rose det mere. Jeg vil også takke hr. Bourlanges, som har skitseret strategien for denne betænkning.
Vi startede med 65 afsnit og endte med 95. Jeg vil ikke forsøge at opsummere betænkningen, for det ville tage alt for lang tid. Jeg vil imidlertid nævne dens hovedtræk. Hovedtrækkene ved denne betænkning om budgettet for regnskabsåret 2000 var overskuddet på 11 milliarder euro (eller 14%). Det tal kræver en forklaring. For det første hidrørte over 2 milliarder euro fra indtægter. Jeg tror ikke, at nogen national regering ville komme med undskyldninger for at have inddrevet for mange indtægter. En anden faktor er reserven på 800 millioner euro. Igen er reserven der ikke nødvendigvis for at blive brugt. Den bør ikke medregnes i overskuddet. Når andre enkeltheder er taget i betragtning, havde vi et reelt overskud på omkring 9%. Heraf kunne 7,2% siges at komme fra strukturfondene. Hvis strukturfondene tages ud af beregningen, var der ingen problemer med resten af budgettet.
Hvad strukturfondene angår, forelå forordningen i midten af 1999. Den nye Kommission tiltrådte på det tidspunkt. Som følge af denne forordnings detaljeringsgrad og komplikationer var det aldrig muligt at nå vores udgiftsmål i 2000.
Dette fører os frem til problemet med disse forordninger. De fleste nationale regeringer indsendte først deres rammeplaner i 2000. Nogle af dem var ikke antagelige på det tidspunkt på grund af vanskeligheden ved at forstå forordningerne. Så der var et problem.
Jeg vil blot gerne understrege, at en tysk embedsmand fortalte mig, at der inden for det seksårige program, der udløb i 1999, var 60.000 projekter i mål 1-området i Tyskland alene. Det giver os en idé om omfanget af problemet med at forvalte disse midler, og i det relevante generaldirektorat i Kommissionen er der et personale på 500, der beskæftiger sig med dette.
Spørgsmålet om strukturfondene må behandles grundigt. Alle Unionens institutioner skal bestræbe sig på at forenkle de forordninger, som vi bruger til at gennemføre den europæiske regionalpolitik, inden det nye program bliver indført og inden udvidelsen om fire år.
Mit næste punkt er det aktuelle spørgsmål om svig og uregelmæssigheder. Det er Budgetkontroludvalgets pligt at pege på fejl og mangler ved forvaltningen og foreslå løsninger. Derfor må budskabet fra Budgetkontroludvalget altid være kritisk og risikere at lyde ret så negativt. Det endelige ansvar for fejl og mangler ligger hos Europa-Kommissionen, men de nationale regeringer bruger størsteparten af pengene. Når vi taler om fejl og mangler hos Kommissionen, taler vi om dets fejl og mangler, når det gælder om at kontrollere de nationale regeringer og de regionale myndigheder, hvilket ikke altid er en nem opgave.
EU er på alle niveauer et partnerskab med de nationale regeringer. Hvis der er noget, Kommissionen kan kritiseres for, er det for ikke at gøre sit eget PR-arbejde, ikke at kunne hævde sig og klare skærene over for de nationale regeringer, når de ikke overholder forordningerne.
I forbindelse med dechargeproceduren forventer vi at træffe en politisk beslutning om Kommissionens præstationer. Vi i Budgetkontroludvalget gør dette på grundlag af en beretning fra Revisionsretten og Kommissionens årsregnskab.
Budgetkontroludvalget vedtog dechargen med en stemmefordeling på noget i retning af 17 mod 4. Det er et rungende tillidsvotum til det arbejde, Kommissionen har gjort i 2000. Men vi har ikke overset svaghederne i systemet, og i vores forslag til beslutning foreslår vi ændringer og forbedringer af både planlægning og forvaltning. Vi ønsker et bedre samarbejde mellem Revisionsretten, Parlamentet og Kommissionen, når det gælder gennemførelsen af europæiske politikker og en mere effektiv brug af europæiske midler.
Det sidste punkt, jeg gerne vil komme ind på, er Revisionsrettens manglende revisionserklæring. Vi bør pege på, at den afgav en revisionserklæring for indtægter og forvaltning. Vi har skitseret vores løsninger i afsnit 44. Vi vil gerne se tal for fejlfrekvensen. Vi vil gerne se tal, som vil gøre os i stand til at sammenligne et år med et andet. Men vi så gerne, at Revisionsrettens revisionserklæring i relation til indtægtssiden af budgettet og forvaltningen var klarere.
De eneste oplysninger, vi har om svig- og fejlfrekvensen, kommer fra Kommissionens regnskab for 2000. Det ser ud, som om svig- og fejlfrekvensen beløber sig til omkring 2 milliarder euro eller omkring 2,5% af det samlede budget. Heraf synes omkring 10% af de traditionelle egne indtægter at udgøre et alvorligt problem. Hvis det tages ud af beregningen, vil svig- og fejlfrekvensen, så vidt vi kan se, være omkring 1%. Jeg forsøgte at finde ud af, hvordan andre stater håndterer dette problem, og jeg fandt ud af, at de eneste sammenlignelige systemer er det amerikanske og det nederlandske. I forhold til de standarder, de anvender, vil jeg gerne kategorisk udtale, at Kommissionen ville bestå med glans. Vores svig- og fejlfrekvens ligger under det, der er acceptabelt i disse lande. Så selv om vi har justeringer at gøre og henstillinger om forbedringer, ønsker vi samtidig ikke at lægge for megen vægt på de negative aspekter i vores betænkning.
Endelig vil jeg gerne se os styre hen mod en situation, hvor Revisionsretten forelægger en erklæring for os, som vi i Budgetkontroludvalget kan nå at læse inden for en rimelig tid. Så kunne vi forberede en erklæring, der kan læses og forstås af medlemmerne af Europa-Parlamentet, af medlemmerne af de nationale parlamenter og af studerende, der studerer europæisk politik. Det mål har vi hidtil forfejlet. Jeg håber, at mine efterfølgere vil nå frem til noget, der kan forstås af europæiske borgere.

Blak (GUE/NGL)
Fru formand, jeg vil gerne anbefale, at vi giver Kommissionen decharge for Udviklingsfonden, og jeg vil gerne bede fru Schreyer om at meddele det til hr. Nielson, da jeg kan se, at han ikke er til stede i dag under denne vigtige debat. Jeg har undervejs i forløbet truet med at få dechargeafgørelsen udsat, hvis Kommissionen ikke kunne levere nogle resultater. Det har den så gjort. Der er stadig nogle problemer, men dem må vi se på i en opfølgningsbetænkning. Jeg har især fokuseret på kvaliteten i form af antallet af opfølgninger af revisioner i år. Det, der bekymrer mig, er, at Kommissionen ikke har overblik over, hvor mange revisioner der er lavet, og af hvem og hvor. Et af mine første spørgsmål til Kommissionen var: "Hvor mange revisioner lavede I i år 2000?" Første svar var 12 revisioner, og det - synes jeg - var - meget, meget få, når man tænker på, at der er 70 AVS-lande. Så fandt Kommissionen nogle flere rapporter. De kom i tanker om, at der nok var lavet nogle rapporter ude i delegationerne, og Nielson forsikrede udvalget om, at der var lavet 73 revisioner i 2000. Jeg bad derpå om at få en liste over disse revisioner. Det viste sig at være en liste med meget sparsomme oplysninger, så den blev jeg ikke meget klogere af. Men det vakte megen morskab - især i Revisionsretten - da de så, hvad det var, man lagde frem som revisioner. Næsten halvdelen var i øvrigt fra Malawi, og det viste sig, at de skulle trækkes fra, så var vi nede på 52 revisioner. Og ikke, som Nielson lovede os i udvalget, 73 revisioner. Det kan godt være, at 52 revisioner er nok, men det er bekymrende, at Kommissionen ikke har et bedre overblik over, hvor mange revisioner der laves, og hvem der laver dem. Der er ikke et centralt arkiv, og der er ingen overblik over aktiviteterne "ude i marken". Kommissionen har dog overbevist mig om, at det ikke er nødvendigt, at revisionerne udføres fra hovedkvarteret i Bruxelles. Derfor har jeg trukket mit oprindelige krav om mindst 50 revisioner tilbage. Men jo mere finansielt ansvar der lægges ud til delegationerne, jo større krav stilles der til hovedkvarterets overblik og koordination.
Jeg har også bedt Kommissionen om at give mig en bedre forklaring på, hvorfor de resterende millioner euro, der nævnes i Revisionsrettens årsberetning, endnu ikke er blevet søgt tilbage. Det er to år siden, at man konstaterede dette, og der er stadig ikke sket noget. Jeg spurgte generaldirektøren fra DG-AIDCO, om han, på basis af kontrolsystemet og de oplysninger, der er fra delegationerne, kunne afgive en erklæring om, at EUF-midlerne er brugt i overensstemmelse med principperne for "forsvarlig forvaltning". Det har jeg endnu ikke fået svar på. Jeg kunne have stillet spørgsmålet til kommissær Nielson, hvis han havde været til stede i dag. Men det kan jo være, at fru Schreyer kan hjælpe mig. Der har været meget kritik af den måde, AVS-sekretariatet har fungeret på. Der er lavet revisionsrapporter, som er meget, meget kritiske, og der har desværre også været nogle sager ved domstolene i Belgien, hvor man er blevet dømt for ikke at overholde lovgivningen. Det mener jeg ikke, at vi kan leve med i EU. Der er nu kommet en ny ledelse, og jeg har haft nogle utrolig gode møder med den. Jeg håber, at det går bedre, og derfor har jeg sagt, at vi nu venter og ser, hvad udfaldet af Revisionsrettens beslutninger bliver, og så må vi tage spørgsmålet op igen.
Jeg vil også komme med et par bemærkninger på GUE-Gruppens vegne om McCartins betænkning. Jeg synes, at det er et flot resultat, og jeg vil gerne rose ham for, at han har lyttet til mine mange ændringsforslag, og at de er blevet medtaget. Det er én af de måder, hvorpå vi hele tiden kan følge op på de tidligere dechargeafgørelser, og det er meget, meget vigtigt. Der er dog to vigtige sager, som jeg savner at få noget af vide om: Hvornår bliver den disciplinærsag, der kører på Stockholm-kontoret, afsluttet, også fra OLAF's side? Og det samme gælder IRELA-sagen fra Spanien, som vi har talt så længe om.
Jeg vil også gerne sige et par ord om dechargeafgørelsen for Parlamentet. Virrankoski har gjort et fremragende stykke arbejde. Den er skarp, og den er afbalanceret. Det er ikke let at forstå i forbindelse med dechargeafgørelsen for Parlamentet, at vi beder om åbenhed. Alle hér er oppe på mærkerne, især når det gælder deres egne penge. Jeg vil gerne sige, at jeg er dybt skuffet over PPE-DE-Gruppens generalsekretær, der har skrevet rundt til alle de andre grupper, at det ville være en katastrofe, hvis der skulle være åbenhed omkring vores regnskaber. Vi kritiserer Kommissionen for ikke at være åben, og når det så kommer til os selv, lukker vi øjnene. Jeg synes virkelig, at PPE-DE-Gruppens generalsekretær skulle skamme sig dybt over at ringe rundt og bede om, at der skal være totalt lukkethed omkring skatteydernes penge. Det kan vi ikke leve med.
Jeg vil også gerne sige, at noget af det, der falder mig i øjnene, er, at man vil nedlægge Finansinspektionen. Når man ser på tallene for 2000, kan man se, at der i 7% af dokumenterne var fejl. Jeg mener, at det viser, at den interne revision, der nu kommer, skal have mulighed for at være uafhængig. Men jeg vil stadigvæk sige: Lad være med at nedlægge Finansinspektionen.
Med hensyn til dechargeafgørelsen for Rådet vil jeg gerne sige, at vi fastholder udvalgets bemærkninger og beslutning. Jeg kan ikke leve med, at nogle i en gruppe bliver banket på plads med det resultat, at vi skal ændre den beslutning, som vi stemte for i Budgetkontroludvalget. Men i det store hele vil jeg anbefale, at vi giver decharge på alle områderne. Det går godt, det går meget bedre, og det kan vi kun være glade for.

Seppänen (GUE/NGL)
Fru formand, det er i de senere år blevet kendetegnende for Det Europæiske Kul- og Stålfællesskabs aktivitet, at Fællesskabets aktivitet forventes afsluttet nu til sommer. Man har besluttet ikke at fortsætte EKSF's aktivitet længere - et halvt århundrede er nok.
I sine sidste funktionsår har EKSF fungeret som en bank. Det har taget og givet lån. Ansvaret for forvaltningen af dets midler lå hos Kommissionen, som nu har til opgave at afvikle bankens aktivitet, at inddrive de midler, den har lånt ud, og at betale dens gæld. Der er flere tilgodehavender, end der er gæld. Det ser ud til, at der bliver et overskud på ca. 1,1 milliarder euro efter EKSF. Som tidligere besluttet investeres dette overskud i finansmarkedet på rentabel vis. Pengene skal bruges til en særlig kul- og stålfond, som tildeler penge til forskning inden for disse områder efter principper, som Kommissionen har foreslået og Rådet har godkendt.
Provenuet af pengene tænkes brugt til gavn for kul- og stålområdet, hvorfra EKSF har opkrævet afgifter til finansiering af sin aktivitet. Det er da også retfærdigt nok. Her må man huske på, at forskningsfondens midler er indsamlet i de gamle medlemslande, og at de fortrinsvis bør anvendes til forskning til gavn for disse landes kul- og stålområder. Under hensyntagen til den store betydning, disse områder har i mange af ansøgerlandenes økonomi, er der dog grund til at kræve, at Kommissionen indleder forhandlinger med de gamle medlemslande om, at også de nye medlemmer kan få del i de forskningsresultater, man opnår.
Kommissionen bør investere formuen efter EKSF, så renten bliver størst mulig. Hvis man bliver nødt til at indgå kompromiser mellem investeringsikkerhed og risikotagen, skal man undgå risikoen. Det er vigtigt at forsøge at bedømme, hvilket afkast Kommissionen får ved at investere midlerne. Ved årsberetningen kan vi for første gang få information om afkastet ved investering af EKSF's midler. I 2000 var den gennemsnitlige rente 4,72%. Offentliggørelsen af denne information er et vigtigt skridt i den rigtige retning, men der skal tages flere skridt. For de efterfølgende år bør der opstilles en benchmark-afkastsats, således at revisorerne kan evaluere succesen af investeringen sammenlignet med den opstillede målsætning.
Samtidig er det vigtigt for de kommende år at bedømme, om afviklingen af EKSF's gamle aktivitet gennemføres som planlagt. Kommissionen påtænker at opretholde over 30 embedsmandsstillinger i direkte forbindelse med boskiftet efter EKSF. Det virker som et stort antal. I de kommende år må Parlamentet holde øje med, at midlerne fra Kul- og Stålfællesskabet ikke anvendes til opretholdelse af unødigt bureaukrati i Kommissionen.
Revisionsretten har afgivet sin revisionserklæring, hvori den anbefaler at give decharge. Det kan Parlamentet tilslutte sig.

Virrankoski (ELDR)
Fru formand, Europa-Parlamentets budget for regnskabsåret 2000 er blevet opfyldt rigtig godt. Udnyttelsesgraden var 99,28%, og betalingsbevillingernes andel af betalingsforpligtelserne var 91,505%. Medvirkende til den høje realiseringsgrad var de opsamlingsoverførsler i årets løb, hvor man overførte midler til betaling af Parlamentets bygninger. Således kan man formindske de fremtidige lejeudgifter. I fremtiden bør man undgå den slags aktivitet og budgettere midlerne stramt i forhold til de forudsete udgifter.
Parlamentets årsberetning er dog speget. Derfor foreslår man i betænkningen en forenkling af fremstillingsmåden og specielt en klar differentiering af kapitalinvesteringer i bygninger.
Prioriteringerne i budgettet for 2000 var at fremme en handlingsbaseret administration og en bedre allokering af personaleressourcerne.
Man er begyndt at udvikle en handlingsbaseret budgettering og administration, men som det konstateres i betænkningen, er resultaterne endnu beskedne. Der skal stadig flyttes kompetence og ansvar nedad, og det personlige ansvar for ethvert medlem af staben skal afklares. Endvidere må man overgå til en administration, hvor man fokuserer på resultater og ikke specielt på organisationsmåden. Kun således kan man effektivisere administrationen og gøre den mere økonomisk.
I denne forbindelse må man realisere anbefalingerne fra ROME-PE-rapporten og udvikle det interne finanstilsyns kontrol. Personaleressourcerne skal kunne reallokeres mere fleksibelt, og overflødige stillinger nedlægges. Det nuværende system er for stift og stivnet i gamle, forældede former.
Herunder hører manglen på ligestilling mellem kvinder og mænd. Europa-Parlamentet er stadig en temmelig gammeldags arbejdsplads. Således har man i løbet af de sidste halvandet år udnævnt 18 personer til poster inden for kategori A1-A3. Af dem var kun én en kvinde og 17 var mænd. I betænkningen kritiserer man denne praksis og kræver, at man indfører et kvotesystem som overgang til en normal tilstand.
Administrationen omfatter også de politiske grupper. Efter principperne for en handlingsbaseret administration må der oprettes internt autonomi i grupperne. Derfor anmoder man i betænkningen om, at man ved en reform af finansforordningen på den ene eller den anden måde tager hensyn til dette særtræk. I betænkningen kræves det, at gruppernes balance og årsberetning skal gøres klarere, og at de bliver offentliggjort. Ejendomsforvaltningen og dokumentregistreringen skal fortsat udvikles. Også gruppernes ansvar som aftalepartnere generelt og specielt som arbejdsgivere skal gøres klarere juridisk, således at det ikke altid er Europa-Parlamentet, der har det endelige ansvar.
Om Parlamentets to mødesteder konstateres det, at alene de variable mødeomkostninger i Strasbourg er 33% højere end i Bruxelles. Hertil kommer de betydelige ekstraomkostninger, det direkte medfører at have to ejendomme. En afkortning af mødeugen vil kun medføre en besparelse på 1%. Det var måske værd at undersøge sagen i det udvalg, som skal forberede en reform af traktaten.
Det største enkeltstående problem er prisen på Louise Weiss-bygningen i Strasbourg. Man er ikke nået til enighed med bygherren, firmaet SERS, om de endelige investeringsomkostninger. Tvisten drejer sig om færdiggørelsestidspunktet og skal afgøres ved Domstolen. Desuden er man uenig om arbejdet, ekstraarbejdet og det overflødige arbejde. Også bygherren og underentreprenørerne har deres egne tvister. Afgørelsen af hele tvisten kan trække ud i op til 10 år.
Når man tager i betragtning, at Parlamentet ikke har ønsket to mødesteder, men mødes i Strasbourg på grund af et stærkt pres fra især Frankrig, må vi betinge os, at uenigheden om byggeomkostningerne skal løses straks. Byen Strasbourg og Alsace-provinsen har aktiemajoriteten i SERS, tilsammen 60%, så de må udnytte deres magt til at bestemme. Også den franske stat må bære sit ansvar, således at Europa-Parlamentet ikke behøver at være part i striden, men at det kan betale for sine lokaler med det samme og få ejerrettigheden over dem. Det er urimeligt, at Parlamentet fortsat skal være på vagt over for opkrævning af uberettigede omkostninger.
Med den ovennævnte bemærkning foreslår man i betænkningen at give decharge til generalsekretæren for gennemførelsen af budgettet for 2000 og til regnskabsføreren for regnskabet for 2000.

Morgan (PSE)
Fru formand, med den lange liste får De det til at lyde, som om jeg har haft frygteligt travlt. Jeg vil gerne koncentrere mig om de institutioner, som De lige har nævnt. Betænkningen behandler naturligvis udgifterne og vurderer, om de europæiske skatteyderes penge er blevet brugt effektivt for disse institutioners vedkommende. Betænkningen nævner også Rådet, som jeg vil komme ind på senere.
Generelt var der ingen store bekymringer med hensyn til Domstolen, selv om vi helt klart vil følge op på nogle af de henstillinger, vi er kommet med om mere detaljerede spørgsmål. Vi meddeler decharge til Domstolen.
Revisionsretten synes stadig utilbøjelig til at navngive medlemsstater, der er blevet vejet og fundet for lette, og jeg advarer Revisionsretten om, at vi ikke holder inde, før denne anmodning er imødekommet. Mere brugervenlige rapporter ville være velkomne, og det samme gælder en interesseerklæring fra Revisionsretten på internettet, hvilket de fleste af de andre institutioner er ved at gøre. Revisionsretten bør aldrig føle sig for god til at efterleve de standarder, vi har lært at forvente fra andre højtprofilerede embedsmænd. Vi meddeler imidlertid decharge til Revisionsretten.
Det nye ombudsmandsbudget er meget beskedent, så eventuelle ikke-anvendte beløb vil måske i uforholdsmæssig høj grad være afspejlet i de procentvise tal, men det er noget, som Budgetudvalget må holde øje med, når de fastsætter Ombudsmandens budget. Vi meddeler decharge til Ombudsmanden.
Regionsudvalget er også relativt nyankommen på den europæiske arena. Det er godt at se nogle delte udgifter med Det Økonomiske og Sociale Udvalg, selv om dette til tider ikke går langt nok. En fremtidig betænkning fra Budgetkontroludvalget vil måske se på, om denne institution giver valuta for pengene, og foretage en vurdering af dens indvirkning.
Både Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget klarede sig ret godt i forhold til Belliard- og Montoyer-bygningerne og spillede ret godt med de dårlige kort, som de på uretfærdig vis havde fået af Parlamentet. Vi meddeler decharge til Regionsudvalget.
Jeg vil nu vende mig mod det område, som betænkningens fokus er rettet mod, og det er Det Økonomiske og Sociale Udvalg - et udvalg, der har eksisteret lige siden begyndelsen af dette store projekt. Mens betænkningen anerkender, at Det Økonomiske og Sociale Udvalg kan agere som et forum for interessegrupper, som ellers ikke ville have mulighed for at blive hørt i den europæiske sammenhæng, så må de senere års udviklinger - og herunder f.eks. protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken - nu tages op til overvejelse. Kan vi f.eks. se en vis overlapning her? Vi har bekymringer med hensyn til, om informationerne når frem til græsrødderne.
De enorme udgifter til finansiering af denne institution, som vil nå op på næsten 100 millioner euro efter udvidelsen, giver også anledning til store bekymringer. Selv blandt en række fagforeninger, som er anerkendt af og gør brug af institutionen, hører man kritik. En fremtrædende britisk fagforening var rede til at sige, at Det Økonomiske og Sociale Udvalg syntes at være overflødigt, og at man ikke ville være utilfreds, hvis det blev nedlagt. Et andet foruroligende aspekt ved Det Økonomiske og Sociale Udvalg var dets reaktion på denne betænkning, hvor det blev hævdet, at begrebet "valuta for pengene" for et organ oprettet under de europæiske traktater er højst tvivlsomt og politisk utilbørligt. Prøv at sige det til Europas skatteydere! Jeg finder det ret åbenlyst, når man ser reaktioner som denne, at der ikke er megen ansvarlighed at hente i Det Økonomiske og Sociale Udvalg.
Budgetkontroludvalget henstiller til, at man nægter at meddele decharge til Det Økonomiske og Sociale Udvalg for regnskabsårene 1996 og 1997. Dette er et historisk skridt, og det tages ikke med let sind. Kun to gange tidligere har man nægtet at meddele decharge, og den ene gang førte det, som De ved, til Kommissionens tvungne afgang i 1999.
Det kan måske forekomme mærkeligt, at vi har ventet indtil nu med at vurdere regnskaberne og udgifterne for 1996. Det har imidlertid taget al den tid at få objektive afklaringer af uregelmæssighederne med hensyn til betalinger af medlemmernes rejseudgifter. Hele hændelsesforløbet fra selve svindelen, der involverede 59 medlemmer af Det Økonomiske og Sociale Udvalg, og som beløb sig til over 1 million euro, til den skandaløst afslappede holdning hos Det Økonomiske og Sociale Udvalgs ledelse og dets bestræbelser på at skjule problemet og til den forkludrede og uprofessionelle tilgang hos Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig, OLAF, lugter alt sammen langt væk af inkompetence, forhaling og dilettanteri.
Det har taget seks år at nå til bunds i denne svindel, som fandt sted i 1996. Det er en skandale. Det har betydet, at der ikke har været nogen mulighed for at retsforfølge de involverede, idet domstolene har udtalt, at der er gået for lang tid. Der er imidlertid sket forbedringer siden da, og derfor vil vi meddele decharge til Det Økonomiske og Sociale Udvalg for 1998, 1999 og 2000. Det er vigtigt, at Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid bemærker sig budskabet i denne betænkning.
Jeg vil endelig komme meget kort ind på Rådet. Vi plejer at behandle Rådet sammen med Kommissionen. Men i år har Revisionsretten udarbejdet en kritisk beretning om, hvordan den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik fungerer. Dette er igen et ret nyt område for Rådet. Budgetkontroludvalget har bedt om svar og afklaringer på nogle af de spørgsmål, som bekymrer Revisionsretten. Rådet drøfter det her til formiddag, så vi afventer resultaterne fra Rådet, inden vi stemmer om det.
Jeg håber, at De vil tage hensyn til dette, når vi når frem til afstemningen. Jeg håber, at Det Økonomiske og Sociale Udvalg vil behandle den kendsgerning, at vi ikke har meddelt det decharge med den alvor, som dette spørgsmål fortjener.
Staes (Verts/ALE)
Fru formand, allerførst vil også jeg takke medlemmerne af Budgetkontroludvalget og fru Schreyer. Jeg synes, at samarbejdet i år har været fortræffeligt. Jeg vil også takke de to rådgivende ordførere for Udvalget om Sociale Anliggender og Udvalget om Udenrigsanliggender, som jeg har haft et meget behageligt og gnidningsløst samarbejde med. Til sidst vil jeg naturligvis også takke repræsentanterne for de decentraliserede institutter, som vi i dag kan give decharge.
Det drejer sig faktisk om tre institutter: Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene i Dublin, Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse, Cedefop, i Thessaloniki og Det Europæiske Genopbygningsagentur i Kosovo, med hjemsted i Thessaloniki og Pristina. Revisionsretten har nøje undersøgt disse tre institutters regnskaber, og i alle tre tilfælde kom de til den konklusion, at årsregnskabet for 2000 er rigtigt, og at de undersøgte transaktioner er lovlige og formelt rigtige.
Som ordfører har jeg undersøgt, hvad vi sagde i betænkningen om decharge for 1999. I de første to tilfælde anbefalede vi, at der blev foretaget en ekstern evaluering, og at der blev forelagt en handlingsplan. Vi spurgte ligeledes instituttet i Dublin sidste år, om det ikke ville være bedre at arbejde tættere sammen med Det Europæiske Arbejdsmiljøagentur. For Cedefop havde vi anmodet om, at det blev undersøgt, hvordan samarbejdet med Det Europæiske Erhvervsuddannelsesinstitut i Torino kunne forbedres.
Nu må jeg meddele Dem, kære kolleger, at instituttet i Dublin er noget forsinket med gennemførelsen af denne anmodning. Den eksterne evaluering er først afsluttet nu, handlingsplanen er først drøftet nu, men anmodningen er i mellemtiden imødekommet, den er klar til at blive drøftet, og jeg vil som ordfører naturligvis fortsat være i kontakt med repræsentanterne fra instituttet i Dublin for at sørge for, at betænkningen om decharge for 1999 nøje følges op.
Hvad angår Cedefop, er manøvren fuldstændig afsluttet, og her har jeg gode nyheder. Jeg synes også, det vil være rart at melde om gode nyheder i en decharge. Cedefop har faktisk gennemført vores anmodning fuldt ud, og i mellemtiden er der også indgået en samarbejdsaftale med instituttet i Torino. Jeg tror, at det bl.a. er på grund af pres fra vores institution, Europa-Parlamentet, at der her gøres vigtige fremskridt også for de europæiske skatteydere.
Endelig har jeg også positive nyheder, kære kolleger, om Det Europæiske Genopbygningsagentur i Kosovo. Vi må tage i betragtning, hvordan situationen var. Udfordringen i Kosovo efter krigen var enorm. Ikke blot på grund af den materielle og den menneskelige skade i Kosovo som følge af krigen, men frem for alt også på grund af den skade, som Milosevics styre har påført Kosovo i mere end 10 år, idet der var en kronisk mangel på investeringer i faciliteter og en permanent krænkelse af menneskerettighederne. Jeg vil her med meget stor overbevisning rose vores folk i marken, personalet i Det Europæiske Genopbygningsagentur, men også folk fra task force Kosovo, der tog til stedet umiddelbart efter krigen. Det arbejde, som de udførte dér under til tider meget vanskelige omstændigheder, var utroligt.
Revisionsretten og enhver, der læser efter i årsberetningerne og i kvartalsrapporterne, ser, at vores forvaltning der er utrolig effektiv. Vi har naturligvis lært af de fejl, vi begik i Bosnien-Hercegovina, hvilket også er et sådant positivt budskab. Jeg var ordfører for betænkningen om Revisionsrettens særberetning om EU's optræden i Bosnien-Hercegovina. Vi begik fejl dér, dem har vi taget ved lære af, og således har vi kunnet sørge for, at vi har gjort et godt stykke arbejde i Kosovo.
Til sidst vil jeg lige sige noget om situationen i Kosovo. Energisektoren er den vigtigste post, vi investerer i, og dér er et paradoks i denne sektor. Der investeres utroligt mange penge i energiforsyning, og alligevel er der næsten hver dag strømafbrydelser. Det er et paradoks for befolkningen, og i min betænkning anmoder jeg om, at der gøres flere bestræbelser på at gøre det klart for befolkningen i Kosovo, at der skal spares mere på energien, og at energien også skal betales, for at vi kan nå frem til en mere bæredygtig politik.
Endelig, kære kolleger, har jeg hørt om underslæb hos elektricitetsselskabet i Kosovo, men jeg kan endnu ikke drage konklusioner deraf. Jeg har anmodet UNMIK om at udarbejde en rapport derom, for det er i sidste instans UNMIK, som er ansvarlig for det, og jeg synes, vi skal optage resultaterne af denne rapport i vores betænkning om decharge for 2001.

Schreyer
Fru formand, ærede medlemmer, i 2000 blev der brugt 82 milliarder euro via EU's budget. Det var hundredtusindvis af forskellige betalingstransaktioner, betalinger til forskere, forskningsinstitutter, stipendier, præmier til bønder for kvæg eller braklægning, fødevarehjælp til flygtninge, betalinger for levering af byggematerialer i Kosovo eller bekæmpelse af aids i Afrika, tilskud til udbygning af jernbanenettene i EU, til opførelse af erhvervsparker osv. jeg kunne blive ved.
Det viser, hvor heterogene og mangfoldige EU's opgaver er, som de økonomiske midler anvendes til. Det viser også, hvor forskellige kravene til god regnskabsføring og korrekt kontrol er. Hertil kommer, hvad hr. McCartin udtrykkeligt har understreget, at det administrative ansvar kun for en lille dels vedkommende ligger centralt hos Kommissionen, og at det derudover er tusindvis af udbetalende organer, som er ansvarlige for landbrugsudgifterne i medlemsstaterne samt hundredvis af ministerier og myndigheder i medlemsstaterne, der er er ansvarlige for implementeringen, det vil sige modtager, behandler og bevilger ansøgninger om støtte.
Deres betænkning, hr. McCartin, om decharge for gennemførelsen af budgettet for regnskabsåret 2000 afspejler denne bredde i Kommissionens aktiviteter, de særlige risici og fejlkilder, de nødvendige foranstaltninger og naturligvis også manglerne i gennemførelsen af budgettet. Det er i sandhed en meget omfattende betænkning, og Kommissionen vil gerne takke Dem for denne meget afbalancerede betænkning. Jeg vil også gerne takke for Deres tale og for Deres engagement i Budgetkontroludvalget.
Kommissionen hilser det velkommen, at Budgetkontroludvalget med så stort flertal anbefaler at give Kommissionen decharge for gennemførelsen af budgettet for 2000. Men betænkningen og beslutningen er jo alt andet end en sovepude for Kommissionen. 144 krav til Kommissionen indeholder betænkningen - gående fra fremlæggelse af rapporter over administrative initiativer til ændring af love. Jeg kan naturligvis ikke komme ind på alle disse krav her, men jeg vil plukke nogle få ud.
Først vil jeg gerne på Kommissionens vegne takke Dem, hr. Blak, for arbejdet med Udviklingsfondene og for dechargeanbefalingen, som helt i tråd med Deres tradition, som jeg sætter stor pris på, er knyttet sammen med talrige krav. Hr. Seppänen, De spiller en nærmest historisk rolle som ordfører for EKSF-budgettet, og jeg vil også gerne takke fru Morgan og hr. Virrankoski. Selv om Deres betænkninger omhandler de andre institutioners budgetgennemførelser, drejer det sig alligevel om et element i det samlede europæiske budget.
Deres betænkning, hr. Staes, som Kommissionen hilser velkommen, vil jeg gerne komme ind på senere. Kommissionen takker formanden for Budgetkontroludvalget, fru Theato, for den gode styring af hele diskussionsprocessen om dechargen og naturligvis sekretariatet og hele udvalget for det hårde arbejde.
Et resultat af regnskabsåret 2000, som Budgetkontroludvalget har været meget kritisk over for, er det store budgetoverskud på 11,6 milliarder euro, som finansministrene i medlemsstaterne imidlertid har været meget glade for. Jeg har egentlig ikke noget at tilføje til hr. McCartins beskrivelse af den positive udvikling på indtægtssiden. Det er naturligvis helt enkelt positivt, når vækstraterne er større, end man oprindeligt havde forventet. Derimod må det betragtes som mere kritisk, at udgifterne har ligget under det, der var afsat i budgettet. Det gælder ikke landbrugsudgifterne eller forvaltningsudgifterne, hvor mindre udgifter end forventet er ensbetydende med faktiske besparelser. Når det gælder strukturfondene, er der imidlertid tale om tidsmæssige forskydninger af udgifterne.
I praksis kunne alle de forordninger, som var nødvendige, ikke vedtages i rette tid, fordi agendabeslutningerne først kom så sent i 1999. Også dette har hr. McCartin beskrevet. Men også i dag, i 2002, må vi konstatere, at det kniber med gennemførelsen af programmet. Det må der derfor drages konsekvenser af for den næste støtteperiode, og også for den nuværende støtteperiode kan det ikke lades uændret.
For Den Europæiske Udviklingsfond har hr. Blak fremhævet, at der i 2000 konkret blev brugt væsentlig flere midler end i det foregående år, her har vi altså en positiv udvikling. I lyset af den store nød i mange AVS-stater er det også klart, at manglende anvendelse af midlerne ikke er et spørgsmål om manglende behov, men ofte om mangel på konkrete projekter.
Kommissionen er gået over til i et vist omfang at give større tilskud til disse staters budget, hvilket på den ene side er rigtigt, men på den anden side kræver det naturligvis også nye koncepter for kontrollen.
Med hensyn til informationsformidlingen i dechargeproceduren vil jeg endnu en gang pege på, at Kommissionen altid straks lægger evalueringsrapporter for de forskellige programmer og for de forskellige budgetposter ud på internettet, og at implementeringstallene for det løbende budget hver uge bliver sendt elektronisk til Budgetkontroludvalget. Efter Kommissionens overbevisning har aftalen med Parlamentet om udlevering af fortrolige informationer vist sig at fungere effektivt. Men jeg må endnu en gang pege på, at både Kommissionens rapporter og OLAF's rapporter er underlagt bestemmelserne om beskyttelse af personlige oplysninger og hemmelighed i efterforskningen.
Kommissionen har efter anmodning fra Budgetkontroludvalget også foretaget en yderligere inddeling af medlemsstaternes indberetninger om fejl og tilbagebetalingskrav inden for strukturfondene. Der er kommet flere indberetninger på grund af den intensiverede kontrol, men medlemsstaterne kontrollerer stadig i mange tilfælde ikke i det foreskrevne omfang. Hr. McCartin, det har De kritiseret i Deres betænkning. Jeg er enig i denne kritik. Det er imidlertid meget tvivlsomt, om de føderalt strukturerede medlemsstater vil lade sig foreskrive, som foreslået i betænkningen, at de skal ændre deres kompetencefordeling for kontroller med henblik på europæiske fonde, især da det er et område, som ofte er fastlagt i forfatningerne. Dette er virkelig en meget alvorlig problematik.
Et vigtigt emne i diskussionen i denne dechargeprocedure var og er den metode, som Revisionsretten lægger til grund for sin beslutning om, hvorvidt den vil afgive en revisionserklæring. Kommissionen finder det positivt, at Revisionsretten er indstillet på at diskutere forslag til et ændret koncept for at skabe kontrollerbare og tidsmæssigt sammenlignelige indikatorer for den økonomiske forvaltning.
I betænkningen om Kommissionens budget og i fru Morgans betænkning kræves det, at der skal beregnes fejlkvoter for hvert generaldirektorat. Her har Revisionsretten allerede udtalt, at dette ikke ville harmonere med dens nuværende sampling-metode, fordi det ville kræve væsentligt flere stikprøver, end Revisionsretten kan indsamle. Men jeg vil gerne pege på, at der med reformen af Kommissionen blev indført nye standarder for kontrol, og at generaldirektoraterne nu hvert år skal aflægge rapport om det i deres aktivitetsrapporter, altså om hvilke standarder der opfyldes hvordan. Vi vil sammen med Revisionsretten undersøge, hvilke bidrag der kan udledes af disse aktivitetsrapporter og af generaldirektoratets erklæringer for at udfinde sådanne indikatorer, som man så kan sammenligne tidsmæssigt.
I Deres betænkning, hr. Staes, om decharge til Det Europæiske Genopbygningsagentur i Kosovo tilslutter De Dem Revisionsrettens positive bedømmelse. Jeg fremhæver dette af flere grunde. For det første fordi erfaringen med Genopbygningsagenturet viser, at metoden med at decentralisere ansvaret, altså træffe flere beslutninger ude på stedet, er den rigtige. For det andet fremhæver jeg det, fordi beretninger i pressen til dels har givet det indtryk, at forlydender om dårlig forvaltning inden for energiforsyningen allerede skulle være blevet bekræftet. De har endnu en gang præciseret, at dette ikke er tilfældet, men at situationen fortsat ikke er tilfredsstillende. De har også beskrevet, hvordan situationen var i 2000, nemlig helt trøstesløs, både med hensyn til dette kraftværk og med hensyn til det forhold, at elektricitetsregningerne som overalt i den tidligere østblok ikke er blevet betalt. Et vigtigt punkt er naturligvis også, at ejendomsforholdene for kraftværket var uklare, og der derfor ikke kunne finde nogen privatisering sted, og at dette kraftværk har en enorm betydning for bevarelsen af arbejdspladser. Også dette skal tages med i overvejelserne i denne meget prekære, politisk labile situation, men samtidig er der naturligvis brug for en videre udvikling på dette punkt.
Jeg er meget glad for, at Revisionsretten har undersøgt Genopbygningsagenturet i Kosovo meget tidligt og grundigt. Den har også selv været på stedet. Resultatet af Revisionsrettens undersøgelse er alt i alt meget positivt. Det er vigtigt, fordi dette arbejde på Balkan, arbejdet i Kosovo, ikke kun vil få stor betydning for udenrigspolitikken, men også netop for budgetpolitikken i de kommende år.
Jeg vil også gerne kort komme ind på anmærkningen om og opfordringen på landbrugsområdet, særligt vedrørende landbrugseksportrestitutionerne. Her blev der opnået forståelse om mange punkter allerede under dechargeproceduren mellem udvalget og min kollega, hr. Fischler. Dette viser også, at klimaet mellem Budgetkontroludvalget og Kommissionen har ændret sig i positiv retning til et direkte kritisk, men konstruktivt samarbejde. Ikke kun jeg, men sikkert også de fleste borgere er glade for, at Parlamentet nu kræver beslutninger for at nedsætte antallet af transporter af levende dyr, som jo ofte kun gennemføres for at opnå eksportrestitutioner.
Dechargeproceduren for regnskabsåret 2000 vil formentlig blive afsluttet på dette plenarmøde. Samtidig er arbejdet med at opstille budgettet for 2003 i gang. Det bliver formentlig det sidste budget for et EU med 15 medlemsstater. Med udvidelsen af Unionen vil budgettet blive endnu mere komplekst, endnu mere mangfoldigt. Kommissionen vil benytte den resterende tid til at støtte ansøgerlandene i at forberede sig til udvidelsen, forberede deltagelsen i de europæiske fonde, den vil kontrollere, at de nødvendige foranstaltninger indføres, og den vil selv fortsætte reformen af sine forvaltningsprocesser. Det kræver nogle initiativer fra Parlamentet, men især samarbejde mellem Parlamentet og Kommissionen.
Jeg vil gerne på Kommissionens vegne takke for dette samarbejde i de forløbne måneder, og jeg vil slutte med at sige, at Kommissionen er helt klar over, at tiden efter dechargen også er tiden før den næste decharge.
Titley (PSE)
Fru formand, for Udvalget om Udenrigsanliggender er der to nøgletemaer i denne decharge, nemlig gennemsigtighed og gennemførelse.
Hvad gennemsigtigheden angår, havde jeg en interessant oplevelse, da jeg bad Parlamentets embedsmænd om at give mig en liste over, hvad Kommissionen havde gjort ved budgettet for 2000 med hensyn til de punkter, hvor Parlamentet havde vedtaget ændringsforslag til budgettet, både angående pengebeløb og bemærkninger. Jeg fik at vide, at selv om det måtte være muligt, ville det tage adskillige måneder at finde frem til disse oplysninger. Det er fuldstændigt latterligt, for hvis Parlamentet vedtager ændringsforslag til budgettet, er det elementært, at der bør være en mekanisme, der følger op på disse ændringsforslag, så man ved nøjagtigt, hvad der er sket.
Fejlen ligger til dels hos Parlamentet, for vi kontrollerer og følger ikke op på budgettet, som vi burde. Jeg skyder ikke skylden på Budgetkontroludvalget, men på de individuelle udvalg, som ofte ikke påtager sig dette ansvar. Fejlen ligger også hos Kommissionen, for vi har brug for mere klar information for at kunne analysere budgetgennemførelsen. Der burde være en meget bedre dialog mellem Parlamentet og Kommissionen for mere klart at kunne identificere, hvad der er gjort for at følge Europa-Parlamentets prioriteringer. Jeg har en mistanke om, at Kommissionen alt for ofte blot ignorerer Parlamentets ændringsforslag til budgettet. Vi bør være i stand til at angive dette.
Hvad den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik angår, må vi have større klarhed. Vi har ikke nogen klarhed over, hvem der gør hvad. Derfor støtter jeg idéen om en interinstitutionel aftale, der nøjagtigt angiver Kommissionens rolle i FUSP.
Hvad gennemførelsen angår, var der for 2000-budgettet atter en meget stor koncentration af indgåede forpligtelser ved årets udgang for Latinamerika, Asien m.v. Den manglende balance mellem indgåede forpligtelser og udførte betalinger giver fortsat anledning til bekymring, og det samme gør helt bestemt Revisionsrettens bemærkninger med hensyn til Tacis-programmet. Jeg anerkender de forbedringer, som Kommissionen har gennemført - bl.a. brugen af webstedet til at tilvejebringe information - men vi må fokusere på gennemsigtighed og gennemførelse.

Deprez (PPE-DE)
Fru formand, kære kolleger, den betænkning, som jeg har forelagt for Udvalget om Borgenes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, og som udvalget vedtog enstemmigt, indledes med en anmodning til Revisionsretten om udtrykkeligt at medtage afsnit B5-8, område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, i sin årsberetning, og om at ofre det den nødvendige opmærksomhed, hvilket den aldrig har gjort hidtil.
Vedrørende gennemførelsen af budgettet for 2000 kan vi konstatere, at hvis gennemførelsesgraden er ekstraordinær lav, 50% for forpligtelsesbevillingerne og 70% for betalingsbevillingerne, skyldes det hverken manglende ledelse eller god vilje fra Kommissionens side, men hovedsageligt at retsgrundlaget er blevet vedtaget for sent af Ministerrådet, hvilket medfører, at en række budgetbevillingsposter skulle have været overført.
Vi er tilfredse med, at Generaldirektoratet for Retlige og Indre Anliggender i løbet af 2000 har forøget antallet af revisioner af de kontrakter, som det forvalter. 64 i 2000 mod 44 i 1999. Vi kan ligeledes konstatere, at de beløb, der skal inddrives eller nedskæres som følge af disse revisioner, udgør mere end 10% af den samlede værdi for kontrakterne. Dette betyder, at vi anmoder Kommissionen om at intensivere sine bestræbelser, om nødvendigt gennem kontraktmæssige sanktioner, med henblik på at bekæmpe ukorrekt anvendelse af støtte eller angivelse af for store udgifter i forhold til de faktiske tal.
Endelig er vi tilfredse med, at det i betænkningen nævnes, at Revisionsretten har bemærket, at der er sket en forbedring i forvaltningen af Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug samt af Observationsorganet for Racisme og Fremmedhad i Wien. Der kan dog alligevel konstateres visse uregelmæssigheder, særligt vedrørende f.eks. bevillinger til rekruttering af personale. For at rekruttere en person til Lissabon koster det gennemsnitligt 2.780 euro, mens en person til Wien koster mere end 6.610 euro. Når dette er sagt, mener Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender overordnet, at der ikke er noget til hinder for at give decharge for det område, som det er ansvarligt for.

McNally (PSE)
Fru formand, vores udvalg dækker 120 budgetposter, hvoraf nogle er meget store, herunder forskningsprogrammerne Tacis, Phare og Meda. Gennemførelsen af disse poster er blevet kritiseret voldsomt i tidens løb.
Mit første punkt handler om udgifterne i 2000 for Synergy-programmet, der er et program til fremme af det internationale energisamarbejde og et program, der nyder stærk støtte fra Europa-Parlamentet. Jeg er sikker på, at De kan forestille Dem vores forbløffelse og mishag, fru kommissær, da Kommissionen skrinlagde dette program i 2000, aflyste et udbud, der allerede var offentliggjort, hvilket voldte en masse ravage, og gik videre til overhovedet ikke at bruge nogen penge gennem hele 2000. Jeg kan ikke stærkt nok understrege, at dette er en uacceptable adfærd, og at den pågældende kommissær udmærket er klar over vores synspunkter. Det glæder mig at sige, at der er blevet truffet foranstaltninger til at afhjælpe situationen, og vi ser frem til et styrket program i denne meget vigtige sektor.
Jeg vender mig nu mod Tacis-programmet om nuklear sikkerhed i det tidligere USSR. Dette program er i tidens løb - med rette - blevet kritiseret voldsomt. Det er et arbejde, der bliver udført under vanskelige betingelser - inden for et område, hvor der er tradition for forsømmelig og ineffektiv gennemførelse af budgetterne. Vi bemærker med glæde en markant forbedring og ser frem til en forsikring om sikkerheden i forbindelse med de nukleare anlæg i det tidligere USSR.
Jeg vil gerne takke kollegerne fra Budgetkontroludvalget for deres samarbejde med at hjælpe os med at gennemføre det meget vigtige kontrolarbejde, som vores udvalg kunne bruge al sin tid på, hvis vi ønskede det.

Jöns (PSE)
Fru formand, kære kolleger, som ordfører for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender vil jeg koncentrere mig om agenturerne. Her er der nemlig akut behov for en mere effektiv og gennemsigtig observation og kontrol. Det siger jeg ikke kun, fordi Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender er ansvarligt for fire agenturer, men også i lyset af den kendsgerning, at antallet af agenturer hele tiden stiger. I dag har vi 11 agenturer, men snart vil det være 14, for som De ved, får vi også agenturer for fødevare-, luftfarts- og søfartssikkerhed, så snart det er afgjort, hvor de skal ligge.
Som allerede nævnt er vores udvalg ansvarligt for fire agenturer, for Dublin, Bilbao, Thessaloniki og Torino, og her er der i princippet heller ikke nogen problemer. Det ændrer imidlertid ikke ved, at det er et principielt problem, hvis der kun er fire agenturer, som har en individuel dechargeprocedure gennem Europa-Parlamentet. Vel, nu har vi trods alt en ordfører for agenturerne i Budgetudvalget, og Wilfried Kuckelkorn har også allerede sat meget i gang. Men ikke desto mindre har vi brug for ligebehandling af alle agenturer. Derfor opfordrer jeg i dag Kommissionen til at komme med forslag til, hvordan alle agenturer kan stilles lige i dechargeproceduren.
Det kræver først og fremmest, at retsgrundlagene bliver ændret. Ellers vil vi heller ikke fremover kunne gennemføre regnskabskontrollen af agenturerne på en tilfredsstillende måde, og det kan ingen jo være interesseret i. Vi skal også have forbedret vores interne samarbejde mellem udvalgene.
De retningslinjer for agenturerne, som blev udarbejdet i 1998, skal derfor gennemgås ud fra fire aspekter, nemlig sikring af rimelige kontrolmekanismer i fagudvalgene, sikring af gennemsigtighed i budgetproceduren, styrkelse af den gensidige informationspligt og klar kompetenceafgrænsning mellem de involverede udvalg. Vores udvalg vil udarbejde forslag om dette. Afslutningsvis vil jeg endnu en gang takke kollegerne, hr. McCartin og hr. Staes, for deres støtte i denne sag indtil nu.
Goodwill (PPE-DE)
Fru formand, for det første vil jeg gerne have min tak til hr. Bowe, som var budgetordfører for Miljøudvalget i første halvdel af valgperioden, ført til protokols.
Den almindelige tilgang til dechargeproceduren er at se på den procentandel af budgetposten, der er blevet brugt. Hvis 95% eller mere er brugt, sættes der et hak ud for denne post. Hvis der er brugt mindre end 80%, sættes der et sort mærke. Men hvis vi har informationerne til vores rådighed, bør vi se mere omhyggeligt på, hvilke mål der er nået for disse penge, frem for kun på, at pengene er blevet brugt. F.eks. var der for den femte miljøhandlingsplan kun brugt 70% af budgettet. Grunden hertil er, at der ikke var tilstrækkeligt mange gode projekter, ja, på nogle indkaldelser af forslag var der overhovedet ingen reaktion. Vi bør ikke give penge til dårlige projekter. Men der er imidlertid en mindre anmærkning til dette. Jeg håber ikke, at vores udbudssystemer er ved at blive så bureaukratiske, at nogle potentielle tilbudsgivere med gode projekter helt bliver afskrækket fra at indgive tilbud.
Jeg vil nævne sundhedsbudgetpost B3-4301 til kræftbekæmpelse. I 1999 var der et betragteligt underforbrug på denne post, og jeg er glad for at se, at der i 2000 var indgået forpligtelser for næsten hele posten, herunder det overskydende beløb fra 1999. Det ville grænse til det kriminelle ikke at anvende ressourcer afsat til bekæmpelse af sygdomme som kræft.
Det er rigtigt, at miljøbudgettet på 200 millioner euro - det vil sige 125 millioner engelske pund - kun blev halvt brugt i 2000. Årsagen hertil var Life-projekterne, der udgør halvdelen af dette budget, og som ikke kunne anvendes i 2000, fordi retsgrundlaget først blev fastsat ved forlig i juli 2000. Det glæder mig at se, at det femårige projekt er blevet sammentrængt til et fireårigt projekt i stedet for.
Til trods for det betydelige underforbrug på budgettet, som i alt væsentligt skyldes Life III-posterne, og i betragtning af at Revisionsretten ikke har udtrykt nogen bekymringer, anbefaler Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, at der meddeles decharge med hensyn til budgettet for 2000 for de budgetposter, der henhører under dets kompetenceområde.

Watts (PSE)
Fru formand, jeg vil på vegne af Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme takke ordføreren, hr. McCartin, for hans betænkning og indsats og navnlig for den måde, hvorpå han fremhævede mit udvalgs væsentligste bekymringer, nemlig den lave gennemførelsesprocent for Fællesskabets strukturfonde.
Som han så rigtigt fremhævede, udgør det størsteparten af det problem med hensyn til overskud, som Europa-Parlamentet beskæftiger sig med. Det spørgsmål, mit udvalg ikke havde held til at få et tilfredsstillende svar fra Kommissionen på, var, hvorfor vi lader en situation udvikle sig til at begynde med. Det er forudsigeligt, at gennemførelsesprocenterne vil være meget lave i strukturfondsprogrammernes første år. Og dog fik vi forelagt helt urealistiske budgetprognoseforventninger og -scenarier, som pr. definition ikke kunne opfyldes. Så vi står her over for en situation, hvor der inden for mange områder næsten ikke har været nogen udgifter overhovedet i forbindelse med visse budgetposter for Fællesskabets strukturfonde. Vi mener, at dette gør det vanskeligere for Parlamentet og mit udvalg at kontrollere budgettet ordentligt og tilbundsgående.
Vi har nu som et regelmæssigt punkt på vores udvalgs dagsorden besluttet at fokusere på budgetkontrol, og ved hver drøftelse inviterer vi Kommissionen og Rådet til at deltage med os i en grundig gennemgang af udgifterne inden for strukturfondsområdet. Men dette arbejde er gjort meget vanskeligt af disse fuldstændigt urealistiske budgetter. Kommissæren må forklare, hvordan vi kan forventes at vurdere budgettet ordentligt, da det i sig selv er yderst tvivlsomt.
Vores anden bekymring går på det andet punkt, ordføreren kom ind på i forbindelse med sine indledende bemærkninger - den måde, hvorpå strukturfondene for nærværende forvaltes. Vi er enige i hans bekymring om, at forordninger er for komplicerede og gør vores arbejde som Parlament med at kontrollere budgettet meget vanskeligt. Så vi har et dobbelt problem her. Mange organisationer, individer, grupper, foreninger og lokalsamfund, som er berettigede til at modtage strukturfondsstøtte, modtager ikke deres rimelige del på grund af ansøgningsprocessens overkomplekse karakter. Vi som Parlament - og de øvrige myndigheder, der har til opgave at overvåge de budgetmæssige udgifter - har et problem, idet vi ikke i tilstrækkelig grad kan overvåge udgifterne og sikre, at vi får valuta for pengene.
Mit sidste punkt vedrører de transeuropæiske net. Vi gentager vores synspunkt om, at Kommissionen gør ret i at fokusere på færre projekter, men vi er imod, at Kommissionen nu planlægger et tillæg på 60 milliarder euro til budgetposten for de transeuropæiske net. Vi opfordrer Kommissionen til at fortælle os, hvordan den kan sikre valuta for pengene, når den planlægger en så stor forøgelse af udgifterne.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE)
Fru formand, jeg vil allerførst lykønske hr. Blak med, at han endelig har truffet beslutning om i sin betænkning at foreslå, at der skal gives decharge for 6., 7. og 8. Europæiske Udviklingsfond.
Kommissionens og navnlig kommissær Nielsons bestræbelser på at holde Parlamentet underrettet om disse fondes udgifter og især de støtteberettigede udviklingslande fortjener, at Parlamentet giver en decharge, som Revisionsretten allerede har sagt god for.
Derfor går Den Socialdemokratiske Gruppe og Udvalget om Udvikling, som jeg har været ordfører for, ind for decharge. Vi anmoder imidlertid Kommissionen om, at midlerne til social udvikling i fremtiden forøges og afspejles tydeligere, som Udvalget om Udvikling foreslår, både hvad angår budget og EUF.
Vi håber, at vi til næste år kan analysere tallene for EU's bistand i henhold til det system, som OECD's Komité for Udviklingsbistand har udviklet, for det vil give os mulighed for bedre at målrette Fællesskabets bistandsmidlers indvirkning på den sociale udvikling.
Af de ændringsforslag, som hr. Blak selv har stillet, må vi afvise dem, der vedrører aktindsigt i dokumenter og revision af den interinstitutionelle rammeaftale, og ikke af dybereliggende årsager, for aftalen er faktisk ikke særlig effektiv, men fordi man ikke i alle betænkninger fra Budgetkontroludvalget kan sætte spørgsmålstegn ved gyldigheden af en aftale, som Parlamentet og, glem ikke det, fremtrædende medlemmer af nævnte udvalg har forhandlet om, godkendt og stemt for. Desuden har domstolene også udtalt sig om spørgsmålet.
Derfor mener vi ikke, at spørgsmålet om aktindsigt i dokumenter skal tages op i en betænkning. Derimod går vi ind for de øvrige ændringsforslag om revisioner og forvaltning af Centret for Virksomhedsudvikling.
Denne procedure med decharge for EUF, som vi gennemfører rituelt hvert år, bør tjene til endnu en gang at påpege, hvor absurd det er, at Parlamentet kontrollerer forvaltningen af nogle midler, som ikke figurerer i fællesskabsbudgettet, hvis beløb vi ikke er blevet hørt om, og hvis udgifter vi bliver informeret om efterfølgende.
EUF, som gennemføres af Kommissionen og teoretisk set kontrolleres af Parlamentet, bør være en del af fællesskabsbudgettet som et kvantitativt og kvalitativt grundlæggende element i udviklingspolitikken.
Vi mener, at denne periode med reform af EU er et perfekt tidspunkt at gøre opmærksom på det på, og jeg opfordrer alle grupperne til at viderebringe konventet dette forslag, som har ligget Europa-Parlamentet på sinde i årevis.

Klaß (PPE-DE)
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, at gennemgå og kontrollere EU's regnskab hører til Europa-Parlamentets fornemste opgaver. I denne forbindelse er det stærkt påkrævet, at finansieringen af ligestillingspolitikken i planlægningsperioden 2000-2006 for Den Europæiske Socialfond bliver genstand for større opmærksomhed. Den spanske rådsformand fortalte under sin præsentation i udvalget, at man har til hensigt at forankre ligestillingspolitikken som tværgående opgave i komplekset af beskæftigelse og sociale anliggender. Det er også blevet nødvendigt, for tallene viser, at kun 6% af midlerne i Den Europæiske Socialfond er afsat til særlige initiativer med henblik på ligestilling. Europa-Parlamentet havde krævet 15%.
Den manglende udnyttelse af midlerne og de betydelige overførsler af midler er en følge af startvanskeligheder i forbindelse med gennemførelsen af strukturfondene i planlægningsperioden 2000-2006. Procedurerne for strukturinitiativer bør rationaliseres og forenkles, for de er både på EU-niveau og på nationalt niveau for komplekse, og vi må nu arbejde på at sikre, at sådanne vanskeligheder ikke gentager sig, når de nye programmer opstilles fremover.
Evalueringsrapporten for programmet Daphne kom først i går. Her er jeg især interesseret i bevæggrundene for den lave anvendelseskvote i forbindelse med betalingsbevillingerne i regnskabsåret 2000. En ting er meget vigtig, nemlig at kvinder spiller en vigtig rolle i den bæredygtige udvikling, og derfor bør der tages hensyn til kønsspecifikke spørgsmål i alle faser af planlægning, udførelse og evaluering af udviklingssamarbejdet. Derfor beder jeg om at få klarlagt, hvorfor der netop på dette område kun er anvendt 59% af de midler, der var afsat til betalinger.
Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder koncentrerer sig om nogle få budgetposter, som imidlertid er særligt vigtige, eftersom de kan bruges til at arbejde for målene for ligestillingspolitikken i EU.

Stauner (PPE-DE).
Fru formand, mine damer og herrer, hr. Blaks betænkning om decharge til De Europæiske Socialfonde viser tydeligt de særlige vanskeligheder i den europæiske udviklingspolitik.
De problemer, som skyldes systemet og Kommissionens arbejdsmåde, er tydelige. Det kan således ikke accepteres, at man ved udgangen af 2000 har et beløb på 6 milliarder euro, som er stillet til rådighed, men ikke er blevet brugt. I lyset af den tiltagende forarmelse i mange AVS-lande kan det ikke være rigtigt, at Kommissionen ikke magter at få midler, som er afsat, ud til de trængende. Kommissionen har taget fat på en systemændring på disse områder. Siden Cotonou-aftalen har Kommissionen i stigende omfang givet støtten i form af sektorvise budgetstøtteprogrammer. Det betyder med jævne ord, at Kommissionen viser større tillid til modtagerlandenes ansvarsfølelse. Det er i og for sig en prisværdig metode. Det kræver imidlertid, at der som modstykke til denne tillid sker en konsekvent tilbagekrævning af pengene i tilfælde af misbrug.
Men denne konsekvens mangler åbenbart, for Revisionsretten har konstateret, at Kommissionen ganske vist gennemfører revisioner og også konstaterer tilfælde af misbrug, men at man hidtil ikke har forlangt eller modtaget en eneste cent tilbagebetalt af de trods alt 14 millioner euro, som Revisionsretten nævner. Her må Kommissionen vise sig modig nok til at fortælle om årsagerne til dette. Enten skyldes det dens egen inkompetente forvaltning, eller også afstår man af generelle politiske grunde fra at kræve pengene tilbage.
Efter min opfattelse bliver dette ilddåben for det nye finansieringssystem. En større tillid til modtagerstaterne forudsætter, at modtagerne har det fulde ansvar i forbindelse med misbrug. Alt andet er efter min mening inkonsekvent og er på længere sigt heller ikke i modtagernes egen interesse. Kommissionen må tage klar stilling og ikke vælge at forholde sig passivt, selv om det nok er den mindst ubehagelige vej.
Tilbage står at kritisere nogle gammelkendte anakronismer i denne EUF-procedure, som hurtigst muligt bør overvindes. Parlamentet skal have budget- og lovgivningskompetence over EUF-midlerne, hvis det skal give decharge. Også den revisionserklæring, som Revisionsretten afgiver inden for EUF-området, skal, ligesom revisionserklæringen for hele budgettet, omfatte en fuldstændig revision og ikke stoppe dér, hvor midlerne forlader Kommissionens niveau. Det forklarer også, hvorfor revisionserklæringen er positiv på EUF-området. To forskellige revisionserklæringer er ikke kun forvirrende, de er også vildledende.
Nu kommer jeg til dechargen for Parlamentets regnskab. Her må Parlamentet være særligt omhyggeligt for at undgå enhver form for rygter om, at man er mindre streng, når det gælder egne midler, end når det gælder andres. Jeg vil gerne fremhæve det krav, som findes i kapitlet om personalepolitik i Virrankoski-betænkningen, om endelig at bringe den ringe repræsentation af kvinder på ledende poster til ophør og gøre alvor af ligestillingspolitikken.
Her har Parlamentets generalsekretær et personligt ansvar. Parlamentet skal være et forbillede, hvis det ikke vil miste sin troværdighed. Det er mere end trist, at generalsekretæren ikke har grebet denne chance i de mange år, han har siddet i embedet. Parlamentet bør også være et forbillede, når det gælder oprettelse af en uafhængig intern revisionstjeneste. Det betyder, at revisorerne ikke må være underlagt nogen form for anvisninger fra generaldirektørerne eller generalsekretæren. Vi er også positive over for en direkte rapporteringsret over for Parlamentets formand. Betænkningen om decharge for gennemførelsen af Parlamentets budget må ikke dække over forsømmelser og mangler, og den bør heller ikke misbruges til at føre løsningen af interne problemer ud af huset. Det forekommer mig at være formålet med nogle af de ændringsforslag, der nu er stillet igen.
Især er finansforordningen ikke egnet til at løse parlamentsinterne problemer. Dem kommer vi selv til at løse. Gennemsigtighed, korrekthed og ansvar for medarbejderne er principper, som er selvfølgelige for Parlamentet, som du nævnte, kære Freddy Blak. De egner sig ikke til at udkæmpe partipolitiske stridigheder, og derfor bør man heller ikke pine sig selv med at forlange dem igen og igen.
Endelig beder jeg om støtte til mit ændringsforslag 8 til McCartin-betænkningen, som allerede nu pålægger Parlamentets formand at forsvare Parlamentets rettigheder i medfør af EF-traktatens artikel 276 for EF-Domstolen, hvis Rådet skulle tage fat på en yderligere indskrænkning.

Kuhne (PSE).
Hr. formand, efter at næsten alle de foregående talere har overskredet taletiden med mindst et minut, beder jeg Dem også bære over med mig, hvis det skulle blive aktuelt.
Da denne dechargeprocedure blev indledt i december sidste år med Revisionsrettens beretning, pegede jeg på, at vi nu går ind i en fase, hvor vi taler om de systematiske problemer i EU's budgetpolitik og ikke så meget beskæftiger os med at rende efter enhver mulig eller faktisk skandale. Faktisk er der også to aspekter, der peger i denne retning, nemlig det forholdsvis lille antal ændringsforslag til alle betænkningerne og de brede flertal, de er blevet vedtaget med, samt den forholdsvis ringe genlyd i pressen af denne dechargedebat.
Jeg vil imidlertid gerne komme med en helt konkret bemærkning til spørgsmålet om Parlamentet. Jeg vil tage et punkt op, som den foregående taler, fru Stauner, var inde på. Det er rigtigt, at det ville være godt, hvis Parlamentet juridisk kunne ordne alle de sager, der vedrører budgettet, helt autonomt. Det ville være skønt, og jeg ville støtte det. Der er imidlertid et problem. I EU's finansforordning er der ikke skelnet mellem Parlamentets finansielle handlinger og de finansielle handlinger hos de grupper, der er repræsenteret i Parlamentet. Vi har imidlertid brug for en sådan skelnen.
Jeg minder om, at vi i forbindelse med Revisionsrettens beretning om gruppernes finansielle handlinger for to år siden havde en stor debat her i Parlamentet, hvor bestemte tvivlsomme finansieringsmetoder hos nogle grupper faldt tilbage på hele Parlamentet som institution, og alle kollegerne i Parlamentet over for tilhørerne i tilhørerlogen og pressen blev gjort ansvarlige for noget, som det de facto kun var enkelte grupper, der var ansvarlige for. Jeg ønsker ikke at blive gjort ansvarlig for visse tvivlsomme finansieringsmetoder, som muligvis foregår i andre grupper, og ligeledes antager jeg, at hvis der foregår noget skummelt i min gruppe, vil andre kolleger, som tilhører andre grupper, heller ikke blive gjort ansvarlige for det.
Med Virrankoski-betænkningen har vi nu mulighed for at tage et vigtigt skridt hen mod en adskillelse af ansvaret hos Parlamentets forvaltning og grupperne. Dette skridt må vi tage. Jeg vil advare imod, at vi stiller os op og spørger, hvordan vi er nået dertil, at vi i et lovforslag om gennemførelsesbestemmelserne for finansforordningen lader Kommissionen foreskrive os, hvad vi skal gøre, og hvad vi ikke skal gøre. Så skaber vi nemlig en vidunderlig skinkonflikt med Kommissionen, hvor vi viser, hvor seje og stærke vi er, med den bivirkning, at adskillelsen af ansvaret hos Parlamentets forvaltning og hos grupperne bliver udsat uendeligt, med den måske behagelige bivirkning, at visse ting, som har fundet sted tidligere, fortsat kan bedrives.
F.eks. når en gruppe afskediger en medarbejder, og denne medarbejder holder sig skadesløs hos Parlamentets forvaltning og indstævner Parlamentet for arbejdsretten. Eller når akkumulerede og overdrevne ferietilgodehavender hos gruppemedarbejdere i astronomiske størrelser må udlignes af Parlamentets kasse, hvor det egentlig var op til grupperne at tage ansvaret for det. Jeg advarer altså mod at skabe en sådan situation ved hjælp af skinkonflikter. Hvis denne situation skal undgås, har vi mulighed for til i morgen at finde frem til en løsning på formuleringsniveauet. Men hvis vi skulle ende med at stå i en situation, hvor den nuværende tilstand fortsætter, så vil vi også kalde de ansvarlige for det ved navn.
Mulder (ELDR).
Hr. formand, for første gang i mange år ser det også i år ud til, at Parlamentet vil give Kommissionen decharge inden den 30. april, således som det er foreskrevet. Det synes jeg er udmærket, og jeg vil derfor gerne give hr. McCartin og for øvrigt også de andre ordførere en kompliment. Hvad angår Kommissionens holdning, har jeg indtryk af, at Kommissionen har gjort sig al mulig umage for at imødekomme Parlamentets mange krav på meget kort tid. Det mest påfaldende ved dette budget er igen, at der ikke er nogen positiv DAS. Og dette er det første budget, som den nye Kommission er ansvarlig for. Vi i Den Liberale Gruppe, og det er for øvrigt ikke kun os, har hele tiden sagt, at vi skal have indikatorer, som vi kan bruge til at se, om situationen forbedres eller ej. Hvis vi hvert år får at vide, at der ikke er nogen positiv DAS, hvordan skal vi så forklare det over for offentligheden, når vi igen og igen giver decharge bagefter? Jeg vil således endnu en gang gøre Kommissionen opmærksom på dette problem og anmode den om, hvis Revisionsretten ikke vil udvikle en indikator, og det ser det ud til, selv at sørge for en indikator, som f.eks. angiver, at der er en fejlprocent i et generaldirektorat, hvor høj denne er, og hvor høj den er i andre sektorer. Revisionsretten kan bagefter kontrollere, om teknikken er god. Så har vi i Parlamentet noget, vi kan bruge til at bedømme, om der sker en forbedring eller ej. Det forekommer mig at være en prioritet i det kommende år.
Et andet punkt, som også fru Jöns nævnte, er, at vi konstaterer, at der kommer stadig flere agenturer. Næsten hvert agentur har sit eget finansielle reglement, og dertil hører også en indviklet dechargeprocedure. Det er vanskeligt for disse mange agenturer. Er det ikke muligt for Kommissionen at udvikle en ensartet model for det hele? Også det forenkler Parlamentets kontrol.
Et andet punkt vedrører regnskabsafslutningen. Vi har i Den Liberale Gruppe stillet et ændringsforslag, som går ud på at forlænge perioden, indtil den bliver definitiv, fra 24 til 36 måneder. Så har vi i Parlamentet bagefter længere tid til at anfægte Kommissionens beslutninger. Vi tror også, at det måske er nødvendigt endnu en gang at forhøje de finansielle korrektioner. Maksimum er 100%, men hvorfor ikke foretage endnu flere trindelinger, for at vi også på denne måde kan måle, om noget forbedres eller forværres? Vi synes også, at datamatiseringen i toldkontorerne skal prioriteres i Europa, men først og fremmest i de nye medlemslande. Hvad gør Kommissionen præcist for at forstærke Europas fremtidige ydre grænser, og hvad kan vi i Parlamentet gøre for at skabe forbedringer på dette område?
Det sidste punkt, hr. formand, og også dette har adskillige talere nævnt, er EU's nye udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det ser ud, som om der faktisk udvikler sig en fuldstændig ny politik, som kunne unddrage sig Parlamentets opmærksomhed. Vi i Den Liberale Gruppe synes, det er uansvarligt. Vi synes, at Kommissionen, Parlamentet og Rådet skal nå til enighed om en ny interinstitutionel aftale, for at de udgifter, som Rådet afholder i den forbindelse, kan kontrolleres bedre.

Rühle (Verts/ALE).
Hr. formand, også jeg vil gerne på gruppens vegne takke alle ordførerne for deres gode arbejde med dechargen for det almindelige budget i år og blot komme med nogle få bemærkninger. F.eks. finder vi det meget positivt, at eksportrestitutionerne er taget op i McCartin-betænkningen. Det vil vi skærpe yderligere med et ændringsforslag, fordi vi mener, at der netop på området for restitutioner til transport af levende dyr stadig er for mange muligheder for svindel med restitutionerne, og at disse restitutioner i det hele taget er uforståelige for EU's skatteborgere. Her ønsker vi en yderligere skærpelse. Vi mener, det er et yderst vigtigt emne.
Vi vil støtte fru Morgan i, at Det Økonomiske og Sociale Udvalg ganske vist får decharge for de sidste år, men at der fortsat ikke gives decharge for 1996 og 1997. Vi finder det yderst vigtigt, at vi her som udvalg endnu en gang bekræfter, at man ikke har været økonomisk nok med rejseudgifterne i disse år, og, hvilket er endnu vigtigere, at Det Økonomiske og Sociale Udvalg har trukket opklaringen af denne svindel med rejseudgifterne i langdrag og ikke i tilstrækkelig grad har støttet OLAF's undersøgelser. Det skal fortsat kritiseres. Det bør vi ikke fortie, men derimod bekræfte endnu en gang.
Jeg vil også gerne udtrykkeligt støtte fru Morgan i hendes krav om, at Rådet skal aflastes inden for udenrigs- og sikkerhedspolitikken, men også inden for indenrigspolitikken, som i stigende omfang fører til operative opgaver. Jeg er imidlertid slet ikke tilfreds med den måde, Rådet hidtil har behandlet disse spørgsmål på, og jeg frygter, at det heller ikke denne gang vil give os et tilfredsstillende svar.
Så må vi endnu en gang bekræfte, at denne decharge efter vores mening virkelig skal finde sted. Det er ikke længere nok med en gentlemanaftale. Der skal træffes en klar beslutning.
Til sidst vil jeg gerne give den foregående taler, hr. Kuhne, fuldstændig ret. Hvis vi vil kritisere Rådet i forbindelse med dechargen, må vi også i Parlamentet være meget omhyggelige med vores egen decharge. Der har længe været behov for en adskillelse af forvaltningsbudgettet og gruppebudgetterne.
Jeg vil imidlertid også gerne opfordre Rådet til langt om længe at træffe beslutninger med hensyn til partierne. Her er vi i Parlamentet ikke i stand til at handle. Vi har brug for Rådets beslutning om en partistatut, så offentlighedens kritik på dette punkt endelig bliver taget til følge.
Camre (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at rose mine kolleger i Budgetkontroludvalget og udvalgets formand og ligeledes takke udvalgets og gruppernes medarbejdere, der har udført et meget stort og grundigt arbejde. Dette store arbejde har ført flertallet frem til at anbefale, at man giver decharge. Jeg kan ikke gå i detaljer med disse mange forhold - ligesom andre heller ikke kan - på grund af den knappe tid, men jeg vil henvise til de udmærkede bemærkninger, som mine kolleger Virrankoski, Blak og Morgan har fremsat. Jeg skal koncentrere mig om hr. McCartins betænkning om decharge til Kommissionen. Jeg vil gerne citere to punkter: I punkt L hedder det: "... der henviser til, at regnskabsåret 2000 var præget af en betydelig stigning i omfanget af svig og uregelmæssigheder, der blev registreret af medlemsstaterne og OLAF". I punkt P hedder det: "der henviser til, at det afgørende i forbindelse med vurderingen af budgetgennemførelsen i regnskabsåret 2000 er for det første Fællesskabets forvaltningsstruktur, som burde danne grundlag for en effektiv forvaltning, men som er mangelfuld, og for det andet de dele af systemet, der er befordrende for svig og uregelmæssigheder". Og sådan fortsætter man med en lang række skarpe bemærkninger, som - når man læser dem - giver det indtryk, at det drejer sig om en sydamerikansk bananrepublik. EU er ikke etableret for et par år siden, dette system er bygget op siden 1957, og det er helt utilfredsstillende, at vi - år efter år - skriver disse betænkninger med klare og stærke påpegninger af fejlene, men intet bliver bedre. Til næste år vil vi skrive noget, der til forveksling ligner det, vi skriver i år, og så alligevel give decharge. Læg mærke til, at kritikken i hr. McCartins betænkning er lige så hård som kritikken i den betænkning om 1996-regnskabet, der fældede den forrige Kommission. Den økonomiske forvaltning og selve lovgivningen er uacceptabel dårlig. I mit land ville en regering med en sådan forvaltning blive væltet, og de ansvarlige embedsmænd ville blive fyret. Vi kan ikke være bekendt, at så mange af de europæiske skatteyderes penge forsvinder i svig og uregelmæssigheder. Borgerne vil simpelthen ikke finde sig i det, det kan ikke være prisen for et samarbejde i Europa. Den eneste logiske slutning er naturligvis at stemme imod at give decharge til Kommissionen.

Van Dam (EDD).
Hr. formand, det enorme budgetoverskud i 2000 på 11,6 milliarder euro viser, at forvaltningen af budgettet stadig er mangelfuld. Ved strukturfondene begynder dette underforbrug endda at blive strukturelt. Vi synes, at de ikke-anvendte beløb i hvert fald efter to år skal tilbage til medlemsstaterne. Så kan disse f.eks. reducere deres statsgæld. Vi støtter derfor hr. Heaton-Harris' ændringsforslag 9.
Forvaltningen af strukturfondene skal forbedres betydeligt. De indviklede EU-bestemmelser skal forenkles. Der er en alt for utilstrækkelig koordination mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Der findes store mangler i den finansielle kontrol, både forinden (ex ante) og bagefter (ex post). Og det nuværende finansielle korrektionssystem skal hurtigst muligt ændres, for det opmuntrer medlemsstaterne til at søge at dække over uregelmæssigheder og svig i stedet for at indberette svindel. Vi har vidst dette i årevis, men Kommissionen og medlemsstaterne gør stadig alt for lidt ved det.
Vi er skuffede over, at programmerne for førtiltrædelsesstøtten langtfra når deres mål. Revisionsrettens konstateringer i særberetningen er foruroligende. Vi synes ikke, det er acceptabelt, at ansøgerlandene måske ikke kan lade de forskellige støtteprogrammer træde i kraft i 2002. Jeg anmoder Kommissionen om at oplyse, hvordan situationen er i øjeblikket.
Den reform af Kommissionen, som blev sat i gang i 1999, har endnu ikke i 2000 givet sig udslag i konkrete resultater. Kommissæren har i mellemtiden nok fået nogen indsigt i de opnåede resultater for 2001. Vi er spændt på, om hun vil fortælle noget om det.
Også i forbindelse med støtteprogrammerne for udviklingssamarbejde er der et betydeligt underforbrug. Overlapninger med medlemsstaternes politik kan være en årsag hertil. Vil Kommissionen snarest kortlægge dette? Vi mener, at subsidiaritetsprincippet skal anvendes seriøst i EU's udviklingspolitik.
Endelig, hr. formand, er det chokerende at høre, at hvert møde i Strasbourg koster ca. 11,5 millioner euro ekstra om ugen, og så lades miljøbelastningen endda ude af betragtning. Parlamentet er udelukkende tvunget hertil for at opfylde én medlemsstats ønske. Det ville derfor være retfærdigt, hvis denne medlemsstat godtgør de samlede skønnede årlige merudgifter på 138 millioner euro til Parlamentet.

Dell'Alba (NI).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, det er skik og brug at lykønske ordførerne, når man har ordet, og det gør jeg gerne. Jeg lykønsker dem alle på nær én. Jeg vil ikke sige, hvem det drejer sig om, da vi er blandt venner og indviede, men jeg lykønsker ikke en ordfører, som har fået vedtaget sin betænkning enstemmigt, og som stiller fire ændringsforslag på vegne af sin gruppe. Jeg synes ikke, at det er en god fremgangsmåde - og jeg vil ikke gå længere end det - for når kollegerne ser navnet på ordføreren, tror de, det drejer sig om tekniske ændringsforslag til en tekst, der blev enstemmigt vedtaget. Jeg mener, at en ordfører bør bevare en smule loyalitet både over for sine kolleger, og også over for sig selv.
Han udarbejder en betænkning, medlemmerne af hans udvalg - som jeg er et af - vedtager den enstemmigt, og derefter opdager jeg, at han på vegne af kolleger har stillet nogle ændringsforslag, der går i en anden retning. Jeg mener virkelig, at denne fremgangsmåde er forkert, og jeg opfordrer allerede nu mine kolleger og de politiske grupper til at forkaste disse ændringsforslag. Man kan faktisk ikke have to kasketter. Enten er man ordfører, eller også stiller man ændringsforslag. Jeg er enig i, at der stilles ændringsforslag til andre betænkninger, men ikke til ens egen betænkning. Derfor beklager jeg, at jeg ikke kan lykønske denne kollega med hans arbejde.
Hvad angår de øvrige betænkninger, ønsker jeg at fremsætte to bemærkninger.
Den første bemærkning er til fru Morgen, min kære veninde Eluned. Vi befinder os i 2002, i det tredje årtusinde. Der sker fremskridt, og konsekvenserne er nogle gange givet på forhånd, så hvorfor blive ved med at holde fast i at ville afvise decharge for 1996-1997 for en af de mindste institutioner i EU-systemet? Hvordan vil De have, at borgerne skal kunne forstå, når de hører, at vi har givet decharge til alle institutioner, men at man trækker en decharge til Det Økonomiske og Sociale Udvalg ud i syv eller otte år? Vi har bebrejdet det nok, og vi har draget nok tvivl om det på grund af nogle sager. Lad os for guds skyld spare os selv for det cirkus med at trække disse rygter i langdrag, for hvis nogle rygter skal trækkes i langdrag - og jeg siger dette til Eluned - kan alle finde nogle gamle rygter og trække dem frem på ny. Det er ikke en god fremgangsmåde.
Som afslutning vil jeg vedrørende McCartin-betænkningen - hvor jeg i særlig grad lykønsker ordføreren - insistere på, at man helt sikkert kan tilbageholde alle sager i alle lande og fremhæve dem, men man skal ikke stædigt holde fast i specifikke sager. Hvad angår punkt 60, opfordrer jeg indtrængende mine kolleger til ikke at holde fast på de ord, som i punkt 60 er anvendt om en medlemsstat, som jeg holder meget af.

Heaton-Harris (PPE-DE).
Hr. formand, også jeg vil gerne lykønske alle ordførerne og navnlig hr. McCartin, som har været udsat for en hel del kritik fra min side.
Jeg vil også gerne takke fru Morgan for hendes dechargebetænkning. Jeg var ikke til stede her i salen, da hun fremsatte sine bemærkninger om Det Økonomiske og Sociale Udvalg, men jeg er sikker på, at hun er enig med mig i, at vi bør opfordre til, at denne organisation ikke kun meddeles decharge, men rent faktisk også opløses, for den er spild af penge.
Min primære opgave her er på min gruppes vegne at tale om Staes- og Seppänen-dechargebetænkningerne. Det er meget nemt, for det er to meget gode betænkninger udarbejdet af to meget gode parlamentsmedlemmer.
Hvad McCartin-betænkningen angår, vil jeg gerne - navnlig for folk oppe i tilhørerlogen - forklare nogle af de enkle kendsgerninger, som vi taler om. Der foreligger endnu ikke nogen positiv revisionserklæring fra Revisionsretten. Det er syvende år i træk, at dette sker. Der vil formentlig aldrig komme til at foreligge nogen, for den har fået bragt sig op i et meget snævert hjørne nu. Hvordan vil den kunne meddele decharge til en organisation, hvor 5% eller mere af budgettet er tabt gennem svindel, dårlig forvaltning eller svind, og mindst 14% af budgettet er opført som overskud? Næsten 20% af budgettet bliver ikke anvendt korrekt, som vi gerne så det anvendt. Det er ikke en præstation at være stolt af.
Hr. McCartins dechargebetænkning indeholder en ret så sønderlemmende kritik af en række punkter og fremhæver vedvarende problemer inden for Kommissionen. Hr. McCartin kommer dog alligevel til den konklusion, at han bør anbefale, at der meddeles decharge. Ret så korrekt bemærker han, at hovedparten af EU's budget forvaltes i medlemsstaterne. Dette fritager imidlertid ikke Kommissionen fra at have det endelige ansvar og den endelige ansvarlighed. Ansvaret ligger hos Kommissionen. Som angivet i artikel 274 er det dens ansvar at gennemføre og føre tilsyn med Fællesskabets budget. Endnu en gang har vi et år, hvor den har forfejlet at forvalte og føre ordentlig kontrol med Fællesskabets budget.
Mit partis repræsentanter her i Parlamentet blev valgt på en lang række løfter, hvoraf det væsentligste var at få styr på Europa-Kommissionens og andre europæiske institutioners regnskaber og sikre, at den reformproces, som de fleste medlemmer af Parlamentet er glade for at se skride fremad, rent faktisk bliver gennemført og fører til resultater.
Der går lige så mange penge tabt nu gennem svig og dårlig forvaltning af midlerne i budgettet for 2000, som da vi kom med vores valgløfter i 1999 om at forsøge at rette op på dette. Et tidligere medlem af Revisionsretten, John Wiggins, citeres i en britisk avis for at have sagt, at situationen i Kommissionen er uforandret. Det må der gøres noget ved.
Europa-Parlamentets juridiske tjenestegrene skrev et notat til Budgetkontroludvalget den 5. november 2001, hvori de afgav en udtalelse om, hvorvidt en manglende dechargemeddelelse burde føre til Kommissionens fald. Det siges heri, at nægtelse af decharge uden tvivl er udtryk for en alvorlig politisk sanktionering af Kommissionen. Dens retsvirkning er imidlertid ikke af en sådan art, at den kan tvinge Kommissionen til at gå af. Det er omfattet af en særlig procedure, der er fastsat i artikel 141 i EF-traktaten.
Ved at vedtage, at vi ikke vil meddele decharge til Kommissionen, sikrer vi rent faktisk, at Kommissionen for det første ved, at vi ikke ønsker, at den skal gå af, og for det andet at vi ønsker, at den skal løse problemerne. Hvis der ikke er sket noget på dette tidspunkt næste år, hvis der stadig ikke foreligger nogen positiv revisionserklæring, hvis der stadig er 5% eller mere spild, dårlig forvaltning, svig og beløb, der forsvinder, og hvis der stadig er et stort budgetoverskud, så vil vi være nået derhen, hvor vi er nødt til at sige til folk i tilhørerlogen og til de folk, der bragte os her, at intet er forandret i Kommissionen, at reformprocessen stadig skrider frem - og er den langsomste proces nogensinde - og at vi har forfejlet en af vores kerneopgaver, som var at løse problemerne. Det er ikke en præstation at være stolt af og ikke noget, som jeg er rede til at stå op foran mine vælgere og sige.

Van Hulten (PSE).
Hr. formand, jeg er sikker på, at det ikke er nogen afspejling af hr. Heaton-Harris' tales kvalitet, at tilhørerlogen tømtes, mens han talte.

Turchi (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne lykønske alle de ordførere, som har været inddraget i dette vigtige spørgsmål, med det arbejde, de har udført.
Dechargeproceduren er efter min mening et vigtigt øjeblik, og den repræsenterer en beføjelse, som er kendetegnende for Parlamentet, nemlig en beføjelse, der giver os mulighed for år efter år at kontrollere, at de gode hensigter og forsætter - men også forventningerne hos de borgere, som har valgt os, og som vi først og fremmest arbejder for - bliver ført ud i livet.
Dette spørgsmål er både yderst teknisk og yderst politisk, og på begge områder kan beslutninger, der er forhastede eller følelsesbetonede, have nogle ødelæggende konsekvenser, hvad de desværre også har. Derfor er det efter min mening nødvendigt, at vi hvert år inden afstemningen ikke i så høj grad spørger os selv, om det hele er blevet gennemført optimalt, men snarere, om man går i den rigtige retning, om prioriteringerne er de rigtige, og om Kommissionens gennemførelsesindsats - og de andre institutioners indsats i det små - viser viljen til at føre budgetmyndighedens to afdelingers ønsker ud i livet på den bedst mulige måde eller ej.
Jeg vil især koncentrere mig om hr. McCartins betænkning, det vil sige om Kommissionens budget, og her vil jeg gerne sige, at der navnlig er tre aspekter, som bør understreges, hvilket ordføreren i øvrigt allerede har gjort. For det første var regnskabsåret 2000 kendetegnet af et ekstraordinært budgetoverskud, der viser en alvorlig mangel ved budgetoverslagene. For det andet lader det ikke til - selv om 2000 for strukturfondene og førtiltrædelsesstøtten var begyndelsen på en ny programperiode, der løber indtil 2006 - at programperioden har fungeret bedst muligt, eftersom der har været mange problemer med gennemførelsen. Og for det tredje - hvilket måske er et punkt, der er vigtigere end de to foregående - var det rigtigt af ordføreren at gøre opmærksom på, at det er nødvendigt dels at finde ud af, hvilke aspekter af fællesskabsforvaltningen vi bør basere effektiviteten på, selv om disse aspekter har nogle svage punkter, dels at finde ud af, hvilke dele af systemet der fremmer svig og uregelmæssigheder.
Disse punkter er efter min mening afgørende for, om vi får en sund og korrekt budgetgennemførelse i de kommende år.

Ilgenfritz (NI).
Hr. formand, Unionens organer giver fortsat mulighed for, at der kan ske større uregelmæssigheder i omgangen med de finansielle midler. Årsagen er stadig svagheder i lovgivningen, dårligt eller slet ikke koordineret samarbejde med de nationale myndigheder og for slappe straffe eller kontroller. Det bekræftes på ny i de foreliggende betænkninger om dechargeproceduren for 2000. Revisionsretten har således f.eks. ikke nævnt de forsømmelige medlemsstater ved navn. Disse medlemsstater, som underminerer bekæmpelsen af svig med deres slappe kontroller, bør ikke kun nævnes, de bør også betale for de tab, der opstår for EU på grund af deres slappe handlinger.
OLAF's arbejde i forbindelse med affæren om rejseudgifterne var heller ikke tilstrækkeligt. For at inddæmme omfanget af svig har vi også brug for en grundlæggende reform af det europæiske momssystem. Eksempelvis bør fradrag af indgående moms inden for virksomhedskæden også afskaffes på nationalt niveau, fordi det i dag udgør en stærk begunstigelse af momsbedrageriet.

Avilés Perea (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil indlede mit indlæg med at takke ordførerne og lykønske dem med deres arbejde, navnlig hr. McCartin, som har udført et fremragende arbejde på rekordtid, der har resulteret i en god definition af det, som decharge for regnskabsåret 2000 bør være.
Der er ganske vist stadig visse vanskeligheder. Generelt er der enighed om, at forvaltningerne bør moderniseres, og at proceduren bør forenkles yderligere, så gennemsigtigheden bliver større, og den brede offentlighed får en bedre forståelse i kraft af, at denne vigtige procedure kommer endnu nærmere Unionens borgere.
Jeg vil især tale om en betænkning, som vores gruppe, Gruppen for Det Europæiske Folkeparti, undlod at stemme om, mens den gik ind for de øvrige betænkninger, som De sikkert ved. Det drejer sig om Morgan-betænkningen, hvor vi på visse punkter er uenige med ordføreren, og vi er også uenige i dens endelige udformning i udvalget.
Vi forstår udmærket alt det, der er blevet sagt her om uregelmæssighederne i Det Økonomiske og Sociale Udvalg i 1996 og 1997. De år ligger snart langt tilbage. Der var nogle ledere, som optrådte uansvarligt, der er blevet lavet mange undersøgelser, der er blevet anmodet om skriftlige beviser, og de beviser, der var, er blevet fremlagt. Sandheden er, at der i dag er nye ledere, som optræder på en anden måde, der er ikke noget problem, som det fremgår af dechargen i 1998, 1999 og 2000.
Vi mener ikke, at det er hensigtsmæssigt at tillade det tomrum, den plet på nævnte organ, som i øvrigt er et organ, der samarbejder med de øvrige institutioner og især med Europa-Parlamentet, hvilket kan ses af, at de nuværende ledere har gjort alt muligt og umuligt for at klarlægge alle de uregelmæssigheder. Vi mener, at det er bedst at skrinlægge den sag, at slå en streg over den dårlige forvaltning og give Det Økonomiske og Sociale Udvalg en ny chance, så det i fremtiden kan få et godt forhold til Parlamentet, et godt forhold til Parlamentet og en god repræsentation af alle de sociale spørgsmål - som det har været tilfældet hidtil - og blive et af EU's effektive organer - et af de ældste, hvis ikke det ældste - ud af dem, som vi gennemgår i denne betænkning i dag.
Her er der altså en uoverensstemmelse, som forhåbentlig bliver afgjort under afstemningen.
Vi er heller ikke enige i det, ordføreren foreslår om Rådet. Vi mener, at Rådets forvaltning burde godkendes. Udenrigs- og forsvarspolitikken er ny. Tingene skal ses på en anden måde. Jeg tror, at ordføreren er ved at tage nogle skridt, der kunne skabe en bedre løsning i betragtning af det, som Gruppen for Det Europæiske Folkeparti mener i denne sag. Hvis det ikke er tilfældet, må vi stemme imod betænkningen. Vi håber, at dette spørgsmål bliver afklaret, og hvis ikke, at denne del af betænkningen kan blive henvist til fornyet udvalgsbehandling, så udenrigs- og forsvarspolitikken kan fremmes, for som sagt bør vi ikke fastholde den nuværende holdning, for det er nødvendigt at sørge for en bedre forståelse og en større afklaring af de skridt, der er taget indtil videre.

Casaca (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne takke alle vores ordførere for det glimrende arbejde, som de har udført, og også Kommissionen for dens medvirken. Tillad mig, at jeg fremhæver hr. McCartins konstruktive og europæiske sindelag ligesom den bistand, som Kommissionens Generaldirektorat for Landbrug har ydet.
Hr. McCartins betænkning er af stor betydning for reformen af den fælles landbrugspolitik. Jeg håber, at de øvrige europæiske institutioner vil tage behørigt hensyn til den og udarbejde de nødvendige foranstaltninger til udfasning af eksportstøtten og til, at disse støtteordninger i stedet får som sigte at leve op til en i traktaten fastsat målsætning om at sikre landbefolkningen rimelige levevilkår.
Jeg vil gerne sige, at vi, hvad angår problemet med forfalskning af fødevarer, må gå meget længere. Med hensyn til mælkeprodukterne - der jo betyder meget for Azorerne - kan jeg ikke acceptere, at landmændene skal leve i konstant frygt for bøder, hvis de producerer for meget, mens kriminelle organisationer i Europa forfalsker titusindvis af tons smør med store europæiske mejerigruppers medviden, mens mejeriindustrien modtager støtte til mælkepulver, der jo ikke er andet end valle fra tør ost, mens store mejerifirmaer sælger hundredvis af liter mælk fra forfalskede produkter, der ikke er lavet på mælk, som om det var mælkeprodukter. Og dét, uden at Kommissionen føler trang til at sige noget særligt eller slet ikke sige noget som helst!
Og hvis vi ser på andre områder som spiseolie, vin eller kød for den sags skyld, er billedet ikke meget anderledes. Fødevareforfalskningen, som ofte udføres for at opnå eksport- eller afsætningsstøtte, er i dag et af de største problemer for budgetkontrollen på landbrugsområdet. Vi opfordrer derfor på det indstændigste Kommissionen til hurtigt at iværksætte en initiativplan på dette felt, som kan gøre en ende på disse forhold.

Gallagher (UEN).
Hr. formand, jeg føler, at jeg med det samme bør nævne nyheden om yderligere aflevering af våben i Irland. Jeg bifalder denne nyhed, navnlig i det nuværende klima af politiske fjendtligheder i forskellige dele af verden. Det er et klart tegn på, at den politiske proces og fredsprocessen er godt på vej.
Hvorfor forbinder jeg dette med budgetdrøftelsen? Jo, for når man drøfter budgettet, er det vigtigt at bemærke den vigtige rolle, som EU og Europa-Parlamentet har spillet i fredsprocessen gennem Den Internationale Fond for Irland, etableringen af freds- og forsoningsfonden, Interreg og fjernelsen - via Fællesakten - af den økonomiske grænse, som har berørt grænseområdet i mange år. Så det er relevant at nævne dette.
Jeg vil navnlig gerne rose min kollega, hr. McCartin, for hans grundige og omfattende arbejde med den meget vigtige sag, vi har liggende foran os. Den beføjelse, vi har i Parlamentet, som vi deler som Unionens budgetmyndighed, er måske det største ansvar, vi har. Vi taler om et offentligt budget på 100 milliarder euro. Vi har en pligt til at underkaste denne udgift en kontrol af højeste standard. Parlamentet har måske nok det endelige ord at skulle have sagt i forbindelse med godkendelse af regnskaberne, men det er vigtigt at erindre, at 84% af fællesskabsbudgettet forvaltes i medlemsstaterne. Det er også vigtigt, at der hersker en stærk kultur af åbenhed og samarbejde mellem Kommissionen og de nationale, regionale og lokale myndigheder.
Den største del af budgettet går naturligvis til den fælles landbrugspolitik, som er en af kun få virkelig fælles politikker i Unionen. Den har tjent os godt og bør bevares og forsvares. Jeg er bekymret over nogle forslag om, at eksportrestitutionerne bør afskaffes, og jeg afviser enhver tanke om, at eksportrestitutionerne på nogen måde ifølge sagens natur skulle føre til svig. Jeg forbliver overbevist om, at restitutionerne udgør et grundlæggende element i politikken. De spiller en vigtig rolle i forbindelse med styringen af landbrugsmarkederne og bør forsvares på WTO-niveau.

Theato (PPE-DE)
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, først vil jeg gerne konstatere, at vi har seks betænkninger, som alle anbefaler decharge - undtagen en del i Morgan-betænkningen, som vi allerede har talt om - det har vi vist ikke set længe!
Jeg vil gerne lykønske ordførerne. Jeg vil imidlertid også gerne nævne, at Kommissionen har været repræsenteret på højeste niveau på mange møder hos os, og derved har man lettet styringen, hvilket De også nævnte, fru Schreyer.
Dechargen er jo egentlig den højeste kompetence, som Parlamentet har. Her står Parlamentet over Rådet, derfor er den et stærkt politisk instrument. Det vil jeg gerne understrege endnu en gang. Denne gang er dommen over gennemførelsen af budgettet 2000 ret mild, især også i betænkningen om Kommissionen.
Derfor vil jeg kun kort kommentere tre punkter. Det ene er spørgsmålet om det store overskud, der er blevet tilovers. For mig handler det ikke så meget om, at disse penge går tilbage til medlemsstaterne eller modregnes, for mig handler det om, at der er politiske mål, der ikke er nået, særligt på strukturområdet og udvidelsesområdet, og det er alarmerende. Det skal korrigeres, og det går ikke an, at der i 2001 igen opstår et sådant overskud.
Det andet punkt er den manglende revisionserklæring fra Revisionsretten. Dette instrument er åbenbart ikke fuldt anvendeligt i denne form. Hvis vi ikke har nogen procenttal om fejlkvoten, er det meget vanskeligt for os at bedømme, om der er begået fejl og hvor mange.
Som det tredje vil jeg gerne kommentere spørgsmålet om kontrollerne. Her må Kommissionen som ansvarlig, f.eks. i kapitel 28, være meget opmærksom på, at EU's økonomiske interesser beskyttes effektivt i medlemsstaterne såvel som i ansøgerlandene. Jeg mener derfor, at grønbogen om oprettelse af en europæisk anklagemyndighed er retningsvisende.

Bösch (PSE).
Hr. formand, hvis vi ser lidt nøgternt på denne første dechargeprocedure for den nye Kommission, kan vi konstatere to opsigtsvækkende ting. For det første et uhyre stort budgetoverskud, en uhyre stor underudnyttelse af budgettet, som faktisk rokker ved principperne om et retvisende budget. Man må jo spørge sig selv, til hvilket formål vi bruger måneder her til at gennemføre en budgetprocedure, hvis 14% af et budget ikke bliver udnyttet. Jeg ved, og vi alle ved, at denne utilstrækkelige gennemførelse var endnu større i 2001 end i 2000.
Hvis vi sammenholder det med den kendsgerning, at vi i samme år 2000 også havde en fordobling af de konstaterede uregelmæssigheder og bedragerier i dette budget, så ser det første år for Prodis Kommission på budgetområdet faktisk ret beskedent ud. Det drejer sig imidlertid ikke kun om at give medlemsstaterne skylden, hr. McCartin! Kommissæren har allerede peget på, at man vil bruge tiden til udvidelsen til at forberede disse lande. Så spørger jeg den samme Kommission, hvordan det ser ud med gennemførelsen af førtiltrædelsesstøtten i forbindelse med landbrugspolitikkerne. Det er dokumenteret, at denne gennemførelse i årene 2000 og 2001 har været lig nul! Samme Kommission foreslår EU, at der gennemføres en udvidelse i 2004. Hvordan skal det foregå? Enten er ansøgerlandene rent ud sagt for dumme til at afhente penge, de har fået forærende, eller også er Kommissionen ikke i stand til at formulere førtiltrædelsesprogrammer, som giver mulighed for, at en sådan gennemførelse faktisk kan finde sted!
Allerede i dag, fru kommissær, kan vi gå ud fra, at f.eks. systemer som IACS, altså alle kontrolsystemerne på landbrugsområdet, som man har talt så meget om, ikke vil kunne gennemføres i årevis, når disse lande er med, bl.a. fordi Kommissionen har forsømt førtiltrædelsesprogrammerne.
Jeg tror, det er meget vigtigt, at vi i de kommende år ikke bruger al tiden på at filosofere over, hvem der må udlevere hvilke dokumenter til hvem eller ej, fru kommissær, og her er der forskellige opfattelser af, hvor fantastisk denne aftale mellem Kommissionen og Parlamentet er. Det handler om, at De langt om længe indser, at De skal stå til regnskab over for den europæiske offentlighed for det, De har udbetalt eller i dette tilfælde ikke har udbetalt, ned til sidste øre. Så vil vi forhåbentlig træde ind i den nye kultur for den politiske forvaltning i Bruxelles, som hr. Prodi ganske vist har lovet os, men som vi endnu ikke har set.
Hyland (UEN).
Hr. formand, jeg vil indlede med at rose ordføreren for hans arbejde. Hans mangeårige erfaring og ekspertise på dette område gør ham ganske særlig kvalificeret til at behandle et så vigtigt spørgsmål.
Den største del af budgettet går naturligvis til at finansiere den fælles landbrugspolitik, og det er en vigtig fællesskabsforanstaltning, som ikke bør undermineres. Her til sommer skal Kommissionen efter planen offentliggøre sine forslag til en midtvejsrevision af den fælles landbrugspolitik. Det blev aftalt i Berlin.
Det er meget vigtigt, at denne revision ikke på nogen måde bliver brugt som et middel til at reformere politikken på dette særlige tidspunkt. Det må vente, til man når til enighed om landbruget ved forhandlingerne i WTO. Forslag f.eks. om at afskaffe eksportrestitutionerne ville få katastrofale følger, især i Irland, hvor vi eksporterer op imod 90% af hele vores landbrugsproduktion.

Lulling (PPE-DE).
Hr. formand, betænkningen om gennemførelsen af budgettet for Europa-Parlamentet er meget omstridt. Jeg kan ikke komme ind på alle de uoverensstemmelser, den indeholder. Jeg kan imidlertid ikke komme uden om at afsløre de rent ud sagt "konen med æggene"agtige regnestykker, som den indeholder med hensyn til personale og andre udgifter på vores forskellige arbejdssteder. Alt det sker med den hensigt at nedgøre arbejdsstederne Luxembourg og Strasbourg, at glorificere en usund centralisme i Bruxelles og underminere de traktatmæssige beslutninger om Strasbourg og Luxembourg som arbejdssteder. De er forankret i traktaten. De kan altså ikke ændres af Parlamentet. Gudskelov! De bør naturligvis ikke udhules skruppelløst, hverken af forvaltningen eller Præsidiet eller af et lille flertal i Parlamentet ved hjælp af vores mødekalender.
Jeg synes ligefrem, det er perverst, at man i den foreliggende betænkning opfatter det som positivt, at antallet af tjenesterejser for embedsmænd fra Luxembourg til Bruxelles og omvendt er faldet, og at man bryster sig af, at man på den måde har sparet 2,8 millioner euro i 2000, bortset fra at der bag disse tal skjuler sig tvungne forflytninger af embedsmænd på laveste og mellemste niveau fra Luxembourg til Bruxelles, hvilket er smerteligt for familierne og både socialt og økonomisk ubærligt! Desuden har man glemt at opgive, hvilke merudgifter der er opstået, fordi man nu hver måned må sende hundredvis af embedsmænd på tjenesterejse fra Bruxelles til Strasbourg, i stedet for fra Luxembourg til Strasbourg, hvilket naturligvis er dyrere. Man mærker hensigten og bliver forstemt!
Strasbourg får så et ekstra slag i betænkningen, idet man peger på, at de variable udgifter for femdagesmøderne i Strasbourg skulle være 33% højere end i Bruxelles. Jeg vil anbefale kunstneren bag det regnestykke til Guinness' rekordbog! Det er sikkert, at Parlamentets vanvittige kalenderbeslutning om at forkorte Strasbourg-møderne til fire dage har ført til, at udgifterne pr. mødedag nu ligger væsentligt højere, bortset fra at vi mangler tid til en fornuftig behandling af især de lovgivingsmæssige tekster her i salen! Det, som prises som billigere, viser sig i sidste ende at være væsentligt dyrere. Forholdet mellem pris og kvalitet stemmer simpelthen ikke. Det ville jeg gerne sige helt klart og tydeligt ved denne lejlighed!
Bourlanges (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil for det første i lighed med mine kolleger takke og lykønske hr. McCartin for hans betænkning. Hr. McCartin påtog sig denne betænkning med et øjebliks varsel - hvilket er noget, som jeg burde have gjort - og han har udført dette arbejde med stort talent og stor nøjagtighed. Betænkningen er et mesterværk, som er velafbalanceret, behersket og åbent. Jeg vil personligt hylde ordføreren, og jeg ønsker virkelig, at denne betænkning bliver vedtaget. Hr. McCartin har ret i at foreslå decharge. De nævnte problemer er snarere problemer med en øget mangel på realistisk sans end problemer med korrekt gennemførelse - og det er blevet nævnt - mellem på den ene side de finansielle perspektiver, som de blev fastlagt i Berlin, og de budgetudkast, der hvert år fastsættes af Kommissionen, og på den anden side de reelle behov, som opdages ved gennemførelsen af budgetterne. Der bør ske ændringer på dette punkt.
Hvad angår Morgan-betænkningen, er jeg enig i fru Avilés bemærkninger om, at vi ikke kan afvise decharge til Det Økonomiske og Sociale Udvalg for to på hinanden følgende regnskabsår, eftersom dette udvalg har bestræbt sig meget på at forbedre situationen, og eftersom det aldrig er en god idé at besvare de positive tiltag, der er iværksat, med sanktioner. Jeg mener derfor, at udvalgets positive bestræbelser kræver et positivt svar fra vores side.
Vedrørende Virrankoski-betænkningen tilslutter jeg mig fru Lullings bemærkninger om problemerne i beslutningens punkt 25 og 33. Man kan være for forslaget om Europa-Parlamentets arbejdssted i Bruxelles, men i de tilfælde, hvor det i henhold til traktaten er bestemt anderledes, eller hvor traktaten bestemmer, at der skal være flere arbejdssteder, er vi forpligtet til at sørge for, at arbejdet kan finde sted under korrekte vilkår. Men tilsyneladende drager punkt 25 og 33 på en snu måde tvivl om disse bestemmelser i traktaten. Hr. van Hulten fortalte os, at der kun var en enkelt medlemsstat, der ønskede traktaten, og jeg overlader ansvaret for denne vurdering til ham. Traktaten er udtryk for en fælles vilje, for en politisk ligevægt, og vi bør alle i fællesskab respektere den.

Schreyer
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil gerne på Kommissionens vegne kort takke for de talrige indlæg, bemærkninger og forslag til denne diskussion. Med hensyn til de enkelte spørgsmål, som ordførerne for de enkelte udvalg har stillet, vil jeg gerne opfordre til, at disse spørgsmål også bliver diskuteret med mine kolleger i udvalgene. Vi har aftalt en ny procedure for det fælles arbejde med at fastsætte prioriteringer for det kommende år, og inden for denne ramme skal der nu i april og maj også finde mange bilaterale diskussioner sted mellem de ansvarlige udvalg og kommissærerne.
Når man taler om prioriteringer for et nyt år, må man naturligvis også inddrage erfaringerne fra de forløbne år. De andre spørgsmål og opfordringer i betænkningerne vil Kommissionen naturligvis arbejde med i de næste måneder og berette om dette arbejde i opfølgningsrapporten.
Det har vist sig, at denne diskussion i langt højere grad end tidligere også omhandlede strukturelle spørgsmål om gennemførelsen af budgettet og revisionserklæringen. Disse spørgsmål vil nok også komme til at præge den fælles diskussion i de kommende måneder. Med hensyn til spørgsmålet om Revisionsrettens DAS-metode er vi naturligvis også villige til at gennemgå dette koncept og idéen med single audits nærmere for at forbedre afstemningen mellem de revisioner, som Kommissionen gennemfører på stedet gennem Internal Audit Service, og Revisionsretten.
Med hensyn til spørgsmålet om udvidelsen har den store forsinkelse af landbrugsprogrammet vist, at det nogle gange simpelthen er nødvendigt at prioritere kontrolkravene højest. Det har også krævet en meget stor omstilling fra ansøgerlandenes side, hvor man nu successivt akkrediterer de enkelte udbetalende organer. Vi håber, at udbetalingen til landmændene kan begynde i indeværende år.
Jeg vil gerne endnu en gang takke ordføreren, hr. McCartin, de andre ordførere og hele Budgetkontroludvalget for deres arbejde og for dechargeanbefalingen.

Formanden
Mange tak, fru formand.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0093/2002) fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Rådets fælles holdning (13382/1/2001 - C5-0696/2001 - 2000/0246(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om fælles regler for civil luftfart og om oprettelse af et europæisk luftfartssikkerhedsagentur (Ordfører: Schmitt).
Schmitt (PPE-DE)
Hr. formand, mine damer og herrer, vi er i dag i gang med andenbehandlingen af et forslag til en forordning, som efter min mening har stor betydning, og som især gør en ting klar, nemlig at det i de sidste måneder er lykkedes, især også på grund af den ansvarlige kommissærs engagement, endelig at indhente det på luftfartsområdet, som egentlig for længst burde være en selvfølge, nemlig at luftfarten skal finde sted uden grænser, og at de regler og sikkerhedsforanstaltninger, som vedrører luftfarten, skal organiseres fælles, det vil sige i dette tilfælde på europæisk plan eller i det mindste inden for medlemsstaterne.
Med den foreliggende forordning om oprettelse af et agentur for luftfartssikkerhed, som vi har til andenbehandling, sikres det, at der fremover sker en ens bedømmelse af, hvilke fly der skal bygges efter hvilke kriterier og derefter godkendes til luftfart.
Dette skridt er efter min mening ikke kun af betydning for sikkerheden i luften, og det er indlysende, fordi konstruktionerne bliver bedømt ens, det er naturligvis også vigtigt for flyindustrien, som hidtil har skullet indhente godkendelser i hver enkelt medlemsstat, men som fremover vil kunne nøjes med at diskutere denne problematik med en enkelt myndighed, et enkelt agentur, og få den pågældende certificering her.
Luftfartssikkerhedsagenturet vil få til opgave at godkende, certificere og kontrollere fly. Samtidig, og det er det ønske, vi har gjort klart i forbindelse med forhandlingerne i udvalget og forberedelsen af andenbehandlingen, skal den tilsvarende kontrol af flypersonalet, vedligeholdelse og andre forhold, som spiller en rolle for flysikkerheden, fremover reguleres ved lov.
Jeg gentager endnu en gang det klare budskab. Hovedformålet med denne forordning er at skabe et fælles højt niveau for luftfartssikkerhed i Europa. Derudover findes der naturligvis yderligere mål eller refleksvirkninger, som kan beskrives meget kort. For det første er det en stigning i omkostningseffektiviteten, nemlig hos flyindustrien, men for det andet, og det finder jeg meget vigtigt, er det at sikre en ens fortolkning af relevante standarder samt at fremme og styrke EU's holdninger i verden, det vil sige især med henblik på den amerikanske situation.
For udvalget har det været vigtigt at sikre en vidtgående uafhængighed for luftfartssikkerhedsagenturet. Uafhængighed på den ene side af politikerne, for det drejer sig udelukkende om faglige spørgsmål, som skal afgøres af sagkyndige fagfolk og specialister og ikke af politikerne, altså hverken af Parlamentet eller Rådet. På den anden side har det været vigtigt at sikre agenturets selvstændighed, det vil sige, at den administrerende direktør virkelig er chef for myndigheden, og at bestyrelsen samtidig er i stand til at vedtage og påvirke agenturets retningslinjer og arbejdsmetoder.
Jeg ved, at vi her har været i konflikt med Rådet og Kommissionen. Jeg tror imidlertid, at vi gennem de mange samtaler, vi har haft, er nået frem til løsninger, som sikrer, at Kommissionens ansvar naturligvis bliver klart, at den også fortsat så at sige skal overvåge luftfartssikkerhedsagenturet, men at det samtidig også er klart, at luftfartssikkerhedsagenturet skal bære det selvstændige ansvar på det område, hvor det har sagkundskaben.
Jeg tror på, at det vil lykkes at undgå en forligsprocedure, at vi med Rådets tilslutning kan sætte denne forordning i kraft, og at agenturet 12 måneder senere vil påbegynde sit arbejde. Efter min mening vil vi dermed være kommet et stort skridt fremad inden for flysikkerheden. Jeg vil gerne takke alle, som har været med til at udarbejde og støtte dette lovforslag, især mine kolleger i Transportudvalget. Jeg takker også Kommissionen og Rådet for deres vilje til at finde kompromiser, og jeg håber nu, at vi med afstemningen i dag kan afslutte denne betænkning, og at vi så tager hul på et nyt kapitel i historien om luftfartssikkerheden i Europa.
Foster (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at lykønske vores ordfører, hr. Schmitt, med hans betænkning, som nu udgør et fornuftigt kompromis til det oprindelige forslag fra Kommissionen.
Det er rimeligt at sige, at vi alle her i Parlamentet fuldt ud har støttet oprettelsen af et paneuropæisk organ, der konkret skal beskæftige sig med certificering af luftfartsprodukter, som er yderst fornuftigt, og som jeg støtter fuldt ud. Det var imidlertid min opfattelse, at anvendelsesområdet for Kommissionens oprindelige forslag var for bredt, og at der var et betydeligt antal bekymringer med hensyn til sådanne spørgsmål som suverænitet, rammer og navnlig det foreslåede agenturs uafhængighed.
Det bør understreges, at dette agentur - ligesom det er tilfældet med de nationale civile luftfartsmyndigheder, som helt klart udelukkende beskæftiger sig med sikkerhedsspørgsmål - ikke også bør involveres i andre aspekter såsom miljø- og konkurrencespørgsmål. Desuden vil jeg forvente, at det vil komme til at arbejde på stort set samme måde som de nationale civile luftfartsmyndigheder, hvis ansvar er at være uafhængige forskriftsmyndigheder.
Selv om jeg modtog et detaljeret svar fra Kommissionen om de nationale luftfartsmyndigheders fremtid, bør deres rolle stadig afklares yderligere med hensyn til deres fremtidige virkefelt og kompetence. Det bør understreges, at indsatsen fortsat bør koncentreres om at nå frem til en ensartet anvendelse af de ICAO-, JAA- og Eurocontrol-standarder, der allerede er gældende. Sikkerhedsagenturet bør ikke søge at arbejde parallelt med og skabe modstræbende forvridninger i de gældende ICAO-baserede sikkerhedsrammer.
Endelig vil det ikke, eftersom vi forventer at se uafhængige eksperter drive dette agentur, være i nogens interesse, at der forekommer upassende indgriben i dets arbejde fra politisk hold eller fra Kommissionen, hvorved sikkerhedsspørgsmålet potentielt bliver gjort til en sekundær faktor.

Wiersma (PSE).
At garantere et højt og ensartet niveau for sikkerhed og miljøbeskyttelse inden for den civile luftfart er efter min gruppes opfattelse den centrale målsætning ved oprettelsen af det europæiske luftfartssikkerhedsagentur og udarbejdelsen af de dertil hørende regler. Det drejer sig om et vigtigt og logisk skridt på vej mod en altomfattende europæisk luftfartspolitik. Fælles regler skaber klarhed og forudsigelighed, men de kan også forhindre overlapning og dermed virke udgiftsbesparende.
Ensartede europæiske regler er i industriens interesse, men de skal naturligvis også øge forbrugernes sikkerhed. Agenturets anvendelsesområde må efter vores opfattelse gerne være bredt. Man kan begynde med at typecertificere fly, men derefter udvide til andre områder såsom uddannelser. Vi skal selvfølgelig effektivt benytte eksisterende nationale kapaciteter og indbygge en overgangsperiode, indtil agenturet fungerer fuldstændigt, men denne periode skal være begrænset. Vi ønsker ikke nogen tosporet politik med instanser, der konkurrerer med hinanden. Såkaldte tredjelande skal inddrages i forbedringen af sikkerhedsaftalerne. EU bør udvikle en aktiv politik på dette område. I al rimelighed, men dog vedholdende. Vi skal undgå, at der opstår lækager i sikkerhedssystemet på grund af manglen på gode aftaler med lande, som falder uden for de foreslåede reglers og agenturets anvendelsesområde.
I Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme er vi gået med til ordførerens kompromisændringsforslag. Også vi ønsker en hurtig afvikling. Og vi appellerer til Rådet og Kommissionen om at reagere på samme samarbejdsvillige måde.
PSE-Gruppen roser ordførerens vedholdenhed, når det gælder agenturets uafhængighed. Også for os er det et væsentligt punkt. Sikkerhed skal komme i første række, ikke kravet om beføjelser. Uafhængighed betyder ikke, at det ikke er nødvendigt at stå til ansvar, og Europa-Parlamentet vil udtrykkeligt inddrages deri. Vi vil være medansvarlige, også i dag, for oprettelsen af agenturet, men så må vi også sættes i stand til velinformeret at udføre vores arbejde som medlemmer af Europa-Parlamentet.

Pohjamo (ELDR).
Hr. formand, på min gruppes vegne takker jeg hr. Schmitt for et godt arbejde med at udarbejde betænkningen. Opstillingen af fælles regler for civil lufttrafik og oprettelsen af et luftfartssikkerhedsagentur er et vigtigt skridt hen imod en forbedring af luftfartssikkerheden. Vigtige målsætninger er også et forbedret niveau af miljøbeskyttelse samt en sund konkurrence og fremme af certificeringsprocedurerne.
For at opnå målsætningerne bør luftfartssikkerhedsagenturet være så uafhængigt som muligt. De fornødne regler skal være ens på nationalt plan og inden for agenturet. Ensartede regler øger omkostningseffektiviteten og mindsker unødig administration. Der er behov for en længere overgangsperiode end, hvad den fælles holdning forudser, for at medlemslandene kan nå at erstatte de nuværende indviklede regulerings- og godkendelsesprocedurer.
Størstedelen af ulykkerne inden for luftfarten skyldes menneskelige faktorer. Den fortsatte teknificering af dataindsamling og -udveksling inden for luftfart indtager en nøglestilling i forbedringen af den civile luftfartssikkerhed. Selv om lufttrafik har været en forholdsvis sikker transportform, så har væksten i såvel antallet af flyvepladser som trafikmængden i luftrummet øget risikoen for ulykker. Et tæt samarbejde mellem medlemslandene om forbedring af sikkerheden for den civile luftfart er en vigtig forsigtighedsforanstaltning, når lufttrafikken øges.
Sikkerhed i det europæiske luftrum er til fordel for alle. Efter min mening burde man i denne sag hurtigst muligt indgå et kompromis og undgå en forligsprocedure.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, fru kommissær, med oprettelsen af et europæisk luftfartssikkerhedsagentur søger EU at fastlægge og opretholde et højt ensartet sikkerhedsniveau og et højt miljøbeskyttelsesniveau, hvilket er af indlysende interesse for det europæiske samfund og for EU's udbygning. Vi er naturligvis enige i denne målsætning.
Jeg vil dog gerne påpege, at sikkerhed og miljøbeskyttelse hænger tæt sammen med lufthavnsinfrastrukturen, der helt konkret og meget alvorligt bliver svækket af de dominerende lufthavnes centraliseringstendenser i de fleste europæiske lande, og som fremmes af centralregeringerne, der af politiske og magtmæssige grunde koncentrerer investeringerne i hovedstæderne og på de såkaldte nationale luftfartselskaber, der af samme grunde centraliserer deres flyafgange i de samme lufthavne.
Dette kommer store dele af Europa alvorligt til skade, således som det også sker for mit eget land, Galicien, der berøves gode flyforbindelser, fordi trafikken begrænses fuldstændig til de luftkorridorer, der forbinder hovedstæderne, og de befolkninger, der bor omkring disse centrale lufthavne lider under støj og trafikpropper. Alt dette arbejder imod en bæredygtig udvikling, som vi bør tilstræbe såvel af sikkerhedsmæssige som af økonomiske, sociale og miljømæssige årsager. Jeg mener derfor, at vi står over for et alvorligt problem, som vi må se at få løst.

Vatanen (PPE-DE).
Hr. formand, fru de Palacio, kære kolleger, trafiksikkerhed er et område, hvor fælles bestræbelser i EU-landene kan spare tusinder af menneskeliv. Vi har et højt niveau af flyvesikkerhed her i Europa, men den øgede trafik tvinger os til fortsat at effektivisere vores arbejde. Jeg vil dog alligevel her sige, at det er ufatteligt og endog pinligt, at dette initiativ først foreslås nu og ikke for 10 år siden. I virkeligheden er landene gået solo og har politiseret på bekostning af menneskeliv. Den nationale stolthed må vige for et fornuftigt samarbejde.
Et luftfartssikkerhedsagentur kunne være et eksempel på EU-integration i sin bedste form, under forudsætning af at man undgår bureaukratiets skær. Her kunne vi tage ved lære af USA, hvor man har tillid til mennesker. Indsamling af informationer og en harmonisering af standarderne er nødvendige skridt for at forhindre ulykker, men man bør dog ikke hovedsageligt først stramme bestemmelserne, når der er sket ulykker, men derimod systematisk analysere de nuværende og fremtidige risici. Det lykkes til gengæld ikke, hvis ikke arbejdsredskaberne er de samme i alle medlemslandene. Vores verden åbner sig med stadig accelererende hast, selv om man ikke altid vil vedgå det her i huset. Et luftfartssikkerhedsagentur burde altid, når der var muligt, udforme løsninger, der dækkede helt verden. Man burde også bakke op om Rådets forslag til artikel 2, litra e), da dikterede løsninger altid hævner sig.
I øvrigt mener jeg, at Parma ville være et passende sted til et luftfartssikkerhedsagentur. Parmas fortrinlige mad, som prosciutto-skinken, ville garantere tilfredshed blandt embedsmændene og forhåbentlig meget modne beslutninger til gavn for luftfartssikkerheden og den enkelte europæer.

Stockmann (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, dagens beslutning om luftfartssikkerhedsagenturet er en af de første i en lang række af beslutninger, som vi skal træffe inden for luftfartsområdet. Der er stor aktivitet på den europæiske himmel. Krisen i luftfarten efter den 11. september ser nu ud til næsten at være overvundet. Flybevægelserne ventes at blive fordoblet endnu en gang i 2015. Omstruktureringen af luftfartssektoren er i fuld gang.
Det politiske svar på disse udfordringer er først og fremmest den fælles europæiske himmel og optimering af kapaciteten i lufthavnene. Kontinuitet i forandring er tidens løsen. Flysikkerheden skal fortsat have højeste prioritet inden for luftfarten. De hidtidige strategier til at harmonisere de tekniske bestemmelser har ikke kunnet holde trit med den rivende udvikling inden for luftfarten. Også derfor har vi brug for Det Europæiske Luftfartssikkerhedsagentur. Det skal være hjertet i et kommende fælles sikkerhedskoncept. Det glæder mig, at vi netop på dette følsomme område har fundet et europæisk svar.
Vi kan notere det som en succes i forhandlingerne med Rådet og Kommissionen, at det er fastsat, at man allerede et år efter forordningens ikrafttræden skal udarbejde krav til driften af fly og for godkendelse af flybesætninger, og at disse skridt også skal anvendes på fly fra tredjelande. Også sikkerhedsaspekter i lufthavnene inddrages.
Hvad agenturets vedtægter angår, er det lykkedes Parlamentet at give det større uafhængighed, også i forhold til Kommissionen. Desuden blev det fastsat, at når der oprettes afdelinger af agenturet, skal de berørte medlemsstater betale et passende bidrag - jeg mener set fra Parlamentets synspunkt et økonomisk bidrag.
Alt i alt viser diskussionen om EASA, at vi egentlig har brug for et rammedirektiv fra Kommissionen for europæiske agenturer, som skulle besvare de horisontale spørgsmål om en fælles struktur for agenturer. Det er fortsat utilfredsstillende, at problemet med budgettering af agenturers indtægter ikke har kunnet reguleres i henhold til Budgetkontroludvalgets opfattelse. Agenturet for luftfartssikkerhed vil blive fulgt af andre agenturer, f.eks. for jernbanesikkerhed og søfartssikkerhed. Jeg mener generelt, at denne strategi er velegnet til at fremme integrationen af de europæiske transportmarkeder.

Rack (PPE-DE).
Hr. formand, fru næstformand, mine damer og herrer, med den fremragende Schmitt-betænkning er vi på rette vej. Men vi er endnu ikke helt fremme ved målet. I det mindste inden for EU skal vi have grænseløs, sikker luftfart. Det er vores mål.
Et af kerneelementerne til at nå dette mål er et luftfartssikkerhedsagentur, som med velorganiseret selvstændigt ansvar kan sikre et fælles højt niveau for flysikkerhed. Velorganiseret selvstændigt ansvar er nøgleordet. Europa-Parlamentet må nu som før insistere på, at det med al respekt for Kommissionens kontrolansvar bliver ved kontrollen, og at Kommissionen og andre ikke blander sig i alle detaljer. For mange kokke fordærver maden, ikke kun i den kendte talemåde, men også i dette tilfælde.
Derfor må vi parlamentsmedlemmer nu som før og igen og igen insistere på så vidtgående uafhængighed for agenturet som muligt, f.eks. på, at agenturets administrerende direktør får en stærk position, ikke kun udadtil, men også indadtil. Vi ønsker således, at yderligere direktører i agenturet udpeges på forslag af den administrerende direktør og dermed også under hans ansvar.
Vi ønsker, men vi har også brug for noget mere, nemlig en gyldig retstekst så hurtigt som muligt, så agenturet så hurtigt som muligt kan indlede sit arbejde for større sikkerhed på den europæiske himmel. Derfor håber vi, at vi hurtigt vil nå frem til en fælles tekst med Kommissionen, men især også med Rådet.
Derfor har Parlamentet i sine ændringsforslag helt bevidst været tilbageholdende på de punkter, hvor vi tror, at denne enighed kunne trues. Og vi håber, at de andre nu også arbejder med, når det gælder om at finde denne enighed.
De Veyrac (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil i lighed med mine kolleger starte med at takke ordføreren, hr. Schmitt, for det effektive arbejde, han har udført, hvilket har gjort det muligt at få et konstruktivt samarbejde med Rådet og Kommissionen. Resultatet er en afbalanceret kompromistekst, som giver os alle muligheder for at undgå forligsfasen. Jeg insisterer på kvaliteten i de ændringsforslag, som ordføreren har stillet, og på nødvendigheden af at vinde tid. Vi har allerede ventet for længe.
Hvad angår transport, har vi som på de øvrige områder pligt til at sikre et højt og ensartet sikkerhedsniveau i medlemsstaterne. Det er også på tide, at luftfartsindustrien får et ensartet certifikat til markedsføring af sine produkter.
Jeg håber, at Det Europæiske Luftfartssikkerhedsagentur hurtigt vil gå i gang med arbejdet. Det bør kunne sikre en ensartet certificering af Airbus A 380, hvilket vil være resultatet af flere års arbejde for ingeniører, arbejdere og ansatte og et bevis på, hvad europæere kan gøre og udrette, når de slutter sig sammen. Det bliver et stærkt symbol. Den første prøveflyvning af A 380 er planlagt til 2004, og den første forretningsflyvning til 2006, med andre ord i nær fremtid.
Det Europæiske Luftfartssikkerhedsagentur skal for at varetage sine opgaver være uafhængigt og være baseret på de kompetencer og kvalifikationer, der findes i medlemsstaterne. Vi er klar over, at det europæiske agentur ikke skal koordinere arbejdet i de eksisterende nationale agenturer. Vi bør først og fremmest søge efter at opnå effektivitet, og vi kan se det fornuftige i, at det europæiske agentur i forbindelse med opgaver vedrørende certificeringen bør arbejde sammen med de store europæiske virksomheder for design og konstruktion. Jeg mener, at de regionale agenturer vil være en god hjælp til at nå målet.
Kære kolleger, Europa skal give sine borgere konkrete fordele. Vi bør til dette formål kunne nå frem til en ensartet sikkerhed i et enkelt luftrum og med en ensartet certificering i det indre marked. Det dokument, som vi har fået fremlagt i dag, er et vigtigt skridt i den retning.
De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med også at takke ordføreren, hr. Schmitt, med det arbejde, han har udført i snævert samarbejde med Kommissionen og Rådet. Dette samarbejde betyder forhåbentlig, at vi kan vedtage teksten om oprettelse af agenturet uden forligsprocedure.
Hovedformålet med de fælles regler for civil luftfart og med oprettelsen af et europæisk luftfartssikkerhedsagentur er, at der opretholdes et højt og ensartet niveau for sikkerhed på hele Unionens område og en bedre miljøbeskyttelse, som den sidste taler sagde for et øjeblik siden. Desuden opnår man med dette system en forenkling af de nuværende procedurer for certificering af fly, en forenkling, der vil fremme det indre marked og de europæiske produkters konkurrenceevne, som flere talere har understreget.
Det nye systems vigtigste instrument vil være et fælles europæisk certifikat, som vil give adgang til hele det europæiske marked og blive grundlaget for aftaler om gensidig anerkendelse. Som De ved, og som det er blevet understreget i løbet af debatten, forventer den europæiske industri af dette agentur, at det letter certificeringen af dens næste flagskib: Airbus 380. Således er forslaget et betydeligt fremskridt i betragtning af målene med det. Og ikke nok med det, det drejer sig desuden om en rigtig nyskabelse i den europæiske integration, når man tænker på, at den civile luftfartssektor hidtil har været meget præget af staternes suverænitet og mellemstatsligt samarbejde.
Under førstebehandlingen vedtog De Kommissionens forslag og indførte forskellige ændringsforslag, hvoraf mange er blevet accepteret af Kommissionen og indarbejdet i Rådets fælles holdning. Under denne andenbehandling har ordføreren, Ingo Schmitt, lagt vægt på nogle aspekter, som ikke blev indarbejdet i den fælles holdning. Forbindelserne mellem de tre institutioner, som alle har ønsket at få oprettet Det Europæiske Luftfartssikkerhedsagentur hurtigst muligt, har gjort det muligt at nå frem til en stort set acceptabel løsning. Derfor håber jeg, at Parlamentet som helhed i dag kan bekræfte sin støtte til denne tekst og derved gøre det muligt at vedtage forordningen i juni og oprette agenturet fra sommeren 2003.
Hvad angår ændringsforslagene, vil jeg sige, at det nye ændringsforslag 29 kan bringe den skrøbelige ligevægt, der er opnået, og tidsplanen i fare. Derfor kan Kommissionen ikke støtte dette ændringsforslag.
Jeg vil understrege, at ændringsforslag 1 og 4 har været meget problematiske for os, og at disse ændringsforslag afspejler Europa-Parlamentets vilje til hurtigt at udvide agenturets kompetenceområde til alle sikkerhedsområder, navnlig personalelicenser og luftfartsoperationer. Kommissionen er i grunden enig med Parlamentet, men på vegne af kommissærkollegiet skal jeg her formelt fastslå Kommissionens forbehold over for formuleringer, der kunne indskrænke dens initiativret, som er knæsat i traktaten. Derfor kan accepten af ændringsforslag 1 og 4 på ingen måde betragtes som en begrænsning af denne initiativret, eftersom disse foranstaltninger allerede var indeholdt i vores arbejdsprogram. I denne konkrete sammenhæng accepterer Kommissionen derfor ændringsforslagene og bekræfter sin vilje til at stille disse forslag, samtidig med at den påpeger, at de allerede var med i vores tidsplan, og at de på ingen måder kan betragtes som en begrænsning af vores initiativret, som den fremgår af traktaterne.
De øvrige ændringsforslag kan Kommissionen fuldt ud tilslutte sig. Mange forbedrer den fælles holdnings tekst eller tydeliggør dens indhold. Kommissionen kan også uden forbehold støtte de ændringsforslag, der forøger den administrerende direktørs beføjelser, og de bestemmelser, der letter hans udnævnelse.
Vi kan støtte de ændringsforslag, der har til formål at styrke agenturets uafhængighed, nærmere betegnet ændringsforslag 9 og 11, og vi synes især, at det er fornuftigt, at Kommissionen, som ikke har den nødvendige tekniske viden, ikke kan ændre tekniske bestemmelser uden forudgående koordinering med agenturet. Disse ændringsforslag er formuleret sådan, at Kommissionens initiativret er bevaret, og det vil jeg takke Parlamentet for.
I sin egenskab af budgetmyndighed har Parlamentet ønsket at indføre et ændringsforslag, ændringsforslag 2, hvor det anmoder om, at der vedtages fælles bestemmelser om de bidrag i rede penge eller i naturalier, som staterne skal yde for at fremme oprettelsen af agenturer på deres område. Det har Kommissionen ingen indvendinger imod.
Endelig har Parlamentet også ønsket at sende et klart politisk signal med ændringsforslag 16, som har til formål at begrænse perioden med et dobbelt system med både fællesskabscertificering og national certificering. Kommissionen finder, at Parlamentets argumenter er rimelige, og derfor går vi også ind for det ændringsforslag.
Og hvad angår ændringsforslag 15, betragtning d), fortolker Kommissionen ligesom Rådet og ordføreren det sådan - og det vil jeg understrege - at adgangen til disse steder skal være relevant og ikke vilkårlig. På den måde mener jeg, at vi kan klare problemet.
Denne sags udvikling skaber håb om, at forordningen kan vedtages hurtigt, og jeg vil igen lykønske ordføreren med hans glimrende arbejde og Parlamentet som helhed med, at det ligesom Rådet har fremmet vedtagelsen, uden at det har været nødvendigt med en forligsprocedure.

Formanden.
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om få minutter, kl. 12.
Mødet er hævet indtil afstemningstidspunktet.

Formanden.
Her til formiddag bliver dronning Elizabeth, dronningemoderen, begravet. Det er en kvinde, hvis 100-årige tjeneste for Storbritannien gennem Europas mest turbulente århundrede har vundet hende en ganske særlig hengivenhed i det britiske folks hjerter. Jeg vil bede Dem, kolleger, om at holde et minuts stilhed som et tegn på respekt for den afdøde dronningemoder.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Schmitt (PPE-DE)
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har bedt om ordet, fordi jeg vil gøre opmærksom på en lille fejl i teksten, som har sneget sig ind i løbet af proceduren. Det drejer sig om ændringsforslag 15, stk. 1, litra d). Her skal der før ordet "bygninger" indføjes ordet "relevante". Der er forskelle i de forskellige tekstudgaver, til dels mangler ordet helt, til dels er det blevet til et any. Jeg beder Dem derfor rette det som følger: "at skaffe sig adgang til relevante bygninger, arealer og transportmidler."

Formanden.
Vi opfordrer sprogtjenesterne til at foretage de rettelser, som ordføreren nævnte.
Jeg vil nu anmode Kommissionen om at meddele sin holdning til ændringsforslagene.

De Palacio
Hr. formand, jeg takker ordføreren for, at han har afklaret det spørgsmål, som jeg også nævnte i mit indlæg. Det vil sige, at vi accepterer alle ændringsforslag undtagen ændringsforslag 29. Vi håber derfor at kunne opretholde den interinstitutionelle aftale, som giver os mulighed for ved denne lejlighed at vedtage Det Europæiske Luftfartssikkerhedsagentur.

Goodwill (PPE-DE).
Hr. formand, inden vi stemmer om denne særlige betænkning, tror jeg, at det er vigtigt, at medlemmerne får kendskab til det juridiske råd, som vores egne juridiske tjenestegrene har givet os, og som ikke forelå, da vi stemte i udvalget. Det gør det temmelig klart, at visse aspekter i denne betænkning falder uden for rækkevidden af de fællesskabsansvarsområder, der nævnes i artikel 175. Den gode nyhed er, at vi ved at stemme for ændringsforslag 28 vil løse alle disse problemer.

Oomen-Ruijten (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på følgende: I Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik er de ændringsforslag, som er vedtaget i dag - tak til plenarforsamlingen - overtaget af Kommissionen. I går sagde Kommissionen ved afslutningen af forhandlingen, at den ikke ville tage ansvaret for fem eller seks ændringsforslag. Hr. formand, den måde, hvorpå det skete i går ved afslutningen af forhandlingen, er efter min mening forkastelig. Hvorfor? Fordi kun ordføreren er orienteret om grundene til, at lovligt korrekte ændringsforslag alligevel ikke overtages.
Jeg synes altså, at Kommissionen skal anmodes om at gøre rede for sin adfærd. Det kan ikke være sådan, at i dag regner det, og i morgen skinner solen eller omvendt. Jeg synes også, at Kommissionen i et brev endnu en gang skal gøre rede for sine overvejelser vedrørende de ændringsforslag, som nu er vedtaget, og at alle mine kolleger skal have en kopi af det, som egentlig skulle have været sagt under forhandlingen. Mange tak.

Formanden.
Kommissionen er til stede og har hørt Deres indlæg, fru Oomen-Ruijten. Jeg håber, at den svarer på Deres bemærkninger.

Betænkning (A5-0047/2002) af Deprez for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om udkast til Rådets afgørelse om sikkerhed i forbindelse med fodboldkampe med international dimension (12175/1/2001 - C5-0067/2002 - 2001/0824(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Betænkning (A5-0036/2002) af Kirkhope for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om initiativ fra Kongeriget Nederlandene med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om oprettelse af et europæisk net af kontaktpunkter vedrørende personer, som er ansvarlige for folkedrab, forbrydelser mod menneskeheden og krigsforbrydelser (11658/2001 - C5-0499/2001 - 2001/0826(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Betænkning (A5-0082/2002) af Coelho for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets afgørelse om indførelse af et rammeprogram på grundlag af afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union - Politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager (KOM(2001) 646 - C5-0694/2001 - 2001/0262(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Betænkning (A5-0080/2002) af Di Lello Finuoli for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om udkast til Rådets rammeafgørelse om strafferetlig beskyttelse af miljøet (15525/2001 - C5-0022/2002 - 2001/0801(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Betænkning (A5-0085/2002) af Oostlander for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets beslutning om vedtagelse af et handlingsprogram for administrativt samarbejde på områderne ydre grænser, visum, asyl og indvandring (ARGO) (KOM(2001) 567 - C5-0553/2001 - 2001/0230(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Betænkning (A5-0081/2002) af Marinho for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets forordning om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne (KOM(2001) 447 - C5-0403/2001 - 2001/0182(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Betænkning (A5-0078/2002) af von Boetticher for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om initiativ fra Kongeriget Belgien, Kongeriget Spanien og Den Franske Republik med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om ændring af artikel 40, stk. 1 og 7, i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (11896/2001 - C5-0563/2001 - 2001/0828(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Stemmeforklaringer
Betænkning af Schmitt (A5-0093/2002) 
Ebner (PPE-DE). (IT) Hr. formand, jeg stemte for hr. Schmitts betænkning, da den efter min mening er meget vigtig. Både sikkerhed og miljøbeskyttelse er nemlig spørgsmål, som vi bør se endnu mere alvorligt på, og som vi bør gå ind for, eftersom de er yderst vigtige.
Jeg har fremsat forespørgsler flere gange tidligere, og jeg har i mine indlæg talt om både beskatning af kerosen og om et fælles system til kontrol af luftrummet. Jeg håber, at disse initiativer, som også støttes af andre parlamentsmedlemmer, får en større gennemslagskraft, når det gælder Kommissionens arbejde og bidraget fra parlamentsmedlemmerne og de ansvarlige udvalg. Jeg håber, at vi meget hurtigt fortsætter ad den vej, som vi er slået ind på.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, i går aftes var jeg i Strasbourg ligesom mange andre af os. Jeg var sammen med et mandligt parlamentsmedlem, som jeg ikke vil nævne navnet på - men det begynder med S - og med to af Europa-Parlamentets smukke, kvindelige tjenestemænd, hvis navn jeg heller ikke vil nævne - nemlig V og T, som er henholdsvis lyshåret og mørkhåret - og vi kiggede på Strasbourgs stjernehimmel for at se, om vi kunne få øje på stjernebillederne.
De tror, det er løgn, hr. formand, men lige pludselig sagde det parlamentsmedlem, som jeg var sammen med, følgende: "Sikke en smuk stjernehimmel! Hvordan kan man gøre andet end at beskytte miljøet og også beskytte det strafferetligt, så vi altid har mulighed for at betragte disse naturens underværker? Derfor skal vi stemme for denne betænkning i morgen."
Formanden. Tak, hr. Fatuzzo, for Deres indirekte citat af den store filosof Kant.

Flemming (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har stemt for Oomen-Ruijten-betænkningen, selv om Østrig oprindeligt var imod et direktiv. Jeg vil virkelig gerne takke ordføreren. Jeg er glad for hendes arbejde, som giver os en meget, meget effektiv mulighed, også i forbindelse med oplistningen af alle strafbare forhold i artikel 2. Jeg har også stemt for, fordi Kommissionen i sit dokument erklærer, ganske vist helt uforbindende, men dog erklærer, at den vil undersøge forberedelsen af en retsakt, som indeholder strafferetlige sanktioner mod ulovlige aktiviteter i forbindelse med nukleare stoffer.
Hvis der findes en virkelig trussel, ikke bare mod miljøet, men også mod menneskene, så er det fra atomaffald. Jeg synes simpelthen, det er latterligt, at vi har en hel liste over strafbare forhold, men ikke en eneste strafferetlig sanktion for forsætlige eller uagtsomme ulykker og skader på det nukleare område.
Jeg opfordrer indtrængende Kommissionen, som ikke er her mere, og det vil jeg også gøre i en forespørgsel, til så hurtigt som muligt at fremsætte et direktiv om dette!

Thors (ELDR).
Hr. formand, kære venner, efter min mening er fru Oomen-Ruijtens tanker om direktivet rigtige, men jeg må stemme imod visse af betænkningens punkter, da subsidiaritetsprincippet behandles alt for overfladisk.
Den alvorligste indvending, som Kommissionen også fremførte, vedrører ændringsforslag 19 og 27. Jeg mener, at man eksplicit bør nævne alle handlinger, som kriminaliseres. At godkende direktivet uden eksplicit at angive, hvilke handlinger der skal retsforfølges, er ikke foreneligt med det legalitetsprincip, som jeg og mit parti bekender os til.
Vi må være mere nøjeregnende, hvad angår legalitetsprincippet på dette område. Ikke engang miljøet kan berettige sløseri ved afgørelsen af, hvad der er kriminel adfærd eller ikke. Derudover er betænkningen udmærket.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson og Theorin (PSE)
Vi svenske socialdemokrater undlod at stemme ved afstemningen om det ændrede forslag og den lovgivningsmæssige beslutning.
Vi mener, der er behov for at skabe en fælles strafferetlig platform i forbindelse med bekæmpelsen af miljøkriminalitet, og ser positivt på rammebeslutningen på området.
Derimod stiller vi os tvivlende over for et direktiv på området, da der mangler retsgrundlag for at pålægge medlemsstaterne en forpligtelse til inden for rammerne af den første søjle at indføre strafforfølgelse for overtrædelser af miljølovgivningen. Der findes for øjeblikket ingen bestemmelser i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, som giver Fællesskabet en sådan kompetence.

Berthu (NI)
Jeg har stemt mod Oomen-Ruijten-betænkningen, som støtter Kommissionens krav om at indføre en definition af princippet om strafferetlige sanktioner mod overtrædelser i fællesskabsbeføjelserne for miljøbeskyttelse. Som jeg sagde under forhandlingen i går, er det tværtimod nødvendigt at følge det gode tiltag fra det danske formandskab, der opfordrer medlemslandene til at skærpe sanktionerne på området, men at det forbliver i en mellemstatslig ramme, og uden at dette aspekt i strafferetten trækkes ud af de nationale kompetencer.
Oomen-Ruitjen-betænkningen og Kommissionens forslag, som den støtter, viser faktisk, hvordan Europa ved en kortsigtet tankegang, hvor hvert skridt tilsyneladende er en naturlig konsekvens af de foregående, men hvor man ikke forsøger at blive enig om et fælles mål, lidt efter lidt bevæger sig frem mod en stadig mere harmoniseret model.
Officielt er der ingen, der ønsker denne models yderste konsekvenser, som vil få nationerne til at forsvinde. Men i hver enkelt sag og i hver enkelt beslutning, der skal træffes, bliver harmonisering hver gang præsenteret som den mest rationelle løsning. Således fjernes Europa lidt efter lidt fra dets hensigter, hvilket er til stor skade for borgerne.

Bonde, Krarup og Sandbæk (EDD)
Det er en sørgelig kendsgerning, at miljølovgivningen til skade for miljøet ikke overholdes tilfredsstillende i medlemsstaterne. De gældende sanktionsmuligheder, som for øjeblikket anvendes, er ikke tilstrækkelige og bør derfor udvides.
Når vi alligevel har stemt imod de to betænkninger om strafferetlig beskyttelse af miljøet i dag, skyldes det, at vi ønsker, at denne udvidelse af sanktionsmulighederne og miljøbeskyttelsen skal ske gennem en tilnærmelse af de strafferetlige regler i søjle 3. Vi ønsker at støtte det danske initiativ i Rådet samt forkaste Kommissionens direktivforslag og en "unionisering" af strafferetten i søjle 1.

Titley (PSE)
Jeg kan fuldt ud støtte initiativet til, at vi på mere effektiv vis gør noget ved det udestående forureningsproblem. Ja, opfordringer til at lade medlemsstaterne ligestille brud på EU's miljølovgivning med kriminelle lovovertrædelser vil give et stærkt og positivt signal om, at EU er en seriøs aktør på miljøområdet. Ved at lave en liste over miljøforbrydelser og en tilsvarende liste over sanktioner tilvejebringer Kommissionens udkast til direktiv et konkret middel, som vil gøre det muligt for medlemsstaterne at håndhæve miljølovgivningen symmetrisk, eftersom EU's miljølovgivning for nærværende gennemføres på en ad hoc-måde og en asymmetrisk måde. Endelig vil EU ved at vedtage dette direktiv støtte og fremme det eksplicitte signal, som det afgav, da det sluttede op om Kyoto-protokollen, om, at det er en ansvarlig global nøgleaktør på miljøområdet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Jeg går så stærkt ind for denne betænkning om sikkerhed i forbindelse med internationale fodboldkampe - hvordan kunne jeg gøre andet? - at jeg for at gøre opmærksom på dette spørgsmåls vigtighed er ved at arrangere en fodboldkamp mellem ugifte parlamentsmedlemmer og gifte parlamentsmedlemmer. Det er naturligvis Gérard Deprez, der skal være dommer. Men for at skabe ligestilling mellem kvinder og mænd er jeg også ved at arrangere en fodboldkamp mellem gifte, kvindelige parlamentsmedlemmer og ugifte, kvindelige parlamentsmedlemmer. Jeg vil foreslå, at fru Lulling er dommer, og De, hr. formand, skal give bolden op. Jeg tager gerne imod tilmeldinger fra dem, der ønsker at deltage. E-mail: CFatuzzo@europarl.eu. int.

Formanden.
Hvis det er mig, der skal give bolden op, nøjes jeg bestemt ikke med det, men styrer lige mod målet!

Lynne (ELDR).
Hr. formand, jeg stillede to ændringsforslag til denne betænkning. Det ene - ændringsforslag 20 - gik desværre ikke igennem, men jeg er glad for, at ændringsforslag 21 gjorde det. Det første ændringsforslag gik på at sikre, at nationale informationscentre eller relevante myndigheder eller politiet, hvis det fik forelagt oplysninger, ville gå med til, at de blev brugt i forbindelse med retsforfølgelse i den medlemsstat, hvor en fodboldfan blev arresteret.
Jeg stillede dette ændringsforslag, fordi en af mine vælgere, Mark Forrester, blev domfældt i Belgien efter Euro 2000-kampen, selv om det britiske efterretningsvæsen tilbød de belgiske myndigheder et videobevis, der viste, at han søgte væk fra problemerne og volden. Det var grunden til, at jeg stillede dette ændringsforslag, ja, og stemte for det. Desværre nægtede de belgiske myndigheder at bruge det. Jeg håbede, at denne betænkning ville udgøre en markør for, at myndighederne kunne gøre brug af oplysninger givet af nationale informationscentre til andre medlemsstater. Det ville gøre det muligt for os at slå hårdt ned på de virkelige fodboldhooliganer, og fodboldfans, som er uskyldige, ville ikke blive fanget i en fælde.

Hudghton (Verts/ALE)
På grund af Air Frances inkompetence nåede jeg ikke til Strasbourg i tide til at tale som planlagt i debatten om internationale fodboldspørgsmål i går aftes, og jeg er min kollega, Neil MacCormick, taknemmelig for at træde til med kort varsel.
Volden, der ofte er organiseret, har i årevis plaget international fodbold som en svøbe. Initiativer, der tager sigte på at øge samarbejdet mellem myndigheder i forskellige medlemsstater, skal være velkomne som et meget vigtigt redskab i kampen mod fodboldhooliganisme.
Jeg stemte for ændringsforslag stillet af medlemmer af Gruppen Den Europæiske Fri Alliance, der henledte opmærksomheden på, at der i mindst én medlemsstat findes mere end et nationalt fodboldhold.
Mit eget land er f.eks. repræsenteret af et internationalt hold til trods for, at Skotland endnu ikke er en uafhængig medlemsstat, og Skotlands fodboldfans har i årevis haft et uforligneligt omdømme på grund af deres gode opførsel og humør.
Min gruppes ændringsforslag giver anerkendelse til Skotlands, Wales', Nordirlands og Englands forskellige fodboldhistorie og anerkender blot den realitet, at Det Forenede Kongerige ikke har ét fælles "nationalt" fodboldhold.

Korakas (GUE/NGL)
Problemet med vold under internationale fodboldkampe skulle behandles i den betænkning af Deprez, vi har forhandlet. Jeg siger "skulle", for såvel betænkningen som Rådets forslag har kun stillet forslag om, at medlemsstaterne skal være forpligtet til at oprette nationale fodboldinformationscentre, altså "centre under politiets auspicier", der skal pålægges "at indsamle, behandle og vurdere oplysninger om karakteren af alle tilhængere, både med hensyn til tilhængere generelt og navnlig for tilhængere, der udgør en risiko".
Man forsøger på den måde at bekæmpe voldsproblemet på fodboldbanerne gennem politiets undertrykkelse, hvilket vil blive endnu et eksempel på undertrykkelse af EU's borgeres personlige og demokratiske rettigheder og friheder.
Denne opblussen af voldshandlinger ved de nationale og internationale sportsarrangementer skyldes ikke manglende informationsnetværk eller utilstrækkelige repressionsmekanismer, men kommercialiseringen af sporten, de kolossale økonomiske interesser, der er knyttet til den, opdyrkningen af en desorientering af "sportsånden" med fanatisme (hooliganisme) og udviklingen af en voldspsykologi især blandt de unge. Det skyldes altså tilstande, der er følger af det kapitalistiske systems egen natur. De tekster fra Rådet og Europa-Parlamentet, som vi forhandler, nævner ikke med et ord disse alvorlige spørgsmål.
Af ovenstående grunde stemmer parlamentsmedlemmerne fra Grækenlands Kommunistiske Parti imod betænkningen.

Titley (PSE)
Jeg kan fuldt ud støtte skridtet til at etablere et europæisk netværk af permanente nationale fodboldinformationscentre. En sådan sund fornuft og brugbar løsning på problemerne med fodboldkriminalitet og -uro har længe været påkrævet. Indtil for nylig har medlemsstaterne været nødt til at slås med og bekæmpe sådanne problemer helt isoleret. Samarbejde på dette område er en positiv måde at begrænse de negative virkninger, som nogle få hooliganer har på spillet. For at dette samarbejde kan blive så tæt som muligt, må der foregå en udveksling af persondata for de få, som udgør en trussel mod sikkerheden. Det udgør ikke en trussel mod det enkelte menneskes privatliv, men det udgør et lift for en øget sikkerhed ved fodboldkampe.

Fatuzzo (PPE-DE).
Her drejer det sig om betænkningen om et europæisk net af kontaktpunkter vedrørende personer, som er ansvarlige for folkedrab, forbrydelser mod menneskeheden og krigsforbrydelser.
Fredag eftermiddag og lørdag morgen var jeg inviteret til - og deltog i - Det Tværnationale Radikale Partis kongres i Genève. Det er i øvrigt et parti, som jeg personligt har bedt om og fået lov til at melde mig ind i.
Eftersom dette partis hovedformål er at kæmpe med Gandhis metoder, det vil sige på en ikke-voldelig måde og mod enhver form for vold, anså jeg det for rigtigt at spørge hr. Cappato, hr. Dupuis og hr. Dell'Alba, som var til stede på kongressen, og som er Det Tværnationale Radikale Partis ledere, hvordan jeg skulle stemme med hensyn til dette direktiv, som bekæmper vold. De forsikrede mig for, at det var hensigtsmæssigt at stemme for, og det gjorde jeg således med glæde.

Dell'Alba (NI).
Hr. formand, dette indlæg viser os mange ting, først og fremmest Det Tværnationale Radikale Partis ekspansionskraft og dets styrke, også når det gælder om at tage ordet på plenarmødet på et tidspunkt, hvor vi som bekendt kæmper for løsgængernes rettigheder. Det glæder mig således at høre, at der under stemmeforklaringerne er en person, som opløfter sin røst og også taler på Det Radikale Partis vegne.
Herefter vil jeg gerne sige, at vi glæder os over denne tilslutning og blev enige med hr. Fatuzzo om - på et møde, hvor vi drøftede forskellige teorier uden dog at komme med nogen retningslinjer for, hvordan der skulle stemmes, eftersom dette naturligvis er en helt personlig sag - at vi ville stemme for denne beslutning, hvilket skete på en helt demokratisk måde og uden at forpligte hr. Fatuzzo til at følge partiets retningslinjer for, hvordan der skal stemmes.
Det er således vores alle sammens frie valg, at vi har stemt for denne vigtige betænkning, der er et skridt i retning af oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol, som FN's generalsekretær, Kofi Annan, om to dage vil omtale som en nært forestående mulighed, og det vil han netop gøre i Rom.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, Carlos Coelhos betænkning tager sigte på en styrkelse af politisamarbejdet og det retlige samarbejde i kriminalsager. Som repræsentant for Pensionistpartiet stemte jeg for denne betænkning. Hvorfor gjorde jeg det? Det gjorde jeg, fordi der efter min mening er et yderst vigtigt aspekt i denne betænkning, nemlig bekæmpelsen af korruption, som er særligt vigtig i øjeblikket, hvor ansøgerlandene forbereder sig på deres optagelse i EU. Den kommunisme, som disse lande har været styret af i 50 år med dens autoritære system og manglende demokratiske metode, har desværre ført til betydelig forøgelse af korruptionen, som EU med sit demokrati skal være med til at få ned på det lavest mulige niveau.

Fitzsimons (UEN)
Inden for EU's 15 medlemsstater er der efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden etableret en ny ramme til bekæmpelse af organiseret kriminalitet. Den tilvejebringer en mekanisme til at udvikle et tættere politi- og retligt samarbejde i kriminalsager. Det forbliver fremdeles de 15 medlemsstaters kompetence at opretholde lov og orden i deres egne lande, samtidig med at de garanterer deres indre sikkerhed.
Parallelt med støtten fra Amsterdam-traktaten har Det Europæiske Råd ligeledes etableret to individuelle programmer til bekæmpelse af organiseret kriminalitet, der tager sigte på at overvinde forskelle i nationale procedurer og etablere et mere effektivt retsligt samarbejde. Konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tampere udgør helt bestemt en stærk politisk støtte til en fornyet bekræftelse af Unionens ønske om at overvinde vanskeligheder, når det gælder om at retsforfølge alle former for grænseoverskridende kriminalitet.
Jeg kan fuldt og helt støtte retsforfølgelsen af en sådan kriminalitet, samtidig med at det sikres, at individers frihedsrettigheder og juridiske rettigheder beskyttes.
Et af de væsentligste resultater af denne nye bredere EU-politik har helt bestemt været de udvidede beføjelser til Europol.
Europol har været fuldt operationelt siden juli 1999, og siden 1. januar 2002 har Europol kunnet beskæftige sig med at bekæmpe vidtrækkende typer af alvorlig international kriminalitet. Dette omfatter områder såsom narkotikahandel, kriminalitet, der involverer ulovlige immigrationsnetværk, ulovlig handel med køretøjer, menneskehandel, forfalskning af penge, ulovlig handel med radioaktive nukleare stoffer, terroristbekæmpelse og ulovlige aktiviteter i forbindelse med hvidvaskning af penge.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)

Fatuzzo (PPE-DE).
Jeg vil gerne lykønske hr. Di Lello Finuoli med hans betænkning. Som den dygtige jurist, han er, har han udarbejdet den på den bedst mulige måde for at komme med nogle nyttige angivelser i forbindelse med Rådets rammeafgørelse, der endnu en gang drejer sig om strafferetlig beskyttelse af miljøet. Selv om jeg stemte for betænkningen, er jeg personligt af den opfattelse, at det, der giver nogle mere konkrete resultater i bekæmpelsen af miljøforbrydelser og af den skade, der gøres på miljøet, ikke så meget er idømmelsen af et par dages fængselsstraf - som nogle måske vil afsone uden at tænke så meget over det - men snarere at idømme de store industrivirksomheder, som ødelægger vores miljø så forfærdeligt mange steder i EU, bøder på flere tusinde euro eller flere millioner euro.

Bernié (EDD)
Styrkeprøven mellem Kommissionens direktiv og Rådets rammeafgørelse om at "straffe" artikel 174 i traktaten rejser spørgsmålet om, hvem der gør hvad i Europa. Samtidig med at konventet arbejder med en fordeling af kompetencerne mellem EU og medlemsstaterne, kræver dette forslag en større udvidelse af fællesskabsretten end den, der er fastlagt i traktaten. Lad os indtil 2004 anvende et princip om institutionel forsigtighed.
Skal vi indføre miljøkriminaliteten i EU's acquis og dermed erkende, at denne målsætning bedre kan opfyldes på EU-niveau? Dette spørgsmål henhører i henhold til Amsterdam-traktaten under den 3. søjle (politi- og strafferetligt samarbejde).
Det er urealistisk at tro, at alle krænkelser af miljølovgivningen kan straffes, og det er en målsætning, der sigter mod at opfylde kravene fra nogle indflydelsesrige, men fåtallige økologilobbyister.
Jeg er heller ikke enig i det forslag i Di Lello Finuoli-betænkningen, der opfordrer Rådet til at afholde sig fra at træffe foranstaltninger vedrørende strafferetlige miljøbestemmelser inden vedtagelsen af direktivforslaget om beskyttelse af miljøet.
Den enkelte medlemsstat bør i henhold til national ret kunne klassificere de overtrædelser, der er anført i rammeafgørelsen, som overtrædelser af straffeloven. Det er meget vigtigt, at en række overtrædelser straffes på betingelse af, at kun de mest alvorlige overtrædelser straffes, og at de er grænseoverskridende. Det er på internationalt plan, at hovedparten af bekæmpelsen skal foregå.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Bonde, Krarup og Sandbæk (EDD)
Det er en sørgelig kendsgerning, at miljølovgivningen til skade for miljøet ikke overholdes tilfredsstillende i medlemsstaterne. De gældende sanktionsmuligheder, som for øjeblikket anvendes, er ikke tilstrækkelige og bør derfor udvides.
Når vi alligevel har stemt imod de to betænkninger om strafferetlig beskyttelse af miljøet i dag, skyldes det, at vi ønsker, at denne udvidelse af sanktionsmulighederne og miljøbeskyttelsen skal ske gennem en tilnærmelse af de strafferetlige regler i søjle 3. Vi ønsker at støtte det danske initiativ i Rådet samt forkaste Kommissionens direktivforslag og en "unionisering" af strafferetten i søjle 1.

Fatuzzo (PPE-DE).
Mindretalsordføreren Ilka Schröder skriver følgende i sin betænkning: "Hurra for grænsernes afskaffelse, hurra for flygtningehjælpen og hurra for den frie indvandring!" Hun anmoder således i bund og grund om, at vi åbner grænserne for alle. Jeg er ikke enig, hr. formand, og jeg kan fortælle Dem, at jeg i nat tænkte på denne betænkning og derfor drømte om fru Schröder. Da hendes far havde fået udbetalt sin løn, gik han en tur, og eftersom han mødte mange fattige, der så afgjort havde brug for hans hjælp, gav han først den ene, så den anden og så den tredje hele sin løn for en måneds arbejde. Da han kom hjem, havde hans familie dog ikke noget at spise og ingen penge at leve for i hele den følgende uge. Derfor sagde fru Schröder - sådan som også fru Roth-Behrendt gjorde i en af mine andre berømte drømme - følgende til mig i drømmen: "Du skal stemme imod mine retningslinjer, det vil sige for denne betænkning. Vi skal selvfølgelig tænke på andre mennesker, men det er mennesker, som vi også selv er en del af."

Berthu (NI)
Argo-programmet er et godt program, der sigter mod at fremme samarbejdet mellem de nationale administrationer i forbindelse med gennemførelsen af fælles bestemmelser på områderne ydre grænser, visum, asyl og indvandring. Det drejer sig ikke om definitionen af denne politik - som vi får meget at indvende mod - men udelukkende om oplæring af administrationerne til et effektivt og objektivt arbejde, hvilket naturligvis er ønskeligt.
Vi har dog to forbehold, som er begrundelsen for, at vi har stemt mod Oostlander-betænkningen.
Organiseringen af Argo-programmet er et samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaterne, men det lader ikke til, at dette samarbejde er ligeværdigt. Mens de nationale administrationer foreslår de foranstaltninger, der skal træffes, har Kommissionen derimod egenhændigt ret til at udvælge foranstaltninger efter at have rådført sig med et udvalg af nationale repræsentanter efter en enkelt høringsproces. Europa-Parlamentet har med dets ændringsforslag endda skærpet Kommissionens privilegier endnu mere, end den selv ønskede.
Et ændringsforslag om at tildele flygtningestatus til personer, der bliver forfulgt enten af en stat eller andre, er blevet vedtaget. Denne meget brede formulering åbner døren for asyl til en masse nye indvandrere. Denne slags uansvarlige forslag, som ikke har noget at gøre med betænkningens oprindelige formål, skal forkastes.

Lund (PSE)
Jeg har i dag i Europa-Parlamentet stemt for Europa-Parlamentets betænkning om et handlingsprogram for administrativt samarbejde på områderne ydre grænser, visum, asyl og indvandring.
Jeg er dog opmærksom på, at forslaget vedrører et område, der er omfattet af EF-traktatens afsnit IV, og ikke gælder for Danmark, jf. protokollen om Danmarks stilling.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. Marinho har udarbejdet en betænkning om en forordning om behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne. Denne betænkning er meget vigtig - og jeg går ind for den, for sådan skal EU fungere - men jeg ville gerne have, at man så nærmere på disse dokumenters indhold, og at man også undersøgte årsagerne til, at så mange tredjelandsborgere ønsker at rejse til EU, eftersom der undertiden er nogle, der ikke ligefrem opfører sig eksemplarisk, om jeg så må sige. Jeg har f.eks. hørt, at man i nogle afrikanske lande, i nogle u-lande og i Mellemøsten - men også i lande, der ligger tæt på EU - er ved at organisere ekspeditioner af ældre mennesker, som anmoder om indrejsetilladelse i Italien, fordi de i Italien får 1 million lire om måneden, hvis de er over 65 år, og det får de, lige så snart deres asylansøgning godkendes. Jeg går selvfølgelig ind for, at vi skal hjælpe alle borgere i hele verden, men jeg må sige, at vi skal være opmærksomme på, hvilke grunde der får folk til at rejse til vores lande, og således om de kommer for at udnytte nogle love, der stiller dem særligt gunstigt, eller for at finde arbejde og dermed øge vores landes produktion.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén og Hans Karlsson (PSE)
Vi svenske socialdemokrater stemte imod ændringsforslag 13 og undlod at stemme om ændringsforslag 14, 15 og 24 til Marinho-betænkningen om regler for medlemsstaters ansvar for behandling af asylansøgninger.
I ændringsforslag 13 fra ELDR-Gruppen foreslås det, at asylansøgere skal have deres ansøgning prøvet i det land, hvor deres familiemedlemmer allerede har ansøgt om asyl eller har fået opholdstilladelse. Vi vil gerne afgive en skriftlig erklæring om, at vi går ind for familiesammenføring og mener, at asylansøgere fra samme familie skal modtages i samme medlemsstat.
Hvis man derimod, som der står i ændringsforslag 13, sådan som vi opfatter det, skal udvide dette til også at omfatte familiemedlemmer, som allerede befinder sig i landet af andre årsager, kan dette føre meget vidt, da det kan omfatte alle lovlige årsager, f.eks. også opholdstilladelse for f.eks. studerende. Et sådant system ville også modvirke en harmonisering af flygtningemodtagelsen.
I ændringsforslag 14, 15 og 24 foreslås det, i modsætning til Kommissionens og LIBE-udvalgets forslag, at indsigelser mod beslutninger om, hvilket land der skal behandle asylansøgningen, skal have en suspensiv virkning på overførelsen fra en medlemsstat til en anden. Vi mener, at en suspensiv virkning udelukkende kan accepteres i særlige tilfælde. Derfor undlod vi at stemme i forbindelse med disse ændringsforslag.

Berthu (NI)
Vi har i dag fået forelagt et forslag til Rådets forordning om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning. Forordningen tager udgangspunkt i de eksisterende bestemmelser i Dublin-konventionen og forbedrer dem. Det glæder vi os over, for det er resultatet af et seriøst initiativ, hvor Kommissionen har haft et tæt samarbejde med de nationale eksperter.
Det grundlæggende princip, efter hvilket det medlemsland, hvor der første gang foretages indrejse, er ansvarlig for behandlingen af asylansøgningen, er bevaret, men der er tilføjet et tillægsprincip, hvor den enkelte medlemsstat er ansvarlig over for de øvrige medlemsstater med hensyn til landets bestemmelser vedrørende tilladelse om indrejse og ophold til tredjelandsstatsborgere, og hvor konsekvenserne skal påtages solidarisk og i et loyalt samarbejde. Særligt når illegale indvandrere anmoder om asyl i et medlemsland, selv om de tidligere har opholdt sig illegalt i et andet medlemsland, skal dette sidstnævnte land behandle asylansøgningen og kan ikke unddrage sig dette. Det er meget nemt at se, at disse bestemmelser lige nøjagtigt vil gælde for Frankrig, som bevidst stuver illegale indvandrere sammen i Sangatte og omegn, som dernæst forsøger at anmode om asyl i Storbritannien.
Der er stillet mange ændringsforslag til dette forslag til forordning af den meget aktive gruppe af europæiske proindvandrer-parlamentsmedlemmer fra den yderste venstrefløj. Størstedelen af forslagene er heldigvis blevet forkastet. Nogle ændringsforslag, der kan anfægtes, er dog imidlertid blevet vedtaget, hvilket er grunden til vores forbehold over for Marinho-betænkningen.

Evans, Robert J.E. (PSE)
Mine kolleger i det britiske Labour-parti og jeg har stemt for ændringsforslag 13 og 24 til artikel 20 og ændringsforslag 15 til artikel 21 i Marinho-betænkningen. Disse ændringsforslag sikrer, at beslutninger vedrørende overførsel af asylansøgere vil få suspensiv virkning. Uden denne ret kunne asylansøgerne blive skubbet rundt mellem medlemsstaterne, mens de afventer resultatet af deres appel.

Farage (EDD)
Tidligere her i dag stemte jeg mod hr. Marinhos betænkning om forslaget til Rådets forordning om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne.
Jeg mener fuldt og helt, at Det Forenede Kongerige som en ø har en enestående stilling inden for EU. Vi har altid været ansvarlig for vores egen politiske beslutningstagning vedrørende asylansøgninger og ulovlige indvandrere, og det bør vi fortsat være. Tilsidesættelsen af Genève-konventionen, som vi nu ser ske dagligt, er skammelig. Vil det, hvis og når denne rådsforordning bliver indført, forbedre situationen, eller vil Frankrig fortsat lege kispus med sine ulovlige indvandrere?

Lund (PSE)
Jeg har i dag i Europa-Parlamentet stemt for Europa-Parlamentets betænkning om behandlingen af en asylansøgning.
Jeg er dog opmærksom på, at forslaget vedrører et område, der er omfattet af EF-traktatens afsnit IV, og ikke gælder for Danmark, jf. protokollen om Danmarks stilling.

Malmström, Paulsen og Olle Schmidt (ELDR)
Vi undlod at stemme for ændringsforslag 16 og støttede i stedet ændringsforslag 12 fra vores egen gruppe. Vi støtter idéen om, at registrerede partnere også skal regnes som familiemedlemmer, men mener, det er indeholdt i begrebet "ugifte partnere". Vi ser desuden gerne, at flere medlemsstater ændrer deres lovgivning, således at den anerkender registrerede partnerskaber for og samlivsforhold med homoseksuelle.
Ved anvendelsen af definitionen af familiemedlemmer er det imidlertid vigtigt, at subsidiaritetsprincippet er gældende. Det er ikke hensigtsmæssigt, at Europa-Parlamentet og Rådet ændrer medlemsstaternes familielovgivning gennem et direktiv, som behandler asylpolitik.
I ændringsforslag 12 har vi derfor foreslået, at partnere af samme køn skal anerkendes som familiemedlemmer, hvis den modtagende medlemsstats lovgivning eller praksis betyder, at ugifte par, par af samme køn og gifte par behandles på lige vilkår.

Roure (PSE)
Dette forslag til forordning har de samme fejl som Dublin-konventionen, eftersom de grundlæggende principper er de samme.
Den største byrde er lagt over på de lande i Øst og Syd, som skal modtage flest asylansøgere.
Betænkningen gør det dog muligt for os at komme lidt videre og indeholder positive punkter, som man ikke skal se bort fra, og det er grunden til, at vi har stemt for betænkningen. En enkelt medlemsstat er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, bekymringen om familiesammenføring får større opmærksomhed, og de personlige oplysninger om asylansøgerne og deres familiemedlemmer er relativt beskyttede.
Erstatningen af konventionen med en forordning afhænger altså af Domstolens fortolkning og kontrol samt af Kommissionen, hvilket er et yderligere skridt i retning mod gennemførelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, i denne betænkning fastlægges det bl.a., at det med den gradvise ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser bliver lettere at skygge borgere, som krydser EU's indre grænser. Derfor ville jeg stemme for betænkningen, men så blev jeg alligevel i tvivl. I nat drømte jeg nemlig også, at jeg var på Lido i Paris, hvor jeg spiste middag med en smuk kvinde - min drømmekvinde - og mens jeg så Bluebells danse, fik jeg øje på to underligt behårede ben - som tilhørte Christian Ulrik von Boetticher - og de var så behårede, at det gav et sæt i mig, hvorefter jeg blev klar over, at jeg blev skygget af en betjent, som min kone havde givet til opgave at undersøge, om jeg befandt mig her i Europa-Parlamentet eller på Lido i Paris for at se et show med Folies Bergères eller Bluebells. Derfor besluttede jeg til sidst at undlade at stemme, hr. formand, for at undgå sådanne situationer, som sikkert går langt ud over det, der var betænkningens målsætning.

Berthu (NI)
Vi har undladt at stemme om von Boetticher-betænkningen om ændringer af proceduren med "observationer på et andet medlemslands område" (artikel 40 i konventionen om gennemførelse af Schengen-konventionen af 14. juni 1985), for der er en tendens til, som jeg nævnte under forhandlingen i går, at gøre denne ret til en konsekvens af fastholdelsen af en bredere interventionsret, som kan medføre stor forvirring om ansvarsfordelingen i et Europa uden indre grænser.
Derudover er der også en tendens i betænkningen til at gøre observationen ved grænserne til en slags punktvis lapning af den dårlige forvaltning i nogle polititjenester i en række lande, hvor nabolandene nemmere kunne overtage. Det er med en vis overraskelse, at man i Europa-Parlamentets begrundelse f.eks. kan læse følgende bemærkning fra den tyske indenrigsminister, og jeg citerer den nøjagtige ordlyd: "En nabostat insisterer fortsat ofte formelt på at overtage observationen ved grænsen. Det giver anledning til problemer, fordi de pågældende polititjenestemænd på grund af restriktive nationale arbejdstidsbestemmelser efter en vis tjenestetid afbryder observationen og/eller ikke genoptager den næste dag på grund af personalemangel."
Jeg håber, at navnet på Tysklands mystiske nabostat ikke begynder med bogstavet "F". Hvad det end er, findes løsningen på problemet ikke i en politimæssig beføjelse, der har større udstrækning i nogle lande end i andre.

Malmström, Paulsen og Olle Schmidt (ELDR)
Vi har stemt ja til betænkningen om kontrol ved de fælles grænser, men har visse betænkeligheder ved ændringsforslag 4, gennem hvilket politiet får mulighed for under visse omstændigheder at foretage identitetskontrol og tilfældigt anholde personer på en anden medlemsstats territorium.
Vi vil ligeledes gerne belyse ændringsforslag 1, som betyder, at politi fra en anden medlemsstat har ret til at fortsætte observationen, hvis den modtagende medlemsstat ikke har samme muligheder.
Det nationale politis magtmonopol er en grundlæggende regel i det demokratiske samfund. Politi fra andre lande bør udelukkende have beføjelse til at agere i en medlemsstat under meget specielle omstændigheder, hvilket også angives i Schengen-konventionen. At give udenlandsk politi ret til at overtage observationen eller anholde personer i en anden medlemsstat betyder selvfølgelig, at arbejdet kan effektiviseres.
Samtidig er det vigtigt at påpege, at den modtagende medlemsstats lovgivning er eneafgørende for udenlandsk politis handlinger. Medlemsstaternes bestemmelser og traditioner, ikke mindst i forbindelse med procedurer for identitetskontrol og anholdelser, varierer og bør ikke være genstand for harmonisering.
Det må sikres, at politiets ret til at observere mistænkte kriminelle uden for medlemsstaten ikke misbruges, ligesom lokal lovgivning og lokale bestemmelser skal respekteres til fulde. Der skal ligeledes findes garantier for, at samtlige Schengen-konventionens krav opfyldes til fulde, før udenlandsk politi handler i en anden medlemsstat.

Formanden.
Afstemningen er afsluttet.
Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Hr. formand, Europa-Parlamentet har her til formiddag godkendt protokollen for gårsdagens møde. Der er en indre uoverensstemmelse mellem det, der blev godkendt her til formiddag, og det fuldstændige forhandlingsreferat for i går.
I den protokol, vi godkendte her til formiddag, står der i den del, der omhandler mine ord i går i slutningen af afsnittet, at "formanden afbrød ham, idet han påpegede, at dette spørgsmål allerede var blevet rejst". For det første var det, jeg nævnte, ikke blevet rejst af formanden. Men i det fuldstændige forhandlingsreferat står der ikke noget om, hvordan jeg blev afbrudt. Jeg ser gerne, at det fuldstændige forhandlingsreferat indeholder ordene: "Formanden afbrød ham". Dette er ikke et ubetydeligt punkt. Formanden afbrød mig i at udøve min ret til at tale frit. Han blev nervøs, da jeg nævnte, at en mand var blevet dræbt af Guardia Civil. Jeg forsøgte at forklare, hvad der var sket. Jeg fik ikke mulighed for at gøre det.
I fremtiden forventer og håber jeg, at Europa-Parlamentet vil respektere ethvert medlems ret til at tale frit, og at situationer som den i går aldrig vil forekomme igen. Jeg vil gerne anmode næstformand Dimitrakopoulos om at acceptere, at han har handlet på en taktløs og partifarvet måde som medlem af PPE-Gruppen i Europa-Parlamentet.

Formanden.
Hr. Gorostiaga Atxalandabaso, jeg har blot to kommentarer. For det første mener jeg, at min kollega, hr. Dimitrakopoulos, optrådte meget korrekt, og at han uden tvivl overholdt alle artiklerne i vores forretningsorden. For det andet vil vi naturligvis forsøge at sammenholde protokollens tekst med forhandlingsreferatet, så der kommer til at stå det samme begge steder.
(Mødet udsat kl. 13.00 og genoptaget kl. 15.05)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om redegørelse fra Rådet om forsvarspolitikken, herunder forbindelserne mellem EU og NATO, og følgende to mundtlige forespørgsler:
O-0089/01 - B5-0012/02 af Brok til Rådet for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om europæisk forsvarsmaterielpolitik;
O-0090/01 - B5-0013/02 af Brok til Kommissionen for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Europas forsvarsrelaterede industri.
Det glæder mig meget, at en forsvarsminister fra formandskabet har sluttet sig til os her til eftermiddag. Det er præcedens ved et plenarmøde. Det er første gang i Europa-Parlamentets historie, at man i forbindelse med den fremspirende europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik har haft en debat ledet af en forsvarsminister. Det er et vigtigt bidrag. Jeg vil gerne takke Rådets minister.

Trillo-Figueroa
Hr. formand, mine damer og herrer, tillad mig at indlede med at give udtryk for min og den spanske regerings enorme tilfredshed med dette første fremmøde, der, som formanden har understreget og for mig også, hvis De tillader det, er et sammenstød med den parlamentariske verden. Jeg havde æren af at lede det spanske parlament under den foregående valgperiode som formand for Kongressen, og det parlamentariske arbejde er mit virkelige og endelige politiske kald.
Som følge heraf vil jeg også gøre Dem opmærksom på, at jeg har haft æren af at modtage formændene for de 15 EU-landes parlamenters forsvarskommissioner med tilstedeværelse af repræsentanter for Europa-Parlamentet og for WEU's parlamentariske forsamling for netop at behandle det spanske formandskabs mål i dette halvår, som jeg ligeledes gjorde rede for over for Parlamentets Udvalg om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik den 18. februar i år.
Tillad, at jeg indleder med at give en oversigt over mit indlæg: Jeg vil først kort gøre rede for baggrunden og de principper, der ligger til grund for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, for dernæst at gå over til at analysere det spanske formandskabs mål på de tre områder, som de er inddelt i. Den operative dimension, den institutionelle dimension og sidst, men ikke mindst, alt det, der vedrører spørgsmålene om forbindelsen med den offentlige mening på både nationalt og europæisk plan.
For at begynde med baggrunden skal jeg gøre opmærksom på, at vores virkelige mandat, efter Saint Malo-mødet, indledes i december 1999 i Helsinki, hvor det bliver besluttet at oprette et hærkorps som europæisk hurtig udrykningsstyrke med et samlet antal på mindst 60.000 mand, som kan udsendes inden for to måneder og opretholdes i mindst et år og med logistisk støtte, luft-, flåde- og hærelementer til gennemførelse af det, vi har kaldt Petersberg-opgaverne, under henvisning til det allerede berømte palads nær Bonn, hvor de blev analyseret, som grundlæggende er fredsbevarende og fredsskabende opgaver, redningsopgaver og humanitære opgaver, der skal være oprettet inden 2003.
Siden begyndelsen af 2000, på kun to år, har vi derfor i stor udstrækning haft lejlighed til at udvikle det hovedmål, således at man efter det portugisiske og det franske formandskab fik oprettet organer, der til at begynde med var midlertidige og nu er permanente, udarbejdet et katalog over militær kapacitet, som senere er blevet opdateret og tilføjet bidragene fra seks ansøgerlande, og som blev revideret af det foregående belgiske formandskab, som jeg vil takke for dets arbejde. Det militære mål var lidt stillestående under det svenske formandskab, som dog udnyttede tiden fint til at udarbejde procedurer og oprette organer for civil krisestyring.
Som bekendt erklærede Det Europæiske Råd i Laeken, at denne hurtige udrykningsstyrke havde operationel kapacitet, men jeg skal oprigtigt sige, at der for øjeblikket snarere er tale om en erklæring om en virtuel operationel kapacitet end om en egentlig operationel kapacitet, og det giver det spanske formandskab et om muligt endnu mere tvungent mandat efter begivenhederne den 11. september.
For kort at gøre rede for principperne vil jeg allerførst gøre opmærksom på noget, som Parlamentet ved udmærket, nemlig den mellemstatslige karakter af det område, vi beskæftiger os med, og inden for hvilket man desuden finder det naturligt med frivillighedsprincippet, den direkte tilknytning til Det Europæiske Råd og selve organisationen sui generis på dette område, der omfatter generalsekretæren/den højtstående repræsentant, som senere får lejlighed til at tale i Parlamentet om et andet emne, PSC, Militærkomitéen og EU's Militærstab.
Det andet princip er princippet om opgavens egenart. Mine damer og herrer, jeg mener, at dette princip om egenart skal forstås som et vurderingsprincip, og derfor gentager jeg, at der udelukkende er tale om militære missioner til gennemførelse af Petersberg-opgaverne, det vil sige humanitære, fredsskabende eller fredsbevarende opgaver og eventuelt redningsopgaver. Heraf følger en af de vanskeligheder, hr. formand, med at inddrage den europæiske militære kapacitets bidrag i forsvaret mod eventuel udefra kommende terrorisme, der opstår i forbindelse med det spanske formandskabs første prioritet, som er bekæmpelse af terrorismen, og som vi imidlertid på det stade, som udviklingen af vores opgaver befinder sig på i øjeblikket på grund af vurderingsprincippet, ikke kan påtage os uden en forudgående erklæring fra Rådet, som jeg kan tale om senere, hvis tiden tillader det.
Et tredje princip er subsidiaritetsprincippet, naturligvis ikke i den traditionelle forståelse, som Parlamentet og hele den europæiske ret, den tidligere fællesskabsret, har af det, men bare forstået på den måde, at vores opgaver som europæere i et Europa med fælles sikkerheds- og forsvarspolitik er subsidiære til det nationale forsvar, der - idet det stadig er en del af suverænitetens, før så hårde, kerne - henhører under de nationale regeringer. Det er uden tvivl også subsidiært til det kollektive forsvar, som størstedelen af Unionens medlemsstater bør opfatte det som medlemmer af Den Atlantiske Alliance, således at vores opgaver i den forstand er subsidiære til det kollektive forsvar, der påhviler Den Atlantiske Alliance, men de er ikke af den grund mindre selvstændige.
Det fjerde princip er komplementaritetsprincippet, der betyder, at vi ved på en hensigtsmæssig måde at kombinere Den Atlantiske Alliances og EU's strukturer kan bevare de principper, som er helt påkrævede for at undgå overlapning, overflødighed og gentagelse i strukturer, planlægning og udgifter. Når alt kommer til alt, er det forsvarsinvesteringer, der udgør to sider af samme mønt, i dette tilfælde vores fælles mønt.
Før jeg går i gang med det spanske formandskabs mål, vil jeg tale om det valgsprog, som formandskabet har valgt for disse seks måneder. Som De ved, er det "mere Europa", som skal forstås indadtil og udadtil. Mere Europa indadtil skal inden for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik forstås sådan, at borgerene bliver mere bevidste om nødvendigheden af en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik. Mere forsvar udadtil betyder hverken mere eller mindre end at imødekomme en eksistentiel nødvendighed.
Mine damer og herrer, De kan være sikre på, at jeg giver udtryk for ikke blot min egen, men også den spanske regerings holdning, når jeg siger, at den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik er en eksistentiel nødvendighed for EU. Hvis Europa ønsker at optræde som en enhed i verden, er der ingen vej uden om en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik. En Europæisk Union er ikke troværdig i verden, hvis den ikke har sin egen entydige stemme i sikkerhedsspørgsmål, og hvis den stemme ikke er ledsaget og understøttet af militær kapacitet. Vi oplever situationer nok til at være bevidste om den utilstrækkelighed. Jeg mener desuden, mine damer og herrer, at det på lang sigt er helt utænkeligt med en fælles monetær politik, hvis EU ikke har en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, der støtter den valuta.
Jeg sagde til Dem før, hr. formand, mine damer og herrer, at vi kunne inddele det spanske formandskabs mål i disse seks måneder i følgende tre områder: mål af operativ eller operationel karakter, mål af institutionel karakter og mål vedrørende den offentlige mening.
Idet jeg begynder med målene af operativ karakter, som nødvendigvis er de mest tekniske, skal jeg sige til Parlamentet, at de var genstand for størst interesse på det uformelle møde, som jeg havde med mine kolleger, Unionens forsvarsministre, den 22. og 23. marts i Zaragoza. Vi er alle sammen indstillet på at give det overordnede mål og dets militære kapacitet den allerhøjeste prioritet. Og derfor skal jeg sige, at identifikationen af elementerne i hurtig reaktion til eventuel udførelse af de Petersberg-opgaver, som blev aftalt i Helsinki, er blevet iværksat. Nødvendigheden af at identificere elementerne i hurtig reaktion skyldes også den for nylig beviste nødvendighed af at vælge nogle bestemte kapaciteter fra det overordnede mål - fra dets katalog - så der findes procedurer, som gør det muligt at mobilisere det omgående i tilfælde af krise. Vi har ikke forsøgt bare at skabe et overordnet mål i miniformat, heller ikke at skabe et parallelt overordnet mål, men ganske enkelt at fastlægge procedurer til at vælge, hvilke kapaciteter der fra starten ville være klar til hurtigst muligt at imødegå en krise.
For det andet presser vi på for, at der udpeges operationelle hovedkvarterer. For at sige det klart og på den uformelle måde, der kendetegner parlamentariske debatter, gør Laeken-erklæringen om operativ kapacitet det ikke muligt i øjeblikket at vide, hvilket operationelt hovedkvarter der skulle lede en styrke, der skulle udføre en Petersberg-opgave i en krisesituation. Vi ved det ikke endnu, men vi ville heller ikke vide, hvilke elementer denne styrke, som skulle udsendes omgående, ville bestå af. Derfor er disse to første mål afgørende for, om erklæringen om operativ kapacitet bliver virkningsfuld. Der er tilbud nok fra hovedkvarterer til, at der kan bestemmes, hvilke der skal være hovedkvarterer i nærmeste fremtid. Deres strukturer skal være tilsvarende multinationale, og deres procedurer og funktionsmåde skal være godkendt - og vi har fastsat kravene. Formandskabet vil fortsat fremme arbejdet og følge to aktionslinjer på dette punkt: udvikling af normaliserede operative procedurer, som skal styre de fremtidige hovedkvarterers funktionsmåde, og deltagelse i det panel af hovedkvarterer, der er oprettet inden for rammerne af den europæiske handlingsplan, som jeg vil tale om nu.
Hr. formand, mine damer og herrer, Det Europæiske Råd i Laeken vedtog faktisk et belgisk forslag, støttet af Nederlandene, til en handlingsplan om den europæiske militære kapacitet. Det bliver ganske enkelt arbejdsmetoden til angivelse af kapacitetsmangler, mangler i vores katalog, og til at angive måder, hvorpå der kan rettes op på disse kapacitetsmangler. Det spanske formandskab bad netop de enkelte landes stabschefer om at pege på det, som for dem var de væsentligste kapacitetsmangler i kataloget. Der kom svar på rekordtid, og man kunne oprette 17 ekspertpaneler, som nu er i funktion, der arbejder med at finde løsninger på 23 prioriteter eller kapacitetsmangler, som anses for at være væsentlige. Vi for vores del gør en solidarisk indsats ved at lede fire af de paneler, som jeg kan fortælle Dem, så De får en idé om, hvad det drejer sig om, beskæftiger sig med kamphelikoptere, brændstofpåfyldning i luften, hangarskibsfly og felthospitaler. Vi deltager desuden i otte andre paneler. I Zaragoza havde vi en indledende drøftelse om udrustning og finansiering af de nye kapaciteter, der er nødvendige som følge af de igangværende undersøgelser, og der er blevet forelagt gode idéer om fælles finansiering, som vi behandler, og som jeg måske senere i mit indlæg kan komme nærmere ind på.
Samtidig og i overensstemmelse med det eviggyldige mål om gennemsigtighed i vores optræden over for Den Atlantiske Alliance er der nedsat en EU-ekspertgruppe kendt som Headline Task Force, der laver undersøgelser efter HTFPlus-modellen under vores formandskab sammen med NATO's eksperter, som vil fortsætte med at yde deres bistand i denne proces, og det sker dermed fuldt ud gennemsigtigt og koordineret med Den Atlantiske Alliances arbejde med gennemførelse af dens forsvarskapacitetsinitiativ.
På dette område skal jeg også nævne nødvendigheden af, at vi udstyrer os med en mekanisme til udvikling af kapaciteter, der til enhver tid tydeligt kan angive de europæiske kapaciteters og kapacitetsmanglers tilstand. Det skal naturligvis være Unionens egen, uafhængige mekanisme, men for vores egen skyld skal den tage Den Atlantiske Alliances positive erfaringer i betragtning.
Der er ingen tvivl om, at de største vanskeligheder i dag ligger i processen med planlægning af Alliancens styrker på områder som f.eks. den tilpassede model og selve kapacitetsgruppens opgaver.
Her berører vi ganske givet et vigtigt, hvis ikke afgørende aspekt, ikke bare for vores formandskab, men også for gennemførelsen af den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, nemlig forbindelserne mellem EU og Den Atlantiske Alliance, gennemførelsen af den såkaldte Berlin plus-aftale, navnlig kapitlet om EU's vedvarende adgang til NATO's kapaciteter i krisestyringssituationer. Det Europæiske Råd i Barcelona understregede betydningen af hurtigst muligt at opnå og indgå de permanente aftaler mellem EU og NATO, og det har pålagt formandskabet og generalsekretæren/den højtstående repræsentant at skabe de kontakter på højt plan, der er nødvendige for at afslutte forhandlingerne med et positivt resultat.
Vores stats- og regeringschefer har blot konstateret, at man ikke kan blive ved med at udsætte oprettelsen af en permanent ramme for samarbejde med NATO, og at ad hoc-løsninger eller løsninger fra sag til sag kunne føre til situationer med stilstand i stil med de tidligere og kunne skade Unionen på det værst mulige tidspunkt, hvor man for første gang er ved at udvikle en krisestyringsoperation, hvorved dens nuværende og fremtidige anseelse bringes alvorligt i fare.
Hr. formand, hvis medlemmerne samtykker, undlader jeg at tale om undersøgelsen af EU's overtagelse af ledelsen af visse opgaver, både hvad angår Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og fortsættelsen af Amber Fox-operationen, og hvad angår overtagelse af visse ansvar i Bosnien-Hercegovina, og på dette område har jeg kun tilbage at tale om betydningen af CME 02-øvelsen i maj, som sætter vores evner til organisering gennem krisestyringsprocedurerne på prøve. Den finder sted under det spanske formandskab, og jeg kan forsikre Dem for, mine damer og herrer, at de vanskeligheder, der til at begynde med syntes uoverstigelige, er blevet overvundet, og jeg kan også bekræfte over for Dem, at vi vil gennemføre denne øvelse på den fastlagte dato og - det er jeg overbevist om - med succes, hvor EU's forskellige institutioner, f.eks. Militærkomitéen, Den Politiske og Sikkerhedspolitiske Komité, generalsekretæren/den højtstående repræsentant og Militærstaben, kommer til at spille en passende rolle.
Jeg vil tale om et andet område, hr. formand, mine damer og herrer, nemlig det institutionelle område. På det punkt skal jeg sige, at Spanien sammen med en gruppe lande har påpeget nødvendigheden af at oprette og formalisere et Råd for forsvarsministre. Forstå mig nu ret, kære medlemmer, det drejer sig ikke om at tilføje endnu et Råd til den europæiske institutionelle galakse, det drejer sig ganske enkelt om, at vi, der har fået betroet det ansvar, skal kunne påtage os det, skal kunne arbejde. Vi ønsker hverken at overtage eller blande os i udenrigsministrenes beføjelser, vi ønsker blot at udføre vores arbejde, sammen at kunne beskæftige os med de problemer, jeg har talt om: det overordnede måls effektivitet og eventuel udsendelse på Petersberg-opgaver. Derfor er Rådet af afgørende betydning. Vi har allerede taget et første skridt, som er stort, for alle har været enige om det, da der i maj i Bruxelles under Rådets (almindelige anliggender) paraply afholdes et Råd udelukkende bestående af forsvarsministre.
Dernæst vil jeg i forbindelse med de institutionelle mål tale om grundlaget for en europæisk forsvarsmaterielpolitik, som også vil være et svar på hr. Broks spørgsmål og betænkeligheder. Selv om der var en meget kort omtale i Helsinki-erklæringen, er der faktisk hidtil ikke blevet gjort noget forsøg på at iværksætte - eller at skabe grundlag for - en europæisk forsvarsmaterielpolitik. Og vi har ønsket at tage det skridt beslutsomt. Det drejer sig på ingen måde om at blande sig i den europæiske forsvarsmaterielindustri, hvilket vi ikke har beføjelse til, men om at fastlægge grundlaget, de grundlæggende principper for en europæisk forsvarsmaterielpolitik.
Jeg sagde før, at den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik er en eksistentiel nødvendighed for Unionen, og en forsvarsmaterielpolitik er også en eksistentiel nødvendighed for enhver forsvarspolitik. Som følge heraf har vi udarbejdet en slags dekalog - antallet af principper er i sidste ende det mindste - som skaber enighed om de overordnede retningslinjer for en europæisk forsvarsmaterielpolitik. Denne fortegnelse udspringer af en antagelse om, at den europæiske forsvarsmaterielindustri skal være i FUSP's tjeneste og ikke omvendt - en antagelse, der kunne synes indlysende, hvis man ikke ser på virkeligheden, som plejer at vise det modsatte - og den bør naturligvis være baseret på principperne om frivillighed, gennemsigtighed og koordinering med andre organisationer. Blandt de konkrete foranstaltninger har vi også inddraget harmonisering af operative krav, fælles udnyttelse af kapaciteter, eventuel erhvervelse af disse gennem et europæisk forsvarsmaterielagentur, som skal forene eller i det mindste koordinere de eksisterende, undersøgelse af et regnskabssystem, der svarer bedre til virkeligheden, og som fremmer langsigtet finansiering af visse systemer, og som nævnt undersøgelse af nye metoder til fælles finansiering.
Nødvendigheden af at fastlægge en metode, der gør det muligt på mellemlang og lang sigt at dæmme op for de kapacitetsmangler, der fremgår af Helsinki-kataloget, fører os til de principper for en europæisk forsvarsmaterielpolitik, som de nationale ledere, der er ansvarlige for de forskellige landes forsvarsmateriel, vil behandle på et møde den 29. april i år, som formandskabet har indkaldt til.
I den sidste tid, jeg har til rådighed, hr. formand, vil jeg forsøge at sammenfatte aspekter, der ikke er mindre vigtige, men som uden tvivl ikke har højeste prioritet, for det har det operative aspekt. Lad mig i de sekunder, jeg har tilbage, tale om de aspekter, der vedrører skabelsen af en bevidsthed om europæisk forsvar i offentligheden, og om aspekter forbundet med den bevidsthed. Mine damer og herrer, vi har oplevet begivenheder, som nødvendiggør, at vi med henblik på fremtiden skaber en samling af regler for den humanitære ret inden for rammerne af Petersberg-opgaverne. Da Spanien stillede det forslag, havde begivenhederne den 11. september endnu ikke udspillet sig. Nogle måneder efter den 11. september har visse begivenheder vist, at det er helt nødvendigt, at vi afklarer den ret, der skal gælde i krisesituationer. Jeg tænker naturligvis på behandlingen af fanger, af den civile befolkning og af privat ejendomsret og på forbindelserne med de civile myndigheder under udførelse af Petersberg-opgaverne. Vi har forestillet os, at det kan være den vej, vi slår ind på i Salamanca, som er europæisk kulturby i disse måneder, der hvor ius ad bellum og ius in bello også opstod for mange år siden, i det 16. århundrede, og derfor har vi også indkaldt til et møde i maj i Salamanca, hvor repræsentanter for Unionens lande naturligvis er inviteret og ligeledes tredjelande og Den Internationale Røde Kors Komité.
Endelig, hr. formand, mine damer og herrer, kunne det spanske formandskab ikke glemme FUSP's Middelhavsdimension. Som De ved, er der blevet indkaldt til et møde i Valencia den 22. og 23. april, en meget passende indkaldelse. Vi for vores del har ønsket, at FUSP ikke holder sig uden for Middelhavsdimensionen, og derfor har vi også indkaldt til et seminar den 21. og 22. maj i Barcelona om vores fælles sikkerheds- og forsvarspolitiks Middelhavsdimension. Det drejer sig ganske enkelt om at lade de lande, som grænser op til den sydlige del af Middelhavet, vide, at det overordnede mål ikke er en trussel og da slet ikke for dem. Det drejer sig om at skabe stabile kontakter med deres væbnede styrker, med deres regeringer, som kan sikre, at Middelhavsområdet bliver et sikkert og velstående område. Og med det formål følger vi op på et belgisk initiativ og samler de ansvarlige for den offentlige mening i de forskellige forsvarsministerier og specialister fra forskellige medier i Cartagena for på ny at fremme forståelsen og formidlingen af vores budskab til de europæiske borgere.
Hr. formand, jeg misbruger Deres tålmodighed, men jeg har en kort bemærkning om terrorisme, som jeg finder vigtig. Mine damer og herrer, jeg har allerede gjort opmærksom på, at det spanske formandskab har bekæmpelse af terrorismen som sin højeste prioritet - og det har rådsformand Aznar haft lejlighed til at erklære her. Det er ikke nødvendigt at understrege, hvorfor Spanien under disse omstændigheder har en moralsk forpligtelse til at gøre bekæmpelse af terrorismen til dets formandskabs mærkesag.
Vi har sammen med vores forsvarskolleger i EU overvejet det grundigt, og vi er enige om, at bekæmpelse af terrorismen ikke hører ind under Petersberg-opgaverne, som jeg sagde tidligere. Vi er også enige om, at retsstaten skal bekæmpe terrorismen inden for Unionen gennem de normale procedurer, gennem domstolene og statens sikkerhedsstyrker, men vi ville ikke kunne være ligeglade med forsvaret af de europæiske borgere mod eventuelle terrorangreb udefra, hvor der uden tvivl ville være brug for militære kapaciteter som dem, vi forsøger at gøre fælles. Jeg tænker på kapaciteter over for ABC-masseødelæggelsesvåben - atomare, bakteriologiske og kemiske masseødelæggelsesvåben - og ligeledes på efterretningskapacitet og kapacitet til selvforsvar af vores udsendte styrker og endelig på dem, der tilsammen kan beskytte det, der er kendt som det fælles europæiske luftrum. Disse kapaciteter, disse opgaver indgår i overvejelserne om og er hovedindholdet i et dokument, som det spanske formandskab er i gang med at forberede til Det Europæiske Råd i Sevilla, hvor vi håber, at det bliver vedtaget, og vi vil også gerne have Parlamentets støtte til det og til alt det, jeg har talt om.
Mange tak, hr. formand.
Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, ærede kommissærer, jeg vil gerne takke varmt for denne debat, især fordi vi også fejrer en premiere, idet det spanske rådsformandskab lader sin forsvarsminister indføre dette emne her. Det mener jeg også er et positivt budskab, som vi modtager som sådant, og som vi gerne vil takke for. Jeg synes også, det er rigtigt, hr. rådsformand, hvad De sagde til sidst om terror, og hvad Spanien med rette forsøger at gøre på dette felt. Men også her har jeg en fornemmelse af, når jeg ser på det politiske landskab efter den 11. september, at vi nok har besluttet meget og diskuteret meget, men at der også er gået meget energi tabt i de nationale ministerielle maskinerier, når det gælder den faktiske gennemførelse af denne kamp mod terror og afklaring af grænsefladerne mellem ydre og indre sikkerhed.
Netop i sidste uge så vi i forbindelse med EU's mission i Mellemøsten, hvor lille vores politiske indflydelse er. En af grundene til, at denne indflydelse er så lille, er, at vi ud over vores store anstrengelser for at yde ekstern hjælp - EU bruger tre gange så meget på ekstern hjælp som USA - og trods vores voksende indsats inden for civil krisestyring fortsat ikke er i stand til at yde virkelige sikkerhedsgarantier, fordi de militære evner stadig langtfra er færdigudviklede.
De beslutninger, man har truffet i de seneste år, gående fra Amsterdam-traktaten over Köln til i dag, har været fremragende, men gennemførelsen er på mange områder stadig meget ynkværdig. Når jeg følger debatterne om transportflyet A 400 M i nogle af vores medlemsstater, er de et tegn på, at man nok har målet i sigte og måske leverer tal, men at den faktiske gennemførelse og udrustning ikke er tilstrækkelig og ikke sker hurtigt nok, og at vi spiller en ringe rolle, fordi man ikke tager os alvorligt, fordi vi ikke virkelig kan levere varen, fordi gennemførelsen ikke finder sted.
Her må vi også komme ind på de institutionelle spørgsmål. Hr. rådsformand, jeg er ikke enig med Dem i, at det er en rent mellemstatslig sag. Spørgsmål om ekstern hjælp og civil krisestyring er overvejende en opgave, som hører under første søjle, og de bør også afvikles over budgettet. Derfor er det ikke nogen rent mellemstatslig sag. Det er en blandet sag, og vi kan se, at svaghederne ligger på den mellemstatslige side. Derfor mener vi, at vi må nå frem til forbedringer i dette konvent - med al respekt for den nødvendige hensyntagen til national suverænitet, som spiller en rolle i dette spørgsmål - og til endelige beslutninger. Vi kan ikke træffe flertalsbeslutninger sammen med Bruxelles om, at alle EU-landes soldater skal drage i krig. Her har de nationale parlamenter et vigtigt ord at skulle have sagt.
Alligevel må vi gennemføre eksempelvis det forstærkede samarbejde for at bringe en coalition of the willing i stand. Det fik vi bragt i stand på alle områder i Nice, bare ikke inden for forsvarspolitikken, altså dér, hvor vi har hårdest brug for det. Det blev desværre forhindret i Nice. Her må vi skabe det afgørende gennembrud. Det er klart, at alt dette er noget, vi vil gøre sammen med vores partnere i NATO. NATO er nødvendig for den kollektive sikkerhed. Vi må også organisere den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik på en sådan måde, at de ikke-EU-stater, som er NATO-stater, ikke føler sig holdt udenfor. Der skal føres en intensiv dialog. Derfor synes jeg også, det er rigtigt, at man finder en løsning med Tyrkiet, at der finder en fornuftig høringsprocedure sted, når der sker noget i nærheden af Tyrkiet. Her går de aftaler, som man desværre ikke har forelagt for os officielt, forhåbentlig i den rigtige retning. Men der må komme en klar udtalelse fra Rådet om, at dette ikke sætter spørgsmålstegn ved EU's autonome ret til at træffe beslutninger. Det kan måske nå at komme i løbet af denne debat, så vi bliver mere sikre i vores stillingtagen til dette spørgsmål.
Vi må se i øjnene, at vi ganske vist er enige om mange målsætninger, men ikke om, hvordan de skal gennemføres. Det er også tilfældet for rustningspolitikken. Vi ser, at den teknologiske afstand mellem USA og europæerne bliver stadig større, og at vi faktisk ikke kan føre krig sammen længere, fordi de teknologiske forskelle er blevet så gevaldige. Det har jo også katastrofale følger, ikke kun for vores evner inden for forsvarspolitikken, men også industripolitisk katastrofale følger. Derfor er dette også et spørgsmål om EU's indre marked. Jeg er glad for, at også kommissær Liikanen er her, ud over kommissær Patten. Jeg kunne forestille mig, at det europæiske forskningsrammeprogram på grund af denne berøringsflade mellem industripolitik og rustningspolitik i voksende omfang kunne bruges til fælles projekter også inden for den militære forskning. Måske kan det overvejes, hvordan dette kunne ske, hvordan man kunne poole også i forbindelse med anskaffelsen. Man kan anskaffe visse ting i fællesskab, f.eks. transportkapacitet, for på dette grundlag at opnå synergieffekter i forbindelse med vedligeholdelse, anskaffelse og mange andre områder og dermed blive billigere. Vi bruger, hvad der svarer til 60% af USA's militærudgifter, men med 10% af USA's resultat. Det har helt tydeligt noget at gøre med, at vi organiserer os forkert. Det betyder, at når vi nu på europæisk og nationalt niveau har begrænsede budgetmidler, så må det da for pokker være muligt, at vi organiserer os på en sådan måde, i fællesskab, at vi kan opnå det, der er nødvendigt, at vi kan opnå de ønskede effekter i vores fælles interesse.
Dertil hører naturligvis også spørgsmål om våbeneksport og afklaring af EU's kompetencer for at overvinde forskellene i code of conduct. EU skal blive bedre til at varetage sine interesser, også på det militære område. EU skal blive bedre, også for at sikre freden. Jeg er imidlertid enig med Dem i - jeg synes, det var et godt eksempel, De kom med, hr. rådsformand - at et fællesskab, som har fælles valuta, også har fælles sikkerhedspolitiske interesser. Derfor må vi også nå frem til, at vi i et EU med fælles indre marked, fælles valuta og fælles retsorden ikke længere har nogen områder med forskellig sikkerhedskvalitet. Vi må gennemføre en fælles sikkerhedskvalitet. Jeg vil gerne takke for, at vi har kunnet arbejde for dette i en kooperativ proces.
Patten
Hr. formand, hr. minister, lad mig først takke Parlamentet for at have givet Kommissionen lejlighed til at drøfte disse meget vigtige spørgsmål, der er omfattet af disse forslag til beslutning, og lad mig også takke formandskabet for det bidrag, det lige har ydet via den spanske forsvarsminister, som holdt en yderst interessant og vigtig tale. Jeg støtter navnlig alt det, han sagde i sine afsluttende bemærkninger om terrorisme og betydningen af at give terrorisme den prioritet, den fortjener at blive givet af pluralistiske demokratier. Nogle medlemsstater er særlig optaget af at knuse terrorismen i alle dens udtryksformer.
Som De sagde, hr. formand, vil min kollega, hr. Liikanen, komme med et indlæg om lidt om handel med og produktion af forsvarsmateriel, men lad mig sige noget om Kommissionens overordnede tilgang til sikkerhed og forsvar.
Jeg starter ud fra den yderst stærke overbevisning, at det ikke er muligt at adskille udenrigspolitikken klart og tydeligt i på den ene side civile spørgsmål og på den anden side militære spørgsmål og forsvarsspørgsmål, som om de var ubeslægtede, og som om de kunne håndteres hver for sig. Den europæiske forsvars- og sikkerhedspolitik er en integreret del af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Traktaten kræver, at Kommissionen skal være fuldt ud tilknyttet denne politik. Kommissionen har ikke nogen direkte rolle at spille i de militære aspekter, som selv ifølge traktaten er begrænset til de såkaldte Petersberg-opgaver. Men i praksis betyder vores fulde tilknytning til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, at vi er nært tilknyttet til politikken som helhed.
Det er, som det skal være - for en sammenhængende overordnet europæisk sikkerheds-, konfliktforebyggelses- og krisestyringspolitik vil nødvendigvis omfatte både civile og militære anliggender, og det er et punkt, som jeg vil vende tilbage til i slutningen af mine bemærkninger.
EU har internationale forbindelser og programmer inden for mange områder, der f.eks. omfatter energi, miljø, økonomisk samarbejde, menneskerettigheder, retlige og indre anliggender, programmer for ekstern bistand osv. Det kan være, at der i en krisesituation tages initiativer, som også medfører inddragelse af militæret eller har andre forsvarsimplikationer. Men i så fald er det militære element en streng i noget, der må være en helstøbt og integreret europæisk politik over for det pågældende land eller den pågældende region.
Tag f.eks. det vestlige Balkan, som vi så ofte har drøftet her i Parlamentet. Efter en lang periode med blodsudgydelser og stridigheder mellem de forskellige etniske grupper, der kulminerede i den succesrige militære kampagne for at sætte en stopper for den etniske udrensning i Kosovo, indledte EU en fælles indsats for at genoprette stabiliteten og skabe gennemgribende politisk og økonomisk reform i regionen. Vi har skabt en ramme for stabiliserings- og associeringsaftaler for at tilskynde til regional integration og give disse lande et langsigtet politisk perspektiv om EU-medlemskab. Vi står for en væsentlig del af FN's opgaver i Kosovo. Vi har også taget initiativer såsom "energi for demokrati"programmet i Serbien, som har udtrykkeligt politiske såvel som økonomiske og humanitære målsætninger.
Alle disse tiltag har været elementer - og vigtige elementer - i en integreret europæisk sikkerheds- og konfliktforebyggelsespolitik i regionen. Europa-Kommissionen spiller fortsat en central rolle i forbindelse med udformningen og gennemførelsen af denne politik. Men EU's politik i regionen har også omfattet brug af militære styrker - f.eks. i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, hvor NATO i overvejende grad benyttede europæiske styrker til støtte for en politisk løsning på et tidspunkt med øget spænding og vold mellem de etniske grupper. Det var nødvendigt med en nøje koordinering af indsættelsen af militæret og det, EU allerede foretog sig på stedet. Hr. Solana og jeg var, som Parlamentet ved, direkte involveret i mægling på det tidspunkt, hvor styrken gik ind. Kommissionen støttede de politiske mål for indsættelsen af militæret via sin hurtige udrykningsmekanisme ved at hjælpe med at genoprette tilliden i regionen og nedbringe spændingen mellem de etniske grupper gennem et nødgenopbygningsprogram og andre foranstaltninger.
Nu har regeringscheferne ved Det Europæiske Råds møde i Barcelona givet udtryk for EU's vilje til, hvis visse betingelser kan opfyldes, at tage ansvar for en opfølgende militær operation, der omfatter et permanent EU-NATO-samarbejde. Kommissionen er ikke direkte involveret i denne beslutning, der omhandler den fysiske sikkerhed for det nationale militære personel, der er udstationeret i regionen - og vi søger heller ikke at blive direkte involveret. Men igen må vi tilknyttes, for så vidt som det kan give en merværdi til EU's samlede indsats. Vi bør være i stand til at sørge for, at vores røst bliver hørt, for, som jeg allerede har sagt, har militære beslutninger også implikationer for EU's omfattende sikkerhedspolitik i den bredere forstand, som jeg har beskrevet.
Forbindelserne mellem de forsvarsrelaterede og militære aspekter i FUSP og de mere traditionelle områder, som er af fællesskabsinteresse, er komplekse og ofte politisk følsomme. Europa-Kommissionen står parat til at spille sin rolle ved at gøre brug af traktatens potentiale med at hjælpe med til at udvikle en stærk, effektiv og bæredygtig europæisk våbenindustri. Det fremgår klart af de forslag, vi har liggende foran os i dag, at dette er, hvad Parlamentet ønsker. De fleste medlemmer af Europa-Parlamentet vil f.eks. støtte Kommissionens initiativ til at få den rådgivende gruppe for luft- og rumfarten - eller STAR 21, som den er kendt som - til at overveje de strategiske udfordringer, som EU står over for i denne meget vigtige sektor. Vi bifalder formanden for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, Carlos Westendorps og Karl von Wogaus deltagelse i denne gruppe.
Vi er, som jeg allerede har sagt, rede til at spille vores rolle. Men i sådanne spørgsmål er vi nødt til at skride frem i tæt samarbejde med medlemsstaterne, som ligger inde med det nationale ansvar for mange af de pågældende politikker.
Forbindelserne mellem civile og militære hensyn og mellem EU's og medlemsstaternes ansvar, når det gælder udførelsen af en integreret sikkerheds- og krisestyringspolitik, er stadig under overvejelse. Det nødvendige institutionelle maskineri er imidlertid ved at tage form - f.eks. i Den Politiske og Sikkerhedspolitiske Komité og i de organer, der rådgiver den, herunder Militærkomitéen, den politisk-militære gruppe og Komitéen for De Civile Aspekter af Krisestyring. Jeg arbejder sammen med hr. Solana om at definere potentialet og begrænsningerne for vores respektive roller og ansvar.
Det er ikke altid nemt. Der er f.eks. uløste spørgsmål om finansieringen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - hvorvidt der er tale om aktioner, der skal finansieres af fællesskabsbudgettet, eller udgifter med militære eller forsvarsimplikationer, som altid skal debiteres medlemsstaterne. EU har brug for mekanismer, som vil give den større budgetmæssig fleksibilitet i gennemførelsen af udenrigspolitikken, og som vil gøre det muligt for det at rejse midler hurtigere i krisesituationer. Vi har i dette øjemed fremsat en række forslag til fællesskabsbudgettet på dette område. Men i vores søgen efter øget fleksibilitet må vi ikke skabe parallelle strukturer inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som unddrager sig ordentlig kontrol fra Parlamentet og finanskontrol fra Revisionsretten - eller som trænger ind på anliggender, som henhører under fællesskabskompetencen.
Disse problemer er ikke uløselige. Vi har aftaler om f.eks. EU's politimission i Bosnien, der træder varsomt for ikke at støde de konkurrerende interesser. Men vi må fortsat skride varsomt frem - og det gælder også inden for det forsvarsrelaterede industriområde, som min kollega, hr. Liikanen, vil komme ind på om lidt.
Jeg vil gerne komme ind på et sidste punkt, og det er jeg blevet provokeret - eller tilskyndet - til af de interessante bemærkninger fra hr. Brok. Hr. Brok udtalte ganske forståeligt, at vi bør være i stand til at vise, hvor alvorligt vi mener det, når vi taler om Europas sikkerhed. Han talte om udgifter til forsvar og udgifter til forsvarsmateriel. Det er yderst farligt vand - fyldt med hajer - for en kommissær at søge at svømme i. Kommissionen er ikke en 16. medlemsstat. Den har ikke sine egne skatteydere, der kan vælge eller afsætte den. Jeg læste om den vigtige debat om, hvorvidt Europa skulle bruge mere på præcisionsstyrede missiler, specialstyrker, lufttransportkapacitet og militær telekommunikation. Det forekommer mig, at der både intellektuelt og politisk tales meget stærkt for, at konsekvenserne for den transatlantiske alliance med hensyn til forskelle i teknologisk kapacitet med tiden helt sikkert vil være destabiliserende, medmindre vi er rede til at bruge flere penge inden for disse områder. Men jeg ønsker ikke at komme nærmere ind på denne debat, jeg vil blot komme ind på et meget vigtigt og realistisk punkt.
USA's præsident har lige bedt om en 14%'s forøgelse af forsvarsudgifterne - en forøgelse på 48 milliarder dollars af det amerikanske forsvarsbudget. Jeg vil gerne vide, om der er nogen her i Parlamentet, som er medlem af et politisk parti, der ville kunne blive valgt, hvis han talte for en 14%'s forøgelse af forsvarsbudgettet, samtidig med at sundheds- og uddannelsesudgifterne blev skåret ned. Lad mig se hænder!
Jeg vil blot sige, at vi bør være realistiske. Vi må ikke tillade, at der udvikler sig en alt for stor afstand mellem vores retorik og det, vi rent faktisk er rede til at tale for som politikere. Og vi bør anerkende det yderst vigtige bidrag, vi yder til alle de andre aspekter af sikkerheden, som vi f.eks. talte om i Monterrey for et par uger siden i FN-regi. Det er ikke irrelevant for sikkerheden, at vi for nærværende involverer os i noget, som nogle temmelig hånligt kalder socialt arbejde i Afghanistan. Hvis socialt arbejde i Afghanistan gør det unødvendigt for os at blive militært involverede i Afghanistan igen om 5-10 års tid, så synes det at være en meget god investering i EU's og regionens og verdens sikkerhed.
Jeg håber, at vi kan være realistiske i vores vurdering af sikkerheden og realistiske med hensyn til, hvordan Europa rent faktisk bedst muligt kan bidrage til større sikkerhed i verden med helhjertet støtte fra dem, som stemmer på Dem, om ikke på mig.
Formanden.
Jeg har på fornemmelsen, hr. kommissær, at De ville kunne klare Dem udmærket i et vand fyldt med hajer, hvis De var nødt til det.

Liikanen
Hr. formand, som det nævnes i hr. Broks spørgsmål, behandlede Kommissionens meddelelse fra december 1997 om gennemførelse af Unionens strategi vedrørende de forsvarsrelaterede industrier en ambitiøs samlet tilgang. Den indeholdt et udkast til Rådets fælles holdning til udviklingen af en europæisk forsvarsmaterielpolitik og en handlingsplan med 14 punkter for de forsvarsrelaterede industrier. Blandt de 14 punkter i handlingsplanen er det for nogle af disse foranstaltningers vedkommende nødvendigt med lovgivning, mens andre kan gennemføres ved hjælp af de instrumenter, som Unionen allerede har til sin rådighed.
Der er gjort en hel del fremskridt med hensyn til de fleste aktioner - ja, rent faktisk med 11 ud af de i alt 14 aktioner. Men indtil for ganske nylig har Rådets drøftelser generelt været præget af meningsforskelle mellem medlemsstaterne, hvilket forhindrer vedtagelsen af en fælles holdning om udformningen af en europæisk forsvarsmaterielpolitik. Dette gjorde det særligt vanskeligt at gøre fremskridt med hensyn til foranstaltninger, der kræver lovgivning, såsom punkterne på handlingsplanen om told og overførsler inden for Fællesskabet. Jeg vil imidlertid gerne understrege her i dag, at Kommissionen har indledt overtrædelsesprocedurer mod 10 medlemsstater om spørgsmålet om ordentlig anvendelse af den fælles toldtarif på varer bestemt til militære og ikke-militære formål. Denne aktion kan tjene til at få sat ny gang i drøftelserne om spørgsmålet. Desuden fortsætter arbejdet med at prøve at finde hensigtsmæssige tekniske løsninger, hvad angår overførsler af disse varer inden for Fællesskabet, og der er gjort en række fremskridt.
Til trods for de vanskeligheder, vi har haft med at komme videre med nogle af disse kritiske spørgsmål så hurtigt, som vi havde håbet, vil jeg gerne understrege, at analysen, der taler for et behov for en omlægning af den europæiske forsvarsrelaterede industri og for etableringen af et fælles marked for forsvarsrelaterede produkter, stadig er lige så gyldig, som den altid har været. Den er endog endnu mere relevant af mindst to grunde. Det er for det første udviklingen af den europæiske sikkerhedspolitik og forsvarspolitik og for det andet oprettelsen af multinationale forsvarsrelaterede selskaber. Den europæiske forsvarsrelaterede industris konkurrenceevne er meget vigtig for den vordende europæiske sikkerheds- og forsvarspolitiks troværdighed. Kommissionen forventer derfor, at regeringerne i højere grad anerkender vigtigheden af en holdningsændring for at få sat en stopper for politikker og praksiser, der forsøger at forhindre europæiske forsvarsrelaterede selskaber i at samarbejde mere effektivt.
En sådan holdningsændring hos medlemsstaterne kunne gøre det muligt for Kommissionen at bidrage mere effektivt til etableringen af det europæiske forsvarsmaterielmarked ved at udøve sin kompetence og til etableringen af det fælles marked for forsvarsrelaterede produkter, handel med tredjelande m.v. Kommissionen har således til hensigt - og det var det spørgsmål, som jeg besvarede positivt, hr. Brok - at gennemgå og ajourføre handlingsplanen for at tage hensyn til nye udviklinger.
Derudover forfølger Kommissionen målet om at fremme en større konkurrenceevne for Europas forsvarsrelaterede industri i tæt samarbejde med repræsentanter for de nationale myndigheder og industrier.
Hr. Brok nævnte ligeledes spørgsmålet om standardisering. Et vigtigt initiativ i denne henseende er vores bestræbelser på at øge bevidstheden om standardiseringsspørgsmålenes betydning for de europæiske forsvarsrelaterede industriers effektivitet og konkurrenceevne og på at undersøge muligheder for og indledning af en eventuel reform af standarderne på forsvarsmaterielområdet. Ved denne lejlighed blev der peget på den europæiske standardiseringsorganisation CEN som det ideelle forum til gennemførelse af denne bestræbelse i form af en håndbog for standarder og procedurer for forsvarsmaterielstandarder, som - når den er på plads - kan tilbyde større gennemsigtighed, forbedre interoperabiliteten, harmoniseringskravene og omkostningseffektiviteten i forbindelse med indkøb.
I en overskuelig fremtid får to igangværende processer os til at føle os fortrøstningsfulde ved, at effektive løsninger endelig kan være inden for rækkevidde. Det er fremgang med EFFU, der baner vejen for en harmonisering af efterspørgslen i Europa efter forsvarsmateriel og parallelt hermed den gradvise anerkendelse af behovet for at harmonisere regler og bestemmelser, der berører industriernes konkurrenceevne, når de er blevet omlagt.
Som kommissær Patten nævnte, anerkendes disse udviklinger i STAR 21-initiativet. Den strategiske revision af luft- og rumfartsindustrien for det 21. århundrede foregår for nærværende. STAR 21 tager sigte på at øge forståelsen for luft- og rumfartsrelaterede spørgsmål i Europa og sætte gang i noget, der vil sikre, at Europas luft- og rumfartsindustri kan komme til at spille en fuld rolle i Europas fremtid. Dette initiativ bringer højtstående repræsentanter fra industrien sammen med Kommissionen, Rådet og også med Europa-Parlamentet, som det blev nævnt her i dag med deltagelse af hr. von Wogau og hr. Westendorp y Cabeza, der er formand for Udvalget om Industripolitik.
Jeg håber, at denne rapport, som vi vil forelægge i juli, vil give et yderligere skub til vores bestræbelser på at få en stærk og konkurrencedygtig europæisk forsvarsrelateret industri.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære medlemmer af Kommissionen, mine damer og herrer, jeg mener, at der er god grund til at være tilfreds på det forsvarspolitiske område: Vi har et kapacitetskatalog, en Militærkomité og en Militærstab, og vi søger komplementaritet med NATO, men jeg mener også, at der er grund til at tro, at der stadig er langt igen.
I den forbindelse mener jeg, at vi er vidne til et hidtil uset politisk og militært overherredømme fra USA's side. Hvis vi tænker på, at USA i dag repræsenterer ca. 4% af verdens befolkning - det siger jeg med beundring - og er i stand til at producere 30% af alle varer og tjenesteydelser, at Kina med et fem gange større areal og med en mange gange større befolkning kun er i stand til at producere 3%, og hvis vi tænker på, at Ruslands produktion er faldet så meget, at den er lavere end Schweiz', og hvis vi husker de tal for forsvarsbudgetter, der er blevet opgivet her, ser vi tydeligt, at der er et stort misforhold.
Hr. rådsformand, repræsentanter for Kommissionen, jeg vil stille et spørgsmål, som rækker lidt længere ud i fremtiden. Hvis konventet, der arbejder med Europas fremtid, til sin tid forelægger en grundtraktat, vil jeg gerne vide, hvilken plads forsvarspolitikken ville få i den traktat, og, hr. rådsformand, om det ville være en politisk illusion at forestille sig en sikkerheds- og forsvarspolitik - som kommissær Patten sagde for et øjeblik siden - under første søjle, der rækker ud over konfliktforebyggelse og krisestyring, og som kunne betyde, at Europa fik en vægt på den internationale scene, der svarede til dets økonomiske, finansielle og industrielle vægt.
Rådsformanden har talt om bekæmpelse af terrorismen, og det er indlysende, at da friheden blev angrebet under grusomhederne den 11. september sidste år, var det helt tydeligt, at begreberne sikkerhed, forsvar, diplomati, handel, kultur og religion i nutidens globaliserede verden hænger sammen, og at der skal skabes en fælles bevidsthed om, at alle skal reagere ens på terrorfænomenet, der rammer os alle lige meget.
Derfor mener jeg, at det er helt nødvendigt at være enig i de vurderinger, der er blevet fremført her om de normale retsstatslige elementer til bekæmpelse af terrorisme, og i nødvendigheden af at koordinere de informationsinstrumenter, vi råder over, og instrumenterne til bekæmpelse af truslen om ABC-krig.
En sidste bemærkning, hr. rådsformand, om de observationer, der er gjort her, og som hr. Patten har udtrykt så glimrende, for når vi går fra de humanitære krav til tallene, er det, som om vi gik fra lyksalighederne til regnskabsbøgerne. Jeg mener, at vi må være klar over, at hvis vi ønsker en forsvarspolitik, er det nødvendigt at betale for den, og at det er vigtigt, hr. rådsformand, at forene offentlighedens ønsker om et EU, der er til stede på den internationale scene, med nødvendigheden af ikke at påtage os for store udgifter, for de er tilsyneladende ikke særlig populære i vores offentlighed. Derfor er det vigtigt - og dermed slutter jeg, hr. formand - ikke at forveksle adjektivet med substantivet, det underordnede med det overordnede og billedets skygger med billedet.

Wiersma (PSE).
Hr. formand, EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik begynder langsomt at tage form. Gode hensigter omsættes i stadig mere konkrete aktiviteter, og udviklingen af den hurtige udrykningsstyrke skrider støt frem. Den første indsættelse af den kan forhåbentlig finde sted i Makedonien. Ikke desto mindre er det stadig en besværlig opgave at samle en militær styrke på omkring 2.000 mand, idet EU endnu ikke kan undvære NATO, og det skaber temmelig mange problemer. Egentlig er samarbejde med NATO udmærket, fordi vi så hurtigere kan være operationelle, men det er også en komplicerende faktor, som det fremgår af samtalerne med Tyrkiet. På længere sigt skal EU stræbe efter fuldstændig autonomi, når det gælder indsættelse af den hurtige udrykningsstyrke. Udvikling af den endnu manglende militære kapacitet er derfor presserende. EU er ikke NATO, og NATO er ikke FN. Vi må ikke bytte om på rollerne. EU stræber ikke efter at være en organisation for kollektivt forsvar. EU er ikke en militær supermagt, og EU prioriterer en multilateral måde at gribe internationale problemer an på gennem FN og andre internationale organisationer.
I den forløbne tid er påfaldende forskelle kommet frem i lyset mellem EU og USA. Disse er i høj grad konsekvensen af forskellige sikkerhedsopfattelser. Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er faktisk udtryk for Europas historie i de sidste 100 år. Samarbejdsmodellen kommer i første række. Det militære instrument lægges der meget mindre vægt på end i USA, og det er ikke kun, fordi EU ikke har status af en militær supermagt. Vi har indset den relative værdi af instrumentet og lægger derfor meget større vægt på anvendelsen af civile midler såsom diplomati og økonomisk samarbejde. Det er ikke uden grund, at konfliktforebyggelse og konfliktløsning er blevet et vigtigt udgangspunkt for vores politik. Udvidelsen af EU, men også Balkan-politikken er en konkret udformning af denne politik. Det forklarer imidlertid også den fornyede vægt, der lægges på bekæmpelse af fattigdom, og det er ikke kun en konsekvens af den 11. september. En sådan politik er af natur multilateral, og det forklarer også, hvorfor vi reagerer med afsky på Sharons militære fremfærd. Vi ved af egne pinefulde erfaringer, at problemerne derved blot bliver større.
USA ser i mange tilfælde anderledes på tingene. At have militær magt og eventuelt anvende denne er det vigtigste. Om nødvendigt gør vi det alene, kan man høre, at de siger. Et eksempel herpå er USA's opfattelse af våbenkontrol, og et andet eksempel er den truende holdning over for Irak. Vi støtter naturligvis bestræbelserne på at stoppe spredningen af masseødelæggelsesvåben, først og fremmest i Irak. Dertil har vi FN, og EU må hjælpe med at muliggøre en politik. Vi må bestemt ikke udelukke tvang, men det er ikke særligt nærliggende at anvende vold. Der er opstået en slags unaturlig opgavefordeling mellem EU og USA. Amerikanerne bruger deres militære overmagt og bestemmer dermed ofte politikken, mens EU ofte sidder tilbage med skaden. Sådan ser det i hvert fald ofte ud. Det er på længere sigt uholdbart. For os er civil magt vigtigere end militær magt, og det skal være kernen i den transatlantiske dialog.

Van den Bos (ELDR).
Europa kan kun spille en hovedrolle på verdensscenen, hvis det er rede til at betale en høj pris for det. Desværre er dette stadig ikke tilfældet. Europas egen afmagt fører til frustrationer og endda til åbne ydmygelser som ved den seneste delegation til Israel. Den politiske pris for en mere effektiv politik ligger i formindskelsen af den nationale medbestemmelsesret til fordel for en større europæisk enhed. Handlekraftig udenrigspolitik kan ikke kun bero på økonomisk styrke og gavmildhed med euro. Mellemøsten-konflikten beviser, hvor begrænset Israels vigtigste handelspartners og palæstinensernes største bistandsyders indflydelse er. Uden opbygningen af et troværdigt europæisk forsvar er Europa stadig en lille bjæffende hund, der får lov at hoppe ved siden af den amerikanske buldog. Den hurtige udrykningsstyrke er inden for disse rammer en nødvendig, men stadig langtfra tilstrækkelig forudsætning for alle Petersberg-opgaver og bekæmpelse af terrorisme. Sammenlignet med den amerikanske militærmagt er Europa hele tiden bagefter. Uden en betydelig forhøjelse af forsvarsudgifterne vil Europa ikke være i stand til at formindske efterslæbet. Og hvis vi ikke vil det politisk, så må vi også acceptere konsekvenserne. Det er på høje tid, at udrykningsstyrken bliver operationel. I Makedonien ligger en god plan klar om samarbejdet mellem EU og NATO, som Tyrkiet kan tilslutte sig. Grækenland lægger desværre stadig hindringer i vejen. Europa forbliver i hvert fald autonom i sin beslutningsproces. Uden standardisering og rationalisering af midlerne kommer et europæisk forsvar aldrig i stand. National egoisme og kommercielle interesser har i for lang tid stået i vejen for udviklingen af en forsvarsindustri. Hvis Europa, hr. formand, ikke er rede til at betale den politiske og finansielle pris for et troværdigt forsvar, skal det holde op med at klage over sin ubetydelige rolle i verden. Så bliver vi ved med at bjæffe, selv om vi ikke bliver hørt.

Lagendijk (Verts/ALE).
Lad mig begynde med at fremhæve kommissær Pattens bemærkning om den afgørende rolle, som de civile aspekter af sikkerhed har. I mellemtiden er vi i Parlamentet blevet vant til tilstedeværelsen af en forhenværende general, hr. Morillon, men så vidt jeg ved, er det første gang, vi konfronteres med rigtige generaler her i salen, eller i hvert fald højtstående militærpersoner. Mine herrer, hjertelig velkommen. Men alligevel vil jeg gerne understrege, at sikkerhed for EU ikke kun, endda ikke først og fremmest, er militær sikkerhed. De civile aspekter af sikkerhed - det nævnte kommissæren med rette - har igen gjort, at EU var succesfuld i Makedonien. Det havde intet at gøre med militær styrke. Det havde heller intet at gøre med at bjæffe, hr. van den Bos. Det havde at gøre med en god blanding af civile og militære elementer. Det forklarer EU's succes i Makedonien, og den vej vil jeg gerne fortsætte.
Hvad angår Makedonien, ved vi alle sammen, at EU gerne ville iværksætte sin første store aktion. Det støtter jeg kraftigt, men vi ved også, at der i den sammenhæng stadig er store problemer med det nødvendige samarbejde mellem EU og NATO. Vi ved, at der er en aftale mellem Det Forenede Kongerige og Tyrkiet, som ganske vist ikke fortjener nogen skønhedspræmie, idet Grækenland i øjeblikket som det eneste land spænder ben. Jeg vil derfor appellere indtrængende til Rådet, til rådsformanden, om i den kommende tid at gøre alt for at sørge for, at det første forsøg ikke fører til den første store fiasko. Jeg gentager, at den aftale, der er, ikke fortjener nogen skønhedspræmie, men grækerne skal tvinges til at tilslutte sig den, fordi det faktisk ville være en fiasko, hvis vi ikke kunne iværksætte vores første aktion på grund af intern uenighed.
Min sidste bemærkning vedrører betydningen af fælles europæiske planer, når det drejer sig om forsvarsinvesteringer. I øjeblikket konfronteres vi i Nederlandene med de problemer, der opstår, når en individuel medlemsstat skal foretage store investeringer i nyt militært udstyr. For Nederlandenes vedkommende drejer det sig om opfølgningen af F16-flyene. Det viser sig at være næsten umuligt at vurdere det ordentligt. Og her taler jeg ikke om fordelene ved amerikanske og europæiske fly. Der må samarbejdes på europæisk plan, ellers investerer vi i ting, som vi har haft længe, og så har vi, når det virkelig gælder, for få penge tilovers til at investere i ting, som vi faktisk har brug for. Mange tak.

Marset Campos (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg takker hr. Trillo og værdsætter hans og kommissærernes bidrag, som har været meget oplysende.
Jeg mener, at når man opbygger Europa som et projekt, der giver anledning til forventninger og illusioner, er det helt uomgængeligt at anerkende, at det er nødvendigt med en sikkerheds- og forsvarsdimension. Der er imidlertid tre aspekter, som jeg ikke er enig i, og som kan være afgørende:
For det første mener jeg, at det er hensigtsmæssigt at få et forsvarsbegreb, der er baseret på delt sikkerhed. Det er f.eks. rigtigt, at der skal reageres på terrorisme, men den militære reaktion er ikke tilstrækkelig, hvis den ikke er baseret på ret - i dette tilfælde folkeretten - og på eliminering af de årsager, der kan føre til vanvid som det, der fandt sted den 11. september. Derfor er det vigtigt, at begrebet delt sikkerhed bliver et grundlæggende element i det forslag.
For det andet mener vi, at det er forkert at bruge al vores energi på at gøre NATO til den paraply, vi beskytter os under, og ligeledes på det særlige samarbejde med USA. Jeg mener, at den holdning forhindrer os i at udvikle den selvstændige, uafhængige og effektive sikkerheds- og forsvarspolitik, som Europa har brug for.
Det hænger sammen med det tredje aspekt, nemlig den rolle, som EU nu og i fremtiden burde spille med dets opfattelse af forsvar og sikkerhed, som ville være fremme af fred, fremme af forskellige forbindelser i verden og derfor en opfattelse af FN og folkeretten som de eneste ledetråde for EU's optræden. Dette aspekt har rådsformanden enten forbigået i tavshed eller ikke taget nok i betragtning, og jeg mener, at det vil være hensigtsmæssigt at tage det op igen, for hvis vi ikke baserer os på folkeretten eller den internationale legalitet, begår vi efter min mening en fejl. Dette er netop et af de mest afgørende aspekter i øjeblikket for at indføre fornuft, rationalitet og et solidaritetsbegreb i konflikten i Mellemøsten.
På det område ville det i betragtning af de instrumenter, som vi ville mangle, være hensigtsmæssigt at genoprette OSCE-begrebet for at garantere sikkerheden i Europa og kun rette opmærksomheden mod det, som både kommissær Patten og andre talere har sagt, nemlig nødvendigheden af at overskride det nuværende budgetloft, for det er umuligt at gøre fremskridt nok inden for forsvarsindustri, koordination og samarbejde med Unionens usle budgetter.
Endelig vil jeg nævne betydningen af den parlamentariske demokratiske kontrol, som både Europa-Parlamentet og de forskellige nationale parlamenter udøver.

Queiró (UEN).
Hr. formand, i denne debat synes det, efter at vi har hørt Rådets og Kommissionens erklæringer, som jeg takker for på grund af deres kvalitet og relevans, passende at minde om, at EU i sine traktater fortsat hverken har en bestemmelse om gensidig militær bistand svarende til den, der findes i NATO og WEU, eller særlige ordninger om våbensamarbejde.
Hvad angår Europa, er disse forhold som bekendt omfattet af Bruxelles-traktaten, revideret for WEU's såkaldte restfunktioner. Hertil skal føjes, at vi alle siden den 11. september er kommet til klarhed over, at der må et nyt forsvarsbegreb til, som forener indre og ydre sikkerhed. Vi må nu være i stand til imødegå fjender, der selv om de ikke råder over en hær, bringer landenes og borgernes sikkerhed i fare, uden at det traditionelle forsvar kan stille noget afgørende op herimod.
I den globaliserede verden, som vi lever i, kommer politik, diplomati, efterretningsoplysninger, indre sikkerhed og forsvar til at supplere hinanden, hvis vi skal kunne imødegå disse nye trusselscenarier. Sikkerhed er blevet et globalt og udeleligt begreb, forskelligt fra de traditionelle opfattelser. EU og dets medlemsstater må derfor rationalisere deres militære kapacitet og våbenproduktion, ligesom de må styrke det diplomatiske, efterretningsmæssige samt rets- og politimæssige samarbejde i en ægte synergi mellem national og overnational politik. Hvad angår forbindelserne med NATO, mener vi, at udviklingen af en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik må foregå i et partnerskab med NATO. EU's sikkerheds- og forsvarspolitiske styrke ligger netop i samarbejdet med NATO og ikke en farlig og nytteløs fristelse om en eller anden slags konkurrence med denne organisation.
Til slut et par ord om den parlamentariske kontrol med den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, der som bekendt sker på to planer: det europæiske, varetaget af Europa-Parlamentet med hensyn til den civile kriseforebyggelse og -styring, og det nationale med hensyn til den militære samme, hvor det er de nationale parlamenter, der tager sig af kontrollen. Dette spørgsmål har for nylig været genstand for debat og beslutningstagning her i Parlamentet. Det er således helt relevant at opfordre til tættere forbindelser og større udveksling af oplysninger mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter med hensyn til den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, så de forskellige parlamentariske organer kan udføre deres demokratiske kontrol på en bedre og mere hensigtsmæssig måde.

Bonde (EDD).
Hr. formand, nationer har magtmidler som politi, mønt og militær. Når EU nu vil råde over disse magtmidler, er det ikke begrundet i praktiske årsager. Grænseoverskridende kriminalitet kunne bekæmpes gennem Interpol. I stedet skal Europol være startskuddet til det europæiske FBI. Kernen i møntunionen er ikke fælles penge til international handel, men forbuddet mod nationale valutaer, hvilket vil føre til en fælles økonomisk regering. Og formålet med den hurtige udrykningsstyrke (Rapid Reaction Force) er ikke alene fredssikring, for det kan man gøre gennem FN og OSCE. Den slet skjulte dagsorden er ønsket om et egentlig fælles militær, som med tiden kan afløse NATO. EU skal være en stat med fælles politi, mønt og militær.
Min gruppe har en anden vision for Europa. Vi ønsker et demokratiernes Europa, hvor selvstændige lande samarbejder om alt det, vi ikke kan styre hver for sig, men vi ønsker ikke EU udbygget til en ny supermagt med et supermagtsmilitær. EU er verdens stærkeste handelsblok. Vi har stormagter med en fortid som kolonimagter. Det er ikke sikkert, at folk andre steder i verden ser lige så fredeligt på os, som vi selv gør. Også for fredens skyld er det bedre, at vi nøjes med FN, OSCE og NATO i stedet for at bygge en ny militærmagt.

Souchet (NI).
Hr. formand for Rådet, hr. formand, kære kommissærer, der skal ikke fremsættes tom snak. Den triste konklusion, som vi kan drage, er, at på trods af nogle få positive signaler, som beslutningerne om at gennemføre det satellitbaserede navigationsprogram Galileo og inden 2008 at bygge militærtransportflyet A 400 M efter endeløse og vanskelige forhandlinger, er det ikke lykkes konkret at opbygge det europæiske forsvar, og det forbliver oftest kun på det sproglige plan eller på udvalgsplan.
Hvis det ikke går særligt godt med det europæiske forsvar, skyldes det, at fremgangsmåden med variabel geometri ikke anvendes korrekt, som ellers gør det muligt for de lande, der har besluttet sig til at gøre noget, at fastlægge de fælles strategiske interesser og derfra at beslutte, hvilke foranstaltninger der skal træffes.
Denne fejlslagne fremgangsmåde medfører, at vi stadig ikke råder over væsentlige elementer, der opfylder vores fælles forsvarsbehov. Vi har stadig ikke et europæisk våbenagentur. Særligt på nuværende tidspunkt, hvor luftflåderne af kampfly er ved at blive fornyet over det meste af verden, vil europæerne stå over for denne afgørende udfordring med dårlige betingelser og under kaotiske forhold over for de beslutsomme og innovative amerikanske rivaler. Vi har ikke noget program for antimissilforsvar. Den europæiske politik på dette område består i at gøre opmærksom på det amerikanske forslag. Endelig er de bevillinger, der er afsat til forsvaret, blevet reduceret overalt, undtagen i Storbritannien. I løbet af de sidste 10 år har forsvarsbudgetterne været en tilpasningsvariabel for de fleste af vores regeringer. Både nedgangen i antallet og den procentmæssige nedgang er væsentlige.
Chokket over begivenhederne den 11. september og den kendsgerning, at det er nødvendigt at bekæmpe terrorismen nærmest permanent, har ikke foranlediget de europæiske ledere til at tage det nødvendige skridt, hvilket er underligt, eftersom vi er lige så udsatte. Det er dog på tide en gang for alle at stoppe den tomme retorik om fredsdividender. Vores lande skal for at kunne modstå de nye trusler ikke spare på en indholdsrig argumentation om deres bestræbelser på forsvarsområdet. Opgaven vil på visse områder blive meget vanskeligere, end vi er vant til i Europa, og for at fuldføre den kræves der modige politikere. Det er måske ikke uvæsentlig at nævne i disse valgkamptider i flere medlemslande.

Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, i løbet af de sidste 10 år er den europæiske offentlige opinion efterhånden blevet klar over, at det er nødvendigt at give EU en selvstændig forsvarskapacitet for at gøre det muligt for Unionen at få betydning i internationale sammenhænge og at få den politiske betydning, som den burde have med dens moralske autoritet og økonomiske styrke. EU, der ikke deltog i løsningen af krisen i Jugoslavien og ikke var i stand til at tale med én samlet stemme i den forbindelse, som i Kosovo var involveret i en krig, hvis forløb viste, at den ikke kunne løses uden amerikanske midler på en række væsentlige områder, er i dag ikke synlig på den internationale scene hverken i Afghanistan eller i Mellemøsten, eftersom den ikke på så kort tid har kunnet løse de væsentligste problemer, og særligt fordi den manglede den vilje, der var nødvendig for at kunne stille midler til rådighed.
Hr. kommissær Patten, vi vil ikke anmode om en budgetstigning på 14%, men det er allerede to år siden, vi vedtog vores kollegas, fru Lalumières, initiativbetænkning om et forsvar, hvor Europa-Parlamentet vedtog en meget væsentlig artikel, der opfordrede regeringerne i medlemslandene om ikke på forhånd at tilsidesætte tanken om en forøgelse af budgetmidlerne, eftersom denne forøgelse kan blive nødvendig for Unionens troværdighed. Man kan konstatere, at denne opfordring ikke har haft nogen betydning, og med undtagelse af Storbritannien har de europæiske ledere med sindsro fortsat den regelmæssige nedskæring af deres bestræbelser på forsvarsområdet og har således fjernet enhver troværdighed ved den vilje, som de skilter med.
EU bliver i forbindelse med USA's betydelige bestræbelser efter chokket den 11. september nu stillet til ansvar, og enten accepterer EU, at USA egenhændigt klarer de militære problemer, idet EU forpligter sig til fortsat at drøfte fredsproblemerne med USA i større eller mindre grad og således i henhold til hr. Wiersma, hr. Lagendijk og hr. Bonde at have samme rolle som athenerne i oldtidens Rom, eller også beslutter det sig endeligt til ikke blot at anvende pengene bedre ved at forene dets bestræbelser, der indtil nu har været spredte, men ja, hr. kommissær Patten, også til at anvende flere penge. Ved endnu en gang at fremhæve denne vanskelige beslutning tror jeg ikke, det er forgæves at minde om, at de teknologier, der er udviklet indtil nu vedrørende våben, altid har en bagside, og at de derfor har en betydning for alle de civile og militære kapaciteter i den europæiske industri. Ja, der må gives førsteprioritet til opbygningen af en ægte europæisk våbenindustri, som først og fremmest bør, De har nævnt det, hr. kommissær og hr. rådsformand, få tildelt et fælles europæisk budget, der præcist er bestemt til forskning og udvikling. Hr. rådsformand, hvad mener De om det forslag, som hr. Bayrou, der stiller op til det franske præsidentvalg, har stillet om hurtigst muligt at bevilge dette budget 0,5% af bruttonationalproduktet i hver enkelt medlemsstat?

Titley (PSE).
Hr. formand, kommissær Patten udfordrede os til at prøve at begrunde et krav om en forøgelse af forsvarsudgifterne for vores vælgere. Han har ret, når han siger, at det ikke ville være særlig populært.
Men én ting, vi kunne have, er meget mere effektive forsvarsudgifter. I Kosovo lærte vi, at vi, mens vi bruger 60% af, hvad amerikanerne bruger, kun får 10% så meget for pengene, som USA gør. Jeg ville som skatteyder gerne vide, hvad det er, vi i så fald bruger vores penge på. Svaret på dette spørgsmål er spild, ineffektivitet og overlapning, og det er det spørgsmål, vi bør se på. Det er Kommissionens opgave at gøre noget ved dette. I sine meddelelser fra 1996 og 1997 syntes Kommissionen villig til at gøre det. Men hvor Santer-Kommissionen var rede til hvad som helst, er den nuværende Kommission krøbet sammen bag sine barrikader, fordi den er bange for at konfrontere medlemsstaterne med dette spørgsmål, og den har herved forfejlet sit ansvar, når det gælder om at forsvare traktaterne.
Kan kommissær Liikanen bekræfte over for mig, at Domstolens domme i sag C-70/94 og sag C-83/94 giver Kommissionen bemyndigelse til at gøre indsigelse mod medlemsstaternes fortolkning af artikel 296, som de har taget som en blankofuldmagt, hvilket ikke er, hvad Romtraktaten tilsigter? Vi ønsker, at Kommissionen bevæger sig fremad. Jeg bifalder det, kommissær Liikanen har sagt, men jeg vil se hurtigere fremskridt. Vi kan ikke sende vores tropper i kamp, medmindre vi har kapacitet til at støtte dem.
Som George Robertson har sagt, er det at være rede til kamp ligesom en graviditet: enten er man det, eller også er man det ikke! Som den spanske forsvarsminister sagde, kan vi ikke komme videre ved at bruge en tredjedel af vores kapacitetskrav. Hvorfor kun en tredjedel? Vi må gøre brug af hele kapaciteten, hvis vi mener det alvorligt med en europæisk forsvarsidentitet. Så jeg ønsker at se denne dagsorden drevet fremad. Vi har brug for en person med ansvar. Sagt i fodboldsprog har vi brug for en Roy Kean til at drive dagsordenen fremad for at sikre, at vi har den kapacitet, vi har brug for.

Duff (ELDR).
Hr. formand, jeg takker ministeren for hans yderst interessante indlæg og for hans støtte til, at der nedsættes et ministerråd inden for en forsvarsdannelse. En ting, der undrer mig, er, hvad der er den nøjagtige status af det udkast til aftale, der er formidlet mellem Storbritannien, USA og Tyrkiet, mellem EU og de europæiske NATO-medlemmer, der ikke er medlemmer af EU. Til trods for, at udkastet til aftale stadig er omgærdet med stor hemmelighedsfuldhed, læste jeg det meget omhyggeligt. Det forekommer mig at være en tro gengivelse af konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Nice om, at ikke blot EU's, men også Tyrkiets sikkerhedsinteresser bør garanteres af den hurtige udrykningsstyrke. Udkastet til aftale gør det muligt for Rådet at beslutte at opfordre Tyrkiet til at spille en rolle i de tilfælde, hvor der ikke er brug for NATO-faciliteter. Det forekommer ikke mig at udgøre en trussel over for EU's selvstændighed. Jeg ville være meget taknemmelig for en klar forklaring på, hvad det egentlige problem er i Rådet.

Lannoye (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne stille et spørgsmål, som vedrører de to politikker, der bliver forhandlet om denne eftermiddag. Det drejer sig om den problematik, der er forbundet med brugen af våben og ammunition med forarmet uran.
Jeg gør opmærksom på, at Europa-Parlamentet den 15. januar 2001 vedtog en beslutning om at opfordre til vedtagelsen af et moratorium for brugen af disse våben og ammunition. Den 27. marts 2002 offentliggjorde FN's miljøprogram resultaterne af en undersøgelse af seks områder i Serbien og Montenegro, hvor der under Balkan-krigen i 1999 har været anvendt ammunition med forarmet uran. Undersøgelsen bekræfter en generel forurening af fem af de seks berørte områder. På to af stederne bemærkede man partikler af forarmet uran i luften. Resultater fra målinger viser, at støv fra forarmet uran i vid udstrækning blev spredt i miljøet efter brug af disse former for ammunition.
Selv om FN's miljøprogram betragter niveauet for den radioaktive forurening som lavt, forholder det sig dog stadig således, at denne forurening er bevis på, at brug af våben og ammunition med forarmet uran naturligvis skader militærfolkene, men også civilbefolkningerne uden tvivl for flere generationer.
Selv om der ikke er nogen officielle informationer, der bekræfter det, er der i dag flere ting, der bekræfter teorien om, at en meget stor del af Afghanistan, der blev bombet massivt, er blevet forurenet af forarmet uran, bl.a. forsvarsminister Rumsfelds erklæring, hvori han nævnte et forurenet område, de pakistanske videnskabsmænds bekymring og særligt bekræftelsen af brugen af fjernstyrede bomber med tryklegemer af meget tykt metal, der sikkert var forarmet uran.
Ifølge vores informationer iværksætter FN's miljøprogram i de kommende uger en undersøgelse om krigens indvirkning på miljøet. Jeg har dog stadig nogle spørgsmål til Rådet: Påtænker Rådet at træffe særlige foranstaltninger til beskyttelse af tropperne og de humanitære udsendinge i Afghanistan? Hvad mener Rådet om brug på lang sigt af denne type ammunition og våben, vel vidende at det drejer sig om våben, der ikke kan skelne, og som både rammer civilbefolkninger og militæret?

Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, endnu en gang tales der om en fælles forsvars- og sikkerhedspolitik for at få et tættere samarbejde mellem EU og NATO, uden at de ansvarlige definerer den modstander, der gør den foreslåede organisering og stigning af den militære udrustning nødvendig.
For Grækenlands Kommunistiske Parti og andre pacifistiske kræfter i Grækenland er det tydeligt, at denne politik ikke tjener freden. Det er en politik, der betyder indgreb, hovedsageligt militære, mod folkeslagene snart under påskud af at ville forsvare menneskerettighederne, snart under påskud af at ville bekæmpe terrorismen, selv den, som aggressorerne selv skaber eller støtter, men altid til fordel for storkapitalen. Målet er at dele markederne endnu en gang til fordel for de stærkeste. Men lad os være ærlige. Til det formål anvendes terrorangrebet den 11. september i så provokerende grad, at man må stille spørgsmålet, hvem der var de virkelige bagmænd bag det.
Det er grunden til, at denne politik ikke får vores støtte, de pacifistiske kræfters støtte, der drømmer om en anden verden, diametralt modsat den nuværende, der desværre mere og mere bliver styret af jungleloven.

Belder (EDD).
Hr. formand, den kombinerede behandling af EU's forsvarspolitik og forsvarsindustrien er megetsigende. Der foreligger ganske vist to særskilte beslutningsforslag, men forbindelsen mellem de to opretholdes kunstigt.
Jeg vil gerne opfordre til, at de to temaer kobles fra hinanden. Forsvarspolitikken kan der tales fornuftigt om i EU-regi. Det kan ikke skade at koordinere nationale forsvarsbestræbelser, helst i større sammenhæng i NATO-regi. Men medlemsstaterne er i sidste instans ansvarlige.
En forudsætning for en europæisk forsvarspolitik er dog, at der er enighed om en strategisk plan. Det drejer sig efter min opfattelse ikke om headline goals og opstilling af vage scenarier. Hvad vil Europa nu egentlig med sin forsvarspolitik? Hvilke konkrete trusler er der, og hvordan skaber vi et passende svar? Indtil nu er Rådet stadig et enigt svar skyldigt.
At indgå aftaler på europæisk plan om forsvarsindustri forekommer mig ikke at være fornuftigt. Argumentet om, at det ville være en fordel for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, er ikke holdbart. Det ser ud, som om det udelukkende drejer sig om store industriers interesser her. I praksis fremstilles forsvarsmateriel ofte ved hjælp af joint ventures. Disse er ikke begrænset til det europæiske kontinent.
Desuden er den europæiske industri i øjeblikket ikke særlig enig. De individuelle medlemsstaters interesser vejer tungt. Europæiske projekter forløber generelt ikke uden problemer. Det er derfor et spørgsmål om, hvad der i sidste instans er bedst for den militære kapacitet, som nu er temmelig begrænset - europæisk materiel eller andet materiel?

Kronberger (NI).
Hr. formand, at opdele verden i godt og ondt er ikke nogen konstruktiv definition for en aktiv fredspolitik, især ikke da definitionen af godt og ondt foretages ensidigt ud fra de forskellige interesser. Enhver militær konflikt har en forhistorie. Man må f.eks. ikke glemme, at Taleban-styret i Afghanistan er blevet støttet og fremmet af multinationale olieinteresser. Det var almindeligt kendt.
Allerede dengang ville det have været vigtigt at pege på de risici, som var resultatet af denne støtte. Når USA nu truer med at ville angribe Irak og muligvis også andre stater som Iran og Nordkorea, er det en enormt farlig leg, som hurtigt kan komme ud af kontrol. Her må EU stærkere end hidtil optræde som forsvarer for folkerettens værdinormer. Det kræver en høj grad af civilcourage og uafhængighed.

Von Wogau (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, når vi i dag i denne debat også taler om de industrielle aspekter af den europæiske forsvarspolitik, er det en vigtig begivenhed. Vi bør huske, at EU's fædre ikke grundlagde EU, fordi de ville samarbejde økonomisk, men at den vigtigste opgave skulle være at sikre freden, og at der allerede i årene 1952-1954 forelå et projekt til en europæisk forsvarspolitik. Det er rigtigt, at vi i dag tager denne tråd op igen.
Kommissær Patten har udfordret os. Han har spurgt os, om vi ville støtte, at der bruges 14% mere på forsvaret, sådan som det er tilfældet i USA. Jeg vil imidlertid gerne stille et andet krav først, nemlig kravet om, at vi anvender de penge, som vi i forvejen bruger på forsvaret, mere fornuftigt, at der ikke føres 15 forskellige politikker på dette område, men at man derimod udnytter de synergieffekter, der kan komme af, at vi samarbejder på dette område.
Hertil hører, at reglerne for det indre marked i højere grad skal anvendes på dette område. Der findes fornuftige undtagelser, men disse undtagelser anvendes for meget, og derfor må vi sørge for, at reglerne anvendes i større omfang. Når 15 forskellige nationer samarbejder i sidste ende, kræver det på dette område også en vis standardisering, fordi man ellers vil få meget store kompatibilitetsproblemer. På det civile område har vi udviklet metoder i forbindelse med standardiseringen, som også kan være nyttige i denne sammenhæng, særligt med henblik på den duale anvendelse.
Endelig bør vi gøre os klart, at det vigtigste pilotprojekt på dette felt er den kriseinterventionsgruppe, som blev besluttet i Helsinki. Spørgsmålet er, om EU inden for en overskuelig horisont virkelig skal påtage sig ledelsen i Makedonien. Jeg mener, at det er et spørgsmål, vi bør undersøge meget omhyggeligt. Her må vi ikke forhaste os. Vi må ikke komme i en situation, hvor vi bliver presset fra en eller anden side, for denne indsats vil som Europas første indsats være af allerstørste betydning for os.

Lalumière (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære kommissærer, jeg glæder mig først og fremmest over Deres tilstedeværelse her i dag, hr. minister. Hvert formandskab har gjort det til en vane at modtage forsvarsministrene, hvilket er et virkeligt fremskridt. Jeg ønsker ligeledes at lykønske Dem med, at De vil gennemføre FUSP efter Deres devise om "mere Europa". I den forbindelse gør jeg opmærksom på, at FUSP er meget populær, eftersom mere end 70% af den offentlige opinion i henhold til undersøgelser fra Eurobarometer ønsker en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik under forudsætning af, at den er troværdig. Ligeledes lykønsker jeg Dem med idéen om at arbejde med indførelsen af en Middelhavsdimension i FUSP.
Ud over disse positive punkter vil jeg også stille Dem to spørgsmål, hvor det første drejer sig om, hvad det spanske formandskab gør for at fremskynde forhandlingerne mellem EU og NATO for at overvinde modstanden i en række lande. Hr. minister, De nævnte dette punkt. Kan De nøjagtigt sige, hvor langt De er kommet i dag? Har De overvejet NATO's fremtid og de eventuelle konsekvenser af ændringerne af NATO for vores europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik i betragtning af de seneste holdninger fra vores amerikanske venner, Ruslands henvendelser og de begivenheder, der har fundet sted siden den 11. september?
Mit andet spørgsmål er dels til ministeren, dels til kommissæren. Det drejer sig om følgerne af den 11. september, som både angår Kommissionens civile midler som de militære midler, der henhører under Rådet. Hr. minister, De nævnte bekæmpelsen af terrorisme, men De har ikke stillet spørgsmålet om, hvorvidt vores FUSP, som den er fastlagt i henhold til Rådets møder i Köln og Helsinki, er tilpasset til denne nye kamp. Kan man stole på vores FUSP? Ikke kun i forbindelse med Petersberg-opgaverne, men også til bekæmpelse af terrorisme. Skal hele vores holdning eller i det mindste en del af vores holdning ikke tages op til fornyet overvejelse og i bekræftende fald hvilke? Er det spanske formandskab klar til at overveje dette på ny. Jeg mener, at vi har brug for det.

Atkins (PPE-DE).
Hr. formand, princippet om europæisk samarbejde inden for forsvarets materielforsyning er veletableret. Jeg har været vidne til mange projekter i min egen region såsom Tornado, Eurofighter, ja, endog Airbus og deraf afledte produkter. Ja, jeg var endog i et tidsrum minister med ansvar for Aerospace og derfor også for Airbus, så jeg er en af dem, som er meget ivrige efter at se A 400 M komme op at flyve så snart som muligt.
Det nordvestlige England har mange dybe og langvarige forpligtelser i hele sin industri til at arbejde ved siden af kvalificerede og professionelle kolleger over hele EU. Det har håb om f.eks. at deltage i Galileo-projektet i fremtiden, hvad enten det har en forsvarsrolle eller ej.
Det forsvarsindustrielle grundlag er overordentligt vigtigt for Unionen. Af strategiske militære årsager naturligvis, men også på grund af den avancerede teknologi, som ofte også kan anvendes i det civile samfund og som bidrag til lokalsamfund i form af arbejdspladser, infrastruktur og indtjening. Men der er spild. Der er bevillingsoverskridelser, indkøb uden tanke for prisen, forpligtelser uden for kontraktforhold - det, vi på engelsk kalder bestikkelse - og meget mere. For at bruge militær jargon bør følgende gælde for forsvarsindustrierne: samarbejde, koordinering og omkostningskontrol.
Jeg og mange af mine kolleger i gruppen af britiske konservative er i princippet bekymrede med hensyn til EDSP. Hvilken effekt vil kontrollen med og begrænsningen af våbeneksporten f.eks. have for medlemsstaternes suveræne rettigheder? Hvad er det helt nøjagtigt, at Det Europæiske Forsvarsmaterielagentur skal lave? Hvorfor skal der absolut gives prioritet til at opfylde EDSP's kapacitetskrav?
Men generelt bør disse mål hilses velkommen, og med lidt manøvrering er jeg sikker på, at det vil fungere. Jeg støtter disse brede mål.

Swoboda (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, ærede kommissærer, kommissær Patten sagde, at vi ikke skulle undervurdere de ikke-militære aspekter af den europæiske udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det er helt rigtigt! Men på den anden side er det lige så rigtigt, som Elmar Brok og Gary Titley sagde, at vores militærudgifter er præget af stor ineffektivitet, især set i et europæisk perspektiv.
I dag hersker der - og det er ingen hemmelighed - i mange EU-lande usikkerhed og ligefrem kaos i indkøbspolitikken. Vi har brug for en kommitteret for forsvaret, som indsættes af Rådet og Kommissionen i fællesskab, især for det militære indkøbsvæsen. Han eller hun skal stå til regnskab over for såvel den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, altså hr. Solana, som kommissærerne Patten og Liikanen og udvikle en fælles forsvars- og indkøbsplan.
Det drejer sig ikke primært, kommissær Patten, om øgede udgifter til militært isenkram, det drejer sig om en indbyrdes afstemt indkøbspolitik i EU's medlemslande, som især også skal være egnet til det europæiske forsvar. Det er et spørgsmål om sikkerhed, effektivitet og sparsommelighed.

Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, det er ofte sagt, at EU er en slags økonomisk kæmpe, men en militær og politisk dværg. Omverdenen kunne i sin tid næppe tro på det. Krigene i Jugoslavien har i sidste ende vist det meget udtrykkeligt for enhver, som ville vide det. Højtstående militærpersoner fra næsten hele den europæiske NATO-søjle kommenterede i fjernsynet den kendsgerning, at JNA, den jugoslaviske forbundshær i opløsning, ville være uovervindelig for os. Det gav et overordentlig sørgeligt billede af det, vi som EU og NATO-søjle er i stand til. Heldigvis har vi lært noget siden da. Vi har lært at skamme os over det, der er sket, og der er alligevel også klart gjort fremskridt. Vi har endda mod til at påtage os visse opgaver og overtage dem fra amerikanerne. Der tales om Makedonien og en specifik rolle for EU, netop i Bosnien.
Det går altså fremad. Modet til at fremme militære udgifter er imidlertid stadig ringe. Hr. Patten sagde også, at der faktisk her i Parlamentet er meget bred støtte til en forhøjelse af forsvarsbudgetterne, men man skal kunne læse pokkers godt mellem linjerne for at se, at det forholder sig sådan.
Endnu vigtigere er i virkeligheden det manglende resultat af vores bestræbelser. Det blev for lidt siden vist, hvordan det kan være. Mange elementer spiller en rolle. Forskellig argumentation, nationale argumenter af mindre rationel karakter, det image, som taleren har, de økonomiske og industrimæssige fordele og alle mulige andre argumenter, som spiller en rolle, når det gælder forsvarsbestræbelser og indkøb.
Faktisk har vi et stort behov for en europæisk politik ud fra en klar opfattelse. Det indser befolkningen tydeligt, således som fru Lalumières tal også viste, men som vi for lidt siden hørte, er det stadig langtfra populært nogle steder. Jeg tror, at vi skal fortsætte med at agitere for det. National suverænitet er en udmærket ting, som først og fremmest tjener borgernes sikkerhed. Hvis det ikke kan lade sig gøre med ren adskillelse af national suverænitet, må vi lære at se det på en bredere baggrund.

Katiforis (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, de herrer kommissærer, mine damer og herrer, ærede medlemmer, en speciel, men vigtig side af den fælles politiske sikkerhed og det fælles politiske forsvar kommer til udtryk i forholdet mellem de europæiske styrker, der er under opbygning, og NATO.
En side af dette forhold er, at NATO er den fælles sikkerhedsorganisation, som Europa baserer sit forsvar på. Det europæiske forsvar har hverken til hensigt eller kan erstatte NATO i denne rolle. Det er hævet over enhver tvivl.
En anden side er, at der ikke er nogen grund til, at de europæiske styrker får midler, som NATO allerede råder over, for det er unødvendigt med dobbelte udgifter. Jeg er ikke sikker på, at dette andet punkt er lige så holdbart som det første. Det synspunkt forudsætter fuldstændig overensstemmelse og sammenfald i synspunkterne hos den europæiske politiske ledelse og NATO's politiske ledelse, og der er ingen garanti for et sådant sammenfald. Der er naturligvis ikke nogen, der kan forestille sig en modsætning, en fjendtlig indstilling over for NATO, men blot en lille tvist kan være nok til, at NATO nægter at stille sine midler til rådighed for de europæiske styrker.
En permanent aftale om, at de europæiske styrker kunne anvende NATO's midler, ville naturligvis være et fremskridt, men vi ved alle, at dette fremskridt står over for alvorlige vanskeligheder, som vi håber, det er muligt at overvinde.
Vi har hørt et medlem sige, at grækerne burde acceptere visse ting. Hvilke ved jeg ikke. Spørgsmålet om et selvstændigt, europæisk, politisk forsvar er ikke et lokalt græsk problem. Det ville være morsomt, hvis vi forudsatte det. Det er et meget større emne, der angår politikkens troværdighed, som vi alle har pligt til at forsvare.

Medina Ortega (PSE).
Hr. formand, jeg vil lykønske rådsformanden med, at han har fremmet den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik betydeligt med indkaldelsen til et specifikt råd for forsvarsanliggender.
Jeg mener, at forhandlingen i dag kan være til stor hjælp for den politik, som rådsformanden ønsker at føre, for der er en lille forskel i hans og mange af deltagernes opfattelse: Rådsformanden har lagt vægt på forsvarspolitikkens mellemstatslige karakter, og her har dels hr. Brok, dels en række andre medlemmer, f.eks. hr. Titley, hr. Marset og hr. Morillon samt kommissær Patten og kommissær Liikanen, givet udtryk for, at der er mulighed for en europæisk politik for forsvarsmaterielindustrien.
Artikel 296 er en lås, som ikke er helt låst. Der er en nøgle, der er en mulighed for at iværksætte den: Vi har allerede en retspraksis fra Domstolen, der åbner vej for det, og jeg håber, at Rådet vil overveje muligheden af en udvikling af fællesskabsretten specifikt på fællesskabsplan ud over de aktioner, der iværksættes på nationalt plan.

Trillo-Figueroa
Hr. formand, jeg vil knytte en kommentar til medlem og professor Medina Ortegas sidste ord. Jeg skal ærligt indrømme, at jeg er overrasket over den støtte, hvilket ingen af mine forsvarskolleger sandsynligvis har oplevet, som Europa-Parlamentet med alle de nuancer, der er naturlige for dets legitime pluralitet, har ydet den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, og de mange muligheder og nuancer, der er kommet til udtryk i alle indlæggene, som jeg takker for og har noteret mig omhyggeligt.
Jeg tror, at fru Lalumière har ret, når hun siger, at vi efter dette plenarmøde og efter de undersøgelser, som hun har mindet os om - og som stort set er sammenfaldende med dem, vi har i mit land - kan spå om en god fremtid for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik.
Jeg vil gerne inddele mine svar i overvejelser om den nærmeste fremtid og overvejelser om en fremtid, som jeg ønsker er nær, men som måske er fjernere.
Kommissær Pattens kommentarer om de budgetmæssige spørgsmål var yderst interessante og ligeledes det svar, som bl.a. hr. Souchet gav ham. Gid man kunne høre sådan nogle ting hver dag og i alle parlamenterne. Medlemsstaternes forsvarsministre kan kun være taknemmelige over ethvert fremskridt i Europa-Parlamentet og ønske, at eksemplet forplanter sig.
Jeg vil tage hr. von Wogaus tråd op, da han talte om at udnytte synergier. Det drejer sig ikke kun om, mine damer og herrer, at lave et ekstra budget i Unionen. Det drejer sig også om at samle vores forsvarsmaterielpolitikker, for hvis vi samler krav, programmer og styring gennem et europæisk agentur, der koordinerer markedsføringen og naturligvis finansieringen, vil vi faktisk spare penge. Det er ikke bare det, at vi forøger vores effektivitet, hvilket vi er forpligtet til. Vi vil spare penge. Jeg skal indrømme, at den kløft, som den amerikanske forøgelse på 14%, der er blevet nævnt, har skabt, er helt uovervindelig, men alle forskellene mellem vores programmer, som vi skal samle, kan og skal overvindes. Mine damer og herrer, det skader naturligvis ikke de små og mellemstore virksomheder, for i alle lande har vi eksempler på, hvordan de små og mellemstore virksomheder kan koble deres produktion sammen med de store programmer og repræsentere en andel gennem de store europæiske konsortier, der uden tvivl uundgåeligt og måske med en transatlantisk forståelse er fremtiden for virksomhederne. Men det punkt vil jeg ikke komme nærmere ind på.
Jeg kan berolige hr. Marset, hvad angår retten. Unionen er, for ikke at anvende andre begreber, baseret på ret. Det har naturligvis været formandskabets betænkelighed, da det indkaldte til mødet i Salamanca. Vi mener, at det er meget nødvendigt og påtrængende, at vi indbyrdes - og naturligvis med Parlamentets helt uundværlige samarbejde - skaber denne ret for Petersberg-opgaverne, som kan finde anvendelse fra første gang, de skal udføres.
De sætter spørgsmålstegn ved forbindelserne med NATO. Hr. Marset satte selv spørgsmålstegn ved subsidiaritetsprincippet, som hr. Katiforis derefter bekræftede. Det er rigtigt, at NATO i dag er helt uerstatteligt som instrument til kollektivt forsvar. Det ville, mine damer og herrer, være helt umuligt for os at tale om en europæisk hær for øjeblikket. Jeg er sikker på, at ligesom der indtil videre har været enighed, ville der kunne opstå voldsomme uenigheder. Det kollektive forsvar er i dag tillagt NATO gennem Washington-traktaten. Vi har - som hr. Duff nævnte i sit indlæg - en supplerende opfattelse af Den Atlantiske Alliance, hvilket ikke forhindrer - snarere tværtimod - at vi skal fremme den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik ved at udbygge opgaver, integration, forsvarsmaterielpolitik og institutioner.
Fru Lalumière spurgte mig, hvilke ændringer der er sket i NATO efter den 11. september. Jeg er nødt til at svare meget kort: For det første er der permanente møder med Rusland, hvilket var helt utænkeligt før den 11. september. Jeg skal bekræfte her, at uden Ruslands samarbejde havde den internationale koalitions operationer i Afghanistan ikke været mulige, og de ville ikke have haft det resultat, som nogle siger, at de har haft på to måneder, selv om de endnu ikke er afsluttet. Rusland har i øjeblikket et glimrende forhold til Den Atlantiske Alliance, og det ville være vanvittigt ikke at udnytte denne lejlighed til at skabe stabile mekanismer med de institutionelle reformer, der er nødvendige.
Hvad angår udvidelsen af Alliancen, tror jeg, at den 11. september har efterladt os alle med en følelse - som formandskabet og den spanske regering naturligvis har - af, at udvidelsen bør være rettet mod det ideologiske fællesskab mere end mod den nøje opfyldelse af militære krav, for vi har fundet ud af, at de værdier, som vi forsvarer i fællesskab, og som netop er dem, EU bygger på, ikke accepteres universelt og er på spil. Derfor skal vi være særligt opmærksomme på de lande, der har indført demokrati og går ind for de værdier, og som ønsker at bidrage til deres fælles forsvar.
Først hr. Patten - og senere mange af Dem - nævnte den mellemsøjlekarakter, som overvejelserne om sikkerheds- og forsvarspolitikken burde have. Jeg kan oplyse Parlamentet om - jeg gjorde det ikke før - at satellitcentret i Torrejón, som hører ind under Den Vesteuropæiske Union, allerede har den karakter, og at instituttet for sikkerhedsstudier i Paris, der også hører ind under Den Vesteuropæiske Union, også bør have den, og at dette i øjeblikket - på det belgiske formandskabs og nu det spanske formandskabs initiativ - er ved at undersøge mulighederne for en europæisk hvidbog om forsvar. Denne hvidbog kan være af stor interesse, for indtil videre tror jeg, at vi har det samme mål, men forskellige visioner om hensigten med den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik.
De talte om den institutionelle reform, der er ved at blive udarbejdet med PSC's og den højtstående repræsentants undersøgelse. Det får mig til, hr. formand, til sidst at besvare hr. Salafrancas spørgsmål om de beskedne visioner, man kan have om den nærmeste fremtid for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, med korte og helt personlige overvejelser: For det første bør konventet tage denne søjles institutionelle struktur op til fornyet overvejelse under hensyntagen til dens mellemsøjlekarakter. Derfor skal de organer, der meget hurtigt er overgået fra at være midlertidige til at være permanente, tages op til fornyet overvejelse. For det andet, opgaverne. Der er ingen tvivl om, at opgaverne skal udvides. Den Sevilla-erklæring, som vi er ved at udarbejde, om problemet med terrorisme udelukkende i form af angreb udefra ville allerede være en udvidelse af Petersberg-opgaverne fra Helsinki. Der skal også overvejes mekanismer til styrket samarbejde, hvilket er blevet nævnt her. I nogle lande er EUROFOR, EUROMARFOR og andre former for flådesamarbejde allerede i gang. Og endelig skal der - hvorfor ikke? - tænkes på nogle konvergenskriterier - uden at jeg skal angive hvilke - hvor kvaliteten naturligvis skal gå forud for kvantiteten, og der skal være sammenfald om visse krav.
Liikanen
Hr. formand, hr. Titley bad Kommissionen om at besvare et meget detaljeret spørgsmål om Domstolens domme med hensyn til anvendelsen af artikel 296. Kommissionen har brugt denne domspraksis til at forbedre sin forordning om kontrol med udførslen af produkter og teknologi med dobbelt anvendelse. Senest har Kommissionen, som jeg nævnte i mit indlæg, gjort indsigelse mod 12 medlemsstaters misbrug af artikel 296 vedrørende told på våbenindførsel, hvilket forhindrer den fælles toldtarif i at blive implementeret. Kommissionen vil fortsætte med at følge denne linje.
Jeg vil gerne takke Parlamentet for en meget interessant debat. Det er meget vigtigt, at vi fortsat agerer for at fremme en stærk forsvarsindustri og -kapacitet i Europa.

Lannoye (Verts/ALE).
Det bliver en kort bemærkning. Hr. formand, jeg har ikke fået svar på mine spørgsmål om våben og ammunition med forarmet uran. Kan rådsformanden bekræfte, at han ikke er i stand til at svare mig?

Formanden.
Jeg tror, han er villig til at besvare Deres spørgsmål. Jeg kan ikke svare på, om han er i stand til at give Dem et svar.

Trillo-Figueroa
Hr. formand, hr. medlem, undskyld, men tiden, som De overholder så nøje, har forhindret mig i at svare Dem. Det vil jeg meget gerne gøre nu.
For det første skal jeg sige til Dem, at vores oplysninger ikke stemmer overens med dem, De opererer med. Jeg har oplysninger, som godt kan afsløres nu, der forsikrer om, at der ikke er blevet anvendt ammunition med forarmet uran i Afghanistan, og det er blevet bekræftet af enheder med ABC-opsporende udstyr i selve Afghanistan inden for ISAF.
For det andet og som svar på Deres spørgsmål om, hvilke beskyttelsesforanstaltninger der var truffet, skal jeg sige, at ud over at være udstyret med ABC-opsporende udstyr overholder de enheder, som de forskellige lande har udsendt til enten Kabul eller - i Spaniens tilfælde - Bagran, overholder lægeenhederne nogle meget skrappe adfærdsregler og overvåger konstant både den type helbredsskader og risici, der kan skyldes situationen i selve landet eller resistens.
For det tredje skal jeg gøre Dem opmærksom på, at det belgiske formandskab iværksatte en undersøgelse, som det spanske formandskab fortsætter, om de mest hensigtsmæssige foranstaltninger til sikring af troppernes helbred. Og endelig, hr. medlem, skal jeg sige til Dem, at den videnskabelige komité, der undersøgte problemet i Spanien - og den bestod af uafhængige videnskabsmænd fra universiteter og læger - garanterede, at der ikke var nogen direkte forbindelse mellem brug af forarmet uran og visse svulster, som var blevet konstateret hos nogle af soldaterne.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser af den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hr. Solana, og fra Rådet og Kommissionen om situationen i Mellemøsten.
Inden jeg beder hr. Solana om at indlede debatten, vil jeg gerne på Parlamentets vegne takke hr. Solana og kommissær Patten, som begge har gjort en særlig indsats for at være til stede ved denne debat her i dag, også med det spanske formandskab.

Solana
Mine damer og herrer, siden jeg tiltrådte mit embede, har jeg forsøgt altid at tale oprigtigt, forståeligt og med respekt for medlemmerne af Parlamentet. Jeg tror, at debatten i dag er en af de vanskeligste, jeg har deltaget i, og vi må behandle den med den sædvanlige ansvarsbevidsthed og politiske bevidsthed.
Det problem, som vi behandler i eftermiddag, og som er tæt på os, er vigtigt, for det drejer sig om vores værdier, vores sikkerhed og vores interesser. Derfor, hr. formand, mine damer og herrer, mener jeg, at vi alle sammen, alle de institutioner, der er samlet her i eftermiddag, er forpligtet til at forsøge at finde løsninger på problemet. Vi skal være en del af problemets løsning, ikke en del af problemet.
Mine damer og herrer, der er ingen tvivl om, at den aktuelle situation i Mellemøsten er dramatisk, tragisk og farlig på grund af dens følger for ikke bare de mennesker, der lever dér, men hele regionen. Og vi skal se den barske virkelighed i øjnene med den ansvarsfølelse, som europæerne altid har haft.
Jeg mener ærligt talt, at vi har nået grænsen for det acceptable. De begivenheder, der udspiller sig i området, fører ingen steder hen, de fører ikke til en løsning på problemet, men kun til fortvivlelse og elendighed. Derfor mener jeg, at vi skal handle på alle fronter, ikke bare for at løse den aktuelle krise, som vi oplever i disse timer, men også for at forsøge at fjerne årsagerne til den.
Hr. formand, jeg vil kort gøre rede for disse tre punkter: Jeg mener ikke, at der er nogen tvivl om, at alle de tilstedeværende i Parlamentet og alle Europas borgere har fordømt, fordømmer og vil fordømme terrorisme. Derfor mener jeg, at vi med den åbenhed, som vi altid har haft over for vores venner i Israel, kan slå fast, at vi vil fordømme terrorismen igen og igen, så mange gange det er nødvendigt, og at vi ikke har noget som helst at gøre med den. Med samme åbenhed kan vi sige til vores venner, at vi ikke er enige i den aktivitet, de er i gang med.
(Kraftigt bifald)
Vi mener, at vi uden forbehold, ud fra det venskab og den åbenhed, der giver os mulighed for at se, hvordan vi har talt på andre tidspunkter, i dag er forpligtet til at sige det, vi mener. At sige det lige så enkelt, men med den samme ansvarsfølelse.
Hr. formand, jeg mener helt ærligt, at Staten Israels militære reaktion, som vi er vidne til i de besatte områder, er uacceptabel, og vi må sætte en stopper for den omgående. Den må ophøre omgående, mine damer og herrer, for den fører ikke til noget, og den fører ikke til en løsning på problemet, der, som det er blevet sagt, går ud på at gøre en ende på terrorismen.

Mine damer og herrer, vi ved allerede, hvor meget den civile befolkning lider. Den ønsker ikke at deltage i en krig, den ønsker fred og fredelig sameksistens mellem landene. At nægte hele befolkningsgrupper vand og elektricitet er uforsvarligt af sikkerhedsgrunde. Der sker uden tvivl krænkelser af menneskerettighederne og af de militære rettigheder, som ikke bør gå upåtalt hen.
Israels regering, hr. formand, har ret og pligt til at beskytte sine borgere. Det, vi er vidne til, vil imidlertid efter vores mening ikke tjene det formål. Dette er ikke bare en terrorbekæmpelsesoperation, der nærmer sig faretruende krig, og det siger jeg med stor bedrøvelse.
Mine damer og herrer, vi har i hvert fald to meget klare resolutioner fra FN's Sikkerhedsråd, som ikke giver mulighed for mange fortolkninger, og den entydige fortolkning af de resolutioner er, at den situation, vi i øjeblikket oplever i de besatte områder, bør ophøre. Og disse klare resolutioner bør efterleves omgående. Den militære operation bør ophøre, og ikke i faser, ikke by for by, men en gang for alle og omgående.
Hr. formand, mine damer og herrer, folkeretten skal respekteres af alle, og derfor kan jeg sige, at den også skal respekteres af de borgere, der lever på den anden side af den nordlige grænse. Israel bør opfylde sine forpligtelser over for FN's Sikkerhedsråd. Vi fordømmer ligeledes de angreb, der finder sted fra Israels nordlige grænse mod Israels borgere. Jeg vil understrege, at vi altid vil gå ind for, at folkeretten respekteres.
Hr. formand, disse militære aktioner er ikke korrekte, hvis man ønsker at bekæmpe terrorismen. Vi kan ikke spørge om alt vedrørende disse operationer, om Israels borgere, når de ophører, vil være bedre beskyttet eller ej, om de vil styrke deres sikkerhed eller ej, om denne operation vil bekæmpe terrorismen, så den indskrænker sig. Desværre, mine damer og herrer, tror vi ikke, at disse operationer vil føre til det, og derfor anmoder vi ærligt og redeligt om, at de ophører, ligesom FN's Sikkerhedsråd har gjort det.
Mine damer og herrer, i eftermiddag er det endnu mere vigtigt for mig at understrege, at en af følgerne af denne militære operation er, at Den Palæstinensiske Myndighed tilintetgøres. Det bekymrer os overordentligt, for hvis der skal nås en våbenhvile, mine damer og herrer, hvem skal våbenhvilen aftales med, hvis der ikke på den anden side, på Den Palæstinensiske Myndigheds side, er mennesker og institutioner at tale med?
Jeg har ved mange lejligheder på utallige rejser i de seneste måneder - som De ved - kunnet tale med Den Palæstinensiske Myndigheds sikkerhedsansvarlige. Vi, Israel og også USA's myndigheder arbejdede sammen med disse mennesker. I dag har nogle af dem mistet deres troværdighed og handlemuligheder. Derfor, mine damer og herrer, må vi gøre en indsats for at genoprette Den Palæstinensiske Myndighed. Efter denne militære operation er det umuligt at opnå fred med en Palæstinensisk Myndighed, der er tilintetgjort. Derfor, mine damer og herrer, bør Parlamentet og EU indtrængende og overbevisende opfordre til, at Den Palæstinensiske Myndighed bliver respekteret.
Mine damer og herrer, vi mener, at Tenet-planen, sikkerhedsplanen, bør støttes, men hvem eller hvilke på den palæstinensiske side kan forhandle om Tenet-planen? Det ved vi desværre ikke, og derfor skal vi fortsat gøre, hvad vi kan for at sikre, at Den Palæstinensiske Myndighed igen får den værdi, det ansvar og den betydning, som fremgår af Oslo-aftalerne.
Mine damer og herrer, når det er sagt, skal vi handle på alle fronter. Jeg mener ærligt talt, og det vil jeg sige igen og igen, at præsident Arafat frit skal kunne bevæge sig og mødes med sine medarbejdere.
(Bifald)
Mine damer og herrer, vi står i en situation, der er lidt latterlig, hvis De tillader mig udtrykket, for efter at hr. Zinni havde holdt møde med Arafat for at forsøge at iværksætte sikkerhedsoperationen, fik lederne af Den Palæstinensiske Myndighed, som skulle mødes med ham efterfølgende for at forhandle om den sikkerhedsaftale, ikke lov til at se ham.
Kl. 20 i går aftes kom vores repræsentant, hr. Moratinos, for første gang til Ramallah, hvor han mødtes med en af Arafats nærmeste rådgivere, Abu Mazen. Dennes eneste anmodning til os alle er, at Arafats politisk ansvarlige og politiske medarbejdere skal have tilladelse til at mødes med ham. På grund af pres fra forskellig side er det heldigvis lykkedes i dag, og det må vi glæde os over.
Mine damer og herrer, det er blevet sagt og skrevet, at Europa er blevet ydmyget. Mine damer og herrer, jeg vil afvise den påstand, for jeg mener, at ydmygelsen ikke gælder Europa. Der har været en premierminister, som ikke har haft overblik nok til at træffe en rigtig afgørelse, og ydmygelsen gælder lederne af Den Palæstinensiske Myndighed, som samme dag nægtedes at se deres præsident, deres politiske leder, Arafat. Den virkelige ydmygelse er den, som det palæstinensiske folk lider. Vi fortsætter arbejdet med de evner og midler, vi har, med vores vilje til at forsøge at løse dette dramatiske problem.
Mine damer og herrer, vi har ikke bare vores repræsentant, hr. Moratinos, i området hele tiden, der har også været repræsentanter for Parlamentet, og de har med egne øjne set nøden og situationen på stedet. Jeg har haft lejlighed til at tale med dem. Jeg takker dem for deres arbejde, som har været nyttigt og meget positivt for alle - ikke mindst mig.
Mine damer og herrer, jeg mener ikke kun, vi skal koncentrere os om muligheden for våbenhvile. Selv om en våbenhvile er helt nødvendig, bliver det ikke en varig våbenhvile, hvis der ikke er et politisk fremtidsperspektiv. Derfor må det være vores ønske hurtigst muligt at gå længere end våbenhvilen og forsøge at skabe mulighed for en vedvarende politisk forbindelse.
Vi vil spørge os selv om parametrene for den politiske aftale. Mine damer og herrer, aftalerne eller parametrene for den politiske aftale er velkendte for alle, det er ikke nødvendigt at finde på det helt store, vi ønsker, at det ender med to stater, en israelsk stat med anerkendte og sikre grænser og en palæstinensisk stat med anerkendte og sikre grænser, som kan eksistere side om side. Det er også det tilbud, som regionens politiske ledere har givet i Beirut, hvor EU var til stede, og jeg havde æren af i dagene forinden at deltage i arbejdet med at nå frem til sluterklæringen. Dermed har vi de objektive betingelser for at få en afslutning på processen, det, vi ikke ved, er, hvordan vi skal komme ud af det tomrum, vi befinder os i for øjeblikket.
Mine damer og herrer, om få timer får vi lejlighed til i Madrid at mødes med FN's generalsekretær, med udenrigsminister Powell, før han indleder sin rejse til Mellemøsten, til Israel, og med den russiske udenrigsminister for at se, om vi i fællesskab kan finde en mekanisme til at komme ud af denne situation. Jeg mener, at den eneste løsning i forsøget på at finde en metode til at komme ud af den situation er en korrekt, oprigtig og intens koordinering mellem de aktører, jeg har nævnt.
(Bifald)
Men jeg understreger, mine damer og herrer, at metoden til at komme ud af denne situation ikke må være begrænset til en våbenhvile, som er påkrævet og er det første skridt, for hvis vi ikke er i stand til at skabe et politisk perspektiv, vil der blive aftalt en våbenhvile, men den vil ikke blive overholdt af parterne. Derfor, mine damer og herrer, vover jeg beskedent at foreslå Dem, at vi har viljestyrke og mod til at anmode om mere end en våbenhvile, til at anmode om, at den politiske løsning bringes på bane hurtigst muligt.
Mine damer og herrer, jeg sagde i begyndelsen, og jeg vil gentage det nu, at Parlamentet, EU's borgere, alle, er imod terrorisme, og Israel vil altid i os finde en seriøs og ansvarsbevidst allieret i bekæmpelsen af terrorisme.
Vi mener, at den aktuelle situation er forkert, og som venner vil vi sige, at jo før den ophører, desto bedre. Derfor vil vi gøre, hvad der er muligt, for at FN's Sikkerhedsråds resolution bliver gennemført, og på den baggrund kan vi få en våbenhvile, der gør det muligt at indlede en politisk proces, som kan føre til målet om to stater, to demokratiske stater med sikre grænser, der kan eksistere side om side i samspil med regionens lande, som i Beirut allerede tilbød en kontraktbundet fred med Israel.
Mine damer og herrer, det er, hvad jeg ville sige til Dem i eftermiddag, og jeg vil sige, hr. formand, at jeg, når jeg vender tilbage, og når De finder det hensigtsmæssigt - den 24. april, hvis De ønsker det - med stor glæde vil komme igen og redegøre for situationen eller mit indtryk af situationens udvikling i denne periode.
(Bifald)

Formanden.
Tak for Deres bidrag og også for tilbuddet om at rapportere tilbage, hvilket er et tilbud, jeg er sikker på, at Parlamentet med glæde vil benytte sig af. Vi vil tage os af de nærmere enkeltheder med at arrangere dette.

De Miguel
Hr. formand, mine damer og herrer, Parlamentet har med et vist hastværk, som retfærdiggøres af begivenhedernes dramatiske og hurtige udvikling, anmodet formandskabet om at møde op for at redegøre for EU's syn på krisen i Mellemøsten. At det sker i dag, sammen med den højtstående repræsentant, hr. Solana, og kommissær Patten, er efter min mening et godt bevis på den interne samhørighed mellem os alle.
Jeg vil benytte denne lejlighed til at give udtryk for formandskabets uforbeholdne støtte til den højtstående repræsentant, til Kommissionen og til det fremragende samarbejde og den samhørighed, der er mellem alle i forsøget på at imødegå denne krise. De vil alle sammen være enige med mig, når jeg betegner situationen i Mellemøsten som kritisk. De palæstinensiske områder er på randen af en humanitær katastrofe. Den Palæstinensiske Myndighed går en usikker fremtid i møde, og regionens stabilitet og sikkerhed er helt klart i fare.
Alle forsøg på at stoppe krisen er indtil videre mislykkedes og har ikke kunnet forhindre, at volden er optrappet i de seneste uger. En voldsspiral forårsaget af brutale terrorangreb udført af palæstinensiske selvmordere og af deraf følgende israelske repressalier, der påfører begge folk større lidelser for hver dag, der går. Det må gentages, at den konflikt, vi står over for, ikke bliver løst, før palæstinenserne befries for besættelsen fra 1967, og israelerne kan leve i fred og sikkerhed, før israelerne og palæstinenserne kan leve i to stater med sikre og internationalt anerkendte grænser.
Og det er også nødvendigt igen at understrege, at der ikke er en militær løsning på denne konflikt, og at fred og sikkerhed kun kan opnås ved forhandling. Det internationale samfund og navnlig EU har et ansvar og en rolle, som vi ikke kan løbe fra. Det er ligeledes nødvendigt, at enhver indgriben og ethvert initiativ koordineres nøje, især mellem FN, EU og de vigtigste implicerede parter.
Unionens formandskab har ikke været passivt i de seneste uger. I Barcelona-erklæringen af 16. marts understregede EU nødvendigheden af at behandle både sikkerhedsaspekterne og de politiske og økonomiske aspekter. I erklæringen blev grundlaget for en løsning på konflikten gentaget, det vil sige FN's Sikkerhedsråds resolution 242, 338 og 1379 og principperne fra Madrid-konferencen, Oslo-aftalen og efterfølgende aftaler, der vil gøre det muligt for to stater, Israel og Palæstina, at eksistere i fred og sikkerhed. Målet er som sagt dobbelt: på den ene side oprettelse af staten Palæstina som en demokratisk, levedygtig og uafhængig stat og afslutning af besættelsen fra 1967 og på den anden side en sikring af Israels ret til at eksistere inden for sikre grænser, der garanteres af det internationale samfund og navnlig af de arabiske lande.
Den sidste fase af den aktuelle krise faldt tidsmæssigt praktisk talt sammen med afslutningen på Den Arabiske Ligas topmøde i Beirut. Unionens formandskab, repræsenteret af den spanske ministerpræsident, deltog i topmødet for at bekræfte EU's interesse i hele processen og for at støtte det saudiarabiske initiativ, som kunne have givet mulighed for normalisering af forbindelserne mellem Israel og dets arabiske naboer mod en israelsk tilbagetrækning til linjerne fra 1967 og en retfærdig løsning på flygtningeproblemet på grundlag af relevante FN-resolutioner. Det var første gang, at en repræsentant for EU deltog i et topmøde i Den Arabiske Liga på højeste plan.
EU har uophørligt bestræbt sig på at opnå en omgående våbenhvile, de israelske troppers tilbagetrækning fra de palæstinensiske byer, genetablering af præsident Arafats fulde bevægelsesfrihed, opfyldelse af den internationale legalitet og tilbagevenden til politiske forhandlinger. Vi har ligeledes utvetydigt fordømt terrorhandlinger som Netanya-attentatet, og vi har anmodet Arafat indtrængende om at træffe alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at undgå dem.
Israels ret til at bekæmpe terrorismen kan ikke begrænse præsident Arafats operative effektivitet som lovlig repræsentant for det palæstinensiske folk og Den Palæstinensiske Myndighed. Unionen kræver, at angrebene på Den Palæstinensiske Myndigheds hovedkvarter i Ramallah ophører, og at den israelske hær omgående trækker sig ud af byen. Sluterklæringen fra Den Arabiske Ligas topmøde i Beirut er et solidt grundlag for fremskridtet mod et politisk perspektiv om en retfærdig og samlet løsning i regionen og normalisering af forbindelserne mellem Israel og den arabiske verden. I sine diplomatiske kontakter på alle politiske planer med de øvrige europæiske hovedstæder, med alle de arabiske lande i regionen og med USA og Rusland forsøger formandskabet at sikre den nødvendige koordination mellem alle de internationale aktører for at standse konflikten og finde en løsning på krisen.
For nylig og i betragtning af situationens alvor indkaldte Unionens formandskab Israels ambassadør for at meddele ham fire ting: For det første at der ikke er en militær løsning på konflikten, for det andet at Israels tropper skal trækkes ud af de palæstinensiske byer, som det fremgår af resolution 1402, der bør gennemføres omgående, og at belejringen af præsident Arafat skal ophøre, for det tredje at Israel skal lade de særlige udsendinge udføre deres diplomatiske mission og have fri adgang til præsident Arafat, og for det fjerde at Israel skal give EU's diplomatiske og konsulære repræsentanter fri adgang til dets borgere og ligeledes garantere, at de kan udføre deres diplomatiske og konsulære opgaver normalt.
Som formand for Rådet i EU indkaldte Spanien den 3. april til et ekstraordinært Råd (almindelige anliggender), som blev afholdt i Luxembourg, med et tredobbelt mål: at koordinere Unionens medlemsstaters aktioner, at give udtryk for Unionens formandskabs bekymring over begivenhederne og dets hensigt om ikke at forholde sig passivt til en uacceptabel situation og at gøre brug af hele EU's politiske vægt i en aktion, som har til formål at finde en vej ud af den aktuelle situation. Som følge af mødet blev det som bekendt besluttet at sende formandskabet og den højtstående repræsentant, hr. Solana, til området for at mødes med parterne på højeste plan og kræve omgående våbenhvile, gennemførelse af FN's resolution 1397 og 1402 og tilbagevenden til forhandlingerne om en politisk aftale.
Den israelske premierministers modstand imod, at den europæiske delegation mødtes med præsident Arafat, har desværre begrænset betydningen af den mission, hvis påtrængende nødvendighed formandskabet var og er overbevist om, ligesom det er overbevist om, at præsident Bushs tale i torsdags er et nyt forsøg på at ændre konfliktens omstændigheder og søge en løsning på kort sigt.
EU mener, at yderligere skridt bør være rettet imod at opnå følgende mål: fuldstændig og omgående gennemførelse af Sikkerhedsrådets resolution 1402, påtrængende nødvendighed af en reel våbenhvile og tilbagetrækning af den israelske hær fra de palæstinensiske byer, herunder Den Palæstinensiske Myndigheds hovedkvarter i Ramallah med garanti for præsident Arafats integritet og hans totale bevægelsesfrihed, den diplomatiske indsats, som de særlige udsendinge i Mellemøsten gør, må ikke hindres, og navnlig skal deres frie adgang til præsident Arafat garanteres, nødvendigheden af, at Israels lovlige ret til at bekæmpe terrorismen udøves inden for rammerne af den internationale legalitet og navnlig den humanitære folkeret, Den Palæstinensiske Myndighed, hvis operative kapacitet bør garanteres, skal gøre den indsats, der er nødvendig for at forhindre terroraktioner, den alvorlige humanitære situation i områderne kræver, at lægelige og humanitære institutioner og personale kan udføre deres arbejde frit.
Endelig vil jeg - ligesom den højtstående repræsentant - fremhæve, at Spaniens udenrigsminister, hr. Piqué, som formand for EU og den højtstående repræsentant, hr. Solana, i morgen mødes i Madrid med den amerikanske udenrigsminister, hr. Powell, den russiske udenrigsminister, hr. Ivanov, og FN's generalsekretær, Kofi Annan, for at analysere situationen og søge løsninger på denne krise i endnu en bestræbelse fra det spanske formandskabs side på at koordinere det internationale samfunds indsats på det område.
Patten
Hr. formand, jeg vil gerne straks udtrykke, hvor stærkt jeg støtter det, som den højtstående repræsentant og rådsformanden har sagt.
Hvordan er vi kommet hertil? For næsten 10 år siden lagde Israel og palæstinenserne grunden til en fredelig løsning af den arabisk-israelske konflikt ved at anerkende hinandens ret til at eksistere og ved at indgå Oslo-aftalen, som hjalp med til at etablere en palæstinensisk regeringsstruktur for første gang nogensinde. Den hjalp også Israel til at forbedre sin diplomatiske og økonomiske status i det internationale samfund. Oslo-aftalen fastsatte også en præcis tidsfrist, hvorefter vi, i 1999, skulle have været vidner til den endelige fredsaftale mellem Israel og palæstinenserne.
Men løftet fra Oslo er desværre ikke blevet opfyldt på grund af det, der er sket fra israelsk side med den hurtige ekspansion af bosættelserne og den manglende implementering af de aftalte tilbagetrækninger fra områder på Vestbredden, og til dels på grund af palæstinensisk vold udført af ekstremistiske grupper med det klare formål at sabotere enhver palæstinensisk/israelsk fredsaftale. Derefter var der mødet i Camp David i sommeren 2000 og de sidste fortvivlede forsøg på at finde en forhandlingsløsning i Taba i januar 2001, hvor man heller ikke havde held med at skabe varig fred.
Siden da har vi oplevet en forfærdende ødelæggelse og elendighed. Israel - en demokratisk stat, der med rette er stolt af sit demokrati, sine retsstatsforhold og humanitære principper, og som ubestrideligt trues af skrækkelige selvmordsbomber - har, er jeg bange for, opført sig på en måde, der modsiger meget af det, landet står for.

Selvmordsbomber er totalt uacceptable. De er forfærdende terrorhandlinger - og det siger jeg uden nogen forbehold. De er utilladelige, når og hvor de end måtte finde sted. De er altid utilladelige, de er utilladelige, hvor de end bliver udført!
(Bifald)
Jeg må sige, at jeg kunne have ønsket mig, at islamiske ledere havde udtrykt deres fordømmelse af sådanne angreb. Ja, jeg kunne have ønsket mig, at de i det hele taget havde udtrykt sig ?
(Bifald)
... og jeg kunne ønske mig, at de ville forpligte sig til at arbejde mere aktivt for at forhindre unge mennesker i at træffe sådanne ekstreme foranstaltninger. Og jeg gentager: Ingen omstændigheder kan begrunde sådanne handlinger. Jeg sympatiserer med alle de israelske familier, som har mistet deres kære ved sådanne angreb, ligesom jeg føler med alle de palæstinensiske familier, som også har mistet familiemedlemmer.
Det er klart, at der ikke er nogen nemme løsninger. Det er min opfattelse, at den eneste måde at få sat en stopper for denne bølge af selvmordsbomber på er at tackle kilden til problemerne og nå frem til en retfærdig og varig fred. Uden dette vil der ikke være nogen garanti for en standsning af volden. Det er det eneste alternativ, som det er blevet påpeget af modige folk som formanden for Knesset, Avraham Burg, hvis tale fra denne talerstol for ca. et år siden vi alle husker. Han har talt åbent imod at begive sig ind i, hvad han beskrev som "denne vanvittige voldscyklus ".
(Bifald)
Den aktuelle israelske reaktion med at blokere en hel befolkning, med at tilbageholde skatteindtægter, med udenretslige drab, ødelæggelse af infrastruktur, ødelæggelse af arabisk land er ikke på nogen måde det rigtige svar. Denne form for adfærd synes ikke kun at tage sigte på at eliminere terror, men også på at eliminere Den Palæstinensiske Myndighed og alt det, man måtte have nået ved Oslo-aftalerne.
(Bifald)
Lad mig give Parlamentet den seneste rapport, jeg har modtaget, som jeg ikke kan indestå for rigtigheden af, men det forekommer mig sandsynligt, at den er rigtig. Vi har hørt, at israelske styrker har brudt ind i industriministeriet, at de har brudt ind i undervisningsministeriet og ind i indenrigsministeriet. De har ødelagt computere, de har ødelagt filer, og de har ødelagt kontorinfrastruktur. Det forventes, at de bryder ind i økonomiministeriet i aften for at gøre nøjagtig det samme dér.
Hvad i al verden har det at gøre med at standse selvmordsbomberne?
(Kraftigt bifald)
Det er et overlagt og målrettet angreb på regeringens infrastruktur i Palæstina. Det er et overlagt forsøg på at ødelægge palæstinensernes legitime politiske ambitioner om at leve i en bæredygtig stat i deres eget land.
EU har gjort klart, at den fortsat vil støtte Den Palæstinensiske Myndighed, at den fortsat vil støtte dens valgte præsident, for, som den højtstående repræsentant sagde, der er et behov for organiserede strukturer til at styre de palæstinensiske områder og repræsentere det palæstinensiske folk ved fredsforhandlingerne og internationalt. Og som jeg tidligere har udtalt her, og som mange har sagt, hvad i alverden er alternativet til Den Palæstinensiske Myndighed? Alternativet til Den Palæstinensiske Myndighed er palæstinensisk anarki. Er det det, Israels ledere virkelig ønsker?
(Bifald)
Under sådanne omstændigheder må vi europæere - forfærdede over den daglige forværring af situationen og forfærdede over den forfærdelige vold - spørge os selv, hvad vi kan gøre. Vi kan, når tiden er inde, yde et minimum af humanitær bistand, hvis og når situationen gør det muligt. I denne sammenhæng må vi mindeligt bede Israel om at overholde international humanitær lovgivning, og navnlig den fjerde Genève-konvention. Vi må inderligt opfordre Israel til at afholde sig fra at nægte lægehjælp til dem, der har behov for det, om at ophøre med den vilkårlige beskydning af flygtningelejre, den ydmygende behandling af tilfangetagne og den hensynsløse ødelæggelse af offentlig og privat ejendom. Alt dette vil blot efterlade en arv af bitterhed, og det vil tilsøle Israels internationale omdømme.
Vi må helt klart støtte initiativer såsom FN's højkommissær for menneskerettigheder, Mary Robinsons foreslåede rejse for at se på menneskerettighedssituationen og anbefale hensigtsmæssige foranstaltninger, som måtte være nødvendige for at beskytte menneskerettighederne i henhold til internationale standarder. Der hersker ingen tvivl om, at Israel som et demokrati, der er stolt af sine pluralistiske traditioner, før eller senere må stå til regnskab over for verdensopinionen for den måde, det opfører sig.
Vi støtter det internationale samfunds opfordring til Israel om at standse dets militære operationer på Vestbredden og standse dem nu. Vi støtter det saudiske initiativ, som førte til den historiske beslutning ved det arabiske topmøde i slutningen af marts. Vi støtter også de seneste FN-resolutioner, og vi har udtrykt vores enighed i præsident Bushs udtalelse, hvori han indtrængende opfordrer Israel til at standse sine militære operationer straks. Men Israel synes ikke at lytte til råd udefra. Det burde tænke på den skade, som dets aktuelle politik påfører dets internationale omdømme. Helt bortset fra, at en politik baseret på undertrykkelse og magtanvendelse, som den højtstående repræsentant sagde, ikke vil nå målet om at skabe varig sikkerhed for Israels befolkning. Det eneste, den vil gøre, er at give en kult af vold og død en ondartet ny impuls.
Rådet (almindelige anliggender) vil ved sit møde i næste uge overveje situationens alvor og drøfte, hvordan vi kan formidle vores bekymring til Israel på den mest effektive måde. Vi ønsker at holde kanalerne for en dialog med Israel åbne. Det er helt bestemt det, kommissionsformand Prodi selv havde i sinde. Men Israel må for en gangs skyld vise, at det lytter, at det vil respektere de internationale adfærdsstandarder, som vi alle er blevet enige om at overholde, og at det vil undersøge alle veje til fred og ikke kun holde sig til en militær tilgang.
Så godt som hele verden står forenet i dens opfordringer til israelsk tilbagetrækning fra palæstinensisk område og i opfordringen til en tilbagevenden til forhandlingsbordet. Dette er den eneste måde, hvorpå man kan finde en ærværdig og varig fred, som befolkningerne i regionen og i den øvrige verden så inderligt ønsker. Hvis vi ikke vælger denne vej, vil det eneste alternativ være mere elendighed, mere ødelæggelse og mere død.
(Kraftigt og vedvarende bifald)

Suominen (PPE-DE).
Hr. formand, ærede repræsentanter for Rådet og Kommissionen, min gruppe, PPE-DE-Gruppen, ønsker kraftigt at medvirke til en fremtid for de to selvstændige lande, Israel og Palæstina, hvor de kan leve i fred og indbyrdes samarbejde. Dette skal være et mål for os alle, og målet skal nås snart.
I den nuværende, grufulde situation fordømmer vi skarpt ethvert terrorangreb mod Israel. Ethvert område, som udråber sig som selvstændigt, bør kunne sørge for, at dets grænser ikke overskrides af kriminalitet og terror til fare for naboerne.
Det palæstinensiske selvstyre har ikke vist evne til dette, men i stedet anvendt overdreven militær magt til at tilintetgøre civile mål i de palæstinensiske områder. Det må man fordømme, ikke retfærdiggøre, selv om det siges at være en kamp mod terrorisme. Samtidig må isolationen af det palæstinensiske selvstyre og frem for alt Yassir Arafat ophøre. De israelske styrker må heller ikke forhindre sårede og tilskadekomne i at søge hospitalsbehandling. Det har Røde Kors gentagne gange rapporteret om, at de israelske styrker har gjort.
Hvis de yderliggående elementer i Palæstina tror, at de kan smide israelerne over bord ved en afsindig selvmordsbølge, tager de fejl. Hvis man i Israel tror, at landets fremtid kan sikres bare ved militærmagt, så har man tragisk forregnet sig på lang sigt. Kun et fredeligt samarbejde kan sikre begge landes eksistens og velbefindende.
Som Kommissær Patten sagde her i salen i februar: Hvor mange flere mennesker skal dø, inden stemmen fra de moderate, som endnu findes i de palæstinensiske områder og i Israel, bliver hørt af indbyggerne i de to samfund? I samme samtale understregede Hans-Gert Poettering, at det er yderst vigtigt for europæernes fremtid, at vi får fred i Mellemøsten, og at vi europæere samarbejder godt i fred med alle Middelhavslandene. Sådan er det, men styret i Israel og Palæstina ved, at de også har brug for Europa. Vi er en stor handelspartner for Israel og suverænt den største bidragyder i forhold til palæstinenserne. Hvis ikke vi ser nogen tegn på forsoning og vilje til fred i området, kan vi ændre vores politik. Vi har mulighed for at afbryde associeringsaftalen med Israel, og vi har ikke lyst til at finansiere en aktivitet, hvis man med rette kan mistænke den for fortsat at avle terror og sanktionere anvendelsen af den mod Israel.
Morgenens nyhed om Israels delvise tilbagetrækning er opmuntrende, men selvfølgelig kun delvis rigtig god. Og dette gør, som kommissær Patten netop fortalte, på en måde hele morgenens aktivitet modsætningsfyldt. Vi kræver, at man fuldt ud efterlever FN's Sikkerhedsråds resolution 1402. Forhåbentlig arbejder udenrigsminister Colin Powell nu hurtigt og beslutsomt for at få gennemført en gensidig våbenhvile samt Israels fuldstændige tilbagetrækning, naturligvis med god og stærk støtte fra Rådet. Drabene må standses øjeblikkeligt. I den snarest mulige fremtid må Israel, palæstinenserne, EU, USA, Rusland og de moderate lande i Mellemøsten, som ønsker at se fred i området, sætte sig ved et fælles bord og føre området til fred.
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant for FUSP, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, dette er et alvorligt øjeblik, hvor vi i fællesskab skal forsøge at bryde en ond cirkel af vold, der skaber vold, og opnå en våbenhvile, der giver en mulighed og åbner vej for forhandlinger, der kan skabe sameksistens mellem to stater i Mellemøsten.
Af historiske, politiske, kulturelle og religiøse grunde har europæerne et enormt ansvar, som vi ikke kan løbe fra. Derfor foreslår jeg Dem på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes vegne, at vi sender tre budskaber.
For det første gennem den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik henvendt til topmødet i Madrid i morgen. Vi anmoder om, at Rådets formandskab sammen med FN's generalsekretær, USA's udenrigsminister og Ruslands udenrigsminister med én stemme giver udtryk for nødvendigheden af våbenhvile og en fælles vilje til at udsende en international freds- og observationsstyrke, der kan støtte den. Israel er en stat, der blev oprettet som følge af FN's beslutning, en David, der giver udtryk for en politisk og moralsk forpligtelse verden over, og den David skal lytte til os og efterleve de gentagne erklæringer fra Sikkerhedsrådet.
Det andet budskab, som vi bør sende, er til Sharon-regeringen, som kort og godt bør bryde linjen med at gøre David til Goliat ved at ophøre med sin ensidige erklæring om total krig som svar på de selvmordsattentater mod den civile befolkning, som nogle palæstinensere udfører. Løsningen er ikke optrapning af operationer, der har til formål at udradere Den Palæstinensiske Myndighed eller dens valgte præsident, Yassir Arafat, hvis arrest bør ophøre omgående, og heller ikke de åbenbare krænkelser af den humanitære folkeret og krigens hærgen i de besatte områder.
Og det tredje budskab er et budskab om støtte til Den Palæstinensiske Myndighed, så den kan spille sin rolle ved bekæmpelsen af terrorisme, og derfor bør den råde over midler, som ikke må tilintetgøres - og husk på, at vi som Europæisk Union har bidraget aktivt til disse midler - og i fremtiden optræde som kernen i den palæstinensiske stat.
Samtidig vil vi også give udtryk for vores bekymring over de risici for spredning og polarisering, der er i verden. Ligesom vi fordømmer attentater mod jødiske symboler og institutioner i Europa, er vi også foruroligede over den stigende spænding i ikke bare de arabiske lande, men hele verden. Vi er forbundet med begge parter gennem aftaler og traktater om associering, der skaber gensidige bånd af venskab og samarbejde. I den forbindelse vil vi give udtryk for, at vi misbilliger den israelske regerings afvisning af, at den mission, der blev udsendt den 4. april, kunne optræde som mægler, og under de omstændigheder mener vi, at associeringsaftalen bør suspenderes i henhold til dens artikel 2, indtil vi får en klar og utvetydig tilkendegivelse fra Israels regering om, at den er villig til at overvinde denne krise.

Vi støtter og forsvarer ligeledes EU's våbenembargo over for de to parter, og jeg kan meddele, at jeg vil anmode min gruppe om at stemme for afsnit 8 i den tværnationale kompromisbeslutning, som vi har forhandlet os frem til, selv om vi går længere.
Til sidst, hr. formand, vil vi trods alt igen give udtryk for vores overbevisning om, at freden er mulig til trods for situationens alvor i øjeblikket. Som bekendt har vi en lang og frugtbar historisk forbindelse med vores israelske arbejderkolleger. Vi har offentligt kritiseret deres deltagelse i denne regering, men vi ønsker at fortsætte dialogen. I går ringede Shimon Peres, som er en kendt og elsket personlighed her i Parlamentet, til mig, og i vores gruppe har vi aftalt en kommende debat med arbejderpartiet. Jeg opfordrer alle til, at vi fortsætter vores bestræbelser og udnytter alle vores muligheder for dialog med vores israelske og palæstinensiske samtalepartnere til at tilkendegive over for dem, at vi ikke er henvist til vold i det uendelige. Det viser vores egen historie, og det, vi skal gøre, er at støtte den koordinerede internationale aktion inden for rammerne af FN og udnytte Den Arabiske Ligas forslag, så Madrid igen giver håb om fred.
(Bifald)

Watson (ELDR).
Hr. formand, i denne uge drøfter vi militære konflikter to steder: i Tjetjenien og i Palæstina. Begge er forværret, siden den vestlige verden erklærede terrorismen krig. Det virker nærmest, som om den dominerende magt i disse to konflikter har benyttet sig af terroristbekæmpelsessagen til at styrke sin egen strategiske position. Indvirkningen på livet for dem, der både bogstaveligt og billedligt er fanget i krydsilden, har været katastrofal.
Af historiske, humanitære og sikkerhedsmæssige grunde har vi en pligt til at gribe ind og forhindre kampen. Diplomatiet har indtil nu ikke haft heldet med sig, hvad enten det har været FN, USA, EU eller nabostaterne, der har stået bag. Det er formentlig den saudiske fredsplan, der for nærværende peger mest lovende i retning af fred. Parterne i krigen selv giver kun lidt håb om en løsning. Hverken Sharon eller Arafat kan sikre fred, ligesom ingen af dem helt sikkert heller kan påtvinge den. Arafats egen fortid inden for terrorisme og hans fortsatte godkendelse af afskyelige palæstinensiske terrorhandlinger er til dels skyld i den nuværende situation.
Den bedste vej frem er efter Den Liberale Gruppes mening at gennemføre et øjeblikkeligt forbud mod våbeneksport til Israel og Palæstina og at overbevise FN om at iværksætte en international mission og sende tropper til regionen for at håndhæve freden.

Først da vil ekstremisterne kunne blive skubbet til side, og de moderate bragt sammen af en ærlig mægler i en politisk proces, hvor magtens argumenter gør plads for argumenternes magt. En hensynsløs militær adfærd på den ene side og en kynisk accept af terrorisme på den anden giver kun anledning til yderligere blodsudgydelse og elendighed og et mere indædt gensidigt had, som vil forhale og gøre opnåelsen af varig fred vanskeligere.
De seneste israelske militære indfald i de palæstinensiske områder har været lige så chokerende, som de har været selvødelæggende. Vesten har midler til at lægge pres på Israel. De må gøre brug af dem, hr. Solana. Der bør indkaldes til et øjeblikkeligt møde i EU-Israel-Associeringsrådet. På dagsordenen bør De have Israels afvisning af at lade Deres repræsentanter møde Arafat. De bør også have dets hensynsløse ødelæggelse af EU-finansieret infrastruktur og dets krænkelse af menneskerettighedsbestemmelserne i artikel 2 i associeringsaftalen med på dagsordenen. De kunne tale med Colin Powell i morgen om at true med en suspension af den årlige støtte til Israel på 3 milliarder dollar. Der bør udsendes menneskerettighedsobservatører for at dokumentere tilstanden for uskyldige palæstinensiske borgere, som lider under daglige nedbrydende hændelser, tilfældig chikane, ubegrundet ydmygelse og i nogle tilfælde tortur og død.
Det internationale samfund står klart med hensyn til, hvor grænserne bør trækkes for at sikre sameksistensen i to stater med 6 millioner israelere og omkring 4 millioner palæstinensiske borgere. Vi kan ikke stå og se på, at FN-resolutioner trodses af en aggressiv bosættelsespolitik og en afvisning af at søge fred. Når international ret bliver så groft ignoreret, er den blodsudgydelse, vi har set, uundgåelig. De ansvarlige må i sidste ende stilles til ansvar. Torsdag i denne uge vil statutten for en permanent international straffedomstol træde i kraft. Fra Sabra og Chatila for 20 år siden til det, der er sket i Jenin her i eftermiddag, kan hr. Sharon jo reflektere over, om han ønsker at være blandt dens første klienter.
(Bifald)

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg kom hjem fra Palæstina i går, og hvis De tillader, vil jeg bruge to minutter på at fortælle om mit besøg.
Ingen ord kan beskrive den rædselsfulde situation eller de grusomheder, som den undertrykte palæstinensiske befolkning, der er frataget de mest grundlæggende rettigheder, oplever. I Ramallah er hospitalet omringet, og skadestuen er overfyldt med alvorligt sårede. Alle lægepraksiser er blevet ødelagt. Fødende kvinder dør, og spædbørnene dør også. Ambulancerne kører under skudsalver rundt for at hente de sårede og samle de døde op, som ikke kan blive begravet. Der bliver gravet en fællesgrav i hospitalets gård, hvor ligene kan blive ophobet. Et barn er ikke hurtig nok til at gå over gaden, og en kugle lammer ham for livet. En ældre dame er ikke hurtig nok til at få fyldt en gryde med vand i gården, og hun bliver ramt og dræbt på stedet. En syg mand, der støtter sig til sin stok, går hen for at hente medicin for sin diabetes, men han bliver dræbt på det første trin på trappen op til skadestuen.
Da vi ankommer til Yassir Arafats hovedkvarter med vand og mad, retter en kampvogn sin kanon mod os. Soldater i skudstilling tvinger os til at trække os tilbage. Under trusler tager vi af sted med vores fødevarer. Er disse børn, disse ældre mennesker og disse kvinder terrorister, som er farlige for den israelske stat og den israelske befolkning?
I Bethlehem er der også udgangsforbud. Det er søndag, som er helligdag overalt. Man kan hele tiden høre skud. Vi beslutter os for at følge med de troende til kirken. Nedenfor trappen på pladsen foran Fødselskirken holder der kampvogne, der blokerer al adgang. Soldaterne giver os ordre om at forlade stedet øjeblikkeligt, og de truer med at skyde os. Vi går op ad en lille vej, hvor vi passerer ødelagte skoler og kirker. Vi skræver over ruiner, ødelagte og udbrændte biler, murbrokker fra sammenstyrtede huse og opgravede fortove. Fra ødelagte rør springer vandet op og bliver til beskidte vandløb. Beholderne med drikkevand på tagene bliver hurtigt tømt, og snart vil indbyggerne ikke have mere vand, og de mangler allerede strøm.
Ved et hushjørne bliver vi igen omringet af soldater, der peger på os med deres maskingeværer. Jeg skal lige sige, at vores delegation af parlamentsmedlemmer er kommet ulovligt ind i disse byer ad ødelagte jordveje og har krydset grusgrave og byggepladser, mens vi gemte os for militærpatruljer og patruljer af soldater.
Da de så os, kom unge og ældre ud for at tale med os og for at bønfalde os om øjeblikkeligt at gribe ind. De forventer meget af Europa. De sætter al deres lid til os. De sagde til os, at de aldrig vil vende ryggen til Yassir Arafat, som de betragter som deres eneste retmæssige repræsentant på trods af alle beskyldningerne mod ham.
Vi, som er demokratisk valgte repræsentanter med hvide flag, skjuler os som terrorister for at yde hjælp og beskyttelse til denne befolkning, som er ofre for terrorhandlinger. Ja, der er krig, men det er ikke en religionskrig. Nej, det er en kolonikrig og en modstand mod en militærbesættelse og mod en stat, som fuldstændig ustraffet fortsætter med at krænke international lovgivning og retten til liv.
Her i kulturens og civilisationens vugge bliver der ladet hånt om de universelle værdier og menneskeværdigheden. Det er selve menneskeheden, der styrter sammen. Vi har ikke lov til at forblive tavse, og vi kan ikke fremover sige, at vi ikke vidste det. Lad os påtage os vores ansvar ved at bruge al vores indflydelse på at få stoppet denne massakre øjeblikkeligt. Vi bør komme med reelle forslag. Mine herrer, De bør komme med reelle forslag til en politisk løsning.
Ved at stemme for suspension af associeringsaftalerne, ved at udstede forbud mod våbeneksport til Israel og ved hurtigst muligt at sende en fredsbevarende styrke af sted, som kan beskytte den palæstinensiske befolkning, gør vi noget konkret for at skabe fred og sikkerhed i disse to lande. Det er også at gøre noget for freden for hele befolkningen i Israel og Palæstina og for hele området og verden. Det er et tegn på, at fremtiden og fremgangen ikke kan opbygges på bekostning af rettigheder og retfærdighed.
Kære kolleger, tak, fordi De også vil bidrage til fred ved at støtte denne beslutning.
Morgantini (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg græd, da jeg stod over for den israelske soldat, som forhindrede os i at komme en såret palæstinenser til undsætning. Jeg græd for Ahmed, som lå på jorden, og som med den ene hånd gjorde tegn til, at vi skulle komme. Jeg må sige, at jeg græd over min og vores magtesløshed. Jeg græd over, at den israelske soldat havde mistet sin medmenneskelighed.
Jeg talte med ham. "Jeg græder ikke, fordi jeg er bange for dit gevær, men jeg græder over dig, som er ung", sagde jeg. "Jeg græder over Hetty Hillesum, som selv i den koncentrationslejr, hvor hun var blevet indespærret, ønskede at være barakkens tænkende hjerte. Jeg græder, fordi du forhindrer mig i at komme en døende mand til undsætning, som ikke skød, hvilket du godt er klar over. Jeg græder, fordi jeg har set dig skubbe mænd fra det palæstinensiske politi til jorden og få dem til at knæle med hænderne mod muren, mænd, som ikke havde skudt efter dig. Du tvang dem til at tage tøjet af, hvorefter du gav dem bind for øjnene og bandt deres hænder. De var alle kommet ud med hænderne over hovedet ad porten til det hus, der var blevet revet ned. Sammen med dem var en gammel mand, som jeg har set i Ramallah i en årrække. Vi hilste altid på hinanden. "Kiffech", sagde han. "Mapsuta", svarede jeg. Jeg græder, for mens kampvognen bombede det hus, som I tvang os til at evakuere - mænd, kvinder og børn - var der en ung mand, som fra vinduet i et andet hus bad os om brød og cigaretter. Jeg græder, fordi Mohammed Iska'fi, som er læge, og som er blevet såret flere gange, aldrig tøvede, når han så en såret israelsk soldat. Men kampvognene og dit gevær standsede os. Den sårede israeler er blevet kørt bort, og tilbage på vejen ligger kun Ahmed, som I rev ud af hænderne på os, lige da det var lykkedes os at få ham anbragt på en primitiv båre."
Er det normale scener fra en krig? Er det et militært indgrebs smertelige nødvendighed for at beskytte den israelske stats fremtid, som er truet af de menneskelige bomber, der risikerer at ødelægge den? Ligesom de mange israelere, som vi har samarbejdet med i mange år for at skabe en retfærdig fred, hvor man anerkender begge parters ret til deres egen stat, er jeg af den opfattelse, at den eneste måde at beskytte den israelske stat på er at bringe Israels militære besættelse til ophør.
Koloniernes udbredelse, konfiskeringen af jord, udgangsforbuddene, palæstinenserne, som er fanger i deres egne landsbyer, henrettelser uden rettergang, ambulancer, der standses, kvinder, som føder i checkpoints, og ødelæggelsen af Den Palæstinensiske Myndighed er ikke fejltagelser eller uheld undervejs. Det er en klar, politisk praksis, som Sharon udtrykkeligt har erklæret. Sharon og hans regerings koalitionspartier kræver en overflyttelse, det vil sige en deportering af den palæstinensiske befolkning og ikke bare af de palæstinensere, der befinder sig i de besatte områder, men også af de arabiske borgere i Israel.
Ødelæggelserne og den nye besættelse af området viser ønsket om kolonisering. Kamikazepolitikken, som det sørgeligt nok ikke længere kun er Hamas og Jihad, der benytter - det er organisationer, som jeg som kvinde ikke alene anser for at være destruktive for alle parter, men som også krænker mine rettigheder - skal standses. Disse handlinger kan ikke retfærdiggøres, hverken moralsk eller politisk.
Jeg forstår godt israelernes frygt, men organisationen af israelske og palæstinensiske familier, som har mistet deres familiemedlemmer, gør mig fortrøstningsfuld. De siger begge, at den militære besættelse slår alle ihjel, både mænd og kvinder. Jeg er fortrøstningsfuld, når jeg hører palæstinenseren Jamal Zakout, som har mærker efter tortur på kroppen, udtale følgende: "Jeg bryder mig bestemt ikke om, at man angriber de civile i Israel. Selv om bombeangrebene slår civile ihjel, må vi ikke svare igen efter princippet om "øje for øje, tand for tand", og vi må ikke tro, at de også skal dø, når nu vores børn og unge dør hver dag. Vi må ikke miste vores medmenneskelighed. Det palæstinensiske folks fremtid må ikke være baseret på en døds- og hævnkultur."
Det er en dobbelt tragedie. Jeg ville ønske, at vi alle var dernede sammen med de palæstinensere og israelere, som fortsat er af den opfattelse, at den bedste sikkerhed for det enkelte folk og det enkelte menneske er en gensidig anerkendelse af retten til at eksistere og bo i sit eget land under frie og demokratiske forhold.
Den israelske kvinde Shulamit Aloni siger hver dag: "Jeg kæmpede i Hagganah for at få en jødisk stat i Palæstina, og i stedet fik vi en kolonimagt. Det vil jeg ikke have. Jeg skammer mig over denne hær og over vores regeringer, som tilintetgør menneskeliv og alle de menneskelige værdier i sikkerhedens navn."
Min gruppe må undskylde mig, at jeg har brugt vores fælles taletid på et så personligt vidnesbyrd, som dog er fyldt med politiske konsekvenser.
Vi anmoder EU om at indtage en fast og klar holdning, der er i tråd med international lovgivning og med overholdelsen af menneskerettighederne. Vi skal anvende alle de instrumenter, vi har til rådighed, for at få den israelske regering til at sørge for en tilbagetrækning fra de besatte områder. Den palæstinensiske stat skal anerkendes, og det skal være med de grænser, der blev fastlagt i 1967. Der skal straks udsendes en international styrke. Associeringsaftalen med Israel skal indstilles, eftersom overtrædelserne af artikel 2 er tydelige, og det er ikke nødvendigt at foretage andre undersøgelser i den forbindelse. Freden er uundværlig for palæstinenserne, for israelerne, for hele området og også for os.
Der er ikke tale om, at vi skal tage parti for den ene af parterne. Jeg går ind for fred, og vi går alle sammen ind for fred. Der er ikke brug for sejre, hverken hos den ene eller den anden part. Men det er nødvendigt at placere ansvaret, og vi skal påtage os dette ansvar fuldt ud, for det er vores alles fælles ønske, at død, sorg og lidelser ikke længere skal være hverdagskost i Palæstina og Israel.
Pasqua (UEN).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. minister, hr. kommissær, jeg har to følelser.
Den første er naturligvis den følelse, som rammer hele Europa-Parlamentet, når vi bliver mindet om eller hører om det, der foregår i denne del af verden, og som angår os alle. Attentater og mord er blevet efterfulgt af krig, for det er det, det drejer sig om. Og en krig med al dens vold og rædsler.
Den anden følelse får jeg, når jeg hører den højtstående repræsentant, der talte med stor ærlighed, som han sagde, og objektivitet, og jeg giver ham gerne denne kompliment, og det er en særlig følelse af kaos, og det er korrekt, at man indtil nu ikke kan sige, at EU har fundet de nødvendige midler til at bruge hele sin indflydelse på at finde en løsning, der kan stoppe denne situation.
For det tredje er jeg naturligvis fuldstændig klar over, at det ikke er helt enkelt. Men vi skal være opmærksomme på en række ting og særligt på, at det er nødvendigt, at der bliver indgået fred, og hvis det ikke er muligt, er det i særdeleshed, fordi den aftale, som hr. Barak fremsatte, ikke blev accepteret, og siden er situationen kun blevet forværret. Jeg er overbevist om, at det heller ikke er forslaget fra de arabiske lande, der løser denne situation. Kun med et stærkt engagement fra hele det internationale samfund og indsættelsen af en fredsbevarende militærstyrke er der en chance for, at den nuværende ulykkelige situation kan stoppes.
Vi bør også være meget opmærksomme på, at denne situation kan få konsekvenser i vores egne lande, hvor man begynder at se sammenstød mellem repræsentanter fra de forskellige befolkningsgrupper. Vi er ligeledes vidner til en øget racisme og antisemitisme, hvilket ikke kan accepteres. Det er grunden til, at jeg personligt giver al min støtte til forslagene om at indsætte en fredsbevarende styrke og opnå midler, der kan stoppe denne situation.

Belder (EDD).
I december sidste år krævede Det Europæiske Råd af Den Palæstinensiske Myndighed ophævelse af Hamas' og den islamiske Jihad-bevægelses terrornetværk, anholdelse og retsforfølgelse af alle personer, der er mistænkt for terroraktiviteter inden for deres retsområde, og offentlig bekendtgørelse på arabisk af intifadaens ophør.
Fire måneder senere, hr. formand, må vi konkludere, at Arafat og de andre palæstinensiske politikere ikke på nogen måde har opfyldt dette krav fra EU's medlemsstater. Tværtimod hober beviserne sig op på, at formanden for Den Palæstinensiske Myndighed er direkte involveret i terrorhandlingerne mod israelske borgere. Hvilke konsekvenser drager EU, som jo er Den Palæstinensiske Myndigheds største donor, af denne handlemåde? Skal muligheden for finansielle sanktioner ikke overvejes seriøst her?
Det er legitimt, at Sharon-regeringen, selv om det først skete efter en lang række yderst blodige palæstinensiske selvmordsattentater, til sidst selv er begyndt at sætte de palæstinensiske terrornetværk ud af spillet. Det vestlige diplomati udøver nu kraftigt pres på Israel for at få det til at afbryde den militære operation. Men hvilken sikkerhedsgaranti tilbyder EU og dens medlemsstater Israel? Kan Europa garantere, at den palæstinensiske terror ikke på ny blusser voldsomt op mod Israels indbyggere efter tilbagetrækningen? Jeg opfordrer europæerne og amerikanerne til udtrykkeligt at tage dette skræmmebillede for de potentielle ofre, de israelske borgere, op i morgen under deres topmøde i Spanien.
Endelig, hr. formand, har eskaleringen i Mellemøsten i mellemtiden i EU's medlemsstater ført til yderst beskæmmende udtryk for utilsløret antisemitisme. Jeg opfordrer alle europæiske institutioner til udtrykkeligt at fordømme disse og håber, at medlemsstaterne effektivt bekæmper denne antisemitisme.

Della Vedova (NI).
Hr. formand, først vil jeg gerne give udtryk for ønsket om, at EU vil lægge samme tvingende nødvendige vægt på folkedrabet på det tjetjenske folk - som hr. Watson mindede om, og som allerede har ført til en udryddelse af 20% af dette folk - som det lægger på volden og blodsudgydelserne i Palæstina. Og tillad mig at sige, at der på dette punkt hidtil kun har været en fej tavshed fra EU's side.
EU kan ikke forlange en ligestilling af Israel og Den Palæstinensiske Myndighed. Der er ikke moralsk belæg for nogen mægling, hvis fordømmelserne næsten kun går den ene vej, og hvis man ikke viser, at man skelner mellem et demokratisk land - det eneste i hele området - som trods alt gør en indsats for at overholde menneskerettighederne - selv om man kan spørge sig selv, hvor længe det varer - og et tyranni, hvor de, der mistænkes for at samarbejde med fjenden, henrettes uden så meget som skyggen af en rettergang, og hvis man ikke husker, at den israelske hær anvender en militær løsning, som måske er forkert og forgæves, og som hverken kan eller må være den eneste løsning, men som skyldes en jævn strøm af angreb på forsvarsløse og uskyldige civile. Dem er der ingen, der tænker så meget på.
Som den højtstående repræsentant, hr. Solana, sagde, er det muligt, at Sharon i sit forsøg på at fjerne terrorismens infrastrukturer ender med at skabe grobund for nye grupper af fanatiske terrorister, men vi må virkelig ikke tro, at der ikke står en lige så blodig og kynisk organisation bag de palæstinensiske selvmordsbomber som den, der stod bag de selvmordspiloter, som ødelagde Twin Towers.
Vi beder Sharon om at trække sig tilbage og nedlægge sine våben. Det er udmærket. Men hvad beder vi Arafat om? Hvis ellers Arafat kan gøre andet end at sige nej, sådan som han har gjort hidtil. Når vi beder Sharon om at holde op med de voldelige gengældelsesaktioner, hvilke garantier og hvilke løsninger tilbyder vi ham så? Man taler om økonomiske sanktioner over for Israel. Vi ville gerne have, at der var nogle, som bad Den Palæstinensiske Myndighed om en undersøgelse af EU-finansieringen for i det mindste at forsikre de europæiske skatteydere for, at de ikke betaler løn til embedsmænd og ledere, som er indblandet i tilrettelæggelsen af selvmordsattentater.
EU skal foretage et klart skridt ved at tilbyde det israelske demokrati en fuldstændig optagelse i EU. På denne måde ville vi opnå autoritet, give Israels institutioner et fast holdepunkt og tilbyde Israel nogle strategiske muligheder, også for økonomisk udvikling. På denne måde ville vi give de palæstinensiske borgere og de israelske borgere et konkret håb om fred.

Formanden.
Jeg har modtaget seks forslag til beslutning til afslutning af debatten

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, det er tydeligt, at vi står over for en krise uden lige i Mellemøsten, hvis alvor desuden er forøget på grund af risikoen for, at den breder sig. I det samme område må vi give udtryk for vores dybe bekymring over udviklingen ved grænsen mellem Israel og Libanon og opfordre indflydelsesrige lande som Iran og Syrien til, at de til trods for deres retfærdige harme stiller sig til rådighed for at kontrollere den spændte atmosfære. Men også i andre geografiske områder kan der konstateres ophidsede reaktioner i solidaritet med de ydmygede palæstinensere, hvilket den omfattende demonstration i Marokko vidner om.
Israels regering må forstå, at den ikke kan ignorere det internationale samfunds klare tilkendegivelser. Vi har tiltro til, at man på topmødet i morgen i Madrid mellem EU's formandskab, USA, Rusland og FN's generalsekretær benytter lejligheden til i fælleskab at bekræfte fredsprocessens vogteres faste vilje til at udvirke, at FN's seneste resolutioner efterleves. Det ser ud til, at der er ved at ske en delvis troppetilbagetrækning, og det er et skridt i den rigtige retning, som dog helt klart er utilstrækkeligt, navnlig hvis det, som hr. Patten har sagt her i dag, er rigtigt.
Jeg er fra et land, hr. formand, hvor terrorisme er borgernes hovedbekymring, og derfor er vi særligt solidariske med dens ofre. Men alt er ikke tilladt i bekæmpelsen af terrorismen, retsstaten og den internationale legitimitet skal altid respekteres. Ud fra det synspunkt er det under ingen omstændigheder acceptabelt at forsøge at undergrave Den Palæstinensiske Myndigheds strukturer, for den er i øjeblikket det palæstinensiske folks lovlige repræsentant, uanset hvor kritisable nogle af dens handlinger er. Vi skal naturligvis forlange, at den fordømmer attentaterne klart: Der er ikke gode og onde terrorister, de er alle sammen lige afskyelige. De skal gøre alt, hvad der står i deres magt, for at undgå, at der sker attentater, og for at anholde gerningsmænd og bagmænd, noget der desværre ikke altid er sket.
I EU skal vi sikre enhed i vores optræden. Et delt Europa er det samme som intet Europa. Der er sket nogle fremskridt mellem medlemsstaternes udenrigsministre, som jeg tror, at vores offentlige mening finder utilstrækkelige. Jeg mener, at der er andre veje, der er instrumenter i de internationale procedurer, der gør det muligt for os at vise vores mishag mod den politik, som den israelske regering fører.
Sakellariou (PSE).
Hr. formand, vi står over for den værste situation nogensinde i regionen, hvis man ser bort fra krigstilstanden i 1967 og 1973.
Israel viser sin totale foragt for FN's Sikkerhedsråds resolutioner, for folkeretten, de internationale aftaler og de internationale konventioner. Vi gør os medskyldige i massakrerne, i forbrydelserne mod menneskeheden, i undertrykkelsen og den daglige fornedrelse af et helt folk, hvis vi tier og leder efter en balance mellem undertrykkerne og de undertrykte. Den findes ikke!
Hvad kan vi gøre? Vi kan gøre meget, mener jeg. Nogle eksempler kunne være en våbenembargo mod Israel, hjemkaldelse af vores ambassadører til rapportering i EU's hovedstæder, indefrysning af alle kontakter med højtstående regeringspersoner i Israel og endelig udsættelse af associeringsaftalen.
Hr. kommissær, jeg taler nu til Dem som Kommissionens repræsentant her - og mener kommissionsformand Prodi, som jeg respekterer højt på grund af hans personlighed og hans arbejde. Jeg har bare ingen forståelse for de erklæringer, han har fremsat i de seneste dage. Jeg citerer:

Malmström (ELDR).
Hr. formand, mareridtet i Mellemøsten vil ikke ophøre. Mens vi står her og diskuterer, raser volden og myrderierne. Som De kan høre, hr. Solana og hr. Patten, føler vi alle en enorm magtesløshed, afsky og frustration. Selvmordsattentaterne forhindrer israelerne i at bevæge sig frit. At tage en kop kaffe med en ven eller at købe ind er forbundet med livsfare. Rædslen for nye ugerninger er forståeligt nok paralyserende.
Europa-Parlamentet har utallige gange fordømt terrorhandlingerne og opfordret Arafat og Den Palæstinensiske Myndighed til at gøre alt, hvad der står i deres magt, for at stoppe handlingerne og det had, der nu strømmer mod israelerne.
For palæstinenserne på Vestbredden og i Ramallah hersker volden også, med døde palæstinensere i hundredvis, heriblandt mange børn. Vi, som er Israels venner, vi, som forsvarer den israelske stat og dens ret til at eksistere, skal reagere eftertrykkeligt, når militæret og regeringen handler, som de gør. Den eskalerende vold og brutaliteten i besættelsen er helt ude af proportioner. En hel verden forenes nu i kravet om, at Israel skal trække sig tilbage fra de palæstinensiske områder. Landets handlinger kan ikke forsvares, og angrebene på palæstinensiske civile vil føre til flere selvmordsbomber, ikke færre. Den voldsomme offensiv og myrderierne kan aldrig føre til fred.
Hvis Israel er i krig, hvilket Sharon har sagt, findes der visse internationale konventioner og love, som gælder. Nu strømmer det ind med rapporter om, at disse overtrædes. Vi ved ikke noget med sikkerhed, eftersom hverken organisationer eller medier får lov til at være til stede i området. Heller ikke ambulancer får lov at komme frem ifølge oplysninger fra vores kolleger.
Hadet mellem Sharon og Arafat er gammelt og bittert. Det synes, som om parterne ikke længere kan komme ud af situationen. Der er derfor behov for et omfattende internationalt engagement og en tydelig kravliste. Det er godt, at USA har øget sit engagement og endelig sendt Colin Powell til regionen.
Men EU må også yde en større indsats. På mødet på mandag må ministrene spørge sig selv, hvad vi kan gøre. En umiddelbar våbenembargo? Ja. Man må naturligvis diskutere associeringsaftalen. Jeg tror ikke, det for øjeblikket er aktuelt at suspendere den, men det skal drøftes.
Det må være muligt for palæstinensere og israelere at leve i fred, side om side. Intet ville være et vigtigere bidrag til verdensfreden og den internationale bekæmpelse af terrorisme, end hvis der blev fundet en løsning på konflikten.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, hr. højtstående repræsentant, på vegne af de europæiske statsløse folks partier kan jeg forsikre Dem om, at vi deler hr. Solanas og kommissær Pattens opfattelse. Der må komme en ende på volden, og der må komme varig fred. En palæstinensisk stat ved siden af en israelsk. Men vi er skuffede over de midler, som det internationale samfund har anvendt for at nå dette mål, og i særdeleshed over EU's afmagt. Vi skammer os over afmagten over for så mange menneskers lidelser, så mange meningsløse drab og gidseltagning af så mange borgere. Ånden fra Oslo er væk. Israel udøver statsterrorisme. Hr. Sharon har optaget ministre i sin regering, som igen vil indlemme Vestbredden. Israels kraftige krænkelser af menneskerettighederne i Jenin og mange andre steder i de genbesatte områder betyder de facto Israels egen opsigelse af associeringsaftalen, for respekt for menneskerettighederne er en del af klausulerne i denne associeringsaftale. EU må nu suspendere associeringsaftalen. Det er utilstrækkeligt at indføre en våbenembargo. Det israelske folk og det palæstinensiske folk bønfalder om fred, om vand, om brød og om værdighed, men de overdænges med vold og krig. Vi må gøre alt for at stoppe denne vold. Derfor må vi beslutte at sende en fredsstyrke nu, det er blevet uundgåeligt.

Collins (UEN).
Hr. formand, der findes ikke nogen militær løsning på konflikten mellem Israel og det palæstinensiske folk. Der kan ikke sikres nogen fredelig løsning mellem de to parter, der her står op imod hinanden, medmindre der gøres noget ved grundårsagerne. Premierminister Sharon har tilbudt en kompromisløs krig mod terrorisme, men han har ikke tilbudt nogen diplomatisk løsning for at undgå en eskalerende volds- og brutalitetsspiral.
Tenet- og Mitchell-forslagene ligger stadig på bordet, og sammen med de nylige forslag fra den saudiarabiske regering tilvejebringer de også et grundlag for genoptagelse af fredsforhandlingerne, hvis den israelske regering fuldt ud opfylder de seneste FN-resolutioner.
Jeg er fuldt ud overbevist om, at Yassir Arafat er den politiske leder, som den israelske regering må forhandle med her og nu, og forsøg på at omstyrte Den Palæstinensiske Myndighed er en opskrift på langsigtet ustabilitet og vil kun intensivere hadet mellem det palæstinensiske og israelske folk såvel som mellem israelere og andre arabiske lande i Mellemøsten. De to sider vil ikke blive bragt sammen, medmindre der finder en øjeblikkelig og seriøs mægling sted ved en tredjepart, og den amerikanske regering må siges at være stærkt involveret i denne proces på en fast og meningsfuld måde, og det samme må EU.
Det bør overvejes at suspendere de Euro-Middelhavsassocieringsaftaler, der eksisterer mellem Unionen og Israel, hvis Israels angreb mod det palæstinensiske folk fortsætter.
Jeg vil gerne slutte af med at sige, at jeg fordømmer den seneste og vedvarende vold i Mellemøsten og alle antisemitiske handlinger, der er blevet begået i Europa og andetsteds i verden.

Sandbæk (EDD).
Hr. formand, der er jo intet, der tyder på, at Sharon har tænkt sig at efterleve nogle af de henstillinger, som kommer, hverken fra EU eller fra USA. Der er heller ikke noget som helst, der tyder på, at Israel i øjeblikket er bekymret for sit ry. Israel respekterer derimod penge, og derfor er den eneste måde at presse Israel på at forlange indledende drøftelser om vores handelsaftaler. Jeg var i Israel i januar, og der var store demonstrationer over nedskæringer af støtten til de studerende og til de ældre. Sharon ønsker selvfølgelig, som enhver politiker, at blive genvalgt, og det mål ville fortone sig, såfremt hans befolkning blev udsat for økonomiske sanktioner på grund af hans regeringsførelse. EU har alt for længe prøvet med eftergivenhed for at få indflydelse på Sharons regering, og det har blot betydet, at Sharon nægtede EU adgang til at tale med Arafat. Alle mine venner i Israel, som jeg fik, da jeg i 1967 landede med det første fly med frivillige for derefter at blive dér i to år, er enige om, at Sharons statsterrorisme ødelægger det israelske samfund indefra, og derfor må vi også for Israels skyld bremse Sharon. Hvornår har EU tænkt sig at sige, at nu er det nok? Og hvornår har EU tænkt sig at benævne det, som Sharon, hans soldater og bosættere gør, nemlig at dræbe i tusindvis af civile og uskyldige - mænd, kvinder og børn - som det, det er: terrorisme. For før vi også hæfter den betegnelse på Sharons handlinger, kan han som nu fortsætte med at afskære forsyninger med mad og vand og lægehjælp ved at skyde på ambulancer, alt sammen i den sikre forvisning, at vi ikke har tænkt os at gøre noget som helst andet end at tale, og at vi aldrig skrider til handling.

Borghezio (NI).
Hr. formand, der var mange, som opfordrede til et indgreb over for Israel, og som opfordrede til våbenstilstand, og det vil vi gerne tilslutte os. Apropos det at "miste sin medmenneskelighed" - for nu at bruge en af vores kollegers udtryk - var der til gengæld ikke nær så mange, som skilte sig ud fra flokken og også mindede om tragedien med ofrene for den blinde og grusomme terrorisme, der går ud over uskyldige civile.
Til disse krav vil vi gerne tilføje endnu et krav. EU kan ikke blive ved med at se passivt til, når man med våben truer med at ødelægge symbolske steder for vores kultur, nemlig den kristne kultur. Hvorfor har EU aldrig overvejet at overtage det forslag, som de øverste kirkelige myndigheder har stillet, og som har været fremme i flere år, nemlig at give de hellige steder international status?
Jeg vil anmode formanden om både over for Israels regering og Den Palæstinensiske Myndighed at give udtryk for den sorg, som flere hundrede millioner kristne europæiske borgere føler i disse dage over at se de hellige steder i Betlehem, hvor Jesus Kristus blev født, blive skændet af bomber og bevæbnede mænds kampe og besættelser og blive omdannet til militære lejre og skydeskiver for begge parter.

Napoletano (PSE).
Hr. formand, det har haft forfærdelige konsekvenser for alle, at man har opgivet dialogen og forhandlingerne. Vold skaber ikke retfærdighed, vold gør ikke skader gode igen, og vold kender ingen fornuft.
I disse timer foregår der i de palæstinensiske områder nogle gentagne og meget alvorlige overtrædelser af international ret og af menneskerettighederne, som det internationale samfund må bringe til ophør, ligesom det også er nødvendigt at standse den terrorgalskab, som får unge kvinder og mænd til at give deres unge liv for en sag, der langtfra gavner deres eget folk, men som tværtimod går ud over flere uskyldige ofre og giver den israelske regeringschef et alibi for at erklære en unilateral og total krig mod Den Palæstinensiske Myndighed, dens organer og dens repræsentanter, ikke mindst præsident Arafat.
Det er vigtigt, at det er lykkedes os at arrangere et møde i morgen i Madrid, hvor USA, EU, Rusland og FN endelig kan koncentrere deres indsats i retning af en forhåbentlig umiddelbar udsendelse af en international fredsstyrke, som er i stand til at få indført våbenhvile og til at sørge for, at enhver form for vold ophører.
For at opnå en overholdelse af de mange resolutioner, som FN's Sikkerhedsråd har vedtaget, og for at få den israelske hær til straks at trække sig fuldstændigt tilbage fra de besatte områder og frigive præsident Arafat er det nødvendigt at lægge det størst mulige pres på Israel, også ved at sætte spørgsmålstegn ved associeringsaftalen mellem EU og Israel. Vores målsætning skal stadig være oprettelsen af en selvstyrende palæstinensisk stat og samtidig en international pligt til at garantere Israels sikkerhed i den retning, som Den Arabiske Liga var inde på for nylig.
Derfor vil vi fortsat støtte dem, der også i disse dramatiske tider kæmper for fred, gensidig respekt og de to samfunds sameksistens, både i Palæstina og i Europa. Og det er også derfor, at vi endnu en gang - og endnu kraftigere - fordømmer enhver form for vold og intolerance over for symboler og repræsentanter fra de jødiske samfund.

Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, hr. højtstående repræsentant, det drejer sig om en overlevelseskamp for to folk. Især set fra deres egen subjektive synsvinkel. Det er en overlevelseskamp, som på ingen af siderne ligefrem føres under god politisk ledelse. Da det nu er sådan, og følelserne går så højt, er det forkert at forske i, hvor den ene eller den anden aktion nu havde sit udgangspunkt. Kender man det hellige lands nyere eller ældre historie, så ved man, at man ikke kan finde den, som kastede den første sten.
Derfor bør vi ikke vække nye følelser til live, men vække tillid, så folkene dér kan falde til ro og dermed blive i stand til at tale med hinanden igen. Det er overordentligt vigtigt, at vi ikke hælder benzin på bålet. Derfor takker jeg Dem alle, fordi De er her i dag, og fordi der bliver holdt dette møde i Madrid i morgen. Hvis EU, USA, Rusland og FN kan nå frem til en fælles holdning, som de udarbejder med deres højeste udenrigspolitiske repræsentanter og i fællesskab fremlægger for begge parter, så vil der for første gang være en chance for, at man på begge sider forstår, hvor alvorlig situationen er.
Frem for alt er troværdighedsfaktoren til stede, for på samme måde, som hver enkelt har troværdighedsmangler på den ene eller anden side, er troværdigheden til stede her i kollektivet. Det bør man udnytte. En troværdighed for, at man er i stand til at give sikkerhedsgarantier for staten Israel og for en palæstinensisk stat, at man er i stand til at inddrage forslagene fra Saudi-Arabiens kronprins, inklusive arabiske staters anerkendelse af staten Israel, for på dette grundlag at skabe tillid til, at det nu er på tide at gennemføre tilbagetrækningen og afsværge terroren, en betingelse for at man kan gå ind i konkrete forhandlinger.
Her har vi vores egen konkrete interesse, ikke bare generelt i fred og menneskerettigheder. På grund af den nære beliggenhed er vi interesserede i, at antiterrorkoalitionen ikke bryder sammen, at en ny fundamentalisme ikke bliver brugt som alibi, og at vi gør fremskridt med vores Middelhavspolitik inden for Barcelona-processens rammer. Vi bør derfor forsøge at udvirke, at hr. Solana, hr. Patten og rådsformandskabet ikke rejser alene til Jerusalem, hvorefter Powell rejser alene derned otte dage senere. Sørg for i morgen, at de rejser samlet derned. Det ville være verdenssamfundets budskab til de stridende parter, så vi kan komme ud af dette inferno. Jeg ønsker for Dem alle, at denne succes vil blive opnået i morgen.

Gahrton (Verts/ALE).
Hr. formand, forleden dag konstaterede Financial Times, at EU's Mellemøsten-politik ligger i ruiner, og Le Monde klager over EU's magtesløshed i Mellemøsten.
Når man hører Rådets og Kommissionens repræsentanter, forstår man det. Smukke ord og selvros, men ingen handling. Så er det meget mere glædeligt at lytte til gruppeformænd og parlamentsmedlemmer, som kræver handling, at associeringsaftalens muligheder skal anvendes, og, ikke mindst, at man sender fredstropper.
Vi må absolut sende fredsarbejdere i titusindvis, civile og militære, uanset om USA og Israel siger nej. Vi skal ikke sende dem til Israel, og vi skal ikke bombe israelske byer. Vi skal efterkomme palæstinensernes anmodning om at sende beskyttelsestropper til Palæstina.
Der kan ikke findes nogen folkeretlig hindring mod at sende militære og civile fredsarbejdere i titusindvis til Palæstina på palæstinensernes anmodning. Hvorfor er De så bange for at handle, hr. Solana og hr. Patten?

Segni (UEN).
Hr. formand, af kulturelle og også politiske årsager har jeg altid været en sand ven af israelerne og Staten Israel. Efter min opfattelse er det i dag Israels sande venners opgave at få den israelske regering til at forstå, at den tager fejl på mange områder. Rigtige venner skal sige tingene ligeud, og det er tiden inde til nu. Derfor mener jeg, at Europa-Parlamentet ikke blot skal give udtryk for sit ønske om fred og gøre alt for, at der bliver fred, men også klart gøre opmærksom på, at en regering, som vi sætter pris på, og et land, som vi er oprigtigt knyttet til, og som vi ønsker at forsvare, bør ændre kurs. Og det er netop, fordi vi ønsker at forsvare det, at vi beder det om at ændre kurs.
Hr. formand for Parlamentet, vi har i dag truffet formanden for det jødiske samfund i Italien, professor Luzzatto. De mødte ham for lidt siden, og han bad Parlamentet om at gribe ind. Jeg ved, hvor svært det er, hr. formand, men hvis også vi som Parlament, som delegation og som Parlamentets formandskab kan gøre en indsats - selv en lille indsats - for at fremme freden, bør vi efter min mening gøre det! Det var rigtigt af EU at gøre et forsøg, selv om vi blev afvist. Når vi har et ansvar, bør også vi spille alle de kort ud, vi har på hånden.

Gawronski (PPE-DE).
Hr. formand, de sidste par dages debat og forhandlingen her i Parlamentet viser - hvis det ellers stadig skulle være nødvendigt - hvor forskellige og hvor langt fra hinanden de forslag er, der bliver stillet. Den sørgelige konklusion, som man kan drage af dette, er, at vi i dag ikke er i stand til at standse krigen i Mellemøsten. Og imens er der to mænd i Mellemøsten - Sharon og Arafat - som bliver ved med at bringe den internationale stabilitet i fare. Selv om de taler om fred, ønsker de den i virkeligheden ikke. De viger udenom den, og de undgår den, for der er ingen af dem, som ønsker fred, og de håber eller tror, at de kan vinde krigen, den ene med sin militære overlegenhed og den anden med sine selvmordsattentater.
Virkningerne af denne krise i Mellemøsten begynder at kunne mærkes, og de begynder også at kunne mærkes i vores lande, sådan som hr. Pasqua sagde for lidt siden. Racismen vokser, og den breder sig i resten af verden og i Europa og USA, hvor den skaber en farlig mangel på forståelse og uoverensstemmelser mellem disse to verdensdele, nemlig Europa og USA. Det er vanskeligt at få øje på en løsning, men som hr. Solana sagde lige før, er det nødvendigt med nogle perspektiver, og jeg tror, at forslaget om en slags international Marshall-plan for at løse i det mindste en lille del af palæstinensernes problemer er en fornuftig idé.
Den italienske regering har for længe siden udarbejdet et initiativ i den retning, nemlig et initiativ, der tager sigte på at støtte økonomien i Mellemøsten og navnlig Palæstinas økonomi. Præsident Berlusconi stillede dette forslag for alle sine europæiske kolleger for nylig. Dette forslag bør efter min mening støttes af alle, som ønsker og håber på en sand fred i Mellemøsten.

Soares (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg støtter det forslag, som min ven Barón Crespo har stillet under denne debat om, at Europa-Parlamentet skal sende tre budskaber: et til topmødet i Madrid, et til Sharon-regeringen og et til det palæstinensiske selvstyre. Men ord er ikke tilstrækkeligt! Vi har sagt nok, og vi er ikke blevet hørt. Vi er blevet ydmyget, i modsærning til det, som min ven Javier Solana siger, af den måde, som EU's delegation blev modtaget på i Israel, og det kan ikke accepteres. Vi må nu gå over til handling, så vi kan få den fornødne respekt. I den tilstand, som Sharon-regeringen er kommet i, er det kun handlinger, der bliver forstået. Israel er ikke mere en reststat, hvor meget det end smerter os. Det overholder hverken folkeretten eller lovgivningen. Som kommissær Chris Patten har sagt det, må kampen mod terrorisme, som vi alle støtter, ikke benyttes som påskud til ikke at overholde international lov. Jeg støtter derfor idéen om at suspendere handelsaftalen mellem Israel og EU, og dét straks. Det er det eneste, vi har tilbage. Derudover må vi få FN til at sende en militær fredsstyrke af sted for at sikre våbenhvile. Efter præsident Bushs gentagne erklæringer, der indtil nu slet ikke er blevet fulgt op, er der ingen anden mulighed. Jeg havde stor respekt for Israel, men jeg må med megen smerte konstatere, at Israels hær fører sig frem som en sand kolonihær og i dens krig mod palæstinenserne ikke engang overholder Genève-konventionen.

Nassauer (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, ministerpræsident Sharon havde lovet sit folk at skabe større sikkerhed og fred. I realiteten har hans politik ført til mindre sikkerhed for Israel og til mindre fred for regionen. Også vi i Europa må kritisere den israelske fremfærd, fordi vi måler Israel med de standarder, som vi har til fælles, retsstaten og beskyttelsen af menneskerettighederne. Men denne konstatering må ikke skjule, hvad kernen i denne konflikt handler om. Det drejer sig om Israels ret til at eksistere, ja, rent ud sagt om Israels overlevelse, ikke om de arabiske nabostaters overlevelse. Til en sikker tilværelse hører et liv uden terror. Retten til et liv uden terror er israelerne altid blevet nægtet. Konstant har Israel ikke bare været truet af terror, der er blevet begået terror af organisationer som Hamas og Jihad, som har kunnet udøve deres blodige håndværk i de palæstinensiske områder næsten uden begrænsninger.
Ansvaret for denne terror ligger entydigt hos palæstinenserlederen Arafat, som aldrig har taget klar afstand fra terroren, for slet ikke at tale om at bekæmpe den effektivt. Den utilstrækkelige bekæmpelse af terroren har været ødelæggende for tilliden. Vi europæere bør ikke gøre vores indflydelse endnu mindre ved at vække det indtryk, at vi ikke kan skelne mellem årsag og virkning. Men terror og vold løser ingen konflikter. Derfor må begge parter indstille deres voldelige kamp. Israel må trække sig tilbage fra de palæstinensiske områder. Palæstinensernes terror må høre op. Dette krav må vi stille til begge parter!
Menéndez del Valle (PSE).
Hr. formand, Ariel Sharon fører krigen i hovedet, den er en del af ham, han sværgede på at kuldkaste Oslo, og det er han i færd med nu. Han forveksler bevidst bekæmpelse af terrorisme med tilintetgørelse af Den Palæstinensiske Myndighed og den daglige gennemførelse af massakrer. Med vores samtykke og sine tanks har han formået at indføre en ny politisk-administrativ kategori: Nu er der besatte palæstinensiske områder og genbesatte palæstinensiske områder.
Jeg bifalder præsident Bushs råd om, at massakrernes gerningsmænd trækker sig tilbage fra det, som de ubarmhjertigt og meningsløst har ødelagt. Powell har gjort opmærksom på, at præsidenten ikke giver et suverænt lands premierminister ordrer, men rådene synes ikke at være meget værd. Sharon vil suverænt give ordre til tilbagetrækning, når massakren er gennemført. Medmindre alle vi, der ikke massakrerer, i fællesskab beslutter, at der er en grænse for selv suverænitet, når den i den grad står i modsætning til menneskehedens værdighed og etik.
Jeg synes, at udenrigsminister Powell er mere klarsynet, når han siger, at vi kan være ved at radikalisere en hel ny generation af palæstinensere, og mange nye terrorister venter måske på at træde i aktion, når den aktuelle operation afsluttes. Det er en mulig effekt, at der ikke længere vil være moderate. I forgårs demonstrerede hen ved 1 million marokkanere som bekendt i Rabat mod Sharon og for Palæstina. De er moderate eller radikale. Hvis vi ikke i fællesskab standser Sharon nu, vil hadet og radikaliseringen brede sig i hele den muslimske verden. Vi bør handle nu med konkrete og klare aktioner.

Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, jeg mødte både Shimon Peres og Yassir Arafat i Mellemøsten sidste sommer. Situationen var desperat allerede da. Der var en ond cirkel af frygtelig vold, men samtidig var der den nylige viden om, at bestanddelene til en løsning havde været på bordet ved forhandlingerne i Camp David og Taba.
Sikkerhedssituationen er forværret katastrofalt siden da. Terroristiske ekstremister har begået de grusomste handlinger og har med overlagt hu ophidset og ansporet følelser, fordomme, uvidenhed og angst hos sårbare folk, navnlig blandt de muslimske samfund, og har skabt den dybeste frygt blandt israelerne. Vi bør huske på Israels strategiske sårbarhed - et lille bitte land, hvis folk har været udsat for de forfærdeligste terrorangreb, der på en gang er uforudsigelige og tilfældige og organiserede og planlagte, således at de kan få den grusomste og mest ødelæggende effekt.
Jeg tænker på den israelske mor, der ikke vil have, at hendes små børn kører med den samme skolebus i tilfælde af, at hun vil miste dem alle. Jeg tænker på forældrene til de teenagere og andre, der er blevet myrdet eller lemlæstet i talløse terroristiske selvmordsbombeangreb. Der findes ikke nogen moralsk eller politisk retfærdiggørelse af sådanne forfærdelige handlinger.
Men jeg holder ikke nogen forsvarstale for Ariel Sharon. Jeg er rent faktisk forbløffet og forfærdet over hans tilgang. På den ene side har han krævet, at Den Palæstinensiske Myndighed slår ned på terroristerne i dens midte, men på den anden side har han lammet de selvsamme myndigheder, som har kapaciteten til at træffe sådanne foranstaltninger. Han har ønsket at ændre de arabiske folks holdning til Israel, men har ved sine egne handlinger været med til at anspore til et urgammelt had hos endnu en generation af palæstinensere og givet næring til martyrkulturen.
Vi må anerkende det palæstinensiske folks desperate situation - så mange af dem har været svigtet af deres arabiske brødre i flygtningelejre i generationer som ofre for ekstremister, og de har så ofte manglet lederskab af kvalitet på vigtige tidspunkter, der kunne have været med til at frigøre dem fra deres elendighed. Det er de råmaterialer, som vi har at arbejde med.
På dette stadium bør EU ikke tænke på sine egne interesser og forsøge at fremme en rolle for sig selv. Det bør derimod handle afbalanceret, positivt og konstruktivt. Det vil helt bestemt ikke være hensigtsmæssigt, hvis EU indtager en ensidig holdning i denne sag, f.eks. ved en sanktionspolitik mod Israel. Det ville blot opmuntre ekstremisterne og skærpe uoverensstemmelserne med USA.
Det, der nu er brug for, er et dristigt, generøst og øjeblikkeligt internationalt initiativ, hvor de europæiske lande, USA, Rusland og velmenende arabiske stater taler med én stemme. Vi har brug for samlet at fremkomme med et klart tilbud om massiv international bistand. Der er andre mørkere kræfter, som venter på sidelinjen i denne konflikt. Tiden er ved at rinde ud.

Berès (PSE).
Hr. formand, Europa tror ikke på krig. Det tror kun på fred og dermed på en politisk løsning. Dette kræver, at enhver påtager sig sit ansvar.
Blandt de arabiske land har Saudi-Arabien, som er et vigtigt land, lige taget et omfattende initiativ ved at foreslå en løsningsplan for krisen i hele området.
Lad os derfor påtage os vores ansvar, og i morgen i Madrid håber jeg, hr. højtstående repræsentant, hr. repræsentant for Rådet og hr. kommissær, at De kan overbevise præsident Bushs udsending om, at det er på tide at gribe ind i denne konflikt for at finde en løsning, der kun kan være politisk.
Dette forudsætter også, at vi i Sikkerhedsrådet i fremtiden, når der er våbenhvile, og når tilbagetrækningen af de besatte områder er opnået, er klar til at sende en styrke til mægling og observation til stedet, som aldrig bliver en fredsskabende styrke, men som tvinger alle i Sikkerhedsrådet til at tage en beslutning og påtage sig sit ansvar.
Størstedelen af de franske socialister er for en suspension af associeringsaftalen, men vi må sørge for at finde en løsning, hvor vi bevarer muligheden for at henvende os til alle parterne og ikke træffe foranstaltninger, der kan misforstås, hvilket vil øge solidariteten med dem, som vi ønsker at straffe.
Endelig kan intet af det, der sker i Mellemøsten, på noget tidspunkt retfærdiggøre de spontane eller organiserede antisemitiske handlinger, der finder sted i vores lande, og som minder os om den mørkeste periode i det forgangne århundrede.
Jeg håber, at vi alle vil gøre noget for at vække samvittighederne, og at vi i vores lande kan bevare en ånd med tolerance, gensidig respekt og verdslighed.

Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, hvad skal man sige til den dramatiske situation, der i dette øjeblik udspiller sig i Mellemøsten, andet end at vi er overbeviste om, at skærpelsen af den ekstreme vold kun fører til yderligere lidelser, der allerede er uudholdelige, for alle befolkningsgrupper?
I den situation kan vi for det første kun støtte de meget kraftige udmeldinger fra USA's præsident, som vi ved er den eneste, der i dag reelt kan øve indflydelse på Ariel Sharons beslutninger, og for det andet for at konkretisere denne støtte anmode Rådet og Kommissionen om at tage alle de midler i brug, de har til rådighed, for at fremme en tilbagevenden til fred uden at udelukke en eventuel suspension af associeringsaftalerne og for det tredje at opfordre regeringerne i EU-medlemslandene om hurtigst muligt at forberede deres nationale deltagelse i udsendelsen af en fredsbevarende styrke, hvis FN's Sikkerhedsråd skulle træffe beslutning om dette. Jeg kan huske, at der her i Europa-Parlamentet er blevet sagt - endda til vores kolleger fra Knesset - at der ikke var noget alternativ til en løsning af konflikten end denne løsning. Hr. formand, det er på det grundlag, der har været forhandlinger om et forslag til en kompromisbeslutning. Jeg ønsker som De, hr. formand, at forslaget bliver vedtaget enstemmigt.

Fava (PSE).
Hr. formand, jeg var i Ramallah for tre dage siden, og jeg er således et af de parlamentsmedlemmer, som hr. Santini i går uretmæssigt beskyldte for krigsturisme. Jeg kan forsikre ham for, at der ikke er tale om turisme, men kun om krig. Og mod denne krig har vi også brug for parlamentsmedlemmernes vidnesbyrd. Vi så nogle ting dernede, som vi helst ville have været foruden: kontrolposter, som var blevet lukket af den israelske hær, maskinpistolsalver, som blev affyret foran børn og gamle mennesker, den israelske hærs kampvogne, som kørte rundt i gården på hospitalet i Ramallah. At dette hospital ikke har lidt samme skæbne som alle andre offentlige palæstinensiske bygninger og ikke er blevet udsat for krænkende razziaer, skyldes også disse parlamentsmedlemmers fredelige forsvar, deres vidnesbyrd og deres fordømmelse.
Hr. formand, jeg tror ikke, at der er så meget tid igen. Det er vanskeligt at skabe en fred uden had mellem en hær, der er vant til at besætte, og en civilbefolkning, der har vænnet sig til at være besat. Men det, der er brug for i verden i dag, er en betingelsesløs fred og ikke mindst en fred uden sejre, sådan som fru Morgantini sagde.

Souladakis (PSE).
Hr. formand, mens vi forhandler her i Parlamentet i dag, er der en tragedie under udvikling i Palæstina. Både menneskelig og politisk. Hvis den politik ikke stopper, ødelægger den ikke kun muligheden for en politisk løsning nu, men også i fremtiden. Og denne katastrofe angår såvel palæstinenserne som israelerne.
Derfor er Sharons politiske handlinger forkastelige. I denne fase er neutralitet eller afstandstagen lig med medskyld. Tiden er inde til handling, initiativ og indgreb. Enhver anden undvigelsesmanøvre er ubrugelig og katastrofal. I morgen, hr. Solana, skal De mødes med hr. Powell og de andre for at forhandle. Jeg håber, at Bushs, Rumsfelds og Cheneys meninger er i harmoni med Powells. De ved, hvad jeg mener.
Men i dag, hvor Europa bør overveje sine værdier og principper, bør det også give et klart budskab om, at det realiserer de ting, som det siger og tror på. De forslag, som forskellige medlemmer har stillet, bør være en aktiv håndbog i praktisk anvendelse. Nu er vi til eksamen, nu giver vi et endeligt eksempel på vores politikker.

Solana
Hr. formand, jeg vil fremkomme med nogle korte bemærkninger af hensyn til tiden.
Med udgangspunkt i det sidste indlæg af hr. Souladakis vil jeg sige til Dem, at i morgen ikke er første gang, vi taler med Colin Powell. Vi taler med ham næsten hver dag, og mødet i morgen skyldes til dels de samtaler. Jeg er ikke enig i den opfattelse, at EU ikke har nogen vægt, den følelse af utilstrækkelighed. Snarere tværtimod: Af de årsager, på grund af den kontakt, på grund af den iver, hvormed vi har forsøgt at løse problemet, er mødet i morgen i Madrid kommet i stand, og det vil komme til at dreje sig om at få de store aktører i denne konflikt til kollektivt at blive enige om at forsøge at løse den.
Jeg vil gerne sige, at jeg mener, at der i hvert fald for i morgen er tre grundlæggende budskaber. Senere vil vi vende tilbage for at redegøre for udviklingen under et plenarmøde.
Det første budskab, som er afgørende, består i, at repræsentanterne for de store aktører, som mødes i morgen, skal gøre en indsats for, at Sikkerhedsrådets resolution omgående og ufortøvet gennemføres. Jeg gentager: ufortøvet.

Jeg mener, at det er vigtigt, at der for første gang kommer en offentlig og fælles erklæring af denne art fra FN's generalsekretær, EU, Den Russiske Føderation og USA. Og jeg mener, at vi europæere bør stå bag det forslag og bag den type erklæring.
For det andet bør der efter min mening gøres alt, for at de store aktører, der mødes i morgen, opnår, at Den Palæstinensiske Myndighed ikke svækkes yderligere. Det er nødvendigt at gøre alt, for at Den Palæstinensiske Myndighed får sine beføjelser tilbage. Det er - som det er blevet understreget her - en stor selvmodsigelse at anmode Den Palæstinensiske Myndighed om at underskrive en våbenhvileaftale, om at anholde de terrorister, der er på fri fod et eller andet sted i Palæstina, når den ikke har midler til at gøre det med. Her til morgen kunne De se i nyhederne, at Israels styrker har trukket sig tilbage fra en by. Da de trak sig ud af byen, bombarderede og ødelagde de Den Palæstinensiske Myndigheds hovedkvarter. Så er det meget selvmodsigende i morgen at anmode Den Palæstinensiske Myndighed om at stå i spidsen for at finde en løsning, der kan skabe våbenhvile. Derfor og som en naturlig følge af dette ræsonnement mener jeg, at det er afgørende, at det budskab kommer ud, og at det er utvetydigt og klart. Det er et budskab, der skal forstås og udtrykkes klart, så hele verden og vores israelske venner forstår det. Vi har alle sammen mange venner i Israel, der er enige i denne overvejelse.
Den naturlige følge af denne overvejelse er, at det er nødvendigt, at det internationale samfund er rede til at udsende mandskab i området. Det er noget, som jeg for første gang siger med overbevisning. Jeg tror, at det bør overvejes seriøst. Men det sker ikke på 24 timer, det sker ikke uden et mandat. Da det blev sagt, at europæerne burde foretage militære eller politimæssige udsendelser - eller hvad ved jeg - i områderne, er det klart, at det kræver et mandat at gøre det. Og det er det, vi skal arbejde på: på at opnå, at Sikkerhedsrådets næste resolution åbner mulighed for en international tilstedeværelse i området, når de nødvendige betingelser er opfyldt. Jeg synes, at det er en fornuftig foranstaltning, som EU kan støtte, men vi skal støtte den sammen med andre, navnlig USA og Den Russiske Føderation. Det er det, vi bør gøre.
Tredje punkt er, at vi - ikke bare europæerne, men alle de store aktører i fællesskab - i morgen skal sende et klart budskab om, at der skal være et politisk perspektiv. Og det er ikke nødvendigt at opfinde det perspektiv, det er allerede opfundet: Det består i to stater med sikre grænser (den ene er den palæstinensiske stat, som bør have de grænser, der er fastsat i henhold til Sikkerhedsrådets resolutioner, det vil sige grænserne fastsat i 1967), som er i stand til at eksistere side om side. Det er det endelige mål. Hvordan når vi det mål? Det er det vanskelige spørgsmål, som vi har arbejdet med i mange måneder. Det er muligt, at den eneste udvej er Tenet-planen, og at Mitchell-planen, som jeg har et indgående kendskab til, for jeg udarbejdede den sammen med senator Mitchell, gennemføres efterfølgende.
Jeg begynder at tvivle på - og det er årsagen til min dybe pessimisme - at Tenet-planen efterfulgt af Mitchell-planen og af en forhandling - som jeg ikke ved, hvornår vil finde sted - vil være den ideelle løsning. Hvis vi ikke har en samtalepartner på den palæstinensiske side, bliver det som sagt meget usikkert, om vi med denne trinvise proces med små skridt kan nå målet. Det er min bekymring, og det er årsagen til min pessimisme. Jeg kan ikke trække en mirakuløs løsning op af lommen, og det ville være upassende og naivt og dumt af Dem, hvis De forventede det. Men hvis vi skal finde en løsning, sagde jeg på et tidspunkt, at vi havde brug for en Mitchell Express-plan, en hurtig Mitchell-plan, ikke til det tidspunkt, som den var beregnet til, men et meget hurtigere Mitchell-program, der hurtigst muligt førte til en endelig aftale.
Endelig mener jeg, at det er vigtigt, at vi anmoder om, at Beirut-sluterklæringen - som ikke er blevet læst grundigt, og det bør ske, for nogle af dens punkter er meget vigtige - også bliver gjort til en resolution fra FN's Sikkerhedsråd. At det tilsagn, at den udstrakte hånd fra den arabiske verden mod Israels sikkerhed også bliver gjort til en resolution fra Sikkerhedsrådet. Jeg mener, at det ville være endnu et element, der kan foranledige, at parterne igen får tillid til hinanden, en tillid, de desværre ikke har i øjeblikket.
(Bifald)
Til sidst en personlig bemærkning: Jeg ved, at mange af Dem har lidt meget. Jeg har set nogle mennesker, som har lidt særligt, nogle af dem er endda blevet udvist af området. Jeg kan sige til Dem, at jeg forstår Deres følelser, ligesom jeg også forstår palæstinensernes og israelernes følelser. Jeg har set mange palæstinensere dø, jeg har set mange palæstinensere lide, og jeg har også set gamle venners familier fra fredsområdet i Israel, der ikke tager deres børn med samme bus til skole og deler deres børn i to grupper af frygt for at dø under et terrorangreb. Det er alt sammen noget, vi må forstå fuldt ud. Hvis vi ikke forstår begge dele fuldt ud, vil vi aldrig kunne løse problemet. Vi skal altså forstå problemet til bunds for at kunne løse det.
Endelig hvad angår mig, Javier Solana, kan De være helt sikre på, at jeg vil sætte alt ind på at opnå fred i Mellemøsten, som jeg har gjort det hidtil. Jeg har arbejdet på det siden Madrid-konferencen for mange år siden, og det håber jeg at blive ved med, så længe jeg har energi og kræfter til det.
(Bifald)

De Miguel
Hr. formand, jeg skal gøre det meget kort. Jeg kan naturligvis kun støtte det, som den højtstående repræsentant har sagt som svar på den debat, der har fundet sted i Parlamentet, og som formandskabet er helt enigt i.
Jeg vil benytte lejligheden til at fremkomme med to præciseringer. Den første drejer sig om mødet i morgen: Jeg mener, at vi kan være tilfredse, for det er ikke tilfældigt, at det møde finder sted i hovedstaden i det land, der har Unionens formandskab. Det møde finder sted på Unionens og formandskabets initiativ, og derfor er det den hidtil vigtigste begivenhed for at opnå fred, og det er faktisk den eneste reelle mulighed for at samle alle aktørerne med henblik på at bryde den onde voldscirkel. Lad os håbe, at alle har den samme vilje som formandskabet og naturligvis hele Unionen, som Parlamentet har givet udtryk for det her med dets støtte til, at der gøres en afgørende indsats på mødet i morgen.
Min anden bemærkning, hr. formand, drejer sig om noget, som mange medlemmer og formænd for politiske grupper har givet udtryk for, nemlig nødvendigheden af, at assoceringsaftalen med Israel revideres, at assoceringsaftalen med Israel bruges som instrument. Jeg vil understrege, at formandskabet er helt enig i den linje, og den spanske udenrigsminister, hr. Piqué, erklærede netop i formiddags, at han med Kommissionens samtykke vil indkalde associeringsrådet med henblik på at revidere vores forbindelser med Israel.

Men jeg vil sige til Dem, mine damer og herrer, at enhver foranstaltning, der træffes inden for rammerne af associeringsaftalen, kræver enstemmighed i Rådet. Jeg kan forestille mig, at der ikke er nogen grund til at sige det, for De ved det, men det skal alligevel nævnes, at det ikke udelukkende afhænger af Kommissionens og det aktuelle formandskabs vilje, det afhænger af alle Unionens medlemsstaters fælles vilje. Men vi har allerede værdsat Parlamentets vilje. Jeg tror tillige, at den vil fremgå af den beslutning, det vedtager i morgen, og jeg håber, at det bliver en appel til alle medlemsstaternes regeringers samvittighed.
(Bifald)

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.
Jeg vil gerne takke den højtstående repræsentant, Rådet og Kommissionen for deres deltagelse i denne debat såvel som vores kolleger, der har bidraget til den.
(Mødet udsat kl. 19.10 og genoptaget kl. 21.00)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0095/2002) af Sterckx for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Rådets fælles holdning (11367/1/2001 - C5-0635/2001 - 2000/0325(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om oprettelse af et trafikovervågnings- og trafikinformationssystem for skibsfarten i Fællesskabet og om ophævelse af Rådets direktiv 93/75/EØF.

Sterckx (ELDR)
Måske er interessen ikke overvældende, men derfor er den lovgivning, som vi drøfter, ikke mindre vigtig.
Vi er kommet til den fjerde betænkning i Erika-pakken, og jeg tror, at disse to Erika-pakker tilsammen kan betyde et stort skridt i retning af større sikkerhed til søs.
I Erika I-pakken behandlede vi havnestatskontrollen, klassifikationsselskabet og tankbåde med dobbelt skrog. Nu er vi i gang med den første betænkning i Erika II-pakken, hvor vi taler om foranstaltninger til at forbedre kontrol- og informationssystemer på skibe og til at forbedre risikostyringen, først og fremmest i tilfælde af dårligt vejr. Det er hensigten med det direktiv, som vi nu arbejder på. Det drejer sig altså først og fremmest om forebyggende foranstaltninger, og jeg synes, at disse er overordentlig vigtige.
For det første kontrol- og informationssystemer, hvor vi taler om installering af transpondersystemer på skibe, som automatisk sender en række oplysninger videre til land. Det vigtige i den forbindelse er ikke så meget listen over, hvad der skal sendes videre - det er vi alle sammen enige om - men at disse oplysninger, der sendes mellem de forskellige medlemsstater, også forstås. Altså at computersystemerne kan tale sammen, og det gælder også personerne. Jeg synes, vi skal være meget opmærksomme på, at dette sker.
For det andet, og jeg synes, at vi bør se på det ved revisionen af direktivet, er der transpondernes rækkevidde. I øjeblikket er den forholdsvis begrænset. Jeg tror, at vi har stor interesse i - og jeg ser hen på kommissæren - ved en revision af direktivet i samarbejde med IMO at forsøge at skabe en større rækkevidde, eventuelt med satellitkommunikation, og sørge for, at dette system egentlig kan dække hele jordkloden.
Et andet punkt er den sorte boks, som også blev nævnt i hr. Watts' betænkning. Den har vi naturligvis måttet kæmpe hårdt for, men den er der. Den sorte boks er heller ikke noget universalmiddel, men den er et meget nyttigt hjælpemiddel, og vi må også sørge for, at dette hjælpemiddel anvendes ved forebyggelsen, at vi tager ved lære af næsten-ulykker og af ulykker for at undgå andre ulykker.
Vi retter først og fremmest vores kontrol mod skibe med en højere risiko på grund af deres last eller på grund af deres forhistorie. Vi må også sørge for, at hver hændelse - og det er efter min mening et udmærket punkt i Kommissionens forslag - fremover indberettes, således at vi også er bedre orienteret om, hvad der faktisk sker til søs, hvilket hidtil egentlig har været temmelig begrænset.
Det næste punkt har at gøre med den kendsgerning, at de fleste store ulykker til søs, med vidtrækkende og alvorlige konsekvenser, sker i dårligt vejr, og det drejer sig om bedre risikostyring i dårligt vejr og ved storm på havet. Her har vi kunnet bidrage med en række punkter, som efter min opfattelse kan hjælpe, og jeg synes, at Parlamentets bidrag har været stort på det område. Myndighederne skal træffe forholdsregler, når vejret er dårligt. De skal informere kaptajnen bedre, udstede forbud mod, at skibe anløber eller forlader en havn, specifikt tilpasset enhver situation i enhver havn, og forbud mod bunkring til søs osv. Men jeg vil dog understrege, at ansvaret for skibet under alle omstændigheder i sidste instans ligger hos kaptajnen. Jeg tror også, at vi tydeligt har rettet op på dette i Parlamentet, og at det er et meget vigtigt punkt.
Det næste punkt er, at medlemsstaterne skal yde bistand til skibe i nød. Jeg tror også, at det er væsentligt, og at det ligeledes er noget, som Parlamentet sammen med Kommissionen og Rådet har formuleret skarpere, end det oprindeligt var tilfældet i teksten. Nødhavne, sikre havne for skibe i nød - Erika har bevist, at det er nødvendigt - et godt udstyr - og for mig betyder det også fast stationerede slæbebåde, men ligeledes anlæg, der kan begrænse forurening - en timing, fastsættelse af en streng frist, inden for hvilken medlemsstaterne skal have orienteret om deres foranstaltninger, nemlig 18 måneder - det har Parlamentet tilføjet - og kompensation for en havn eller en kystby, som modtager en båd. Kommissionen har planlagt at undersøge dette og inden for tre år forelægge Parlamentet en rapport for at se, hvordan situationen er.
Kære kolleger, jeg vil takke alle, som har medvirket, for deres bidrag og for den umage, de har gjort sig. Jeg tror, at vi har leveret et godt stykke arbejde. Også Kommissionens tjenestegrene vil jeg gerne takke og ligeledes Rådets personale, for jeg synes, at der har været et udmærket og konstruktivt samspil, og at vi i sidste instans har fået en god lovgivning.
Det er vigtigt, fru kommissær, at vi nu, og efterhånden som vi afvikler de to Erika-pakker, også kontrollerer, hvad der sker. Europa-Parlamentet, for mit vedkommende ordførerne for de forskellige betænkninger, bør sammen med Kommissionen regelmæssigt undersøge, hvad der er sket, hvor langt vi er kommet, og hvilke vanskeligheder vi har.
Vi har lovgivningen, jeg tror, at vi har udarbejdet en god lovgivning, men sikkerhed til søs, hr. formand, er menneskeligt arbejde. Jeg synes også, at vi skal investere i disse mennesker, også i EU, i mennesker, som til søs og på land foretager bedre kontrol af sikkerheden.

Hatzidakis (PPE-DE).
Hr. formand, hr. næstformand, Erika II-pakken og Erika I-pakken, der gik forud, er vigtige punkter i forsøget på at opbygge troværdige sikkerhedsforanstaltninger og beskytte havmiljøet. Alle er uden tvivl enige i begge punkters betydning.
Den pakke af foranstaltninger, som vi opfordres til at vedtage i dag, er efter min mening godt afbalanceret. Det beviser således endnu en gang, at beskyttelse og kvalitativ forbedring af den europæiske skibsfart har direkte forbindelse med en øget skibsfartssikkerhed og behovet for beskyttelse af menneskeliv og havmiljøet. Derfor vil jeg gerne lykønske hr. Sterckx, der i lang tid utrætteligt har arbejdet på at opnå det resultat, vi står over for i dag.
Kommissionens oprindelige forslag indeholdt positive reguleringer, der gik i retning af at forbedre sikkerheden til søs og at mindske risikoen for, at ulykker skulle forurene havet. Det kræver af skibene, at de anvender en relæstation og et instrument til registrering af sejladsens data, den såkaldte sorte boks. Det har vi heldigvis opnået gennem hr. Watts' betænkning, der pålægger skibene pligt til at være i overensstemmelse med organiseringssystemerne for trafik til søs, der pålægger dem pligt til at forbedre systemerne til lokalisering af skibe og så fremdeles.
Parlamentet på sin side godkendte ved førstebehandlingen 20 ændringsforslag, der efter min mening har forbedret Kommissionens forslag, og jeg vil gerne betone, at Rådet efterfølgende har godkendt de fleste af Parlamentets ændringsforslag og på den måde vist en konstruktiv indstilling. Men der er stadig problemer, der skal løses, og derfor synes jeg, at det det er rigtigt, at vi fastholder de ni ændringsforslag, vi har godkendt i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme, der går i en konkret retning, der vil vise vejen for både Kommissionen og for Rådet.
Jeg vil gerne stoppe kort op ved tre af ændringsforslagene. I ændringsforslag 1 gøres et reelt forsøg på yderligere at præcisere, at en medlemsstat under meget ugunstige omstændigheder kan forhindre, at et skib forlader eller anløber en havn, idet man må huske på, at det undertiden udgør en større risiko for sikkerheden og for forurening af havnen, hvis et skib bliver dér. Jeg mener, at det er rigtigt, når vores udvalg, Transportudvalget, støtter, at et skibs afsejling bør overlades til skibsførerens skøn, idet han selvfølgelig skal forklare grundene til, at han har truffet den konkrete beslutning.
I ændringsforslag 2 forsøger vi på en mere realistisk måde at behandle omkostningerne efter en forurening eller skade, som en anløbshavn måtte komme ud for. Det er altså logisk, at havnenes mulighed for at modtage et nødstedt skib styrkes, når havnemyndighederne ved, at de kan få en realistisk og hurtig erstatning for de udgifter, der følger af genopretningsoperationen.
I ændringsforslaget gøres der forsøg på at stille de økonomiske midler til rådighed, der er nødvendige for, at medlemsstaterne kan gennemføre de fornødne reformer for at fastsætte tilstrækkelige midler og anlæg i tilflugtshavnene, så disse kan bistå og redde skibene og bekæmpe forurening. Derfor er hr. Sterckx' forslag om, at der skal være en frist på 18 måneder, vigtig, så forslagene ikke blot bliver en liste over fromme ønsker, men bliver juridisk bindende for alle EU's medlemsstater.

Watts (PSE).
Hr. formand, vi skrider til handling som Parlament, som Europæisk Union for at gøre vores havne sikrere på grund af tragiske hændelser som tabet af Herald of Free Enterprise, Scandinavian Star, Estonia og senest Erika. Vi indfører en række foranstaltninger, der skal sikre, at hændelser som disse aldrig kan ske igen. Vi redder liv, og vi beskytter havmiljøet. Jeg bifalder derfor Kommissionen og kommissæren for hendes engagement, når det gælder om at øge sikkerheden til søs, og Rådet for dets vilje til at træffe en fælles beslutning med Parlamentet. Jeg hylder navnlig ordføreren for hans beslutsomhed, når det gælder om både at forbedre og afklare et allerede godt forslag.
De tre nøgleelementer er overvågning og information, anvendelse af transpondere på alle skibe og overvågning foretaget af enhver skibsmyndighed, hvilket er en væsentlig komponent i vores pakke af foranstaltninger - Erika-pakken. Den vil sikre, at der ikke findes nogen skjulesteder for skibe, der ikke lever op til standarden, at alle skibe bliver tilset og overvåget, og at de ikke vil kunne undgå overholdelse af deres internationale forpligtelser. Det er vores budskab til skibe, der ikke lever op til standarden, og som sejler under bekvemmelighedsflag.
For det andet passer forslaget ind i min egen betænkning om havnestatskontrol, herunder bl.a. den sorte kasse til registrering af rejsedata. Som ordføreren har udtalt, vil dette gøre det muligt for os ikke blot at drage ved lære af, men også undgå, at problemerne overhovedet opstår.
Vi yder reel hjælp til nødstedte skibe ved at sikre, at de håndteres korrekt i nødsituationer og lukker et hul i sikkerhedskæden.
Jeg ønsker ligesom ordføreren at sikre, at denne og andre Erika-foranstaltninger overholdes. Det er måske nok den største udfordring, vi står over for som Fællesskab. Vi ønsker at sikre, at al denne nye lovgivning, hvor værdig den end måtte være, overholdes ikke blot af skibsoperatører, men også af medlemsstaterne selv, som desværre i årenes løb har vist en utilbøjelighed til at tiltræde fællesskabslovgivningen. Jeg håber, at Erika-ordførerne sammen kan møde kommissæren snart for at hjælpe med til at stille forslag til, hvordan Parlamentet bedst kan sikre, at medlemsstaterne overholder deres skærpede forpligtelser.
Endelig håber jeg, at vores ændringsforslag kan accepteres fuldt ud, således at vi kan undgå fælles beslutningstagning og sikre, at denne lovgivning, som vil gøre så meget for at gøre vores havne sikrere, bliver vedtaget ved førstkommende lejlighed.

Pohjamo (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Sterckx for at have sat sig grundigt ind i sagen og for et godt arbejde med betænkningen. I direktivforslaget under Erika II-pakken retter man opmærksomheden mod væsentlige omstændigheder i forbindelse med forøgelse af sikkerheden til søs og formindskelse af miljøproblemer, som kan forårsage ulykker. Transport til søs foretrækkes bl.a. af miljøhensyn. Den er særlig vigtig i EU's randområder samt i handelsrelationer mellem EU og tredjelande. Ulykkesrisikoen er imidlertid vokset i takt med den øgede trafik.
Udvalget har på ny vedtaget nogle forslag til forbedring af sikkerheden, som ikke er indeholdt i Rådets fælles holdning. Særligt vigtigt er det at sørge for et tilstrækkeligt rednings- og oliebekæmpelsesmateriel i alle kystområder. Samtidig må man sørge for at organisere en tilstrækkelig eftersøgnings- og redningstjeneste. Ud over en yderligere stramning af reglerne må man sørge for, at de trufne beslutninger er realistiske og gennemførlige. Det er imidlertid i alles interesse, at forslaget godkendes hurtigt, og at der sker virkelige fremskridt inden for sikkerheden.
Da direktivet bør vedtages og gennemføres hurtigt, er det ikke hensigtsmæssigt at afvente beslutningen fra Den Intenationale Søfartsorganisations møde i december. Direktivets bilag kan ændres ved komitologiproceduren, således at de kommer til at svare til IMO's beslutning. Ved denne procedure kan man let og hurtigt få indarbejdet de internationalt aftalte grænseværdier.
Jeg vil også gerne henlede opmærksomheden på, at det ikke er tilstrækkeligt med beslutninger til forbedring af sikkerheden til søs inden for Unionen. Vi har behov for internationale aftaler for f.eks. at få løst spørgsmålet om ansvar.

Varaut (NI).
Jeg vil først og fremmest lykønske ordføreren med kvaliteten i hans arbejde, og ligesom ham tror jeg, at vi nærmer os et fremragende resultat. Det er korrekt, at det er længe siden, for siden den dramatiske begivenhed med Amaco Cadiz, som alle europæere og særligt alle franskmænd kan huske, er der ikke sket noget, men tingene er tværtimod blevet værre, eftersom olieselskaberne valgte at trække sig ud af transporten for ikke længere at se deres navn på skroget af de grundstødte skibe og blive forbundet med alle disse grundstødninger og forureningssager. Resultatet var dramatisk, for transport ad vandveje og olietransport er blevet et isoleret profitcenter, der - som alle andre profitcentre - skal begrænse omkostningerne, skabe overskud og leve under pres fra dem, som afgiver ordrerne, det vil sige olieselskaberne, og det fik unægteligt konsekvenser for kvaliteten af transporten og for sikkerheden, eftersom den gennemsnitlige alder for bådene blev fordoblet på 15 år, skønt der er en tydelig sammenhæng mellem bådenes alder og antallet af ulykker.
Derfor har Europa-Parlamentet en særlig grund til at tage fat på disse spørgsmål, ikke kun fordi de vedrører miljøet, men også fordi de helt naturligt er tværnationale, og det er et godt dokument, vi er ved at udarbejde, men jeg vil gerne insistere på ét bestemt punkt. Naturligvis er kontrol med trafikafvikling, registrering af oplysninger og identifikation alt sammen meget godt, men det ville være meget fornuftigt som modstand mod det økonomiske pres, hvis beslutningen om afsejling fra en havn i tilfælde af dårligt vejr ikke kun blev truffet af kaptajnen, som naturligvis kan føle sig presset økonomisk, men træffes af havnemyndighederne, som uden nogen form for økonomiske overvejelser kan vurdere, om det er fornuftigt at sejle ud på havet eller ej.

Jarzembowski (PPE-DE).
Hr. formand, kære fru næstformand, jeg tror, det vil være afgørende, at Rådet hurtigt beslutter det, som vi vil beslutte ved andenbehandlingen i morgen.
Ordføreren har jo været meget forsigtig. Han har ikke overdrevet i andenbehandlingen, fordi vi vil have resultater hurtigt, for ærligt talt er det meget længe siden, Erika II gik ned. Derfor må vi tage nogle initiativer hurtigt, og jeg vil gerne gøre opmærksom på, at transpondere ikke kun kan bruges til kontrol, men især også til redningsaktioner. Hvis altså et skib er i havsnød, kan det reddes hurtigere ved hjælp af transponderne.
Vores krav med hensyn til udrustning med transpondere og udstyr til registrering af rejsedata er af hensyn til Rådet egentlig meget beskedne. Vi håber, at IMO til efteråret beslutter en hurtigere tidsplan, som vi også hurtigt kan implementere.
Fru kommissær, det afgørende er - hr. Sterckx var så venlig at give Dem tre år til at regulere kompensationen til havne, som modtager nødstedte skibe - at vi reagerer hurtigere. Erika havde ikke behøvet at gå ned, hvis hun havde kunnet anløbe havnen, og hun er derfor et spejlbillede. Vi vil have tilflugtshavne for at sikre skibene, men for at havnene vil lade skibene anløbe, har vi brug for kompensationsordninger. Fru kommissær, hvis De finder en ordning hurtigere, så vil havnene være meget mere indstillet på at lade skibene anløbe også i vanskelige situationer, og en sag som Erika II vil kunne forhindres.
De Palacio
Hr. formand, vi, der bekymrer os for sikkerhed til søs og beskyttelse af vores havne - og inden for sikkerhed til søs kommer beskyttelsen af besætningerne naturligvis i første række - overværer i dag gennemførelsen af endnu en foranstaltning som et led i Erika I- og Erika II-pakken, som er en samling foranstaltninger, der giver EU tilstrækkelige og hensigtsmæssige instrumenter med henblik på at gennemføre en ægte forebyggelsesaktion og undgå søulykker.
Erikas forlis mindede verden om den bestandige risiko ved søtransport af olieprodukter og viste, at det er nødvendigt at have et bedre kendskab til søtrafikken mellem de europæiske kyster og overvåge den bedre. De foranstaltninger, som Kommissionen har foreslået, er gået meget længere og har ikke været begrænset til forslag inden for oliesektoren, de har omfattet skibsfarten i almindelighed. Forslaget i dag om direktivet om overvågning af skibsfarten afspejler den bekymring. Det indeholder en samlet strategi, som har til formål at skabe stor sikkerhed i skibsfarten langs de europæiske kyster, og jeg vil understrege, at målet med det er at forebygge ved at identificere og overvåge skibene bedre. Det har ligeledes til formål at forbedre kystmyndighedernes indgriben i tilfælde af ulykke eller risiko for ulykke, da havnekontrollen, etablering af nødhavne, bistand til nødstedte skibe, som hr. Hatzidakis sagde, er afgørende elementer.
Jeg vil sige, at under hele behandlingen og drøftelsen af dette såvel som de foregående forslag har Kommissionen fået Parlamentets aktive støtte, særligt i form af det vigtige bidrag fra ordføreren, hr. Sterckx. Jeg mener, at samarbejdet mellem de to institutioner har båret frugt, og i dag er vi meget tæt på at opnå den endelige aftale i form af en tekst, der fra begyndelsen ikke var uden følsomme emner, f.eks. forbuddet mod at stikke til søs i dårligt vejr eller nødhavnene, som jeg nævnte for et øjeblik siden, og ligeledes forpligtelsen til at medbringe transpondere eller sorte bokse. I den forbindelse vil jeg igen rose hr. Watts for hans stædighed, som gjorde det muligt at opnå en aftale i Rådet efter forligsproceduren om direktivet om havnestatskontrol.
Jeg vil, hvad angår nødhavnene, sige - og jeg er enig i det, som hr. Jarzembowski sagde - at erstatninger for skader, der kan opstå, er grundlæggende for at opnå, at Unionens stater stiller nødhavne til rådighed, hvilket er helt afgørende.
Mine damer og herrer, jeg vil slutte med igen at takke for det glimrende arbejde, som ordføreren, hr. Sterckx, og alle de ansvarlige i det pågældende udvalg har udført. Vi er enige i mange af deres betænkeligheder, og vi vil acceptere alle de stillede ændringsforslag. Herunder opfølgningen på rapporten efter tre år, evalueringen af realiteterne, spørgsmålet om kontrol af nødområder og bistand til skibe. Altså accepterer vi alle de ændringsforslag, som De har stillet, og jeg håber, at Rådet også vil acceptere dem, så vi ikke behøver en forligsprocedure.
Om kort tid forelægger vi den foranstaltning, vi mangler for at afslutte denne pakke, som vil forbedre sikkerheden ved søtransport væsentligt. Efter Kommissionens vedtagelse af foranstaltningerne vedrørende passagerbefordring vil vi forelægge foranstaltningerne vedrørende besætninger, som er det menneskelige element, der altid er en afgørende faktor.
Formanden.
Mange tak, fru kommissær de Palacio.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0059/2002) af Palacio Vallelersundi for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om forslag til Rådets forordning om EF-patenter (KOM(2000) 412 - C5-0461/2000 - 2000/0177(CNS)).

Palacio Vallelersundi (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil begynde med at sige, at jeg er tilfreds med denne betænkning, for den repræsenterer afslutningen på et langvarigt arbejde i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, som jeg har haft æren af at lede en stor del af perioden ud over at være ordfører for betænkningen.
Vi forelægger i dag Europa-Parlamentets betænkning om EF-patenter. Jeg skal indlede med at sige, at Europa-Parlamentet i dette tilfælde har beføjelse til simpel betænkning. Det er den første - jeg vil ikke sige uregelmæssighed - men i hvert fald det første spørgsmål, som jeg vil fremhæve set ud fra Parlamentets synspunkt.
Det drejer sig om et forslag fra Europa-Kommissionen, der går tilbage til august 2000 - det er et stykke tid siden - som blev taget op af Det Europæiske Råd i Lissabon, der fremhævede betydningen af at få et EF-patent inden udgangen af 2001. Den betydning blev bekræftet på Det Europæiske Råd i Barcelona, hvor Rådet blev opfordret til at nå frem til en politisk holdning på Rådet (det indre marked) den 21. maj.
Disse oplysninger kendetegner en debat, der har været vanskelig, for vedtagelsen af dette EF-patent er ikke uden betydning. Vi er i gang med andet forsøg, og jeg håber og tror, at vi denne gang får et EF-patent. Vi har brug for et EF-patent, der dækker Unionens område, supplerer det europæiske patent og de nationale patenter og bliver konkurrencedygtigt på internationalt plan. Det var de tre grundidéer, som Europa-Kommissionen tog udgangspunkt i, og som Udvalget om Retlige Anliggender også har gjort til sit grundlag.
Men for os, hr. formand, har det, især fordi vi kun har en simpel betænkning, været afgørende at opnå enighed i Udvalget om Retlige Anliggender. Det mener jeg, at vi har opnået. Jeg håber, at Parlamentets afstemning i morgen grundlæggende vil støtte Udvalget om Retlige Anliggenders holdning, som vi er nået frem til efter i timevis at have debatteret og diskuteret følgende tre grundlæggende punkter, som er EF-patentets tre hovedtemaer:
For det første de nationale patentmyndigheders rolle: Der er ingen tvivl om, at de nationale patentmyndigheders rolle bliver meget begrænset, når vi har et EF-patent, medmindre vi overdrager dem et supplerende arbejde. I betænkningen af Udvalget om Retlige Anliggender gives der mulighed for, at de nationale patentmyndigheder kan deltage i den første fase af behandlingen af EF-patentet - efterforskningsfasen - på betingelse af, at de kan garantere en tilstrækkeligt høj kvalitet. Det er det første punkt, vi er enige om i Udvalget om Retlige Anliggender.
For det andet retsspørgsmålet: Kommissionens forslag er et ambitiøst forslag, der ganske vist for øjeblikket ikke har retsgrundlag i traktaten og var baseret på en forudsigelse fra Nice-traktaten, der endnu ikke er gået i opfyldelse, som går ud på at oprette en centraliseret EF-ret fra første instans. Hr. formand, efter voldsom debat har Udvalget om Retlige Anliggender tilsluttet sig Europa-Kommissionens holdning, men uden at gå så langt. Der foreslås stadig en national førsteinstans, ganske vist med mange fællesskabstræk, og jeg mener, at det er en overvejelse, som Rådet bør gøre sig, hvis vi ønsker, at vores patent skal leve op til forventningerne.
For det tredje behandlingssprogene: I Kommissionens forslag fastholdes systemet for det europæiske patent, det vil sige tre behandlingssprog (engelsk, fransk og tysk). Som ordfører og i betragtning af, at engelsk er meget mere end en af EU's staters sprog, at det er forskningens lingua franca, foreslog jeg kun engelsk. Af hensyn til den kulturelle og sproglige pluralitet, som Parlamentet går ind for, endte vi med at blive enige om at gå ind for Alicante-systemet med fem behandlingssprog. Også på det punkt mener jeg, at Parlamentet sender et vigtigt politisk signal, som bør få Rådet til at gøre sig overvejelser for at komme til enighed. Og det siger jeg i betragtning af de seneste oplysninger, jeg har fået, om Rådets gruppes arbejde.

Lehne (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne, især også på min gruppes vegne, takke ordføreren varmt for hendes betænkning. Det har jo nødvendigvis taget nogen tid, for det er et kompliceret og vigtigt emne, men vi har fundet et kompromis, som er bæredygtigt for flertallet her i Parlamentet. Det vil ikke gøre alle parter lykkelige, men det er nu engang kompromisets natur. Det er alligevel et godt resultat.
Jeg vil gerne med henblik på den begrænsede tid, jeg har til rådighed, nøjes med at komme ind på et enkelt aspekt, som efter min opfattelse har været helt afgørende under forhandlingerne, og det er spørgsmålet om domstolssystemet. Kommissionen havde oprindeligt foreslået, at der, så at sige parallelt med de eksisterende nationale strukturer, skulle være et rent europæisk domstolssystem. Jeg har altid sagt - og jeg vil også understrege det nu - at jeg synes, det er en helt forkert vej at gå.
Vi bør ikke begå samme fejl, som USA har begået med sin domstolsstruktur, idet landet har opstillet et statsligt domstolssystem og et forbundsstatsligt domstolssystem efter mottoet, at de forbundsstatslige domstole træffer afgørelser om forbundslovgivning, og at de statslige domstole om statslig lovgivning. Det giver ingen mening, det kan ikke forklares over for skatteyderne, det koster mange penge og fører til, at domspraksis vil udvikle sig i forskellige retninger.
Vi mener derimod, at europæiske domstole naturligvis også er nationale domstole, og at nationale domstole helt selvfølgeligt også skal anvende europæisk lovgivning som deres egen stats lovgivning. Derfor er det et helt afgørende fremskridt, hvad der står i denne betænkning af Anna Palacio Vallelersundi, nemlig at de kompetencer, der findes på nationalt niveau, fremover også kan benyttes til den europæiske lovgivning, og at første instans vil komme til at omfatte nationale domstole. For at domspraksis skal forblive homogen, og vi i Europa ikke skal udvikle os i forskellige retninger, vil der så komme en overordnet europæisk domstol i anden instans. Det mener jeg er et godt forslag.
Hr. formand, jeg beder om undskyldning for, at jeg desværre må forlade dette parlamentsmøde om et øjeblik, fordi jeg skal deltage i et andet møde. Det beder jeg Dem undskylde, og jeg takker for Deres opmærksomhed.

Medina Ortega (PSE).
Hr. formand, jeg vil tilslutte mig hr. Lehnes lykønskning til fru Palacio Vallelersundi med det arbejde, som hun har gjort for at afbalancere denne betænkning.
Som fru Palacio Vallelersundi nævnte, har Europa-Parlamentet kun ret til at udtale sig på dette område, og derfor er vi faktisk i lommen på Kommissionen og Rådet. Men jeg synes, at Europa-Parlamentet giver nogle gode råd. For det første, som fru Palacio Vallelersundi nævnte, hvad angår de nationale patentmyndigheders rolle, der er vigtig i et fællesskab som vores.
For det andet, som hr. Lehne sagde, hvad angår domstolene. Forleden dag fortalte nogle advokater fra store amerikanske selskaber mig, at fordelen ved det amerikanske forbundssystem er, at staternes domstole generelt er positivt indstillet over for de lokale virksomheder og forbrugerne, mens de store selskaber fortrækker forbundsdomstolen, som er mere positivt indstillet over for dem. Vi må nok overveje, om overdragelse af beføjelser til en særlig EF-ret ikke kunne skabe en uligevægt og desuden føre til det, som amerikanerne kalder forum shopping, der består i, at hver advokat eller juridisk ekspert bringer en sag for den ret, der er mest positivt indstillet.
Jeg vil tale om et andet aspekt, og det er, at vi er kommet frem til dette nye europæiske patent indirekte ved at tilslutte os en allerede eksisterende international konvention. Det skaber problemer, og et af de vigtigste er det sproglige, som betyder temmelig meget for EU.
Det Europæiske Fællesskab er ikke en forbundsunion, men det nærmer sig en slags statsforbund, hvor nationale kulturer og traditioner har stor betydning. For et land som Spanien og for de 500 millioner mennesker, der taler spansk, vil det at være henvist til et sprog, der ikke er deres eget, være en stor begrænsning under efterforskningen, ikke bare i vores land, men i alle de lande, der har støttet sig til den spanske patentmyndighed, når de skulle patentere opfindelser.
Europa-Parlamentet kan kun komme med en henstilling gennem betragtning 2, hvad angår artikel 5. Som fru Palacio Vallelersundi siger, anbefales det at anvende Alicante-systemet, som har fungeret godt og fungerer godt i øjeblikket, med fem sprog, der giver mulighed for stor fællesskabsdeltagelse og samtidig ikke er dyrt. Vi kan se, at dette system passer fint til EU's krav.
Jeg mener, at Parlamentets forslag og den enighed, vi har opnået i Udvalget om Retlige Anliggender, er fornuftige. Derfor vil vores gruppe støtte alle de ændringsforslag, som Udvalget om Retlige Anliggender har vedtaget, selv om vi på den anden side ikke mener, at det på nuværende tidspunkt er rimeligt at stemme om hvert enkelt ændringsforslag, da det ville ødelægge den ligevægt, som vi har opnået i udvalget.

Manders (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, kære medlemmer, kære kolleger, også på vores gruppes vegne vil jeg takke ordføreren for alt hendes arbejde, og jeg vil koncentrere mig om følgende: en meget praktisk fremgangsmåde, en mindre politisk fremgangsmåde, således som jeg i mellemtiden har hørt mange kolleger sige.
Det første er problemet med sprogene, og det har vi stillet et ændringsforslag til, ændringsforslag 31, fordi det er meget vigtigt, at EF-patentet indføres for erhvervslivet i Europa, som danner ét stort marked, og vi beklager derfor, at dette på topmødet i Laeken blev udsat til den 21. maj. Diskussionen omkring sprogordningen vidner mere om en politisk stemning en om realitetssans, som jeg sagde. Vi har i Lissabon aftalt at gøre den europæiske økonomi til verdens mest konkurrencedygtige videnøkonomi, og jeg mener ikke, at vi følger denne hensigt, når det kommer til stykket, og det fremgår af de mange ændringsforslag om dette emne.
Oversættelsesudgifterne vil skubbe prisen på et patent uforholdsmæssigt opad, og dette er en ulempe for virksomheders konkurrencestilling på det europæiske marked i forhold til virksomheder på andre store markeder såsom USA og Japan. Det europæiske erhvervsliv har selv tilkendegivet, at det ikke vil bruge EF-patentet, hvis det er for dyrt.
Nu vil jeg lige nævne jurisdiktionen. Vi er af den opfattelse, i modsætning til, hvad hr. Lehne sagde, at det ville være uheldigt, hvis der kommer et europæisk kludetæppe, hvor hver domstol fortolker EF-patentet anderledes. Vi mener, at der skal oprettes en central domstol, som dømmer i første instans, og derefter Domstolen i højere instans.
Nu kommer jeg til det sidste, og det er det konstitutionelle spørgsmål. Vi liberale mener, at det ville være godt, at Europa indfører et EF-patent uden om konventet, altså uden at tiltræde konventet, for at Europa-Parlamentet kan bevare en demokratisk indflydelse på EF-patentet, og for at de europæiske regler kan tilpasses EF-patentet. Hr. formand, tak for denne mulighed og tak til alle for opmærksomheden.

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, som alle andre her sætter jeg enormt stor pris på det arbejde, som fru Palacio Vallelersundi har udført som ordfører, til dels fordi vi satte så stor pris på hendes arbejde som formand for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked.
Jeg er meget enig i de tre punkter, hun gerne ville have, at vi skulle fokusere på, selv om jeg har en anden holdning til det ene. Vi er alle enige i, at det er vigtigt at bevare en rolle for de nationale kontorer. Hvad angår det andet punkt om kompetence, forekommer det mange af os at have været en del af ånden bag udviklingen af Det Europæiske Fællesskab, at retsvæsenet i alt væsentligt var decentraliseret, og at fællesskabsdomstolenes rolle navnlig i privat- og erhvervsretlige sager havde en rådgivende eller sekundær rolle, hvorimod hovedkompetencen lå hos medlemsstaterne. Det er et meget vigtigt princip at bevare - hvis det er muligt uden at ødelægge patentordningen. Som hr. Lehne sagde, er der gale veje, vi kan vælge at gå ad, hvor vi vil ende med en spredning af Fællesskabets kompetencer og parallelle kompetencer mellem de nationale systemer og fællesskabssystemet. Det ville være en stor skam. Så jeg håber, at kompetenceforslagene vil blive accepteret.
Så er der sprogordningen, som er et spørgsmål, som jeg med stor respekt for fru Palacio Vallelersundi ikke er enig i, og det samme gælder min gruppe. Vi mener, at det er vigtigt at bevare det eksisterende system i Den Europæiske Patentmyndighed. På den anden side mener vi også, at folk bør være i stand til at fremsætte et patentkrav på deres eget sprog. Vi mener så, at det bør oversættes til alle de andre sprog - ikke hele processen, men at det blot, som det siges i ændringsforslag 20, litra c), skal udstedes på det sprog, kravet er indgivet på og på det officielle sprog, hvorpå proceduren blev gennemført, ledsaget af oversættelse af patentkravene og et kort resumé på et andet officielt fællesskabssprog, og derefter litra d), at oversættelserne skal udføres af Oversættelsescentret for Den Europæiske Unions Organer og omkostningerne bæres af EU.
Opretholdelse af princippet om sproglig lighed er et vigtigt offentlig gode ved EU. Unionen bør betale for det. Det bør ikke pålægges patentindehaverne. Derfor finder indvendingerne om en for høj prissættelse af det europæiske patent ikke anvendelse.

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, for mig er spørgsmålet om, hvilke nationale domstole der har kompetence for et europæisk patent hvornår, ikke det afgørende spørgsmål ved denne betænkning. For mig drejer det sig i langt højere grad om, hvilket formål dette forslag tjener, og hvad en sådan patentordning helt nøjagtigt fører med sig.
Denne betænkning og andre planlagte ændringer i patentordningerne i EU skal gøre det mere attraktivt at udtage patent, fordi patentbeskyttelsen gælder direkte i EU og dermed udvides.
Et patent suggererer, at den pågældende patentindehaver har opfundet alt det, han vil have patenteret. Som regel bygger patenter imidlertid på al mulig viden, som mennesker før dem har udviklet og videreudviklet, og som de kun kan udnytte, gratis endda, hvis det ikke falder ind under patentordningerne. Denne absurditet bliver særligt tydelig i de aktuelle bestræbelser på at gøre stadig mere software patenterbar. Sågar algoritmer i computerprogrammer skal ikke længere stå til fri rådighed. Dermed fratages enhver udvikler grundlaget for et nyt computerprogram.
Ofte hører man fra fortalerne for patentsystemet det argument, at patenter vil komme små opfindere til gode, som ikke arbejder for en koncern, men laver deres opfindelser privat eller med små finansielle ressourcer. Et patent ville beskytte disse mennesker mod, at virksomheder bruger deres opfindelse uden at betale vederlag til opfinderne og dermed lønne dem for deres arbejde.
Problemet ved denne tanke er bare, at billedet langtfra svarer til patentvirkeligheden. I Tyskland er det koncerner, der indehaver de fleste patenter, og som til stadighed udvider dem. Privatpersoner har ofte ikke adgang til dem, fordi gebyrerne for at benytte patenterne er meget høje. Som betegnelsen "åndelig ejendom" antyder, betyder patentering slet og ret, at man værdisætter immaterielle ting som idéer, opfindelser og sågar opdagelser. At kapitalismens fortalere dermed spænder ben for sig selv, i hvert fald hvis de tror på deres credo om innovation og konkurrenceevne, interesserer mig ikke i den forbindelse. Mit mål er nemlig fri adgang til og udveksling af informationer og viden og videreudvikling af dem.
Netop dette er forudsætningen for et selvforvaltet liv og en frigørende politik. Fru Palacios betænkning sigter tværtimod mod at gøre en stadig større del af verdens viden til en vare for dermed at gøre den til et profitmiddel for industrien.

Vanhecke, Frank (NI).
At den betænkning, der i dag foreligger, vækker temmelig stor interesse i mit land, Flandern, har mærkeligt nok mindre at gøre med hovedsagen, nemlig EF-patentet, end med den foreslåede sprogordning, hvor der desværre endnu en gang skelnes mellem førsterangs- og andenrangssprog inden for EU. Ordføreren foreslår nemlig, egentlig på linje med Rådets holdning, nu også at lade Varemærkemyndighedens arbejdsmetode gælde for EF-patentet.
Jeg understreger, at dette er uacceptabelt for os, for Flandern, og at alle arbejdssprog i EU skal behandles lige, i hvert fald inklusive nederlandsk, mit sprog, som tales af mere end 21 millioner europæere. Selvfølgelig betyder det store merudgifter. Det ved jeg godt. Det er så den pris, vi må betale, hvis vi vil beholde denne mangfoldighed, som udgør vores kontinents rigdom. Jeg konstaterer for øvrigt meget konkret, at medlemsstaterne med disse såkaldte store sprog også er rede til at lade EU afholde disse store udgifter, hvis deres sprog eventuelt skulle komme i knibe.
OVV, samrådscentret for flamske foreninger, en stor repræsentativ organisation, som er paraplyorganisation for et stort antal flamske kulturpolitiske foreninger i mit land, kræver for øvrigt det samme og konkluderer, hvad det angår, at hvis EU udviser forsømmelighed, og jeg citerer: "risikerer Europa i stadig højere grad at blive en fremmed besætter i stedet for et samarbejde på lige fod med respekt for alle medlemmers nationale identitet, således som der trods alt står i de grundlæggende traktater". Dette er en alvorlig advarsel fra en stor og seriøs kulturpolitisk forening. Den må man også lytte til i EU.

Inglewood (PPE-DE).
Hr. formand, som andre kolleger i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked vil jeg gerne lykønske vores tidligere formand, fru Palacio Vallelersundi, med alt det arbejde, hun har gjort med denne sag. Det har været et rigtigt hestearbejde, men til trods for det er jeg bange for, at hun ikke i de britiske konservatives øjne har været i stand til at løse de problemer, der er blevet drøftet så voldsomt i Retsudvalget. Jeg bør imidlertid understrege, at jeg ikke mener, at det på nogen måde afspejler hende. Det forekommer mig snarere, at der, som det allerede er blevet nævnt af en række andre talere, har været en række virkelige gåder - alvorlige spørgsmål - i forbindelse med dette forslag. Det angiver bl.a. den mere eller mindre fuldstændige umulighed, der er ved at forene vores sprogpolitik med det behov, som opleves af dem, der bruger og arbejder med patenter. Jeg har en formodning om, at dette kan være et af en meget større række problemer i mikrokosmos, som vi vil komme til at opleve i Unionen i en ikke alt for fjern fremtid.
Efter min mening er der ingen fornuft i at have et fællesskabspatent, som kunne være en meget nyttig udvikling inden for den intellektuelle ejendomsret, hvis de, som bruger og arbejder med patenter, ikke finder nogen nytte i det. Jeg har fået at vide af erhvervslivet, at Kommissionens forslag kunne være nyttigt, men det, som Parlamentet foreslår, vil ikke være det.
Eftersom dette ikke er en sag, der skal afgøres ved fælles beslutningstagning, er det bedste, Parlamentet kan gøre, at afgive en udtalelse, som det er blevet bedt om, og derefter overlade det til Rådet at se, om det kan få held med sig dér, hvor vi ikke kunne.
Jeg skal være den første til at tilstå, at jeg ikke synes, at dette er et særligt fantastisk forslag, men det er et pragmatisk forslag. Jeg tror, at det er det rigtige handlingsforløb under de omstændigheder, vi nu befinder os i.
Endelig har jeg ligesom min kollega, hr. Lehne, et andet møde, og jeg håber, at De vil tilgive, at jeg forlader mødet, ligesom De tilgav ham.

McCarthy (PSE).
Hr. formand, også jeg vil gerne takke vores ordfører, fru Palacio Vallelersundi, for hendes fremragende betænkning, og hvad vigtigere er, for hendes konsekvente og energiske bestræbelser på at opnå konsensus om EF-patentet i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked. Det er denne slags færdigheder, vi savner overordentlig meget, nu hvor hun ikke længere er formand for Retsudvalget.
Jeg må sige, at hendes bestræbelser desværre ikke er blevet hjulpet af Rådets manglende evne til at nå et resultat på dette område, ja, og en enstemmig aftale. Det er klart, at vi har brug for et EF-patent, og at det er et meget vigtigt element til at understøtte Lissabon-dagsordenen om at tilskynde til innovation og konkurrenceevne i EU. Men systemet skal, som lord Inglewood har sagt, være attraktivt for erhvervslivet og virksomhederne, for ellers vil det blot fremstå som helt irrelevant.
Erhvervslivet har givet medlemsstaterne, Kommissionen og Parlamentet et meget klart budskab. Det ønsker konsekvente domme under fællesskabskompetencen og en fælles retspraksis, navnlig hvad angår håndhævelse. Det ønsker især en billig og brugervenlig ordning. Hvis små og mellemstore virksomheder og navnlig opfindere skal kunne drage nogen fordele af dette EF-patent, så har de i hvert fald ikke brug for et indviklet system, som vil gøre, at de skal tilbringe al deres tid med papirarbejde og bureaukrati. Jeg vil illustrere dette problem med en erfaring, som en af mine vælgere, John Hamson, der er ingeniør og opfinder, har haft. Han har ikke råd til at ansætte dyre patentagenter. Han har et britisk patent. I breve nævner han for mig de problemer, han har haft i forbindelse med sine kontakter til Den Europæiske Patentmyndighed, og den lange række hurdler, han har skullet igennem for at opnå et europæisk patent. Jeg vil ikke gentage dem, og det er ikke ment som en kritik af Den Europæiske Patentmyndighed. Men kendsgerningen er den, at han har brugt en masse penge, og han har stadig ikke noget europæisk patent. Hans kommentarer er opsummeret i hans sidste brev til mig for nogle uger siden. Heri udtaler han, at processen helt klart er udformet med det formål at tage modet fra små opfindere og begunstige store virksomheder, der råder over juridisk ekspertise og patentekspertise, som kan styre sig igennem et indviklet bureaukrati.
Vi skylder erhvervslivet, små og mellemstore virksomheder og individuelle opfindere at tilvejebringe et enkelt og overkommeligt EF-patent, som igen vil bidrage til innovation og konkurrenceevne i EU. Vi må være i stand til at skabe et bedre tilbud for erhvervslivet og de små og mellemstore virksomheder for at sikre, at beskyttelsen af intellektuel ejendom virkelig er en mulighed, der kan skabe og tilskynde til innovation.
Ligesom lord Inglewood tror jeg ikke, at Rådet har svaret på disse problemer. Det vil blive op til kommissær Bolkestein at forsøge at finde løsningen. Men vi har haft en ordfører, som har gjort et kæmpearbejde for at forsøge at nå dette. Det er ikke hendes fejl, at vi ikke har opnået den rigtige konsensus, men jeg må sige, at der ikke vil kunne nås et kompromis om sprog. Derfor lader jeg det være op til kommissær Bolkestein at forsøge at finde en løsning, der vil tilfredsstille nogle af mine vælgere derhjemme i det nordvestlige England.

Thors (ELDR).
Hr. formand, fru McCarthy sagde, at det er op til kommissæren at finde et sådant kompromis. Jeg tillader mig at foreslå ændringsforslag 32, i hvilket der findes et enkelt system, som betyder, at forslag kan stilles på engelsk eller et andet af Fællesskabets sprog. Resuméer af ansøgninger skal oversættes til alle Fællesskabets sprog.
Jeg vil gerne understrege, at ændringsforslaget betyder, at borgerne får indblik i, hvilke monopoler der begrænser deres muligheder. Jeg vil også gerne påpege, at der er andre faktorer, der er lige så vigtige som EF-patenter, når det handler om at styrke innovationer i Fællesskabet. Jeg tror f.eks., at universiteternes opfindelser og mulighederne for at udnytte dem er yderst centrale. I Europa har vi i dag nogle regler, som er vanskelige at fortolke, hvilket betyder, at universiteterne ikke kan udnytte deres muligheder.
Jeg opfordrer Kommissionen til at overveje dette aspekt, som vedrører relativt mange lande, og som vedrører universiteternes og forskernes ret til deres opfindelser. Vi er nu i gang med at skabe et konkurrencedygtigt system, og det er ikke nødvendigvis udelukkende europæiske opfindere, som kan drage nytte af det. Det er kampen mellem systemerne, der er det centrale, når det handler om EF-patenter.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, ærede kommissærer, kære kolleger, vi insisterer på, at der fortsat skal være principiel lighed mellem alle sprog. Det er en prioritet for os. Vi er naturligvis tilhængere af et EF-patent. Det er at gøre de europæiske borgeres Fællesskab en tjeneste, og jeg synes derfor, at alle europæiske borgere skal kunne henvende sig på deres eget sprog til EU's institutioner, også for at ansøge om patent, og skal kunne modtage et svar på deres eget sprog. Forskelsbehandling på grund af sprog ville være i strid med fællesskabsretten og chartret om grundlæggende rettigheder. Udvælgelsen af fem sprog er derfor efter vores opfattelse ikke et hæderligt kompromis. Vi anmoder Parlamentet, Rådet og Kommissionen om at støtte vores ændringsforslag, som tillader, at alle indsender en EF-patentansøgning på deres eget sprog og også modtager et svar på deres eget sprog, med oversættelser til EU's andre officielle sprog.
Vi synes derfor ikke, at behandlingen i Præsidiet på de tre arbejdssprog skulle være i strid med disse principper, fordi det samtidig ville være udgiftsbesparende og ville forhindre, at alt foregår fuldstændigt på engelsk.

Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, der bør ikke oprettes et EF-patent for enhver pris, især ikke, hvis det bringer de små og mellemstore landes interesser i fare, hvad enten det gælder sprogordningen eller de nationale patentmyndigheders rolle, men heller ikke på baggrund af de grundlæggende spørgsmål om EF-patenternes berettigelse og det alvorlige problem, der ligger i patenternes betydning for fundamentale områder som liv, naturarv og lægemidler m.v., hvor der allerede er blevet lukket helt urimeligt op til fordel for især de store multinationale firmaers interesser.
Det er forkert at anvende München-konventionen for det europæiske patent (der kun benytter tre sprog) på EF-patentet, fordi det kolliderer med princippet om alle de officielle sprogs ligestilling og skaber urimelig proceduremæssig forskelsbehandling og problemer for retssikkerheden. Helt uacceptabel er imidlertid den sprogordning, der foreslås i denne betænkning, den såkaldte "Alicante-ordning" for varemærker, der opererer med brug af fem sprog fra de største lande, hvilket overtræder princippet om, at virksomhederne ikke må forskelsbehandles. På den måde skabes der også en styrelse med fem hovedsprog, hvilket skaber præcedens og bringer anvendelsen af alle de officielle sprog i fare.
Vi har derfor stillet et ændringsforslag om, at det på den næste diplomatiske konference til revision af Den Europæiske Patentkonvention fastsættes, at det for EF-patenter gælder, at alle EU's officielle sprog skal kunne anvendes på lige fod, så alle kan benytte deres eget sprog i hele ansøgningsproceduren og i forbindelse med patentets retsbeskyttelse.
Et andet spørgsmål opstår i forbindelse med software og det nødvendige i at holde det fri for EF-patenter, sådan som vi også har nævnt det i vores forslag. Fri udvikling af software, især den såkaldte freeware, er af afgørende betydning for fornyelse og udbredelse, så softwaren kan blive videreudviklet og anvendt bredt og skabe merværdi. Det må derfor sikres, at software forbliver som hidtil, fri for enhver begrænsning fra et eller andet EF-patent.

Fourtou (PPE-DE).
Hr. formand, EF-patentet må ikke blive forpasset. Alle kræver det, men ingen får det gennemført. To datoer er forbundet med denne legen kispus, 1975 og 1989, som dog var resultatløse forsøg.
Stats- og regeringscheferne vedtog en prioritet i Lissabon. EF-patentet skulle færdiggøres inden slutningen af 2001. På Rådets møder i Feira, Stockholm og Göteborg blev der mindet om, at det var nødvendigt og hastede. Hvor langt er vi kommet i dag? Rådet er ikke nået frem til en aftale. Europa-Parlamentet foreslår gennem dets juridiske udvalg, der har det egentlige ansvar, et politisk kompromis, som jeg lykønsker fru de Palacio med, men som jeg ikke rigtig synes lever op til de kommende brugeres forventninger, for det bidrager ikke med store forbedringer i forhold til det eksisterende system.
Virksomhedsejerne og opfinderne anmoder om, at omkostningerne for patentet reduceres, så det bliver konkurrencedygtigt. De ønsker også, at retssikkerheden skal sikres bedst muligt. Kommissionens forslag er et pragmatisk svar på disse forventninger. Det drejer sig om nedsættelse af omkostningerne, navnlig takket være det sproglige system med tre arbejdssprog i det europæiske kontor, som ved at sikre niveauet for den internationale konkurrencedygtighed kan sammenlignes med vores sproglige særegenhed, anerkendelsen af de nationale kontorers særstatus i forbindelse med specifikke opgaver til oplysning og teknisk bistand til opfindere og til de små og mellemstore virksomheder og endelig et retsligt system, der sikrer rettens særegne karakter ved indførelse af en fællesskabsdomstol for intellektuelle ejendomsrettigheder.
Disse tre vigtigste punkter har fået tilslutning fra fagfolk. Men det er dem, som venter på patentet. Lad os ikke risikere at skabe et EF-patent, som de ikke bruger, fordi det ligger for fjernt fra deres verden. Det signal skal vi sende til Rådet ved vores afstemning i morgen.

Koukiadis (PSE).
Hr. formand, fru de Palacio har vist sine evner som jurist og politiker og er nået frem til de fornødne sammensætninger. Mine lykønskninger.
For at et Europa med fri konkurrence kan blomstre, især i den nuværende viden- og nytænkningsperiode, har det brug for EF-patenter. Selv om alle anerkender dette behov, giver den måde, som modsætninger indtil i dag er kommet til udtryk på, os en vigtig erfaring, nemlig hvor vanskeligt det er at få de snævre, nationale interesser til at smelte sammen med de snævre fællesskabsinteresser, der i sidste ende skulle tjene de nationale delinteresser.
Det første forsøg på meddelelse af europæiske patenter skete gennem München-konventionen. Alligevel hørte det stadig efter sin meddelelse ind under national lovgivning og var underlagt nationale bestemmelser. I dag tilstræber vi at gøre de europæiske patenter til et fællesskabsanliggende efter fiaskoen med Luxembourg-konventionen.
Jeg vil gerne komme ind på tre emner. Det første angår det sproglige problem. Alt er blevet sagt, og jeg mener, at et kompromisforslag må komme på tale. Men det ville være nyttigt, hvis man fremmede en oversættelse til alle sprogene af diverse patentkrav. Denne løsning ville formindske omkostningerne ved et patent betydeligt i forhold til de omkostninger, der ville være i forbindelse med et EF-patent, der gælder i 15 lande. Hvad angår de oprindelige myndigheder, er løsningen med en central rolle for den europæiske patentmyndighed, der kan overdrage en del af sit arbejde til de nationale myndigheder, positiv. Det forener nemlig fordelene ved en stærk, europæisk patentorganisation med den styrke, som de nationale tilsvarende myndigheder pr. natur har på grund af deres geografiske nærhed, kendskab til lokale traditioner, kendskab til det lokale sprog og lettere formidling mellem den private og den offentlige sektor.
Tæt kontakt med de tilsvarende ansvarlige nationale myndigheder er også af stor betydning for information, støtte til offentligheden og udbredelse af den teknologiske information, der ligger i patenterne. Det letter også de små og mellemstore virksomheders adgang til informationscentrene. Fra det øjeblik, vi er blevet enige om den grundlæggende indstilling, tror jeg også, at vi kan blive enige, om hvilken slags arbejde de nationale myndigheder må påtage sig.
Endelig er der spørgsmålet om kompetence. Den løsning, der er at foretrække, nemlig at nationalstaternes patentdomstole er ansvarlige i første instans, mens EF-retten for intellektuel ejendomsret skal afgøre sagerne i anden instans, er et godt kompromis mellem de centralistiske og decentralistiske tendenser. På den måde opnår man en let adgang til domstolene, hurtig sagsbehandling og overkommelige klageomkostninger. Resultatet er igen, at det bliver lettere for de små og mellemstore virksomheder at deltage i fornyelsen. Og derfor er det også i overensstemmelse med den generelle, europæiske beskæftigelsespolitik.

Thyssen (PPE-DE).
Industrielle intellektuelle ejendomsrettigheder er et nyttigt instrument for økonomien og for samfundet i al almindelighed, og det er for mig en selvfølge, at vi i et indre marked vil skære dem over én EU-læst. Jeg bifalder derfor Kommissionens forslag om at indføre et EF-patent. Jeg vil også vise min respekt for ordføreren for alt det udførte arbejde, men alligevel er jeg ikke enig med hende på et område, og det er vedrørende sprogordningen.
En EU-læst forudsætter efter min opfattelse også respekt for EU's principper, også om anvendelse af sprog. Den kendsgerning, at diskussionerne om sprogordningen aldrig har været fraværende under debatterne, er efter min mening meget sigende. Jeg har også lyttet opmærksomt til mine franske, italienske, tyske og spanske kolleger og har konstateret, at alle opfordrer til en ordning, hvor lige netop deres eget sprog anvendes fuldgyldigt.
Allerede siden 1958 har medlemsstaternes borgere haft ret til at bruge deres eget officielle sprog i kommunikationen med de europæiske institutioner og også, når de kommunikerer med EU's retsinstanser. I Amsterdam forankrede vi endda dette i traktaten. Men mens man på den ene side giver borgerne indtryk af, at deres sprogrettigheder udvides, hr. formand, bliver de på den anden side stadig mere undermineret, og det er bestemt tilfældet i sektoren for intellektuelle ejendomsrettigheder. Først var det Varemærkemyndigheden, derefter havde vi tegningerne og modellerne, og nu har vi også patentforordningen. I mellemtiden har vi da også haft et, heldigvis forpurret, forsøg på endda heller ikke længere at oversætte alment bindende standarder, som forbedrer vores regnskabsforskrifter, til alle officielle sprog.
Kære kolleger, jeg opfordrer Dem derfor til at stemme bevidst i morgen for at sende et signal til Rådet og Kommissionen og for endnu en gang at tænke grundigt over artiklerne om sprogordningen. Vi må virkelig forhindre, at der føres en ny linje til listen over uansvarlige sprogdiskriminationer, når forordningen om EF-patentet træder i kraft. Jeg opfordrer Dem således til at undersøge disse sprogændringsforslag meget grundigt og til at støtte dem.

Bartolozzi (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, efter mange års arbejde for at få et effektivt EF-patent skal det understreges, at der stadig er nogle uløste spørgsmål, nemlig den sproglige ordning, retssystemet og de nationale patentkontorers rolle i forhold til Det Europæiske Patentkontors. På trods af gentagne opfordringer fra stats- og regeringscheferne og de forskellige Europæiske Råd - senest Rådet i Barcelona - er man dog ikke kommet ud af dødvandet.
Vi stødte på de samme problemer i Retsudvalget, når det gælder sprogspørgsmålet. Efter lange diskussioner besluttede udvalget sig for den sprogordning, der allerede er afprøvet i forbindelse med EF-varemærket, og som indebærer, at ansøgningerne kan indgives på et hvilket som helst af Fællesskabets officielle sprog. Ansøgeren skal dog også angive et andet sprog, nemlig det såkaldte processprog, hvor det er muligt at vælge mellem fem forskellige sprog - engelsk, fransk, tysk, italiensk og spansk - og dette sprog skal ansøgeren acceptere brugen af i retssager, navnlig når der er tale om retssager vedrørende indsigelse, tilbagekaldelse eller ugyldighed. Hvis ansøgningen indgives på et andet end et af de ovennævnte fem sprog, skal kontoret sørge for, at ansøgningen oversættes til det processprog, som ansøgeren har angivet.
Efter min mening er der ikke tale om en ideel løsning. Af økonomiske grunde ville det være bedre, at der kun var ét sprog, nemlig engelsk. Også den europæiske industri var af denne opfattelse. Det var dog ikke muligt, og derfor må man hilse Alicante-modellen velkommen. Det var måske ikke den bedste løsning, men det var den eneste mulige løsning.
Hvad retssystemet angår, foreslår Retsudvalget en domstol i første instans på nationalt plan, så det bliver muligt at indbringe sager for nationale domstole med erfaring i tvistemål vedrørende patenter, såsom de nationale EF-patentdomstole, mens afgørelser i anden instans træffes af EF-retten for intellektuel ejendomsret. Der er tale om en kompromisløsning. Vi ville have foretrukket en enkelt, fælles domstol i første og anden instans, som kunne have sikret en mere ensartet fortolkning. Men også det var der meget stærk modstand imod.
Endelig sikrer man de nationale patentkontorer, at de fortsat kommer til at spille en vigtig rolle i procedurerne for bevillingen af EF-patenter.
Til sidst vil jeg gerne sige, at den løsning, man er nået frem til, efter vores mening ikke er 100% tilfredsstillende, men nu har vi langt om længe afsluttet dette vanskelige spørgsmål. Jeg tror, at også fru Palacio Vallelersundi - som jeg naturligvis gerne vil lykønske med det arbejde, hun har udført - inderst inde deler vores tvivl i den forbindelse. Parlamentet er dog ikke medlovgiver i denne procedure, men bliver kun hørt. Derfor giver vi grønt lys for forslaget, idet vi håber på, at Ministerrådet hurtigst muligt når til enighed uden at gemme sig bag et eller andet alibi.

Bolkestein
Kommissionen bifalder den betænkning, som fru Palacio Vallelersundi har udarbejdet. På et tidspunkt, hvor Rådet stadig kæmper med EF-patenterne, er det vigtigt, at Parlamentet afgiver sin udtalelse om dette vanskelige og komplekse spørgsmål. Fru Palacio Vallelersundis betænkning behandler alle de væsentlige spørgsmål, som er relevante for EF-patentet.
Flere af de stillede ændringsforslag værner om principper, som Kommissionen er rede til at tage i betragtning. For det første er der princippet i ændringsforslag 8 om at tillade afprøvning med det ene formål at opnå adgang til markedet efter patentets udløb - den såkaldte Bowler-undtagelse. Kommissionen har allerede foreslået en lignende ordning i sin revision, og selv om jeg ikke har forpligtet mig til den nøjagtige ordlyd, kan jeg informere Parlamentet om, at Kommissionen vil overveje spørgsmålet nøje og tage hensyn til behovet for, at EF-patentet og medlemsstaternes nationale patenter giver identiske rettigheder. Men ændringsforslag 18 om samme spørgsmål går for langt og kan ikke accepteres.
Et andet eksempel vedrører ændringsforslag 1, 6, 7, 21, 27 og 39. Disse ændringsforslag henviser til de nationale patentmyndigheder. Kommissionen anerkender disse nationale patentmyndigheders vigtige rolle. Kommissionen kan også gå ind for princippet om, at de bør deltage i behandlingen af ansøgninger om EF-patent, såfremt fire betingelser er opfyldt. For det første bør de nationale patentmyndigheder og deres deltagelse, hvis man skal sikre EF-patenternes kvalitet og ensartethed, placeres inden for en ordentlig defineret ramme. Partnerskabsaftaler med Den Europæiske Patentmyndighed med kvalitetskriterier og mekanismer for kvalitetskontrol ville udgøre en ordentlig ramme.
For det andet kunne de nationale patentmyndigheders deltagelse gå så vidt som til at udføre den forudgående undersøgelse - et forslag, der blev stillet tidligere på aftenen af fru Palacio Vallelersundi. For det tredje bør ansøgeren altid frit kunne anmode om at få sin ansøgning behandlet udelukkende af Den Europæiske Patentmyndighed.
Endelig bør de nationale patentmyndigheder og deres deltagelse indskrænkes af klare kvantitative grænser. Men selv med denne afklaring vil jeg gerne understrege, at de nationale patentmyndigheders deltagelse er et anliggende, som Fællesskabet ikke kan træffe afgørelse om alene. Det er således ikke et spørgsmål for forordningen, men bør forhandles inden for rammerne af Den Europæiske Patentorganisation.
Et tredje eksempel er ændringsforslag 9 om fordelingen af indtægterne fra årsgebyrerne. Mens Kommissionen kan gå ind for distributionsprincippet om, at en del af gebyrindtægterne til medlemsstaterne eller deres patentmyndigheder bliver brugt til fremme af innovation, finder den ikke desto mindre, at dette spørgsmål bør behandles inden for rammerne af Den Europæiske Patentorganisation. Det bør dog stadig drøftes, om patentmyndighedens størrelse er den rette fordelingsnøgle.
Nogle af de stillede ændringsforslag er ikke i overensstemmelse med målene for EF-patentet og kan derfor ikke accepteres. I dag er målet for et EF-patent at gøre den europæiske industri konkurrencedygtig på globalt plan. Der er ingen fornuft i at skabe et instrument, medmindre det er overkommeligt nok og giver et tilstrækkeligt niveau af retlig sikkerhed, således at det kan bruges af vores opfindere og vores industri. Kommissionen tror fortsat på overkommelige sprog- og oversættelsesordninger. Her er der tale om to forskellige spørgsmål.
Det første er det sprog, der bruges i forbindelse med behandlingen af patentansøgninger og tildelingen af patentet, herunder oversættelse af ansøgninger. Den Europæiske Patentmyndighed fungerer godt med en tresprogsordning. Det er ikke nødvendigt at ændre det, hvad enten der er tale om at reducere antallet af sprog, som nogle har foreslået, eller om at føje flere sprog til. Navnlig en tilføjelse af to eller flere arbejdssprog ville komplicere Den Europæiske Patentmyndigheds arbejde betydeligt. Det vil lægge en tung byrde på dens omkostningseffektivitet. Den Europæiske Patentkonvention gør det i princippet muligt for EU-borgere at indgive den indledende ansøgning på deres eget sprog, og der ydes kompensation til de ansøgere, som er nødt til at oversætte deres ansøgninger til et af Den Europæiske Patentmyndigheds arbejdssprog. Jeg bør også tilføje, at Den Europæiske Patentmyndigheds sprogordning ikke kan afgøres af Fællesskabet alene. Det er det første spørgsmål.
Det andet spørgsmål vedrører oversættelser af patentet, når det først er tildelt. Hvis ændringsforslagene betyder, at patentet vil skulle oversættes i sin helhed til alle officielle fællesskabssprog, som snart vil være enten 19 eller 20 afhængig af, om maltesisk bliver et officielt sprog, vil det gøre patentet så dyrt, at EF-patentsystemet ganske enkelt ikke vil blive brugt. Jeg vil minde Parlamentet om, at vi har haft noget lignende før. Der har været en Luxembourg-konvention, som krævede oversættelse af hele patentet til alle officielle sprog. Den konvention er aldrig kommet ud af stedet - den er aldrig blevet brugt. Vi ønsker da vist ikke at gentage den samme fejltagelse.
Lad mig give nogle eksempler på, hvilke omkostninger der vil være tale om. Det vil komme til at koste 17.000 euro blot at få en oversættelse til de 15 nuværende EU-medlemsstaters officielle sprog. Sidst, men ikke mindst bør omkostningerne vurderes med henblik på udvidelsen. Oversættelse til 19 fællesskabssprog, herunder maltesisk, vil koste omkring 31.500 euro pr. patent.
Af alle disse grunde kan Kommissionen ikke acceptere følgende ændringsforslag: ændringsforslag 2, 22, 31, 32, stk. 2, 32, stk. 3, og heller ikke ændringsforslag 36. Kommissionen kan godt acceptere ændringsforslag 34.
Dette betyder ikke, at Kommissionen systematisk vil gå imod alle krav om oversættelse af en del af patentet eller patentansøgningen eller af andre oplysninger. Når alt kommer til alt, er der patentet i sin helhed, et sammendrag og kravene. Så vi kan tale om forskellige krav til oversættelse. Kommissionen kunne acceptere sådanne oversættelser af dele af patentet, når blot de var virkelig nyttige, og at det overordnede EF-patentsystem forbliver prismæssigt overkommeligt, enkelt, omkostningseffektivt og juridisk sikkert.
Her fortjener ændringsforslag 25, en del af ændringsforslag 19, stk. 1, 30 og dele af ændringsforslag 32, stk. 1, og ændringsforslag 32, stk. 4, nærmere opmærksomhed. Men dele af ændringsforslag 19, stk. 1, 19, stk. 2, 19, stk. 3, og 19, stk. 4, dele af ændringsforslag 20, 28 og en del af ændringsforslag 31, stk. 4, er uacceptable.
For det første er der ikke nogen grund til at kræve en oversættelse af patentet til det sprog, hvorpå den indledende ansøgning blev indgivet. Den findes allerede.
For det andet bør fællesskabsbudgettet ganske enkelt ikke anvendes til at finansiere oversættelser, og ansøgerne bør heller ikke være forpligtet til at anvende de europæiske institutioners oversættelsestjenester.
For det tredje bør patentet offentliggøres af Den Europæiske Patentmyndighed i EF-Patenttidende og ikke i De Europæiske Fællesskabers Officielle Tidende.
For det fjerde giver artikel 44, stk. 3, som foreslås af Kommissionen, tilstrækkelige garantier til at beskytte tredjeparter i god tro. Der er ikke nogen grund til at kræve yderligere formaliteter fra en patentindehaver, der ønsker at håndhæve sine patenter. På den anden side kan artikel 11, stk. 3, ikke slettes, fordi den svarer til artikel 44, stk. 3. Den gælder blot i førtildelingsfasen.
Endelig vil domstolens proceduresprog skulle fastsættes i en særskilt sammenhæng og ikke her.
Kommissionen har også vanskeligheder med ændringsforslag 23, 24 og 38 om forholdet til Den Europæiske Patentorganisation. Kommissionen tror fortsat på et brugervenligt system, hvor ansøgere kan opnå et europæisk patent og et EF-patent på én gang fra Den Europæiske Patentmyndighed. Tiltrædelsen af Den Europæiske Patentkonvention vil gøre dette muligt. Det vil også muliggøre en tilstrækkelig juridisk og politisk kontrol med Den Europæiske Patentmyndighed, hvor der tages højde for, at Den Europæiske Patentmyndighed ikke er et fællesskabsorgan.
Hvad retssystemet angår, som en række medlemmer har talt om, er Kommissionen rede til principielt at overveje ændringsforslag 26 og 29, men i lyset af de nye bestemmelser i EF-traktaten - nemlig artikel 225a og 229a - der blev vedtaget i forbindelse med Nice-traktaten. Traktaten indførte muligheden for at nedsætte retlige paneler på fællesskabsplan til behandling af sager ved første instans med mulighed for appel til Retten i Første Instans. Etableringen af et sådant system vil naturligvis være mulig, så snart Nice-traktaten er trådt i kraft, og det kræver et særskilt forslag fra Kommissionen.
Kommissionen har imidlertid svære problemer med ændringsforslag 3, 4, 5 og 10 til 17. Der bør være et højt niveau af ekspertise og ret til fælles retspraksis fra starten af. Det taler for en centraliseret fællesskabskompetence. Det system, der foreslås i ændringsforslagene ville ikke give dette, for nogle nationale domstole ville have så få sager at tage sig af, at de ikke ville være i stand til at opbygge eller opretholde den nødvendige ekspertise. Det kunne føre til forskellig retspraksis og kvasi-systematiske appeller til en højere domstol. Dette ville føre til højere procesomkostninger og også til, at parterne ville komme til at vente længere på den endelige afgørelse.
Jeg vil også gerne erindre om, at det er højst tvivlsomt, om de artikler i EF-traktaten, som ændringsforslagene henviser til, vil muliggøre et sådant system, som foreslås i disse ændringsforslag.
Hvad angår afrapportering om anvendelsen af forordningen, er Kommissionen rede til at udarbejde den første rapport senest fem år fra forordningens ikrafttræden. Såfremt Kommissionen skulle finde, at det måtte være nødvendigt med en tidligere afrapportering, vil den gøre det. Desuden skulle formuleringen i Kommissionens forslag, som fokuserer på omkostningerne i forbindelse med opnåelse og fornyelse af patenter, allerede omfatte alle relevante omkostningsfaktorer. Det siger også sig selv, at Kommissionen vil foreslå ændringer, når dette måtte være hensigtsmæssigt. Derfor kan Kommissionen desværre ikke støtte ændringsforslag 33.
Endelig finder Kommissionen, at ændringsforslag 35 og 37 er uacceptable. Kommissionen har stillet et forslag til et direktiv om softwarerelaterede opfindelsers patenterbarhed, som nu er forelagt Parlamentet og Rådet. Derfor bør der gennemføres en debat om dette spørgsmål i den kontekst og ikke i denne.
Jeg vil gerne takke medlemmerne for Deres støtte og samarbejde om denne vigtige forordning. Jeg håber, at Europa snart vil være i stand til at forbedre sin præstation på globalt plan ved at tilbyde sit erhvervsliv et konkurrencedygtigt, fælles, overkommeligt og juridisk sikkert fællesskabspatent.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende indstillinger ved andenbehandling:
A5-0100/2002 fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (11304/1/2001 - C5-0636/2001 - 2000/0158(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om affald af elektrisk og elektronisk udstyr (Ordfører: Florenz);
A5-0097/2002 fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (11356/1/2001 - C5-0637/2001 - 2000/0159(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om begrænsning af anvendelsen af visse farlige stoffer i elektrisk og elektronisk udstyr (RoHS) (Ordfører: Florenz).

Florenz (PPE-DE)
Hr. formand, fru kommissær, som ordfører beklager jeg egentlig, at vi midt om natten drøfter en trods alt relativ interessant betænkning om, hvordan vi fremover skal genanvende elektronisk affald i Europa.
Når jeg hjemme i min valgkreds fortæller, at vi taler om sådanne emner til kl. 24.00, er der ingen, der tror mig. Men forvaltningen ser ikke ud til at kunne finde nogen anden fremgangsmåde. Jeg bliver ofte spurgt, hvorfor vi egentlig har brug for et sådant direktiv. Skal vi igen have europæiske bestemmelser for at kunne besvare spørgsmålet om elektronikaffald? Svaret er relativt enkelt. Vi må hvert år notere 7-8 millioner t affald i Det Europæiske Fællesskab, og hvert år vokser mængden med 1 million t. Det alene rækker som argument for at indse, at det virkelig ikke kun handler om affald, men om genbrugelige materialer, som vi ikke må forholde fremtidige generationer, og som da slet ikke må afleveres på lossepladsen.
Dermed kommer jeg til Europa-Parlamentets første krav. Vi har i diverse forhandlinger og udvalgsafgørelser indarbejdet et væksmidningsforbud i direktivet, som fortæller de europæiske borgere, at barbermaskinen ikke længere må smides i skraldespanden, men fremover skal indsamles separat, fordi den består af genbrugelige materialer. Medlemsstaterne, først og fremmest mit eget land, har ikke store ambitioner på området og mener ikke, at en sådan opfordring til medlemsstaterne og de europæiske borgere er nødvendig. Lige så lidt engagement udviser medlemsstaterne, når det handler om, hvilke indsamlingsmål vi skal stræbe efter i fremtiden. Medlemsstaterne mener, at en uforpligtende kvote, i dette tilfælde 4 kg, er den rigtige fremgangsmåde. Til det kan jeg kun sige: Hvorfor skulle et parlament som dette beskæftige sig med en betænkning, hvis resultatet er uforpligtende og ligger under de mål, der allerede er nået på nuværende tidspunkt? Det Forenede Kongerige har nemlig - man må forbløffes, når man hører det - allerede i dag mere end det, vi kræver, nemlig en forpligtende kvote på 6 kg.
Et vigtigt punkt er naturligvis følgende: Hvem betaler omkostningerne? Dér adskiller holdningerne sig også her i Parlamentet. Efter min mening stillede Kommissionen oprindeligt et virkelig godt forslag, som den desværre er gået væk fra. Med hensyn til omkostningerne findes der to modeller, én til det historiske affald og en anden til nyt udstyr. Hvad angår det historiske affald, bør omkostningerne bæres kollektivt, fordi man ikke længere kan gøre det individuelt. De ved, at der findes en række no name-produkter, og det er netop dem, man ikke længere kan placere hos nogen individuelt. Derfor skal der være kollektiv finansiering på området.
Men omkostningerne skal bæres af virksomhederne frem til indsamlingsstedet, f.eks. i byernes centrum. Her i Parlamentet findes der enkelte medlemmer, der tror, at også tandbørsten fremover skal afhentes af virksomhederne, af producenterne, i nærheden af badeværelset. Det er selvfølgelig lidt overdrevet, men jeg vil gerne gøre opmærksom på, at der er tale om enorme omkostninger. Turen fra indsamlingsstedet til hoveddøren udgør nemlig nøjagtig 50% af omkostningerne. Jeg er overbevist om, at mellemstore virksomheder i hele Europa i mange tilfælde vil komme til at lide meget kraftigt under det. Derfor mener jeg, at virksomhedernes omkostninger fremover skal starte ved indsamlingsstedet og ikke ved hoveddøren.
Hvad angår det kollektive historiske affald, har vi med det frivillige visible fee foreslået virksomhederne en alternativ omkostningsfordeling. Det er også med til at besvare spørgsmålet, om der findes en tilbagevirkning på dette område. Hvis omkostningerne bæres kollektivt og også godtgøres kollektivt, burde spørgsmålet om retroactivity, som vi drøftede lidenskabeligt i forbindelse med direktivet om udrangerede køretøjer her i Parlamentet, vel være besvaret.
Ved finansieringen af nye produkter er der efter min mening og også efter Parlamentets mening tale om individuel omkostningsfordeling. Det har mange gode grunde, og det indbefatter faktisk også innovations- og motivationspotentialet, for virksomhederne skal fremover vide, at de får deres køleskabe retur. De må langt om længe finde en måde, hvorpå de kan demontere dem lettere og billigere. Det er netop derfor, vi foreslår et individuelt ansvar. Vi vil ikke give medlemsstaterne individuelle beslutningsmuligheder, det skal være op til hver enkelt virksomhed. For mig er det ret vigtigt, at omkostningerne også her bæres frem til indsamlingsstedet.
Vi oplever netop i forbindelse med gennemførelsen af forordningen om udrangerede køretøjer, hvor Europa-Parlamentet også har besluttet, at virksomhederne skal betale det hele, at virksomhederne i dag siger, og her kan jeg nævne nogle i mit land ret kendte navne: Den, der betaler det hele, bestemmer også prisen! Dét er forbrugeruvenligt. Derfor vil jeg virkelig advare Dem mod at tro, at afhentning ved hoveddøren er en forbrugervenlig handling, fru Van Brempt, det er det ikke, for det er i den situation ene og alene virksomhederne, der har mulighed for at afgøre, hvad indsamlingsomkostningerne og genanvendelsesomkostningerne rent faktisk udgør. Der er ikke længere nogen tredjemand, der kontrollerer. Jeg er forretningsmand nok til at vide, at det absolut også udgør en mulighed for virksomheder, hvis man så siger, som Rådet og nu desværre også fru Wallström gør, at omkostningerne som minimum skal bæres fra indsamlingsstedet. Så får vi nemlig igen dette kludetæppe, som vi egentlig ville afskaffe med direktivet.
Vi har sagt, at vi på sigt vil forene de forskellige regler i Europa med det formål at opnå sammenlignelige regler. Det var et af mine store idealer, grunden til, at jeg tog til Europa. Jeg sagde, at dette kæmpestore indre marked skulle samle sine synergikræfter, og så går vi hen og laver, fordi vi er sådan nogle gode mennesker, igen individuelle og endda 15 forskellige muligheder i dette indre marked. Det kan ikke være rigtigt.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at direktivet skal gavne de medlemslande, der allerede i dag er flittige, når det handler om at nå målene, og har opbygget nogle systemer, at vi skal gøre alt for, at disse medlemslande, her tænker jeg f.eks. på Nederlandene, men også Belgien, kan beholde deres nuværende systemer. Jeg ville jo ikke være rigtig klog, hvis jeg straffede disse lande og sagde: Nu skal I overtage system Europa. Selvfølgelig ikke, de skal nå målene, og når de når målene og kvoterne, skal de inden for en tidsramme på ca. 10 år kunne beholde deres finansieringssystemer.
Industrien har i de seneste dage skrevet sure breve, fordi man i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik har truffet endnu en beslutning, nemlig om, hvordan man fremover kan beskytte sig mod "free riders", når det handler om nye produkter. De kender alle supertilbuddene lige før jul: Store virksomheder køber 10.000 køleskabe i Stillehavsområdet, og de forhandles af en drømmende agent hvor som helst, og så, når køleskabene er solgt, er denne agent, denne importør pludselig væk, og de små og mellemstore virksomheder, der efterfølgende skal betale gildet, må lide under det. Industrien må selv udvikle garantier for, hvordan den kan beskytte sig mod "free riders" i form af garantier. Her er industrien intelligent nok til at beskytte sig selv mod sådanne "free riders" eller - undskyld - ådselsgribbe. Det udgør for mig i øvrigt også en ganske aktuel beskyttelse for mellemstore virksomheder.
Folk er euforisk lidenskabelige, fru kollega, når det handler om at bruge ordet "genbrug" på dette område. Genbrug lyder altid umiddelbart rigtig godt, men er genbrug virkelig så godt, som vi tror? Et 10 år gammelt køleskab er en førsteklasses strømsluger. En 20 år gammel vaskemaskine bruger mere vand, end De kan forestille Dem. Det er ikke bare automatisk den bedste løsning, det skal undersøges kritisk. Jeg håber, De er enig med mig.
Jeg har hævet kvoterne for nyttiggørelse ret beskedent med 10%, fordi vi får et deponeringsforbud inden for en overskuelig fremtid. Jeg har ikke ændret genanvendelses- og genbrugskvoterne, fordi de er startkvoter, og fordi industrien, også de små industrivirksomheder, skal orientere sig efter disse startkvoter. At hæve kvoterne med 20% - f.eks. i forbindelse med mobiltelefoner som denne - er ikke noget kunststykke og ikke noget politisk mesterstykke, men spørgsmålet, hvad man gør med genanvendelsesmateriale, er det afgørende og det vigtigste spørgsmål for mig. Vi sigter mod et materialeforbud i allernærmeste fremtid for de seks farlige stoffer. Vi har fremskudt det fra 2008 til 2006. Fru kommissær, det ville glæde mig, hvis De fulgte dette initiativ, og motiver Deres kolleger i medlemslandene! De var ikke særlig ambitiøse i forbindelse med forordningen om elektronikaffald.

Formanden.
Mange tak, hr. Florenz, jeg har stor forståelse for Deres beklagelser over tidspunktet for forhandlingen. Jeg tillader mig dog i al beskedenhed at gøre opmærksom på, at det ikke er forvaltningen, heller ikke Parlamentets Præsidium, men derimod gruppeformændene, der i deres vished fastlægger dagsordenen. Hvis de store mener, vi skal tale om NATO og forsvar, hvor vi ingen kompetence har, om dagen, så er det bare sådan. Mange af dem handler ud fra princippet om, at detaljeret viden blot slører dømmekraften, og det fører til sådanne dagsordener. Jeg kan ikke gøre for det!
Jackson (PPE-DE).
Hr. formand, jeg støtter fuldt ud idéen bag dette direktiv, men der er visse test, som vi bør udsætte forslaget og vores ændringsforslag for.
Vil eksisterende succesrige ordninger til håndtering af affald af elektrisk og elektronisk udstyr for det første få lov til at fortsætte? Jeg mener, at der er en fare for, at det ikke vil være tilfældet. Parlamentets ændringsforslag understreger individuelt producentansvar, så ingen kan unddrage sig direktivets net, men dette betyder, at man skal ændre eksisterende kollektive ansvarssystemer. Ordføreren har behandlet dette ved at tillade, at sådanne kollektive ansvarssystemer får lov til at fortsætte i 10 år efter direktivets ikrafttræden. Det vil skabe to systemer i ét EU og føre til konkurrenceforvridninger. Jeg ser med nogen bæven frem til de problemer, vi vil løbe ind i ved forliget om dette.
Lovgiver vi for det andet med åbne øjne om omkostningerne i forbindelse med forslaget? Nej, det gør vi ikke. Omkostningskonsekvensanalysen i det oprindelige forslag er helt uundgåeligt utilstrækkelig. Den britiske regering har belært af køleskabskatastrofen foretaget en omkostningskonsekvensanalyse. Den har beregnet, at der vil blive tale om en eventuel årlig gennemførelsesomkostning for direktivet på 500 millioner euro med en maksimal besparelse i lossepladsomkostningerne på ca. 15 millioner euro om året. Har vi lignende beregninger fra andre lande? Nej, det har vi ikke. Vil de lovgive uden at beregne omkostningerne? Ja, det vil de med al sandsynlighed.
Bør vi for det tredje tage hensyn til små virksomheders interesser? Det mener ordføreren helt klart ikke, for han har i ændringsforslag 15 slettet muligheden for at give mikrovirksomheder en frist på fem år til at overholde direktivet og benytte sig af de tekniske ændringer, som større virksomheder måtte være banebrydende for. Det beklager jeg meget og vil derfor ikke støtte det ændringsforslag.
Vil det, vi gør, for det fjerde hjælpe ansvarlige virksomheder? Ikke endnu. Som det ser ud nu, skaber direktivet en mulighed for, at nogle virksomheder vil ende med at betale for dem, der snylter på systemet. Vi ser frem til at høre kommissærens svar på ændringsforslag 92.
Er vi for det femte fair over for de lokale myndigheder? Nej, ændringsforslagene ignorerer dem.
Er det for det sjette klogt at øge genbrugsmålene? Nej. Det gøres ikke på grundlag af en vurdering af omkostningerne eller gennemførligheden. Parlamentet øger vanemæssigt mål - alle former for mål. Det er en meget dårlig fagforeningsvane, og en vane, som vi bør opgive.

Van Brempt (PSE).
Tak, hr. formand, kære kolleger. Ordføreren har allerede udførligt gjort rede for direktivets betydning, og som mange her i Parlamentet støtter jeg det. Jeg støtter også hans vigtige tilføjelser til direktivet såsom forpligtelsen til at indsamle alt det elektroniske affald, det højere forpligtede indsamlingsmål på 6 kg, der, som ordføreren også sagde, er meget realistisk, og endelig det trods alt meget vigtige kompromis, som vi opnåede her under førstebehandlingen med de forskellige grupper, og som vi må fortsætte med at støtte, nemlig det individuelle producentansvar.
Uden endnu en gang at komme udførligt ind på disse tre punkter tror jeg, at vi således kan sørge for, at der kommer mindre nyt affald, hvilket jo er den bedste forebyggelse, vi kan have, at affaldet bliver mere miljøvenligt, og at det bliver lettere at genvinde. Jeg synes således, at disse tre punkter er væsentlige for Parlamentet, og jeg vil allerede nu foregribe begivenhedernes gang og sige til Rådet, at vi forhåbentlig enstemmigt eller næsten enstemmigt kan støtte disse tre principper, når vi går i retning af forligsproceduren.
Alligevel er der en række punkter, hvor jeg har en anden mening end ordføreren. Han har selv talt længe om det, nemlig spørgsmålet om, hvor langt dette individuelle ansvar rækker, og hvem der nu skal betale for afhentningen og for indsamlingsstederne. Hvis vi ikke sørger for det, bliver det, som fru Jackson sagde, de lokale myndigheder, der afholder udgifterne. Det er jeg ikke tilhænger af. Hvis vi fuldstændigt vil gennemføre princippet om ansvar og om, at "forureneren betaler", må vi sørge for, at også producenterne afholder disse udgifter. Vi må altså i hvert fald sørge for, at ordførerens ændringsforslag 67 herom ikke støttes.
Forebyggelse af affald vil også sige, at produkter skal genbruges så længe som muligt. Jeg er ganske vist enig i, at visse køleskabe, som bruger alt for megen energi, ikke skal genbruges, og nu hvor der er en tendens til, at disse produkters levetid bliver stadig kortere, kan vi godt sørge for, at de produkter, som fremstilles nu, genbruges i fremtiden. Det er også en meget vigtig social målsætning, som jeg absolut vil gå ind for, og jeg beder derfor om støtte til ændringsforslag 73.
Hvad angår forbrugerne, er det også vigtigt for os, at de er informeret om de farlige stoffer, som i øjeblikket er til stede i produkterne, såsom kviksølv, bly og lign.
Lad mig som sidste punkt lige tage noget kontroversielt op, nemlig de elektriske pærer. Dem vil jeg alligevel endnu en gang tage op, fordi det først og fremmest er et aspekt, som der er lobbyet meget for, og jeg har sommetider indtryk af, at jo mere man lobbyer her i Parlamentet, desto mere opnår man. Jeg synes, det er fuldstændig vanvittigt, at vi holder elektriske pærer uden for direktivet, mens en hel del andre, endda mindre forurenende produkter, er optaget i det.
Hr. formand, jeg slutter med at støtte Dem og også ordføreren i den kendsgerning, at vi fører denne forhandling alt for sent om aftenen, med alt for få tilhørere. En af mine kolleger sagde i dag til mig: Det er da temmelig vanvittigt. Det er uden tvivl det allervigtigste direktiv, vi i denne uge stemmer om på plenarmødet, og det behandler vi på et umuligt tidspunkt.

Davies (ELDR).
Hr. formand, at rejse gennem Unionen kan undertiden virke som at rejse i en tidsmaskine. Hvis man starter i Storbritannien, som stadig gør en ringe indsats på genvindingsområdet, forekommer dette direktiv om affald af elektrisk og elektronisk udstyr futuristisk. Men når man kommer til Danmark eller Nederlandene, hvor elektrisk og elektronisk affald rutinemæssigt opsamles, ser man, at Kommissionens direktiv egentlig blot er et forsøg på at harmonisere og bygge på bedste praksis i nutiden. Det er kun os, der stadig lever i fortiden, hr. Bowe, som finder det udfordrende og ambitiøst. Det vil helt bestemt komme til at spille en større rolle i affaldshåndteringspolitikken, og det er til det bedre. Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe ønsker at tilskynde til genvinding, god produktdesign, den bedste ressourceudnyttelse og at reducere forureningen. Vi støtter stærkt princippet om producentansvar.
Der er stadig meget, der skal nås til enighed om mellem Parlamentet og Rådet gennem forligsproceduren, og det at vi vil skulle gennem langvarige drøftelser, er en hyldest til ordføreren, som har gjort så meget for at bringe alle de politiske partier i Parlamentet sammen, således at vi står forenede og næsten helt sikkert vil sikre et kvalificeret flertal ved afstemningen om ændringsforslagene i morgen.
Jeg bifalder bl.a. hans seneste kompromisforslag om betaling af omkostningerne i forbindelse med behandling af "forældreløst affald". Jeg mener ikke, at store producenter, der overholder reglerne, skal bære de omkostninger, der er skabt af andre virksomheder, hvad enten de er gratister eller små organisationer. Det glæder mig, at der nu vil blive tilskyndet til at genbruge materialer, hvor det er miljømæssigt hensigtsmæssigt, og jeg takker mine kolleger i hele Parlamentet for den støtte, de har givet mig i modstanden mod udviklingen af disse såkaldte kloge chips.
Det kan godt være, at mine ord falder for nogle døve ører her, men jeg vil gerne bede medlemmerne om at overveje at give deres støtte til et par ændringsforslag, som jeg har stillet. Ændringsforslag 82 behandler kabelproducenters bekymring ved at gøre det klart, at det finansielle ansvar for affald af elektrisk og elektronisk udstyr ligger hos producenten af det færdige udstyr og ikke hos producenterne af de enkelte komponenter. Det troede jeg, at vi alle var enige om.
Ændringsforslag 71 udgør en bøn om hjælp til plastikgenvindingsvirksomheder. Jeg vil slutte af med at sige med en vis maliciøs glæde som en, der i 30 år har ført kampagne for en bedre genvinding i mit eget land, at jeg faktisk håber, at dette direktiv vil lægge en bombe under mine egne lokale myndigheder og min egen genstridige regering.

De Roo (Verts/ALE).
Tak, hr. formand. Også jeg vil rose ordføreren, Karl-Heinz Florenz. Og jeg vil også takke de andre skyggeordførere for det gode samarbejde. Dette er moderne miljøpolitik. At støtte virksomheder, som fører an, i stedet for at gøre, som vi plejer, nemlig at styre mod en slags europæisk gennemsnit og give de lande, der er bagefter, tre år ekstra.
Næsten hele Parlamentet stemmer i morgen for det individuelle producentansvar. Det er nyt. For ni år siden havde vi emballagedirektivet. Vi grønne stod dengang alene med vores opfordring. Ved genvinding af biler stemte vi for producentansvar, endnu ikke for det individuelle ansvar. Og nu, i morgen, sker det endelig. Individuelt producentansvar. Hvorfor følger de to store grupper nu den grønne holdning? En af grundene er, at virksomheder, som fører an, nu også har lobbyet. Electrolux i Sverige skal roses her. Philips var for et år siden endnu imod det, men nu holder virksomheden sig i ro. Det berømte miljøprincip lyder: "Forureneren betaler", ikke: "Forurenerne betaler" og slet ikke: "Forbrugerne betaler" som i det nederlandske system.
I Nederlandene findes der et kollektivt system. Enhver, hver forbruger, betaler et bortskaffelsesbidrag. Dette system gør producenterne dovne. Ansvar til individuelle producenter betyder innovation og fornyelse. Og det er bedre for miljøet og i sidste ende også billigere for forbrugerne. Hvis en virksomhed nu fremstiller et produkt, som holder dobbelt så længe, er også genvindingsudgifterne dobbelt så lave. Hvis de ikke længere putter farlige stoffer i dem, behøver de heller ikke senere at betale de udgifter, der er forbundet med at fjerne disse igen.
Den nye ordning træder i kraft i 2006, hvis det står til Parlamentet, eller i 2007, hvis det står til Rådet. Jeg synes, at det nederlandske system til den tid også skal tages op til revision. Så får man ikke de to slags Europa, som fru Jackson talte om, og så behøver vi ikke vente på de 10 år, som vi har aftalt som kompromis. Men i morgen skal vi overbevise Rådet, for Rådet har afleveret noget sjusket arbejde. Lande kan vælge mellem et individuelt eller et kollektivt system. Det fungerer ikke. Vi har et fælles marked og har således brug for et fælles system i hele Europa.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Hr. formand, i vores gruppe ser vi meget positivt på forslaget som helhed. Affaldsproblematikken er et af de største miljøproblemer, vi skal tackle, og vi bifalder tanken om at finde en helhedsløsning, hvis mål i sidste ende er at reducere den samlede affaldsmængde, øge nyttiggørelsen og samtidig reducere udledningen af farlige stoffer i forbindelse med affaldshåndtering.
Et veludtænkt direktiv kan også virke ansporende for produktudformningen hos de store producenter. Allerede ved førstebehandlingen nåede vi frem til nogle temmelig brede kompromiser i Parlamentet, og jeg tror, det har været en styrke, at vi har kunnet bibeholde størstedelen af disse kompromiser i andenbehandlingen. Det betyder også, at vi står stærkt over for Ministerrådet i forligsproceduren. Jeg vil gerne takke ordføreren for det gode samarbejde og den åbne indstilling.
Hvad angår direktivet om farlige stoffer, er der et aspekt, vi er særligt tilfredse med, og det er forslaget om, at et forbud mod farlige stoffer som bly og kadmium skal indføres allerede i 2006. Det må heller ikke udgøre en hindring for de lande, som vil gå hurtigere frem og allerede har en mere progressiv lovgivning på flere områder.
Hvad angår WEEE-direktivet, er det principielle spørgsmål for os spørgsmålet om det direkte producentansvar, som skal være så tydeligt som muligt. Dels er det et principielt spørgsmål, at producenterne skal betale deres egne omkostninger, dels betyder et direkte og fuldstændigt producentansvar, at der findes en ægte drivkraft for produktudvikling og for at gøre de forskellige produkter så lette at genanvende som muligt.
Rådets forslag kan forbedres på flere punkter. Det gælder f.eks., at også små producenter skal omfattes, og at vi vil undgå problemet med "free riders", hvor jeg tror, at ændringsforslag 92 kan udgøre en god løsning. Vi støtter naturligvis også kravene om højere kvoter for nyttiggørelse og de konkrete minimumsniveauer for indsamling pr. person.

Blokland (EDD).
Tak, hr. formand. Jeg vil gerne lykønske hr. Florenz med hans betænkning. I store træk er jeg enig i hans fremgangsmåde. Der er imidlertid et par punkter, hvor vi må se realiteterne i øjnene. Jeg sigter her til de elektriske pærer, billedrør og brandhæmmende stoffer.
Elektriske pærer har kun i begrænset omfang indflydelse på miljøet. At indsamle dem særskilt er ikke effektivt ud fra en miljøsynsvinkel. At forbyde bly i elektriske pærers glas er derfor ikke klogt. De elektriske pærer bliver herved meget skøre, hvilket navnlig er et problem under produktionen.
Af sikkerhedsgrunde går jeg ind for anvendelsen af bly i billedrør. Hvis vi forbyder bly her, kan vi regne med, at der sker mange flere ulykker.
For brandhæmmende stoffer gælder egentlig det samme. Jeg går ind for forbud mod bromholdige brandhæmmende stoffer, hvor det klart er bevist, at de er skadelige. At forbyde alle brandhæmmende stoffer går imidlertid et skridt for vidt for mig.
At fjerne gasser med et stort globalt opvarmningspotentiale er ikke særlig effektivt. Det bidrag, som hermed ville blive ydet til bekæmpelsen af drivhuseffekten, er næsten lig nul.
Desuden vil jeg gøre opmærksom på risikoen ved, at elektronisk affald under dække af genvinding dumpes i lande uden for EU. Medlemsstaterne bør derfor sørge for, at der til lande uden for EU kun eksporteres brugbart elektrisk og elektronisk apparatur, som også virkelig bliver genvundet.
Endelig, hr. formand, vil jeg spørge Kommissionen, fru Wallström, hvornår hun forelægger revisionen af batteridirektivet. Kommissionens argument har altid været, at dette revisionsforslag kunne forelægges, så snart direktivforslaget om elektronisk affald var forelagt. Jeg håber, at det nu er sidste gang, at jeg må opfordre Kommissionen hertil.

García-Orcoyen Tormo (PPE-DE).
Hr. formand, de to forslag, der er genstand for forhandlingen i aften - som jeg også synes finder sted for sent i betragtning af dens betydning - er interessante af flere grunde. For det første fordi de vil vise, om den elektriske og elektroniske sektor har evne og vilje til at vise et aktivt engagement i beskyttelsen af miljøet, men også fordi de vil vise, om de europæiske institutioner og navnlig Parlamentet har evne og vilje til at foreslå noget realistisk og sammenhængende, som industrien kan godtage.
Ordføreren, hr. Florenz, har haft et vanskeligt arbejde i forsøget på at opnå et solidt og effektivt forslag, der kan accepteres af alle de involverede parter. Med da det, som vi har kunnet konstatere under denne forhandling, drejer sig om et kompliceret og nyskabende initiativ på dette område, er der efter min mening stadig mange faldgruber og problematiske forhold, når det skal føres ud i livet. To af dem bekymrer mig særligt. På den ene side hjælpematerialerne, som der allerede er blevet talt om i aften. Jeg tror, at hvis vi anvender dette begreb alt for bredt, vil vi skade alle de medlemsstater, der allerede har tilbagetagelsesordninger, og ødelægge allerede eksisterende genbrugskredsløb, hvorved vi ville sætte genvinding højere end genbrug, før vi har spurgt os selv, om vi fremmer det system, der er bedst for miljøet.
For det andet vil jeg tale om gratisterne. Jeg mener, at det stillede kompromisændringsforslag er en passende løsning, for det var ikke logisk, og det vedrører spørgsmålet om individuelt finansielt ansvar, at producenterne skulle tage ansvar for produkter, der forsvinder fra markedet, eller produkter, der ikke bliver identificeret. Jeg mener, at vi bør indtage en skærpet holdning over for de producenter, der ikke påtager sig deres ansvar for affald, og forsvare de ansvarlige producenter, der på ingen måde er forpligtet til at påtage sig gratisternes omkostninger.

Bowe (PSE).
Hr. formand, som alle andre vil jeg gerne lykønske ordføreren med det arbejde, han har gjort med dette forslag. Han har gjort et stort stykke arbejde og har fået det igennem ret så hurtigt set ud fra en parlamentsmålestok. Når man ser på de fulde implikationer, er det, han har nået, ret så fænomenalt. Dette er den mest omfattende genvindingsordning, vi nogensinde har oplevet i Europa.
Beklageligvis lever vi i stadig højere grad i et smid væk-samfund, hvor vi producerer mere og mere affald. En ting, der glæder mig ved dette forslag, er, at vi endelig er ved at bevæge os i en retning, hvor det er slut med de dage, hvor vi kan smide køleskabe, fjernsyn, brødristere, mobiltelefoner og andre elektriske artikler på lossepladsen. Vi ønsker alle en ny æra, hvor miljøvenlige elektriske artikler bliver fuldt genvundne eller genbrugte. Vi må alle spille vores rolle i dette som forbrugere og blive vanemæssige genbrugere.
Men vil disse forslag hjælpe os? Og vil Parlamentets ændringsforslag i øvrigt gøre tingene bedre?
I store dele kan jeg sige "ja", men ikke helt. En for stram anvendelse af princippet om individuelt ansvar vil føre til store problemer for små og mellemstore virksomheder over hele Europa og forhindre fornuftige kollektive systemer i at blive gennemført. En håndhævet tvungen sortering af elektronisk affald i hver husholdning, som derefter, hvis man fandt ud af, at reglerne ikke blev overholdt, kunne trues med straf, er ikke en fornuftig måde at tilskynde til forbrugernes samarbejde, og det er heller ikke teknisk muligt i alle tilfælde.
Ønsker vi virkelig at medtage reservedele og underenheder i dette forslag, selv om de måtte føre til forurening og enorme tekniske problemer i genvindingsprocessen? Erkender alle ikke, at mindre virksomheder over hele EU har brug for ekstra tid og bistand til at kunne påtage sig deres fulde ansvar og gøre dette arbejde ordentligt?
Alt dette får mig til at mene, at vi har brug for lidt mere tid. Efter afstemningen i morgen bør vi alle holde en tænkepause om, hvordan vi kan gøre dette direktiv fuldt ud miljøvenligt, omkostningseffektivt og attraktivt for offentligheden.

Thors (ELDR).
Hr. formand, i den del af Helsinki, hvor jeg er vokset op, kører der en affaldsbil denne uge. Den tager også mod WEEE-affald mod opkrævning af en særlig afgift. I omegnen indsamler man 1 kg pr. person pr. år.
I en anden del af Finland, hvor man har firmaet Rosk'n Roll, betaler man en særlig miljøafgift for modtagelse og rådgivning, og således fungerer også Europas 15.-største virksomhed inden for affaldsgenanvendelse ud fra markedsøkonomiske principper. Her indsamler man 8 kg WEEE-affald pr. person.
Jeg tror, vi har meget at lære af dette eksempel fra praksis og af spørgsmålet om olieaffaldshåndtering til søs, og hvordan man håndterer det. Der skal være markedsøkonomi og fælles systemer. Det skal ikke kunne betale sig at smide affald ud.
Jeg støtter ordførerens forslag, da jeg mener, at det opfylder disse krav. Jeg konstaterer dog, at forslaget om brom eller flammehæmmere i realiteten ikke tager hensyn til miljøet, da det kan føre til, at vi får et stort behov for at indsamle affaldet, så længe vi ikke må anvende plastik på anden vis. Jeg tror faktisk ikke, at ændringsforslaget om flammehæmmere gavner miljøet.

Ahern (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg bifalder dette direktiv og takker ordføreren for det store arbejde, han har gjort.
Dette vil betyde, at affald af elektrisk og elektronisk udstyr vil skulle opsamles og genvindes i stedet for - som i mit eget land - smides ud med negative virkninger for miljøet. Producenterne bør være ansvarlige for deres egne produkter for at sikre, at fremtidige produkter lever op til en mere miljømæssigt ansvarlig udformning. F.eks. kan indmaden i fjernsyn nu laves helt af plastik i stedet for af plastik og metal, hvilket gør genvinding nemmere. Sådanne producenter bør belønnes for at udforme produkter, der reducerer affaldet til konkurrencedygtige priser. Forbrugerne bør inddrages i denne proces, hvis direktivet skal blive en succes. Nem adgang til indsamlingsordninger er absolut nødvendig, og forbrugerne bør være i stand til gratis at returnere produkter.
At gøre producenterne ansvarlige for deres egne mærkevarer vil føre til designforbedringer og have en direkte indvirkning på omkostningerne. Den løst udformede fælles holdning bør strammes op for at tage modet fra snyltere, som ikke ønsker at påtage sig ansvaret for deres eget affald. Her bifalder jeg ændringsforslaget om "forældreløse affaldsprodukter".
Endelig er det meget vigtigt at have sammenlignelige regler gennemført i alle medlemsstater. For ellers vil vi ganske enkelt komme til at opleve et kaos.

Flemming (PPE-DE).
Hr. formand, mine lykønskninger til ordføreren, hr. Florenz, for denne milepæl inden for miljøpolitik. Jeg vil gerne kommentere to punkter, hvor der hersker stor angst. For det første angst for, at allerede eksisterende indsamlingssystemer kan blive ødelagt. Jeg ser ikke på det som fru Jackson, men mener derimod, at de kan bevares. Hvis man så må ændre noget efter 10 år, er det vel rimeligt.
For det andet er byerne og kommunerne frygtelig bange for, at det skal koste dem en forfærdelig masse. Det behøver imidlertid slet ikke koste kommunerne noget, for selvfølgelig vil omkostningerne kunne blive dækket via forbrugernes affaldsgebyrer. At overtage omkostningerne fra producenten som minimum fra indsamlingsstedet er efter min mening meget farligt. Tillad mig at sige, nu da det er blevet sent: Det er efter min mening nærmest en ueuropæisk fremgangsmåde.
Til sidst et par ord om Finland: Det gør mig ondt for finnerne, at der er et sådant rod, men tingene går jo i det hele taget lidt skævt i Finland. Man vil endda bygge et nyt atomkraftværk!

Corbey (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, direktivet om elektronisk affald skal efter min mening først og fremmest tjene miljøet. Alle ændringsforslag, der går ud på at forstærke miljømålsætningen, støtter vi. Men miljøet har ingen fordel af europæiske regler mod kollektive systemer. Producenter skal selvfølgelig være individuelt ansvarlige. Producenter skal opmuntres til miljødesign, det er jeg også enig i. Men individuel finansiering er ikke noget middel til det. Adskillige føner, elektriske tandbørster, stavblendere, vandkogere, tv-apparater osv. adskiller sig næppe fra hinanden, hvad angår muligheden for genvinding. Individuel finansiering skaber derfor næppe miljøfordele. Kollektive systemer derimod er mindre bureaukratiske og mere praktiske. Der er således ingen grund til at gøre kollektive ordninger til en undtagelse.
Et andet punkt vedrører bortskaffelsesbidraget. Hvorfor må det ikke være synligt? Jeg forstår den ideologiske baggrund, nemlig at miljøudgifter skal indregnes i prisen, men skal det absolut være usynligt? Er det ikke mere gennemsigtigt, hvis der informeres om det? Synlighed øger i hvert fald forbrugernes bevidsthed, og det er meget vigtigt, for forbrugernes medvirken er absolut nødvendig for at gennemføre miljømålsætningerne.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne varmt lykønske ordføreren, Karl-Heinz Florenz. Under hans ledelse har Parlamentet centralt kunnet forene såvel forbrugerorganisationernes som miljøorganisationernes og producenternes synspunkter. Den sjældne konsensus, der nu hersker, er en ressource, som det fra ethvert hold er værd at værne om også med tanke på de kommende lovgivningsprojekter.
Direktivet er en vigtig tillempelse af producenternes ansvar. Jeg er tilfreds med, at jeg i høj grad har kunnet styrke og forenkle det med mine ændringsforslag.
Producentansvaret har stor indflydelse på mængden og kvaliteten af elektrisk og elektronisk affald, større end man kunne få med nogen anden mulig beslutning, som Parlamentet kunne træffe vedrørende affald. Det skaber incitamenter til en mere økologisk holdning og til innovation, allerede inden produkterne er kommet på markedet, og formindsker således produktets belastning for økologien gennem hele livscyklussen.
Tilsvarende er man nu ved at skabe incitament til at udvikle alternative behandlingsmetoder for affald, således at den økologiske belastning, det afføder, også er mindst mulig.
Mit ændringsforslag om dette blev godkendt allerede ved Parlamentets førstebehandling, og Rådet medtog det i sin fælles holdning i en forbedret form.
EU er nu ved at vedtage en lovgivning, som klart viser resten af verden, at modsætningen mellem hensyntagen til miljøet og økonomien ikke er uvægerlig, men kan forliges ved en godt gennemtænkt lovgivning. Derfor virker det også tåbeligt, at Rådet ville bevare den kollektive finansiering eller i praksis en affaldsskat, ikke blot for det historiske, men også for det fremtidige affald.
For det første ville der så ikke være nogen ansporing til økodesign, hvilket i praksis ville udvande hele direktivet. For det andet ville det åbne mulighed for at snige sig uden om, hvilket ville straffe de hæderlige og redelige producenter. For det tredje ville det forøge borgernes skattebyrde, da der ikke er udsigt til nedsættelse af de allerede eksisterende skatter i samme forbindelse. Rådets fælles holdning indebærer altså en fiskal griskhed, som rammer såvel forbrugerne som producenterne og miljøet. Heldigvis ser det ud til, at Parlamentet er på de sidstnævntes side.
Jeg synes, Parlamentets arbejde med direktivet som proces er så vellykket, at man burde undersøge og udrede, hvorledes man kunne anvende de metoder mere alment fremover. Hvis man havde tradition for at rejse mindesmærker for lovgivningsprojekter, kunne man passende rejse et nu.

Wallström
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke hr. Florenz for det arbejde, der er udført i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik og for samarbejdet med Kommissionen.
Lad mig kort erindre om, hvorfor vi behandler det særlige problem med affald af elektrisk og elektronisk udstyr. Det er den hurtigst voksende del af affaldsstrømmen - ja, den vokser tre gange hurtigere end gennemsnittet. Vi producerer alle gennemsnitligt 14 kg af dette affald om året, og i 2010, når dette direktiv er fuldt ud operationelt, vil affald af elektrisk og elektronisk udstyr udgøre over 8% af den samlede kommunale affaldsstrøm. Når direktivet om affald af elektrisk og elektronisk udstyr er vedtaget og gennemført, vil det gøre det muligt for os at aflede denne type affald fra lossepladser og affaldsforbrændingsanlæg til miljøvenlig genbrug og genvinding.
Direktivet om begrænsning af anvendelsen af visse farlige stoffer i elektrisk og elektronisk udstyr vil forhindre tilstedeværelsen af unødvendige farlige stoffer, der udgør en risiko for folkesundheden og miljøet på visse stadier af dette udstyrs livscyklus, herunder dets affaldshåndtering.
Det arbejde, som Europa-Parlamentet har gennemført, styrker det oprindelige forslag betydeligt, og jeg kan gå ind for de fleste af de stillede ændringsforslag. Jeg støtter navnlig styrkelsen af den individuelle finansiering, som foreslås af Miljøudvalget, og begrænsningen af kollektive systemer til de tilfælde, hvor disse er nødvendige af praktiske årsager. Dette kan være med til at indregne affaldshåndteringsomkostningerne i produktprisen og give incitamenter til at skabe en bedre udformning til genbrug og genvinding. Det er et første skridt henimod fuld integration af miljøhensyn i produktudformnings- og forbrugsmønstre.
Vi har også brug for at finde hensigtsmæssige løsninger for finansiering af historisk affald, der er bragt på markedet inden dette direktivs ikrafttræden. En af måderne til at nå dette kan også være brugen af et synligt gebyr. Det bør imidlertid gøres i overensstemmelse med traktatens artikel 88 og 89.
Jeg bifalder princippet om at øge indsamlingsmålet til 6 kg pr. indbygger pr. år, selv om den planlagte køreplan bør være mere realistisk og tage højde for den tid, det tager at indsamle og behandle data.
Jeg støtter også forslaget om at fremrykke udfasningstidspunktet for direktivet om farlige stoffer i elektrisk og elektronisk udstyr til 2006, selv om dette bør gøres i overensstemmelse med de principper, der er fastsat i traktatens artikel 95.
Lad mig også besvare nogle af de spørgsmål, der er rejst under debatten. Jeg kan forsikre Dem om, at vi nøje har vurderet alle aspekter i dette forslag, herunder omkostningerne. For det overordnede mål om indsamling af 4 kg affald pr. indbygger anslår vi, at omkostningerne vil være noget i retning af 500 til 900 millioner euro. Vi baserer også vores beregninger og vurderinger på de eksisterende systemer, som der ikke er mange af. Nederlandene er det ene eksempel, som vi kan drage konklusioner og drage ved lære af. Disse tal er blevet bekræftet af praktiske erfaringer i f.eks. Nederlandene. Hvis Parlamentet ønsker at øge indsamlingsmålet, er dette helt klart en politik beslutning, og vi er enig i dette.
Hvad subsidiariteten angår, har vi forsøgt at nå frem til en passende balance mellem harmonisering af visse elementer af forslaget og overlade andre elementer til medlemsstaterne. Derfor er indsamlingsordningernes måde at fungere på overladt til medlemsstaterne. Vi finder det heller ikke nødvendigt, at man på fællesskabsniveau fastslår, hvem der skal finansiere indsamlingsstedet indtil det tidspunkt, hvor udstyret er bragt ind til det. Derfor forkaster vi ændringsforslag 69 og 83.
Hvad med de små og mellemstore virksomheder? Miljøudvalget har stemt for at slette en midlertidig undtagelse for små og mellemstore virksomheder fra finansieringsforpligtelserne i direktivet. Vi kan acceptere dette punkt, da vi mener, at praksis har vist, at der ikke er nogen meget store omkostninger for disse virksomheder, og at en sådan undtagelse ikke er nødvendig, og det kan endda føre til markedsforvridninger.
Hr. Blokland, jeg håber, at vi nu meget snart vil være i stand til at stille batteriforslaget, og jeg arbejder ihærdigt på dette.
Endelig er der blevet stillet i alt 82 ændringsforslag til direktivet om affald af elektrisk og elektronisk udstyr og 18 til direktivet om farlige stoffer i elektrisk og elektronisk udstyr. Hvad forslaget om affald af elektrisk og elektronisk udstyr angår, kan Kommissionen acceptere 32 ændringsforslag fuldt ud og dele af to og 20 principielt. Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 9, 11-19, 24, 27-37, 39, 40, 43, 44, 45, 50, 57, 65, 76 og 77. I ændringsforslag 23 støtter Kommissionen det nye stykke 1 og stk. 1, litra b), sidste afsnit fuldt ud og stk. 1, litra b), tredje og fjerde afsnit såvel som stk. 2 principielt. I ændringsforslag 73 kan Kommissionen acceptere den første del. I ændringsforslag 1, 3, 5, 6, 7 og 10 kan første, tredje og fjerde sætning accepteres fuldt ud. I ændringsforslag 20, 21 og 41 kan første sætning accepteres fuldt ud. Ændringsforslag 42, 48, 49, 51-55, 66, 78 og 92 kan accepteres principielt.
Hvad forslaget om farlige stoffer i elektrisk og elektronisk udstyr angår, kan Kommissionen acceptere fire ændringsforslag fuldt ud, et delvist og syv principielt. De ændringsforslag, der kan accepteres fuldt ud, er ændringsforslag 3, 4, 10 og 17. Ændringsforslag 5 kan accepteres delvist - første stykke - og i ændringsforslag 2, 6, 7, 8 og 9 kan første stykke accepteres fuldt ud og ændringsforslag 13 og 15 principielt.
Jeg takker alle medlemmerne for denne vigtige debat.

Formanden.
Mange tak, fru kommissær,
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0090/2002) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (12332/1/2001 - C5-0638/2001 - 2001/0018(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om 24. ændring af Rådets direktiv 76/769/EØF om begrænsning af markedsføring og anvendelse af visse farlige stoffer og præparater (pentabromdiphenylether) (Ordfører: Ries).

Ries (ELDR)
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, den 27. oktober 2000 vedtog Ministerrådet en fælles holdning om dette direktivforslag om markedsføring og anvendelse af visse farlige stoffer, i dette tilfælde pentabromdiphenylether, som er et flammehæmmende stof, som - og jeg gør opmærksom på dette - for 95%'s vedkommende anvendes i fremstillingen af fleksibelt polyurethanskum. PentaBDE er bioakkumulerende og persistente. De kan sive ud af skummet og gå ind i vores blodbaner og nervesystem via luften.
Det glæder mig derfor, at den fælles holdning - som Europa-Parlamentet desuden foreslog ved afstemningen i forbindelse med førstebehandlingen - forbyder pentaBDE i alle former, herunder som affald fra fremstillingen af et lignende kemisk produkt, i dette tilfælde octabromodiphenylether. Dette forbud er fastsat til juli 2003.
Hvad det øvrige angår, vil jeg derimod sige, at vi er langt fra målet. Rådet, der i den forbindelse følger Kommissionens holdning, har reelt ikke accepteret Europa-Parlamentets forslag om at udvide direktivets anvendelsesområde til alle markedsførte polybromodiphenylether, i dette tilfælde octaBDE og decaBDE. Lad os slå fast, at det argument, som de fleste af medlemsstaterne bruger over for os for at begrunde denne afvisning, er dobbelt. For det første skal vi vente på de endelige resultater af de igangværende risikovurderinger, og for det andet skal der inden ethvert forbud mod flammehæmmende stoffer være sikkerhed for, at der er andre lige så effektive alternativer til rådighed.
Behøver jeg at gøre opmærksom på, at det nøjagtig er den begrundelse, som Europa-Parlamentet mødte under førstebehandlingen i lighed med Miljøudvalget under afstemningen i udvalget den 21. marts vedrørende decabromodiphenylether. Jeg skal forklare: Europa-Parlamentet tager ved at anmode om et tidsbestemt forbud for dette stof senest den 1. januar 2006 og et betinget forbud fra nu og, til de endelige resultater af risikovurderingen foreligger, hensyn til de seneste videnskabelige informationer fra Storbritannien, som er ordfører for punktet om miljø i risikovurderingerne. De engelske eksperter har i deres konklusion foreslået, at de kompetente myndigheder overvejer behovet for ligeledes at anvende forsigtighedsprincippet i forbindelse med octaBDE og decaBDE.
Europa-Parlamentet opfylder for øvrigt et ønske fra Rådet og Kommissionen, nemlig at overholde de bestemmelser, der er fastsat i forordningen fra 1993 vedrørende evaluering og kontrol med de eksisterende stoffer, forekomsten af erstatningsstoffer og den vanskelige balance mellem de åbenbare kvaliteter og sikkerhed ved brand på den ene side og de skadelige virkninger for miljøet og helbredet på den anden side.
I den forbindelse skal jeg gøre opmærksom på, at decaBDE, som udgør 80% af bromholdige brandhæmmende beskyttelsesprodukter, er en særlig modstandsdygtig og effektiv flammehæmmer. Alene i 2000 og kun i Storbritannien blev 155 mennesker reddet og tusindvis af alvorligt forbrændinger forhindret takket være disse stoffer.
Derfor, som jeg nævnte, ønsker Miljøudvalget ikke at gennemføre dette forsigtighedsprincip med det samme, men ønsker en gradvis gennemførelse. Det er indholdet i ændringsforslag 4, som blev enstemmigt vedtaget, og det er også grunden til, at jeg både ved førstebehandlingen og ved afstemningen i udvalget er imod ændringsforslag 9 og 10, der er stillet af mine kolleger, fru Schörling og hr. Sjöstedt. Men jeg er for deres ændringsforslag 7, der sikrer en større gennemsigtighed ved udtrykkeligt at henvise til decaBDE i betragtningerne.
Hvad angår octaBDE og det kommende forbud, som jeg synes er begrundet, er der ingen nye og forsikrende elementer vedrørende dette stof, som gør, at Europa-Parlamentet kan ændre den holdning, der blev vedtaget den 6. september. De gældende resultater fra de franske myndigheder er stadig gældende i lighed med de midtvejsresultater, der viser octaBDE's skadelige virkninger på sundheden og miljøet.
Et andet aspekt ligger til grund for vores anmodning om begrænset markedsføring af dette flammehæmmende stof og begrunder genindførelsen af ændringsforslag 1, 2 og 3. OctaBDE indgår i et begrænset antal produkter og kan i de fleste tilfælde erstattes af decabromodyphenylether, og det er med udgangspunkt i dette aspekt, at mine kolleger og jeg anmoder om, at forsigtighedsprincippet har forrang frem for enhver anden overvejelse.
Fru kommissær, et afsluttende ord til Dem. Kommissionen udvikler programmer, forøger antallet af tiltag for at sikre et permanent højt beskyttelsesniveau for sundheden og miljøet. Den nye strategi vedrørende de kemiske produkter, der er indført af Kommissionens tjenestegrene, er et godt eksempel. Et kraftigt og beroligende signal skal gives herfra ved en forpligtelse til hurtigst muligt at indføre en politik om nedsættelse af risiciene ved alle polybromodiphenylether.
Jeg har naturligvis bemærket Kommissionens fremskridt i denne sag ved erklæringen til protokollen af den fælles holdning, hvor De så hurtigt, som det er nødvendigt, har forpligtet Dem til at undersøge et nyt forslag, der sigter mod at begrænse markedsføringen eller brugen af octaBDE og decaBDE, men de gældende betingelser, hovedsageligt punktet om at det er nødvendigt at vente på, at risikovurderingerne afsluttes, risikerer i denne sag at indvirke på tidsplanen til det tidspunkt, hvor de uopsættelige foranstaltninger indføres. For hvor der er videnskabelig usikkerhed, er der politisk valg. Det er grunden til, at jeg mener, at det ikke er nødvendigt at vente på en endeløs række af risikovurderinger, og at vi alle skal prioritere en afbalanceret løsning, hvor det vigtigste er at bringe den umiddelbare sikkerhed for borgerne i forbindelse med brandrisici i overensstemmelse med fordelene på længere sigt for folkesundheden og miljøet.

Flemming (PPE-DE).
Hr. formand, andenbehandling, begrænsning af visse farlige stoffer og præparater. Efter min mening bør man spørge sig selv, hvad vi nu egentlig skal bruge dette overordentlig vigtige produkt til. PentaBDE anvendes udelukkende til fremstilling af fleksibelt skum til møbler og polster, et helt sikkert uendelig vigtigt område. Rådets fælles holdning er generelt i overensstemmelse med Kommissionens ændrede forslag, og Rådet bifalder glædeligvis også det ændringsforslag, der tager sigte på at slette undtagelsen for octaBDE med et pentaBDE-indhold på under 5%.
Det er også meget glædeligt, at Rådet til dels har overtaget et ændringsforslag, i hvilket det kræves, at octaBDE med et pentaBDE-indhold på over 0,1% ikke længere kan tillades, fordi anvendelsen af pentaBDE begrænses.
Ved udvalgets andenbehandling støttede min gruppe fuldt ud ordførerens fire ændringsforslag, hvilket også var tilfældet ved førstebehandlingen, med det formål også at opnå et forbud mod octaBDE. Vi vil naturligvis også støtte ændringsforslag 1, 2, 3 og 4. Eftersom jeg her kun repræsenterer Ria Oomen-Ruijten, tillader jeg mig at bruge hendes ord i forbindelse med de øvrige ændringsforslag, som min gruppe ikke støtter: Hun mener, at de øvrige ændringsforslag faktisk bare er noget vås.

Bowe (PSE).
Hr. formand, jeg takker ordføreren for det arbejde, hun har gjort, og det samarbejde, hun har haft med andre ordførere, har været meget nyttigt. Det er et interessant spørgsmål. Disse stoffer er farlige, de er giftige. Men de har også en yderst nyttig og vigtig rolle, idet de redder liv i deres egenskab af brandhæmmende stoffer. Det kan der overhovedet ikke herske nogen tvivl om. Vi må overveje meget nøje, hvordan vi vil håndtere disse stoffer. Det er ganske klart, at penta og formentlig octa virkelig ikke er nødvendige, og de risici, de udgør for miljøet og folkesundheden, ikke retfærdiggør deres fortsatte brug som brandhæmmende stoffer.
Men jeg opfordrer Parlamentet til at holde en kort pause og tænke seriøst over, hvilke alternativer der er til disse meget nyttige brandhæmmende stoffer. Kan vi stadig bruge deca på en fornuftig og seriøs måde? Vil risikovurderingen endelig udelukke dets brug? Vi ved det ganske enkelt ikke, for vi har ikke fået foretaget risikovurderingerne. Kommissionen må presse medlemsstaterne til at foretage dem så hurtigt som muligt. Vi ønsker dette spørgsmål afklaret. Vi ønsker at vide nøjagtigt, hvad vi skal gøre med disse stoffer. Det fremstår p.t. som et åbent spørgsmål. Jeg håber, at vi gør brug af vores intelligens i dette spørgsmål og anerkender disse stoffers betydning, når det gælder om at bruge disse brandhæmmende stoffer til at beskytte menneskeliv.

Schörling (Verts/ALE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg synes ikke, det er acceptabelt, at de fleste miljøanliggender behandles så sent om aftenen. Miljøpolitikken og miljølovgivningen kunne virkelig godt trænge til lidt primetime her i Parlamentet. Det er et stort ansvar at træffe beslutninger om sundhed og miljø, som skal være gældende i lang tid fremover. Dette direktiv og betænkningen om bromholdige flammehæmmere er et godt eksempel på et sådant ansvar.
Efter førstebehandlingen i september 2001 har der fundet en revision sted af EU's risikovurdering af octaBDE og decaBDE. Den blev foretaget i november sidste år.
Det Europæiske Kemikaliekontor mener, at risikovurderingen og situationen nu er den samme for octaBDE og decaBDE, som den var for pentaBDE, hvor det førte til et totalt forbud.
Disse stoffer har en lang levetid og er bioakkumulerende. De videnskabelige beviser for octaBDE og decaBDE er nu så bekymrende, hvad angår sundheden og miljøet, at man fra Kemikaliekontorets side har anbefalet medlemsstaterne at træffe en politisk beslutning, det vil sige at anvende forsigtighedsprincippet.
I Europa-Parlamentet må vi også påtage os vores ansvar som medlovgivere. Efter revisionen og den nye risikovurdering må vi også lade forsigtighedsprincippet råde. Vi fra De Grønne, fra venstre og fra Socialdemokraterne genfremsætter derfor ændringsforslag 7-10, som betyder, at anvendelsen af decaBDE også skal indstilles. Der er ingen grund til at vente yderligere. Der findes alternative materialer. 80% af anvendelsen af bromholdige flammehæmmere er forbundet med anvendelse af decaBDE.
På baggrund af vores nye viden kan vi ikke fortsætte med at spille hasard med miljøet og sundheden. Vi håber derfor, at grupperne stemmer for ændringsforslagene, og at også kommissær Wallström bekræfter, at forsigtighedsprincippet skal anvendes.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Hr. formand, i ordførerens forslag og de forslag, som udvalget har godkendt, gives der udtryk for en strengere holdning end Rådets fælles holdning, og det er efter min mening godt. Jeg mener dog, nøjagtig som fru Schörling, at vi i dag har argumenter for at gå endnu længere. I dag har vi argumenter for at forbyde ikke alene pentaBDE og octaBDE, men også decaBDE.
Hvis vi skal afvente risikovurderingerne, risikerer vi at komme til at vente for længe. Desuden har vi argumenterne allerede nu, og vi ved, at disse stoffer, som er farlige, optages i menneskekroppen, og at de findes i vores miljø i stadig større omfang. Vi har egentlig alle de nødvendige argumenter for at træffe en beslutning allerede nu.
Der findes også alternativer til bromholdige flammehæmmere, som ellers risikerer at blive et stort sundhedsproblem i fremtiden. Jeg mener, nøjagtig som hr. Bowe, at vi skal træffe en intelligent beslutning. En intelligent beslutning i dette tilfælde betyder, at vi tør gå forrest og forbyde det, vi ved er farligt.

Hulthén (PSE).
Hr. formand, de bromholdige flammehæmmere udgør en alvorlig trussel mod menneskers sundhed og mod miljøet. Efter årtiers industriel anvendelse genfinder vi dem overalt i fisk, fugleæg, isbjørne, landbrugsprodukter og modermælk. Man skulle tro, at ordene var hentet fra en debatartikel skrevet af en fundamentalistisk miljøorganisation, men sådan forholder det sig ikke. En af dem, som har skrevet under på den debatartikel, er generaldirektøren for Räddningsverket i Sverige. Räddningsverket er en ekspertmyndighed inden for bl.a. brandsikring, og selv her er man parat til at sige, at flammehæmmere har udspillet deres rolle.
Jeg synes, man skal lytte til det. Det tunge argument i debatten mod et forbud mod octaBDE og decaBDE er nemlig, at vi ikke kan udsætte mennesker for den fare, der opstår, hvis man ikke anvender tilstrækkelige flammehæmmere i bygninger, møbler m.m. Samtidig ved vi dog, at der findes alternative materialer. Det er muligt at anvende andre materialer, og det er muligt at producere på en anden måde, end vi gør i dag. På en måde bliver det nærmest absurd, at vi er tvunget til at anvende kemikalier for at bekæmpe de kemikalier, vi anvender i vores bygninger i dag. Grunden til, at det brænder så godt, som det gør, er, at vi allerede anvender kemikalier i de produkter, vi har.
Kommissionen burde gå i tænkeboks og alligevel forsøge at gøre nogle seriøse bestræbelser på også at forbyde octaBDE og decaBDE. Spørgsmålet er, hvor længe vi skal vente efter vurderingen, før et forbud eller en begrænsning af anvendelsen af octaBDE og decaBDE kommer. Fra Kommissionens side har man dog sagt, at man er parat til at handle hurtigt. Hvor hurtigt er Kommissionen parat til at handle?

Wallström
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke parlamentsmedlemmerne for deres interesse for forslaget, og jeg vil naturligvis rette en særlig tak til ordføreren, fru Ries, for hendes konstruktive arbejde.
Det er så afgjort et vigtigt direktiv. Med det indføres et forbud mod anvendelse af stoffet pentabromdiphenylether, pentaBDE, som i en risikovurdering har vist sig at udgøre en miljørisiko. Stoffet akkumuleres i naturen og er, som det allerede er blevet påpeget, blevet konstateret i modermælk. Direktivet er vidtrækkende, da det omfatter al anvendelse af pentaBDE og alle typer varer, som indeholder dette stof. Direktivet er baseret på forsigtighedsprincippet. Med det foreslåede direktiv vil risikoen for, at brande skal opstå, eller risikoen for miljøet ikke blive øget, da der allerede findes passende alternativer.
Jeg forstår og deler den bekymring, som parlamentsmedlemmerne nærer i forbindelse med andre nært beslægtede stoffer, som ikke indgår i det foreslåede direktivs oprindelige anvendelsesområde, og jeg vil kommentere dette ligesom spørgsmålet om timing.
Kommissionen undersøger aktivt risiciene ved de to nært beslægtede stoffer octaBDE og decaBDE og også de risici, der kan opstå på grund af brand, i tilfælde af at stofferne forbydes på markedet. Kommissionens indstilling er, at vi skal minimere de samlede risici. Vi er snart klar med risikovurderingen for octaBDE og decaBDE, og vi regner med at have informationer om konsekvenserne af et forbud mod stofferne inden årets udgang. Det gælder såvel begrænsningen af den kemiske risiko som en mulig forøgelse af risiciene som følge af brande.
På grundlag af resultatet af dette arbejde vil Kommissionen stille et nyt forslag i begyndelsen af næste år, det vil sige i begyndelsen af 2003. Kommissionen vil også give tydelige instruktioner til alle berørte parter for at anspore til en afslutning af vurderingerne om muligt inden årets udgang. På den baggrund er det ikke på nuværende tidspunkt muligt for Kommissionen at godkende de af Parlamentets ændringsforslag, som tager sigte på at udvide det foreslåede direktivs rækkevidde til også at omfatte et totalt og umiddelbart forbud mod octaBDE og decaBDE. Det gælder ændringsforslag 1, 2, 3, 7, 8, 9 og 10.
Kommissionen kan heller ikke godkende det ændringsforslag, som betyder, at decaBDE forbydes fuldstændigt fra og med den 1. januar 2006, hvis risikovurderingen viser, at stoffet er forbundet med risiko. Passende foranstaltninger vil nemlig kunne træde i kraft meget tidligere end 2006, hvis det skulle vise sig nødvendigt.
Jeg kan forsikre parlamentsmedlemmerne om, at Kommissionen ved førstgivne lejlighed vil handle i forbindelse med disse stoffer, således at forsigtighedsprincippet kommer til at råde. Jeg håber også, at parlamentsmedlemmerne er klar over, at Kommissionen har foreslået et forbud for disse tre stoffers vedkommende - penta-, octa- og decadiphenylether - i vores forslag til direktiv om begrænsning af farlige stoffer i elektrisk og elektronisk udstyr. Det gælder Florenz-betænkningen, som også har været til forhandling ved dette møde. Lad mig understrege, at Kommissionen vil sikre, at det forslag, vi stiller i begyndelsen af næste år om octaBDE og decaBDE, vil være foreneligt med vores forslag om begrænsning af farlige stoffer i elektrisk og elektronisk udstyr.
Da arbejdet med risikovurderingen i forbindelse med octaBDE og decaBDE er langt fremme, bliver det, hvis det skulle blive nødvendigt, muligt for Kommissionen at vedtage foranstaltninger meget tidligere end 2006. Når risikovurderingen er afsluttet, og adgangen til sikre alternative produkter er blevet undersøgt, bør det være muligt at fastslå, i hvilke tilfælde anvendelsen er forbundet med risiko. Passende foranstaltninger vil da kunne blive vedtaget umiddelbart. Da vurderingerne vil være afsluttet inden længe, kan man begynde at anvende de foranstaltninger, man bestemmer sig for, i god tid før 2006.
Med udgangspunkt i de forsikringer, jeg nu er kommet med på Kommissionens vegne, ser jeg frem til, at dette meget presserende lovforslag snart bliver vedtaget. Jeg takker parlamentsmedlemmerne for forhandlingen.

Formanden.
Mange tak, fru kommissær Wallström!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Før jeg afslutter forhandlingen, vil jeg gerne gøre vores tjenester opmærksom på, at formlen for octabromderivat af diphenylether i ændringsforslag 4 er forkert. Der står C12H2Br10O. Hydrogenet skal væk.
(Mødet hævet kl. 23.37)

