Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 17. januar 1997, for genoptaget.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil venligt, men indtrængende gøre Dem klart, at det ikke kan passe, at man, når vi skal være her kl. 15.00, vover at blokere elevatorerne for at tage imod en besøgergruppe. Hvis disse besøgergrupper vil op, så må de lige så vel som os komme rettidigt. Det kan ikke passe, at vi skal gå op ad trappen eller skal diskutere med tjenestemænd her i Parlamentet, som nægter os adgang til elevatorerne. Det kan altså ikke passe. Vil De være så venlig at gøre noget ved det?

Balfe
Hr. formand, jeg vil gerne påpege, at Kvæstorkollegiet klart angiver, at besøgende ikke har lov til at benytte disse korridorer og elevatorer på mødedage. Vil De bruge Deres myndighed til at sikre, at Kollegiets beslutning gennemføres?

Formanden
Hr. Balfe, med Deres indlæg har De svaret på fru Oomen-Ruijtens berettigede protest, for så vidt som det fremgår, at kvæstorerne har foregrebet det ærede medlems anmodning og har truffet foranstaltninger til at få løst dette problem.

Crawley
Hr. formand, jeg vil gerne byde Dem velkommen til Deres første fuldstændige mødeperiode. Siden sidste mødeperiode har en person ved navn Monsieur Goldsmith, der opholder sig i Frankrig, i min medlemsstat, Det Forenede Kongerige, gjort reklame for den påstand, at Bruxelles formulerer hundrede regler om ugen. Vil Præsidiet se på, hvor nøjagtig denne udtalelse er, og rapportere tilbage til Parlamentet?

Formanden
Fru Crawley, efter min mening kan det ikke for et erfarent medlem som Dem være nødvendigt at få verificeret denne påstand, da det naturligvis ikke er muligt at producere hundrede eller for den sags skyld ti forordninger om ugen. Det siger almindelig sund fornuft, alle medlemmerne ved det, og forhåbentlig ved alle borgerne det også.

Provan
Hr. formand, jeg tager ordet for at støtte fru Crawley. Hun påpeger noget meget vigtigt, nemlig at det, der sker i Den Europæiske Union, i utrolig høj grad fremstilles forkert i Storbritannien. Det er i vid udstrækning et spørgsmål om, at pressen ikke rapporterer ordentligt om, hvad der sker på dette sted og i andre af Fællesskabets institutioner. Der rejser sig her et fundamentalt spørgsmål om, hvorvidt vort arbejde bliver anerkendt efter fortjeneste. Så jeg håber, Hr. formand, at De ikke blot vil afvise, hvad fru Crawley har sagt, men vil tage hensyn til det og se hos Præsidiet, hvordan dette kan tackles.

Kenneth Collins
Hr. formand, selv om jeg er enig i det væsentligste af det, fru Crawley har sagt, vil jeg gerne korrigere hende. Hun beskrev hr. Goldsmith som fastboende i Frankrig. Men det er han naturligvis også i Italien, Storbritannien, Mexico og et par steder til. Det bør vi gøre helt klart.

Formanden
Tak, hr. Collins. Jeg troede et øjeblik, at vi skulle til at overvære en intern britisk underhusdebat, men jeg ser, at hr. Berthu også ønsker at sige noget.

Berthu
Hr. formand, det glæder mig, at min gruppeformands udtalelser er genstand for stor opmærksomhed. Ud fra et strengt juridisk synspunkt, har De ret i at sige, at der i egentlig forstand ikke er tale om hundreder af »forordninger«. Men hvis man tager alle direktiver, forordninger og alle fællesskabsretsretsakter, er det klart for alle og enhver, at der på årsbasis er tale om store mængder, om voluminøse udgaver af De Europæiske Fællesskabers Tidende.

Formanden
Mine damer og herrer, vi har en omfattende dagsorden for i eftermiddag, og efter min mening er spørgsmålet efter de forskellige indlæg nu tilstrækkeligt belyst. Præsidiet vil træffe de nødvendige foranstaltninger til at undersøge, hvor mange direktiver, forordninger, osv., der offentliggøres. Jeg er sikker på, at det ved et samarbejde mellem kommissionsmedlem Oreja, der er ansvarlig for information, og en af Parlamentets næstformænd, hr. Anastassopoulos, vil være muligt at få undersøgt korrektheden af den omhandlede påstand.

Arbejdsplan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen.
Det endelige forslag til dagsorden, som det er blevet opstillet af Formandskonferencen i overensstemmelse med artikel 95 i forretningsordenen, er omdelt. Der er foretaget og foreslået følgende ændringer:
Onsdag: Betænkning af Danesin for Udvalget om Transport og Turisme om en ny søfartsstrategi er taget af dagsordenen, da den ikke er vedtaget i udvalget.
Torsdag: På anmodning af Udvalget om Borgernes Rettigheder og Indre Anliggender foreslår jeg, at forhandlingen om betænkning af Van Lancker om Schengen-samarbejdet nu og i fremtiden finder sted i morgen, torsdag, men at fristen for ændringsforslag forlænges til torsdag den 13. februar, og at afstemningen udsættes til næste mødeperiode.

Schulz
Hr. formand, mange tak for denne meddelelse, men på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe anmoder jeg Dem om at gå frem på en anden måde. Vi ønsker, at fru van Lanckers betænkning ikke behandles i denne form i morgen, men at såvel forhandlingen som afstemningen udsættes til næste mødeperiode. Lad mig helt kort begrunde dette.
Til fru van Lanckers betænkning var der 88 ændringsforslag, som til dels var genstand for meget kontroversielle diskussioner i udvalget, med hårde afstemninger, og vi blev i udvalget efter behandlingen og afstemningen enige om, at ordføreren skulle have chance for sammen med andre grupper at forhandle sig frem til kompromisformuleringer, som skulle gøre det muligt for denne vigtige betænkning om Schengen-samarbejdet nu og i fremtiden at opnå støtte i Parlamentet på det bredest mulige grundlag. Men tiden var ganske enkelt for kort til at klare dette inden i morgen. Derudover har det intet formål at føre en forhandling, hvor man stadig mangler at få forhandlet sig frem til kompromisforslag, som så imidlertid overhovedet ikke kan behandles under forhandlingen. Det giver ingen mening. For så vidt er det meget mere logisk, at vi udsætter såvel forhandlingen som afstemningen til næste eller næstfølgende mødeperiode i Strasbourg. Jeg anmoder Dem om at gå frem på denne måde.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, for det første er jeg absolut imod, at vi adskiller forhandlingen fra den efterfølgende afstemning. Vi ville gøre os selv en meget dårlig tjeneste, hvis vi i morgen kun fører forhandlingen og ikke med det samme helt synligt for enhver træffer afgørelse på grundlag af denne forhandling. Vi har ingen chance for, at medierne tager vore anliggender op, hvis vi fører en forhandling og først stemmer på et senere tidspunkt, hvor man ikke længere kan se sammenhængen med forhandlingen.
For det andet anmoder vi Dem om ikke at tage punktet af dagsordenen, men at følge dagsordenen som fastsat. Vi har faktisk - i den henseende er jeg enig med hr. Schulz - forsøgt at finde kompromismuligheder. Men vi har også stillet tilstrækkeligt med ændringsforslag, som gør det muligt at opnå enighed i sagen.
Derfor anmoder jeg Dem om at opretholde punktet, som det er opført på dagsordenen, og at lade såvel forhandling som afstemning finde sted.

Formanden
Mange tak, hr. Nassauer. Det er nok mest formålstjenligt, at Parlamentet udtaler sig om, hvorvidt forhandlingen og afstemningen skal forblive opført på dagsordenen uden at adskille de to ting. Jeg anmoder Parlamentet om at udtale sig om, hvorvidt Van Lancker-betænkningen skal opretholdes på dagsordenen.
Jeg sætter hermed anmodningen om at tage betænkning af Van Lancker af dagsordenen under afstemning.
(Forslaget vedtoges) Jeg minder om, at følgende to punkter, der er udskudt fra mødet den 16. januar, skal tilføjes afstemningstiden:
betænkning af Thomas for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Jeg minder om, at der kræves kvalificeret flertal til dens vedtagelse.-syv beslutningsforslag i forlængelse af Kommissionens redegørelse om resultatet af Rådet (fiskeri).
Afgørelse om uopsættelig forhandling
Kenneth Collins
Når Kommissionen fremsætter denne anmodning om uopsættelig forhandling, gør den to ting. For det første bekender den sin egen uansvarlighed. For det andet har den givet Parlamentet en enorm kompliment. Den er uansvarlig, for dette blev videresendt til Parlamentet den 10. januar i år. Vi har nu den 29. januar, og uden at man har set nærmere på sagen, uden nogen overvejelse, vil Kommissionen simpelt hen have os til at vedtage dette. Jeg er bange for, at de principper, det drejer sig om, er alt for vigtige til det. Udvalget om Miljøog Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse behøver sammen med Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter tid til at overveje sagen. Vi arbejder så hurtigt, det kan lade sig gøre, og vi vil kunne få det på dagsordenen i februar. Derfor anbefaler jeg på udvalgets vegne at stemme nej.
Ved at stille dette forslag giver Kommissionen os alle en meget stor kompliment. Det er en forordning, der skulle være udløbet den 31. december, og hvis man antager, at Kommissionen var ved at forberede et nyt forslag, og at den bruger ca. et halvt år til at udarbejde det, mener den tydeligt nok, at Parlamentet groft sagt er syv til otte gange mere effektivt end Kommissionen, for den vil have os til at gøre dét på tre uger, der har taget Kommissionen seks måneder. Så jeg mente, vi var en syv til otte gange mere effektive. Men jeg er ked af at sige, at vi kun er seks gange mere effektive, for vi kan ikke gøre det før til februar.

Formanden
Mange tak, hr. Collins.
Hvis der ikke er flere indlæg, sætter jeg anmodningen om uopsættelig forhandling under afstemning.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Aktuelle politiske spørgsmål
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelse fra Kommissionen om Regeringskonferencen lige nu: Styrket samarbejde.

Oreja Aguirre
Hr. formand, mine damer og herrer, spørgsmålet om fleksibelt samarbejde, som vi nu i mange måneder har drøftet i Refleksionsgruppen, blev opført på regeringskonferencens dagsorden under det irske formandskab, det var på dagsordenen for det uofficielle møde i Amsterdam under det nederlandske formandskab den 13. januar 1997 og også på ministermødet inden for rammerne af regeringskonferencen, som afholdtes den 20. januar. Og spørgsmålet om fleksibilitet vil, som det ikke vil være Dem ubekendt, endnu i lang tid fremover indtage en central plads på regeringskonferencen. Dels på grund af den indvirkning, som den ene eller den anden løsning kan få på den institutionelle struktur i Unionen og dennes funktionsmåde, og dels fordi definitionen af dette begreb, som De ligeledes vil vide, forekommer i utallige varianter og således afspejler yderst forskelligartede koncepter.
Det ser dog ud til, at de forskellige forslag, der er forelagt på regeringskonferencen, i hvert fald hvad angår den første søjle, fortolker fleksibelt samarbejde som en procedure til at overvinde eventuelle hindringer for Unionens funktionsdygtighed og til at videreudvikle integrationsprocessen. Hindringer, som i de fleste tilfælde skyldes kravet om enstemmighed. Det drejer sig derfor om at skabe mulighed for et tættere samarbejde for hurtigere at opfylde traktatens mål. Og i den forbindelse skal det understreges, at Parlamentet ved talrige lejligheder har anvendt begrebet »differentieret integration«. Denne idé er fremherskende i debatten om udvidelse, som i højere grad drejer sig om effektive overgangsordninger for ansøgerlandene end om fleksibilitet.
Drøftelserne på regeringskonferencen er på det nuværende stadium fyldt med spørgsmål. Er der behov for at indføje en fleksibilitetsbestemmelse i traktaten? Og i så fald hvorledes? Hvor skal fleksibilitet bringes i anvendelse? Skal den begrænses til den anden og tredje søjle? Eller vil den også være mulig under den første søjle? Kommissionen har især koncentreret overvejelserne om den første søjle, som, i hvert fald fra et juridisk synspunkt, er den, der rejser flest problemer. Det er ganske givet lettere at forestille sig fleksibilitetsordninger under den anden og tredje søjle i betragtning af disses mellemstatslige karakter.
Kommissionen opretholder den holdning, som kommer udtryk i dens rapport af 28. februar 1996. Det er, som De vil vide, en ret restriktiv holdning, ifølge hvilken fleksibelt samarbejde kun bør finde anvendelse, hvis det er foreneligt med gennemførelsen af traktatens mål, respekterer Unionens institutionelle rammer, ikke anfægter gældende fællesskabsret og de fire grundlæggende frihedsrettigheder, det indre marked, de dertil knyttede politikker og de fælles politikker, og hvis det er åbent for alle medlemsstater, således at de på et hvilket som helst tidspunkt kan tilslutte sig det udvidede samarbejde.
Kommissionen er ikke tilhænger af at udarbejde positiv- eller negativlister over områder, som kan eller ikke kan omfattes af et udvidet samarbejde. En positivliste vil kunne forstærke differentieringstendenserne og mindske bestræbelserne på at finde fælles løsninger. En negativliste vil kunne resultere i, at nogle områder uberettiget udelukkes.
Jeg vil opholde mig lidt ved Kommissionens forslag vedrørende udvikling af et udvidet samarbejde, ifølge hvilket fremgangsmåden ville være følgende: Kommissionen tager initiativ til at foreslå udvidet samarbejde efter forudgående anmodning fra medlemsstaterne; Europa-Parlamentet deltager i beslutningsprocessen, og i princippet træffes der afgørelse med kvalificeret flertal. Kommissionen understreger nødvendigheden af, at institutionerne, - Kommissionen, Parlamentet og Domstolen -, også i forbindelse med et udvidet samarbejde arbejder som en enhed i den forstand, at de ikke repræsenterer de enkelte medlemsstater, men har karakter af overnationale instanser.
Efter min mening bør et udvidet samarbejde inden for rammerne af den første søjle betragtes som en sidste løsningsmulighed, der kan bringes i anvendelse, når en fælles aktion er umuliggjort, navnlig på grund af manglende enstemmighed. Og en sådan løsning bør med parlamentsformandens ord være »undtagelsen fra reglen«, det vil sige et middel, som tillader Unionen at gøre fremskridt i visse tilfælde og på nøje definerede betingelser, selv om nogle medlemsstater ikke umiddelbart kan deltage i eller tilslutte sig en given fælles aktion.
Vi skal imidlertid ikke få den opfattelse, at fleksibelt samarbejde er et alternativ til kvalificeret flertal. Hvis udvidet samarbejde blev reglen, ville det kunne føre til en sprængning af fællesskabssystemet. Man må ikke glemme, at fælles beslutninger vedtaget med kvalificeret flertal rummer mulighed for med den nødvendige fleksibilitet at tage højde for de særlige forhold i de enkelte medlemsstater.
Opretholdelse af enstemmighedsprincippet på bestemte områder vil på den anden side utvivlsomt medføre, at der alt for ofte gribes til løsningen med udvidet samarbejde, og derfor er det nødvendigt at fastsætte strenge regler for dets anvendelse. I modsat fald risikerer man, at regeringskonferencen vælger den mest bekvemme vej, nemlig at bibeholde enstemmighedskravet og stærkt begrænse udvidelsen af områderne for flertalsafstemning.
Mine damer og herrer, Den Økonomiske og Monetære Union bør eventuelt gøres til genstand for et særskilt kapitel. Såfremt ikke alle medlemsstaterne deltager i Den Monetære Union fra starten, er det relevant at stille følgende spørgsmål: er der behov for et udvidet samarbejde mellem de deltagende medlemsstater? Som bekendt er der divergerende meninger om dette spørgsmål, som er genstand for intens debat. Nogle mener, at de eksisterende bestemmelser er tilstrækkelige, for så vidt som der vil ske tilpasninger af de forskellige politikker i den enkelte medlemsstat under iagttagelse af gældende fællesskabsret. Andre mener, at nogle politikområder, som f.eks. social- og skattepolitikken, vil kræve mere avancerede fælles bestemmelser for de deltagende medlemsstater. Uden at gå nærmere ind på denne debat er det Kommissionens holdning, at også i dette tilfælde må de grundlæggende principper, den foreslår for anvendelsen af udvidet samarbejde, under alle omstændigheder overholdes.
Endelig skal det understreges, at generaliseret fleksibilitet under ingen omstændigheder må opfattes som en universalløsning på alle Unionens problemer. Det Europæiske Råd i Dublin har bekræftet, at uanset hvad der vedtages - eller ikke vedtages - i denne henseende, vil det få vidtrækkende betydning for den fremtidige udvikling af Unionen.
Jeg vil derfor klart fastslå, at fleksibilitet ikke kan ikke være den eneste nøgle til Unionens fremtid. Det helt afgørende er, at der er overensstemmelse mellem medlemsstaterne om Unionens mål. Hvis muligheden for fleksibelt samarbejde ikke begrænses til enkeltaspekter inden for bestemte områder og i stedet udvides til at omfatte selve Unionens mål, vil det før eller siden føre til brud inden for Unionen. Og denne risiko vil være endnu større, hvis den fremgangsmåde, der anvendtes i forbindelse med protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, overføres til andre områder, således at en eller flere medlemsstater kommer til at stå uden for de fælles aktioner i spørgsmål af væsentlig betydning for den europæiske integration.
I det følgende vil jeg kort kommentere spørgsmålet om fleksibilitet inden for rammerne af de øvrige søjler, mere præcist vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Teknisk set forekommer fleksibilitet inden for området fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik at være mere ukompliceret, da FUSP ikke kræver retlige bestemmelser, som kan skabe varige forskelle, men primært konkrete aktioner og beslutninger. Desuden er der visse forskelle mellem de nye medlemsstater med hensyn til deres militære engagement på forsvarsområdet.
Man kan derfor dårligt forestille sig andet, end at Unionens udenrigspolitik kan gøres til genstand for en vis grad af fleksibilitet. Men det afgørende spørgsmål, som vi må tage stilling til, er følgende: i hvilken udstrækning kan der differentieres mellem de aktioner, som definerer en udenrigspolitik, hvori et vist antal medlemsstater ikke deltager, uden at det skaber en omfattende krise i Unionen? Efter min mening er det absolut nødvendigt, at der eksisterer bred konsensus om de fælles mål for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
For så vidt angår den tredje søjle, går Kommissionen som bekendt ind for, at store områder gøres til et fællesskabsanliggende. På regeringsrepræsentanternes møde i går behandlede vi specielt spørgsmålet om den tredje søjle, og det vil vi fortsætte med den 10. og den 11. februar. Hvad angår de resterende områder under den tredje søjle, mener vi, at fleksibilitet absolut er en mulighed.
Til sidst vil jeg, hr. formand, mine damer og herrer, delagtiggøre dem i to betragtninger. Efter min mening bør fleksibilitet ikke gøres til hovedspørgsmålet på regeringskonferencen, og det er det da heller ikke blevet. De løsninger, der hidtil er foreslået fra medlemsstaternes side, peger alle i nogenlunde samme retning. Kommissionen vil i overensstemmelse med dens traktatfæstede beføjelser overvåge, at fællesskabssystemet, gældende fællesskabsret og traktatens bestemmelser nøje overholdes.
Det underliggende politiske problem, som vi står overfor, er imidlertid følgende: er vi europæere rede til i fællesskab at videreudvikle integrationsprocessen under respekt for medlemsstaternes forskelligartethed? Og i modsat fald kan vi da ikke i en udvidet Union risikere, at nogle stater vælger at fortsætte sammen uden for fællesskabssystemet? Det er min største bekymring. Efter min mening er det en forudsætning for integrationsprocessens succes, at den er baseret på frihedsprincippet og er åben for alle, der ønsker at deltage i Unionen, og vi bør og kan fortsætte ad samme vej med henblik på at virkeliggøre de fælles mål.

De Giovanni
Hr. formand, jeg vil gerne spørge kommissær Oreja, hvad han nøjagtigt mener om, at der i traktaten indsættes en generalklausul vedrørende reglen om styrkelsen af samarbejdet efter ånden i det fransk-tyske dokument, men dog ikke alene på grundlag af dette.
I bekræftende fald vil jeg gerne have oplyst, om kommissæren ikke finder, at en sådan klausul kan komme til at danne grundlaget for en fleksibilitet, der vil berøre selve strukturen i traktaten og muliggør en udvikling af denne i retning af en endeløs række af tillægsprotokoller og en afsvækkelse af traktatens bindende virkning for alle. Hvorledes skal man undgå dette, dersom samarbejdet bliver underkastet en generalklausul?

Oreja Aguirre
Hr. De Giovanni, der er som bekendt allerede udarbejdet protokoller, og det har ikke kunnet undgås, at det er sket i den mest negative form som i tilfældet med protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken. Efter min mening er det et skridt i den rigtige retning at fastsætte de generelle linjer for et udvidet samarbejde inden for traktatens rammer, forudsat at det præcist angives, hvilke grundprincipper der skal gælde for et sådant samarbejde. Udvidet samarbejde kan ikke være en mulighed i en hvilken som helst situation, men må være underlagt en række principielle betingelser, som f.eks. forenelighed med Unionens mål, respekt for de institutionelle rammer og det indre marked, ledsagepolitikkerne hertil og de fælles politikker, som det udvidede samarbejde forholder sig til. Et udvidet samarbejde i alle retninger vil ikke kunne accepteres, det skal holdes inden for nogle nøje definerede rammer.

Spaak
Hr. formand, hr. kommissær, udfaldet af regeringskonferencen afhænger i vid udstrækning af de fremskridt, der vil blive gjort med hensyn til øget integration, i betragtning af den negative holdning, visse stater i øjeblikket indtager, og som meget minder om et veto.
Kommissionens holdning forekommer mig restriktiv, hvilket er ganske naturligt, eftersom det netop er Kommissionen, der afstikker de rammer, inden for hvilke den øgede integration skal finde sted, men denne holdning forekommer mig også defensiv, hvad angår Kommissionens initiativret, hvilket er mindre heldigt.
I Udvalget om Institutionelle Spørgsmål mindede De om, at Kommissionen er traktatens vogter, og De mindede også om, at den har til opgave at sikre hensynet til almenvellet. Kunne De redegøre nærmere for dette synspunkt, som måske afspejler en særligt raffineret strategi?

Oreja Aguirre
Fru Spaak, jeg skal ikke kunne sige, om initiativet kan siges at være karakteriseret ved spidsfindighed, men jeg kan sige så meget, at spørgsmålet er blevet drøftet i Kommissionen. Jeg kan endog oplyse, at i den første udgave af Kommissionens forslag var initiativet placeret hos Kommissionen. I den anden udgave, som er den nuværende, hvilket ikke er til hinder for, at vi arbejder videre med den, er holdningen imidlertid den, at netop fordi Kommissionen som sin vigtigste opgave har varetagelsen af den fælles interesse, bør initiativet ikke komme fra den.
Jeg vil i den forbindelse fastslå to ting. For det første at beslutningen om at indlede et udvidet samarbejde træffes af medlemsstaterne, - krav med hensyn til antal vil blive fastsat senere -, og at Kommissionen dernæst tager stilling til betimeligheden af at iværksætte processen. Man kan således sige, at Kommissionen har et initiativ ikke af første, men af anden grad, men jeg er helt klar over, at det er et omstridt spørgsmål. For det andet kan initiativet på en anden måde siges at ligge hos Kommissionen, for så vidt som den kan afvise en beslutning, der er truffet af et endog meget stort antal medlemsstater. Lad os forestille os, at 13 medlemsstater tager initiativ til et udvidet samarbejde og forelægger det for Kommissionen. Hvis Kommissionen vurderer, at det ikke er i overensstemmelse med de omtalte grundprincipper, kan den afvise at gå videre med det, hvilket er ensbetydende med, at den kan afvise at iværksætte samarbejdsprocessen.

Cederschiöld
Hr. kommissær, hr. formand! Et mindretal af stater kan ikke handle på Unionens vegne. Hvor mange stater skal der mindst være tale om, for at fleksibiliteten kan fungere? Hvis de administrative foranstaltninger skal finansieres over budgettet og driftsudgifterne af de deltagende stater, bliver det så nødvendigt derudover at operere med særskilte foranstaltninger, planer og udgifter for de stater, som ikke deltager?

Oreja Aguirre
Hvad angår det første spørgsmål, har Kommissionen - eftersom det stadig drøftes - ladet mulighederne stå åbne. Der er imidlertid foreslået tre muligheder: simpelt flertal af medlemsstater, to tredjedeles flertal - det vil for indeværende sige ti medlemsstater - og simpelt flertal sammenkoblet med et befolkningskriterium. Det er de tre muligheder, vi i øjeblikket opererer med.
Under alle omstændigheder er Kommissionens generelle kriterium, at der skal være tale om et bredt antal medlemsstater. Det nøjagtige antal er endnu ikke fastsat, og der er heller ikke taget stilling til, om kriteriet om simpelt flertal eller kvalificeret flertal skal gælde. Men man må undgå, at der åbnes op for en uendelig række muligheder og tilbud, hvilket vil være tilfældet, hvis et meget snævert antal medlemsstater kan foreslå et udvidet samarbejde. Noget sådant er efter Kommissionens mening i modstrid med traktatens principper. Der skal et bredt antal stater til at stille forslag.
Hvad angår spørgsmålet om finansiering, er det Kommissionens synspunkt, at de administrative omkostninger i forbindelse med et udvidet samarbejde skal afholdes over fællesskabsbudgettet. Driftsomkostningerne bør derimod afholdes i forhold til samarbejdet karakter og udformning. Den idé, der i øjeblikket opereres med, er, at Kommissionen fra sag til sag tager stilling til, hvilke udgifter der skal afholdes over fællesskabsbudgettet, og hvilke der skal dækkes af de deltagende stater. Dette spørgsmål drøftedes den anden dag i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, og vi må fortsætte overvejelserne, men principielt mener Kommissionen, at der skal sondres mellem administrationsomkostninger og driftsomkostninger.

Cohn-Bendit
Hr. kommissær, De talte på en meget sibyllinsk måde om Parlamentets deltagelse. På en mindre sibyllinsk måde hed det ganske enkelt høring af Parlamentet. Ville det ikke netop i forbindelse med spørgsmålet om fleksibilitet være nødvendigt med et afgørende skrift fremad, så man siger, at et fleksibelt initiativ fra visse medlemsstaters side kun er muligt, hvis et kvalificeret flertal i Parlamentet støtter det, for at en fællesskabsinstitution også kan kontrollere partielle interesser?

Oreja Aguirre
Hr. Cohn-Bendit, jeg er smigret over, at De betegner min måde at udtale mig på som sibyllinsk; jeg var ikke selv klar over, at jeg besad denne egenskab, men jeg accepterer den gerne. Jeg kan meddele Dem, at Kommissionens opfattelse af Parlamentets rolle er helt klar. For det første drejer det sig om et anliggende, hvor fællesskabsinsitutionerne nødvendigvis skal medvirke, og det gælder både Parlamentet, Domstolen og Kommissionen. For det andet mener vi, at Parlamentets rolle afhænger af, hvilket emne det drejer sig om. Det vil sige, at hvis det emne, der ønskes gjort til genstand for udvidet samarbejde, hører ind under området for fælles beslutningstagning og altså er et lovgivningsanliggende, så skal den fælles beslutningsprocedure finde anvendelse. Kort sagt er det Kommissionens opfattelse, at den form, hvorunder Parlamentet deltager, principielt afhænger af, hvilket emne der er på tale. Hvis emnet hører ind under området for simpel høring, så skal Parlamentet høres. Hvis det hører ind under proceduren med fælles beslutningstagning, så skal Parlamentet deltage i beslutningstagningen. Men der kan under ingen omstændigheder herske tvivl om, at Parlamentet skal deltage i processen.
Jeg er derimod mere i tvivl med hensyn til Parlamentets initiativret i henhold til artikel 138 B. Jeg er ikke i tvivl om, at det er muligt, at Parlamentet tager et initiativ, og at Kommissionen og medlemsstaterne dernæst tager stilling til det. Men jeg mener, at det egentlige initiativ skal udgå fra medlemsstaterne og hverken fra Parlamentet eller Kommissionen.
Jeg mener imidlertid at kunne høre, at det spørgsmål, der ligger Dem mest på sinde, er den første del, og hvad dette angår, vil jeg slå fast, at den form, hvorunder Parlamentet deltager, afhænger af den konkrete sag: fælles beslutningstagning, hvis sagen hører ind under dette område, og simpel høring, hvis den hører ind under dette område.

Dell'Alba
Hr. kommissær, også jeg er meget skuffet over Kommissionens noget vage indstilling samt dens erklæringer, særlig i besvarelsen af visse kollegers spørgsmål. Jeg beder Dem derfor sige os, hvorfor Kommissionen er endt med i det dokument, den har stillet til rådighed for delegationerne vedrørende dette vigtige område, hvorpå Kommissionen spiller en central rolle, at finde, at det ikke tilkommer den at være en af foregangsmændene for et krav om et styrket samarbejde, således som det derimod fremgår af de forslag, der er fremsat af visse lande, som f.eks. Portugal og Italien, såvel som af det oprindelige tyske og franske forslag.
Og hvordan forholder det sig med Parlamentets rolle, hr. kommissær? Der nævnes intet i Kommissionens dokument om Parlamentets rolle, ikke efterfølgende, men dets rolle i udviklingen, beslutningsprocessen og beslutningstagningerne inden for et styrket samarbejde.
Jeg beder Dem venligst besvare disse to spørgsmål og redegøre for dem, idet Kommissionen indtil nu ikke har fundet anledning til at besvare dem.

Oreja Aguirre
Hr. Dell'Alba, jeg kan forsikre Dem, at hvad jeg siger her - så meget mere i den højtidelige anledning af et plenarmøde - udtrykker Kommissionens holdning. Kommissionen har udarbejdet en tekst, og jeg taler ud fra denne tekst. Derfor kan De opfatte det, som jeg nu siger, som en skriftlig erklæring. Det skal stå helt klart, at jeg med mine udtalelser her i plenarforsamlingen udtrykker Kommissionens holdning. Og derfor kan De regne med, at Parlamentets rolle er den, som jeg nu har redegjort for.
Jeg vil også sige noget andet, nemlig at vi ikke er færdige med vore overvejelser. Jeg håber heller ikke, at vi nogensinde bliver det. Men under alle omstændigheder fortsætter vi vore overvejelser i lyset af de synspunkter, der er fremkommet ikke alene fra regeringernes repræsentanter, men også fra Europa-Parlamentet. Desuden gør jeg opmærksom på, at for så vidt angår spørgsmålet om Kommissionens rolle, har Parlamentets repræsentanter ikke medtaget den mulighed, at initiativet ligger hos Kommissionen, men kun den situation, hvor det er medlemsstaterne, der tager initiativet. Og det er netop ved at lytte til Parlamentets repræsentanter, at jeg er kommet til at tænke på, at initiativet nok ikke bør komme fra Kommissionen. Disse har slet ikke medtænkt den situation, hvor initiativet kommer fra Kommissionen, men alene fra medlemsstaterne. Og de har overbevist mig. Jeg vil ikke krybe i skjul bag nogen, men blot sige, at de har overbevist mig, og at det i hvert fald er en opfattelse, der skal tages i betragtning. Hvorfor? Fordi jeg mener, at Kommissionen alene skal tilgodese Fællesskabets samlede interesser og ikke en gruppe medlemsstaters. Men under alle omstændigheder er det et spørgsmål, vi vil overveje nærmere, og det er muligt, at Kommissionen i lyset af andre synspunkter, der måtte komme frem - som f.eks. dem, jeg hørte den anden dag i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, der gik i den af Dem omtalte retning - vil ændre sine kriterier.

David Martin
Er kommissæren ikke enig med mig i, at efterhånden som vi bevæger os hen imod et fællesskab med over 20 medlemsstater, er fleksibilitet ikke bare ønskværdig, men uomgængelig nødvendig, hvis vi skal overleve. Men der er tre kerneprincipper, som må fastholdes, hvis fleksibiliteten skal virke. For det første må fleksibiliteten under ingen omstændigheder påvirke fællesskabets nuværende resultater. For det andet passer det sig ikke med fleksibilitet, når det gælder de centrale politikker i Fællesskabet, i særdeleshed det indre marked og de dertil hørende politikker for miljøet, socialpolitikken og forbrugerpolitikken. For det tredje vil fleksibilitet ikke være mulig uden de fælles institutionelle rammer.
Vil Kommissionen garantere Parlamentet, at den vil slutte sig til os og insistere på fælles institutionelle rammer for alle politiske initiativer, der går i retning af fleksibilitet i fremtiden?

Oreja Aguirre
Hr. Martin, jeg kan forsikre Dem, at hvad dette angår, er Kommissionens holdning klar og utvetydig. Der er nogle emner, som stadig er genstand for drøftelse i Kommissionen, men dette spørgsmål tog vi stilling til før udarbejdelsen af rapporten af 28. februar, og siden da har vi utvetydigt fastholdt den i Deres indlæg omtalte holdning. Der er en række principper, som vi nærer en nærmest dogmatisk tro på, selv om jeg på intet felt bryder mig om dogmatisme og formodentlig heller ikke på dette. Nogle ideer skal imidlertid stå helt klart: for det første skal et udvidet samarbejde være foreneligt med Unionens mål og gældende fællesskabsret; for det andet skal de institutionelle rammer respekteres, således som De selv udtrykker det; det indre marked, de dertil knyttede politikker og de fælles politikker skal opretholdes; det udvidede samarbejde skal til stadighed være åbent for alle ikke-deltagere, hvis rettigheder skal være fuldt garanterede; udvidet samarbejde skal kun være en løsning, der finder anvendelse som en sidste udvej - det har jeg ikke sagt før, men nu vil jeg slå det fast. Det vil sige, at vi må søge at undgå, at der opstår situationer, hvor fleksibilitet er den eneste udvej, men vi kan ikke hindre, at der gøres brug heraf. Unionens harmoniske udvikling må ikke sættes på spil og give plads for konkurrenceforvridning, og endelig skal den institutionelle ligevægt og navnlig borgernes rettigheder sikres.

Schaffner
Hr. formand, hr. kommissær, De har netop gjort rede for Deres stillingtagen til et øget samarbejde, specielt inden for rammerne af den første søjle, og selv om det ikke huer Dem, er jeg fuldt ud enig med visse kolleger, bl.a. fru Spaak, vedrørende Kommissionens valne holdning til dette spørgsmål.
Men er det ikke sådan, at selve Maastricht-traktaten allerede har indført begrebet øget samarbejde ved at indføre den fælles valuta og bestemme, at kun visse stater kan deltage? Imidlertid lader det til, at alle parter går ind for dette, og at vi ikke af den grund har bragt forstyrrelse i det indre marked.

Oreja Aguirre
Det ærede medlem henviser til en bestemt situation, som er omhandlet i traktaten. Men vores debat her drejer sig om, hvorvidt der skal indføjes en generel bestemmelse i traktaten om udvidet samarbejde. Jeg kan forsikre Dem, at der ikke fra min side er tale om en tilbageholdende og tøvende holdning, men om at jeg tror på nogle ideer. Jeg tror således, at det i øjeblikket er hensigtsmæssigt at indføje en generel bestemmelse, men et andet spørgsmål er, om der desuden skal indføjes særlige bestemmelser for første, anden og tredje søjle. Kommissionen er ikke færdig med at behandle spørgsmålet om den anden og tredje søjle, hvor der forekommer at være gode muligheder for udvidet samarbejde på en række områder. Problemet vedrører den første søjle. Og her er der fastsat klare og utvetydige bestemmelser om indførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union. Det er imidlertid ikke problemet. Spørgsmålet er, om der skal være en generel bestemmelse vedrørende den første søjle, og som tidligere nævnt anlægger jeg et yderst restriktivt syn på muligheden for udvidet samarbejde under den første søjle. Jeg har redegjort for en række betingelser, og det er de betingelser, som Kommissionen har accepteret. Vi må nu se, hvordan dialogen - også med Parlamentet - udvikler sig og finde ud af, hvilke tanker der gør sig gældende vedrørende mulighederne for et udvidet samarbejde.

Maij-Weggen
Hr. formand, hele fleksibilitetstemaet er naturligvis en fortsættelse af hele temaet vedrørende to hastigheder. Det står efterhånden klart. Det står også klart, at det er et tema fuld af faldgruber og også fuld af muligheder. Lad mig skildre følgende case for kommissæren. Forestil Dem, at et kommissionsforslag forkastes i Rådet, fordi det ikke opnår kvalificeret flertal eller enstemmighed. Hvad sker der så, hvis en gruppe ministre fastslår, at punktet alligevel kan omsættes til lovgivning inden for fleksibilitetens rammer, for det er naturligvis det, der er hensigten. Hvis et eller andet ikke opnår enstemmighed eller kvalificeret flertal, er fleksibiliteten den tredje mulighed, der så kan vælges. Det er efter min mening faktisk situationen. Hvordan kan Kommissionen værge sig mod, at en sådan situation opstår?
Det andet spørgsmål er: Hvordan vil De fortsat garantere den parlamentariske kontrol inden for den ramme? Man vil jo snart sige: Det er nu ikke længere et spørgsmål om fællesskabspolitik, det er i stedet blevet et anliggende regeringerne imellem, fordi det hverken opnåede kvalificeret flertal eller enstemmighed. Jeg synes, der i så henseende ligger en meget stor fare i det, der foreslås, og også, at den holdning, at der ikke er tilknyttet nogen initiativret for Kommissionen, ikke kan gøres gældende i the case , jeg lige har nævnt.

Oreja Aguirre
Jeg vil gerne helt klart fastslå, hvad jeg mener, hvilket ikke er ensbetydende med, at jeg ikke kan komme til at mene noget andet i lyset af de synspunkter, der kommer frem her og på andre møder, som jeg måtte komme til at deltage i.
Vedrørende den første del af fru Maij-Weggens spørgsmål, der omhandler situationen, hvor et forslag forkastes med kvalificeret flertal, erindrer jeg om, at en sådan situation ikke vil opstå, såfremt initiativet kommer fra medlemsstaterne. Hvis initiativet kommer fra medlemsstaterne, og Kommissionen overtager det og forelægger det, er det på forhånd en flertalsbeslutning. Derfor vil den hypotetiske situation, De nævner, ikke kunne opstå i praksis. Den ville være mulig, såfremt det var Kommissionen, der tog initiativet, men ikke hvis det er medlemsstaterne.
Vedrørende udøvelsen af parlamentarisk kontrol vil jeg sige noget, som jeg endnu ikke har sagt, nemlig at med hensyn til institutionernes deltagelse i forbindelse med et udvidet samarbejde, er det Kommissionens opfattelse, at for så vidt angår Rådet, skal repræsentanterne for de medlemsstater, der har truffet beslutning om det udvidede samarbejde, medvirke. Hvorimod Kommissionen, Domstolen og Parlamentet bør medvirke i deres egenskab af institutioner, uafhængigt af hvilke medlemsstater der deltager i samarbejdet. Det er et kriterium, som Kommissionen finder helt logisk, selv om jeg medgiver, at det er et spørgsmål, der skal tages op til nærmere drøftelse. Kommissionens holdning er imidlertid, at Parlamentet i sin helhed bør deltage i spørgsmål vedrørende udvidet samarbejde, ud fra den betragtning at Parlamentet er udeleligt. Det samme gælder Kommissionen og Domstolen.

Gebhardt
Hr. kommissær, De kunne med Deres redegørelse absolut ikke bortvejre den skepsis, som jeg nærer med hensyn til fleksibilitet, men forstærkede den derimod. Jeg spørger ærlig talt mig selv: Taler vi ikke så meget om fleksibilitet for at forhindre, at et andet område af diskussionen går over styr, nemlig demokratiseringen af den institutionelle struktur? Dette forekommer mig mere og mere, da vi taler mindre og mindre om, hvordan vi kan demokratisere vore institutioner. Vi taler mere og mere om, hvordan vi kan bidrage til, at det håndteres fleksibelt, men hvordan Europa-Parlamentets stilling skal se ud i den forbindelse, er endnu ikke klart for mig, til trods for den redegørelse, De afgav.
Jeg vil gerne spørge Dem - såfremt fleksibilitet i undtagelsestilfælde i det hele taget vedtages - hvordan det så skal sikres, at Europa-Parlamentets særlige rettigheder respekteres. Jeg vil endvidere gerne spørge Dem: Hvordan ser De egentlig følgerne for den retlige struktur, hvis enkelte stater på mange fællesskabsområder kan gå hurtigere frem og Europa-Parlamentet og institutionerne under ét ikke længere kan følge med og netop den kontrol, som vi skal udøve, dermed ikke længere er mulig?

Oreja Aguirre
Jeg vil gerne understrege, at fleksibilitetsordninger er en anomali i fællesskabssammenhæng. De siger, at der gør sig megen tvivl og tøven gældende. Selvfølgelig gør der det, og jeg selv har også mange tvivlsspørgsmål. Alt er enkelt og ukompliceret, når alle medlemsstaterne handler i fællesskab. Udvidet samarbejde må siges at være en anormal situation. Muligheden herfor er fastsat og institutionaliseret i traktaten, for så vidt angår deltagelsen i Den Økonomiske og Monetære Union. Men i øjeblikket breder tanken om udvidet samarbejde sig i alle retninger. Og det er et vanskeligt spørgsmål, hvor ingen har monopol på sandheden. Vi må sammen finde ud af, hvordan man - som hr. David Martin sagde - kan sikre de institutionelle rammer og overholdelsen af gældende fællesskabsret.
Jeg vil imidlertid påpege, at det klart fremgår af regeringskonferencen, at udvidet samarbejde under alle omstændigheder bliver en realitet. Hvis det ikke udvikles inden for traktaten, vil det ske uden for denne, og vi må tage stilling til, hvad vi foretrækker: at forsøge at løse problemerne i forbindelse med et udvidet samarbejde inden for traktaten eller acceptere, at det udvikler sig uden for traktaten? For mit eget vedkommende foretrækker jeg indenfor, men det ærede medlem er måske af en anden opfattelse. Jeg foretrækker, at det foregår inden for traktatens rammer, og jeg foretrækker, at det foregår på nøje definerede betingelser. Og i den forbindelse har jeg peget på nogle efter min mening klare og utvetydige principper. Nemlig at et udvidet samarbejde skal være foreneligt med Unionens mål og gældende fællesskabsret. Det kan følgelig ikke være en hvilken som helst form for udvidet samarbejde. Jeg har tidligere nævnt, at de institutionelle rammer og alle de heraf afledte principper skal respekteres; at en række regler skal opretholdes, f.eks. vedrørende det indre marked. Det vil sige, at det udvidede samarbejde ikke kan finde anvendelse på områder, der vedrører det indre marked og de dertil knyttede politikker. I dette spørgsmål hersker der ingen tvivl.
Der er andre spørgsmål, der skal tages op til nærmere overvejelse. Et af disse drejer sig om Parlamentets deltagelse, og vi håber, at Parlamentet selv kan give os nogle ideer desangående. Jeg har skitseret nogle holdepunkter, bl.a. at den form, hvorunder Parlamentet medvirker, afhænger af, hvilket emne der er tale om. Hvis der er tale om et lovgivningsanliggende, da i form af fælles beslutningstagning. I så fald vil Parlamentet således være fuldt berettiget til at medvirke på lige fod med de medlemsstater, der deltager i det udvidede samarbejde.

Lindqvist
Hr. formand, hr. kommissær! Mit spørgsmål drejer sig om, hvorvidt der ikke er fare for, at samarbejdet mellem de lande, som ønsker at fremme udviklingen, og dem, som mener, at man går for hurtigt frem, bryder sammen, og om det ikke kan skade det gode samarbejde, hvis man eksempelvis gennemfører en fleksibel samarbejdsform, hvor vetoretten i princippet er ophørt. Jeg tænker i den forbindelse først og fremmest på udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Men jeg tænker også på et område som skattepolitikken og på de nye områder, der følger af ØMU, såsom finanspolitikken.
Mit andet spørgsmål er: Vil disse planer, hr. formand, ikke kunne rejse mure mellem på den ene side små lande, nye medlemmer og ansøgerlande, som måske i lang tid ikke vil kunne tilhøre den indre kerne, og på den anden de store, hidtidige medlemmer af Unionen?
Endelig et tredje spørgsmål, hvis det ellers er muligt at besvare det: hvem skal afgøre, når fleksibiliteten skal finde anvendelse? Skal det også afgøres ved fleksible beslutninger?

Oreja Aguirre
Selvfølgelig er der en risiko for opdeling. Men denne risiko er allerede en realitet. Hvis spørgsmålet om fleksibilitet ikke løses inden for traktaten, kan De være forvisset om, at den omhandlede fleksibilitet vil udvikle sig uden for traktatens rammer. Og dette er rent faktisk ved at ske nu, hvor vi oplever, at forskellige former for fleksibilitet udvikles under den anden søjle og helt klart under den tredje.
Tænk f.eks. på Schengen-aftalen. Schengen-aftalen er et typisk eksempel på fleksibilitet uden for traktatens område. Hvorfor fungerer denne aftale uden for traktaten? Fordi enstemmighedskravet er styrende inden for traktaten, og derfor kunne en enkelt stats blokering bevirke, at de medlemsstater, som ønskede denne form for samarbejde, måtte realisere det uden for traktaten. Det er efter min mening en dårlig fremgangsmåde. Det må tilstræbes at få Schengen-aftalen indarbejdet i traktaten, og med henblik herpå er det nødvendigt at fastsætte en række regler, der gør det muligt at sikre de grundlæggende principper, som jeg tidligere har været inde på.

Berthu
Hr. formand, kommissær Oreja har beskrevet fleksibilitet ud fra en præcis synsvinkel, alene som et middel til at øge integrationen. Det er i og for sig korrekt, men fleksibilitet har også mange andre facetter. Fleksibilitet kan bl.a. også være en hjælp til at udvide EU imod øst, hvilket netop er en af hovedmålsætningerne for regeringskonferencen, som vi bør gøre en særlig indsats for at realisere.
Mit spørgsmål er følgende: hvordan mener kommissær Oreja, man kunne udnytte fleksibiliteten, hvad angår udvidelsen mod øst, og ville vi navnlig ikke kunne undgå mange problemer, hvis man ikke altid i den forbindelse forsøgte at påtvinge de nye ansøgerlande samtlige EU's politikker på én gang?

Oreja Aguirre
Muligheden for at fastsætte frister for nye medlemslandes tilpasning til fællesskabspolitikkerne er stadfæstet i traktaten og i praksis. Som bekendt kan der i forbindelse med forhandlingerne om et lands tiltrædelse af Fællesskabet indrømmes visse frister, som så indføjes i tiltrædelsestraktaten. For nu at tage et eksempel fra det land, jeg har bedst kendskab til, kan jeg nævne, at Spanien fik 17 år til at tilpasse sig fiskeripolitikken, en frist, som efterfølgende blev afkortet som følge af forhandlinger, der fandt sted, efter at Spanien havde tiltrådt Fællesskaberne. Det samme gælder for den frie bevægelighed for kapital. Der er således intet nyt i, at et land får en frist til at tilpasse sig fællesskabspolitikkerne.
Jeg vil imidlertid adskille spørgsmålet om fleksibilitet fra spørgsmålet om udvidelse. Personligt mener jeg, det er uhensigtsmæssigt at sammenblande de to områder. Efter min mening er muligheden for fleksibilitet forudset med henblik på en anden situation. For så vidt angår udvidelsen, må vi henholde os til de i traktaten eksisterende kriterier og principper. I parentes bemærket bryder jeg mig personligt ikke om udtrykket »fleksibilitet«. Jeg foretrækker »udvidet samarbejde« og et andet udtryk, som jeg - da jeg var medlem af Parlamentet for fire år siden - hørte hr. Jean Louis Bourlanges anvende, nemlig »differentieret integration«, som efter min mening er det udtryk, der passer bedst til det, sagen drejer sig om. Udvidet samarbejde skal således ses i et fremtidsperspektiv. Men jeg forstår godt dem, der ønsker, at muligheden for differentieret integration ikke alene skal pege fremad men også bagud. Personligt er jeg tilhænger af det fremtidsorienterede perspektiv.

Myller
Hr. formand, betyder et mere effektivt samarbejde og øget fleksibilitet, at man ønsker at give de store medlemslande mere magt, som det fremgår af nogle kommissionsmedlemmers indlæg? Man har blandt andet foreslået en vetoret for Frankrig, Tyskland og Det Forenede Kongerige. Finder dette forslag også i vidt omfang støtte i Kommissionen?

Oreja Aguirre
Det, De der omtaler, er et emne, som berører det såkaldte »beslutningssystem«, reglerne for stemmevægtning. Jeg kan ikke se, der er behov for ændringer heri bortset fra den nødvendige tilpasning til en situation med et større antal medlemsstater. Kommissionens helt entydige synspunkt er, at enstemmighedsreglen skal afskaffes, og det er i dette lys, man skal se Kommissionens indlæg på regeringskonferencen.
Et af de vigtigste og mest vidtrækkende resultater, der kunne komme ud af regeringskonferencen, ville være, at enstemmighedskravet kun skal gælde for forfatningsgivende eller kvasi-forfatningsgivende områder, og at afgørelser med kvalificeret flertal udvides til at omfatte de øvrige områder. Det må efter min mening være her, et af de vigtigste slag skal stå, og det er i hvert fald det slag, Kommissionen udkæmper inden for rammerne af regeringskonferencen. Jeg vil endog vove at påstå, at hvad der vil ske på Det Europæiske Råds samling i Amsterdam, afhænger af, hvorvidt området for anvendelse af kvalificeret flertal er blevet udvidet. Det vil betyde en stærk begrænsning af de områder, hvor der kræves enstemmighed og dermed af muligheden for, at ikke alene de store, men også de små stater kan nedlægge veto.

Elliott
Vi vil gerne have, at Den Europæiske Union skal være effektiv og fri for bureaukrati. Jeg har et meget praktisk spørgsmål, som jeg håber, De vil tillade mig at stille. I Den Europæiske Union har vi et voksende antal asiatiske forretningsfolk, hvoraf mange har levet i Europa i lange perioder eller er født her. Det, at de er fortrolige med kultur- og forretningsliv i både Europa og i Indien, er værdifuldt, når det gælder om at fremme handelen til gavn for os alle. Men de nuværende importprocedurer skaber vanskeligheder.
For nylig henvendte en indisk forretningsmand sig til mig i min valgkreds i Vestlondon; han havde fået forbud mod at importere mode-nattøj fra Indien. I princippet har jeg ikke noget imod ideen om kvoter, men det klassifikationssystem, der bruges til importerede varer, og som er formuleret af Kommissionen og gennemføres af de nationale toldmyndigheder, er utilstrækkeligt og forældet. Man nægtede min vælger en importlicens, fordi han fik at vide, at der ikke var nogen kategori for natskjorter, og hans varer måtte derfor beskrives som bluser, hvor kvoten var brugt op.
Jeg har et eksemplar her, og jeg vil gerne spørge kommissæren og de kvindelige medlemmer, om de ville betragte det som en bluse og ville have lyst til at gå med det på gaden eller her i Parlamentet? Vil Kommissionen gå ind på straks at se på det klassifikationssystem, der bruges til importerede varer under kvoteordningen og ajourføre det?

Formanden
Kommissæren besvarer ikke dette spørgsmål, da det ikke vedrører de emner, der er på dagsordenen, og vi må nødvendigvis overholde en regel, som vi selv i fællesskab har fastsat.

Cox
Jeg bemærkede, at kommissæren i sit indledende bidrag gav udtryk for sin iver for at sikre, at han ikke kom til at give en liste over områder under den første søjle, hvor der skal vises fleksibilitet, selv om han faktisk i særlig grad talte om Den Økonomiske og Monetære Union.
Jeg ved ikke, om kommissærens bemærkning om fleksibilitet og ØMU er et signal om en opfattelse fra hele Kommissionens side om, hvorvidt en sådan udvikling er ønskværdig eller ej. Jeg er klar over, at medlemsstaterne står delt i dette spørgsmål. Hvad mener Kommissionen angående ønskværdigheden eller det modsatte af et forøget fleksibelt samarbejde inden for Den Økonomiske og Monetære Union for deltagerlande i tredje stadium med hensyn til skatte- og afgiftsmæssige og socialpolitiske initiativer?

Oreja Aguirre
Jeg opfatter deres spørgsmål som bestående af to dele. Den første del drejer sig om listesystemet, og som jeg tidligere har sagt, er Kommissionen ikke tilhænger af et listesystem; i hvert fald ikke en positivliste. Og i øvrigt heller ikke en negativliste, selv om en sådan udelukker bestemte områder, og derfor formodentlig vil blive mødt med større forståelse. Det er Kommissionens opfattelse, at et system baseret på de kriterier, som jeg har nævnt her, er at foretrække. Ethvert initiativ må tilpasses disse kriterier, og det betyder, at Kommissionen ikke vil kunne acceptere initiativer fra medlemsstaterne, som ikke opfylder disse principper.
Hvad angår spørgsmålets anden del, kan jeg ikke sige noget om kommissærkollegiets holdning, da en sådan endnu ikke er fastlagt. Men det er et centralt spørgsmål, som Kommissionen er i gang med at undersøge. Er et udvidet samarbejde på bestemte områder muligt inden for rammerne af Den Økonomiske og Monetære Union? Et udvidet samarbejde i dette regi ville under alle omstændigheder også skulle overholde de grundlæggende principper og rettigheder, som jeg tidligere har nævnt. Hvis der f.eks. på skatteområdet findes en vifte af muligheder mellem en maksimums- og en minimumsløsning, vil der så være noget til hinder for, at de lande, der deltager i et udvidet samarbejde, enes om at vælge minimumsløsningen? Jeg kan ikke se noget problem heri. Det ville ikke være i strid med traktaten. Problemet ville opstå, hvis man gik uden for det fastsatte bånd. Det er et af de spørgsmål, der drøftes i øjeblikket, såvel vedrørende skatteområdet som det sociale område, og Kommissionen har endnu ikke afsluttet sine overvejelser herom.

Formanden
Mange tak, hr. Oreja. Denne udveksling af synspunkter har været yderst givtig.

Kampen mod racismen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er den årlige forhandling om kampen mod racisme på grundlag af mundtlig forespørgsel B4-1229/96 til Rådet og mundtlig forespørgsel B4-1230/96 til Kommissionen af Ford og Oostlander for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender.

Oostlander
Hr. formand, racisme og fremmedhad går stik imod de principper, den europæiske integration går ud fra. Vi vil forene folk og styrke harmonien i det europæiske samfund på grundlag af gensidig tillid og solidaritet. Væk med nationalismen var den logiske reaktion efter sejren over nationalsocialismen.
Den Europæiske Union nærer da også en stærkt funderet, om end i omfang begrænset ambition om at bekæmpe de grænseoverskridende aspekter af racisme og fremmedhad og om at træffe de nødvendige europæiske forholdsregler, som er nødvendige for en effektiv national, regional og lokal politik. Det virkelige arbejde skal udføres blandt den brede befolkning. Derfor lægger vi også vægt på optimal støtte til sociale og kirkelige organisationer over hele Europa, der virkelig når de bredest mulige kredse, og som på deres vis kan underbygge bekæmpelsen af racisme og fremmedhad.
Den brede strategi er nødvendig. Ondskab og vildledelse truer overalt. Den gængse lokalisering til en bestemt lille kreds eller bestemte små kredse her i Parlamentet eller til bestemte modbydelige småpartier rammer ved siden af sagens alvor. Det er på sin plads med selvkritik inden for enhver bevægelse, og moralsk fordømmelse, der spærrer vejen for selvkritik, er således etisk meget betænkelig eller endda værdiløs. Lad os overdrage de modbydelige småpartier til retsforfølgelse.
Selvkritikken gælder også regeringerne og medlemsstaterne og for eksempel Rådet. Det er da for skørt, at medlemsstater og Råd også i dette år mod racisme og fremmedhad skamløst accepterer en etnisk deling af Bosnien, det vil sige på realpolitisk grundlag, og giver afkald på arrestation af racistiske massemordere.
Kort sagt er dette europæiske år ikke nogen god lejlighed for personer, partier eller myndigheder til at profilere sig pænt. Året vil først være til nytte, når man mærker, hvor ondt det gør, og når man tager prioriteringen af racisme- og fremmedhadspolitikken alvorligt. Aktionerne skal endvidere være rettet mod fremtiden.
To punkter i den forbindelse. For det første undervisningen. De ansvarlige dér skal være i stand til at udvikle undervisningsmateriale og udveksle viden og erfaring på området med kolleger andetsteds i Unionen. For det andet må vi gøre os klart, at langvarig forsømmelse af integrationspolitikken for immigranter fortsat fører til spændinger nu om dage. Den lethed, hvormed man i medmennesker blot så økonomisk anvendelige gæstearbejdere, er foruroligende, når man betragter det her bagefter. Racisme og fremmedhad kan i de fleste tilfælde undgås. Det drejer sig om at gøre dette europæiske år til et år med aktiv integration, gensidig tilpasning og accept.
Den britiske regering har i dag nedlagt veto mod det fælles grundlag for det af Kahn-Kommissionen foreslåede overvågningscenter, som skulle støtte det eksisterende forskningsinstitutionsnet i dets observering af racismeog fremmedhadsfænomenet, og som skulle bistå os ved en sammenligning af effektiviteten af politiske tiltag, som burde kunne hjælpe os. Det veto er alvorligt, men ikke uoverstigeligt. Jeg forestiller mig, at hvis den britiske regering ikke reviderer sin holdning eller ikke reviderer den på kort sigt, kan Kommissionens tjenestegrene bruges så kreativt, at det eksisterende forskningsinstitutionsnet alligevel støttes af Kommissionen inden for de nuværende muligheder.
Af samme grund har hr. Ford og jeg da også i Kahn-Kommissionen, hvor det var muligt, talt for blandt andet at bruge Det Europæiske Fællesskabs eksisterende projekter og at dreje dem i retning af racisme- og fremmedhadsbekæmpelse, som vi også tit gør det ved projekter inden for undervisnings-, kultur- og medieområdet, når det drejer sig om ligestilling mellem mænd og kvinder. På denne måde må vi, hvor Rådet muligvis lammes på visse punkter - jeg siger det provokerende - af vetoer, i endnu højere grad forvente af Kommissionen, at den bruger alle sine disponible beføjelser og ditto kreativitet på bedst mulig vis.

Dijkstal
Hr. formand, jeg er Parlamentet meget taknemlig for, at jeg må komme her. Det er for enhver minister eller statssekretær et karrieremæssigt højdepunkt. Jeg vil gerne kort reagere på hr. Oostlanders bemærkninger.
For det første vil jeg meget gerne tilslutte mig én af hans bemærkninger. Den nok allervæsentligste grund til, at Unionen, Rådet og Kommissionen og alle involverede skal beskæftige sig med at bekæmpe racisme, xenofobi, fremmedhad og antisemitisme, skal søges i Fællesskabets fødsel. Det er de tragiske begivenheder i den første halvdel af dette århundrede, som selv i dag gør det nødvendigt her og andre steder inden for rammerne af Den Europæiske Union at tale om dette meget væsentlige og af og til også meget bekymrende problem. Jeg håber, De er overbevist om, at formandskabet ikke nærer nogen som helst tvivl om det.
Så har man behandlet et par punkter, som jeg gerne vil reagere ganske kort på. Lad mig begynde med det punkt, som blev nævnt mod slutningen af hr. Oostlander: Udviklingen på vej mod Det Europæiske Overvågningscenter. Jeg er en smule forbavset over den bestemthed, hvormed hr. Oostlander omtaler den britiske regerings veto. Indtil for fem minutter siden havde jeg stadig ikke modtaget et signal om en sådan holdning. Jeg har derimod taget avisartikler og andre udtalelser i medierne til efterretning, som jeg ikke er helt rolig ved, men der er, så vidt jeg ved, ikke tale om et veto. Jeg går ud fra, at også Det Forenede Kongerige er overbevist om ønskværdigheden og nødvendigheden af at gøre noget ved det problem på unionsniveau, også inden for rammerne af et overvågningscenter. Men det er stadig muligt at diskutere, hvordan det udformes bedst juridisk. Jeg har selv forstået, at man også fra Det Forenede Kongeriges side er med til at overveje løsninger på den juridiske side af sagen. Jeg er optimistisk og vil fra formandskabets side også gøre alt for at forsøge at holde Det Forenede Kongerige om bord på vej mod overvågningscentret.
Derudover har hr. Oostlander nævnt to betydningsfulde temaer. Punktet vedrørende undervisning, og dermed siger han implicit, at de nye generationer skal informeres godt om, hvad det alt sammen drejer sig om, når man taler om racisme og diskrimination.
Derudover har hr. Oostlander nævnt to vigtige temaer. Punktet vedrørende undervisning, og dermed siger han implicit, at de nye generationer skal informeres godt om, hvad det alt sammen drejer sig om, når man taler om racisme og diskrimination. For det andet betydningen af aktiv integration i medlemsstaterne i Fællesskabet som sådan. Jeg er helt enig i de to punkter. For så vidt det er temaer, der også kan behandles på unionsniveau, skal vi bestemt gøre det. For så vidt det ikke er det, synes jeg, at blandt andet de nationale udvalg, der nu er oprettet og skal til at fungere inden for rammerne af Det Europæiske År, netop bør rette opmærksomheden mod undervisningsområdet og området aktiv integration i deres egen medlemsstat.
I morgen finder åbningskonferencen for Det Europæiske År mod Racisme sted i Haag. I morgen underskrives der også, det håber jeg i hvert fald, en hensigtserklæring i Haag, hvori præcis samme ønske, som hr. Oostlander udtalte, også kommer til udtryk. Lad mig sige, at jeg, hvad det angår, nærer håb om, at de nationale udvalg i medlemsstaterne vil tage den handske op, som hr. Oostlander også har kastet her. Jeg går også ud fra, at vi ved årets slutning kan gøre status over det, og så måske endelig med en vis stolthed kan konstatere, at der inden for Unionens rammer, inden for Rådets rammer, inden for formandskabets rammer faktisk reelt er kommet noget i stand.

Flynn
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne give udtryk for min tak til hr. Oostlander og hr. Dijkstal for deres støtte til vort år mod racisme.
Det glæder mig, at Parlamentet har lagt sin årlige debat ved begyndelsen af det europæiske år. Parlamentets interesse og engagement har naturligvis været af afgørende betydning, og det er i vid udstrækning på grund af den konstante opmærksomhed, som Parlamentet har viet dette spørgsmål i årenes løb, at det blev besluttet at gøre 1997 til Det Europæiske År mod Racisme.
Deres spørgsmål giver mig mulighed for at holde Dem informeret om den seneste udvikling og om, hvordan vi har reageret på de forskellige anmodninger og forslag, vi har modtaget.
Først vil jeg gerne tale om regeringskonferencen og den mulige indførelse af en bestemmelse i traktaten om Den Europæiske Union, der forbyder diskrimination. Kommissionen har fremsat en udtalelse om dette spørgsmål og presset på for at få sådan en bestemmelse med. De kan være sikre på, at vi vil gøre stærkt opmærksom på vort synspunkt over for det hollandske formandskab, der nu har det vanskelige hverv at færdiggøre forhandlingerne på en tilfredsstillende måde under regeringskonferencen. Det glæder mig meget at se hr. Dijkstal her i dag og at vide, at han allerede den 20. januar over for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender tilkendegav, at han ville følge det mål, det irske formandskab havde formuleret i sin tekst.
Som vi har hørt, er det i morgen begyndelsen på Det Europæiske År mod Racisme. Der bliver en åbningskonference i Haag, hvor Parlamentets formand vil være til stede sammen med hr. Santer og den hollandske premierminister. Jeg ved, at mange af Parlamentets medlemmer vil være til stede ved mødet og yde et betydningsfuldt bidrag.
Størstedelen af ansvaret for at tackle racismen påhviler medlemsstaterne, men dette år er en anledning til at afprøve partnerskabet, og derfor vil vi gøre mere for at styrke vort forhold til afgørende partnere, såsom NGO'erne.
Én måde at arbejde på er ved at finansiere projekter. Der vil meget snart blive indkaldt projekter, og denne indkaldelse vil blive offentliggjort i nyhedsbrevet fra det europæiske år. Det vil nævne de organisationer, der kan få støtte, kriterierne for projekterne, fristerne og det budget, der er til rådighed. Blandt andre partnere finder man ad hoc-udvalg med repræsentanter fra regeringerne samt de NGO'er, der arbejder med at bekæmpe racismen. Og så er der tænketanken af uafhængige eksperter, der giver os ideerne.
Vi har fået forslag fra begge disse grupper, og nogle af dem falder sammen med forslag, som De har fremsat i Deres beslutningsforslag. En af de vigtigste ideer, der er kommet fra vor tænketank indtil nu, er at vi bør forsøge at korrigere den uretfærdige, negative opfattelse af etniske minoriteter og immigranter hos nogle mennesker. Realiteten er naturligvis, at etniske minoriteter og immigranter yder et meget positivt bidrag til det europæiske samfund, men det er man alt for lidt opmærksom på. Vi må nu tale mere om det. Jeg har bedt om, at der bliver udarbejdet en særlig rapport om dette emne, og den vil danne basis for en workshop ved åbningskonferencen i ugens løb.
Hvis vi nu går over til de andre aspekter af Deres beslutningsforslag, kan jeg sige, at der bliver en rundbordskonference om en række forskellige spørgsmål og bestemt også en kampagne i medierne. Vi vil sørge for, at der bliver lavet en video, der kan stilles til rådighed for en række fjernsynsstationer, og ved åbningskonferencen vil der være to udstillinger: Én af det positive bidrag, etniske minoriteter har ydet og fortsat yder til det britiske samfund, og én om billedet af etniske minoriteter i medierne og i annoncer. En af de ideer, der kom frem både fra ad hoc-udvalget og tænketanken, er at afholde et seminar om oplæring af justitsmyndighederne. Det ser vi nærmere på.
Med hensyn til Undersøgelsesudvalget om Racisme og Fremmedhad, der er blevet nævnt under debatten, fremsatte Kommissionen et forslag til Rådets forordning den 27. november sidste år, og Det Europæiske Råd i Dublin opfordrede til vedtagelse under det hollandske formandskab. Hr. Dijkstal har sagt til Parlamentet, at han tror, det er et emne, som nu bør behandles positivt. Vi vil fortsætte med at presse på for en hurtig vedtagelse af forslaget. Jeg håber, at Parlamentet vil være i stand til hurtigt at afgive sin udtalelse, men som De alle ved, er der stadig en medlemsstat, der sætter spørgsmålstegn ved retsgrundlaget for dette vigtige forslag. Indtil nu er sagen ikke endelig afgjort, og jeg er meget opmuntret af, hvad ministeren siger om, at briterne måske stadigvæk vil være med.
Afslutningsvis er jeg meget tilfreds med den måde, Det Europæiske År mod Racisme udvikler sig på. Kampagnen udgør en del af vore fælles bestræbelser for at opbygge et sandt borgernes Europa: Medlemsstater, NGO'er og de andre vigtigste aktører og naturligvis Kommissionen er meget begejstrede og arbejder hårdt på at gøre dette år til en rigtig succes og på at sikre, at det også får væsentlig effekt, ikke bare i år, men også i de kommende år. Jeg håber, at året ikke bare vil tjene til at demonstrere den øgede værdi af handling på europæisk plan, men også som et springbræt for yderligere aktioner i senere år. Jeg ved, at Europa-Parlamentet vil spille sin rolle med sine egne aktiviteter og arrangementer, og jeg vil gerne takke Dem, hr. formand, og medlemmerne af Parlamentet for den store støtte, de har givet os alle til dette år, og i alle spørgsmål, der drejer sig om den trussel mod friheden, som racismen udgør.

d'Ancona
Hr. formand, aktioner mod intolerance skaber opmærksomhed. I dag fører vi her den årlige forhandling om kampen mod racisme og fremmedhad, mens Det Europæiske År mod Racisme åbnes officielt i Haag i morgen.
Det er opmuntrende at se, at der på mange fronter i Europa tages initiativ til at imødegå intolerance og racisme. Skoler, som udveksler undervisningsmateriale om et multikulturelt samfund. Fagforbund, som tager kampen op mod racisme på arbejdspladsen. Internetgrupper, som er årvågne over for formidling af racistisk materiale via de nye medier. Det er alt sammen illustrationer af den kendsgerning, at der i Europa findes borgere, der ikke ønsker at affinde sig med eksistensen af racisme og fremmedhad.
På baggrund af det er det utilbørligt og ubegribeligt, at den engelske regering lægger den ene hindring efter den anden i vejen for oprettelsen af et europæisk overvågningscenter for racisme og fremmedhad. Utilbørligt over for alle de folk og grupperinger, som af al kraft bekæmper racismens ondskab, og som forventer, at politikken yder et vedvarende bidrag til denne kamp. Ubegribeligt, fordi John Major både under topmødet i Dublin og i Firenze billigede etableringen af et overvågningscenter. Også ubegribeligt, fordi den engelske regering i 1986 - og jeg var selv med dengang - underskrev den højtidelige fælles erklæring fra Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet om at bekæmpe racismen både på nationalt og på europæisk niveau. Den husker De nok stadig, hr. Dijkstal, den højtidelige erklæring fra 1986.
Fred, demokrati, kamp mod fascisme og racisme, aldrig mere Auschwitz, deri har, som De sagde, den europæiske samling sine rødder. Derfor kan man faktisk ikke forestille sig, at John Major vil hindre sine borgere i at høre det budskab. Hvis han mod forventning gør det alligevel, går vi ud fra, at en efterfølgende regering umiddelbart vil gøre den beslutning om.
I sidste uge mindedes man Auschwitz i forskellige medlemsstater. I den forbindelse blev det foreslået at gøre revisionisme strafbar. I Tyskland er die Auschwitz-Lüge allerede strafbar. Men i de fleste medlemsstater er det stadig ikke tilfældet. Jeg vil gerne anmode det nederlandske formandskab om at fremsætte forslag til europæisk lovgivning på det område.

Pirker
Hr. formand, mine damer og herrer, forhandlingen om racisme og fremmedhad er uden tvivl en absolut nødvendig forhandling. Jeg vil gerne benytte forhandlingen til navnlig at komme ind på spørgsmålet om fremmedhad. Det er ikke tilstrækkeligt at føre en forhandling og vise, at dette fænomen findes. Jeg mener, at vi i forøget omfang skal gå i gang med at udforske årsagerne til dette fremmedhad og hurtigt træffe modforanstaltninger, når vi har fundet frem til årsagerne.
Vi kender årsagerne til fremmedhadet, som til dels ligger i, at vi har uløste problemer i de enkelte landes asyllovgivning, f.eks. for lange procedurer, og at vi oplever en for utilstrækkelig beredvillighed til at dele byrderne, når det drejer sig om krigsflygtninge. Jeg vil blot gerne minde om 1991-92, hvor netop Tyskland og Østrig var særlig stærkt ramt af det. Jeg vil gerne minde om de manglende styringsmekanismer i forbindelse med arbejdsmigration, som så i sidste instans også kan give anledning til, at man bliver bange for at miste sit arbejde.
Jeg vil gerne minde om problemerne i forbindelse med integrationsforanstaltningerne, der uden tvivl er utilstrækkelige. Jeg vil også gerne minde om, at man meget ofte kan iagttage en meget hurtig stigning i antallet af asylansøgninger. Alene tallene fra 1985 med 159.000 asylansøgninger og 1992 med 674.000 viser her en dramatisk udvikling. Jeg vil som en årsag også anføre importen af konfliktpotentialer som følge af en meget omfattende immigration, hvor netop konflikter, som ellers finder sted i hjemlandene, så finder sted i de lande, hvor indvandringen har fundet sted, og indvandringsstrømmene udnyttes også af organiserede forbrydere.
Vi har således kendskab til mange årsager. Vi ved, at dette resulterer i frygt og i sidste instans fremmedhad. Derfor er vi forpligtet til hurtigt at gøre noget ved disse årsager. Jeg vil gerne anføre nogle konsekvenser: For det første bør vi stræbe efter fælles bestemmelser inden for asylpolitikken og visumpolitikken. For det andet bør vi forsøge at foretage en harmonisering i forbindelse med arbejdsmigrationen, ved at vi for det tredje forsøger at fordele byrderne, hvis der ingen skulle komme strømme af krigsflygtninge.
Det fjerde punkt er den fælles kontrol af de ydre grænser, og det femte punkt vedrører foranstaltninger til bekæmpelse af organiseret kriminalitet, fordi de forkerte mennesker her gang på gang får skudt noget i skoene. Det ville glæde mig, hvis observatoriet netop kunne etableres som et overvågningscenter i Europa. Hvis det lykkes os at erkende disse årsager og træffe de nødvendige foranstaltninger, har vi skabt forudsætningerne for, at der i fremtiden er mindre eller overhovedet intet fremmedhad.

Caccavale
Hr. formand, kære kolleger, det arbejde, der er udført af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender og den store opmærksomhed omkring dette emne - racisme og fremmedhad, der bliver stadig mere aktuelt, giver ikke spillerum for tvivl. Kampen mod enhver form for racisme og fremmedhad skal være beslutsom og stærk, og Europa-Parlamentet svar herpå kan kun være ophøjet og værdigt. Jeg frygter dog, at der bag erklæringerne, de gode hensigter og principper er en risiko for, at vi ender i den sædvanlige snak. Lad os først og fremmest gøre os én ting klar, nemlig at folkevandringerne i historiens løb altid har været en kilde til noget godt og forandringer, og at vi i dag i stadig stigende grad er ved at skabe, hvad vi håber vil blive en smeltedigel for forskellige kulturer. Naturligvis er immigrationsspørgsmålet det væsentlige, der ligger til grund for al racisme og fremmedhad, og det er dette spørgsmål, alle de europæiske regeringers opmærksomhed bør rettes mod. Jeg tror dog ikke, at de principielle erklæringer, der er fremsat i forbindelse med det europæiske år mod racismen eller - desværre, må jeg sige - det endnu uafklarede formål med iagttagelsescentret, der klart skaber en risiko for, at vi kommer til at give skatteydernes penge ud uden at have klare mål, kan blive løsningen på vort problem.
Jeg vil derfor helt klart, også hvad angår det arbejde, der er udført af hr. Ford og hr. Oostlander i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, sige, at jeg er helt enig i den del, der rummer deres forslag, mens jeg er mindre enig i den del, der vedrører kampen. Det eneste rigtige svar på racismen og fremmedhadet er i dag, at alle disse kulturer er udtryk for civilisation, at de mange forskellige traditioner er en positiv faktor, der beriger Europa. Bekæmpelsen af demonstrationer for racisme og fremmedhad kan meget vel få den modsatte virkning, idet den tværtimod kan føre til, at bevægelserne for racisme og fremmedhad går under jorden. Det er om denne side af sagen, at Europa-Parlamentet og alle, der ønsker at forsvare friheden og demokratiet på vort kontinent og i hele verden, bør rette deres opmærksomhed.
Endelig vil jeg sige, at også holdningen hos partierne på den yderste højrefløj eller højrefløjen i det hele taget er forfejlet, fordi Europa-Parlamentet skal bekæmpe alle former for ekstreme holdninger og intolerance. Ve os, hvis vi ikke gør dette!

Cars
Hr. formand, da de allierede tropper åbnede portene til Auschwitz, så verden, hvor racismens vanvid kunne føre os alle hen. Det var en vanskelig og chokerende, men også uhyre vigtig erkendelse. På grund af holocaust var antisemitisme og andre udslag af racisme, ligesom racistiske vittigheder og ytringer, i lang tid bandlyst blandt tænkende mennesker. I årtier var det usædvanligt at støde på enhver form for udtryk for den type fænomener i skoler, i foreningslivet og ved sammenkomster af forskellig art. Men i de senere år er der sket en ændring hvad dette angår. I dag er det ikke længere helt ualmindeligt, at elever - ofte karseklippede og i militærstøvler - møder frem i skolen med nazistiske symboler og udtrykker klart racistiske og fremmedhadske anskuelser. Mange lærere ved ikke, hvordan de skal reagere, hvad de skal sige, og hvad de skal gøre i sådanne situationer. Også blandt rektorer og i skolevæsenerne kan der herske stor usikkerhed. Det samme gælder ledere i idrætsorganisationer, som åbent konfronteres med hånleende racister.
Antisemitismen, racismen og fremmedhadet er ikke på tilbagetog i Europa. Disse fænomener griber tværtimod griber om sig. Derfor, hr. formand, er det en meget vigtig opgave for Den Europæiske Union at finde ud af, hvordan man bedst imødegår og gendriver disse stadig mere udbredte fænomener.
Parlamentet har drøftet muligheden for at oprette et overvågningscenter for racisme, men det vil ikke være tilstrækkeligt. Det, der er behov for, er at skabe uddannelsesmuligheder mange forskellige steder i Den Europæiske Union, hvor lærere, idrætsledere og andre kan få konkret besked om, hvad racisme indebærer, hvori den har sin rod, hvilke fænomener den bygger på, og hvad man kan gøre for at imødegå dem, som åbent tilkendegiver sympati for disse vranglærer. Dette er et problem, som vi må tage fat på, bl.a. ved at udarbejde et program for hele Den Europæiske Union, som kan fjerne disse modbydeligheder fra vort europæiske samfund.

Mohamed Alí
Hr. formand, jeg vil til en begyndelse udtrykke påskønnelse af den foreliggende beslutning, der er udarbejdet som led i den årlige forhandling om kampen mod racisme og fremmedhad. Forhandlingen og beslutningen kommer på et tidspunkt, hvor der inden for Den Europæiske Union fremsættes yderst foruroligende udtalelser, som bidrager til at skabe en atmosfære af mistænksomhed over for asylansøgere og indvandrere fra tredjelande. Sammenknytningen af indvandringen og de europæiske samfunds problemer samt forslagene om stramning af de nationale lovgivninger er to oplagte eksempler på den omtalte atmosfære af mistænksomhed.
Jeg vil dog vælge at være positiv i dette indlæg, fordi jeg mener, at udpegningen af 1997 til »Det Europæiske År mod Racisme og Fremmedhad« er et skridt fremad - ganske vist et lille skridt, men dog et skridt i den rigtige retning. I min gruppe er det opfattelsen, at dette initiativ må ledsages af en beslutning på regeringskonferencen om at lægge asylpolitikken og instrumenterne til forebyggelse af racisme og fremmedhad ind under fællesskabskompetencen med henblik på, at der snarest kan udarbejdes et antidiskrimineringsdirektiv med deltagelse af Rådet, Kommissionen og selvsagt Europa-Parlamentet.
Jeg vil benytte lejligheden til at udtrykke glæde over Rådets afgørelse om at oprette et overvågningscenter for racisme og fremmedhad, som utvivlsomt med effektiviseringen af udvekslingen af oplysninger og erfaringer vil bidrage til en bedre analyse af racistiske og fremmedhadske fænomener og årsagerne hertil.
Endelig vil jeg påpege, at vores gruppe har arbejdet med tanken om i beslutningen at nævne, at racebegrebet savner ethvert juridisk, genetisk og antropologisk grundlag og kun fører til yderligere diskriminering og racisme. Vi mener derfor ikke, udtrykket »race« bør anvendes i officielle tekster, og vi har stillet et ændringsforslag herom, som jeg er overbevist om, at medlemmerne vil tilslutte sig.

Roth
Hr. formand, hr. Flynn, mine damer og herrer, Det Europæiske År mod Racisme og Fremmedhad er vigtigt, eller rettere, kunne være vigtigt, hvis det nemlig gøres klart, at Den Europæiske Union omsider virkelig påtager sig sit ansvar og ikke kun afgiver smukke erklæringer, men derimod rent faktisk tager initiativer, politiske, retlige og finansielle, og hvis EU viser sig rede til storsindet at støtte de talrige eksisterende forslag og projekter fra ikke-statslige organisationer. Men her sætter tvivlen allerede ind hos mig. Det forholder sig nemlig på ingen måde således, at Den Europæiske Union til Det Europæiske År mod Racisme stiller særlige, yderligere 4, 7 mio ECU til rådighed. Nej, der blev også trukket på de forhåndenværende ressourcer, så at sige på bekostning af det løbende arbejde. Det andet problem er den manglende gennemsigtighed i forbindelse med støtten og tildelingen af midler og den viden, der kun er tilgængelig for de få, hvilket gør det meget, meget vanskeligt for mindre projekter at blive vellykkede.
Men meget mere graverende for mig er de politiske spørgsmål. Hvordan kan det da være muligt, hr. Flynn, at de nationale koordineringsorganer i Forbundsrepublikken Tyskland, i Storbritannien, i Sverige, i Danmark ledes af lige netop de nationale indenrigsministre, dvs. de personer, som på rådsplan har gjort alt andet end at fremme en ægte integrationspolitik, heller ikke som De ønsker det, hr. kommissær, og som intet har gjort for at gennemføre en virkelig antidiskriminering for omsider at sørge for, at det demokratiske princip om samme ret for alle respekteres, og som har gjort meget mere for at skærpe hierarkiseringen af mennesker i mennesker fra forskellige klasser! En politik mod racisme forudsætter, at kampagner mod flygtninge, mod indvandrere bringes til ophør! En politik mod racisme vil sige, at man i stedet for at føre misbrugskampagner skal garantere anvendelsen af rettigheder, f.eks. retten til asyl, retten til familie, retten til fri bevægelighed, valgret. Først når enhver form for institutionel diskriminering og institutionel racisme overvindes, først da opstår der troværdighed. Det er så grundlaget mod racisme og vold i Unionen.
Blot ser virkeligheden helt anderledes ud: Som optakt til Det Europæiske År har den tyske forbundsindenrigsminister eksempelvis indført visumpligt og en pligt til opnåelse af opholdstilladelse for børn fra de lande, de traditionelt kommer fra. Dette har ramt 800.000 børn, uledsagede flygtningebørn, men også børn af personer, som bor her hos os, som er indvandrere! De bliver nu ofre for en integrationshæmmende og uansvarlig politik. Dette skal vi gøre modstand mod. Vi støtter Dem, hr. Flynn, men det, vi helt sikkert ikke støtter, er hr. Pirkers tese om, at dem, der egentlig er skyld i racismen, er ofrene, flygtningene, indvandrerne! Hr. Pirker, racisme er vort problem, ikke problemet blandt dem, der overfaldes, hvis huse antændes! Og hvem er skyld i racismen over for handicappede, bøsser, lesbiske, gamle, sorte? Det er vort problem og ikke ofrenes problem!

Pradier
Hr. formand, det er vanskeligt at være uenig i den tekst, der fremlægges her i dag, for så vidt som den er ladet med gode hensigter. Man kan allerhøjest kritisere den for at være alt for politisk korrekt og spækket med principper, som næppe fører til noget. Mine kolleger vil naturligvis gøre alt, hvad de kan i løbet af dette år for at igangsætte og fremme aktive foranstaltninger i kampen imod racisme og antisemitisme, imod den hadefulde stupiditet, som til tider også finder vej til denne forsamling. Det står helt klart.
Men vi er knap så entusiastiske, hvad angår et særligt, men vigtigt punkt i beslutningsforslaget. Det drejer sig om oprettelsen af et europæisk overvågningscenter for racisme og fremmedhad. De allerede oprettede overvågningscentre - jeg tænker specielt på Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug i Lissabon - har indtil nu ikke frembragt væsentlige resultater og synlige fremskridt på det pågældende område.
Alle og enhver er vidende om det store antal organer, sammenslutninger og offentlige og private komitéer, som yder en indsats i kampen imod racisme på nationalt og internationalt plan, bl.a. Europarådet, som sidste år gennemførte en udmærket kampagne. Man kan godt tilføje endnu et lag flødeskum til denne napoleonskage. Men jeg er bestemt ikke sikker på, dette i væsentlig grad vil ændre holdningen i EU's befolkning, der forfalder til en stupid fjendtlighed over for jøder, arabere, asiater eller fremmede i almindelighed.
Jeg er til en vis grad bange for, at der her er tale om en ny, kostbar struktur besat med flitterstads, simili og tjenestemænd, som nok kan give os ro i sindet, men hvis nytte kunne vise sig yderst tvivlsom. I hvert fald er der mange i min gruppe, der sætter et kraftigt spørgsmålstegn ved hensigtsmæssigheden af en sådant initiativ.

Le Gallou
Hr. formand, som den foregående taler nævnte, har de politisk korrekte i dag taget patent på kampen mod racismen. Faren ved politisk korrekte idéer er blot, at der er en tendens til, at de fører til overgreb på menings- og ytringsfriheden og til et veritabelt meningstyranni.
Det er nemlig således, at under foregivende af at bekæmpe racisme, findes der elementer i de såkaldte antiracistiske lobbyer, der forsøger at undertrykke en række meninger og ytringer. På den måde er det muligt at forbyde ethvert forsvar for den nationale identitet. På samme måde bliver enhver kritisk udtalelse om indvandring kontroversiel og kan endog medføre sagsanlæg ved domstolene. Og på lignende vis kan denne politiske korrekthed, dette meningstyranni føre til retssag og domfældelse for den, der forsvarer det naturlige princip om en national og en fællesskabspræference.
Men her i Europa-Parlamentet glæder vi os over, at dette meningstyranni i de seneste uger har lidt et nederlag med den debat, der er startet i Forbundsrepublikken Tyskland vedrørende indvandringsspørgsmålet og sammenkædningen mellem indvandring og arbejdsløshed. Dette er hidtil blevet betragtet som politisk ukorrekt. Men nu er der så startet en debat i et større land vedrørende dette emne.
Jeg kunne tænke mig at lege nogle gættelege med det formål at belære forsamlingen. Hvem har udtalt følgende: «Vi kan ikke længere acceptere, at millioner af medborgere er uden arbejde, og at der samtidig hvert år tilbydes hundredtusindvis af arbejdstilladelser til udlændinge«? Udtalelsen stammer ikke fra Jean-Marie Le Pen, men fra lederen af CSU-gruppen i Forbundsdagen i Bonn.
Hvem har stillet forslag om at forbyde udlændinge, der ikke stammer fra et EU-land, at tage arbejde de første fem år, de opholder sig i EU? Det er ikke en deputeret for Front National i den franske nationalforsamling, men to CDU-medlemmer af Forbundsdagen i Bonn.
Hvem har udtalt: «Vi står over for problemet med en meget høj arbejdsløshed blandt vores egne borgere, og alligevel beskæftiger vi mange udlændinge. Det bør være i sin orden at overveje, hvorledes vi kan gøre det muligt for vores egne borgere at udnytte de eksisterende jobtilbud«? Det er heller ikke i dette tilfælde en deputeret eller fremtrædende skikkelse repræsenterende Front National eller en beslægtet bevægelse, men finansministeren i Forbundsrepublikken Tyskland, der har udtalt dette.
Hvem har udtalt: «Det er urimeligt, at der er så mange job, der er besat af udlændinge. Denne situation kan ikke vare ved. Vores egne borgere kan ikke forstå, at der kan være hundredtusindvis af udlændinge beskæftiget, samtidig med at der hersker en stor arbejdsløshed«. Udtalelsen kommer ikke fra Jean-Marie Le Pen, men fra forbundskansler Kohl.
Jeg kunne nævne mange andre eksempler, også af en lidt anden type. Hvem har udtalt: «Jeg mener, vi bør gennemføre et kvotasystem inden for rammerne af en lov om indvandring for at mindske trykket på det indenlandske arbejdsmarked og foregribe en social eksplosion«? Det er heller ikke i dette tilfælde en deputeret fra Front National, fra Vlaams Blok eller en anden beslægtet organisation; udtalelsen kommer fra Klaus Zwickel, formanden for den store fagforening IG-Metall.
Mon ikke disse udtalelser giver stof til eftertanke? De viser, at indvandrings- og arbejdsløshedsproblemet er særdeles aktuelt, at der er en forbindelse mellem de to elementer, og efter min opfattelse burde Kommissionen i stedet for at lytte til den antiracistiske snak arbejde på at indføre en national og en fællesskabspræference.

Formanden
Mine damer og herrer, før vi går videre med forhandlingen, skal jeg meddele, at jeg har modtaget et beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, vi har netop med et glimrende eksempel oplevet, hvordan højreekstremister kan holde demagogiske taler. Det er ganske givet rigtigt, at hr. Le Gallou i sin herre og mesters tilstedeværelse flittigt anførte citater fra Forbundsrepublikken Tyskland. Disse citater viser én ting: At sammenligne de personer, som De citerede, med sådan nogen som Dem, ville være en fornærmelse mod de citerede. Men på ét punkt er det rigtigt: Racismen og fremmedhadet florerer ikke kun i samfundets højreorienterede randgrupper. Risikoen for, at disse fænomener florerer i samfundets midte, er meget stor. De politiske aktører, landenes politiske ledelse og også Den Europæiske Unions politiske ledelse har derfor til opgave at udtrykke sig så klart i deres ordvalg og egen adfærd, at der ikke kan opstå nogen tvivl. De, der bærer ansvaret for deres folk og for Den Europæiske Union, skal i deres egen adfærd gøre én ting klar: I min sprogbrug, i det, jeg gør, i mine handlinger, i hele min optræden hersker der ingen tvivl om ét princip: Jeg går ind for lighed mellem alle mennesker! Jeg går imod enhver, der er racist! Jeg går imod enhver med fremmedfjendske holdninger! Jeg siger, at for mit vedkommende er der ingen antisemitisme.
Hvis man udtrykker sig på den måde, hvad enten man befinder sig til højre eller venstre, så er det også klart for befolkningen, at vort folks ledere, de, der står i spidsen for vore stater, gør det, som de vedtager i smukke erklæringer, og de efterlever også selv det, de kræver og propaganderer for. Det ville være et vigtigt skridt, og undertiden bliver mennesker svage, som de citater, De lige anførte, viser. Der findes intet naturligt princip om national forrang. Noget sådant vrøvl skal også lige blotlægges! Der findes et naturligt princip om lighed mellem alle mennesker og nationalstater, og den nationale forrang er en kunstig frembringelse fra det 19. århundrede! Et naturligt princip om national forrang er et kampbegreb, som skal placere mennesker på et bestemt niveau, nemlig de, der er af nationaliteten, og det niveau skal så være højere end det niveau, som alle de mennesker, der ikke er af nationaliteten, skal placeres på! Det er begyndelsen på det undertrykkelsessamfund, som personer som De, hr. Le Gallou, ønsker i hele Europa, men som vi ikke ønsker, og som vi modsætter os med et principprogram i året mod racisme og fremmedhad! Dette principprogram lyder: Europa har vanskeligheder af økonomisk art, Europa nærer bekymringer for fremtiden, helt utvivlsomt, Europa lever under et indvandringspres og lider under problemer med at fordele sin egen rigdom, men Europa har en fremtid foran sig, hvis vi ønsker det i Rådet, i Kommissionen og i Parlamentet, som indebærer, at vi vil løse disse problemer uden at gøre andre uskyldige tredjepersoner til syndebukke for, at vi selv skal løse vore problemer! Det må være vort principprogram! Hvis vi får sat dette igennem, vil vi forvise typer som Dem fra Parlamentet!

Heinisch
Hr. formand, mine damer og herrer, racisme og fremmedhad møder vi hver dag og i alle tænkelige former, og det ikke kun inden for visse ekstreme politiske grupperinger. Kampen mod racisme skal derfor finde sted overalt, og den begynder allerede som led i den tidligste børneopdragelse. Som medlem af Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier vil jeg gerne slå til lyd for, at integrationsprogrammer i forøget omfang optræder i vore skolers læseplaner og bliver et erklæret mål i uddannelsesarbejdet. Børn skal allerede tidligt lære at møde andre kulturer og traditioner med tolerance. Vi skal oplyse dem om, at arrogance er malplaceret her. Navnlig i betragtning af de yderliggående strømninger, som politiseres af visse stater, er det presserende nødvendigt, at børn lærer, at denne tænkemåde ikke er fælles for alle, og at fremmede kulturer kan tilbyde os noget meget berigende. Naturligvis sker der i skolerne allerede visse ting i denne retning. Men jeg mener, at dette bør sker i forøget omfang, navnlig også ved hjælp af de nye teknologier, som giver fantastiske muligheder for at fremme en direkte udveksling og at stifte bekendtskab med andre tænkemåder. Også forældreuddannelse forekommer mig at være udpræget vigtig, da hele familien bør have et ansvar her. Et godt og opmuntrende initiativ er Det Europæiske År mod Racisme, som startskuddet vil blive givet til i morgen. Vi skal udnytte dette år aktivt og gøre det klart, at hver dag skal være en dag mod racisme.
Afslutningsvis vil jeg dog også gerne gøre opmærksom på, at der desværre endnu ikke findes nogen ansøgningsformularer til projektforslag til Det Europæiske År, og at jeg allerede har modtaget mange forespørgsler fra borgere fra Tyskland, som beklager sig over dette. De føler sig med rette bremset, da de på grund af manglende organisation fra EU's side endnu ikke har kunnet forelægge deres ideer og projekter, selv om året allerede er begyndt.

Watson
Hr. formand, dette beslutningsforslag påpeger med rette, at det hører til Unionens vigtigste raison d'être at forhindre racisme og fremmedhad. Harmonien mellem racerne er for nedadgående, og fremmedhadet, der undertiden bliver støttet af forskellige regeringers politik og af institutionelle strukturer, er i vækst. Det Europæiske År mod Racisme kunne næppe være kommet på et mere passende tidspunkt.
Erfaringer fra min egen medlemsstat viser, at regeringernes holdning er af afgørende betydning. Hvis ansvaret for at overvåge immigranterne udliciteres og overgår til luftfartsselskaber eller arbejdsgivere, så mister den fælles politik sin kraft, politiovervågningen bliver uansvarlig, og et klima af mistænksomhed fremmes. Hvis vi ikke opmuntrer til rekruttering af etniske minoriteter og kvinder, så vil et politikorps, der består af hvide mænd, fortsat være modtageligt for den kræft, som racefordomme udgør. Hvis vi tolererer arbejdsløshed og udelukkelse blandt de unge, skaber vi grundlag for intolerance. Andre medlemmer af Parlamentet vil se lignende fænomener i deres egne lande.
Vi må benytte dette år til at udvikle en fælleseuropæisk opmærksomhed på og solidaritet mod racefordomme. Medlemsstaterne må tage begejstret mod Det Europæiske År mod Racisme og afsætte tilstrækkelige ressourcer til det. Vi må også kunne få anbragt det europæiske overvågningscenter mod racisme og fremmedhad inden for Rom-traktatens demokratiske rammer. Hvis andre regeringer i Ministerrådet bøjer sig for kravet fra en stadig mere autoritær og antieuropæisk britisk regering, så vil de gøre Europas borgere en bjørnetjeneste. Jeg siger til hr. Dijkstal, der er liberal som jeg selv, tillad ikke, at Unionen bliver trukket ned ad den farlige og udemokratiske vej, som den britiske regering er slået ind på.
I min valgkreds arbejder vi allerede hårdt på at gøre dette år til en succes. Jeg ved, at der befinder sig borgere overalt i Unionen, og mange af vore folk forstår nu, at vi ikke har råd til at udsætte beslutsom handling.

Pailler
Hr. formand, (indledningen uden mikrofon) og De selv har ikke monopol på usselhed. Selv om en ussel idé vandt folkelig tilslutning, ville den ikke af den grund blive mere legitim.
Derfor forekommer Det Europæiske År mod Racisme, der indledes i morgen i Haag mere relevant end nogensinde. Relevant fordi racismen fortsætter sin fremmarch. Det ofte ved vold, men også i det skjulte og snigende med en daglig påvirkning og en gradvis offentlig udbredelse af erklæringer og en adfærd, der bærer præg af racisme og fremmedhad.
Der er da også alt mulig grund til at gøre opmærksom på hykleriet og dobbeltspillet hos de regeringer, der deltager i selve tilrettelæggelsen af Det Europæiske År mod Racisme, samtidig med at de træffer beslutninger, der er med til at give næring til racisme. Der er desværre mange eksempler: Rådets erklæringer om fællesskabspræference på beskæftigelsesområdet, udtalelser fra ledende tyske politikere, der antyder en direkte forbindelse mellem indvandring og arbejdsløshed for ikke at nævne den franske regerings skandaløse lovforslag om indvandring, som indebærer en skærpelse af Pasqua-lovgivningen, og som tager sigte på at mistænkeliggøre udlændinge.
Det er sådanne ord, der giver racisterne våben i hænde. Racismen suger næring af kriser og arbejdsløshed. Det er derfor nødvendigt at søge ned til ondets rod og prioritere kampen mod arbejdsløsheden. Men der er også brug for en energisk og sammenhængende politik, især i dagligdagsspørgsmål. Det er i dagligdagen, der udøves en symbolsk vold med tragiske følger for de tavse ofre.
Det er nødvendigt at ruste sig med nye, mere effektive våben for at bekæmpe den almindelige racisme gennem en indsats på tre fronter: retsvæsen, uddannelse, medier. På det retlige område bør man indføre eller skærpe straffeforanstaltningerne over for alle racistiske handlinger og udtalelser og over for forsøg på benægtelse af holocaust. Der bør satses på en aktiv uddannelses- og ungdomspolitik, hvor der lægges vægt på respekten for næsten og på tolerance; man kunne her som eksempel pege på St-Exupéry, der skrev: «er du anderledes end mig, skader du mig ikke, men beriger mig«. Vi bør også ophøre med at bruge termen »race«. Men det gjorde min kollega udførligt rede for for et øjeblik siden.
Den tredje front, hvor der bør sættes ind, er medierne. Min gruppe, der går ind for forslaget fra Det Europæiske Invandrerforum om en adfærdskodeks for medierne, understreger i et ændringsforslag den vigtige rolle, medierne burde spille med hensyn til fordømmelse af racisme og fremme af tolerance, især ved at henlede opmærksomheden på det positive bidrag, indvandrerne har ydet og yder til det europæiske samfund.
Vi bør i hverdagen forsvare de værdier, der ligger i solidaritet og broderskab, samtidig med at vi tager følgende smukke ord fra forfatteren Carlos Fuentes til indtægt; jeg citerer: «Vores kultur bygger ikke på isolation, men på kommunikation, konfrontation og afsmitning. En kultur, der ønsker at være ren, og som lukker af for andre kulturer, er dømt til at gå til grunde. Man finder kun sig selv og sin egen identitet gennem kontakten med andre. Vi er, det vi er, gennem vores viden om det, vi ikke er«.
Og jeg vil anmode Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om at tage stilling til de racistiske udtalelser fra grupper på den yderste højrefløj, der i denne forsamling - med en total mangel på konsekvens - tillader sig at fremme racistiske idéer.

Trizza
Hr. formand, kære kolleger, racisme er først og fremmest en holdning, som kan føre til en livsform. Man forenkler i for høj grad, hvis man alene henfører den til den ene eller den anden part i det politiske spil. Også dette er udtryk for en racistisk adfærd. Lad mig give et eksempel: En af vore kolleger, hr. Bossi, blev for nogle dage siden dømt ved de italienske retter for at have kaldt dommer og forhenværende minister Di Pietro en »sølle syditaliener«. Da hr. Bossi er medlem af Den Liberale Gruppe her i Europa-Parlamentet, skulle denne gruppe efter logikken i punkt 4 i betænkningen være racistisk og følgelig befinde sig på højrefløjen.
Dette er de latterlige konklusioner af den tåbelige form for logik, man kan drage af punkt 4 i dokumentet. Jeg er helt klar over, at hr. Bossi udfolder en racistisk adfærd over for syditalienerne, og ikke blot dem, men jeg vogter mig vel for at betragte hele den liberale gruppe som racistisk efter den Mikkel Mus-logik, der siger, at hvis du er racist, hører du til på højrefløjen, og allerede fordi du er på højrefløjen, er du racist.
Som katolik og på den italienske højrefløjs vegne vil jeg sige, at det ikke længere kan tolereres, at vi slår os til tåls med at stemme for det 117. dokument og bagefter læner os roligt tilbage og giver samtykke til, at vore regeringer underskriver aftalerne med Kina, der er i færd med at begå et kulturelt folkedrab ikke blot i Tibet, de regeringer, der ikke har kunnet gribe ind i det tidligere Jugoslavien, der tillader, at 500.000 civile i området omkring De Store Søer fortsat lever uden bistand, og som tillader, at områderne omkring de store byer stadig er formelige ghettoer for indvandrere og folk uden for Fællesskabet.
Problemet findes, og det er givet meget alvorligt. Og lad os da så oprette et europæisk iagttagelsescenter, men lad os se os godt for denne gang!

Bontempi
Hr. formand, jeg finder, at der i dag er megen velvilje omkring iværksættelsen af det europæiske år mod racismen, som bl.a. Europa-Parlamentet har krævet i årevis. Det er nemlig første gang, at der iværksættes en konkret aktion af de europæiske institutioner mod racismen i samarbejde med medlemsstaterne, og endelig kommer det europæiske demokratis grundlæggende principper til praktisk udfoldelse.
Desuden har dette europæiske år - foruden at gøre problemet mere synligt på europæisk plan - til formål at fremme samarbejdet, partnerskabet, udviklingen og udvekslingen af erfaringer blandt alle de partnere, der virker på nationalt og regionalt niveau. Der er derfor tale om et betydeligt bidrag til de bestræbelser, der udfoldes af alle dem - og de er mange - der allerede aktivt er engageret i denne kamp.
Når dette er sagt, og når det er sagt, at der er tale om et betydningsfuldt øjeblik, må man på den anden side også erindre om, at det drejer sig om en lejlighed, der ikke må forspildes. Kampen mod racismen skal, jeg siger det ganske klart, føres i praksis og ikke prædikes. Den er alt for ofte genstand for prædikener og ikke konkrete praktiske handlinger. Visse kolleger har erindret om, at racisme og fremmedhad er affødt af frygt. Også medlemsstaternes immigrations- og asylpolitik, der alene føres i den offentlige ordens navn, er affødt af frygt. Vi ved, at disse former for politik er ineffektive, vi ved at de er farlige på grundlag af de demokratiske rettigheder, men at de også skaber alibi for og legitimerer racismen, da de er affødt af frygt.
Og vi ved, hvor populistisk og demagogisk denne frygt udnyttes af uengagerede og fordomsfyldte politikere. Jeg vil sige til vor kollega fra Alleanza Nazionale, at jeg ikke længere vil i gå i rette med højrefløjen, så snart jeg ser den ophøre med demagogisk og populistisk at behandle problemerne i forbindelse med de sociale modsætninger som en følge af immigrationen.
Men dette problem vedrører os alle. Racisterne er altid de andre, men det er ikke sandt. Den store italienske forfatter Primo Levi, der var jøde og blev deporteret til Auschwitz beskrev i sine værker en »grå zone« som findes i os alle, nemlig en zone, der skaber en holdning vendt mod alt, hvad der er anderledes, og som for ofte tåler de uligheder, som er ved at blive det virkelige problem for demokratierne i dag. For at tage vinden ud af sejlene på racismen kan man vanskeligt forestille sig, at der kan opnås praktiske resultater uden en sammenhængende aktion. Året skal også blive et fremskridt i denne retning. Alle skal være med, det er ikke nok at fremsætte erklæringer; der kræves fortsat handling.

Ribeiro
Hr. formand, denne årlige forhandling om kampen mod racisme og fremmedhad udgør som altid en milepæl i Europa-Parlamentets virke. Fordi der ikke er tale om en rutinehandling, fordi man ikke nøjes med at fordømme, men foreslår metoder til bekæmpelse af racisme og fremmedhad og rent faktisk gør fremskridt i denne retning.
Vi takker hr. Ford og hr. Oostlander for deres arbejde, som er et bevis på ovenstående. Heri foreslås oprettelse af retsinstrumenter, bl.a. et »antidiskrimineringsdirektiv«, og der følges op på Rådets afgørelse om at oprette et europæisk overvågningscenter, om hvilket Kommissionen allerede har forelagt et forslag til forordning. I beslutningen udtrykkes glæde over virkeliggørelsen af Parlamentets forslag om at udpege indeværende år til »Det Europæiske År mod Racisme og Fremmedhad«, og over understregningen af, at der skal tilstræbes sammenhæng med de synspunkter, som Europa-Parlamentet har givet udtryk for ved forskellige lejligheder.
Det er helt nødvendigt, at der gøres noget for at vende den nuværende udvikling. Det skorter ikke på meningstilkendegivelser og udtalelser fra højtstående ansvarlige, som kan fremme et »mistænksomhedens klima« over for udlændinge, navnlig over for asyl- og arbejdssøgende. Der er lige så stor overflod af paternalisme og ydmygende tolerance, som der er mangel på solidaritet og respekt for menneskerettighederne i forbindelse med processerne vedrørende legalisering af bosiddende tredjelandsborgere og vandrende arbejdstagere, som det er konstateret i nogle medlemsstater, bl.a. i mit land, Portugal.
Forslaget til beslutning har optaget nogle af de ændringsforslag, som vores gruppe har stillet, hvilket vi med tilfredshed noterer os, da hensigten med disse var at bidrage til at forbedre et i forvejen godt forslag.
I relation til et af ændringsforslagene vil jeg til sidst henlede opmærksomheden på en bog af den mozambiquiske forfatter Mia Couto med titlen »Hvert menneske er en race«. Kampen mod racismen går via afvisning af racebegrebet, der savner ethvert grundlag, og hele den terminologi, som refererer til den falske forestilling, at der findes fast definerede, hierarkisk opbyggede racer. Samtidig med at jeg udtrykker ønske om, at »Det Europæiske År mod Racisme« må leve op til Parlamentets krav, gør jeg opmærksom på, at det bevilgede budget på 4, 7 mio ECU er 20 % lavere, end det, vi opførte i maj 1996, 6 mio ECU, og at det derfor er vigtigt at undgå, at denne budgetstramning gør året til en indholdsløs døgnflue.

Larive
Hr. formand, det er fuldstændig ubegribeligt og himmelråbende, hvis den britiske vægring ved at oprette et europæisk overvågningscenter mod racisme og fremmedhad er sand. Måske kan hr. Dijkstal sige noget om det om lidt. Det Europæiske Råd, altså også John Major, har i årevis afgivet højtidelige erklæringer to gange om året. Den 6. december 1996 vedtog Rådet (generelle anliggender), inklusive Storbritannien, enstemmigt beslutningen om at oprette det overvågningscenter. Nu skulle vi altså få et »nej«. Jeg spørger mig selv, om Major i sin nationale valgkamp måske vil tale til de laveste følelser i den britiske befolkning. Eller om han er bange for at give europæiske beføjelser til Bruxelles på racismebekæmpelsesområdet, så britiske borgere også kan klage til Domstolen i Luxembourg.
Jeg håber inderligt, jeg tager fejl, og at det i morgen under den store konference mod racisme organiseret af det nederlandske formandskab bliver muligt for hr. Dijkstal højtideligt at bekendtgøre oprettelsen af overvågningscentret. Det drejer sig om koordinering mellem eksisterende organisationer og undgåelse af dobbeltarbejde. Hvem i himlens navn kan være bange for det? Jeg mener, det er det hundredeogsyttende eksempel på vetorettens lammende virkning. Fjorten lande vil videre, og ét kan forhindre det.
Endelig angiver vi i punkt 29 i beslutningen klart, at vi også ønsker konkrete aktioner for borgerne. Jeg håber, at formandskabet vil støtte vort forslag om en stor mediekampagne under medvirken af kendte sportsstjerner som Ruud Gullit.

Lukas
Hr. formand, beslutningsforslaget af Ford og Oostlander vil FPÖ-medlemmerne fra Østrig støtte på alle punkter. Navnlig glæder vi os over gennemførelsen af aktiviteter og arrangementer omkring temaerne for Det Europæiske År mod Racisme. Det vil være en opgave for os medlemmer af EuropaParlamentet aktivt at deltage i sådanne arrangementer i vore lande.
I indledningen til dette beslutningsforslag henviser Europa-Parlamentet også til et beslutningsforslag af 9. maj 1996 og henviser eftertrykkeligt til henstillingerne heri. Det pågældende beslutningsforslag indeholder et punkt H, hvis indhold er en skamplet for Europa-Parlamentet. Deri føler man det nødvendigt udtrykkeligt også at fordømme - jeg gentager, fordømme - et demokratisk valgt parti. Dette østrigske parti er her den anden største østrigske gruppe og opnåede ved valget til Europa-Parlamentet sidste år 27 % af de afgivne stemmer. Det har i alle ni østrigske delstater et regeringsansvar. Det er en fornærmelse mod Østrig, når en million borgere, som stemmer på FPÖ, i dette dokument fra Europa-Parlamentet affærdiges som racister og udsættes for fordømmelse.
Som vor stemmeafgivning og vor aktivitet i Europa-Parlamentet gang på gang beviser, er vi overbeviste modstandere af enhver form for racisme, fremmedhad og antisemitisme og fordømmer helt igennem denne forkerte udvikling af den menneskelige adfærd! Højreekstremisterne er nogle få kriminelle, og de er ikke organiseret i partier. Jeg ønsker ikke at skjule, at vi her og nu har modtaget et brev, hvori vi trues med terrorangreb og brevbomber.
Jeg beder Dem om, hr. formand, at tage dette til efterretning og forventer, at ordføreren i forbindelse med dette spørgsmål fremover udtrykkeligt tager hensyn til sandheden og realiteten.

Lindeperg
Hr. formand, jeg ønsker allerførst at udtrykke min tilfredshed over, at Den Europæiske Union tager fat på de store problemer omkring racisme og intolerance, som udgør en trussel mod den indre fred og Unionens fremtid. Men jeg vil for mit vedkommende pege på den rolle, som indtages af dem, der har gjort racisme til deres levebrød, og som uophørligt puster til en ild, som bestandig truer med at blusse op.
Ved at skyde skylden for alle tidens ulykker over på udlændingene, indvandrerne, de andre, også selv om disse ligner én selv - jeg tænker her på antisemitismen - ender denne propaganda med at gøre indtryk på folk, som lider under de vanskelige tider. Syndebukkestrategien, der fungerede så godt i 30'erne, kommer til ære og værdighed igen. De franske fortalere for denne ideologi plejer at sige, at de bekæmper den antifranske racisme, som i deres øjne er den mest agressive og så afgjort den farligste.
Jeg skal ikke benægte, at der findes en antinational racisme, i samme grad som der findes en antifremmed racisme, for så vidt som den ene giver næring til den anden. Og hvad angår det at give næring til racisme, er det noget, den yderste højrefløj gennem længere tid og meget systematisk har bestræbt sig på. Når Le Pen udbreder sig om raceforskelle, følger han en mangeårig ideologisk linje. Det er allerede flere år siden, at en af hans nuværende medkandidater teoretiserede over disse raceforskelle og i den forbindelse hævdede, at slaver er en nødvendig forudsætning for et nyt aristokrati, og at det er nødvendigt at indrette store kollektive opdragelses- og udvælgelsesanstalter. Den samme kollega fik lidt senere et tilbagefald - uden tvivl for at man ikke skulle misforstå hensigten - idet han talte om skoling på et racistisk grundlag.
Kære kolleger, jeg vil bede Dem om et kort øjeblik at sætte Dem i de personers sted, som med stor sandsynlighed i et sådant scenario snarere ville befinde sig blandt de nye slaver end blandt de nye aristokrater. Hvad vil man ikke føle i en sådan situation? Man vil nok være oprørt og stærkt agressiv, og der er nok nogen, der i deres afstandtagen ikke vil kunne skelne mellem den, der er kommet med disse udtalelser, og de øvrige fra samme gruppe.
Dette er måden, hvorpå man på samme tid giver næring til den antifranske og den antinationale racisme. Dette er måden, hvorpå man hidser forskellige grupper af individer, der lever inden for de samme grænser, op imod hinanden. Dette er måden, hvorpå man leder et land ud på hadets og borgerkrigens skråplan.
Og lederen af Front National har endog søgt råd hos de bedste nationalistiske serbiske kræfter, idet han netop har aflagt et venskabsbesøg hos en række mestre i etnisk udrensning, hvis rette plads utvivlsomt snarere var anklagebænken ved Den Internationale Krigsforbryderdomstol i Haag.
Således bør vi - hr. formand - bestemt bekæmpe racismen med alle kræfter, men på en klarsynet og realistisk måde under anvendelse af de fornødne midler og en klar placering af ansvaret. Man skal ikke tro, man kan slukke racismens bål med et glas vand, samtidig med at der er andre, der vedligeholder ilden med flammekaster.

Ojala
Hr. formand, racismen hører til et af de mest destruktive samfundsfænomener. Racisme, fremmedhad og intolerance er i foruroligende grad taget til overalt i Europa. Racisme kender ingen grænser. Derfor har ethvert menneske, især vi politikere, men også alle medlemsstater en forpligtelse til at bekæmpe racismen. Det er vigtigt, at dette år er året mod racisme, men det er ikke nok - man bør altid udvise agtpågivenhed over for racismen også efter dette år.
Når vi taler om racisme, tænker vi ofte på indvandrere, som racismen ofte netop er vendt imod. Men jeg vil også erindre om, at der i Den Europæiske Unions medlemslande også findes andre etniske mindretal, der dagligt udsættes for diskrimination og racisme. I hele Europa er der omkring syv-otte millioner sigøjnere, og i EU er der samlet omkring halvanden million til to millioner. I mange lande har sigøjnerne stadig ikke tilstrækkelige rettigheder, og jeg vil også erindre om, at i mange lande for øjeblikket anerkendes ikke engang Roma-folkets, dvs. sigøjnernes mindretalsstatus. Jeg håber i denne sag, at eksempelvis EU og kommissær Flynn træffer foranstaltninger og øger samarbejdet med for eksempel Europarådet. EU og Europarådet kunne således samle deres ressourcer.

Zimmermann
Hr. formand, forhandlingen i dag om Det Europæiske År mod Racisme og Fremmedhad viser, at dette fænomen findes overalt. Mange kolleger har allerede sagt det tidligere. Men også her i Parlamentet hører vi jævnligt udtalelser, som ikke vidner om tolerance, realitet og åbenhed. Det har vi jo også allerede oplevet nogle gang inden for den sidste time. Også her skelner kolleger jævnligt mellem unionsborgere og dem, som lever her, men som egentlig ikke hører til her, da de ikke har noget pas fra en af medlemsstaterne. Derfor skal vi gøre alt for, at diskrimineringen mellem unionsborgere og tredjelandsborgere, som ofte har levet hos os i meget lang tid - i Tyskland har vi mange, som har levet her i mere end 30 år - bliver ophævet, da denne diskriminering ofte medfører en atmosfære af fremmedhad.
Når vi opbygger et borgernes Europa, hvorfor kan alle borgere så ikke deltage i det? Findes der da rent faktisk første- og andenklassesborgere? Hvorfor taler vi kun om integrationsprocesser, når disse processer igen forhindres som følge af mange lovgivninger? Vi opbygger også forhindringer, så at disse borgere ikke kan integreres.
Lad os se nærmere på udlændingelovene i de enkelte lande! Jeg har selv et særdeles godt kendskab her. Som nederlænder i Tyskland ved jeg, at jeg også efter den tyske udlændingelov behandles anderledes end tyskere. Hvad angår mulighederne for at have flere statsborgerskaber, taler vi ganske vist derom, men hvordan er det muligt også rent faktisk at virkeliggøre det?
Der er endnu et spørgsmål, som jeg gerne vil tage op: Vi har i Den Europæiske Union fire millioner europæere med en mørk hudfarve, som er født her, som også har et pas herfra, men disse mennesker skal altid vise deres pas, for at man tror på, at de rent faktisk er europæere. Det er en skandale, at det ikke er muligt, at alle mennesker behandles lige!

Dury
Hr. formand, jeg håber, Det Europæiske År mod Racisme også bliver et konkret år, især som led i regeringskonferencen, og at man kan indføje princippet om ikke-diskrimination samt princippet om bekæmpelse af racisme, antisemitisme og fremmedhad i traktaterne. Vi har nemlig behov for juridiske instrumenter i kampen mod racisme.
For mig er kampen mod racisme ensbetydende med etableringen af det politiske Europa og demokratiet på europæisk plan. Det bekymrer mig, at seks lande endnu ikke har gennemført direktivet om fastlæggelse af de nærmere regler for valgret og valgbarhed ved kommunale valg for unionsborgere i national ret, herunder bl.a. Belgien. Det bekymrer mig meget, når man meddeler, at den belgiske indenrigsminister skulle afvise muligheden af et forlig vedrørende valgret og valgbarhed for unionsborgere ved kommunale valg. Det bekymrer mig, men jeg håber også, jeg tager fejl. Belgien har allerede anmodet om og opnået visse undtagelser. Jeg håber, Belgien ikke vil sætte spørgsmålstegn ved denne stemmeret, og endvidere at vi vil have mod til at udvide denne stemmeret for unionsborgere til borgere, der har været bosat i et EU-land i mindst fem år. Kampen mod racisme er også ensbetydende med at integrere alle i vores politiske system, i demokratiet.
Og til sidst vil jeg gerne spørge vores østriske kollega, om han tror, vi er åndssvækkede. For når de har haft den succes, som det er tilfældet i Østrig, er det ikke ved at appellere til fornuften og gennem en fornuftig analyse, men i kraft af demagogiske metoder og ved at fremkalde fremmedfjendske følelser. Jeg angriber ikke de østriske vælgere; jeg angriber de politiske partier, som meget bekvemt ofte siger det, vælgerne ønsker at høre, og som spiller på fremmedfjendske og racistiske følelser hos vælgerne. Det er partierne, der bærer ansvaret for dette.

Elliott
Hr. formand, der er blevet sagt meget i denne debat til fordømmelse af racismen, og det er jeg alt sammen enig i. Der er ikke meget mere, man kan sige. Men jeg vil gerne citere en asiatisk religiøs leder, som jeg hørte tale for nogen tid siden. Han besøgte De Forenede Stater, og de gav ham en formular, hvor der stod »angiv race«, så han skrev »menneske«. De sagde: «Det kan De ikke skrive«, og han sagde: «Jamen, benægter De, at jeg er et menneske?« Det synes jeg er et udmærket svar.
Ud over det påtrængende behov for at bekæmpe alle former for racediskrimination, fordomme, had, vold og chikane, må man også betone de positive fordele ved et multikulturelt, pluralistisk samfund. Mange af vore lande har haft stor tilstrømning af folk udefra i århundredernes løb. Det har vi haft fordel af, og vore samfund er blevet beriget af deres tilstedeværelse. De samfund, der har forsøgt at være eksklusive og at holde alle andre ude, har haft tendens til at stagnere og stivne. Der er enorme fordele ved et multikulturelt samfund, og jeg er meget glad for at have det privilegium at repræsentere et sådant område her i Parlamentet.
Endelig vil jeg gerne sige, at jeg er forfærdet over den britiske regerings holdning, når den blokerer for oprettelsen af et overvågningscenter mod racisme og fremmedhad. Det har den gjort af hvad der skal formodes at være tekniske grunde, men den har ikke vist noget tegn på at ønske at få disse ting i orden og at give Fællesskabet den kompetence til at handle, som det så stærkt behøver. Det er noget, regeringskonferencen må tage fat på, og det håber jeg, den vil.

Féret
Hr. formand, jeg er hverken racist eller fremmedfjendsk. Igenne tredive år har jeg som læge bestræbt mig på at redde menneskeliv - mænd og kvinder fra alle samfundslag, af alle racer og alle nationaliteter - uden dermed at høste den mindste økonomiske gevinst, hvorved jeg adskiller mig fra en række kolleger, der har skabt sig en formue inden for det humanitære hjælpearbejde, og hvoraf den mest kendte er medlem af denne forsamling.
Det arbejde, jeg har gjort, og som jeg stadig påtager mig, for at hjælpe de svage uanset race, giver mine ord en særlig vægt, når jeg erklærer mig rystet over det beslutningsforslag, der er fremlagt, og ifølge hvilket det under henvisning til racisme, fremmedhad og antisemitisme forbydes at anvende princippet om national præference - en fremgangsmåde, man kun finder magen til i det tidligere Øverste Sovjet.

Formanden
Mine damer og herrer, med hr. Férets indlæg er talerrunden afsluttet. Rådet og Kommissionen har anmodet om et indlæg ved deres respektive repræsentanter. Men først har hr. Fassa og hr. Konrad bedt om ordet for en personlig bemærkning i henhold til forretningsordenens artikel 108. Hr. Fassa har ordet i højst tre minutter.

Fassa
Hr. formand, de ytringer, der faldt fra den kollega, efter hvis indlæg jeg af personlige grunde har anmodet om ordet, er det klareste udtryk for, at man kan tale til gunst for tolerance og antiracisme med argumenter hentet i eksemplarisk intolerance. Jeg finder ikke, at man med underlødige udtalelser kan udnytte dette særdeles vigtige spørgsmål blot for at hævde demagogiske standpunkter i en politisk kamp, som alene er et internt italiensk anliggende, nemlig problemer som antiracisme og fremmedhad.
Dette er efter min opfattelse ikke den bedste måde, hvorpå man kan vise respekt for Europa-Parlamentet og de tusinder, der er døde for idealer, der i lighed med bekæmpelsen af fascismen, racismen og fremmedhadet, i fuldt omfang indgår i denne liberale, demokratiske, reformvenlige og europæiske tradition, som jeg som medlem af Europa-Parlamentet og det italienske parlament for Lega Nord har den ære at tilhøre.

Trizza
Hr. formand, jeg tager til efterretning, at hr. Fassa ikke har givet udtryk for afstandtagen fra hr. Bossis udtalelser. Jeg vil ikke her indlede en underlødig debat, som angår det italienske parlament og de politiske kræfter i Italien. Men jeg vil - fordi der skal følge praktisk handling på ord - tilføje, at hr. Bossi blev stillet for retten, fordi han under et vælgermøde havde sagt til de tilstedeværende, at man burde foretage en udrensning blandt samtlige Alleanza Nazionales vælgere i Norditalien.
Jeg mener, at denne adfærd bør sanktioneres og ikke blot betragtes som folkloristisk. Derfor har jeg, naturligvis med respekt, påhørt hr. Fassas indlæg, og jeg er overbevist om, at han inderst inde er uenig i udtalelser af racistisk karakter fra hans nationale partisekretær.

Formanden
Dr. Konrad, i henhold til forretningsordenen vil De få ordet ved afslutningen af forhandlingen, dvs. efter Rådets og Kommissionens repræsentanter.

Dijkstal
Hr. formand, jeg har lyttet til de forskellige ordføreres indlæg med allerstørste interesse. Der er talt om mange sider af denne komplicerede sag. Jeg er ikke i stand til at komme ind på alle aspekterne, heller ikke i lyset af tiden, ergo foretager jeg et ganske kort udvalg af, hvad jeg i det mindste selv anser for hovedpunkter.
Det er i første række nok alle de bemærkninger - jeg tænker på fru d'Ancona, fru Ojala, fru Roth, fru Heinisch og hr. Cars - som har at gøre med det, man kunne kalde integrationspolitikken. Man kan bekæmpe racisme, antisemitisme og diskrimination med lovgivning, politimæssigt og juridisk, men man kan også tilstræbe at bekæmpe det ud fra indholdet i ens politik, og så er integrationspolitik måske i virkeligheden den mest effektive måde at gå i krig med den slags fænomener på. Jeg er yderst enig i alt det, der er sagt om det på det område. Måske specielt, og så henviser jeg ikke blot til det, fru d'Ancona og hr. Cars sagde, men også til det, hr. Watson sagde, når det er rettet mod ungdommen og mod undervisningen. Dér skal der gøres meget mere, end vi har gjort hidtil, også med hensyn til at minde om, hvor det desværre alt sammen begyndte. Fru d'Anconas henvisning til Auschwitz er efter min mening helt på sin plads, men også henvisningen til det potentiale, netop yngre mennesker har i forbindelse med den videre formgivning af deres eget liv og formgivningen af det samfund, de lever i.
Med hensyn til overvågningscentret har jeg kunnet konstatere, at der også er udbredt støtte til det her i Parlamentet. At der hersker en vis bekymring for, at vi bliver forsinket, mens vi leder efter den korrekte juridiske form. Det synes jeg virkelig, vi skal prøve at forhindre. Jeg glæder mig også på det punkt til samarbejdet med hr. Flynn om at undersøge, hvordan vi kan få det etableret på den mest effektive og hurtigste måde. Foreløbig, jeg henviser til det, jeg sagde i begyndelsen, tror jeg, at også Det Forenede Kongerige afgjort forbliver overbevist om nødvendigheden af det overvågningscenter og vil medvirke til at finde en passende løsning.
I sidste instans er måske det vigtigste, der er sagt her af en række personer, jeg vil lige kort nævne dem, fordi jeg lægger stærk vægt på at henvise dertil, det er ud over fru d'Ancona og hr. Schulz, fru Pailler, hr. Bontempi, fru Lindeperg og fru Zimmermann, alt, hvad der har at gøre med den måde, man personligt forholder sig på i forbindelse med det tema. Den, der virkelig står for bekæmpelse af racisme, skal altid vise det, skal vise det i gerning, skal vise det i ord, skal vise det i adfærd. Alle de, der forsømmer det, bærer et meget, meget stort ansvar. Det har man lov at kræve af os alle sammen som politikere, De som parlamentarikere, vi inden for det, man kunne kalde den udøvende magt, men man må også have lov at kræve det af os som individuelle borgere i Den Europæiske Union. Først når vi viser det, har vi virkelig lov til at opfordre de andre borgere i Europa til også at vise det. Hvad det angår gælder her, som vi siger det i Nederlandene: Lav verden om, men begynd med dig selv. Det gælder blandt andet på racisme- og diskriminationsbekæmpelsens vigtige område.
Jeg vil slutte med dette og vil i løbet af formandskabet også forsøge at holde Parlamentet løbende orienteret om, hvad vi gør, og hvad vi yderligere planlægger at tage fat på.

Flynn
Hr. formand, jeg vil gerne takke alle dem, der har deltaget i debatten. Vi har hørt fremragende og værdifulde bidrag under denne debat.
Jeg vil gerne i særdeleshed fremhæve to ting. Fru Heinisch stillede det spørgsmål, hvad vi skulle gøre for at støtte dem, der ønskede at involvere sig i projekter. Det enkle svar her er, at vi har 4, 7 mio ECU, hvilket jeg indrømmer er beskedent, men det er dog ekstra penge. I løbet af næste uge vil der blive udsendt ansøgningsformularer til projekter til alle dem, der har kontaktet Kommissionens tjenester. Alle vil kunne ansøge samtidig, og vi ser frem til en fair og gennemskuelig afgørelse med hensyn til, hvem der vil blive stillet penge til rådighed for, og hvor mange, det kommer til at dreje sig om.
Jeg vil også gerne i særdeleshed referere til, hvad fru Roth sagde. Det, hun sagde, indeholdt essensen af mange af de udmærkede svar og indlæg, der har været under denne debat. Fru Roth fremhævede over for os alle, at vi bør gøre noget. Jeg vil gerne sige til Parlamentet, at det er præcis hvad dette år mod racismen har til formål. Fru Roth sagde, at vi har behov for politiske initiativer mod diskrimination. Ja, det har vi, og det har vi på begge niveauer; på nationalt niveau, for så vidt angår lovgivningen, og vi har brug for en paragraf i selve traktaten; en paragraf mod diskrimination, der vil give os mulighed for at bruge de nødvendige fællesskabsinstrumenter til håndtering af den trussel, racismen udgør.
De fremhævede også, at vi har behov for en ordentlig integrationspolitik. Efter meget nøje at have set på alle problemerne, har vi besluttet os for de workshops, der finder sted i de nærmeste dage i Haag ved starten på vort seminar og vor konference. Blandt disse workshops vil der være nogle, der ser på forholdet mellem race og beskæftigelse, og en workshop om de juridiske rammer omkring kampen mod racismen. Vi vil også tale om mediernes rolle. Endelig vil vi diskutere racismen i hverdagen, som lå Dem mest på sinde.
Det vigtigste beskyttelsesinstrument, som de, der er truet af racisme, har, er naturligvis loven. Det er i første række de enkelte medlemsstaters ansvar. Men det betyder ikke, at Fællesskabet ikke kan gøre noget på europæisk niveau. Igennem hele Det Europæiske År mod Racisme vil vi støtte projekter, der tager fat på lovgivningsmæssige spørgsmål. I særdeleshed vil der være projekter, der skærper opmærksomheden over for de eksisterende love mod diskrimination og tilskynder folk til fuldt ud at benytte de eksisterende love og at sætte fokus på lakunerne i den eksisterende nationale lovgivning og forsøge at gøre noget ved dem.
Det er blevet sagt, at der er megen snak om dette emne, og det er jeg enig i. Jeg vil sige til Parlamentet, at det er nødvendigt at holde mange taler mod racismen. Der bør holdes taler i hver eneste medlemsstat, så at folk kan erkende, at vi står mod racismen og erkender den trussel, som den udgør for samfundet.
Vi bør i særdeleshed støtte vore NGO'er, for dér er aktivisterne, de, der er engagerede i at gøre noget for at beskytte det fundament, som Unionen blev grundlagt på, nemlig fred og harmoni. De bør få et signal her fra Parlamentet og fra året mod racismen om, hvad vi står for, hvad Europa står for, for så vidt angår truslen fra racismen. Det forstår jeg som fred og harmoni, værdighed, gensidig respekt og fair play, der ikke er bestemt af race, tro, farve eller oprindelse. Det er Unionens fundamentale mål, og vi bør holde disse taler både her og uden for denne bygning for at sige dette klart til Europas befolkning.

Formanden
Jeg vil nu give ordet til hr. Konrad for en personlig bemærkning, og for at der ikke skal være nogen tvivl, vil jeg henlede opmærksomheden på forretningsordenens artikel 108, ifølge hvilken ethvert medlem, som anmoder om at måtte fremsætte en personlig bemærkning, høres ved afslutningen af forhandlingen eller ved godkendelsen af protokollen fra det møde, som anmodningen drejer sig om, dvs. ved kommende møde. Jeg har således ikke givet Dem ordet for sent, dr. Konrad. Vi er nu nået til afslutningen af forhandlingen.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, min bemærkning vedrører indlæg af hr. Schulz og hr. Le Gallou under forhandlingen. Begge har på grundlag af citater og udtalelser skarpt angrebet og med uholdbare bebrejdelser krænket såvel den tyske forbundskansler som den tyske finansminister. Også CDU/CSU-Gruppens vegne tilbageviser jeg disse udtalelser. Lad mig i denne forbindelse gøre opmærksom på, at jeg også gør det, da jeg føler mig personligt ramt som tysk medlem. Tyskland yder en stor integrationsindsats i Europa. Tyskland huser for øjeblikket 400.000 krigsflygtninge. I vort land er der gennem årtier gjort en stor integrationsindsats for mennesker fra Østeuropa! I Tyskland lever der 2 mio tyrkere. Også dette er en integrationsindsats! Derfor yder mit land og mine medborgere også et stort bidrag, netop i relation til den integration, vi har drøftet her. Lad mig her gøre det helt klart, at Tyskland som et af de lande, der er mest velvilligt indstillet over for udlændinge, ikke har fortjent at blive angrebet på denne måde, og navnlig ikke fra den meget venstreorienterede og heller ikke fra den meget højreorienterede side! Jeg opfordrer begge herrer til under denne forhandling at undskylde disse udtalelser!

Formanden
Dr. Konrad, da De talte, blev jeg i tvivl, om det overhovedet var en personlig bemærkning. Deres bemærkning var snarere politisk end personlig.

Fassa
Hr. formand, jeg vil sige tak til den kollega, som jeg havde ordet efter for et øjeblik siden, for at have taget til efterretning, at jeg - som sandt er - ikke på nogen måde er enig i krænkende eller injurierende udtalelser, hvem der end fremsætter dem. Heri er vi alle enige i Den Liberale Gruppe.
Jeg vil dog erindre om, at strafansvaret ifølge alle demokratiske forfatninger er individuelt, således at ingen kan drages til ansvar for handlinger, der kan tilskrives andre. Men jeg vil dog hertil sige, at der er et politisk problem. Jeg mener, at en af de største mangler ved dagens politiske liv, ikke blot i Italien, er misbruget af domstolene. Også dette kan meget vel blive et udtryk for intolerance, som imidlertid må udelukkes fuldstændig fra forhandlingerne her i Europa-Parlamentet.

Schulz
Hr. formand, jeg må sige noget vedrørende hr. Konrads indlæg. Jeg ved ikke, om De var til stede under forhandlingen her i salen, hr. Konrad. Hvis De var til stede i salen under forhandlingen, er der to muligheder: De forstod mig ikke rigtigt eller hørte ikke rigtigt efter, hvad jeg sagde. Jeg gjorde nemlig det modsatte af det, De anklager mig for. Jeg forsvarede udtrykkeligt de citerede politikere fra Forbundsrepublikken Tyskland mod hr. Le Gallou, idet jeg sagde - lyt til mig, inden De råber op - at sammenligne forbundskansleren og finansministeren med folk fra Front National ville være en krænkelse for disse personer. Det er det første. Og for det andet sagde jeg, at vi alle - ledende og handlende politiske aktører - opfordres til at formulere os på en sådan måde, at der ikke er mulighed for nogen som helst misforståelser. Det er ingen kritik af forbundskansleren, ingen kritik af en eller anden CDU-politiker. Der findes, i parentes bemærket, nok grunde til at kritisere ham, men De forstod det ikke rigtigt. Se nu, om De igen kan få bragt det ud af verden, De lige gjorde, nemlig at sætte mig i bås med de andre. Det er frækheden!

Formanden
Hr. Schulz, jeg må konstatere, at vi ikke kun har problemer med tolkningen, som sædvanligvis er fremragende; men det sker også, at vi har problemer, selv om vi taler det samme sprog.

Le Gallou
Hr. formand, jeg taler ikke samme sprog; jeg taler fransk. Men jeg kan berolige hr. Konrad og hele forsamlingen. Jeg har ikke angrebet den tyske minister eller den tyske forbundskansler; jeg har konstateret, at de er komme med en række udtalelser om de omkostninger, der er forbundet med indvandrere, og om forbindelsen mellem indvandring og arbejdsløshed. En anden af vores kolleger anvendte termen »byrde« i forbindelse med indvandrere og de mange flygtninge, og jeg mener, hr. Konrad også anvendte denne term.
Jeg konstaterer blot, at disse udtalelser er mulige i den offentlige debat i Forbundsrepublikken Tyskland, og det glæder mig, fordi jeg er tilhænger af menings- og ytringsfrihed. Nogle af vores tyske kolleger kan mene ét, andre tyske kolleger noget andet; i mine øjne drejer det sig om friheden til at debattere, og det glæder mig, at den eksisterer.
Jeg kan kun beklage, at det bliver bebrejdet os, når vi her i forsamlingen kommer med lignende udtalelser om den nationale præference og de omkostninger, der er forbundet med indvandrerne, og at der i Frankrig rejses sag ved domstolene mod en række lokalpolitikere for udtalelser svarende til dem, Waigel og Kohl er kommet med. Jeg fordømmer ikke Waigel og Kohls udtalelser, men jeg gør opmærksom på det forhold, at man ikke kan udtale sig lige så frit i Frankrig. Det er udtryksfriheden, jeg forsvarer.

Formanden
Kære kolleger, vi kan ikke fortsætte denne debat.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Kampen mod terrorismen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0368/96) af Reding for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om kampen mod terrorismen i Den Europæiske Union.

Reding
Hr. formand, tillad mig at give udtryk for min skuffelse. Vi har fået nok, for hver gang der indtræffer en terrorhandling, strammer vores regeringer sig op, kommer med stærke udtalelser og lover en storstilet indsats på europæisk plan samt effektive politiske foranstaltninger. Og hvad er resultatet nogle få uger, nogle få måneder senere: intet, nul. De smukke ord er glemt, de politiske projekter er skrinlagt.
Europa-Parlamentet er træt af smukke ord. Det ønsker alle disse aktioner ført ud i livet, som er nødvendige for effektivt og på internationalt plan at bekæmpe den grænseoverskridende kriminalitet og terrorismen. I den forbindelse er det uomgængelig nødvendigt at afgive dele af den nationale suverænitet til en fælles pulje. Denne pulje vil ikke være til skade, men tværtimod til gavn for de nationale interesser.
For lad os ikke gøre os illusioner; det store europæiske kriminelle marked eksisterer, men de, der er sat til at bekæmpe forbryderne og beskytte borgerne, bliver hindret i arbejdet som følge af kunstige barrierer ved de nationale grænser. Det er ineffektivt og latterligt. Det er på høje tid, at de europæiske regeringer indser, at hvis de ikke hurtigst muligt skaber et veritabelt »rettens Europa«, hvis de ikke sætter ordensmagten i stand til at samarbejde aktivt og effektivt på tværs af de nationale grænser, risikerer de i sidste ende at miste den suverænitet, de værdsætter så højt, for det vil da ikke være politikerne, der sætter dagsordenen, men kriminelle af enhver afskygning.
Hvad der gælder for kriminalitet i almindelighed, gælder i endnu højere grad for den ekstreme og særlige form for kriminalitet, som terrorisme udgør. Lad mig allerførst gøre rede for, hvorledes vi definerer terrorisme. Vi betegner som terrorhandling enhver handling, der begås af enkeltpersoner eller grupper under anvendelse af vold eller trusler herom mod et land, dets institutioner eller indbyggere, og hvormed der ud fra separatistiske, ideologiske, fanatisk-religiøse eller irrationelle og subjektive motiver tilstræbes at skabe en tilstand af frygt hos officielle instanser, bestemte enkeltpersoner eller grupper. Det er definitionen på terrorisme.
Her følger så vores syn på hele spørgsmålet. Eftersom Europa bygger på retsstater, der tillader den enkelte borger eller gruppe af borgere at anvende de demokratiske strukturer til at blive hørt og til at realisere sine idéer, kan terrorhandlinger på ingen måde retfærdiggøres ud fra nogen som helst ideologi eller af andre årsager. Det er således indlysende for os, at terrorisme er en kriminel handling, som bør forfølges strafferetligt. Der bør altså ikke iværksættes undtagelseslovgivning og undtagelsesprocedurer i kampen mod terrorisme, for at terrorismen ikke imod hensigten tillægges en særlig betydning og derved får uforholdsmæssig stor vægt.
Hvorledes kan man bekæmpe terrorismen rent konkret? Der er for det første forebyggelsesaspekterne. Allerførst den politiske forebyggelse. Det gælder om at fremme en demokratisk dialog for at bidrage til politiske løsninger på konflikter af politisk, etnisk, national, social og miljømæssig karakter og forhindre, at disse konflikter tjener som alibi for terrorhandlinger og billiges i bestemte befolkningslag. Dernæst den tekniske forebyggelse bestående i kontrol i lufthavne, forbedring af systemerne til sporing af sprængstoffer, indførelse af effektive og samordnede edb-systemer, hindring af misbrug af datanet og overvågning af produktion, oplagring, salg, transport samt ind- og udførsel af våben og sprængstoffer.
Hvad angår politisamarbejdet og det retlige samarbejde kunne vi godt tænke os snart at se Europol realiseret, for også her lytter vi efter hvert topmøde til en række smukke ord, der bedyrer, at vi har brug for Europol. Og i praksis er konventionen ikke en gang ratificeret. Og vores spørgsmål er: hvornår vil det ske? Vi kan først for alvor påbegynde arbejdet, når konventionen er på plads.
Vi kunne også ønske, at medlemsstaterne i deres respektive straffelovgivning kategoriserer terrorhandlinger som alvorlige forbrydelser, der kan føre til udlevering, og at de indleder strafferetlig forfølgelse af enhver, der har været involveret i forberedelsen eller udførelsen af terrorhandlinger, og at de i deres lovgivning definerer forsvar for terrorisme som en lovovertrædelse.
Vi kunne også ønske, at politisamarbejdet i kampen mod terrorismen blev intensiveret, at man muliggjorde informationsudveksling - også uden konkret henvisning til en strafferetlig procedure - at man fremmede den direkte udveksling af idéer og erfaringer mellem de enkelte medlemsstaters kompetente tjenestemænd for bekæmpelse af terrorisme, at man ratificerede konventionen om udlevering, der blev undertegnet den 27. september 1996, og at man anmodede om, at der blev truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på, at en statsborger i en medlemsstat, der er tiltalt for en terrorhandling eller for samarbejde med en væbnet gruppe ikke kan opnå politisk asyl eller status af flygtning i en anden medlemsstat.
Vi ønsker naturligvis en harmonisering af lovgivningen på dette område, men så længe dette ikke er sket, anmoder vi medlemsstaterne om at træffe konkrete beslutninger og at iværksætte disse gennem konventioner. Og vi kunne endvidere godt tænke os, at man ikke kun tænkte på ofrene for terrorisme, i det øjeblik terrorhandlingen er indtruffet, men at man tilbød dem og deres familie en materiel og psykologisk hjælp, så længe de lider under virkningerne af terrorhandlingen.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, det er god skik, at man her i Parlamentet komplimenterer ordføreren for en betænkning. Undertiden er det en floskel. I dag mener jeg det meget alvorligt med denne kompliment til Dem, fru Reding. Lad mig på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe sige til Dem, at det i hele perioden med udarbejdelse af betænkning, behandling, forhandlinger om ændringsforslagene og indtil i dag har været et fornøjelse at arbejde sammen med Dem i forbindelse med et særdeles følsomt spørgsmål. De har i dette spørgsmål som ordfører vist Dem samarbejdsvillig på en måde, som kunne være et forbillede for andre forhandlinger i Parlamentet. Dette skal De som sagt ikke kun have vor kompliment, men også vor varme tak for!
De har i betænkningen meget klart taget skridt i retning af en præcis formulering eller et forsøg på en præcis formulering af begrebet terrorisme, hvilket er meget vanskeligt, da terrorismedebatten i EU-medlemsstaterne stadig er en særdeles vanskelig debat, som bevæger sindene, hvilket vi mærkede under vore drøftelser indtil sidste dag - jeg vil om lidt vise, hvilket eksempel det drejer sig om.
Vi skal, og det fremstillede fru Reding virkelig særdeles godt, gøre tre ting. For det første klart tilkendegive: I ingen demokratisk retsstat kan der være nogen som helst accept af nogen som helst terroraktion, hverken i forbindelse med vold mod ejendom eller vold mod personer! Der findes intet, som i en demokratisk retsorden kunne legitimere terror og vold. Det skal på tværs af alle politiske lejre gøres klart over for terroristerne, at de ingen steder må regne med accept og støtte, heller ikke hvis deres motiver tilsyneladende er nok så politiske!
Heraf følger, at man skal definere: Hvad er terrorisme? Er det kun rettet mod ejendom eller rettet mod personer og ejendom, rettet mod institutioner, rettet mod en destabilisering af statsorganerne? Har terrorisme en eller anden legitimation, hvis der forud har været en lang fase med uretfærdighed, hvad enten den er af etnisk eller økonomisk art eller på grund af andre ting? Her har vi egentlig opnået enighed om en klar erkendelse.
Vi skal forpligte os selv til som led i de politiske handlinger fra regeringernes og staternes og deres organers side at sørge for, at de risikomomenter, hvorfra der kan opstå terrorisme, erkendes tidligt, at der gribes tidligt ind, at det tidligt forsøges at tilgodese kilder til utilfredshed, også berettiget utilfredshed, ved at problemerne i demokratiet åbent nævnes ved navn og diskuteres, ved at man forsøger at nærme sig hinanden, ved at man indtil det sidste forsøger at løse konflikter med fredelige midler.
Hvis vi gør det, opnår vi selv legitimation til konsekvent at sige nej til enhver anden form for konfliktløsning, og som følge heraf får man som led i terrorismedebatten så også ret til at sige: Den, der anvender individuel terror, den, der anvender gruppeterror, den, der anvender terror mod enkelte personer eller enkelte grupper, kan ikke håbe på nogen forståelse i en demokratisk retsstruktur, hvad enten det er i de retsstater, der er medlem af Unionen, eller i Unionen selv. Den pågældende skal frem for alt regne med, at vedkommende forfølges strafferetligt, og det i den yderste konsekvens som en, der handler kriminelt, og jeg gentager, uden nogen form for hensyntagen til et tilsyneladende politisk motiv.
Det er derfor meget vigtigt at sige dette, da det indtil i dag gang på gang lykkes terroristiske organisationer i Den Europæiske Union at give deres aktioner en tilsyneladende politisk legitimering. Et klart nej til dette og ved hjælp af betænkningen at bidrage til, at vi på kvalificeret og effektiv måde i fællesskab bekæmper denne kræftsvulst, er det håb, som vor gruppe forbinder med denne betænkning!

Palacio Vallelersundi
En blå sløjfe, hr. formand, himlen over Den Europæiske Union er i dag en umådelig stor blå sløjfe, som hæver sig over Den Europæiske Union, lige fra La Palma til Malmø og fra Rhodos til Dublin. En blå sløjfe, som er det tavse symbol på den daglige kamp, på samfundets fordømmelse af de terrorhandlinger, der begås i det spanske Baskerland, et område, der i særlig grad er hjemsøgt af denne svøbe. Som ordføreren sagde, taler Europas borgere, som er repræsenteret i denne forsamling, i dag med én stemme og siger klart og beslutsomt: «Nu er det nok, vi står sammen om at bekæmpe terrorismen« og trækker en skillelinje: på den ene side demokraterne; på den anden side terroristerne, som er almindelige kriminelle.
Det er en vigtig afstemning, der forestår, mine damer og herrer. Jeg nærer ingen tvivl om, at den foreliggende beslutning i morgen med overvældende flertal vil vinde tilslutning i Parlamentet, og det glæder mig at kunne meddele, at Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil stemme for både beslutningen og flere af ændringsforslagene, navnlig nr. 2, 4, 5, 6 og 11. Jeg tilslutter mig hr. Schulz' ord og takker ordføreren, fru Reding, for hendes prisværdige indsats.
Det er en vigtig afstemning, der forestår, hr. formand. For det første er det en symbolsk ladet afstemning, idet det er hele Europa, som ubetinget afviser terrorhandlingerne og forpligter sig til at deltage i kampen mod terrorismen, ikke alene mod terrorismen som sådan men også mod dens bagland, talerørene, kollaboratørerne og medløberne.
Den Europæiske Union bygger - som fru Reding har understreget, og som det her skal gentages - på retsstatsprincipperne og respekten for de grundlæggende frihedsrettigheder, og derfor kan ingen form for støtte til eller forståelse for terrorgrupper og terrorhandlinger retfærdiggøres. Ethvert krav, ethvert ideologisk eller politisk problem kan behandles inden for legalitetens rammer, og de, der stiller sig uden for disse rammer, må betegnes som det, de er: farlige kriminelle, og de må gøres til genstand for almindelig strafferetlig forfølgelse. Også på dette punkt tilslutter jeg mig fru Redings stærke og stringente betragtninger.
Den foreliggende beslutning har desuden den fortjeneste, at den ikke holder sig til generelle erklæringer, men stiger ned på det konkretes plan og kræver, at der træffes en række efter de europæiske borgeres mening presserende nødvendige foranstaltninger til at bekæmpe denne samfundssvøbe. Fru Reding har opregnet dem en efter en, og jeg vil derfor begrænse mig til at insistere på nogle af de efter min mening mest signifikante og formålstjenlige.
Europas borgere anmoder regeringsinstanserne om at øge samarbejdet. De anmoder om fremrykning af den dato, hvor Europols opgavesfære udvides til at omfatte strafbare handlinger, der begås som led i terrorhandlinger, om at terrorhandlinger i hele Den Europæiske Union kategoriseres som kriminelle handlinger, og at ingen borger i Den Europæiske Union kan opnå asyl eller flygtningestatus i en anden medlemsstat, når den pågældende har begået eller står anklaget for terrorhandlinger i en af Den Europæiske Unions medlemsstater. Og selvfølgelig effektiv hjælp til terrorismens ofre.
Derudover skal denne beslutning først og fremmest ses som udtryk for håb og opmuntring. Håb om at Den Europæiske Union i en konvulsivisk verden endnu en gang påtager sig rollen som bannerfører for retfærdighed og respekt for menneskerettighederne.
I dag er dette banner den blå sløjfe, som i fortvivlelse over den skamløse terrorisme men med blikket rettet mod en fremtid med social fred forener alle europæiske borgere, et udtryk for respekt for og medfølelse med terrorismens tidligere og nuværende ofre, med de to spanske borgere - José Antonio Ortega Lara og Cosme Delclaux - som i dette øjeblik i sig sammenfatter hele den rædsel og smerte, som terrorismen spreder, og med deres familie og pårørende.
Og, hr. formand, mine damer og herrer, dette de grundlæggende frihedsrettigheders banner, dette europæiske banner har i dag form af en blå sløjfe, som symbolsk hæver sig over hele Den Europæiske Union, fra La Palma til Malmø og fra Rhodos til Dublin.

Andrews
Hr. formand, til lykke med Deres genvalg, det er rart at se Dem i forsædet igen.
Jeg vil gerne komplimentere ordføreren for hendes grundige betænkning om kampen mod terrorismen i Den Europæiske Union. Dette spørgsmål blev rejst ved topmødet for nylig i Dublin, hvor Det Europæiske Råd uden forbehold fordømte alle terroraktioner og gav udtryk for sin hensigt om at være mere opmærksom på truslen fra terrorismen både indadtil og udadtil; en klar udtalelse, som jeg fuldt ud tilslutter mig og glæder mig over.
Som ordføreren siger, krænker terrorisme mange fundamentale rettigheder for individet, i særdeleshed retten til livet, til fysisk integritet og til personlig frihed. Terrorisme har ofte på tragisk vis gjort ende på uskyldiges liv - mænd, kvinder og børn. De, der har lidt overlast ved at være på det forkerte sted på det forkerte tidspunkt, har permanente skader og er vidner til de ulykkelige konsekvenser af, at andre forsøger at nå deres mål ved terrorisme i stedet for med demokratiske metoder.
Ingen kan stå over den demokratiske proces. Demokratiet og loven om grundlæggende frihedsrettigheder i vort samfund må hævdes på alle niveauer, og dette indbefatter statens justitsvæsen og politi. I denne forbindelse søger jeg her Deres støtte til vort ændringsforslag nr. 7, der opfordrer regeringerne og de kræfter, der virker for lov og orden, til at vise fælles forståelse og respekt for menneskerettighederne og at holde sig inden for lovens rammer i den fælles kamp mod terrorismen.
Det vil ikke overraske medlemmerne, hvis jeg benytter den lejlighed, som debatten i dag giver mig, til at rejse spørgsmålet om den situation, visse irske fanger i to britiske fængsler befinder sig i. Sidste mandag besøgte jeg sammen med mine kolleger, hr. Gallagher og hr. Crowley, Róisín McAliskey, der er varetægtsfængslet i Holloway-kvindefængslet i London, og som står over for anklager, ikke i Storbritannien, men i Tyskland. Man ønsker hende udleveret i forbindelse med en terroristsag, og hun er ikke dømt for noget.
Róisín bør efter min mening ikke udsættes for den form for behandling. Hun er ikke dømt for noget, og ikke desto mindre bliver hun anbragt i den højeste kategori af sikkerhedsfængsel. Hun er seks måneder inde i en graviditet. Hun er meget skrøbelig og har ikke konstant adgang til lægehjælp og behandling. Hun bliver kropsvisiteret to gange om dagen og undertiden, under visse omstændigheder, op til seks gange om dagen. Hun er indespærret i en celle, hvor hun konstant overvåges af et tv-kamera og af særlige vogtere. Hun har ingen kontakt med andre indsatte i fængslet.
Jeg må retfærdigvis sige, at fængselsdirektøren for Holloway lyttede omhyggeligt til det, vi sagde, og sagde, at han ville forsøge at forbedre hendes situation inden for fængslets reglement, for så vidt det stod i hans magt. Alt, hvad vi søger, er en værdig behandling af hende, og at hun må blive ført tilbage til Nordirland, mens hun afventer udleveringsproceduren.
Det forekommer mig, at behandlingen af hende minder en del om behandlingen af fanger i Whitemoor, hvor jeg tror, der er foregået en større dækmanøvre og sammensværgelse mellem justitsmyndighederne og politikerne.

Wiebenga
Hr. formand, det er virkelig af stor betydning, at vi her som Europa-Parlament, som befolkningens direkte valgte repræsentanter taler om terrorismen. Det er uacceptabelt, at uskyldige mennesker bliver ofre for vold, også når den er politisk motiveret. Det går ikke og må ikke finde sted. Der er imidlertid et problem med terrorismen. For der findes også sådan noget som frihedskamp. Jeg behøver blot til eksempel nævne Mandelas kamp, nu Sydafrikas præsident. Men det må også være klart fra vor side, at der ikke kan herske nogen tvivl om, at i et demokrati med almindelig stemmeret må terrorisme, brugen af vold aldrig tillades. Det er en grov forbrydelse.
Den foreliggende betænkning af fru Reding finder vi også i Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe en god betænkning. Vi kan i almindelighed udmærket forlige os med den. Jeg mener, vi må udtrykke os klart og sige som forholdsregel, at terrorister, som er borgere i en medlemsstat i Den Europæiske Union, virkelig ikke har ret til asyl. Jeg tænker på Spanien, jeg tænker på Irland, det må ikke have lov at finde sted. Det må vi sige klart. Vi må afvise den slags.
Der er mere at sige om det. Tredjelande, udlandet uden for Den Europæiske Union, som støtter terroristiske bevægelser, skal der tages hårdt fat i. Til sidst vil jeg sige, at vi skal være omhyggelige i vores omgang med medierne. Talefriheden skal bevares i den forbindelse.

Puerta
Hr. formand, vi takker fru Reding for hendes betænkning, som udgør et vigtigt instrument til bekæmpelse af terrorismen, og som understreger nødvendigheden af at opbygge et virkeligt europæisk retsområde, hvor medlemsstaternes beslutninger på retsområdet gensidigt anerkendes og ligestilles.
Terrorhandlinger i Den Europæiske Union kan ikke på nogen måde retfærdiggøres under henvisning til ideologiske, religiøse, kulturelle eller nationale motiver. Og selv om det drejer sig om politiske motiver, må de betragtes som kriminelle handlinger og forfølges strafferetligt. Terrorhandlinger krænker utallige af de grundlæggende borgerlige frihedsrettigheder og navnlig retten til liv, fysisk integritet og personlig frihed, og de truer i mange tilfælde den indre sikkerhed og den økonomiske og sociale udvikling i en given region såvel som de demokratiske institutioner.
Visse medlemsstater i Den Europæiske Union konfronteres for tiden med grænseoverskridende tilrettelagte terrorhandlinger. Derfor er det nødvendigt med en række sammenhængende foranstaltninger af europæisk dimension med henblik på at koordinere indsatsen til forebyggelse og forfølgelse af terrorhandlinger.
Vores gruppe støtter derfor beslutsomt det ændringsforslag, hvori Rådet anmodes om at træffe de nødvendige foranstaltninger til, at en statsborger fra et hvilket som helst medlemsland, der er anklaget for terroraktivitet eller samarbejde med en væbnet bande, ikke kan opnå flygtningestatus i en anden medlemsstat. Asylpolitikken kan kun finde anvendelse på statsborgere fra tredjelande, som ikke lever under demokratiske forhold. Og fordi vi er demokrater og lever i et demokrati, påpeger vi, at foranstaltninger mod terrorismen altid skal holdes inden for rammerne af de lovfæstede garantier og respektere terroristernes menneskerettigheder. Det er netop demokratiets og retsstatens storhed, som vi alle her i salen forsvarer.
Når vi således anmoder om ratificering af Europol-konventionen, tilkendegiver vi samtidig vort ønske om, at der ikke etableres diskriminerende kriterier mod nogen gruppe, og at der sættes klare grænser for, hvilke informationer og kartoteker der vil blive anvendt i Europol.
Hr. formand, når vi tænker på de terroranklagedes rettigheder, må vi så meget mere tænke på de lidelser og den angst, som terrorismens ofre, pårørende, venner og medborgere udsættes for, disse ofre, som i Spanien kan være medlemmer af de væbnede styrker og sikkerhedsstyrkerne, statslige såvel som autonome, repræsentanter for demokratiske institutioner eller borgere, der tilfældigt myrdes på offentlige steder. På disse steder myrdes mænd, kvinder og børn, som kun får medieomtale, når de ikke længere er i live.
Vi mindes med harme og bevægelse de omkring 1.000 dødsofre for terrorismen i Spanien, Enrique Casas, Gregorio Ordóñez, Fernando Múgica og Francisco Tomás y Valiente, alle medlemmer af demokratiske institutioner, samt Madrids militærguvernør, Quintana Lacai, som spillede en afgørende rolle i forsvaret af det spanske demokrati mod forsøget på statskup i 1981. Vi mindes ligeledes de talrige lemlæstede som Irene Villa og ganske særligt de senest bortførte, José Antonio Ortega Lara og Cosme Delclaux, som er underkastet grusom psykisk tortur.
Jeg slutter nu, hr. formand, men samtidig med at vi mindes torturhandlingernes ofre, påpeger jeg, at det er bydende nødvendigt, at der indføres en retlig forpligtelse til at yde effektiv materiel og psykologisk hjælp til terrorhandlingernes ofre og deres familie, og samtidig appellerer vi til Europa-Parlamentet og de øvrige europæiske institutioner om i fællesskab at øge indsatsen for at beskytte menneskerettighederne, demokratiet og retsstaten.

Orlando
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil indledningsvis sige, at fru Redings fremragende arbejde er en kilde til kontroverser, men jeg tror, at dette skyldes, at hendes emne, nemlig terrorismen, i sig selv er kontroversielt. Jeg vil fremsætte to positive bemærkninger vedrørende betænkningen, nemlig for det første at åbningen af grænserne ikke øger faren for terroristaktioner, idet de traditionelle former for grænsekontrol - som fru Reding med rette fremhæver - så godt som aldrig fører til anholdelse af terrorister, og for det andet at fru Reding med rette erindrer om, at mange terroristiske handlinger organiseres og finansieres af nogle stater.
Men jeg vil dog også give udtryk for en vis forvirring. Jeg fordømmer på det stærkeste enhver form for vold. Når dette er sagt, forstår jeg ikke hvorfor det i punkt A og punkt H hævdes, at der ikke i Unionens medlemsstater kan tales om terrorisme, men alene om kriminalitet, og at det konkluderes, at politisk asyl bør begrænses til alene at omfatte borgere fra tredjelande. Jeg mener, at der her er tale om en logisk brist. Det er selvforklarende og overdrevet ideologisk ved den forestående ændring af traktaten ikke blot faktisk og med henblik på i dag, men også principielt og med henblik på fremtiden at udelukke, at der kan være tale om så meget som et enkelt behov for politisk asyl også for politiske borgere i medlemsstaterne.
I denne sammenhæng gør jeg de bekymringer, som næres af den italienske afdeling af Amnesty International , til mine, nemlig bekymringen for, at Europa som hjemsted for demokratiet, kan blive et friområde med hensyn til den grundlæggende asylret, uden hensyn til statsborgerforhold. Dette er uacceptabelt, så længe Europa, således som det faktisk gør, består af en række stater med egne domstole og politimyndigheder.

Pradier
Hr. formand, for det første vil jeg rette en tak til fru Reding for de både intelligente og realistiske ting, hun lægger i sin tekst. Man kan blot beklage, at der er tale om en initiativbetænkning, som ikke har en tvingende karakter, men lad os være tilfreds med det, vi har.
Jeg har personligt oplevet en barndom, hvor man henrettede og deporterede folk, der kæmpede imod de nazistiske undertrykkere, under det påskud at de var terrorister. Himlen være lovet har vores forældre sørget for, at det i dag for Den Europæiske Unions institutioner er retsstatsmodellen og demokratiet, der er gældende. Den politiske vold, der søger at vælte disse institutioner, kan på ingen måde retfærdiggøres, og bør bekæmpes af al magt på alle fronter.
Der er en række særdeles positive, modige og rigtige aspekter i teksten, der bør understreges. For det første at foranstaltningerne til bekæmpelse af terrorismen på ingen måde bør baseres på undtagelseslovgivning. Jeg mener, der her er tale om et stort politisk mod, som jeg fuldt ud kan tilslutte mig. For det andet at åbningen af grænserne ingenlunde har øget risikoen for terrorhandlinger.
I den forbindelse - og jeg knytter her en tråd til den foregående forhandling - bør vi nok passe på, at det billede af terrorismen, som medierne giver, ikke er med til at befæste de mest åndsvækkede - herunder visse medlemmer af denne forsamling - i deres forestillinger. Terrorismen i Europa er ikke en mikrobe, der påføres os udefra. Den er ikke en importeret vare, således som man gerne vil fremstille det. Terrorismen kommer ikke kun fra Iran, Libyen, Algeriet, Afghanistan eller andre steder fra; den fødes og vokser under udmærkede betingelser på europæisk jord, idet den suger næring af foragten for de demokratiske institutioner, af intolerancen og af yderligtgående nationalistiske krav.
Men lad os ikke gå fejl. Dette er ingen naturlov. Og her kan vores skotske kolleger og med dem en række katalanske kolleger bevise, at man sagtens kan nære nationale ønsker og samtidig have en dyb respekt for de demokratiske institutioner. Disse kolleger er efter min mening et mønsterbillede på en sådan indstilling.
Den tredje ting, jeg mener, det er vigtigt at understrege, er, at medlemsstaterne nu opfordres til at definere forsvar for terrorisme som en lovovertrædelse. Dette er nødvendigt for at give ikke kun terrorismen, men også den politiske demagogi, der undertiden omgærder den, dødsstødet.
Til sidst vil jeg sige, at det også er nødvendigt at appellere til borgerne om at vise mod til at bekæmpe terrorismen og til også at deltage aktivt i arbejdet med at reintegrere dem, der et øjeblik har ladet sig lokke til at begå terrorhandlinger, i det sociale, arbejdsmarkedsmæssige og politiske miljø.

Nicholson
Hr. formand, først og fremmest glæder jeg mig over betænkningen og vil gerne komplimentere ordføreren; det er tydeligt, at hun har investeret megen tid og meget arbejde i udarbejdelsen af den.
Terrorismen er en af det moderne samfunds svøber. Den virker inden for forskellige områder, den benytter forskellige metoder og taktikker, afhængig af, hvor den viser sit grimme fjæs. Der er altid et lille antal mennesker - og vi må erkende, at det normalt er et meget lille antal mennesker - der holder det store flertal i skak med skydevåben eller truslen om bomber.
I Nordirland, hvor jeg kommer fra, har vi lidt under langvarig terrorisme. Det har været et pres på befolkningen i dette område og har skabt en meget dyb splittelse, der fortsætter den dag i dag. Terrorismen må ikke få lov til at få succes. Vi må erkende, at vi må være parate til at beskytte offentligheden, og at lov og orden altid må have forrang.
Med hensyn til udlevering har Den Europæiske Union vist sig at have alvorlige svagheder. Den har ikke høstet hæder, for nogle lande har ikke været parate til at påtage sig deres ansvar. Der har været mange tilfælde, hvor en medlemsstat har unddraget sig sit ansvar og ikke gjort, hvad den burde. Det tjener kun til opmuntring for terroristerne. Terroristerne lever af den slags propaganda; det er det, de behøver for at overleve, det er noget, de kan bruge.
Der er ingen, der har ret til at tage andres liv, ingen overhovedet, og jeg vil aldrig forsvare nogen, der gør det. Gemene forbrydere bør behandles som gemene forbrydere, og det bør ikke glemmes, at mange under terrorismens maske aktivt er involveret i narkotikahandel og opkrævning af beskyttelsespenge, og at de tjener enorme beløb under dække af visse bogstaver i alfabetet.
Jeg har haft personlig erfaring med terrorismen i Nordirland; det er noget, jeg ikke ville ønske noget menneske. Jeg ser frem til den tid, hvor der ikke mere er terrorisme, og vi vil ikke på nogen måde gøre det behageligt for dem.

Belleré
Hr. formand, kære kolleger, siden afslutningen af den kolde krig har vi været vidne til en skærpelse af terrorismen, som først og fremmest har haft forbindelse med opblussende regionale, religiøse og etniske konflikter. Mange af disse fænomener fandtes allerede før den kolde krig, selvom de, særlig i Østlandene, kun ulmede under ruinerne af det kommunistiske regime.
Men terrorismen når nu særlig foruroligende højdepunkter i mange lande i den tredje verden og berører også Europa, og der er her tale om en ideologisk terrorisme, der udfoldes for at ramme dissidenter, og som - efter min mening - kan opdeles i religiøs og fanatisk terrorisme, der lever på forskellene mellem de nationale lovgivninger, og som udvikler sig i de lande, der sikrer bevægelses- og forsamlingsfriheden.
Det europæiske område er derfor det ideelle udklækningssted. Med henblik på en effektiv kamp mod terrorismen, uanset dens karakter, bør man - og her er jeg enig med ordføreren, fru Reding - bryde den onde cirkel, som vi er kommet til at skabe ved at hindre udbredelsen af de subkulturer, der giver næring til den, at afpolitisere - tillad mig at bruge dette ord - terroristhandlinger og alene betragte dem som almindelige kriminelle handlinger, at benytte tekniske midler i kampen mod terrorismen med infiltration og modoplysning og som led heri benytte hensigtsmæssige midler og personer, at anvende forenklede udleveringsprocedurer og uddanne et korps af dommere og ordenshåndhævere med særlig indsigt i den gældende lovgivning i de forskellige medlemsstater, at give Den Europæiske Union fællesskabsbeføjelser med hensyn til terrorisme, fordi et åbent samfund skal indføre fælles lovgivning til bekæmpelse af dette højst alvorlige problem, at styrke samarbejdet om den internationale efterforskning, herunder samarbejdet mellem domstolene samt endelig at harmonisere de strafferetlige regler i Den Europæiske Union. Alene på denne måde kan vi forsøge at nedkæmpe terrorismen. Dette er en af udfordringerne i vor tid.

Terrón i Cusí
Hr. formand, i mit land er der for få dage siden foregået bogbrændinger. Vi har oplevet, hvordan man smadrede vinduet i en boghandel, som også under diktaturets sorte år var udsat for lignende handlinger. Disse bogbrændinger fandt sted i Baskerlandet, og gerningsmændene hører til i det, vi kalder »terrorismens bagland«, og som påberåber sig »identitetsmæssige« og/eller ideologiske motiver til at forsvare voldsanvendelse. I disse motivers navn dræber, bortfører og torturerer de og tager - som hr. Alonso Puerta sagde for lidt siden - andre menneskers liv, sådan som det skete med politikeren Enrique Casas, Tomás y Valiente og så mange andre medlemmer af sikkerhedsstyrkerne og almindelige, helt tilfældige borgere, hvis liv er blevet ødelagt.
Den lidelse, som sådanne terrorhandlinger påfører de mennesker, det går ud over, er meget vanskelig at formidle og forklare. I min egen politiske gruppe er det, når jeg taler med mine gruppefæller, undertiden svært at undgå at komme til at lyde demagogisk, men jeg må også erkende, at det er vanskeligt at forstå det, når man ikke selv lever midt i det.
Jeg, der, som Bernard Pradier sagde, er katalaner og bor i et område, hvor kampen for egen identitet har stået på i meget lang tid, har aldrig forstået voldens politik og har selvfølgelig aldrig praktiseret den. Men det radikale følelsesmæssige omsving i mit syn på terrorismen skete den dag, da jeg i et arbejderkvarter i min by så, hvordan man fra et supermarked fjernede lig af mennesker, som ganske fredeligt havde været på indkøb fredag eftermiddag, og da jeg så borgernes reaktion af stille sorg og smerte.
Hr. formand, Den Europæiske Union skabtes, for at der aldrig mere skulle ske bogbrændinger, aldrig mere begås drab i nogen sags navn eller begås flere voldshandlinger, uanset hvilke motiver, der påberåbes for at retfærdiggøre dem, for i stedet at løse konflikterne ad fredelig vej, gennem dialog, og i vore demokratier er dette fuldt ud muligt.
Med den foreliggende betænkning kommer Europa-Parlamentet tættere på borgerne, som tror på, at Den Europæiske Union gør os mere fri, gør det muligt for os at leve i fred og beskytter os. Jeg vil gerne have lov at takke ordføreren, der har gjort et godt stykke arbejde, og jeg håber og anmoder om, at Parlamentet vedtager denne betænkning med stort flertal. Vore medborgere ville ikke kunne forstå, at en politisk Union bestående af demokratiske lande ikke samarbejdede mere aktivt og gjorde alt, hvad den kunne for, ud fra demokratiske præmisser, beslutsomt at bekæmpe terrorismen.
Jeg er overbevist om, at Parlamentet i morgen vil tage endnu et skridt i denne retning.

De Esteban Martín
Hr. formand, mine damer og herrer, til en start vil jeg takke fru Reding for hendes fremragende betænkning. Vi havde helst set, at det ikke var nødvendigt at udarbejde denne betænkning, men desværre er der stadig mennesker i Den Europæiske Union, som ikke respekterer reglerne for sameksistens, menneskerettighederne og de demokratiske principper. Betænkningen behandler en lang række aspekter, som de foregående talere har været inde på, f.eks. terrorisme, forebyggelse, samarbejde på rets- og politiområdet, strafferetlig forfølgelse, nødvendigheden af en snarlig ratificering af Europol-konventionen og frem for alt kategoriseringen af enhver terrorhandling som en kriminel handling, der bør strafferetligt forfølges.
Jeg vil imidlertid fremhæve to efter min mening særligt vigtige aspekter i denne betænkning. Dels opfordringen til at medlemsstaterne i deres lovgivning definerer forsvar for terrorisme som en kriminel handling og dels nødvendigheden af at yde effektiv hjælp til terrorismens ofre. Hvad angår det første punkt kan vi demokrater ikke tillade, at der straffrit udbredes artikler eller udtalelser, som retfærdiggør, forsvarer eller lovpriser terrorhandlinger. Enhver handling eller tilkendegivelse af denne type bidrager blot til at øge forvirringen og desorienteringen i kampen mod terrorismen, og enhver form for opmuntring af og støtte til terroristfænomenet bør ikke alene ikke være tilladt, men strafferetligt forfølges.
Voldsanvendelse kan aldrig retfærdiggøres, og ethvert argument mister sin værdi, når det resulterer i død og lidelse. En sådan lidelse påføres terrorismens ofre og deres pårørende, og derfor finder jeg det nødvendigt at understrege vigtigheden af, at Den Europæiske Union opretter en solidaritetsfond for terrorismens ofre. I et Europa, hvor vi taler om europæisk borgerskab, demokrati, frihed og solidaritet, må vi vise solidaritet med de af vore medborgere, der er blevet ofre for en samfundssvøbe som terrorismen, med ofrene for terror, intolerance og undertrykkelse.
Med henblik på en virkelig bekæmpelse af terrorismen er det, hr. formand, mine damer og herrer, nødvendigt, at medlemsstaterne retsforfølger ikke alene de fysiske ophavsmænd til terroraktionerne men også enhver enkeltperson, gruppe eller organisation, som har deltaget i tilrettelæggelsen, forberedelsen eller udførelsen. Uden en sådan infrastruktur ville mange af terrorhandlingerne ikke kunne gennemføres, og derfor må også de, der samarbejder med terroristerne, retsforfølges. Når der findes en demokratisk enhedsfront mod terrorismen, vil, som Parlament gentagne gange har påpeget, friheden, den fredelige sameksistens og demokratiet sejre. Der er fremsat mange solidaritserklæringer med terrorismens ofre, men en solidaritetstilkendegivelse fra EuropaParlamentet, som repræsenterer alle Den Europæiske Unions borgere, er af vital betydning.
Hr. formand, til sidst vil jeg udtrykke ønske om snarlig løsladelse af de personer, der stadig holdes indespærret af frihedens undertrykkere.

Lindqvist
Hr. formand, terrorisme er uacceptabel i et retssamfund. Den må bekæmpes på alle niveauer, men med lovlige midler. Et demokratisk samfund, som er åbent over for borgerne og omverdenen, er den bedste måde, hvorpå man kan imødegå det, der kan danne grobund for terrorisme. Endvidere kan der gøres en betydningsfuld indsats gennem foranstaltninger til forebyggelse af etniske, nationale, sociale og økonomiske konflikter. Der kan gennemføres praktiske og tekniske forbedringer. Kontrol i lufthavnene, af bagage og af data- og telekommunikationsnettene spiller også en væsentlig rolle og kan forbedres med henblik på at stoppe terrorhandlinger. Efter min mening er det på ingen måde givet, at overstatslige afgørelser er ensbetydende med effektivitet. Der kan gøres meget inden for samarbejdets rammer.
Europol må samarbejde mere med Interpol og gøre det ud fra, hvad de enkelte medlemsstater ønsker. Et synspunkt, som ikke er blevet fremført i denne debat, er, at hverken Europol, EU eller nogen anden institution må kunne give den frie presse mundkurv på. Forslaget om at opfordre pressen til at foreskrive, hvordan der skal orienteres om terrorhandlinger, finder jeg derfor uacceptabelt.

Blot
Hr. formand, kære kolleger, denne betænkning er helt klart fuld af gode intentioner og også af fornuftige foranstaltninger, vi alle kan være enige om. Vi adskiller os ikke på dette punkt. Men det bør imidlertid tilføjes, at den analyse af terrorismen, der gennemføres i betænkningen, trods alt er meget overfladisk. Europa huser åbenbart ikke kun gale, men også hellige køer, som ordføreren naturligvis ikke har turdet angribe.
Ligesom det er tilfældet med vold i almindelighed, udspringer terrorisme ikke af en hvilken som helst social sammenhæng, og dette er et emne, som ikke er blevet berørt. En lang række antropologer eller sociologer, bl.a. Arnold Gehlen, har påvist, at mennesket har behov for at være omgivet af stærke traditioner og institutioner. Ellers dukker dets voldelige natur igen op til overfladen, og det ekstremt hurtigt.
Således er rodløshed - hvad enten den er national eller social - en væsentlig årsag til vold, men også til terrorisme. Og den massive indvandring fra den tredje verden samt marginaliseringen af et stigende antal sociale grupper som følge af globaliseringen af økonomien, der er medvirkende årsag til en øget arbejdsløshed, er med til at skabe et nyt proletariat. Dette proletariat vil kunne udgøre en veritabel reservehær af fremtidige terrorister. For at hindre dette, er det nødvendigt at bekæmpe forskellige former for rodløshed, som netop er udsprunget af EU-politikken. Der er behov for at bekæmpe indvandringen og genskabe den økonomiske vækst inden for rammerne af en loyal konkurrencepraksis i modsætning til den nuværende ultraliberalistiske model. Endelig bør vi styrke de familiemæssige, nationale elle religiøse værdier, som gør det muligt at reducere volden ved at kanalisere kræfterne i den rigtige retning. Men alt dette synes at være et tabuemne.
Et andet tabu er naturligvis, at man ikke vil erkende, at kampen mod terrorismen nødvendigvis er en form for krig, og at det er umuligt at føre krig uden at genindføre dødsstraf. Man foretrækker utvivlsomt - således som det er tilfældet i en vis forbundsstat og medlemsstat - at terroristerne begår selvmord i fængslet. Dette kaster en skygge over det demokratiske retssystem.
Alt dette er stærkt hyklerisk. Efter min mening ville det være mere retfærdigt, mere værdigt og mere demokratisk at genindføre dødsstraffen for terrorhandlinger, når disse koster menneskeliv.
Dette var vist en række tabuemner, som også fortjente at blive nævnt.

Lööw
Hr. formand, det er ikke første gang, Parlamentet debatterer spørgsmålet om terrorismen, og det er let at forstå, hvorfor det er sket så tit. For det første er det naturligvis fordi, det for et parlament, som har fået sit mandat gennem en demokratisk proces, er helt uacceptabelt, at nogen i et demokratisk samfund griber til vold som en arbejdsmetode til at gennemtvinge sine mål.
En anden grund er, at det for et parlament, som daglig drøfter borgernes sikkerhed og tryghed, er en tragedie, når almindelige borgere, som ikke har noget som helst at gøre med terroristernes eventuelle krav, bliver ramt af terrorhandlinger. Det er slet og ret meningsløst, uretfærdigt og fuldstændig umenneskeligt.
For det tredje er terrorismen sammen med anden organiseret kriminalitet den største hindring for, at de europæiske borgere kan få glæde af den frie bevægelighed inden for fællesmarkedet.
Hr. formand, helt enkelt kan man vel sige, at Unionens formål er at få alle gode kræfter i Europa til at samarbejde til gavn for freden, miljøet og borgernes sundhed og tryghed. Dette kan vi naturligvis aldrig acceptere, at de onde kræfter får lov til at sabotere. Bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet i alle dens former er derfor en af Unionens vigtigste fælles opgaver. Derfor er det mig fuldstændig ubegribeligt, at medlemsstaterne ikke af al deres kraft giver sig i kast med den og f.eks. ikke udnytter de muligheder, der ligger i et mere struktureret samarbejde på det retlige og politimæssige område, men tværtimod tøver med at tage det første vigtige skridt, nemlig at ratificere Europol-konventionen. Jeg deler fru Redings oprørthed herover, og jeg er også enig i de øvrige konklusioner i denne udmærkede betænkning.

de Melo
Hr. formand, mine damer og herrer, blot et par ord for at tilkendegive min egen og gruppens tilslutning til fru Redings betænkning om kampen mod terrorismen. Det er en fremragende betænkning, som giver en mere end fyldestgørende gennemgang og vurdering af terrorismens årsager og praksis og af mulighederne for at bekæmpe den. Jeg vil især fremhæve fire punkter i betænkningen.
For det første, at det ikke er nødvendigt - og heller ikke hensigtsmæssigt - at basere foranstaltninger mod terrorismen på undtagelseslovgivning. Terrorhandlinger bør retsforfølges på samme måde som alle andre kriminelle handlinger. At betragte terrorhandlinger som en særlig form for kriminelle handlinger, der er omfattet af undtagelseslovgivning, er at tillægge disse handlinger alt for stor betydning og vægt, hvilket er helt på linje med terroristernes egne målsætninger. Det vil i den forbindelse være nødvendigt at harmonisere medlemsstaternes strafferet for at undgå, at nogle stater fortsat anvender undtagelseslove.
For det andet er det et problem, at medierne generelt blæser terrorattentater for stort op og dermed tillægger dem større betydning, end de fortjener, hvilket netop er den effekt, terroristerne ønsker. Medierne må gennem selvdisciplin - jeg understreger selvdisciplin - hindre, at de kommer til at tjene som klangbund for sådanne aktiviteter.
For det tredje må vi alle bidrage til forebyggelsen og bekæmpelsen af terrorismen på verdensplan. Det aktive forsvar for menneskerettighederne, som Den Europæiske Union er forkæmper for, er det bedste bidrag, vi kan give. Inden for denne ramme er det vores hovedforpligtelse at beskytte Den Europæiske Union mod terrorhandlinger. Der vil altid findes motiver, også motiver, der kan forekomme berettigede, til terrorhandlinger. Det vil imidlertid også altid være bedre at søge politiske løsninger på uoverensstemmelser, uanset hvor alvorlige de er, end at låse sig fast i radikale positioner, som altid før eller siden ender med vold. Men hvis volden påtvinges os, er det nødvendigt at råde over passende midler - ud over de forebyggende - til effektiv bekæmpelse af terrorhandlingerne. Med henblik herpå må Parlamentet vedtage forslagene i nærværende betænkning.
For det fjerde har vi, hr. Blot, det stærkeste politiske system i hele verden med lige så stærke institutioner. Institutionerne er stærke, endog meget stærke, fordi de er frie, solidariske, retfærdige og demokratiske.

Moretti
Hr. formand, jeg tilslutter mig den fordømmelse, Europa-Parlamentet giver udtryk for, af terroristhandlinger, vold, fremmedhad og underfundige forsøg fra regeringernes side på at kolonisere folk, undertrykke territoriale identiteter eller kvæle deres berettigede ønsker om opnåelse af frihed, selvstyre og selvbestemmelsesret. Hele Europa bør sætte sig i bevægelse for at hindre udbredelse af terrorisme, kriminalitet og vold på ethvert niveau og for, at demokratiet og frihedsrettighederne kommer til at danne grundlag for opbygningen af dette nye Europa. Jeg henleder Parlamentets opmærksomhed på, at man ikke efter forgodtbefindende må sammenblande befolkningernes legitime krav om selvstyre, som i øvrigt er fastslået på internationalt niveau ved Helsinki-aftalerne, med bevægelser, grupper eller ideologier, der intet har at gøre med disse krav. Det ville være et alvorligt indgreb i traktaternes ånd og bogstav, dersom Europa-Parlamentet hengav til tvivlsomme manøvrer, der alene havde til formål at forhindre dannelsen af et regionernes Europa og folkenes Europa.

Elliott
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere fru Reding for en betænkning, hvor hun har prøvet at nå en passende balance mellem den helt korrekte holdning at fordømme alle former for vold og terrorisme, men anerkende, at samtidig med, at vi gør det, må vi ikke tillade, at vore borgerrettigheder bliver undergravet, således at terroristerne faktisk når deres mål.
Man siger undertiden, at den enes terrorist er den andens frihedskæmper. Vi kan alle komme med eksempler fra visse lande i vor egen levetid, hvor visse mennesker er blevet betragtet på én måde af én gruppe, og på en anden af en anden. Men vi må skelne - som betænkningen gør - mellem hvad der kunne have været tilfældet for 50 år siden, da man f.eks. kæmpede mod nazismens rædsler eller modsatte sig brutale og undertrykkende regimer, og så brugen af terroristiske aktiviteter i åbne og demokratiske samfund. Som alle har sagt, findes der overhovedet ingen retfærdiggørelse for brugen af terrorisme i frie, åbne og demokratiske samfund, og bestemt ikke terrorisme, der fører til lidelse for uskyldige, som det så ofte er tilfældet.
Jeg vil også gerne understrege behovet for at sikre, at vi, ligegyldig hvad vi gør, ikke begår den fejl at tillade terroristerne at nå deres mål. Terrorisme i Den Europæiske Union bliver først og fremmest drevet af et ønske om at forstyrre det normale samfund. Hvis vi indfører sikkerhedsforanstaltninger, der er så indgribende, at et normalt demokratisk liv bliver undermineret, så spiller vi terroristernes spil og sætter dem i stand til at nå deres mål. Det må vi for enhver pris undgå. Det er en vanskelig balance at holde, men jeg mener, at det stort set sker i denne betænkning.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Reding for, at hun udmærket har sat sig ind i det vanskelige emne, som terrorismen er, og som på grund af sine mange former og generelle alvor kræver, at der hurtigt iværksættes et tættere samarbejde på europæisk og globalt plan. Jeg er tilfreds med, at Finland har udvist vilje og beredskab til at deltage et alsidigt samarbejde om denne sag under den tredje søjle. Europol-samarbejdet på grundlag af konventionen, koordineringsarbejdet om asylpolitik på grundlag af konventionen og en udvidet anvendelse af højteknologi til sikring af offentlige arealer og eksempelvis til sikring af den kollektive transport såsom fly- og togtransport og adgangen til informationer er vigtige for opretholdelsen af tryghedsfølelsen hos borgerne i vores verdensdel.
Jeg vil gerne nævne fru Redings understregning af gennemførelsen af en koordineret asylpolitik for statsborgere fra tredjelande. Det er relevant at overveje, om det er fornuftigt at anvende uendeligt med ressourcer til asylansøgninger i hvert enkelt land, uden at det undersøges, om et andet medlemsland muligvis har afslået den samme asylansøgning.
Da selve tanken bag Europas integration er skabelse af sikre levevilkår og sikring borgernes frie bevægelighed, er det nødvendigt, at Unionen på en troværdig måde kan vise, at den har vilje og ressourcer til at sikre europæernes ret til at nyde frugterne af disse principper uden truslen fra terrorismen. Terrorisme er en meget stor trussel mod civilbefolkningens sikkerhed, og som desuden øger følelsen af usikkerhed i Europa, ofte meget mere end de traditionelle snævre, især militære sikkerhedsproblemer. Terroraktionerne i den sidste tid viser, at EU især bør koncentrere sig om at eliminere yderligtgående muslimers terror og om at ansætte og uddanne eksperter.
Når vi taler om terrorisme ved hjælp af computere, kan vi konstatere, at den problemfrie informationsudveksling er en enestående fordel for samfundets funktion, men at det også er dets akilleshæl, da det er vanskeligt undgå, at den anvendes til kriminelle formål. Når man sammenligner antallet af internet-forbindelser pr. indbygger, indtager Finland en førerposition i verden, og jeg tror, at vores land som et land med højteknologisk kunnen har særdeles meget at tilbyde i form af knowhow om teknologiens udnyttelse i forbindelse med de fælles europæiske bestræbelser for at bekæmpe terrorismen.

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Reding for hendes afbalancerede og omhyggelige formulering af terrorismens problem. Punkt H i præamblet påpeger, at terrorisme på grund af den grad af demokrati, som vi har nået i Den Europæiske Union, ikke på nogen måde af nogen politiske eller ideologiske grunde kan retfærdiggøres, og hvad end motivationen måtte være, så er det stadig kriminalitet og må straffes som sådan. Hun påpeger med rette, at straffeforanstaltningerne må være i overensstemmelse med den europæiske konvention om menneskerettighederne.
Jeg bor på grænsen til Nordirland, og dette punkt gælder særlig for situationen i Nordirland, hvor motivationen i særdeleshed for nationalistisk vold er politisk. Hvis de ansvarlige blot ville standse op og tænke sig om, ville de indse, at inden for rammerne af Den Europæiske Union er de fleste af de problemer, der fremprovokerede volden for 25 år siden, blevet løst eller ved at blive løst. Alle Europas borgere, hvor de end bor, har i dag frihedsrettigheder, som tidligere blev nægtet borgerne i mange medlemsstater.
IRA's vold, i særdeleshed i Nordirland, løser ikke nogen problemer og forhindrer faktisk samfundsgrupperne i Nordirland og de to dele af Irland i at udvikle og nå den integration og fjernelse af grænser og barrierer, som Den Europæiske Union har muliggjort. I punkt 9 henledes opmærksomheden på, at økonomisk, social og kulturel udelukkelse kan bidrage til volden.
En irsk historiker, Tim Pat Coogan, støtter denne tese i sin historie om det nordirske problem, og han påpeger, at de fleste af de unge, der har holdt voldskampagnen i live de sidste 25 år, er kommet fra et lille antal ghettoer, hvor folk er fattige og underprivilegerede, og det samme gælder volden fra protestanternes side. Den kommer fra mennesker, der er opdraget i arbejderkvarterer, der er overfyldte og fattige.
Hvad voldens kilder end er, så er det en grundlæggende rettighed for borgerne i Unionen at være beskyttet imod den, og det er Parlamentets pligt at sikre, at folk, der begår kriminelle handlinger, i særdeleshed mod personer, ikke finder tilflugt i nogen medlemsstat i Den Europæiske Union. På dette punkt af udviklingen af Unionen har vi da vel fået tilstrækkelig tiltro til hinanden til at harmonisere de juridiske bestemmelser, der er nødvendige, for at hamle op med de kriminelles stigende mobilitet og den teknologi, de har til rådighed. Denne opgave må vi prioritere meget højt.

Imaz San Miguel
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Reding for hendes fremragende betænkning. Terrorisme, voldshandlinger begået af organiserede grupper for at opnå politiske, sociale eller andre mål, kan ikke på nogen måde retfærdiggøres. Såvel fra et etisk som et politisk synspunkt er anvendelse af vold uacceptabel. I et demokratisk samfund som det europæiske er og bør alle projekter være legitime og acceptable, under forudsætning af at de tilstræbes realiseret ad fredelig vej og med folkelig opbakning. Derfor må afvisningen af voldsanvendelse, uanset hvilket mål den tjener, være total.
Den Europæiske Union har brug for instrumenter til at bekæmpe organiserede terrorgrupper, så meget mere som der er etableret et fælles område uden grænser, og der i stadig højere grad åbnes op for fri bevægelighed for personer. Men netop af den grund er det nødvendigt, at Unionen råder over to komplementære redskaber til bekæmpelse af terrorismen. Dels må der oprettes et fælles politi- og retsområde med et intensiveret samarbejde mellem, som det hedder i beslutningen, de kompetente myndigheder, dvs. politimyndighederne på forskellige niveauer; i Spanien er det baskiske politi, Ertzaintza, således kompetent inden for den autonome regions jurisdiktion. Og dels må lovgivningerne tilnærmes, således at ophavsmændene til terrorhandlinger ikke kan opnå beskyttelse og hjælp i andre medlemsstater.
Så meget om nødvendigheden af at fremme politisamarbejdet. Hertil skal føjes en streng overholdelse af menneskerettighederne i forbindelse med bekæmpelsen af terror og terrorhandlinger for at bevare de demokratiske systemers legitimitet. Og som det understreges i beslutningen, er en politimæssig indsats ikke tilstrækkelig til at løse konflikterne i vore samfund. Det er nødvendigt at fremme den demokratiske dialog, og derfor fremsætter Europa-Parlamentet i nærværende beslutning en opfordring til Den Europæiske Unions medlemsstater om at fremme den demokratiske dialog for at bidrage til løsningen af politiske konflikter.
Der må gøres en indsats på det politimæssige område, men det er lige så vigtigt at skabe betingelser for en dialog, der ikke udelukker nogen, således at alle enkeltpersoner og grupper inder, at deres politiske mål kan omsættes i praksis inden for demokratiets rammer på én betingelse, nemlig at borgerne bakker op om de pågældende projekter, dvs. at der kan opnås et demokratisk flertal for dem.

Pomés Ruiz
Hr. formand, vi hilser fru Redings betænkning velkommen, hvoraf det med al ønskelig tydelighed fremgår, at vi i vort civiliserede Europa stadig lider under terrorens svøbe. Mange af EuropaParlamentets medlemmer ved af egen erfaring fra deres valgkredse, at terrorismefænomenet udgør den mest eklatante overtrædelse af menneskerettighederne, og nogle medlemmer har endog stiftet bekendtskab med fænomenet inden for deres nærmeste familie.
Hvilket formål tjener staternes suverænitet? Det er på tide, at vi indser, at beskyttelsen af retten til liv og personlig frihed må gøres til et fællesskabsanliggende, og at Europol hurtigst muligt sættes i stand til at varetage sine opgaver i forbindelse med terroristiske aktiviteter, hvilket er en ubetinget nødvendighed i den tid, vi lever i. I Spanien har to borgere nu i længere været holdt indespærret af terrorbanden ETA. Hustruen til en af disse, tjenestemanden Ortega Lara, aflagde besøg i Europa-Parlamentet i november og anmodede om solidaritet og støtte, hvilket hun fik tilsagn om fra Parlamentets formand og samtlige medlemmer.
Det er, som fru Reding sagde, på tide, at vi udskifter ord med handling og gør os klart, at terrorismen har grobund i et marked og et bagland, som må nedbrydes, og som vil blive nedbrudt med politiske og retslige argumenter som dem, der er indeholdt i nærværende betænkning, som jeg håber Parlamentet vil vedtage i morgen.
Det er på tide, at vi sætter handling bag vore ord og gør os klart, at det er nødvendigt at begynde at opbygge fremtidens Europa på grundlag af respekt for de mest grundlæggende borgerlige frihdedsrettigheder, nemlig retten til liv og personlig frihed.
Tak for Deres betænkning, fru Reding, vi må håbe, at den i morgen bliver vedtaget med enstemmighed.

Gradin
Hr. formand, ærede medlemmer! Europa har i de seneste årtier oplevet en bølge af terrorhandlinger. Udøverne har tilhørt såvel indenlandske grupper som organisationer, der hører hjemme uden for Europa. Vi husker alle de mange flykapringer, bombeattentater, mord og kidnapninger. Reaktionen herpå var en øjeblikkelig international mobilisering inden for terrorismebekæmpelsen. Som svensk minister var jeg i en del af denne periode også ansvarlig for spørgsmål vedrørende terrorisme. Jeg kunne derfor på nært hold iagttage, hvordan der skete betydelige forbedringer i den generelle sikkerhedstænkning rundt omkring i Europa. Flysikkerhed blev et begreb. Ambassader og andre udsatte bygninger fik en væsentlig bedre beskyttelse. Beslutningstagere og alle mulige mennesker i nøglepositioner måtte finde sig i at leve med personbeskyttelse. Vore politifolk blev uddannet, og myndighederne fik øgede ressourcer og beføjelser. Vigtigst af alt var det meget intensive internationale samarbejde om bekæmpelse af terrorisme, som hurtigt blev opbygget. Jeg tænker ikke mindst på TREVI-samarbejdet, som jo i mange henseender har været en forløber for det nuværende politisamarbejde i Unionen. Dette samarbejde har gjort det muligt at fængsle et antal terrorister og opløse deres organisationer. Det er blevet betydeligt vanskeligere for nye grupper at etablere sig. Bekæmpelsen af terrorismen er måske et af de bedste eksempler på, hvor stor betydning et tæt internationalt samarbejde kan have, og hvor succesrigt det kan være, når det gælder om at bekæmpe organiseret kriminalitet.
De senere års positive politiske udvikling i Mellemøsten, det tidligere Sovjetunionen og Central- og Østeuropa har naturligvis også spillet en stor rolle. Jeg er helt enig med fru Reding, når hun i sin betænkning peger på nødvendigheden af at finde politiske løsninger på de konflikter, som giver næring til terrorismen. Vi må også gøre noget ved dens grundlæggende årsager.
Terrorismen giver imidlertid stadig anledning til meget stor bekymring såvel i som uden for Europa. Terrorhandlingernes antal er ganske vist faldet i det seneste tiår, men antallet af ofre tenderer mod at øges. Man kan sige, at udviklingen går i retning af færre, men mere alvorlige internationale terrorhandlinger.
Inden for rammerne af EU-samarbejdet om retlige og indre anliggender er terrorismen blevet taget op ved flere lejligheder. Fru Reding nævner eksempelvis La Gomera-erklæringen om terrorisme, der blev vedtaget af Rådet i oktober 1995. Denne erklæring peger, ligesom fru Redings betænkning, på nødvendigheden af en fælles indsats i terrorismebekæmpelsen.
Det, der betyder mest lige i øjeblikket, er, at terrorismen gøres til en del af Europols ansvarsområde efter ikrafttrædelsen af konventionen. Derfor noterer jeg med tilfredshed, at fru Reding, ligesom mange af de øvrige talere i forsamlingen, har opfordret medlemslandene til snarest muligt at ratificere Europol-konventionen. Indtil nu er det kun Det Forenede Kongerige, der har gjort det. Det irske formandskab opfordrede samtlige medlemslande til at ratificere konventionen i løbet af 1997. Jeg vil gerne tilføje, at jeg anser det for særdeles nødvendigt, at man parallelt med denne ratifikation også tager fat på konventionen om udlevering; den spiller nemlig også en væsentlig rolle for bekæmpelsen af alt, som har med terrorisme at gøre. Fru Redings betænkning er således både aktuel og væsentlig. Bekæmpelsen af terrorismen må også fremover være et højtprioriteret spørgsmål i Den Europæiske Union.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Unionens fremskridt i 1995
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0396/96) af Valverde Lopez for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om rapporten fra Det Europæiske Råd til Europa-Parlamentet om Unionens fremskridt i 1995 (i medfør af artikel D i traktaten om Den Europæiske Union)(C4-0409/96).

Valverde López
Hr. formand, vi tager nu hul på den årlige forhandling om Den Europæiske Unions fremskridt i medfør af artikel D i Maastricht-traktaten, hvori det er fastsat, at Det Europæiske Råd har til opgave at give Unionen de nødvendige impulser til dennes udvikling og udstikke de generelle politiske retningslinjer. Endvidere hedder det i traktaten, at Det Europæiske Råd skal forelægge en årlig rapport om Unionens fremskridt, hvilket indebærer en forpligtelse til at etablere en dialog mellem Det Europæiske Råd og Parlamentet. For at denne politiske dialog kan blive effektiv, er det nødvendigt, at Det Europæiske Råd forpligter sig til at afslutte rapporten på topmødet i december, og at Europa-Parlamentet udviser den fornødne politiske følsomhed og afholder en generel debat herom på plenarmødet i februar eller marts hvert år.
På den anden side skal det påpeges, at Det Europæiske Råds funktioner er forskellige fra EU-Rådets, og at dets årlige rapport ikke kan begrænse sig til en ren og skær formel opremsning af de retsakter, der er vedtaget i referenceperioden, men at den skal indeholde en politisk vurdering af aktiviteterne og en præsentation af de overordnede politiske mål og ideer. Der skal finde en åben dialog sted mellem Parlamentet og Det Europæiske Råd om de generelle politiske retningslinjer for det indeværende år. En sådan dialog vil styrke Unionens politiske indsats og give den dobbelt legitimitet.
På dette afgørende tidspunkt i Den Europæiske Unions konsolideringsproces er det af største vigtighed, at borgerne modtager klare, præcise og beslutsomme budskaber om Unionens overordnede politiske mål. Som i enhver virksomhed er det afgørende, at klart definerede perspektiver skaber den fornødne sikkerhed og tryghed. Det største problem for den europæiske integrationsproces, og navnlig i forhold til den offentlige opinion, er de nationalistiske og vildledende fortolkninger af de institutionelle aftaler, som nogle regeringschefer præsenterer deres vælgere for. Fra Europa-Parlamentet skal der lyde et klart budskab om støtte til mange af de afgørelser, der er truffet på De Europæiske Råd, samt en kritisk undsigelse af de regeringschefer, som ikke udviser behørig loyalitet over for de institutionelle aftaler og dermed skaber forvirring og usikkerhed i den offentlige opinion.
Endvidere er disse skæve og partiske fortolkninger desværre ofte mediernes yndlingsemne på grund af den drejning i retning af det skandaløse og destabiliserende, som nogle af ideerne får. Fra sådanne debatter, som den vi i dag har om Unionens tilstand, skal borgerne modtage budskaber, som giver håb for fremtiden, budskaber, som understreger, at Det Europæiske Råd og Europa-Parlamentet, selv om de kan have divergerende holdninger på bestemte punkter, er solidariske med hensyn til den politiske Unions overordnede mål.
Efter forhandlingen i dag bør det klart fremgå, hvorledes de to institutioner forholder sig til de mål, der er opstillet i det foreliggende forslag til beslutning, som er vedtaget i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål med en høj grad af konsensus mellem alle de politiske grupper, som jeg takker for deres bidrag og støtte. I forslaget opsummeres Europa-Parlamentets holdning til de væsentligste udfordringer, som Unionen står overfor: Den Økonomiske og Monetære Union, beskæftigelse, det indre marked, unionsborgerskab, fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, retlige og indre anliggender, udvidelse og det omfattende emne regeringskonferencen.
For kort at karakterisere Parlamentets forslag kan det siges, at de er sammenfaldende med de mål, der blev fastsat på Det Europæiske Råds samling i Madrid, og som er opstillet i den såkaldte »Agenda 2000«, som efter vores mening bør opfyldes på alle punkter tillige med de præciseringer, der er blevet tilføjet på topmøderne i Firenze og Dublin.
Europa-Parlamentet finder det vigtigt over for den offentlige opinion at bekræfte, at det tilslutter sig de generelle mål, som Det Europæiske Råd har opstillet, og at de fastsatte frister og betingelser skal opfyldes, således at de forskellige problemer løses inden for den fastsatte frist, og ethvert forsøg fra stats- eller regeringschefers side på at ændre det aftalte eller sammenblande de forskellige allerede behandlede eller planlagte emner afvises.
Sammenfattende tilslutter Europa-Parlamentet sig indførelsen af den fælles valuta og udvidelsen - som det betragter som en enestående chance for at forene Europa politisk -, men det understreger ikke desto mindre, at man på regeringskonferencen bør beslutte at udstyre Unionen med de nødvendige instrumenter til at gennemføre denne udvidelse med succes.
For så vidt angår udviklingen af politikken på området retlige og indre anliggender, er det, som Parlamentet gentagne gange har påpeget, vigtigt, at den gøres til et fællesskabsanliggende, og at der etableres et europæisk retsområde og en fælles strategi til bekæmpelse af terrorisme og ulovlig handel med narkotika, hvilket klart fremgik af den forudgående debat.
Også på området fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik må der gøres fremskridt efter de linjer, der er udstukket i Maastricht-traktaten. Det Europæiske Råd må se i øjnene, at de nuværende samarbejdsmekanismer har været en fiasko, og at det er nødvendigt beslutsomt at fremme integrationsprocessen.
Til sidst skal det påpeges, at borgerne må have sikkerhed for, at Det Europæiske Råd er besluttet på at gøre fremskridt med styrkelsen af de rettigheder, som definerer unionsborgerskabet, og vi vil en passant udtrykke påskønnelse af Kommissionens initiativ til at gennemføre en informationskampagne. Andre af gruppens medlemmer vil tage andre emner op til behandling, og jeg skal derfor ikke komme nærmere ind på disse.

Schäfer
Hr. formand, mine damer og herrer, Rådets skriftlige rapport er fastsat i EU-traktaten. Den årlige behandling af den i Europa-Parlamentet må imidlertid ikke blive degeneret til et ritual. Derfor vil jeg gerne benytte forhandlingen i dag til at tale om konkrete perspektiver i forbindelse med den fælles europæiske fremtid og i den forbindelse tage vigtige begivenheder i 1995 op.
For det første: udvidelsen til 15 medlemsstater. Dette resultat var samtidig et signal til den nødvendige omlægning af Fællesskabet og de ændrede politiske rammebetingelser. Dette behandler regeringskonferencen som bekendt nu.
For det andet: Refleksionsgruppens aktiviteter under Carlos Westendorps ledelse med to medlemmer af EuropaParlamentet. Her blev det tilkendegivet, at uden deltagelse af Den Europæiske Unions borgere og deres demokratisk valgte repræsentanter er denne omlægning ikke gennemførlig. Derfor skal resultatet af regeringskonferencen også efterkomme Europa-Parlamentets krav.
For det tredje: det resolutte engagement på Det Europæiske Råd i Madrid med hensyn til at gennemføre Den Monetære Union. Vi følger meget opmærksomt, men ikke uden kritik, hvad Rådet nu udfører af arbejde med henblik på gennemførelse af disse beslutninger.
For det fjerde: fastsættelsen af en politisk dagsorden for de kommende år, dvs. regeringskonference, Monetær Union, udvidelsesforhandlinger samt revisionen af de finansielle overslag og de egne indtægter. Med henblik på denne dagsorden skal der på topmødet i Amsterdam i midten af juni tilvejebringes grundlæggende reformer til Den Europæiske Union.
1995 har dog også efterladt problemer, som stadig er fuldstændig uløste. Det er for det første Europas udenrigspolitiske svaghed, som i virkeligheden skyldes 15 regeringers manglende evne til at handle i fællesskab, jf. Jugoslavien. Men det er frem for alt også den sociale katastrofe, nemlig arbejdsløsheden. Den var i 1995 såvel som i 1996 et prioriteret spørgsmål i Det Europæiske Råd, uden at der kunne opnås et håndgribeligt resultat. Regeringskonferencen skal derfor tilvejebringe forbedringer med et nyt kapitel om beskæftigelsespolitik og afvikling af Storbritanniens sociale opt-out . Men det er ikke tilstrækkeligt. som led i en koordinering på fællesskabsplan skal medlemsstaterne overtage deres ansvar for en positiv udvikling på arbejdsmarkedsområdet. Politisk demokrati og velfærdsstat forbliver uadskillelige fundamenter for den videre europæiske integration.

Ullmann
Hr. formand, jeg vil gerne navnlig takke ordføreren for, at han har udarbejdet en kritisk betænkning. Jeg har intet at tilføje til hans kritik bortset fra, at jeg fuldt og helt støtter den. Jeg vil dog fokusere på et spørgsmål, nemlig punkt 34 i betænkningen, hvor Rådets mangel på vilje på regeringskonferencen beklages. Jeg mener af denne mangel på vilje skyldes en grundlæggende uklarhed, en manglende klarhed over det mål, som Den Europæiske Union selv opstillede i Maastricht, nemlig overvindelsen af det europæiske kontinents deling og at gøre dette ved at tilvejebringe grundlagene for det fremtidige Europas udformning. Maastricht-traktaten siger selv, hvad disse grundlag hviler på: De Forenede Nationers Pagt, principperne i Helsingfors-slutakten og Paris-charteret. Det har tungtvejende konsekvenser, når man baserer sig på disse grundlag, da disse grundlag ikke længere kan gennemføres i form af en traditionel udenrigs- og sikkerhedspolitik, som det stadig væk forsøges, men derimod alene i etableringen af en fredsordning, som netop endnu ikke findes, netop i skikkelse af det kun fremtidige Europa. Jeg må desværre sige - og jeg siger det også i Deres tilstedeværelse, hr. kommissær - at jeg i Rådets dokumenter til Dublin II ikke engang har kunnet finde spor af en bevidsthed om denne kolossale opgave!

Berthu
Hr. formand, rapporten om Unionens fremskridt i 1995, som vi behandler i dag, analyserer EU-politikken ud fra en forkert indfaldsvinkel, som ses allerede i den første betragtning, ifølge hvilken Unionen på samme tid bygger på en demokratisk legitimitet i skikkelse af Europa-Parlamentet og på en statslig legitimitet i skikkelse af Det Europæiske Råd.
Uanset hvor klassisk denne fremstilling er, dækker den det væsentlige. Der findes en primær legitimitet, der går forud for de to øvrige, men som ikke omtales i tilstrækkelig grad, nemlig en legitimitet i skikkelse af de nationale parlamenter. Dette er i dag, og så længe man ikke kan tale om et europæisk folk, den primære legitimitet, således som det med rette er nævnt i den tyske forfatningsdomstols afgørelse fra oktober 1993 vedrørende Maastricht-traktaten.
Denne primære legitimitet udøver ikke kun en indirekte virkning på Unionen gennem de nationale regeringers beføjelser, den udøver også en direkte virkning, idet det er de nationale parlamenter og ofte selve befolkningen, der ratificerer traktaten, som Europa-Parlamentet er underlagt i lighed med de øvrige EU-institutioner.
Det er nødvendigt at minde om denne underordnede rolle for at forklare, hvorfor det - i modsætning til synspunktet i rapporten - er helt naturligt, at Europa-Parlamentet ikke sidder med ved forhandlingsbordet under regeringskonferencen. Det er også nødvendigt endnu en gang at imødegå idéen om at udvide anvendelsesområdet for den fælles beslutningsprocedure til at omfatte alle retsaktstyper, som også luftes i rapporten. For selv om Europa-Parlamentet er baseret på almindelige valg, repræsenterer det forskellige nationer anskuet som en helhed og ikke individuelle borgere, mellem hvilke der er en fuldstændig lighed. Endvidere nyder Europa-Parlamentet kun en sekundær legitimitet i forhold til de nationale parlamenter, og det kan på ingen måde træde i stedet for disse.
Man kunne rejse spørgsmålet, om det forhold, at man har fortrængt sandheden om denne primære legitimitet, ikke er en af hovedårsagerne til det demokratiske underskud i Unionen.

Corbett
Hr. formand, dette er et bevægende øjeblik for mig, da det er min jomfrutale i EuropaParlamentet, første gang jeg tager ordet i en debat. Det er med stor glæde, at jeg deltager i en debat om den fremtidige udvikling af Den Europæiske Union. Jeg er altid gået stærkt ind for udviklingen af Den Europæiske Union. Da jeg var studerende, var jeg en af dem, der koordinerede kampagnen for et ja til folkeafstemningen i Det Forenede Kongerige og det fortsatte medlemskab af Den Europæiske Union. Jeg anførte faktisk en delegation af studerende hele vejen til Rom i 1975 for at demonstrere uden for et møde i Det Europæiske Råd for at få direkte valg til Parlamentet, hvilket var til overvejelse på det pågældende møde.
Senere talte jeg ved den store demonstration, der fandt sted uden for Europa-Parlamentet ved det første møde nogen sinde i det direkte valgte Parlament i Strasbourg i 1979, og endnu senere havde jeg den fornøjelse at arbejde for Parlamentet for netop det udvalg - Udvalget om Institutionelle Spørgsmål - der har udarbejdet den betænkning, vi har til overvejelse i aften. Dengang udarbejdede hr. Spinelli betænkningen med udkastet til traktat om Den Europæiske Union. Det er ikke mange år siden, men vi er nået langt siden da.
Denne betænkning ser på, hvor langt vi nåede i et bestemt år - 1995. Hvis jeg har et forbehold angående deltagelse i denne debat, så skyldes det, at jeg ikke mener, at vi burde holde denne debat i denne form. Vi drøfter jo begivenheder i 1995, og nu befinder vi os i begyndelsen af 1997. Desuden drøfter vi en betænkning om en rapport. Vi drøfter en betænkning fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om rapporten fra Det Europæiske Råd om begivenhederne i 1995, hvilket ligger et godt stykke tilbage i tiden. Jeg tror ikke, at det er en særlig fornuftig procedure for Parlamentet. Det ville være langt mere fornuftigt simpelt hen at drøfte rapporten fra Det Europæiske Råd som sådan i plenarforsamlingen, når vi får den, måske forelagt af Rådet eller Det Europæiske Råd til den tid, og så afslutte debatten med en beslutning om at afslutte debatten om dette emne på det tidspunkt og ikke udarbejde en betænkning om en rapport og drøfte den et år senere, når problemerne forlængst er glemt.
Hvis jeg ser på begyndelsen af denne betænkning, så henviser den til, at vi allerede har en årlig betænkning om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik med et forslag til beslutning, en betænkning om retlige og indre anliggender med et forslag til beslutning, og ved hvert møde i Det Europæiske Råd har vi haft en debat, der har tendens til at blive en generel debat om Unionens tilstand. Vi har en årlig debat om Unionens tilstand som sådan. Vi har en debat ved begyndelsen af hvert formandskab for Rådet, der i regelen drejer sig om, hvor vi nu befinder os, og hvor vi bør bevæge os hen, og vi har en debat om Kommissionens program ved begyndelsen af hvert år. Det forekommer mig at være et alt for stort antal generelle debatter om Unionens tilstand, og med yderligere én nu, om hvad der skete for næsten to år siden, så forekommer det mig trods det store arbejde, der er lagt i den - og jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse over for ordføreren for at gøre dette hvert år, det er ikke nogen kritik af ordførerens store arbejde - at vi bør tage vor procedure op til overvejelse på dette punkt. Jeg vil stille et ændringsforslag til forretningsordenen for at forsøge at stramme op på vor procedure på dette punkt.

Formanden
Tak, hr. Corbett, og til lykke med Deres jomfrutale.

Spiers
Hr. formand, jeg vil også gerne komplimentere Richard Corbett for hans jomfrutale. Det er måske overraskende, at jeg var enig i alt det væsentlige, han sagde, og jeg håber, at han vil have det på samme måde med mig. Jeg er enig i en stor del af dette beslutningsforslag, men måske kan jeg gå bort fra Parlamentets høflige konventioner ved at koncentrere mig om det, jeg er uenig i.
Jeg har ingen vanskeligheder med første linje i beslutningsforslaget. Problemet begynder i anden linje, der taler om Den Europæiske Unions »fremskridt«, som om Unionen altid må gå frem. Vi må spørge: «Fremskridt hen imod hvad?« og »Hvem driver denne bevægelse?« Beslutningsforslaget går simpelt hen ud fra, at Den Europæiske Union fortsat vil gøre mere og mere og gøre det uden at have de strukturer på plads, der kan sikre en tilfredsstillende demokratisk kontrol og uden at have tilslutning fra befolkningen i Den Europæiske Union.
Mange flere sager bliver allerede afgjort på europæisk niveau end de fleste europæere er klar over. Integrationsprocessen bliver i overvældende grad drevet af en elite af politikere, herunder dem, der er repræsenteret i Ministerrådet. Men til trods for al snakken i beslutningsforslaget om at styrke den demokratiske legitimitet, er det ikke klart, at dette integrationstempo har tilslutning fra det store flertal af EU's borgere.
Det forekommer mig i hvert fald bizart at sige i punkt F, at »det eneste passende svar« på nationalisme og økonomisk og social uvished er »styrkelse af den europæiske integration«. Det forekommer mig at være teologi og ikke politik, og at hvile på tro og ikke på fornuft. Den slags snak gør de hyppige forsikringer fra europæiske politikere fra alle institutioner siden Maastricht om, at EU ikke skal forsøge at tiltage sig nye beføjelser, men simpelt hen stræbe efter at gøre det, det gør nu, noget bedre, til det rene nonsens.
Vi ved, at tempoet i den europæiske integration vil vokse en hel del med Den Økonomiske og Monetære Union, noget som man ukritisk glæder sig over i beslutningsforslaget. I 1995 forekommer de fiskale og politiske implikationer af ØMU'en næppe at have været taget op til overvejelse. Vi hørte tidligere fra kommissær Oreja, at Kommissionen kun lige er ved at begynde at tænke på gennemførelse af den. ØMU'en repræsenterer en gevaldig oppustning af Europas beføjelser på alle områder. Vi ved, at Europas borgere har alvorlige forbehold over for ØMU'en, men de går i søvne ind i den uden en ordentlig debat. De får simpelt hen at vide, at der ikke er brug for nogen debat, fordi beslutningen blev taget for flere år siden af nogle få politikere i Maastricht.
Jeg ved, at mine synspunkter er i mindretal i min gruppe og i Parlamentet, men de, der virkelig bekymrer sig om EU's succes - som jeg gør - bør, når vi ser på Rådets resultater i 1995, eller når vi når til at se på dets resultater i 1997 umiddelbart før næste årtusinde, meget klart sige, at Europa må sætte tempoet ned. Hvis euro-eliten uden at få Europas befolkning med fortsætter med at galopere hen ad vejen mod »en stadig snævrere sammenslutning«, som uundgåeligt må ende som en fælleseuropæisk stat, så er jeg meget bange for, at det hele vil ende med gråd og tænders gnidsel.

Oreja Aguirre
Hr. formand, mine damer og herrer, først og fremmest vil jeg takke ordføreren, hr. Valverde, for hans fremragende betænkning, som er så meget mere fortjenstfuld, som der heri gives en politisk vurdering af de vigtigste udfordringer, som Den Europæiske Unions institutioner i dag står overfor. Dernæst vil jeg benytte lejligheden til at sige, hvor stor en glæde det var for mig at lytte til hr. Corbetts jomfrutale, da jeg tidligere i flere år har arbejdet sammen med ham her i Parlamentet, og det var mig en stor fornøjelse at høre hans indlæg, der er fyldt med politiske fremtidsplaner og relevante forslag til, hvad fremtidige rapporter af denne karakter skal indeholde.
Jeg kan fuldt ud tilslutte mig hr. Valverdes synspunkt vedrørende formålet med den årsrapport, som Det Europæiske Råd i henhold til artikel D i traktaten om Den Europæiske Union skal forelægge om Unionens fremskridt. Der er rent faktisk ingen grund til at overlappe de fællesskabspublikationer, som i forvejen giver en oversigt over Unionens aktiviteter. Jeg tænker på den almindelige beretning om Den Europæiske Unions virksomhed, hvis 1996-udgave kan fås fra og med den 11. februar i år, samt den månedlige EU-bulletin.
Det Europæiske Råds rapport skal snarere, som ordføreren sagde, give en politisk vurdering af fremskridtene og vanskelighederne for Den Europæiske Union i den omhandlede periode og på grundlag heraf udstikke de generelle politiske retningslinjer. Denne problemstilling er der fyldestgørende redegjort for i hr. Valverdes betænkning, hvis synspunkter Kommissionen i alt væsentligt deler.
I lighed med Europa-Parlamentet mener også Kommissionen, at der i traktaten bør indføjes et kapitel om beskæftigelse, og at fremme af tjenesteydelser af almen interesse, et nøgleelement i det, der kan kaldes »den europæiske samfundsmodel«, bør indføjes som målsætning i traktaten, og at Unionen bør skaffe sig et egnet retsgrundlag til effektivt at bekæmpe bedrageri og beskytte Fællesskabets finansielle interesser.
At sætte borgeren i centrum i Den Europæiske Union er ligeledes et anliggende, som ligger Kommissionen stærkt på sinde, som det fremgår af dens rapport af 28. februar 1996 om regeringskonferencen. Og hr. Schäfer henleder med rette opmærksomheden på Westendorp-Gruppens arbejde, eftersom dette rent faktisk var udgangspunktet, og denne gruppe netop opholdt sig ved nødvendigheden af i højere grad at inddrage borgerne.
At fjerne hindringerne for den frie bevægelighed for personer er af afgørende betydning, ligesom det er vigtigt, at en stor del af samarbejdet på området retlige og indre anliggender lægges ind under fællesskabskompetencen, og at muligheden for fælles aktioner på de øvrige områder under den tredje søjle styrkes.
Kommissionen mener også, at det er nødvendigt at forenkle og demokratisere beslutningsprocessen og gøre den mere gennemskuelig og forståelig for borgerne. Og i den forbindelse har den i sin rapport fra juli 1996 slået til lyd for at udvide den fælles beslutningstagnings anvendelsesområde til samtlige lovgivningsaktiviteter. Til hr. Berthu, der rejste spørgsmålet om legitimitet, vil jeg sige, at der efter min mening rent faktisk er tale om dobbelt legitimitet: staternes og befolkningernes. Og på grundlag af denne dobbelte legitimitet spiller såvel de nationale parlamenter som Europa-Parlamentet en vigtig rolle.
Styrkelsen af Unionens identitet udadtil er et andet fælles mål for Europa-Parlamentet og Kommissionen, hvilket hr. Ullmann var inde på i sit indlæg. Med dette mål for øje må der, selv om det ikke er let, fastsættes nogle fælles mål for forhandlingerne. Ligeledes med dette mål for øje er det nødvendigt at skabe større sammenhæng i Unionens eksterne aktion. Det er nødvendigt at styrke Unionens aktionsmidler, navnlig på det handelspolitiske område. Det er endvidere nødvendigt at videreudvikle den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik ved at oprette et analysecenter og samtidig udvide de områder, hvor der kan træffes afgørelse med kvalificeret flertal. Og endelig er det nødvendigt gradvis at styrke Unionens identitet på sikkerheds- og forsvarsområdet.
Konkluderende, hr. formand, tilslutter Kommissionen sig helt og fuldt ordførerens synspunkt, at Den Europæiske Unions fremtid, herunder Den Økonomiske og Monetære Union og udvidelsen, primært afhænger af, at der opnås gode resultater på regeringskonferencen. At gennemføre en seriøs reform er ikke en luksus til glæde for nogle institutioner, som ønsker at hævde deres egen funktion. Det er den eneste måde, hvorpå man kan give Unionen de nødvendige ressourcer til at beskytte sine interesser udadtil, til at imødekomme borgernes ønsker og modtage de lande, der søger om tiltrædelse.
Det glæder mig at konstatere, hr. Valverde, at De i betænkningen udtrykker støtte til Kommissionens indsats på regeringskonferencen og opmuntrer den til at fortsætte bestræbelserne på at opfylde disse mål.

Spiers
Hr. formand, eftersom vi drøfter en rapport fra Rådet, bør vi så ikke have et svar fra Rådet?

Formanden
Nej.

Spiers
Hvorfor ikke?

Formanden
Traditionelt svarer de ikke under denne debat. Jeg ved ikke, hvorfor vi har denne tradition, men det har vi.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Kulturelle aspekter i EU's virksomhed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0410/96) af Escudero for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om Europa-Kommissionens 1. rapport om hensynet til de kulturelle aspekter i Det Europæiske Fællesskabs virksomhed (KOM(96)0160 - C4-0249/96).

Escudero
Hr. formand, jeg skal kort præsentere hovedlinjerne i den foreliggende betænkning, der som udgangspunkt har den indbyrdes afhængighed mellem den kulturelle og den politiske virksomhed i Den Europæiske Union. Som bekendt var integrationsprocessen i sin indledende fase knyttet til økonomiske interesser, men fra og med Maastricht-traktaten har integrationsprojekterne fået en væsentlig anderledes dimension og har nu til formål at skabe et unionsborgerskab, idet den mest grundlæggende og ambitiøse målsætning er at virkeliggøre det europæiske borgerskab.
I Vestens politiske historie har opnåelsen af borgerskab altid været forbundet med eksistensen af et ideologisk og kulturelt fællesskab. Det kulturelle er ikke en lærd term eller et adjektiv til udsmykning af teksten, men selve kernen i og eksistensberettigelsen for det europæiske borgerskab, som man ønsker. Hvis der ikke findes kulturelle og ideologiske rammer og systemer, findes der ikke noget politisk fællesskab. Og hvis der ikke er noget politisk fællesskab, findes der intet europæisk borgerskab.
I traktaten om Den Europæiske Union findes henvisningerne til kulturområdet i artikel 3, artikel 92 og ikke mindst i den vigtige artikel 128, som udgør et nyt afsnit - IX - om kultur. I sidstnævnte artikel hedder det, at Fællesskabet bidrager til, at medlemsstaternes kulturer kan udfolde sig, idet det respekterer den nationale og regionale mangfoldighed og ved sin indsats fremmer samarbejdet mellem medlemsstaterne ved at støtte og udbygge medlemsstaternes indsats på en række områder og ligeledes ved at fremme samarbejdet om disse emner med tredjelande.
I henhold til artikel 3 B i traktaten handler Fællesskabet på de områder, som ikke hører ind under dets enekompetence - hvilket naturligvis gælder for det kulturelle område - i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, kun hvis og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne. Dette indebærer, at Fællesskabets virksomhed er afhængig af subsidiaritetsprincippet, og eftersom dette princip ikke grunder sig på empiriske data, men på et abstrakt begreb, er Fællesskabets virksomhed afhængig af, hvordan dette subsidiaritetsprincip fortolkes. Efter vores mening bør der opretholdes en fleksibel fortolkning, eftersom en radikal og stiv fortolkning i praksis ville umuliggøre Unionens deltagelse, som under alle omstændigheder bør holdes inden for de i artikel 128 anførte grænser.
Behandlingen af Fællesskabets kulturelle virksomhed bør gå længere end til bestemte programmer for direkte aktioner - KALEJDOSKOP-, ARIANE- OG RAPHAEL-programmerne -, som under alle omstændigheder er prisværdige og værd at støtte, og analysere alle administrative og finansielle handlinger, der kan have nogen indvirkning på kulturområdet.
Man bør under hensyntagen til medlemsstaternes initiativ og folkeslagenes historiske og sproglige personlighed fremme en vedvarende indsats i Fællesskabet til fordel for Europas kulturer. Det giver således mening - sådan som det foreslås i denne betænkning - at indføre en klausul om forenelighed med de kulturelle målsætninger for alle de fællesskabsforanstaltninger, der kan få indflydelse på kulturen, samt at Fællesskabet etablerer en institutionel dialog med alle de enheder - universiteter, akademier, stiftelser, osv. der beskæftiger sig med kultur. På denne måde vil man kunne undgå historiske uoverensstemmelser og misforståelser og skabe et socialt klima af harmoni, frihed, tolerance og respekt, der kan tjene som grundlag for konsolidering af de demokratiske værdier i det politiske samliv og i civilsamfundet.
Jeg nærmer mig nu slutningen, hr. formand. Under behandlingen i udvalget af nærværende betænkning er der indarbejdet mange forslag, kommentarer og ændringsforslag fra de forskellige politiske grupper, og betænkningen blev da også vedtaget med bred tilslutning. Efterfølgende er der med henblik på forelæggelsen i plenarforsamlingen stillet tre ændringsforslag: et af fru Pack, der genindfører et afsnit, som figurerede i min oprindelige tekst, men som midlertidigt udgik, vedrørende nødvendigheden af at udvikle en kulturpolitik, der primært tager sigte på fuldstændigt at afskaffe analfabetisme og udbrede bøger gennem en hensigtsmæssig bogpolitik. Jeg kan naturligvis fuldt ud tilslutte mig dette ændringsforslag, som genetablerer min oprindelige tekst. Jeg kan ligeledes tilslutte mig hr. Perrys ændringsforslag til forslaget om, at eksperter på Kommissionens anmodning udarbejder en skolebog om Europas historie, idet det i ændringsforslaget understreges, at en sådan skolebog bør anbefales til undervisningsbrug i alle medlemsstater, men ikke gøres obligatorisk. Derimod kan jeg ikke tilslutte mig hr. Perrys ændringsforslag til punkt 18 - som omhandler investering af EU-midler i opførelse af et kunstværk til udsmykning af offentlige arbejder, der samfinansieres af Den Europæiske Union - en formulering, der er et resultat af et intelligent ændringsforslag fra hr. Aparicio, som er mere ambitiøst og samtidig opnåeligt inden for rammerne af denne opgave, som vi har sat os for, nemlig at hævde kulturens rolle i Det Europæiske Fællesskab.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, mange europæiske borgere, herunder mange af EuropaParlamentets medlemmer, mener, at der afgjort findes en europæisk kultur. Det europæiske område, der er åndelig arvtager efter Aristoteles og grækerne, som successivt er blevet påvirket af den romerske kultur, kristendommen, Renæssancen, Oplysningstiden, Romantikken, den videnskabelige livsanskuelse, det 18. århundredes frihedsideer og det 19. århundredes lighedstanker, har andet og mere til fælles end geografi og handel. Vi er mange, der mener, at der rent faktisk findes en europæisk kultur, og vi skammer os ikke over at sige det højt. De, der tror på en europæisk kultur, er i defensiven, hr. formand. Man vil aldrig høre tale om en europæisk kultur, uden at den, der har dristet sig hertil, straks tilføjer, «baseret på respekt for pluralismen og kulturernes mangfoldighed«. Men hvilken kultur ville fortjene denne betegnelse, hvis den ikke respekterede kulturernes mangfoldighed? Efter vores mening er det oplagt, at der findes en europæisk kultur, noget fælles for de europæiske lande, der som sagt er andet og mere end geografi og handel.
Hvorfor er man i defensiven, når man siger noget sådant? Fordi der i kulturens, uniformitetens og autoritarismens navn er begået frygtelige grusomheder i dette århundrede. Den Europæiske Union er selvsagt det diametralt modsatte af en sådan situation. I den forbindelse mener jeg, at erkendelses-, livsanskuelses- og tankesystemerne og også moralbegreberne, historien, skikkene, det som tilsammen udgør kulturen, forener europæerne, og vi ville aldrig være nået hertil, når man tænker på det blodbesudlede og delte Europa, som det så ud i slutningen af 40'erne, hvis der ikke fandtes en sådan europæisk kultur.
Jeg vil gerne udtrykke påskønnelse af hr. Escuderos betænkning, der er karakteriseret ved intellektuel stringens og dannelse, hvilket efter min mening gør den til et typeeksempel på europæisk tænkning, som det også demonstreredes i ordførerens præsentation for lidt siden. Man kan vanskeligt forestille sig, at en betænkning af denne type ikke skulle opnå en så høj grad af konsensus, som hr. Escuderos har opnået. Jeg er især glad for punkt 18 og ikke mindst punkt 23 i forslaget til beslutning, hvori der opfordres til, at der udarbejdes en skolebog om Europas historie, som anbefales til undervisningsbrug i alle medlemsstater.
Hvornår tændes den flamme, som vil gøre Den Europæiske Unions integrationsproces irreversibel? Når et barn holder op med at opfatte Europa som »en organisation, som mit land er medlem af« og i stedet tænker på Europa som »mit land«. Når et dansk barn tænker på Mozart som et geni fra »mit« land, når en spanier opfatter Goethe som en tænker fra »mit« land, og når en græker tænker på Picasso, og en englænder tænker på Pasteur som »personligheder fra mit land - Europa«. Dette mål nås gennem undervisning, bl.a. gennem udarbejdelsen af den ovennævnte europæiske historiebog, der som supplement til de nationale historiebøger anbefales indarbejdet i studieplanerne. Hele betænkningen er efter min mening fremragende.

Perry
Hr. formand, Maastricht-traktaten gav for første gang Den Europæiske Union kompetence i kulturelle spørgsmål, og vi er nok alle enige om, at europæisk kultur ikke bare fortjener, men behøver vor støtte. Europæisk kultur er belejret af de transatlantiske værdier. Vi kan beundre Amerika og amerikanske forhold, men det er stadig af vital betydning at beskytte og fremme vor egen kultur her i Europa. Det slog mig meget, da den tidligere franske kulturminister, hr. Toubon, talte til Europa-Parlamentet i 1995 og sagde, at vi stod i fare for at opdrage en Nintendo-generation. Han havde ret, og jeg deler hans bekymring.
Vi bør også benytte denne lejlighed til at give udtryk for vor påskønnelse af hr. Oreja og den tidligere generaldirektør for GDXX, fr. Flesch, for det arbejde, de har gjort med at beskytte og fremme Europas kultur. Jeg kan stort set tilslutte mig hr. Escuderos betænkning, men jeg har visse mindre forbehold. For eksempel er jeg ikke overbevist om, at kulturpolitikken bør benytte sig af flertalsafstemninger i Rådet. Det er vore individuelle nationale kulturer, der danner det brogede mønster, som udgør Europas kultur. Nationale interesser bør have ret til at beskytte deres egne kulturer, som de finder det passende. Det karakteristiske træk ved europæisk kultur er de mange nationale forskelle.
Jeg tror heller ikke, at en skolebog om Europas historie bør gøres til obligatorisk stof i alle medlemsstaterne. Jeg erkender, at det kunne være nyttigt f.eks. for engelske elever omsider at høre om, hvordan vi, til trods for at vi vandt alle de afgørende slag i Hundredeårskrigen, såsom Azincourt og Crécy, alligevel tabte krigen. Men det bør ikke gøres til obligatorisk stof og formuleres af Kommissionen. Jeg har forståelse for de bemærkninger, som hr. Escudero kom med, og jeg tror, at han accepterede ændringsforslaget.
Betænkningen opfordrer også til, at 1 % af EU's udgifter til offentlige arbejder skal gå til kunstværker til at udsmykke de nævnte offentlige arbejder. Jeg siger ikke, at vi aldrig bør have kunstværker på offentlige steder og på offentlighedens bekostning, men jeg tror ikke, at det altid er passende, og jeg har stillet et ændringsforslag, der vil begrænse det til kun de steder, hvor det er passende. Der hvor jeg er helt enig med min kollega - og det siger jeg som budgetordfører for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier - er, at det er nødvendigt, at vi forøger de samlede midler, der står til rådighed for kultursektoren.
Europas kulturarv ikke alene behøver og fortjener flere penge i sig selv, men også fordi kultursektoren derudover er en vigtig motor for økonomisk vækst og beskæftigelse på hele vort kontinent. Det er et budskab, som må høres ikke bare af Kommissionen, men af Rådet og - må jeg desværre sige - også af Parlamentet.

Formanden
Jeg må meddele, at jeg vil give ordet til kommissæren, efter at vi har hørt gruppernes repræsentanter, og han bliver sidste taler før pausen. Forhandlingen fortsætter efter pausen. Jeg undskylder i særdeleshed over for hr. Evans, der bliver den første taler, som rammes af dette.

Guinebertière
Hr. formand, på linje med mine kolleger, vil jeg lykønske hr. Escudero med hans arbejde, som UPE-Gruppen fuldt ud kan tilslutte sig. Vi kan nemlig kun glæde os over, at der i samtlige europæiske politikker tages hensyn til den kulturelle dimension og til opstillingen af stadig mere præcise europæiske kulturelle målsætninger.
Men der er lang vej igen, og selv om vi allerede kan fremvise positive resultater med hensyn til den historiske og kunstneriske kulturarv, beskyttelsen af forfattere, den frie bevægelighed for kunstværker, udbredelsen af litteratur og en lang række andre elementer, bør vi være opmærksomme og stadig mere udfarende. Det at have adgang til kultur og et kulturelt ståsted er en nødvendig forudsætning for at borgerne kan deltage fuldt ud i samfundslivet.
Men vi bør være agtpågivne, idet den meget hurtige udvikling i retning af informationssamfundet kræver en øget opmærksomhed fra Fællesskabets side med hensyn til at fremme den europæiske kulturelle identitet gennem de net og tjenester, informationssamfundet tilbyder. Personligt glæder jeg mig over, at man endelig er begyndt at få øjnene op for den indvirkning, EU's indsats på kulturområdet har på økonomien, herunder navnlig beskæftigelsen.
Ligesom miljødimensionen indgår i alle europæiske politiske sammenhænge, bør vi indføre den kulturelle dimension, i det omfang dette er muligt, og vi bør regelmæssigt vurdere denne dimensions indvirkning. Lad os værne om de europæiske sprog, lad os eksportere vores litterære, musikalske og audiovisuelle værker. Lad os arbejde for at fremme kulturelle aktiviteter, der bygger på europæisk tradition. Lad os sammen med ansøgerlandene opstille en række fælles kulturelle målsætninger. Lad os være stolte over at udbrede europæisk kultur, som er selve grundlaget for vores civilisation.

Ryynänen
Hr. formand, kære kolleger, hvis EU ikke kan effektivisere sin kulturpolitik inden for rammerne af Maastricht-traktaten og i overensstemmelse med artiklen om kultur, bliver Unionens bedste målsætninger og værdier ikke gennemført. Vi har brug for forskningsresultater fra den økonomiske videnskab for at overbevise tvivlerne om den tætte sammenhæng mellem kultur og økonomi samt kulturens stimulerende virkning på økonomien. Kulturen får mest støtte fra strukturfondene via regionale udviklingsprogrammer. Hvis beslutningstagerne på regionalt plan har et klart samlet overblik over udviklingsbetingelserne, vil de gøre kulturog uddannelsesprojekterne til en væsentlig del af udviklingsprogrammerne. På denne måde kan der skabes nye arbejdspladser, livskvaliteten og miljøet kan forbedres, og udstødelsen forebygges.
Grundlaget for EU's kulturpolitik skal stadig være bevarelse og styrkelse af den kulturelle og sproglige mangfoldighed. Den store mangfoldighed er kernen i den europæiske identitet. Vi har ikke brug for nogen fælles eurokultur. Derimod har vi brug for en større forståelse for kulturen, kendskab til hinanden og erkendelse af forskelligartetheden. Overholdelsen af nærhedsprincippet i EU's kultur- og uddannelsespolitik betyder, at vi arbejder for fælles mål ud fra vores eget kulturidentiske grundlag og inden for rammerne af vores egne strukturer. Derfor kan forslaget om en skolebog om Europas historie som obligatorisk og alment pensum i forslaget til beslutning ikke accepteres. Den bagvedliggende tanke om, at undervisning i Europas historie har betydning for en øget gensidig forståelse og tolerance, er derimod god.

Sjöstedt
Hr. formand, jeg er en varm tilhænger af kulturelle tiltag og international kulturudveksling. Jeg er derfor meget positiv over for mange punkter i denne betænkning. Men der er også punkter i den, som jeg absolut må tage afstand fra.
Der er mange kulturer i Europa. Derimod findes der ikke nogen europæisk kultur eller nogen europæisk kulturel identitet, sådan som det hævdes i betænkningen. Den idé, at EU's grænse også udgør en naturlig kulturgrænse, savner ganske enkelt grundlag. Hvorfor skulle vi have mindre til fælles med en ungarer, eller for den sags skyld med en argentiner, end med en, der kommer fra et EU-land? Formålet med at fremføre idéen om en særlig europæisk kultur er måske at skabe et kunstigt grundlag for en »euronationalisme« og en europæisk stat. Sådanne forsøg tror jeg er dømt til at mislykkes.
Kulturen i et åbent, demokratisk samfund skabes ikke pr. dekret. Derfor er jeg så forbavset over, og må tage så skarpt afstand fra, betænkningens idé om, at man kan skabe en europæisk kulturel dimension gennem flertalsafgørelser i Rådet. Det mener jeg er et absurd ræsonnement. Lige så absurde er planerne om en fælles og obligatorisk skolebog om Europas historie. Europas folk har ikke i et eneste tilfælde en fælles historie. Desuden henhører det ikke under EU's, men under medlemsstaters kompetence at udarbejde læremidler. Den idé, at EU's Ministerråd i detaljer skal sidde og bestemme, hvad hver enkelt elev skal læse i skolen, er for mig uforenelig med den mangfoldighed og åbenhed og det demokrati, som er Europas bedste træk.

Leperre-Verrier
Hr. formand, vi har gentagne gange udtrykt ønske om, at Den Europæiske Unions beføjelser blev styrket på det kulturelle område. Dette ønske, som er blevet fremsat af Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier og indføjet af Europa-Parlamentet i beslutningen vedrørende regeringskonferencen, synes ikke at være blevet efterkommet af medlemsstaternes forhandlere.
Alligevel gør idéen sig mere og mere gældende, og denne første rapport fra Kommissionen om hensynet til de kulturelle aspekter kan give os lov til at håbe, at kulturen en skønne dag vil vinde status som et bærende element i den europæiske konstruktion. Og selv som vi endnu ikke er nået så vidt, bør vi ikke desto mindre lykønske Kommissionen med dette initiativ. Jeg henvender mig specielt til Dem, hr. kommissær, men jeg vil også samtidig lykønske ordføreren, hr. Escudero, for en udmærket indsats.
Det gælder altså om at rette opmærksomheden mod traktatens artikel 128, som udgør et særskilt retsgrundlag for kulturelle aktiviteter. Det er dog med beklagelse, at vi må konstatere, at den foreliggende rapport ikke beskæftiger sig med hele artikel 128, men alene med stk. 4. Der er således ikke tale om at vurdere foranstaltningerne under alle de særlige kulturprogrammer, men at undersøge i hvilket omfang Fællesskabet tager hensyn til de kulturelle aspekter i sin indsats i henhold til andre bestemmelser i traktaten.
Med udgangspunkt i en evolutionistisk kulturopfattelse redegør Kommissionen præcist, men kun delvis, for de kulturelle aktiviteters indflydelse på alle EU's indsatsområder. Blandt de vigtigste kunne nævnes de grundlæggende frihedsrettigheder, skattepolitikken, konkurrencepolitikken og den frie bevægelighed for varer. Dertil kommer naturligvis hensynet til de kulturelle aspekter på strukturfondsområdet, hvilket er et vigtigt element. Vi har da også med glæde konstateret, at de fleste fællesskabspolitikker har en kulturel dimension. Dog kan jeg tilslutte mig en række kritiske punkter i rapporten.
Bør vi nu lade det blive ved disse flotte tilkendegivelser og det ofte citerede princip om at tage hensyn til kohærencen og kompatibiliteten i de interne politikker? Jeg er enig med ordføreren i, at artikel 128 bør betragtes i sin helhed, og at man bør kræve en bedre iværksættelse af artiklens bestemmelser, specielt ved at Rådet bemyndiges til at træffe afgørelser med kvalificeret flertal på dette område. Endvidere tages der ikke altid tilstrækkeligt hensyn til det kulturelle aspekt, og artikel 128 burde tjene som retsgrundlag for alle retsakter med et kulturelt sigte.
Til sidst vil jeg komme med en mere personlig bemærkning. Som sagt er jeg fuld af anerkendelse for Kommissionens prisværdige anstrengelser for at skabe respekt omkring kulturen, europæisk kultur. Jeg mener imidlertid, man grundlæggende bør tænke over, hvad man forstår ved »kultur«. Jeg er bange for, at man ved at anlægge en kulturel synsvinkel på alt gradvis tømmer ordet »kultur« for sit indhold. Som det er i dag, er alt »kulturelt«, og »kultur« karakteriserer al menneskelig aktivitet, fordi »kultur« står i modsætning til »natur«. Jeg tror, virkeligheden byder os at være lidt mere beskedne. Der er som bekendt et ordsprog, der siger, at man skal ikke gabe højere, end man kan bide.
Jeg kunne ønske mig, at vores indsats hovedsagelig sigtede mod den egentlige, skabende kunst.Vi bør afgjort værne om kulturarven. Men vi bør også fremme den skabende kunst i Europa. I denne flygtige, virtuelle verden, hvor produktionen af begivenheder går forud for frembringelsen af værker, var det måske på tide, at vi også lyttede til de skabende kræfter, at vi fremmede den skabende kunst. Når man ved, hvor mange, der er afskåret fra denne mulighed. Vi kunne også slå bro mellem kultur og uddannelse, den kulturelle og den sociale dimension, kultur og økonomi og arbejde effektivt på udbredelsen af europæisk kultur.

Evans
Hr. formand, til forretningsordenen. Der er ikke mange, om nogen, her i Parlamentet, der har større respekt for Dem end jeg, men måske bør De gøre dette klart for mig. Medmindre kommissæren har psykiske evner eller er telepatisk, hvordan kan han så svare på debatten, før han har hørt alle talerne og alle de hårdtslående argumenter, som vil blive fremsat efter at han har haft ordet? Det kan være, at jeg har misforstået situationen, men jeg er sikker på, at De kan forklare mig det.

Formanden
Det er en meget rimelig kommentar. Jeg er sikker på, at kommissæren vil læse indlæggene fra dem, der taler, efter at han har svaret, og hvis der er noget, han vil reagere på, er jeg sikker på, at han vil gøre det skriftlig. Desværre er det den eneste mulige fremgangsmåde for os. Det er altid utilfredsstillende at splitte en debat op, men i betragtning af tidspunktet har vi intet andet valg end at gøre dette. Vi kan ikke holde tolkene og det øvrige personale her i ubegrænset tid, og debatten ville fortsætte i endnu 20 minutter, hvis vi lod alle de, der havde meldt sig, få ordet. Jeg beklager.

Oreja Aguirre
Hr. formand, mine damer og herrer, indledningsvis takker jeg ordføreren for den fremragende betænkning og for den klare, koncise og udtømmende præsentation, som vil være Kommissionen til stor hjælp i det videre arbejde. Jeg er enig i, at denne forhandling er af stor betydning, for så vidt som den markerer en vigtig fase i fastlæggelsen af Det Europæiske Fællesskabs kulturpolitik. Jeg takker endvidere for den udtrykte påskønnelse af Kommissionens arbejde. Kommissionen har i nogen tid arbejdet med udformningen af rapporten vedrørende artikel 128, stk. 4, og i realiteten er den foreliggende rapport kun et første forsøg på at vurdere betydningen af den kulturelle dimension i Fællesskabets virksomhed.
Kommissionens mål var at indlede en debat om anvendelsesområdet for artikel 128 i traktaten og efterfølgende at drage konklusionerne heraf i forbindelse med udøvelsen af sin initiativret. Vi glæder os såvel over Parlamentets forslag til beslutning som over den afgørelse, der for nylig er truffet i Ministerrådet.
Jeg kan meddele hr. Escudero, at Kommissionen kan tilslutte sig størstedelen af de synspunkter, der kommer til udtryk i hans betænkning. Først og fremmest forpligtelsen til fremover at tage hensyn til de kulturelle aspekter i Det Europæiske Fællesskabs virksomhed. Det er indlysende, at subsidiaritetsprincippet skal respekteres, men ikke må virke som en bremse på Unionens virksomhed på kulturområdet. Kulturen bør også spille en vigtig rolle i den europæiske integration. Man kan ikke på den ene side sige, at borgeren skal være i centrum for det europæiske projekt og på den anden side ignorere kulturen og alle de værdier - humanisme, demokrati, menneskerettigheder, tolerance - som den europæiske samfundsmodel er baseret på.
Kulturen kan bidrage til større social samhørighed, forbedring af beskæftigelsesmulighederne og afhjælpning af social marginalisering, som hr. Perry sagde i sit indlæg, hvor han understregede kulturens betydning for beskæftigelsen. Jeg har da også anmodet mine tjenestegrene om at udarbejde en grønbog om sammenhængen mellem kultur og beskæftigelse, som jeg håber at kunne forelægge ved årets udgang.
Kommissionen noterer sig med største interesse ordførerens forslag vedrørende anvendelsen af artikel 128, stk. 4, og jeg kan forsikre Dem, at jeg vil tage det største hensyn hertil i forbindelse med udøvelsen af initiativretten og gennemførelsen af fællesskabspolitikkerne. Det er Kommissionens opfattelse, at enhver aktion med indvirkning på kulturområdet ud over sine egne målsætninger bør tage hensyn til Fællesskabets kulturpolitiske målsætninger. En foranstaltning under strukturfondene med indvirkning på kulturen bør f.eks. bidrage positivt til regionaludviklingen, tage hensyn til de kulturelle aspekter i uddannelserne, og den bør endvidere have europæisk synlighed og rækkevidde.
Fællesskabets kulturelle virksomhed bør bidrage til at bevidstgøre europæerne om deres fælles rødder og om den store rolle, som udveksling på mange områder har spillet i udformningen af vores kulturarv, som hr. Aparicio understregede i sin storslåede forsvarstale for den europæiske kultur. Endvidere bør den, som ordføreren påpeger, fremme etableringen af kulturelle netværk med henblik på udmøntning af kulturpolitikkerne.
Parlamentet nævner med rette universiteternes rolle for realiseringen af den europæiske kulturdimension. Tanken om at oprette Jean-Monnet-lærestole i europæisk sammenlignende kulturhistorie er et initiativ, der må føres ud i livet. Endvidere fortjener forslaget om at ændre de fremtidige kulturprogrammer til integrerede programmer, dvs. programmer, som afstemmer de kulturelle foranstaltninger med foranstaltninger iværksat inden for rammerne af samhørigheds-, uddannelses- og forskningspolitikkerne, fuld opmærksomhed.
Kommissionen noterer sig Parlamentets og Rådets opfordring til at etablere interne mekanismer, som kan sikre gennemførelsen af artikel 128, stk. 4, gennem en klausul om forenelighed med de kulturelle målsætninger for alle de fællesskabsforanstaltninger, der kan få indflydelse på kulturen, og dermed bidrage til en bedre integrering af kulturen i Fællesskabets virksomhed. Jeg vil i nærmeste fremtid foreslå Kommissionen en mekanisme af denne type, som vil være inspireret af de mekanismer, der er etableret på miljøområdet.
Endelig noterer Kommissionen sig Parlamentets og Rådets ønske om, at Kommissionen udarbejder en årlig beretning om, hvordan den har taget hensyn til de kulturelle aspekter ved de fællesskabsaktioner, der er blevet iværksat i henhold til andre bestemmelser i traktaten.
Til sidst vil jeg endnu en gang takke hr. Escudero for hans fremragende betænkning og understrege, at Kommissionen med sin rapport og Rådet og Parlamentet med deres beslutninger har taget et vigtigt skridt hen imod anerkendelse og stadfæstelse af kulturens rolle i den europæiske opbygning i overensstemmelse med ordførerens ønske.
(Mødet udsat kl. 20.10 og genoptaget kl. 21.00)

Evans
Hr. formand, jeg vil gerne byde Dem velkommen til debatten. Jeg er ked af, at De gik glip af første del af den, og ligeledes, at ordføreren ikke er her for at høre fortsættelsen. Ikke desto mindre vil jeg gerne udtale mig til støtte for Escudero-betænkningen.
Mens mange mener, at Den Europæiske Union kun drejer sig om økonomi, om at tjene penge og om international handel, så er vi mange, der mener, at der står mere på spil. Helt sikkert i Det Forenede Kongerige, men også i andre lande, er der alvorlig tvivl i øjeblikket og uro over hele ideen om Den Europæiske Union. Det er ganske vist altid politikerne og industrifolkene, der tror, at de træffer afgørelserne, men det er folket, der træffer de virkelige afgørelser, og hvis vi skal have Europas borgere med os, må vi involvere dem og få dem til at føle sig som en del af Den Europæiske Union. Det gør vi ikke ved at sætte fokus på forskellene imellem os.
Naturligvis accepterer og respekterer jeg disse forskelle - vore forskellige sprog, vor individuelle historie, de forskellige religioner i Europa og vore særskilte kulturer. Men vi må fremhæve og bygge på lighederne. Europa har som kontinent en fælles historie skabt af romerne, de gamle grækere, moderne krige osv., men vi er også fælles om vor kulturhistorie, og det må vi erkende. De fleste europæiske sprog er fælles om ord, fraser, grammatik, og der er andre ligheder. Det er lighederne, der binder os sammen og i sidste instans vil være nøglen til Europas succes.
Da prøverne på sedlerne til den fælles valuta blev offentliggjort sidste år, var der mange, der var kede af det. Det gør ikke så meget, at designet på de enkelte sedler er irrelevant for den virkelige debat om Den Europæiske Union, kunstnerne havde erkendt vor fælleseuropæiske arkitektoniske arv, noget vi alle forsøger at bevare og beskytte.
Derfor tror jeg, som denne betænkning gør det, at det er vigtigt, at vi forøger og forener vore bestræbelser på dette område. Det er det, der opfordres til i betænkningen. Vi må lære vore børn og unge om andre sprog og andre kulturer. Derved kan vi modvirke de meget stærke og negative kræfter, der findes. Disse kræfter vil, hvis der ikke dæmmes op for dem, føre til en yderligere vækst i racisme, fascisme og fremmedhad. Det blev helt klart for nylig i den britiske presse i nogle af de uvidende og skadelige kommentarer til punkt 23 i Escuderobetænkningen.
Min gruppe vil støtte ændringsforslag nr. 3 for at rydde op her og fjerne flertydighederne, men princippet er stadig stærkt. Det er vigtigt i en Union med 15 lande, at vi lærer vore børn om vor fælles historie og arv. Undertiden, men ikke altid, vil det betyde at se på argumenterne fra begge sider. Det betyder også, at vi må lære noget om andre folkeslags historie og kampe.
Min gruppe vil også støtte ændringsforslag nr. 1, hvor der opfordres til en nulmomssats på bøger og aviser - et stærkt princip. Et land eller samfund, der lægger skat på det trykte ord, bevæger sig i en farlig retning, som man må sætte spørgsmålstegn ved. Det er en grundig og stærk betænkning, og Den Socialistiske Gruppe er glad for at støtte den, som jeg håber, at hele Parlamentet vil.

Vaz da Silva
Hr. formand, selv om jeg ikke på forhånd havde nogen parlamentarisk erfaring, stillede jeg op til valget til Europa-Parlamentet, fordi jeg tror på den europæiske vision. Jeg ønskede at komme tættere på kilden, den kilde, hvorfra de beslutninger udspringer, som på godt og ondt bidrager til at forme vort liv.
Efter min mening er den foreliggende betænkning en af de vigtigste, der behandles i Parlamentet i år. Hvor mange vil være enige med mig? Jeg selv er ikke i tvivl om, at det forholder sig sådan. I denne afgørende fase for den europæiske integrationsproces vil styrkelsen af den kulturelle dimension kunne få en positiv indvirkning - som kun kan opnås via en sådan styrkelse - på så følsomme områder som den økonomiske og sociale samhørighed og unionsborgerskabet.
Der har i den seneste tid kunnet ses flere og flere tegn på, at de tre institutioner ønsker at give kulturen en central placering i det europæiske projekt. Det er den store udfordring, vi nu må tage op. Parlamentet indføjede i Dury/Maij-Weggen-dokumentet om regeringskonferencen en række nyskabende punkter, som Kommissionens 1. rapport om hensynet til de kulturelle aspekter i Det Europæiske Fællesskabs virksomhed supplerer og præciserer.
Jeg henleder opmærksomheden på betydningen af den afgørelse, som på foranledning af det irske formandskab blev vedtaget på samlingen i Kulturrådet i december, hvori der for første gang er opnået konsensus mellem medlemsstaterne om en ny holdning til kulturens dynamiserende rolle i Den Europæiske Union, som baner vej for et længe ventet styrket interinstitutionelt samarbejde.
Den foreliggende betænkning af hr. Escudero - som jeg takker for at have medtaget så godt som alle mine forslag - udstikker klart den retning, der skal følges. Det er nødvendigt, at der indføres ændringer i artikel 128, som udvider dens anvendelsesområde, således at den kan udgøre retsgrundlaget for alle de foranstaltninger, der har en kulturel dimension. Det er nødvendigt, at der fremover udarbejdes integrerede kulturprogrammer, dvs. at de kulturelle foranstaltninger afstemmes med de andre fællesskabsinstrumenter, uden at der dog skabes en enkelt fond for Fællesskabets kulturpolitik, hvilket ville være et tilbageskridt i forhold til de nye perspektiver, der forfægtes i betænkningen. Navnlig er det nødvendigt, at der fastsættes en forpligtelse til at indføre en kulturel dimension i de foranstaltninger på andre områder, som finansieres under strukturfondene. Endelig må der kræves en undersøgelse af påtænkte projekters indvirkning på kulturen, ikke alene i negativ betydning, - eventuelle skadevirkninger for kulturarven - men navnlig i positiv betydning, en vurdering af, hvorledes kulturen kan bidrage til regionaludvikling, byfornyelse, turisme og beskæftigelse. Hr. formand, sådan må det blive før eller senere. Helst før.

Monfils
Hr. formand, selv om der tages hensyn til de kulturelle aspekter i direktiverne, i strukturfondsbevillingerne og gennem direkte støtte, er der tale om spredt fægtning.
Den udmærkede Escudero-betænkning peger helt rigtigt på det grundlæggende problem, nemlig spørgsmålet om at sætte Unionen i stand til under hensyntagen til subsidiaritetsprincippet at træffe supplerende, samordnede og globale foranstaltninger på kulturområdet, idet man afskaffer reglen om enstemmighed, som blokerer for en række programmer, hvilket kritiseres af et stigende antal erhvervsudøvende inden for kultursektoren.
Hvis man satte Den Europæiske Union i stand til at iværksætte en kulturpolitik under hensyntagen til medlemsstaternes nationale og regionale mangfoldighed, samtidig med at man lagde vægt på den fælles kulturarv og tillod Rådet at træffe afgørelser med kvalificeret flertal under samtidig opretholdelse af den fælles beslutningsprocedure i spørgsmål, der vedrørte kultursektoren, ville der afgørende blive taget hensyn til de kulturelle aspekter i Fællesskabets virksomhed.
Revisionen af traktatens artikel 128 ville - for at omskrive et historisk indlæg - være et lille skridt, hvad tekstændringen angår, men et stort skridt til sikring af den skabende kunsts fremtid.
Jeg vil i den forbindelse runde af med at sige, at jeg er ked af, at kommissæren, som går glip af afslutningen på debatten, ikke klart har tilkendegivet, om han er for eller imod en ændring af artikel 128, en ændring jeg selv støtter fuldt ud.

Evans
Hr. formand, det forhold, at to talere ikke er til stede ved slutningen af debatten, viser blot det uheldige og utilfredsstillende ved at opdele den. Kommissæren svarede på visse ting, og derefter fortsatte debatten. Det er uheldigt og urimeligt. Måske kunne den pågældende tjenestegren se på dette i fremtiden. Det er ikke en tilfredsstillende måde at arbejde på.

Formanden
Hr. Evans, Deres protest er ført til protokols, men De forstår selvfølgelig grunden til, at denne situation er opstået. Som der er redegjort for tidligere, har det af organisationstekniske grunde som følge af den tilstedeværende kommissærs forskellige forpligtelser været nødvendigt at følge denne fremgangsmåde. Under alle omstændigheder er Deres indsigelse yderst relevant, og vi må arbejde på at ændre forholdene, således at denne situation ikke gentager sig.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Prissætning på transportområdet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0012/97) af Schmidbauer for Udvalget om Transport og Turisme om Kommissionens grønbog med titlen »Mod fair og effektiv prissætning på transportområdet - Politiske muligheder for at internalisere de eksterne omkostninger ved transport inden for Den Europæiske Union« (KOM(95)0691 - C4-0249/96).

Schmidbauer
Hr. kommissær, mine damer og herrer, vi parlamentarikere har jo ventet længe på et initiativ fra Kommissionens side med henblik på en mere retfærdig fordeling af omkostningerne på transportområdet. Jeg vil gerne over for hr. kommissær Kinnock udtrykke min anerkendelse af, at han straks i begyndelsen af sin embedsperiode tog fat på denne særdeles vanskelige opgave og har forelagt os grønbogen om internalisering af de eksterne omkostninger ved transport. Det er et skridt i den rigtige retning med henblik på at løse transportproblematikken og udvikle en på lang sigt bæredygtig mobilitet, der tager hensyn til miljøet. Den stigende mobilitet øger til stadighed trafikproblemerne.
I de seneste tyve år er det antal kilometer, som den enkelte trafikant kører pr. dag, i gennemsnit blevet fordoblet, og det samme gælder antallet af køretøjer. I vort nuværende afgifts- og skattesystem, som er meget forskelligt i de enkelte medlemsstater, tilsidesættes de reelle omkostninger, og de lægges i stedet over på tredjemand. Der opstår en illusion om, at det er relativt billigt at køre bil, men at det kun er alle transportbrugere, der subventionerer de andres transport, men det er jo alle, også mennesker uden bil, der betaler for de eksterne omkostninger, dvs. for infrastrukturer, trafikophobning, ulykker og miljøforurening.
Grønbogen er et diskussionsoplæg. Det er ikke nogen færdig lov. Det må jeg gang på gang understrege, da kritikere af konceptet lader som om, at alt allerede er lovfæstet med denne grønbog. I princippet finder grønbogen anvendelse på alle transportsektorer, dvs. vej, jernbane, indre vandveje og luft. Rent faktisk er den koncentreret om vejtransporten og her om de omkostninger, som tunge lastvogne forårsager. Men det betyder ikke, at de foranstaltninger, der er foreslået i grønbogen, sigter mod at fjerne godstransporten fra vejnettet. Det påstås gang på gang fra interesseret hold. Jeg kan ikke finde noget sted i grønbogen, som kunne underbygge denne påstand. Vejgodstransporten er og bliver en nødvendig bestanddel af enhver erhvervsmæssig aktivitet. Men den skal vurderes efter det såkaldte forureneren-betaler-princip.
Ifølge en anden, ikke holdbar argumentation skal ikke kun de eksterne omkostninger pålægges, de eksterne fordele skal også godskrives. Vejgodstransporten giver ganske givet de fleste mennesker fordele. Der er imidlertid ikke tale om en ekstern fordel, da leverandørerne af disse transporttjenester jo ikke udbyder dem gratis. Brugerne betaler allerede for dem. Dette er således allerede godtgjort ved beregningen af omkostningerne.
(Protest fra Jarzembowski) Af denne grund, hr. Jarzembowski, er jeg også imod ændringsforslag nr. 2 fra PPE-Gruppen. Grønbogen opfinder heller ingen yderligere omkostninger, som gør transporten dyrere. Den afdækker kun de hidtil skjulte omkostninger og foreslår en mere effektiv og fair fordeling af disse omkostninger. Internaliseringen skal føre til en omkostningssænkning, således at virksomheder og borgere skal bruge færre penge til transportomkostninger, og frem for alt: Disse omkostninger skal kunne kalkuleres pålideligt.
For på retfærdig måde at pålægge de eksterne omkostninger efter forureneren-betaler-princippet skal der udvikles principper, som giver sikkerhed for, at betalingen af omkostningerne knyttes så nært som muligt til den faktiske brug. Gebyrerne må således ikke misbruges som en supplerende afgiftskilde. Jeg vil blot gerne minde om den nuværende diskussion i Forbundsrepublikken Tyskland, hvor det drejer sig om en eventuel forhøjelse af mineralolieafgiften for at udfylde hullerne på finansministerens budget. Det må ikke ske. Hvis internaliseringen gennemføres efter den faktiske brug, skal der med højere gebyrer for enkelte transporter også opnås en samlet nedbringelse af transportomkostningerne.
Nu vedrørende de enkelte eksterne omkostningsformer eller -arter: infrastrukturomkostninger. Brugen af vejnettet fører til beskadigelse af dette. Her er køretøjernes akselvægt en central faktor, og jo tungere et køretøj er, desto større er beskadigelsen af vejbanen. Heller ikke i forbindelse med de vejbenyttelsesgebyrer, som opkræves i visse medlemsstater, betaler de enkelte brugere af vejnettet dog sjældent for de skader, de påfører det; tværtimod bliver de tunge lastvogne som regel subventioneret af personbilerne. Omkostninger i forbindelse med trafikophobning bliver også nu allerede til dels dækket af trafikanterne, men netop kun til dels. På den ene side forårsager hver eneste trafikant for alle de andre trafikanter samme forsinkelse som for sig selv, og ved absolut at ville køre i myldretiden kommer han til at betale prisen i form af længerevarende kørsel. I denne måde at betragte sagen på tages der dog overhovedet ikke hensyn til hver enkelt transports økonomiske værdi. Indførelsen af differentierede vejbenyttelsesgebyrer, som er afhængige af tid og sted samt de skader, køretøjerne forvolder, skal mindske antallet af unødige kørsler og derved give en bedre afvikling af trafikken.
Ulykkesomkostningerne dækkes langtfra af de meget forskellige forsikringssystemer i Unionen. Skatteyderne kommer til at betale resten, og ikke alle skatteydere er bilister. Der sondres også mellem sikre køretøjer eller sikre bilister og usikre bilister. I overensstemmelse med forureneren-betaler-princippet ville det imidlertid være en konsekvent fremgangsmåde, hvis bilisterne skulle betale i forhold til den risiko, de afstedkommer. Den beregningsmetode, der nu er foreslået i grønbogen, finder jeg dog ikke helt overbevisende.
Transportens forurening af miljøet er uomstridt. Vejtransporten tegner sig for 62 % af kulilteemissionerne, 50 % af nitrogenoxid-, 33 % af kulbrinte- og 17 % af kuldioxidemissionerne. Ifølge en undersøgelse, som blev gennemført for nylig, er over 20 % af EU's befolkning udsat for transportstøj, som ligger over de for mennesker acceptable værdier. I grønbogen savner jeg også et udsagn eller en undersøgelse i forbindelse med CO2 emissionerne. En del af miljøforureningen kunne allerede i dag nedbringes, hvis medlemsstaterne førte en bedre kontrol med overholdelsen af de allerede eksisterende europæiske regler og krav. For at kunne gennemføre internaliseringen af de eksterne omkostninger foreslår Kommissionen et elektronisk system til opkrævning af vejbenyttelsesgebyrer, dvs. et prissætningssystem for vejtransporten. Jeg finder det principielt egnet, dog skal der i den forbindelse udvikles regler, som sikrer databeskyttelsen, og det hele må ikke medføre fordrejninger i social henseende. Men inden den telematiske opkrævning af vejbenyttelsesgebyrer kan realiseres, vil der gå en vis tid. I mellemtiden bør man som et første skridt harmonisere motorkøretøjsafgifter, mineralolieafgifter, registreringsafgifter samt vejbenyttelsesgebyrer på europæisk plan og senere helt eller delvist erstatte dem med prissætningssystemet for vejtransporten.
Jeg understreger endnu en gang udtrykkeligt: Forslaget i grønbogen sigter ikke mod at gøre transporten dyrere, men kun at fordele omkostningerne mere retfærdigt.
Der er i grønbogen også visse endnu ikke helt afklarede punkter, og Kommissionen opremser dem da også selv. Den anfører, hvilke undersøgelser der er nødvendige, da visse udsagn skal udvides eller uddybes yderligere. Men alt i alt tilvejebringer grønbogen et grundlag for at gå nye veje inden for transportpolitikken. Disse nye veje kan bidrage til at løse transportproblemerne, som bliver vanskeligere og vanskeligere, og jeg håber, at vi i fællesskab trods alle forskellige opfattelser lader klokken lyde for denne nye transportpolitik og videreudvikler den.

Sisó Cruellas
Hr. formand, som det fremgår af udtalelsen fra Økonomiudvalget, som jeg er ordfører for, er indholdet i Kommissionens grønbog om internalisering af de eksterne omkostninger ved transport inden for Den Europæiske Union blot indledende betragtninger over dette spørgsmål, bl.a. fordi Kommissionen kun foreslår, at der til en start gøres noget ved landevejstransporten, specielt transporten af tunge varer, hvilket formodentlig vil få negative indvirkninger i form af yderligere konkurrenceforvridning.
For at gennemføre en internalisering af de eksterne omkostninger ved transport er det nødvendigt:
For det første at råde over omfattende information om de eksterne virkninger af de enkelte transportformer og om disses fremtidige udvikling.
For det andet at have kvantificeret og vurderet de omhandlede eksterne omkostninger under anvendelse af de samme beregningskriterier for de forskellige transportformer.
For det tredje at der samtidig med analysen, kvantificeringen og vurderingen af de eksterne omkostninger ved transport foretages en lignende analyse af de positive eksterne virkninger med henblik på at undgå at give et skævt billede af situationen.
For det fjerde at beregningen af de eksterne omkostninger foretages for de forskellige transportformers vedkommende i forhold til, hvad hver enkelt producerer og under hensyntagen til de positive eksterne virkninger.
Set i dette lys vil de ærede medlemmer være enige med mig i, at de procedurer, der foreslås i Kommissionens grønbog, rejser alvorlig tvivl om, at de er i stand til at løse et så komplekst problem som internaliseringen af de eksterne omkostninger ved transport, eftersom man i øjeblikket kun råder over få og lidet troværdige oplysninger. Kommissionen indrømmer selv, at den er i tvivl med hensyn til beregningen af de eksterne virkninger. Grønbogen påpeger således f.eks., at der for så vidt angår de eksterne virkninger ved andre transportformer, som f.eks. jernbanetransport og transport ad søvejen, findes betydelige problemer med hensyn til evaluering og beregning. Det er også svært at forstå, hvorfor Kommissionens insisterer på at koncentrere sig om varetransport, når de to vigtigste årsager til eksterne omkostninger ved landevejstransport - trafikophobning og ulykker - for den førstnævntes vedkommende så godt som udelukkende skyldes turisttrafikken. Det samme gælder trafikulykkerne, hvor procentdelen af ofre er langt højere i forbindelse med turisttrafik.
Der kunne nævnes mange andre svage punkter ved grønbogen, men min taletid tillader det ikke. Derfor vil jeg blot opfordre Kommissionen til at fortsætte bestræbelserne på at udforme præcise og globale forslag, som med succes kan løse problematikken vedrørende internalisering af de eksterne omkostninger.

Rübig
Hr. formand, effektive priser på transportområdet - det er en meget interessant grønbog. Jeg kan kun komplimentere Kommissionen for, at man gør sig tanker om, hvordan transporten fortsat skal fungere i det næste årtusinde. Mobilitet er et behov, som vi gang på gang har hver eneste dag, og menneskene retter sig ikke altid efter politisk fastsatte målsætninger, men gør det, som giver dem mulighed for mest fordelagtigt og bedst at kunne bevæge sig fremad.
Jeg synes godt om den grove inddeling i tre væsentlige områder, der er foretaget i grønbogen, nemlig det første, «forureneren-betaler«-princippet, det andet, anvendelsen af markedsøkonomiske virkemidler og det tredje, skatte- og afgiftsomlægning, men ingen forhøjelse, men tværtimod, hvis målene nås, at opnå et billigere transport- og mobilitetssystem.
Helt kort vedrørende det første, «forureneren-betaler«-princippet. Princippet om, at der skal betales for de reelle omkostninger for den tilbagelagte strækning, er et meget godt princip. Jeg tror, at trafikanterne dermed rent faktisk kan erkende omkostningerne og også forholde sig mere fleksibelt til dem. Et andet væsentligt princip er ligebehandlingen af alle transport- og mobilitetsbrugere. I forbindelse med de markedsøkonomiske virkemidler kan det siges, at det drejer sig om at sikre økosociale, fair og effektive markedspriser med det hovedmål at nedbringe transportomkostningerne for alle gennem en forbedret infrastruktur med henblik på at opnå de mål, der er anført i grønbogen.
Hvis der indføres et elektronisk system, er det af afgørende betydning, at det indføres i hele Europa, og at det også tillader forskellige systemer, dvs. ikke et enkelt system, som har monopolstilling og ikke tillader nogen konkurrence, derimod skal man med tiden finde frem til det bedste system. Derfor skal indførelsen af et elektronisk system være afhængig af de forvoldte beskadigelser af infrastrukturen, give mulighed for tidsbestemte gebyrer i følsomme og overbelastede områder, indføre differentierede mineralolieafgifter efter deres miljømæssige egenskaber, men en skatte- og afgiftsmæssig ligebehandling af alle brændstoffer samt støjklasser, dvs. en inddeling af transportmidlerne efter støjklasser, således at mindre støjende transportmidler kan ydes en omkostningsgodtgørelse. Endvidere skal der indføres sikkerhedsklasser for sikre køretøjer, klasser af skadelige stoffer, klasser for funktionsevnen på lang sigt og ganske enkelt også skrotningspræmier, således at man opnår en fordel, hvis man har kasseret en bil. Endvidere er der også muligheder på området køresikkerhed: få sekunders søvn bag rattet, mangelfuldt syn, manglende reaktionstid, manglende øvelse og teori medfører en masse omkostninger. Derfor bør et sådant virkemiddel også indeholde bonuspoint for videreuddannelse.
Til sidst skatte- og afgiftsomlægningen: Alle skatter og afgifter bør kanaliseres tilbage til transportsektoren med henblik på at løse problemerne. Der må ikke finde nogen krydssubventionering sted mellem de forskellige transportformer. Man bør finde regionale løsninger og forsøge at sikre finansieringen af forskning og udvikling, telematiksikringssystemer og miljøinformationssystemer samt uddannelse og videreuddannelse.

Sindal
Hr. formand, ud over at takke Dem vil jeg takke kommissæren og Kommissionen for grønbogen. Jeg vil også takke fru Schmidbauer for betænkningen. Det er et godt bidrag til debatten, og det er et første skridt på vejen. Transportpolitikkens tætte forbindelser til mange andre politikområder gør, at det er en svær størrelse at håndtere. Derfor må vi nok gå mere pragmatisk til værks, ellers kan vi risikere at miste det hele. Vi har her at gøre med konkurrence, miljø, indre marked, nationale kulturforskelle eller forskelligheder i al almindelighed, og det er jo mange ting at tage hensyn til, når man udarbejder en betænkning. Derfor er betænkningen et kompromis, men af høj kvalitet. Den er faktisk en del af det politiske Europa og et udtryk for, at vi har højre, og at vi har venstre, og at vi har specielle interesser i transportsektoren. Det vigtigste er, at debatten får lov at køre, at vi har meningsudveksling på et højt kvalificeret niveau. Det modsatte vil være, at politikken ellers ligger stille, og dermed at transporten ikke udvikler sig, og at transporten også ligger stille. Vi er alle sammen imod unfair konkurrence på afgifter, energiforbrug, forurening, arbejdstid osv. Nu taler man om eurovignetten. Vi diskuterer problemerne i Alperne. Lad os tage dem først. Men lad os være enige om, at forureningen er stigende, og det er dokumenteret, at transportens andel af denne forurening også er stigende.
Når Kommissionen til efteråret tager fat på problematikken omkring internalisering af de eksterne omkostninger, som det hedder, så er det væsentligt, at Kommissionen og kommissæren fremkommer med en køreplan for, hvordan man kommer videre i Europa. Det skal ikke blot være snak. Og man kunne i mellemtiden også inddrage de nationale parlamenter i processen, beskæftige sig med problematikken og tage aktivt del i sagen. Og det ville være godt, hvis vi for en gangs skyld kunne få skabt basis for samarbejde i stedet for konfrontation, således at vi har en Kommission, der kan præsentere et produkt for et Ministerråd, der arbejder i samme retning. Jeg støtter udviklingen, jeg støtter udviklingen i retning af, at det ikke blot skal være en konkurrence mellem transportudbydere, men også en konkurrence mellem transportformer.
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, vi har en fælles opgave. Når vi i morgen stemmer, så er det ikke om en lovgivning, men om første del af en lovgivning.

Jarzembowski
Hr. formand, jeg vil også gerne ligesom den tidligere taler takke fru Schmidbauer mange gange, for det første for forelæggelsen af hendes betænkning og for det andet for hendes vilje til under lange drøftelser af formulere fornuftige kompromiser, hvorved hele Parlamentet i fællesskab kan slutte op om denne grønbog. Det er meget vigtigt, at der i forbindelse med et så vigtigt spørgsmål som fair eller effektive priser ikke forekommer noget småligt mundhuggeri mellem parlamentarikerne i Parlamentet, men at Parlamentet indtager en fælles linje over for Rådet, men også over for Kommissionen, hr. kommissær Kinnock.
Vi kristelige demokrater støtter grønbogen som et første forsøg på at analysere de eksterne omkostninger, som transportsektoren forårsager, og som også skal bæres af transportsektoren. Dog finder jeg helt ærligt, hr. kommissær, at analysen er meget ufuldkommen. Således anføres de eksterne omkostninger for jernbane, indlandsskibsfart og lufttransport ikke, som De har gjort det meget detaljeret for lastvognene, og der forelægges heller ikke forslag til, hvordan de eksterne omkostninger kan pålægges disse transportformer. Lad mig som eksempel nævnte, at ikke engang de effektive omkostninger på Rhinen bæres af indlandsskibsfarten. I den henseende mangler De stadig at gøre en del af Deres hjemmearbejde.
Parlamentet skal holde fast ved, at der skabes de samme konkurrencevilkår for alle transportformer. Derfor må vi på nuværende tidspunkt forkaste en ensidig belastning af lastvognstrafikken med eksterne omkostninger og opfordre Dem til, at de eksterne omkostninger samtidig pålægges alle transportformer for ikke at skabe nye konkurrencefordrejninger mellem de forskellige transportformer.
Den principielt rigtige ide om, hr. kommissær, at pålægge transportformerne de eksterne omkostninger må, som fru Schmidbauer også med rette sagde - imidlertid ikke føre til slet og ret at gøre transporten dyrere og fylde finansministrenes kasser. Det kan ikke være vor opgave! Disse midler skal målrettet anvendes til at udligne de skader, der forvoldes af transporten. Det skal således sikres i medlemsstaterne, at omkostningerne for lastvognene eller andre transportformer ikke forhøjes under henvisning til generelle skatteprincipper og disse midler så anvendes til den bildende kunst i medlemsstaterne. Det har ikke været Deres grønbogs og Deres forslags opgave, og det må vi sikre!
Endelig vedrørende godsfjerntrafikken. Her kan vi uden en finansiel belastning også nu træffe effektive foranstaltninger med henblik på miljøbeskyttelse, trafiksikkerhed og konkurrencesituationen. Jeg nævner kun tre: Vi kan omsider harmonisere motorkøretøjs- eller mineralolieafgifterne i Unionen for at få lige konkurrencevilkår mellem virksomheder fra forskellige medlemsstater. Vi kan også ved fastsættelsen af motorkøretøjsafgiftssatserne tage hensyn til emissionen af skadelige stoffer, støjfrembringelsen og belastningen af vejnettet for på den måde via en klassificering af motorkøretøjsafgifterne at tilskynde til en mindre belastning af miljøet.
Noget andet har mine kolleger også allerede sagt: Hvis medlemsstaterne - og jeg er bange for, hr. kommissær, at De vil være nødt til at formane medlemsstaterne til at gøre det - ville sørge for, at køre- og hviletidsbestemmelserne overholdes, at lastvogne, som overskrider grænserne for emissionen af skadelige stoffer og støj, tages ud af drift, hvis de ville gennemføre helt praktiske kontrolforanstaltninger, kunne vi allerede i dag gøre særdeles meget til fordel for støj- og miljøbeskyttelsen samt trafiksikkerheden, og jeg er meget interesseret i at høre fra Dem, om De også vil tage fat på disse praktiske foranstaltninger.
Vedrørende spørgsmålet om vejbenyttelsesgebyrer vil jeg ikke sige noget i dag, da jeg vil tillade mit at forelægge en særskilt betænkning herom. Tillad mig endnu to korte bemærkninger. Fru Schmidbauer og hr. Rübig, jeg har overhovedet ikke tiltro til programmer til skrotning af ældre køretøjer. Det belaster kun statsbudgetterne, er kun en kortvarig succes, men har ingen vedvarende effekt, og også indførelsen af produktansvar for motorers langsigtede ydeevne er noget vås!
Afslutningsvis, hr. kommissær, stiller jeg Dem endnu et spørgsmål: Er De rede til, som Udvalget i stor enighed kræver, at lade udarbejde en omfattende undersøgelse, hvori de eksterne omkostninger i forbindelse med alle transportformer sammenstilles, analyseres og dokumenteres, for at vi kan være helt sikre på, at de eksterne omkostninger, når vi træffer foranstaltninger, også pålægges alle transportformer, og at dette sker på et pålideligt grundlag?

Santini
Hr. kommissær, den 27. marts sidste år erindrede De i et indlæg om det rigtige forhold mellem driftsomkostninger og tariffer for motorvejene om tilfældet med motorvejen over Brenner, der opkræver så høje afgifter på strækningen fra Brenner til Innsbruck, at de overstiger vedligeholdelsesomkostningerne tre gange, hvilket skulle tjene til reference, selvom der er tale om en overtrædelse af traktaterne og tiltrædelsesaftalerne.
Den bagved liggende grund er i det østrigske tilfælde forsøget på at dæmpe transittrafikken med tunge køretøjer, særlig i nattetimerne, ved opkrævning af en virkelig høj afgift. For 35 km betales der 90 ECU i dagtimerne og det dobbelte fra 22.00 til 5.00 om morgenen. Hensigten hermed, lad os forstå hinanden ret, nemlig at beskytte miljøet, kan jeg være enig i, men det synes ikke objektivt rigtigt, at så godt som alle vognmænd skal betale denne pris, ligesom det ikke synes rimeligt, at dette kun sker på én vejstrækning, på en enkelt medlemsstats initiativ, uden at der er blevet gjort noget forsøg på koordinering med den tilgrænsende medlemsstat, på hvis område man har de samme problemer.
I denne forbindelse ser jeg en stor fare i ordførerens forslag i punkt 18, stk. 4, hvori det foreslås at tillade »væsentligt højere« - sådan står der - vejafgifter på de strækninger, som er mest berørt af miljøpåvirkningen, som gør det muligt at finansiere alternative løsninger. I det pågældende tilfælde skulle der være tale om at finansiere basistunnellen ved Brenner og hele strækningen fra München til Verona, som efter et overslag fra 1992 skulle komme til at koste 13.000 MECU, dvs. 25.000 milliarder lire. Jeg spørger mig selv, hvor stor en del af dette beløb der med sandsynlighed vil kunne komme ind i form af vejafgifter. Lad os derfor vogte os for at tillade lette undskyldninger for vilkårligt store stigninger i vejafgifterne. Også denne omkostning vil komme til at yde en fatal indflydelse på de samlede transportomkostninger og bidrage til at skabe foruroligende former for uligevægt, ikke blot fra område til område og fra stat til stat, men også mellem virksomheder inden for samme stat.
Den 5. december sidste år arrangerede jeg her i Bruxelles et seminar under titlen »Harmonisering af transportomkostningerne på Den Europæiske Unions område«. Heri deltog repræsentanter for vognmandsorganisationerne i fem lande, og det første, der viste sig, var stor lyst hos alle til at drøfte dette emne.
Der kræves følgelig en fælles regulering, der tager hensyn til vejstrækningen, de tekniske og eksterne omkostninger, og tillige til lønomkostningerne. Vedrørende sidstnævnte emne vil der i øvrigt i den nærmeste fremtid foreligge en særlig betænkning. En tendens, der må undgås, er at overvælte alle de eksterne omkostninger på transportvirksomhederne. Og dernæst må man ikke glemme et fremherskende krav i hele Europa, nemlig ikke blot beskyttelse af de eksisterende arbejdspladser, men også skabelse af ny beskæftigelse. Overdrevet store omkostninger og nye afgiftsbyrder kan nemlig betyde døden for de små vognmandsvirksomheder, der udgør 85 % af sektoren i Europa.

Wijsenbeek
Hr. formand, vi støtter grønbogens målsætninger: Reduktion af de skadelige følger, objektiv beregning for alle transportformer. Det vil altså sige, hr. kommissær, at det, der står i grønbogen, indlandsskibsfart nul procent, det kan ganske enkelt ikke lade sig gøre, og vi er for bæredygtig mobilitet. Er der alternativer til vejtransporten? I de fleste tilfælde egentlig ikke. Det vil sige, at vi i hvert fald ikke ønsker obligatoriske bestemmelser for transportvalget.
Vi mener, at ny teknologi skal stimuleres. Det skal ske med pull and push foranstaltninger. Ergo mener vi også, at den nyeste teknologiske udvikling skal belønnes snarere end straffes, og at der således skal indføres en nulsats for de mindst skadelige transportmidler.
Vi skal afgjort passe på, og det har ordføreren allerede sagt, vore komplimenter til hende, at en strukturelt svag erhvervssektor ikke pålægges endnu flere byrder. Men vi er enige i, at vi skal have en overgang fra faste til variable omkostninger. Vi støtter da også i så henseende punkterne 7, 8, 11, 12 og 15, og de gør samlet betænkningen som helhed acceptabel.
Jeg har nu to specifikke spørgsmål til kommissæren. En undersøgelse bestilt af trafikministeren, nu formand for Rådet, og gennemført af firmaet Tebodin, har påpeget, at man inden for godstransporten bærer mere end 100 % af omkostningerne. Deler kommissæren den opfattelse, og vil han lade den rapport indgå i sine videre overvejelser?
For det andet, når vi går over fra lastvogne på 40 til 44 ton med 5 aksler, kan vi opnå en besparelse på 214, 3 millioner liter og 18, 4 millioner kilo giftige stoffer. Vil kommissæren, som vi som Parlament har tilrådet det i betænkningen om mål og vægt, tage det op til overvejelse med henblik på at spare miljøet?

Van Dijk
Hr. formand, det er godt, at grønbogen foreligger, og at fru Schmidbauers betænkning også foreligger, for man har nu talt alt for længe om internalisering af de eksterne omkostninger ved transport, mens der hidtil kun er sket uhyggeligt, jeg gentager uhyggeligt lidt konkret i sagen. Jeg må konstatere, at når man ser nærmere på fru Schmidbauers betænkning og lægger den ved siden af Kommissionens grønbog, som har sådan en fantastisk titel: Mod fair og effektiv prissætning på transportområdet - politiske muligheder for at internalisere de eksterne omkostninger ved transport inden for Den Europæiske Union, så må jeg desværre blot konstatere, at fru Schmidbauers betænkning egentlig er endnu mindre interessant end grønbogen selv. Egentlig må jeg sige, at modet åbenbart har svigtet Transportudvalget lidt.
Betænkningen konkluderer, at internalisering ikke har til formål at gøre transporten dyrere. Men fortæl mig lige, hvordan man i himlens navn så skal få bremset op for den miljøskadelige transport, hvis transporten ikke må gøres dyrere. I betænkningen står, at det ikke er hensigten at fjerne godstransporten fra vejnettet. Det er nu min hensigt, for så vidt det er muligt. For godset kan jo transporteres meget mere miljøvenligt med jernbanen og ad vandvejen.
Hr. Wijsenbeek, jeg syntes, det lød så pænt, da De for et øjeblik siden sagde, at der ved anvendelse af moderne teknologi burde gælde en nulsats for de mindst miljøskadelige transportformer. Så har hr. Kinnock ret, når han lader en nulsats gælde for indlandsskibsfarten selv uden den moderne teknologi. For det er hævet over enhver tvivl, at transport ad vandvejen er den mest miljøvenlige form for motoriseret transport. Men der er, som De ved, andre ikkemotoriserede transportmidler, som er endnu bedre, men de er ikke på dagsordenen, for vi taler om Europa.
Hvis vi virkelig ønsker at opnå bæredygtig mobilitet, er jeg bange for, at betænkningen ikke er tilstrækkelig streng ved de forskellige transportformer, og det fremgår så meget mere af den kendsgerning, at lufttransporten på trods af ordførerens store velvillighed ikke berøres. Miljøministrene konkluderede i december 1994, at der ikke længere var nogen som helst grund til at fritage flybrændstof for afgifter. Kommissionen nævner det ikke i sin grønbog. Af skræk for dermed at åbne en diskussion, som kunne volde problemer. Men lufttransporten er den mest miljøskadelige transportform. Derfor er det absolut nødvendigt, at der hurtigst muligt opkræves normale afgiftssatser på flybrændstof. Det er alt for nemt, når alle mine kolleger i deres eget land siger: Naturligvis ønsker vi det, men det skal ske internationalt. Så kommer vi her i Europa-Parlamentet, i Den Europæiske Union, og så siger vi: Nej, det vil vi ikke, for det skader vores konkurrencemæssige stilling. Ethvert forsøg i den retning afvises her. Det er ikke specielt ordføreren, men højrefløjen her i Parlamentet, som er ansvarlig for denne betænknings middelmådige kvalitet.

Van der Waal
Hr. formand, i grønbogen om internalisering af de eksterne omkostninger ved transport gøres der opmærksom på den såkaldte »ubetalte regning« for transportens vedkommende. Man kan strides om regningens størrelse og sammensætning, men vi må være os bevidst, at transport af mennesker og gods belaster miljøet og medfører omkostninger for samfundet. Disse omkostninger kommer i øjeblikket ikke tilstrækkeligt til udtryk i prisen på transport. Jeg mener derfor, at grønbogen er en god ansats til en yderligere diskussion på basis af princippet om, at brugeren betaler, og forureneren betaler.
På en række punkter har grønbogen ikke overbevist mig. I modsætning til det, der hævdes, kan omkostningerne ved trafikophobning, som skyldes utilstrækkelig infrastruktur, ikke internaliseres på transportudbydernes bekostning. De lider allerede selv mest herunder. Til bekæmpelse af trafikophobning og med henblik på en bedre udnyttelse af den knappe infrastruktur er det bedre at give den økonomisk vigtige trafik forret med et road pricing system. I den forbindelse beklager jeg, at mit ændringsforslag, hvori personbilen påpegedes som den hovedskyldige i kødannelse i byområderne, blev forkastet. Heldigvis genfinder jeg denne udtalelse i Miljøudvalgets betænkning.
Desuden er jeg forbløffet over, at hr. Kinnock i et indlæg sagde, at internalisering af de eksterne omkostninger ikke tilsigter at ændre the modal shift , men i så fald spørger jeg mig selv, hvorfor de så udelukkende internaliseres for vejtransportens vedkommende. Mener kommissæren ikke, at de eksterne omkostninger i længden skal internaliseres for alle transportformers vedkommende? Og har han allerede en vis indsigt i, hvad det betyder for de indbyrdes konkurrenceforhold? Jeg frygter blandt andet, at jernbanernes situation så forværres yderligere i forhold til vejnettet. Det vil jeg gerne høre kommissærens kommentar til. Men frem for alt vil jeg høre, om han er tilhænger af a modal-shift , og hvilke foranstaltninger han har i baghånden for at nå det mål. Nu bliver blot vejgodstransporten dyrere.
Dernæst er jeg skuffet over Kommissionen holdning med hensyn til en begrænset forhøjelse af brændstofpriserne. En afgiftsforhøjelse er ganske vist en generisk foranstaltning, som kun skelner lidt i henhold til tid og sted, men en afgiftsforhøjelse kan gennemføres hurtigt og enkelt. Desuden passer det ind i diversificeringspolitikken og stimulerer til økonomisk brug og udvikling af brændstofbesparende og rene motorer. Det er i modsætning til prisforhøjelse af den stive eurovignet, som ikke ligefrem ansporer til mindre mobilitet.
Endelig vil jeg gerne rose ordføreren for hendes arbejde.

Baldarelli
Hr. formand, hr. kommissær, til forskel fra visse kolleger har jeg fundet ordførerens og Udvalgets arbejde præcist, særlig i henseende til oplysningerne om både de 250 milliarder ECU, som udgør de eksterne udgifter, hvoraf 120 skyldes trafikpropper på grund af ulykker, der tegner sig for 1, 5 % af omkostningerne. Over 50.000 personer er årsag til ulykker, og her tales om ca. 166 milliarder ECU. Man burde givet tænke på en anden form for udvikling og yderligere på en fremgangsmåde for genskabelse af ligevægten i transportforholdene, der er forenelig med miljøet og lægge megen vægt på en bæredygtig mobilitet.
Fra dette synspunkt har der foreligget mange markedsrapporter, som har øget fleksibiliteten og taget kunderne fra den offentlige transportsektor, hvilket i visse henseender har givet debatten en negativ drejning.
Jeg vil give nogle oplysninger vedrørende CO2 . Hvis vi regner med transport af 2.000 tons over 1.000 km, frembringes der syv tons CO2 ved søtransport, 11 tons ved jernbanetransport, men 60 tons ved vejtransport.
Disse forhold giver os anledning til stor bekymring, hvilket naturligvis også gælder den modale fordeling inden for udviklingen i disse år, som har ramt jernbanetransporten meget hårdt. Man behøver blot at tænke på, at vejtransporten i 1970 udgjorde 48, 6 %, mens den i dag udgør 71, 7 %. I 1970 udgjorde jernbanetransporten 31, 7 %, mens den i dag beklageligvis alene udgør 14, 9 %. Transporten ad indre vandveje er faldet fra 12, 3 % til 7, 7 %.
Som det ses, er aspekterne af intermodaliteten betydelige. Den modale fordeling fremmes også ved en nøjagtig beregning af de eksterne omkostninger. Fra dette synspunkt, hr. kommissær, finder jeg, at der bør tages et langt mere konkret skridt. Jeg finder det vigtigt hurtigst muligt at iværksætte en lovgivningsindsats - og følgelig ikke blot lade det forblive ved undersøgelser - og gribe ind over for tungt belastede vejstrækninger. Jeg finder det nærmere betegnet på sin plads at overveje synspunkter, der tjener til på europæisk niveau at harmonisere de gældende retningslinjer inden for transportpolitikken for så vidt angår vægtafgifterne, afgifterne på mineralolie og registreringsafgiften såvel som de forskellige motorvejsafgifter. Der er her efter min opfattelse tale om konkrete forhold, som der bør arbejdes med med henblik på konkretiseringen af dette virke, og som tillige fremmer en anden transportkultur.

McIntosh
Hr. formand, jeg glæder mig over Kommissionens forslag om en fair og effektiv prissætning som et middel til at tilvejebringe mere fair konkurrence mellem forskellige transportformer. Jeg vil gerne komplimentere kommissæren og hans embedsmænd for dette dokument og ligeledes vor ordfører for det udmærkede arbejde, hun har gjort.
Vort formål under dette arbejde er at prissætte de eksterne omkostninger ved anvendelsen af transport. Det hævdes, at de, der bruger transport - i særdeleshed de, der bruger vejene - ikke betaler de omkostninger, som deres rejseplaner medfører, og at dette fører til manglende harmoni mellem den pris, som brugerne betaler, og de tilgrundliggende omkostninger for samfundet under ét. Det er et rosværdigt mål. Hvis vi så direkte som muligt forbinder transportpolitikken med de omkostninger, man pådrager sig ved at foretage en rejse, så vil det være godt for miljøet og give en mere rimelig og effektiv brug af transporten.
Så vidt så godt. Men de eksterne omkostninger må vurderes - forurening, støj, trafikpropper osv. Mit første spørgsmål til kommissæren her til aften er følgende: Hvordan får vi konstateret, hvad disse omkostninger er? Hvordan kan Kommissionen vurdere dem? Hvordan sender man dem så videre til de individuelle brugere? Hvilken rolle skal teknikken spille, og hvordan forestiller Kommissionen sig anvendelsen af telematik, satellitter og anden moderne teknologi? Vi har brug for gode data og empirisk materiale angående disse omkostninger, ikke sandt? Mit budskab til Kommissionen her til aften er, at dokumentet er meget kortfattet, når det gælder sådanne empiriske data.
Det vil næppe overraske kommissæren, at Det Forenede Kongerige allerede lægger øget vægt på nødvendigheden af at prissætte strukturerne inden for transportsektoren, så de afspejler de fulde omkostninger, herunder de miljømæssige omkostninger. Hvor sikre kan vi være på de eksterne omkostninger af miljømæssig art, og på hvordan vi kan prissætte dem og så overføre dette til prisforanstaltninger? Både Kommissionens grønbog og ordførerens betænkning lægger stærk vægt på fiskale foranstaltninger. Det, jeg vil sige til både kommissæren og ordføreren, er meget klart og positivt. Vi må ikke se bort fra princippet om subsidiaritet. Kan kommissæren her i aften påvise en altoverskyggende nødvendighed af handling på fællesskabsplan? Ellers vil jeg mene, at det er bedst at overlade det til medlemsstaterne at træffe afgørelse om skatteforanstaltningerne.
Der er en ting, vi alle kan enes om, og det er, at det er et kompliceret spørgsmål, som kræver yderligere undersøgelser og debat. Én sidste tanke til kommissæren og ordføreren: Det kan og bør være den offentlige transport, der får mest gavn af en fair og rimelig prissætning inden for transporten. Men den offentlige transport i dag tegner sig kun for mellem 10 % og 15 % af hele transportmarkedet. Jeg vil gerne anmode kommissæren om at love de andre kommissærers og sin egen støtte til at skaffe midler til forsknings- og udviklingsprogrammer, i særdeleshed gennem det fjerde og femte rammeprogram, for offentlig transport er en del af en generel transportpolitik.
Jeg håber også, at vi kan anmode Kommissionen om at støtte forskning og udvikling for telematik gennem fjerde og femte rammeprogram. Jeg ser frem til kommissærens svar og til ordførerens tanker om disse ting. Uanset disse forbehold anbefaler jeg både Kommissionens dokument og ordførerens tekst til Parlamentet.

Sindal
Hr. formand, jeg troede, at det her var en debat om Schmidbauers betænkning. De mange spørgsmål, som Anne McIntosh netop har stillet Kommissionen, vedrører et helt andet emne, og jeg mener ikke, at Kommissionen skal svare på dem i aften. De har intet med Schmidbauers betænkning at gøre.

Formanden
Hr. Sindal, det var ikke til forretningsordenen. De må have mig undskyldt, men jeg kan ikke lægge hindringer i vejen for en fri debat.

Stenmarck
Hr. formand, jeg vil gerne først takke fru Schmidbauer for det udmærkede arbejde, som hun har lagt i denne betænkning. Jeg mener, at vi som medlemmer af Europa-Parlamentet har pligt til at prøve at finde måder, hvorpå man kan fremme det indre marked. Jeg har den vision, at alle lande, i praksis uanset hvor langt, de ligger fra Europas centrum, skal have nogenlunde lige muligheder i konkurrencen. Transportområdet er et af de vigtigste i bestræbelserne herpå. Det er også et af de områder, som vor vision om et frit indre marked bedst lader sig finde anvendelse på. Der findes en række eksempler på, hvordan der kan gøres fremskridt. De europæiske netværk, som dette punkt drejer sig om, vil, når det er lykkedes at realisere dem, også være et udmærket sådant; afstandene bliver kortere og transporten derfor mere effektiv.
Som svensker må jeg erkende, at de meget lange afstande mellem Sverige og de store markeder på kontinentet er et betydeligt handicap i konkurrencen. Stort set hver gang noget skal sælges et eller andet sted, har vi på grund af afstanden et eksporthandicap på mellem 70 og 100 millioner. Dette gælder naturligvis ikke alene for Sverige, men også for lande som Finland, Grækenland, Spanien og Portugal. Det rammer med andre ord alle lande i det, som man kunne benævne »periferien«, dvs. alle de lande, som ligger langt fra de store europæiske markeder. Derfor må der også tages hensyn til sådanne faktorer, når der tales om at internalisere de eksterne transportomkostninger.
Jeg siger ikke dette for at være negativ over for det fremsatte forslag. Jeg mener tværtimod, at der er særdeles meget positivt i betænkningen. Men man må i den fortsatte proces på dette område også tage hensyn til de faktorer, som jeg her peger på.
Det samme gælder i forbindelse med diskussionen om harmonisering af afgifter. Jeg mener ikke, vi bør tilstræbe et fælleseuropæisk afgiftssystem, men på netop dette område kan en afbalanceret harmonisering af EUlandenes afgifter være en forudsætning for lige konkurrencevilkår. I samme forbindelse tror jeg, at man er på rette vej, hvis man lader afgiftssatserne tage hensyn til miljøbelastningerne. Europa har store miljøproblemer, og dem bidrager transportsektoren også i høj grad til. Det er nødvendigt at få bugt med disse problemer på en eller anden måde, men således at det ikke truer de grundlæggende principper for det indre marked.
Jeg mener, at fru Schmidbauers betænkning om internalisering af de eksterne transportomkostninger i Den Europæiske Union i alt væsentligt er god. Forslagene er præget af vilje til at gøre fremskridt, når det gælder en harmonisering - en harmonisering, som jeg opfatter som velafbalanceret i forhold til de potentielle problemer. Jeg havde dog gerne set, at den også indeholdt noget om den afstandsproblematik, som jeg har været inde på. Den bør vi i hvert fald have i tankerne, når de fremsatte forlag skal gennemføres. Vi fremsætter jo ikke disse forslag til foranstaltninger udelukkende for miljøets skyld, men også for at styrke det indre marked og værne om den frie konkurrence i Den Europæiske Union.
Jeg vil gerne afslutte med at stille kommissær Kinnock følgende spørgsmål: Er Kommissionen villig til i sit fortsatte arbejde på området at tage hensyn til den nævnte afstandsproblematik?

McIntosh
Hr. formand, jeg vil gerne benytte min ret i henhold til forretningsordenen til at fremsætte en personlig udtalelse. Jeg undskylder over for hr. Kinnock, at hr. Sindal har været ualmindelig gnaven her til aften. Hvis jeg havde talt dansk, ville han måske bedre have kunnet følge tendensen i mine kommentarer. Jeg er i min gode ret til at stille spørgsmål til kommissæren og han i sin til at svare.

Formanden
Fru McIntosh, De er i Deres gode ret til at fremsætte Deres bemærkning efter kommissærens indlæg.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg hader at blande mig i, hvad der tydelig nok er et familieskænderi, men jeg er sikker på, at hr. Sindal ikke var spor gnaven. Det er en karakteristik, som jeg slet ikke kan sætte i forbindelse med ham. Under den frie meningsudveksling i denne demokratiske forsamling er jeg sikker på, at alle forstår relevansen af hans bemærkninger og ligeledes det rigtige i fr. McIntoshs svar. Det viser blot, hvor meget jeg har distanceret mig selv fra rigtig politik nu til dags.
Som Parlamentet vil vide, har der i det år, der er gået, siden jeg forelagde Kommissionens grønbog om fair og effektiv prissætning på transportområdet, været i livlig debat i Rådet, sådan som vi har set det igen i aften, og debatten har været klog og vidtrækkende. Jeg har haft mulighed for at drøfte spørgsmålet i alle sine former og implikationer med en meget bred kreds af personer og organisationer, herunder dem, der var til stede ved vor konference om emnet her i byen i november. Kvaliteten af den vedholdende interesse understreger spørgsmålets betydning, og beslutningsforslaget her i Parlamentet om grønbogen føjer yderligere noget hertil.
Jeg vil derfor gerne komplimentere fru Schmidbauer for den grundighed, hvormed hun er gået frem, og for de resultater, hun har skabt i hvad der helt klart er et meget kompliceret spørgsmål. I særdeleshed glæder jeg mig over den overbevisning, som hun igen klart har givet udtryk for her i aften om to centrale sager. For det første, at prissætningen bør udgøre en integrerende del af en generel transportpolitik for alle transportformer.
Jeg vil påpege over for hr. Jarzembowski blandt andre, hvad jeg er sikker på, han forstår, at der i grønbogen kun tales så meget om vejtransport, fordi den tegner sig for 90 % af de eksterne omkostninger ved transport. Men enhver, der ser nærmere på grønbogen, vil klart kunne se, at der refereres meget til alle former. Ikke alene refereres der i passiv form, men der er præcise forslag, som nu er ved at blive gennemført, om yderligere undersøgelser og studier af de forskellige transportformer. Det er noget, som fru Schmidbauer og mange andre kolleger klart og med rette anerkender.
For det andet er de synspunkter, der er kommet til udtryk her i Parlamentet, klare angående et andet spørgsmål. Målet med at sammenholde afgifter med omkostninger er at sikre lige konkurrencevilkår, sådan som fr. McIntosh påpegede, at forøge brugernes opmærksomhed og derved bidrage til en øget samlet effektivitet og bæredygtighed af det europæiske transportsystem. Når vi er gået gennem disse indledende øvelser med at udpege de skjulte omkostninger, som affødes af transportaktiviteter, må vi nu gå over til at udvikle begreberne og til den praktiske opgave at udarbejde forslag til fællesskabspolitikker, der kan virke og være produktive samt, hvor det er passende, til lovgivning.
Jeg vil påpege over for et par af dem, der har bidraget til debatten i aften, at fællesskabsaktion er passende, simpelt hen fordi vi har et fællesskab, fordi vi har et fælles marked, fordi transport i alle sine former er nøje sammenhængende og integreret og af hensyn til billighed, fair konkurrencebetingelser og nødvendigheden af overalt at beskytte miljøet, er der virkelig meget, der taler for aktivitet fra Fællesskabets side udelukkende baseret på villighed hos demokratisk valgte regeringer i medlemsstaterne til at tilslutte sig eller modificere forslag, der kommer fra Kommissionen og fra Parlamentet.
Den første klare bevægelse i retning af udvikling af politikker, der kan virke, er, som Parlamentet allerede ved, indeholdt i Kommissionens forslag til revision af direktivet om vejtransport for tunge køretøjer. At dømme efter diskussionen og konklusionerne om grønbogen håber jeg, at jeg har ret, når jeg mener, at Parlamentet igen vil give sin værdifulde støtte til dette initiativ. Men jeg vil gerne kommentere den bemærkning i den betænkning, som Parlamentet har fået forelagt, at når man harmoniserer afgifterne på motorkøretøjer, skal der tages hensyn til de materialer, et køretøj er fremstillet af.
Selv om jeg kan se det fornuftige i denne idé, bør jeg ikke desto mindre understrege, at den og lige så gode ideer mere effektivt kan behandles inden for rammerne af andre fællesskabspolitikker, i dette tilfælde dem, der har at gøre med industrielle materialer og processer. En lignende opfattelse fik os til at begrænse diskussionen i grønbogen om at dæmpe kuldioxidemissionen, siden det har været og stadig bliver betragtet som et spørgsmål, der hører hjemme i flere sektorer samtidig. Som Parlamentet måske ved, er Kommissionen i øjeblikket ved at lægge sidste hånd på et forslag om at opdatere Fællesskabets minimumstold på energiprodukter, hvorved vi vil sikre, at der tages hensyn til udledningen af kuldioxid i alle dens former og i alle relevante sektorer, herunder transport.
Jeg vil nu gerne kort gennemgå et par punkter, hvor jeg føler, at yderligere opklaring eller underretning om Kommissionens opfattelse eller aktiviteter kan øge forståelsen mellem os i vore forskellige institutioner og styrke det konstruktive samarbejde imellem os. Det, der først falder mig ind, er vor fælles holdning angående nødvendigheden af at sikre udviklingen af et velafbalanceret transportsystem, hvor alle transportformer kan realisere deres fulde potentiale. Mens vi er i gang med at etablere en sådan balance, er det imidlertid klart, at ligesom vi respekterer det princip, at alle former skal betale de reelle omkostninger, så må visse former alligevel støttes på den ene eller den anden måde.
I denne forbindelse vil jeg gerne nævne f.eks. vort forslag om at forlænge pilotprojekterne til kombineret transport - PACT-programmet - i fem år med et øget budget og et bredere sigte. Herudover forventes Kommissionens hvidbog om en jernbanestrategi, der har til formål at lette adgangen til jernbanefragtmarkederne, at gøre denne form mere attraktiv og supplere vor prispolitik.
Endelig vil jeg i forlængelse af konferencen i november og som reaktion på et forslag stillet af erhvervets repræsentanter iværksætte et trepartsinitiativ om en god måde at håndtere miljøproblemerne på, og jeg vil opfordre erhvervets transportfirmaer og miljøorganisationer til at tage del. Der kommer naturligvis invitationer til Parlamentets medlemmer. Jeg tror, at det yderligere vil fremme ideen om differentierede miljøafgifter og føre til gennemførelse af praktiske foranstaltninger. Jeg vil også starte en workshop om gode lokale løsninger på transportproblemer i byerne, hvor man vil drøfte forskning i telematik, borgernes netværk og fair og effektiv prissætning under ét, sådan som det bør ske.
I Kommissionen vil vi fortsætte vort arbejde med de forskellige spørgsmål, der er rejst i grønbogen, via specifikke undersøgelser og forskning, sådan som nogle har efterlyst under debatten her i aften, og vi vil i vore overvejelser medtage det afgørende problem om kompatibilitet af prissystemer for vejtransport. Vi vil helt klart udvikle arbejdet gennem foranstaltninger til forbedring af transportinfrastrukturen og via retsregler for både lovgivningsmæssige og fiskale instrumenter.
Den mest praktiske måde at nå det bedste samlede resultat på er ved at mobilisere alle kræfter, så de handler i relation til mange forskellige aspekter af det komplicerede problem, det er at forbedre vort transportsystem på en måde, der kan forenes med miljøhensyn. Jeg mener, at Parlamentet er blandt de mest gennemslagskraftige i denne debat, og det er netop en af grundene til, at jeg glæder mig over den positive holdning til vor grønbog om fair og rimelig prissætning og anbefaler fru Schmidbauers glimrende betænkning til Parlamentet.
Afslutningsvis vil jeg gerne udtrykke min beklagelse af, at jeg på grund af tidsmæssige begrænsninger ikke kan svare på alle spørgsmål på dette tidspunkt. Vi vil utvivlsomt vende tilbage til dette spørgsmål i Udvalget om Transport og Turisme. Det ser jeg meget ivrigt frem til.

Formanden
Tak, hr. Kinnock, for Deres svar og for Deres humor, som på dette sene tidspunkt altid er kærkommen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Forskning og bæredygtig udvikling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0382/96) af Marset Campos for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om en fællesskabspolitik for forskning og bæredygtig udvikling.
Ordføreren, hr. Marset Campos, har bedt om ordet til forretningsordenen.

Marset Campos
Hr. formand, jeg anmoder på vegne af Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om, at betænkningen bliver henvist til fornyet udvalgsbehandling i henhold til forretningsordenens artikel 129, stk. 1, hvilket er i overensstemmelse med den beslutning, der blev truffet i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi den 21. januar, ud fra den betragtning, at det var nødvendigt dels med en mere grundig behandling af betænkningen, og dels at alle de politiske grupper fik tid til at stille ændringsforslag og dermed forbedre betænkningen. Af den grund anmoder jeg om, at betænkningen henvises til fornyet udvalgsbehandling.

Formanden
Hr. Marset Campos, Deres anmodning er fremsat på vegne af en politisk gruppe og er i fuld overensstemmelse med artikel 129 i forretningsordenen. Vi vil derfor følge den sædvanlige fremgangsmåde og give ordet til en taler for og en taler imod anmodningen om henvisning til fornyet udvalgsbehandling, og dernæst vil anmodningen blive sat under afstemning.

McNally
Hr. formand, jeg vil gerne støtte hr. Marset Campos' anmodning om, at sagen sendes tilbage til Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Det er meget vigtigt, at vi gør dette rigtigt; det er en af forudsætningerne for vor drøftelse af det femte forskningsrammeprogram, og det vil stærkt påvirke vore drøftelser af dette program. Det er derfor af afgørende betydning, i betragtning af de nye dokumenter, der kommer fra Kommissionen, at vi får dette tilbage i Udvalget, så vi kan justere det under hensyntagen til, hvad vi behøver ved vore kommende drøftelser af det femte rammeprogram. Så jeg vil gerne støtte, at sagen henvises til fornyet udvalgsbehandling.

Heinisch
Hr. formand, jeg vil gerne anmode Dem om ikke at henvise denne betænkning til fornyet udvalgsbehandling. Vi havde en høring. Vi havde længere drøftelser i Forskningsudvalget. Vi foretog afstemning i Forskningsudvalget. PSE og PPE forelagde forslag i den forbindelse. Vi behandlede disse forslag i lang tid og ville med vore ændringsforslag give denne vigtige betænkning om bæredygtig udvikling mulighed for at blive vedtaget så hurtigt som muligt. Derfor anmoder jeg om, at vi behandler denne betænkning i dag - som planlagt.
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges)

Udvikling af statistikker inden for F&U
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0383/96) af Izquierdo Collado for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om foreløbig rapport fra Europa-Kommissionen i henhold til artikel 8 i Rådets beslutning (94/78/EF, Euratom) om et flerårigt program for udvikling af fællesskabsstatistikker over forskning, udvikling og innovation (KOM(96)0042 - C4-0247/96).

Izquierdo Collado
Hr. formand, indledningsvis skal jeg understrege, at Forskningsudvalget tilslutter sig denne foreløbige rapport fra Kommissionen om det flerårige program. Der er i sagens natur ikke tale om et endegyldigt arbejde men om en midtvejsrapport.
Vores vurdering af Kommissionens indsats er positiv. De fastsatte frister overholdes tilfredsstillende, og vi håber, at bestræbelserne vil resultere i en ny og bedre situation på området europæisk videnskabelig statistik. Vi afventer derfor med spænding det færdige resultat og opfordrer Kommissionen til at videreføre sine bestræbelser. Og det er en stor og krævende opgave at ændre dybt forankrede sædvaner i de enkelte medlemsstater med henblik på at give dem den ønskede fællesskabskarakter.
Man skal ikke af ovenstående udlede, at vores holdning er ubetinget ukritisk. Der er stadig meget tilbage at gøre og måske forestår den vanskeligste del, den del, som vil give Kommissionens arbejde en kvalitativ værdi. Men det skal dog understreges, at man efter vores mening er på rette vej, og at målet vil være nået, når Kommissionen forelægger den endelige rapport. Forhåbentlig vil vores vurdering til den tid være den samme som nu, da det vil betyde, at der er sket afgørende fremskridt på et område af virkelig stor betydning for Den Europæiske Union.
Hr. formand, Europa er en gigant på grundforskningens område, men absolut ikke inden for teknologisk udvikling og innovation. Årsagerne til dette misforhold må analyseres. Hvordan kan det være, at Europa har så stor investeringskapacitet og indtager en førende stilling inden for grundforskning men ikke inden for anvendt forskning og teknologisk innovation, som selvfølgelig er den faktor, der kan omsætte grundforskningen til markedsrelevante resultater, hvilket er nødvendigt for at gøre forskningen rentabel? Der er klart nok mange årsager hertil. Jeg mener dog, at mangelfulde statistikker i hvert fald er en del af årsagen til, at den europæiske forskning ikke er på det niveau, den bør være.
Der må udvikles et europæisk system for statistikker på området forskning, teknologisk udvikling og innovation. For uden sådanne kvalificerede statistikker vil vi ikke råde over alle de nødvendige data til at fastlægge den for Unionen så vigtige forsknings- og udviklingspolitik. Denne opgave skal løses gennem inddragelse af borgerne og hensyntagen til deres meninger, uden »oplyst enevælde« i bevidstheden om, at de kan bidrage med mange elementer.
Hr. formand, det er - som det påpeges i denne betænkning - nødvendigt, at der fastlægges et retsgrundlag for regelmæssige undersøgelser inden for forskning, teknologi og innovation i Den Europæiske Union. Den nuværende situation er ikke tilfredsstillende. Medlemsstaterne samarbejder, som de bedst kan, på et frivilligt grundlag, men uden dette moment af forpligtelse, som er nødvendigt, for at alle medlemsstaterne samordner og harmoniserer deres statistikker, og det er således påkrævet, at Den Europæiske Union får et retsgrundlag for at kræve og ikke blot opfordre til samarbejde.
Efter vores mening skal databaserne ud over de kvantitative oplysninger indeholde kvalitative indikatorer, eftersom disse er fundamentale for en klar udformning af en statistisk diagnosticering. Det er uomgængelig nødvendigt, at der oprettes sådanne europæiske baser, en europæisk »bibliometri«, hvis vi ikke skal ende som filialer af navnlig USA, men satser på at opbygge en europæisk personlighed.
Vi ønsker en regionalisering af statistikkerne. Det er nødvendigt at regionalisere de videnskabelige infrastrukturer, og det er også nødvendigt, at der gennem opinionsundersøgelser på regionalt plan skabes et grundlag for at træffe beslutning om og gennemføre regionalpolitiske foranstaltninger, det er altså nødvendigt med indikatorer på lokalt og regionalt grundlag.
Til sidst skal jeg understrege, at det nye informationssamfund medtænkes i alle aspekterne vedrørende indsamling af data og opstilling af videnskabelige statistikker, da vi ikke kan holde os på afstand af den nye samfundsmodel, som informationssamfundet vil udforme på det videnskabelige område.

Stockmann
Hr. formand, mine damer og herrer, hvor vigtige statistikker er, vil vi til overflod opleve i år. Diskussionen om deltagelsen i Den Monetære Union drejer sig jo næsten kun om overholdelsen af gældskriterierne, og her drejer det sig i princippet om intet andet end om data, som indsamles ved hjælp af statistiske teknikker. Dette eksempel viser i øvrigt også, hvor vanskeligt det ofte er at indsamle sammenlignelige data.
Vi taler i dag imidlertid ikke om økonomi, men om Kommissionens foreløbige rapport om programmet for udvikling af fællesskabsstatistikker på området forskning og innovation. Det er et generelt problem i Europa, at femten systemer på ti sprog her skal forbindes med hinanden. Derfor er vi ofte nødt til at finde andre løsninger end f.eks. USA eller Japan, vore største konkurrenter på F&U-området. For at optimere resultaterne i forbindelse med den fælles forskningspolitik er det nødvendigt at skabe de optimale forudsætninger, og her gør fællesskabsstatistikkerne sig gældende. Det er særdeles nødvendigt at have aktuelle data, der er indsamlet på samme grundlag, til rådighed fra alle medlemsstater, når man planlægger forskningsprogrammer. Desuden skal de data, som beslutningstagerne inden for videnskab, forskning, økonomi og politik har brug for til deres beslutninger, foreligge i en forståelig form.
Derfor glæder jeg mig over Kommissionens handlingsplan med henblik på at afhjælpe mangler, udjævne metodiske forskelle og gøre dataene i databaser offentligt tilgængelige. Det er desuden vigtigt at undgå dobbeltarbejde for at forhindre, at der indsamles data fra forskellige niveauer. I forbindelse med statistisk tillægges subsidiaritet stor betydning. Vi ønsker at bebyrde de adspurgte så lidt som muligt og samtidig opnå den størst mulige komfort til brugerne af dataene.
Jeg kan kun støtte hr. Juan Izquierdos betænkning. Dette tørre spørgsmål vil ikke bringe ham på avisernes forside, og han har alligevel behandlet det omhyggeligt. Mange tak for det!
Min taletid er for kort til at komme ind på alt det, Juan allerede har beskrevet rammende. Derfor vil jeg begrænse mig til et spørgsmål, som efter min opfattelse mangler. Det er særdeles nødvendigt, at vi allerede nu begynder at stille vor viden til rådighed for de central- og østeuropæiske stater med henblik på udarbejdelsen af statistikker. Dermed sikres det for det første, at vi får pålidelige data over disse staters kapaciteter, og desuden hjælper vi dem med at blive konkurrencedygtige. Jeg kan stadig huske, hvor vanskeligt det var efter omvæltningen i det tidligere DDR at få pålidelige data, og det hvad enten det var over chokoladeforbruget eller over bestanden af røntgenudstyr. For erhvervsliv og innovation var det en utilstedelig og uacceptabel situation. Vi skal sørge for, at noget sådant ikke gentager sig. Derfor vil jeg gerne her gøre opmærksom på, at det er vigtigt at inddrage de associerede stater i handlingsplanen.

Chichester
Hr. formand, må jeg først give udtryk for min glæde over, at hr. Kinnock er til stede her, og at han deler vor interesse for statistik.
Må jeg komplimentere hr. Izquierdo Collado for hans betænkning, der behandler et emne, der ikke ligefrem er ophidsende. Hans betænkning har ydet emnet mere end fuld retfærdighed. Jeg kan ikke modstå fristelsen til at nævne det gamle politikerordsprog om løgne, forbandede løgne, og statistik; jeg bliver faktisk mindet om den historie, at statistisk er det, som gentlemen bruger næsten på samme måde som en fuld mand bruger en gadelampe, dvs. mere til at støtte sig til end til oplysning.
Det vigtige her er nødvendigheden af at formidle forskningsresultaterne i Den Europæiske Union, og uden statistik er det meget vanskeligt at formidle resultater. Vi må dele resultaterne af forskningen og udbrede dem så vidt som muligt for at stimulere og støtte mere forskning. Vi må notere os betydningen af netværk inden for forskningen og høj deltagelse fra forskellige sider i forskningen under fjerde rammeprogram. Igen er det uden en redegørelse for det arbejde, der er blevet gjort, yderst vanskeligt at interessere nye deltagere.
Hr. Izquierdo Collado nævner i sin betænkning debatten mellem anvendt forskning og grundforskning. Må jeg tilstå min forkærlighed for anvendt forskning, for vi har brug for forskning, der ligger tættere på kunden, tættere på markedet. Må jeg blot give udtryk for min anerkendelse af det bidrag, som Det Forenede Kongerige yder som den vist nok største partner i det største antal forskningsprojekter i Den Europæiske Union. Det er et bidrag af vital betydning, et positivt bidrag, som vi yder. I dagens situation er det helt rart at kunne notere, at Det Forenede Kongerige faktisk yder et positivt bidrag.
Må jeg slutte med en bemærkning rettet til min valgkreds ved at rose deltagerne fra universiteterne i Exeter og Plymouth og de små og mellemstore virksomheder i min valgkreds i Devon for deres deltagelse i Den Europæiske Unions forskningsarbejde.

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den betænkning om et flerårigt program for udvikling af fællesskabsstatistikker over forskning, udvikling og innovation, vi i dag har foran os, giver os en glimrende lejlighed til at tale for harmoniseringen af de grundlæggende strukturer for de statistiske oplysninger i Den Europæiske Union. Oprettelsen af et europæisk statistisk system inden for forskningen er et uundværligt instrument ved vurderingen og målingen af udviklingen af forskningsprogrammerne og følgelig med henblik på tilrettelæggelse af retningslinjerne og beslutningerne om investeringer inden for den fælles forskningspolitik på et mere sikkert grundlag.
Jeg kan tiltræde dette initiativ fra Kommissionens side, og jeg er enig med ordføreren i, at det er nødvendigt tillige at overveje borgernes indstilling. Når jeg er noget bekymret over og i vildrede med dette initiativ, skyldes det, at statistikprogrammet naturligvis vil blive anvendt af Kommissionen på den fælles forskning, som alt i alt måske allerede er godt koordineret?
Det vil tillige blive benyttet af et vist antal førende organisationer på det europæiske område, men jeg spørger mig selv med en vis skepsis, om indførelsen af disse nye statistiske metoder i programmerne for aktiviteterne, forskningen og udviklingen i medlemsstaterne alene vil kunne tilvejebringe orden og kaste lys over en myriade af forskellige aktiviteter, som af og til er samordnet af ministerier og forskellige organisationer - jeg taler her om forholdene i Italien, som jeg kender lidt bedre - som ofte ikke en gang gør det muligt at undgå gennemførelse af ens programmer, for ikke at tale om forskningsprogrammerne inden for industrien, der kun er lidet interesseret i at underrette omverdenen om sine aktiviteter.
Og endelig må vi ikke glemme, at det er netop den forskning, der udføres af medlemsstaterne, der lægger beslag på størstedelen af investeringerne i forskning i Europa. Jeg er derfor glad for Kommissionens initiativ og håber på, at det hurtigt vil føre til konkrete resultater, selvom jeg ikke er alt for optimistisk.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg er taknemmelig for den velkomst, jeg har fået fra hr. Chichester under denne debat. Måske var han ikke klar over, hvor fascineret jeg er af statistik, men jeg ved, det er en interesse, jeg deler med ganske mange mennesker her i Parlamentet, og det er nok derfor, at de strømmer til debatten her i aften.
Parlamentet er sikkert klar over, at formuleringen, overvågningen og vurderingen af en politik for forskning, udvikling og fornyelse, alle nødvendiggør harmoniserede statistiske oplysninger af høj kvalitet. Det er ligeledes klart, at det kun er muligt at indføre et sådant informationssystem, hvis man har fælles standarder og synkronisering af dataindsamlingen og -videregivelsen.
Da Rådet i 1994 vedtog sin beslutning om at etablere et flerårigt program for at nå disse mål, anmodede det derfor om en interimsbetænkning. Den betænkning, der kom sidste år, giver en oversigt over situationen og nævner også, at det arbejde, der omtales i punkt 4 i beslutningsforslaget, er langt fremskredet.
Det glæder Kommissionen, at betænkningen er blevet hilst velkommen af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, og vi takker ordføreren, hr. Izquierdo Collado, for hans meget detaljerede studie af Kommissionens tekst og for den interesse, han og hans kolleger har vist for disse forslag.
Som det meget fornuftigt noteres i den betænkning, Parlamentet har fået forelagt, nødvendiggør ændringer af organisatorisk art og den voksende betydning af videnssektoren tilpasning til de traditionelle statistiske rammer. Der foretages nu undersøgelser, der skal gøre det muligt at bestemme de forandringer, der skal foretages af vore statistiske systemer, og at foreslå nye indikatorer. Der vil derfor i år blive udarbejdet en ny oversigt for Fællesskabet af fornyelse i de enkelte medlemsstater, og den bør indbefatte nogle af disse aspekter. Således beskæftiger Kommissionens tjenestegrene sig i øjeblikket også med en detaljeret analyse af de forskellige data, sektor for sektor, opdelt efter geografisk niveau og efter forskningstype. Skønt man erkender behovet for grundige informationer, er det en generel fornemmelse, at vi ikke bør kræve for meget af de svar, der gives af dem, der tager del i de statistiske undersøgelser. I mellemtiden vil Kommissionen se nøje på den foreslåede udvidelse af harmoniseringen af samarbejdet med landene i Middelhavsområdet.
Kommissionen har allerede udvidet den eksisterende mængde af videnskabelige og teknologiske indikatorer ved at udvide det geografiske område, der dækkes, ved at mobilisere informationskilder, såsom databaser over patenter og bibliometri, og ved at medtage statistik om offentlighedens kendskab til videnskab og teknologi. Vi vil fortsætte i denne retning med det arbejde, der allerede er i gang med at samle informationer om menneskelige ressourcer, videnskab og teknologi og om mobilitet for videnskabsmænd og studerende.
For at nå disse mål på en mere effektiv måde, er det Kommissionens plan at fremme den rolle, statistikken skal spille inden for det femte rammeforsknings- og rammeudviklingsprogram og at medtage det i statistiske initiativer. Man er, som Parlamentet måske ved, ved at se på etableringen af en juridisk ramme om en regelmæssig indsamling af informationer om forskning og udvikling samt innovation.
Men jeg må sige til Parlamentet, at visse medlemsstater har givet udtryk for stærke forbehold over for dette forslag. Efter deres opfattelse gør de nuværende budgetmæssige vanskeligheder og nødvendigheden af at undgå at overbebyrde de firmaer, der tager del i statistiske undersøgelser, et sådant initiativ mindre attraktivt. Men der er andre medlemsstater, der mener, at en juridisk ramme vil være ønskelig for at sikre, at der er statistik af høj kvalitet til rådighed på europæisk niveau. Man må naturligvis tage hensyn til disse forskellige opfattelser og til enhver forandring, der under regeringskonferencen måtte blive foretaget af den traktatartikel, der drejer sig om statistik.
Kommissionen er Parlamentet taknemmelig for dets støtte til udviklingen af et system til harmoniseret statistisk information om videnskab og teknologi. Et sådant system tilvejebringer helt klart et instrument til offentlig overvågning og derfor til en mere effektiv formulering af politiske initiativer og politisk adfærd. Vi påskønner Parlamentets rolle under udviklingen af dette system, og Kommissionen takker dem, der har været direkte involverede, som ordføreren her i aften.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Gennemførelse af fællesskabsretten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0001/97) af Schaffner for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om den trettende beretning om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten (1995) (KOM(96)0600 - C4-0363/96).

Schaffner
Hr. formand, denne trettende årsberetning fra Kommissionen om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten, tjener - således som det er blevet fast praksis - to hovedformål, nemlig at fastlægge i hvilken udstrækning medlemsstaterne har gennemført direktiverne og belyse, hvordan Kommissionen har anvendt sin skønsbeføjelse til at indlede overtrædelsesprocedurer over for de enkelte stater.
Men ud over denne kontrol, som er blevet gennemført meget systematisk, gøres der også i denne trettende årsberetning rede for, hvorledes man kan udbrede kendskabet til fællesskabsretten, og til hvorledes denne fungerer i det daglige; alt i alt har Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder draget følgende konklusioner på grundlag af en gennemgang af årsberetningen.
For det første - og det er et princip, Retsudvalget ved talrige lejligheder har gjort alle EU-institutionerne opmærksom på - bør det, der gælder for den ene EU-institution også gælde for den anden. Det er således nødvendigt, at Kommissionen i forbindelse med gennemførelsen af fællesskabsretten sikrer større gennemskuelighed, når den udnytter sin skønsbeføjelse til at iværksætte en overtrædelsesprocedure, specielt i den indledende fase, jf. traktatens artikel 169. Det ville være mere interessant at vide, hvorfor Kommissionen har grebet ind, og navnlig hvorfor den ikke har grebet ind, end hvor mange gange den har iværksat en overtrædelsesprocedure.
Kommissionen har taget et skridt i retning af større gennemskuelighed, idet den i en pressemeddelelse har redegjort for kriterierne for anvendelse af traktatens artikel 171 og for den beregningsmetode, den vil anvende til fastsættelse af det beløb eller den tvangsbøde, den pågældende medlemsstat i givet fald skal betale. Der er blot det ene ankepunkt, at meddelelsen ikke også blev stilet til Europa-Parlamentet.
Endvidere bør såvel Kommissionen som medlovgiverne bestræbe sig på at udarbejde klare og præcise direktiver og være opmærksomme på subsidiaritetsprincippet. Dette er helt afgørende betingelser, for at gennemførelsen af direktiverne i national ret kan ske så effektivt som muligt. For samtidig med at den gennemsnitlige sats for gennemførelsen af direktiverne ligger på 90 % med en specielt høj sats i de tre senest intrådte medlemsstater, må det bemærkes, at det er inden for så væsentlige områder som landbrug, transport og miljø, at de fleste problemer med gennemførelsen optræder.
Ud over det ansvar, der påhviler de enkelte stater som følge af de indbyrdes forskelle og den undertiden komplekse struktur, som karakteriserer den interne organisatoriske opbygning i de enkelte stater, kunne det være formålstjenligt, om der mellem Kommissionen og de nationale lovgivere blev etableret en permanent dialog på flere niveauer med henblik på at skabe et veritabelt retsfællesskab. Kommissionen kunne endda opfordre medlemsstaterne til at søge teknisk bistand hos denne med det vigtige formål for øje at sikre en korrekt gennemførelse af fællesskabsretten.
Selv om der allerede på nuværende tidspunkt foregår et væsentligt samarbejde med de nationale myndigheder, bør man ikke overse den rolle, borgerne og de nationale domstole spiller i forbindelse med gennemførelsen af fællesskabsretten. Det er borgerne, der rejser erstatningssøgsmål, og det er domstolene, der behandler søgsmål i forbindelse med en dårlig gennemførelse af et direktiv, ja selv i sager vedrørende ikke-gennemførelse. Erstatningssøgsmålene er i første række knyttet til national ret, hvad angår de formelle og materielle betingelser. Det er derfor af allerstørste betydning, at de nationale parlamenter, som udformer de nationale retsforskrifter, er opmærksom på, at de - henset til risikoen for erstatningssøgsmål - har en ganske særlig forpligtelse i den forbindelse.
Det forhold, at de materielle betingelser kan variere fra én medlemsstat til en anden, strider imod det grundlæggende retsprincip om lighed for loven. En effektiv og ensartet gennemførelse af fællesskabsretten kræver således, at man styrker informationsinsatsen over for såvel særligt interesserede dele af offentligheden som de juridiske aktører. Både Grotius- og Schumanprogrammet henvender sig til offentligheden som helhed i kraft af initiativet »Borgernes Europa«.
Rådet og Kommissionen bør roses for, at de allerede har truffet foranstaltninger, som imødekommer tidligere opfordringer i denne retning fra Europa-Parlamentets side. Retsudvalget vil blot kraftigt anbefale, at disse foranstaltninger ledsages af de fornødne finansielle midler.
Endvidere vil Retsudvalget anbefale, at de nationale domstole sikres adgang til Celex-systemet, idet systemet samtidig gøres mere brugervenligt, og at Fællesskabet bidrager til finansieringen heraf; at de jurastuderende i EU erhverver tilstrækkeligt kendskab til fællesskabsretten, også selv om de ikke stiler mod en advokat- eller dommerkarriere, men f.eks. en stilling i forvaltningen, som journalist m.v., og at advokater og dommere gennemgår undervisning i fællesskabsret, inden de påbegynder udøvelsen af deres erhverv.
Disse forslag er i alles interesse - medlemsstaternes, Unionens og borgernes. Således ville en enkel, alment kendt, gennemskuelig fællesskabsret, som lever op til borgernes forventninger, være det bedste middel til at imødegå den tvivl, befolkningen i øjeblikket nærer i forhold til Unionen.
Europa-Parlamentets opgave i dets egenskab af repræsentant for EU's befolkning er at være opmærksom på dette manglende engagement, og Europa-Parlamentets opgave som institution er at bidrage til at afhjælpe dette problem.

Miranda de Lage
Hr. formand, kære - tilstedeværende - kolleger, - må man sige, da der på dette sene tidspunkt kun er en lille, men eksklusiv tilhørerskare til stede -, jeg vil til en start takke fru Schaffner for den betænkning, hun har udarbejdet for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. De heri indeholdte synspunkter og kritikpunkter er i alt væsentligt sammenfaldende med dem, der gøres gældende i udtalelsen fra Udvalget for Andragender. Forskellen mellem de to udvalg består i, at arbejdet i Udvalget for Andragender er baseret på direkte kontakt med hundredvis af enkeltpersoner og grupper af borgere, hvilket forpligter os til at skærpe nogle af det korresponderende udvalgs kritikpunkter. Demoraliseringen af borgerne og deres afmagt over for den langsommelige sagsbehandling tjener hverken til at fremme den europæiske integrationsproces eller tanken om et europæisk borgerskab, hvilket ellers burde være en naturlig følgevirkning af den fantastiske oplevelse, det er at være borger i et så stort, righoldigt og pluralistisk fælles område.
Udvalget for Andragender er en nøglebrik i det institutionelle netværk. De indgivne andragender har afsløret utallige mangler i omsætningen og gennemførelsen af fællesskabsretten. Samarbejdet med Kommissionen har været udmærket, og det vil det fortsat være. Dog undrer det os, at Kommissionen i sin beretning er så tilbageholdende med at give oplysninger om antallet af overtrædelser, der er opdaget i kraft af den parlamentariske institution.
For det andet understreger vi - ganske vist uden det store håb, da vi har insisteret på dette de sidste syv år - nødvendigheden af at fremskynde proceduren i henhold til artikel 169. Det er ligeledes nødvendigt at insistere på en stringent anvendelse af artikel 171, da det er skandaløst, at et så stort antal domme tilsidesættes af netop de instanser - regeringerne - som deltager i fastsættelsen af retsbestemmelserne.
Vedrørende »pakkemøderne« mener vi, at de er positive, men de må ikke anvendes til at lave underhåndsaftaler om længere frister til at gennemføre fællesskabsretsakter, som ikke er blevet korrekt gennemført inden for de fastsatte frister.
Kommissionen er traktatens vogter, men det påhviler regeringerne at gennemføre lovgivningen og sørge for, at den overholdes. Lighedsprincippet må altid gøres gældende, og det samme gælder princippet om gennemsigtighed, som er en absolut nødvendig forudsætning for systemets troværdighed. Kommissionens bestræbelser på at øge åbenheden er yderst positive, og vi glæder os over dem, for man må aldrig glemme, at borgerne er det grundlæggende element i den europæiske konstruktion, og manglende gennemsigtighed vil kun være til gavn for skeptikerne og give yderligere næring til antieuropæiske holdninger.
Sammenfattende, hr. formand: stringent anvendelse af artikel 169. Ingen tøven eller uregelmæssigheder med hensyn til anvendelsen af artikel 171 og større gennemskuelighed i udformningen af Kommissionens årsberetning.

Anastassopoulos
Hr. formand, på PPE-Gruppens vegne vil også jeg lykønske fr. Schaffner med resultatet af den vanskelige opgave, hun har påtaget sig vedrørende et meget vigtigt spørgsmål, og jeg vil gerne beklage, at forhandlingen finder sted på et tidspunkt som dette, da det alt for tydeligt viser, hvor lidt forståelse der er for betydningen af det pågældende spørgsmål.
I år må vi endnu en gang - i anledning af fr. Schaffners betænkning, der bygger på Kommissionens beretning om gennemførelsen af fællesskabsretten - gentage nogle af de ting, vi har konstateret og formuleret i en årrække. Jeg er ked af, at det er sådan; men én ting trøster mig i al fald: Vi kan konstatere, at vi efter at have peget på svaghederne og problemerne så mange gange i årenes løb nu er nået så vidt, at vi er i stand til at imødegå nogle af disse problemer - ganske vist for sent og for mangelfuldt og uden ubetinget succes - men dog med resultater.
Som sagt er der nu er gået endnu et år, og EU-borgerne finder stadig fællesskabsretten yderst kompliceret og uforståelig, og det er derfor nødvendigt at understrege behovet for en kodificering af fællesskabslovgivningen, så den bliver mere fleksibel og effektiv.
Kommissionen er nødt til at sørge for de nødvendige menneskelige ressourcer, så vi kan gå langt hurtigere frem på dette område. Og alle er nødt til at forstå, at dette også vil bidrage til en bedre gennemførelse af fællesskabsreglerne og gøre fællesskabsretten mere tilgængelig og forståelig for borgerne i Den Europæiske Union. Hvis det indre marked skal kunne fungere rigtigt, kræver det naturligvis, at de regler, det bygger på, er lige så velkendte og forståelige og anvendes på samme måde som de nationale retsregler.
Med hensyn til overførslen af fællesskabsret til national lovgivning vil jeg gerne bemærke, som fr. Schaffner i øvrigt også nævnte, at situationen efter mange anstrengelser tilsyneladende har forbedret sig på de fleste områder; men der er stadig væsentlige huller inden for områder som transport, miljø, energi og landbrug, navnlig hvad angår direktiver vedtaget på grundlag af hvidbogen. Derfor mener jeg også, at de direktiver, der vedtages, bør være klare, kortfattede og respektere subsidiaritetsprincippet, så man undgår alle former for komplikationer ved overførslen til den nationale lovgivning.
Derfor vil jeg tilslutte mig de to foregående taleres understregning af nødvendigheden af at anvende både artikel 171 og artikel 169 og fastsætte sanktioner, hvis vi vil have bedre resultater.
På den anden side vil jeg dog med tilfredshed fremhæve de fremskridt, der faktisk er sket:
For det første med programmerne Karolus og Matthaeus vedrørende udveksling af nationale tjenestemænd, og jeg tror også, at der generelt er sket en fremgang med hensyn til samarbejdet og den gensidige udveksling af informationer mellem Kommissionen og de nationale myndigheder, både i før-lovgivningsfasen og under gennemførelsen af EF-retsakterne.
Jeg vil gerne nævne Grotius-programmet og sige, at jeg håber, at Kommissionens initiativ vil føre til, at Rådet træffer en beslutning om en fælles aktion med henblik på vedtagelsen af et tilskyndelses- og udvekslingsprogram for aktørerne inden for retsvæsenet.
Her må vi dog endnu en gang over for medlemsstaterne understrege nødvendigheden af at sørge for, at jurister undervises i fællesskabsret i løbet af universitetsuddannelsen.
En anden ting, som jeg gerne vil nævne, er Kommissionens forslag vedrørende Robert Schuman-aktionen. Det er særdeles positivt, at den aktion, der foreslås, er udarbejdet for at tilbyde ekstra økonomisk støtte til initiativer inden for de instanser, der i medlemsstaterne er ansvarlige for uddannelse og oplysning af landenes dommere og advokater. Formålet er ved hjælp af flere midler at gøre EU's ca. 100.000 dommere og 450.000 advokater bedre til at udføre deres opgave.
Jeg vil heller ikke undlade en begejstret omtale af Kommissionens og Europa-Parlamentets fælles lancering af initiativet »Borgere i Europa - Citizens first«, som indledtes i november 1996. Formålet med dette initiativ er at informere borgerne om deres rettigheder og imødekomme et krav, som jeg bl.a. stillede som ordfører for Retsudvalgets sidste årlige betænkning om Kommissionens beretning om gennemførelsen af fællesskabsretten.
Et retssamfund som det europæiske bør aldrig se stort på kvaliteten af gennemførelsen af de regler, det vedtager. Derfor bør det også fortsætte med at sikre en korrekt og effektiv gennemførelse af disse fælles regler.
Til sidst vil jeg sige, at jeg synes, fr. Schaffners betænkning med sine bemærkninger og understregninger og krav bidrager til den store indsats, som Parlamentet sammen med Kommissionen har gjort i årevis for at opnå bedre resultater. I det sidste år har vi set fremskridt - det vil jeg gerne fremhæve for at vise, at vi også kan andet end beklage os og kværulere. Der er sket flere ting, men vi må gå endnu længere, endnu hurtigere og mere effektivt frem, så vi kan komme nærmere det mål, vi har sat.

Wijsenbeek
Hr. formand, også jeg hilser fru Schaffners betænkning velkommen, og jeg byder samtidig hr. Kinnock velkommen her. For det, jeg nu vil sige, angår ham direkte efter min mening. Vi har lige modtaget årsberetningen for 1991/1992, og som vi har fået lovning på for et halvt år siden, kommer beretningen for 1993/1994 snart. Det, der nu fremgår, er, at der for en række medlemsstaters vedkommende simpelthen ikke er data til rådighed for alle de nævnte år, og at Kommissionen simpelthen ikke følger det op og siger: Ja, dem har vi ikke, og de gennemfører ikke lovgivningen. Det er nemlig det, beretningen drejer sig om.
Hvis der findes medlemsstater, som fællesskabslovgivningen ganske enkelt rager en fjer, så betyder det, at summa ius samtidig også bliver summa iniuria. Det skaber på sin side ulighed mellem vore borgere, som Kommissionen ikke må lade blive siddende på sig.
Jeg vil nævne et andet punkt. Artikel 177, anmodning om en præjudiciel afgørelse. Jeg og en kollega, som for nylig gik over fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe til fru Schaffners gruppe, indbragte sammen en sag for domstolen i Rotterdam, hvorpå statsadvokaten på stedet sagde: Hr. Wijsenbeek, De ved da, at der udelukkende kan anmodes om en præjudiciel afgørelse via landets højeste domstol. En iøjnefaldende fejl i gennemførelsen af fællesskabsretten. Hvad der også fremgår: Man kan i alle Fællesskabets medlemsstater blive dommer eller statsadvokat uden at vide noget som helst om fællesskabsretten. Jeg selv og andre har i mindst fem år presset på for gøre EF-ret til en obligatorisk del af studiet ved alle juridiske fakulteter i Europa. Det vil vi gerne endelig se gennemført.

Ullmann
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil allerførst gerne takke ordføreren for, at hun har forelagt os en lang række praktiske forslag vedrørende studie- og udvekslingsprogrammer, uddannelse i fællesskabsretten, som det netop blev understreget, vedrørende overtrædelsesprocedurer og meget mere. Jeg mener, at dette alt sammen er praktiske og indlysende forslag, som Parlamentet bør støtte og vel også vil støtte. Som særligt vigtigt anser jeg initiativet »Borgernes Europa« i punkt 16 i betænkningen, en vejledning om borgernes rettigheder og pligter i forbindelse med fællesskabsrettens anvendelse. Det forekommer mig især at være vigtigt, når jeg læser denne passus i betænkningen i lyset af udtalelsen fra Udvalget for Andragender.
Men der er også noget andet, der er fremtrædende. Borgernes rettigheder betragtes her med hensyn til områder, hvor det indre marked fungerer dårligt, en klar henvisning til unionsborgerskabets indholdsmæssige svaghed. Endnu mere mærkværdigt forekommer det mig dog, at vi på den ene side taler om unionsborgerskab, men på den anden side om fællesskabsret. Er unionsborgerne måske i virkeligheden kun fællesskabsborgere, eller vil det omsider lykkes os at udforme fællesskabsretten til unionsret og måske også bringe noget fra spøgelsestimen ind i det grelle dagslys i hverdagen i Den Europæiske Union?

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg vil begynde med at takke fru Schaffner for den udmærkede betænkning, hun har udarbejdet om Kommissionens trettende årsberetning om overvågning af gennemførelsen af fællesskabsretten. Grundigheden af denne analyse, kvaliteten af kritikken og relevansen af de forslag, hun har stillet, fortjener i særdeleshed ros.
Som Parlamentet vil vide, drejer årsberetningen om overvågning af gennemførelsen af fællesskabsretten, der først blev udarbejdet i 1983 på Parlamentets initiativ, sig om den første af de opgaver, der påhviler Kommissionen i henhold til artikel 155 i traktaten, nemlig at drage omsorg for, og jeg citerer traktaten: «gennemførelsen af de i denne Traktat indeholdte bestemmelser og af de bestemmelser, som med hjemmel i denne træffes af institutionerne«.
Kommissionens betænkning er i høj grad resultatet af en produktiv meningsudveksling mellem Parlamentet og Kommissionen. Som medlemmerne udmærket ved, refererer Kommissionen naturligvis omhyggeligt til Parlamentets beslutninger og henstillinger angående det foregående år, når den udarbejder en ny rapport, og som vi har hørt under debatten her i aften fra hr. Anastassopoulos, er der altid plads til yderligere forbedringer. Dette instrument skylder allerede Parlamentets omhyggelige overvågning meget.
Det første mål for årsberetningen er, at Kommissionen kan redegøre for sine egne aktiviteter, og i den trettende beretning noterede man en forbedring af håndteringen af overtrædelsesproceduren, sådan at man er begyndt at reducere tidsforbruget til dem. Denne tendens fortsatte i 1996, hvor Kommissionen stærkt understregede nødvendigheden af at sætte fart på overvejelserne af overtrædelser og rationalisere sine interne procedurer. I juli sidste år blev der vedtaget et antal foranstaltninger, der allerede har haft en gunstig virkning. For eksempel blev det besluttet, at man for fremtiden strengt skulle overholde den etårige grænse mellem indgivelse af en klage og Kommissionens afgørelse angående substansen, så at man enten afsluttede en sag eller sendte et brev i henhold til artikel 169. Det er sket derefter.
Der er tre ting, der især giver anledning til bekymring, og som er tydelige i hele fru Schaffners betænkning. For det første mangelen på gennemskuelighed i Kommissionens afgørelser om overtrædelser. For det andet det alt for store antal domme ved Domstolen, som man ikke har rettet sig efter. For det tredje den utilstrækkelige udbredelse af Fællesskabets lovgivning.
Jeg rapporterer til Parlamentet med en vis tilfredshed, men uden nogen selvtilfredshed, at Kommissionen i 1996 har været særlig aktiv på alle disse tre områder. Først med hensyn til gennemskuelighed, har regelen siden juli 1996 været at offentliggøre pressemeddelelser om Kommissionens afgørelser om at udsende begrundede udtalelser og at henvise sagerne til Domstolen. Parlamentet vil erindre, at indtil da gjaldt den modsatte regel. Der kunne ikke frigives oplysninger til pressen, medmindre Kommissionen udtrykkeligt besluttede, at der kunne. Kommissionen har allerede bevæget sig i den retning, Parlamentet anmodede om. I stedet for fortrolighed, der undertiden kunne være en kilde til fejl og misforståelser, er Kommissionen gået ind for åbenhed, når det gælder offentliggørelse af dens afgørelser. Jeg kan fortælle Parlamentet, at efter hvad jeg husker om drøftelserne i Kommissionen, så blev dette enstemmigt og begejstret modtaget. Ligeledes forsøger Kommissionen altid som svar på de bemærkninger, ombudsmanden har fremsat, at sikre sig klagerens mening, før man slutter en sag.
For det andet, vedrørende bøder for ikke at rette sig efter Domstolens afgørelser. Kommissionen har, som den er blevet pålagt af Parlamentet, taget alle nødvendige skridt til at anvende andet underpunkt i artikel 171 og derfor foreslå straf for medlemsstater, der ikke retter sig efter Domstolens kendelser. Efter offentliggørelsen i august sidste år af en meddelelse om anvendelsen af denne artikel, har Kommissionen i den senere tid indført en metode til beregning af bødebeløbene. Proceduren kan derfor nu betragtes som værende i drift. Det bør sikre en forbedret gennemførelse af fællesskabsretten. Som ordføreren korrekt påpeger, giver Domstolens nye afgørelse, der gør det muligt for enkeltpersoner at søge erstatning fra medlemsstater, der overtræder Fællesskabets lovgivning, ofte borgerne en ny regresmulighed.
Fru Schaffner har også helt ret, når hun ser dette som et væsentligt fremskridt, og man er allerede begyndt at anvende denne afgørelse i medlemsstaterne. Naturligvis er det stadig for tidligt at forsøge at analysere virkningen, men Kommissionen interesserer sig naturligvis nøje for udviklingen.
Endelig angående problemet med udbredelse af fællesskabsretten. I hele 1996 har Kommissionen fortsat sine bestræbelser på at forbedre gennemførelsen af Fællesskabets retsregler i medlemsstaterne ved at udvikle et antal programmer, i særdeleshed for jurister, programmer, der allerede er blevet omtalt under denne debat. Selv om udbredelsen af Fællesskabets lovgivning klart er noget, der først og fremmest henhører under medlemsstaterne, søger Kommissionen naturligvis at give den nødvendige tilskyndelse inden for sit kompetenceområde. Jeg håber, at disse bemærkninger viser, at Kommissionen betragter overvågningen af gennemførelsen af fællesskabsretten som meget vigtig og nyttig, og mine kolleger og jeg glæder os meget over den støtte hertil, som Parlamentet yder.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 23.10)

