Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra sidste møde er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Schierhuber
Fru formand, jeg vil gerne anmode om også at blive anført som ordfører for udtalelsen fra Landbrugsudvalget i protokollen under punktet vedrørende det 5. rammeprogram.

Formanden
Det vil vi foranledige, fru Schierhuber!

Apolinário
Fru formand, mit navn fremgår ikke af listen over medlemmer, der var til stede ved formiddagens afstemning kl. 9.00, selvom jeg har meddelt Præsidiet, jeg var til stede, og at jeg har stemt for anmodningen om anvendelse af uopsættelighedsproceduren på forslag til forordning om olivenolie. Jeg vil derfor gerne have, at der sker den nødvendige berigtigelse.

Formanden
Det bliver noteret og korrigeret.

Izquierdo Collado
Fru formand, det fremgår af gårsdagens protokol, at jeg stemte for i forbindelse med ændringsforslag nr. 4 af hr. Berend, mens jeg rent faktisk stemte imod. Det vil jeg gerne have rettet.

Formanden
Det vil vi korrigere.

Puerta
Fru formand, jeg vil gerne have, at min tilstedeværelse igår fremgår af protokollen.

Formanden
Det vil også blive korrigeret.
(Protokollen godkendtes)

Wurtz
Fru formand, jeg ville gerne vide, om formandskabet har ladet sig misbruge, eller om det godt ved, hvilken udstilling der vises ved indgangen til sal nr. 100, om sudetertyskerne?
Det er en hævngerrig udstilling, der falder sammen med en kampagne, som køres netop nu, især i Bayern, af den tyske ultra højrefløj.
Jeg mener ikke, vi kan tolerere, at vi inden for vores mure har en udstilling, der taler nostalgisk om grænserne i 1938. Det vil jeg gerne have en nærmere forklaring på.

Formanden
Hr. Wurtz, der er ifølge det, jeg ved, sket følgende fejl under forberedelsen af denne udstilling: De, der har tilrettelagt udstillingen, har anvendt gamle prospekter på fransk og tysk fra 80'erne. På dét punkt har De ret, det burde ikke være sket. Men det blev der også, som det blev bemærket, rettet op på omgående. Jeg var selv til stede ved åbningen af udstillingen i går. Den tidligere formand Hänsch sagde i forbindelse med udstillingen, at vi betragter den med tanke på, at også tyskere og tjekker igen skal blive venner i et forenet Europa. Og i den forstand mener jeg, at det skal accepteres, at denne udstilling også bliver vist i vores hus.
Jeg håber, at De accepterer denne forklaring, og at vi nu kan gå over til dagsordenen.

Müller
Fru formand, jeg var også til stede ved åbningen af udstillingen i går, og jeg vil gerne understrege, at hr. Hänsch ikke kun sagde det, De nu sagde, men at han også udtrykkeligt sagde noget, som efter min mening er meget vigtigere for den aktuelle debat, nemlig at diskussionen om Benes-dekreterne ikke kan være nogen som helst form for forhåndsbetingelse for de tiltrædelsesforhandlinger, vi fører med Tjekkiet for tiden. Og det forekommer mig at være det politisk set allervigtigste punkt!

Green
Fru formand, da spørgsmålet om udstillinger er bragt på bane, vil jeg gerne via Dem anmode om, at kvæstorerne og Præsidiet ser på, hvordan Europa-Parlamentet både her i Strasbourg og i Bruxelles bruges til nogle af de mest latterlige udstillinger - kommercielle begivenheder, der får os til at fremstå mere som en basar end som et Parlament.
Min gruppe afbrydes ofte ikke blot af udstillinger lige uden for værelse 100 men også af de tilhørende støjende receptioner. I går var der trompeter og basuner lige uden for vores mødelokale. Stedet er ved at blive til en cirkus, og det må høre op.

Formanden
Vi har godt nok strenge regler, men vi bør alligevel gennemgå dem. Det vil jeg også give videre, og så vil vi undersøge, om der skal indføres nye regler her.

De Vries
Fru formand, vedrørende en anden sag, jeg må anmode om Deres hjælp og via Dem om hr. Gil-Robles' hjælp.
I mit land er der opstået stort røre om en forkert meddelelse, der vedrører EuropaParlamentet. I den nederlandske presse cirkulerer der en meddelelse om, at EuropaParlamentet skulle have foreslået, at medlemmerne skal have en løn på mellem 9.000 og ECU 13.000. I går aftes spurgte det nederlandske fjernsyn flere medlemmer af det nederlandske parlament om deres mening herom, og de har alle udtalt, at det er en stor skandale, at Europa-Parlamentet forlanger en sådan løn.
Fru formand, vi ved alle, at Parlamentet ikke har fremsat dette forslag, og at der overhovedet ikke ligger et sådant forslag på bordet fra noget som helst organ. Jeg gør mig store bekymringer om den negative presse i mit land, der ikke altid er baseret på tilstrækkeligt verificerede data.
Jeg vil via Dem, fru formand, anmode om, at Europa-Parlamentets formand fremkommer med et officielt dementi til den nederlandske presse, således at den slags negative og meget skadelige meddelelser kan undgås i fremtiden. Jeg er Dem taknemlig for Deres hjælp.

Formanden
Hr. de Vries, det vil jeg give videre. I øvrigt har De jo selv sagt, at det ikke står i forslaget.

Martens
I tilslutning til det som hr. De Vries har sagt, står der i en telex fra det officielle belgiske presseagentur Belga, at en løn på mellem ECU 9.000 og 12.000, BF 366.000 og 488.000 pr. måned hører til mulighederne, det står der i et brev fra formanden for arbejdsgruppen til formanden for Parlamentet, José María GilRobles. Brevets indhold er sivet ud inden emnet er blevet behandlet af Parlamentets Præsidium. Jeg henstiller til Dem, fru formand, at Parlamentets Præsidium øjeblikkeligt benægter dette og meddeler, at der ikke er taget nogen beslutning, og at dette forslag kun forekommer i en betænkning fra en arbejdsgruppe, og at Præsidiet ikke har fremsat noget forslag herom.

Formanden
Hr. Martens, dette punkt står på Præsidiets dagsorden i eftermiddag. Jeg vil fremføre det dér.

Anastasopoulos
Fru formand, både De og alle de medlemmer, der er med i Præsidiet, ved udmærket, at der ikke er truffet nogen afgørelse overhovedet, og at der ikke er fremført noget forslag indtil dette øjeblik, hvor vi debatterer. Følgelig er alt dette ikke andet end rygter.

Maij-Weggen
Fru formand, jeg vil i princippet tilslutte mig det som hr. De Vries og hr. Martens har sagt. Men jeg vil advare Dem på ét punkt. Mellem udsivningen af denne ukorrekte meddelelse og Præsidiets reaktion er der gået tre dage. På det nederlandske fjernsyn og i de nederlandske medier spredes der nu i tre dage forkerte meddelelser, der ikke er til at ændre i vor tids mediecirkus. Det er et stort problem. Efter min mening skal Parlamentets informationstjeneste umiddelbart reagere på den slags sager og ikke lade tingene gå deres gang i en hel uge, så vi bliver forfulgt med alle mulige forslag, der ikke er i overensstemmelse med sandheden.

Aelvoet
Fru formand, kolleger, det er rigtigt, at der ikke i noget organ i Europa-Parlamentet er truffet nogen beslutning om vedtægten for Europa-Parlamentets medlemmer eller om, hvad lønnen eventuelt skal være. Det viser sig dog, og på det punkt er meddelelsen fra Belga korrekt, at der findes en følgeskrivelse, hvori der nævnes tal om en eventuel løn på mellem ECU 9.000 og 12.000. Disse tal står således i en følgeskrivelse, og den er åbenbart sivet ud. Så i den henseende skal vi sætte prikken over i'et, der findes ingen beslutning. Der findes forslag, og der er en følgeskrivelse, der giver anledning til denne form for fortolkning.

Green
Fru formand, sådanne rygter er meget skadelige for Parlamentet. De tal, som fru Aelvoet citerer, er bestemt ikke et forslag om en lønforhøjelse, og hun gør uret i at insinuere, at nogen her i Parlamentet fremsætter forslag på dette område. Jeg er meget ked af, at David Martin, der ledede mødet i arbejdsgruppen for Præsidiet, ikke er til stede og kan forklare situationen offentligt. Det er et tendentiøst synspunkt, som fru Aelvoet netop har fremsat, og det er lige præcis sådanne ting, der skader os i medierne i Den Europæiske Union.
)

Formanden
Mange tak, fru Green, det vil jeg sige følgende til: Fru Aelvoet har sagt, at der ikke foreligger nogen parlamentsbeslutning. Der foreligger ikke nogen aktuel beslutning. Der foreligger en gammel parlamentsbeslutning om at udarbejde en vedtægt, og vi har, som De ved, mandatet i Amsterdam-traktaten, som endnu ikke er ratificeret fuldt ud. Der blev nedsat en arbejdsgruppe i Præsidiet, der også tæller parlamentsmedlemmer fra forskellige udvalg. Denne arbejdsgruppe har fremsat et forslag, som Præsidiet modtog denne uge. Der har hidtil ikke foreligget nogen beslutninger, og dette forslag indeholder intet i dén retning, altså intet om det, der blev sagt her vedrørende diæternes størrelse. Der er virkelig ingen grund til at give indtryk af, at det er tilfældet.
Vi vil bruge den nødvendige tid til at forberede en vedtægt i Præsidiet og selvfølgelig i de kompetente udvalg i Parlamentet samt i plenarforsamlingen selv, sådan som det bør gøres, nemlig på et solidt grundlag. Det vil ikke blive gjort overilet, der vil blive forhandlet ordentligt. Jeg tror ikke, der findes nogen her i Parlamentet, som ikke mener, at der hører en fælles vedtægt til en fælles valgret, som vi jo vedtager i næste mødeuge i juli.
Hvad der nu er kommet ud på forhånd, eller hvis der er blevet citeret noget fra nogle breve, som slet ikke står i brevene ...
(Tilråb) ... det sker desværre. Jeg vil fremføre det på Præsidiets møde i eftermiddag, og jeg vil gå kraftigt ind for, at vi så afgiver en tilsvarende erklæring, som understreger det, og som fjerner misforståelserne.

Mødekalender 1999
Formanden
Hvad mødekalenderen for 1999 angår, foreslår jeg, at afstemningen udskydes til torsdag middag - De ved, at vi allerede debatterede det i går - så vi har udtalelsen fra Den Juridiske Tjeneste om antageligheden af ændringsforslagene, som går ud på at rykke mødeperioden i juli frem. Det drejer sig i den forbindelse om, at mødet skal rykkes en uge frem. Da der er tale om et konstituerende møde, skal det først undersøges, om det er juridisk lovligt.
Er der nogen indvendinger mod dette forslag?
(Forslaget vedtoges)

Fredsprocessen i Mellemøsten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens erklæringer om fredsprocessen i Mellemøsten med efterfølgende forhandling.

Henderson
Fru formand, tak fordi De giver mig mulighed for at åbne forhandlingen om fredsprocessen i Mellemøsten.
Den Europæiske Union er fortsat dybt bekymret over den vedvarende hårknude i fredsprocessen i Mellemøsten samt over den deraf følgende trussel mod den regionale stabilitet, og det afspejles i høj grad i konklusionerne på topmødet i Cardiff, der sluttede i går. Parterne må vise mod og fremsynethed i deres stræben efter fred på baggrund af de principper, man blev enige om i Madrid og Oslo, specielt det væsentlige princip om land for fred, der er indarbejdet i De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolutioner 248 og 338.
Union er fortsat forpligtet af sine principbeslutninger vedrørende fredsprocessen, sådan som det fremgår af tidligere erklæringer, specielt opfordringen til fred i Mellemøsten, som blev udsendt i Amsterdam i juni 1997. Disse principper blev bekræftet i Luxembourg i december 1997 som værende de væsentligste retningslinjer for en EUpolitik, der skal fremme udviklingen og genskabe tilliden mellem parterne.
Den Europæiske Union har intensiveret bestræbelserne på at hjælpe parterne med at løse denne hårknude ved at spille en stadig større rolle i fredsprocessen. Den britiske premierminister deltog som formand for det Europæiske Råd i drøftelserne mellem premierminister Netanyahu, præsident Arafat og Madeleine Albright i London i maj. Den Europæiske Union deltog i forhandlingerne om foreløbige økonomiske spørgsmål før og under premierministerens besøg i regionen fra den 17. til den 21. april. Den britiske udenrigsminister besøgte også regionen fra den 15. til den 18. marts i sin egenskab af formand. Den Europæiske Union har også udarbejdet en fælles erklæring med palæstinenserne om sikkerhedssamarbejde, og den er i færd med at iværksætte et terroristbekæmpende hjælpeprogram for at bistå palæstinenserne. Vores særlige udsending, ambassadør Moratinos, har spillet en væsentlig rolle i denne indsats og han fortsætter bestræbelserne på at lukke kløfterne og fremskynde fredsprocessen.
Den Europæiske Union har udvidet samarbejdet med USA om fredsprocessen. Den støtter på det kraftigste USA's bestræbelser på at få parterne til at nå til enighed om en pakke, der kan bane vejen for en genåbning af de endelige statusforhandlinger. Den Europæiske Union glæder sig over den palæstinensiske accept af disse forslag, og den har bedt den israelske regering om at komme med et klart og positivt svar.
Unionens dybtgående forpligtelse til at fremme freden i regionen afspejles i omfanget af dens økonomiske støtte til fredsprocessen. Fra 1993 til 1997 gav Unionen og dens medlemsstater omkring ECU 1, 68 milliarder i bistand til palæstinenserne og til de Forenede Nationers Hjælpeorganisation for Palæstinaflygtninge. Unionens udenrigsministre blev på rådsmødet for almindelige anliggender den 23. februar enige om at forny Fællesskabets hjælpepakke til palæstinenserne, når den udløber ved udgangen af dette år.
Tomlinson-betænkningen om en ny forordning fra Rådet om en udvidelse af dette hjælpeprogram, som er udarbejdet af hr. Tomlinson, viser en forståelse for, hvor vigtig denne bistand har været og fortsat vil være for en fortsættelse af fredsprocessen. Den klarlægger retsgrundlaget for de forskellige facetter af bistanden og afspejler behovet for at se på de behov, der fortsat findes efter udløbet af de to år, som hjælpeprogrammet er blevet forlænget med.
Gennem den formelle dialog med Israel har Unionen også arbejdet hårdt med spørgsmålet for at forbedre den palæstinensiske økonomi, specielt med henblik på at sikre fri bevægelighed for varer og personer. Formandskabet og ambassadør Moratinos har taget initiativ til at styrke denne dialog. I en meddelelse fra Europa-Kommissionen for nylig foreslog man en kumulation for oprindelsesregler mellem Israel og dens naboer inklusive Vestbredden og Gaza-striben, så eksporten af produkter til Den Europæiske Union, vil være økonomisk fordelagtig for alle parter.
Kommissionen har også offentliggjort en anden meddelelse vedrørende implementering af aftalen mellem Den Europæiske Union og Israel. I den rejses der komplekse juridiske, politiske og tekniske spørgsmål, herunder status for produkter, der stammer fra israelske bosættelser. Disse spørgsmål vil blive diskuteret med Israel og undersøgt af Rådet i de kommende uger.
Mens vi har fokuseret på at fremme fredsprocessen mellem Palæstina og Israel, er Den Europæiske Union fortsat bekymret over de manglende fremskridt i forholdet mellem Syrien og Libanon. Der er behov for en fortsat indsats for at bringe fornyet liv i disse forhandlinger samt for, at parterne er fleksible nok til at genoptage forhandlingerne, og det vil være vores primære mål i den kommende periode.

Marín
Fru formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, til trods for USA's og EU's fortsatte indsats på alle niveauer har fredsprocessen i Mellemøsten stået fuldstændig i stampe i næsten halvandet år. Det er korrekt, som hr. Henderson sagde, at Den Europæiske Union under det britiske formandskab har øget sin støtte til den amerikanske indsats for at mægle en aftale.
Selvom USA og Den Europæiske Union af og til har forskellige indstillinger til enkelte vigtige spørgsmål i fredsprocessen, er de dog enige på et afgørende punkt: på dette vanskelige tidspunkt er det nødvendigt at forene kræfterne for at videreføre fredsprocessen. I denne henseende viste den britiske premierminister, hr. Blair's, besøg i området i april netop den alvorlige karakter af krisen i fredsprocessen. Et mærkbart resultat af dette besøg var mødet, som fandt sted i London den 4.-5. maj mellem amerikanere, palæstinensere, israelitter og formandskabet for Den Europæiske Union. Desværre opnåede man ikke med møde at løse problemet med de udestående tekniske spørgsmål: lufthavnen og havnen i Gaza, den frie passage mellem Vestbredden og Gazastriben, og dermed hele tidsplanen for den fælles dialog, som dette Parlament har udmærket kendskab til.
Som De ved, står fredsprocessen stadig stille, hvilket efter mødet i London endda medførte, at selve Præsident Clinton måtte aflyse trepartstopmødet i Washington på grund af den manglende israelske accept af det amerikanske kompromisforslag.
Her deler vi fuldstændig hr. Hendersons synspunkt. Det er ikke muligt at skabe nogen reel og troværdig fremgang, uden at alle de frit forhandlede og af parterne underskrevne aftaler overholdes, og uden at de principper, som fredsprocessen er baseret på, respekteres, og her grundlæggende princippet om "Fred i område efter område«.
De seneste voldsomme hændelser og de nylige israelske initiativer, der endnu en gang angår bosættelser, viser, hvor ustadig situationen er, og hvor presserende det er, at parterne accepterer det amerikanske forslag, som allerede i sig selv er et minimumsforslag hvad angår den fornyede israelske tilstedeværelse på Vestbredden.
Til trods for sine forbehold har de palestinske myndigheder formelt udtrykt sin principielle enighed med det amerikanske forslag. Det påhviler efter Kommissionens mening ministerpræsident Netanyahu at udvise den fleksibilitet, som er nødvendig for at konsolidere fredsprocessen så hurtigt som muligt samt at acceptere USA's forslag, som jeg holder fast på er et mininmumsforslag, men som i dag er det eneste realistiske forslag til igen at kunne nå et skridt videre mod freden.
Endelig har den europæiske holdning til fredsprocessen ikke ændret sig, og af konklusionerne fra EU-topmødet i Cardiff kan De konstatere - når man i Parlamentet uddeler den beslutning, som statscheferne og premierministrene vedtog - at Unionen endda punkt for punkt har genbekræftet oplæg fra Venedig, Luxembourg, Amsterdam, som naturligvis blev bekræftet på EU-topmødet i Cardiff.

Swoboda
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil gerne gøre rede for min gruppes holdning til dette vanskelige og delikate emne ved hjælp af ti punkter. For det første: Vi går fuldt ud ind for Oslo-fredsprocessen. Den kommer vi ikke uden om. Den skal overholdes, og vi ønsker - som formanden for Rådet også nævnte - fremskridt i forholdet til Syrien og Libanon samt fredsaftaler med de to lande. Desværre lader det til, at modet igen har forladt den israelske regering, som er begyndt at indtage en mere fredelig holdning, især hvad Libanon angår.
For det andet: Den Europæiske Union er en del af fredsprocessen. Den lader vi os ikke fortrænge ud af, for gennem vores politiske, moralske og økonomiske engagement er vi en del af denne fredsproces. Vi ønsker ikke at indgå i eller udfylde dette engagement i stedet for USA, men derimod med USA som en uundværlig partner i fredsprocessen.
For det tredje: Europa bebrejdes nogle gange, at det blander sig i anliggender, som ikke angår det. Nej, vi blander os ikke i fremmede anliggender, vi blander os i vores egne anliggender! Med den israelske regerings afbrydelse af fredsprocessen er det gode naboskab mellem Europa og de andre lande i middelhavsområdet ødelagt. Det vægrer vi os med rette mod, for Barcelona-processen er en uhyre vigtig proces for hele middelhavsområdet, også for Europa, og den må ikke ødelægges.
For det fjerde: Vi anerkender fuldt ud og uindskrænket Israels ret til at eksistere og landets ret til maksimal sikkerhed. Vi har derfor ikke forståelse for terroren. Men terroren skal bekæmpes ved dens politiske, økonomiske og sociale rod, og sikkerheden må ikke være noget påskud for ikke at fortsætte fredsprocessen. Tværtimod, vi opfordrer den israelske regering til at gøre alt for, at den med sin holdning ikke ligefrem fremmer terroristiske eller radikale bevægelser i Mellemøsten.
For det femte: Den Europæiske Union skal fortsætte sin politik til styrkelse af den økonomiske infrastruktur i de palæstinensiske områder. Lufthavnen er færdig, de palæstinensiske myndigheder har lovet og sagt ja til at inddrage Israel i overvejelserne vedrørende sikkerheden. Havnen ville kunne planlægges, og byggeriet ville snart kunne påbegyndes. Det er absolut nødvendigt, og det europæiske engagement står fast her.
For det sjette: Vi ønsker alle - især med vores finansielle støtte, men også med politisk og moralsk støtte - at støtte dem, der i Palæstina kæmper for menneskerettigheder, der i Palæstina kæmper for, at der ikke længere skal finde finansielt misbrug sted, at der ikke længere skal finde korruption sted, vi ønsker at støtte dem, der også går ind for, at der skal skabes gode forbindelser til den israelske befolkning. Vi ønsker at støtte dem entydigt. Det er et engagement, som Europa bekender sig og skal bekende sig til.
Vi ønsker ligeledes - og det er det syvende punkt - at støtte alle de fredselskende kræfter i Israel, der ønsker at bygge bro til den palæstinensiske og arabiske befolkning, og som anerkender alles - også den arabiske befolknings - rettigheder i Israel, og som frem for alt fremmer religiøs tolerance. Under mit sidste besøg blev jeg især imponeret over de mennesker, der ud fra jødisk-religiøse overvejelser kæmper for fred og mod fanatisme, mod religiøs intolerance i deres eget land.
For det ottende: Vi ved, at Jerusalem er et særligt delikat punkt. Vi forstår mange israeleres følelser, men vi forstår også den arabiske befolknings følelser. Derfor vender vi os mod enhver foranstaltning, som ensidigt tager sigte på at ændre ejerforholdene forud for forhandlingerne om Jerusalem. Vi vender os dermed mod alle radikale grupper og den tolerance, som byrådet i Jerusalem og den israelske regering udviser over for radikale grupper.
For det niende: Vi er absolut mod sanktioner som middel til at regulere det bilaterale forhold mellem EU og Israel. Men vi er lige så absolut og entydigt for, at de indgåede aftaler skal overholdes, og støtter Kommissionen i dens bestræbelser på at sørge for det.
For det tiende: Vi anerkender palæstinensernes ret til deres egen stat, og vi håber, at Israel hjælper til ved grundlæggelsen af staten, således at denne stat kan blive grundlagt ikke mod, men derimod med Israel. Det understreger Shimon Peres også igen og igen: Israels eksistens kræver eksistensen af en selvstændig palæstinensisk stat i fredelig sameksistens, og dette Europa skal fremme den fredelige sameksistens!

Oostlander
Fru formand, det israelsk-palæstinensiske spørgsmål, problemerne i Mellemøsten er meget komplicerede og derfor tvinger de os til stor forsigtighed, når vi drøfter dem. De er komplicerede på grund af de indbyrdes forhold mellem Israel og palæstinenserne, begge parter kan påberåbe sig rettigheder, rettigheder der ind imellem er i vejen for hinanden. Dertil kommer historien om USA's mægling, en proces, der i sig selv kræver stor forsigtighed. Hvis vi også bliver part i sagen, skal vi gøre vores bedste for at udtale os klogt. Alligevel er det godt, at Den Europæiske Union beskæftiger sig hermed, fordi - jeg er helt enig med hr. Swoboda - vi har et stort historisk og også aktuelt ansvar i dette område. Det kan vi ikke løbe fra. Vi kan ikke sige: Lad de andre tage sig af det, Europa er neutralt. Derfor er det også godt, at vi har en person, hr. Moraltinos, der med mandat undersøger, hvordan Den Europæiske Union kan bidrage til en løsning af problemerne derovre. Det kræver naturligvis også, at Rådet så indtager et klart standpunkt, fordi den forvirrede beslutningstagning i Rådet vedrørende udenrigspolitikken, det ved vi kun alt for godt, fører kun til elendighed. Rådets beslutningstagning skal også være underkastet en rimelig kontrol af Parlamentet. På vegne af hvem taler man egentlig? Taler man virkelig på vegne af de europæiske borgere eller er det uklart?
Fru formand, vi ser alt for tit, at medlemsstaternes regeringer gennemfører individuelle aktioner. Sådan har det været i den forløbne periode, og det ser ud til, at det også er sådan for tiden. Det er naturligvis ikke nogen rigtig hjælp ved løsningen af problemerne. Man kan ikke tage derover og den ene gang tale på grundlag af et fransk standpunkt, den følgende ud fra et tysk, nederlandsk eller engelsk standpunkt. Vi skal erstatte dette med en fælles europæisk optræden. Som det er nu, kan hver enkelt medlemsstat i sine relationer med Israel og palæstinenserne føre sin egen dobbelte agenda. Ind imellem er det derfor bedre at holde mund, hvis man ikke virkelig taler på vegne af Europa.
Situationen er også blevet mere indviklet på grund af, at politikken fra gruppen omkring hr. Netanyahu har fået så stor indflydelse. Det kommer ikke Israel til gode. Det styrker de radikale kræfter i begge lejre, både i Israel og hos palæstinenserne, og man bliver selv tilbøjelig til at ytre sig radikalt. Så er det bedre at være klogere. Men det er et stort problem, at de politiske løfter, der blev afgivet af den tidligere regering, ikke holdes.
Fru formand, Det Europæiske Folkepartis Gruppe støtter derfor også fuldt ud beslutningen. Det er godt, at Israels politik vedrørende kolonialiseringen ændres i betragtning af, at den frustrerer den økonomiske udvikling, og at den erstattes af tillidsvækkende adfærd, der giver plads til opbygning af det borgerlige samfund på begge sider og møder mennesker imellem med henblik på at fremme freden i regionen.

Bertens
Fru formand, fredsprocessen er afsporet, og der er brug for pres fra alle sider for at få processen på rette spor igen. Der er nødvendigt med reelle resultater for at få dynamikken tilbage i fredsprocessen. Yderligere fattigdom og mangel på fremtidsudsigter for palæstinenserne vil ikke øge mulighederne for sikkerhed for den israelske stat. Derfor er det vigtigt, at statsminister Netanyahu langt om længe indgår aftaler om yderligere tilbagetrækninger fra de besatte områder. Amerikanske planer i den retning vil kunne gennembryde patstillingen og fortjener derfor al støtte, men også en advarsel.
Truslen fra israelske repræsentanter om at gøre den europæiske rolle i fredsprocessen afhængig af løsningen af handelsproblemer er uacceptabel. Bosættelserne tilhører i henhold til international ret ikke Israel. Unionen må ikke give handelspræferancer til produkter fra disse bosættelser. Vi må ikke give en bonus til ulovlige udvidelser af disse bosættelser.
Netanyahu og Arafat skal genoptage dialogen. Der var vundet så meget, som vi nu ikke må kaste bort. Endvidere står og falder hele Barcelona-processen vedrørende Middelhavet hermed. Unionen skal sammen med USA slå til lyd for åbningen af Gazalufthavnen, akkumulereringen af oprindelsesreglerne om regional handel og fremme af de samfundsmæssige kontakter mellem begge lande.
Jeg håber, at det østrigske formandskab vil vise mere takt end den britiske minister Robin Cook. Uden en aftale om tilbagetrækning fra de besatte områder vil der aldrig være basis for de såkaldte final status -forhandlinger, der skal begynde i maj næste år. Jeg ønsker Arafat og Netanyahu, palæstinenserne og Israel klogskab, politisk mod og vision til.

Van Bladel
Fru formand, jeg har i det forløbne år tre gange haft det privilegium at besøge palæstinenserne i de palæstinensiske områder. Jeg har konstateret, at der er gjort store fremskridt: Bedre infrastruktur, Gazas generelle udseende er forandret og forbedret. På Vestbredden er der en byggeboom i gang, og vi har også for nylig talt med en palæstinensisk forretningsmand, der har påbegyndt opførelsen af en stor hal for at give den industrielle zone ved grænsen til Gaza form. Det er således ikke alt, der er negativt. Alligevel mærker man lige under overfladen en spænding og utilfreds hos palæstinenserne med hensyn til retsudøvelsen i deres egne områder. Derfor mener jeg, at det ville have været bedre, hvis der i vores beslutning under punkt 4 ikke blev talt om en fælles EU-palæstinensisk sikkerhedskommission, men en fælles EU-palæstinensisk juridisk støtte.
Mødet med Hamas-lederne gav ikke anledning til håb. De vil ikke bekræfte Israels eksistensberettigelse på mellemlangt sigt. Det har jeg virkelig store problemer med. Denne paragraf er heller ikke fjernet fra det palæstinensiske charter endnu.
Vi har også besøgt lufthavnen. Jeg fandt det inspirerende, at lufthavnen passer ind i den arabiske kultur, men udstyret mangler. Man kan ikke fungere, det bliver der også presset på for i vores beslutning. Men ærlig talt, Israel har krav på sikkerhed. Palæstinenserne har krav på fremgang. Efter min opfattelse drejer det sig om en samlet pakke for hele regionen. Hvis israelerne kan gøre fremskridt med Syrien og Libanon, så kan det også lade sig gøre med palæstinenserne. Lad os først og fremmest presse på for, at Libanon og Syrien slutter fred med Israel, så kan der komme skub i forhandlingerne med palæstinenserne. Jeg håber, at socialdemokraterne i Israel også vil yde et positivt bidrag hertil, fordi det savner vi lidt i øjeblikket. Det finder jeg beklageligt.

Wurtz
Fru formand, jeg er overbevist om, at hvis samtlige EPmedlemmer havde mulighed for at besøge det palæstinensiske territorium, og hvis de så og erfarede, hvad vores delegation netop har set og erfaret der, så ville vi være enige om, at EU ikke fortsat kan indtage den skræmte og afventende politiske holdning, vi har for øjeblikket over for fredsprocessen i Mellemøsten.
En ting må efter min opfattelse stå klart: efter Madrid og Oslo går skillelinjen ikke længere mellem israelere og palæstinensere, og arabere generelt, men mellem de, der støtter og de, der torpederer fredsprocessen. De sidstnævnte findes på begge sider med den forskel, at det efter Yitzhak Rabins tragiske død er dem, der i dag har magten i Israel. De, der arbejder for fred mellem disse to befolkninger, og som vil forblive indbyrdes afhængige af hinanden, har derfor en fælles interesse i, mens det endnu er tid, at forhindre Netanyahu og de ekstremister, han støtter sig til, i at tage livet af hovedprincippet om land for fred. Det er i deres fælles interesse at rejse sig imod ethvert tiltag, der ødelægger den atmosfære af tillid, der er altafgørende for en fredelig sameksistens, og i endnu højere grad for et samarbejde på langt sigt. Jeg tænker på udelukkelserne, på ødelæggelsen af huse, på blokade af landområder og især på udvidelsen og mangedoblingen af bosættelserne, herunder i Øst-Jerusalem. Vi skal ikke gennemføre sanktioner over for Israel, men hjælpe de israelere, der arbejder for fred, med at svække Netanyahu, og opfordre EU til - som den tidligere med held har gjort det på vores Parlaments initiativ - at udnytte sine økonomiske, videnskabelige og tekniske forbindelser med Israel til at presse på for, at fredsprocessen genoptages. Jeg vil gerne tilføje, at en sådan beslutsom holdning hos EU langt fra vil genere USA i dets rolle som skaber af fredsprocessen, men i stedet skabe mere gunstige vilkår for dets indgriben.

Tamino
Fru formand, det besøg, der for nylig blev aflagt af EuropaParlamentets delegation for forbindelserne med Palæstinas lovgivende forsamling, har anskueliggjort en meget dramatisk situation. Vi står over for en alvorlig blokering af fredsprocessen, og vi har kunnet konstatere, at kravet fra Oslo-aftalerne om "fred til gengæld for jord« er blevet besvaret med besættelsen af nye områder. Vi har fået at vide, at den israelske regering den 9. juni traf beslutning om en ny kolonisering af Oliebjerget i den østlige del af Jerusalem, i stedet for "fred til gengæld for jord«.
I en sådan situation er det klart, at palæstinensernes livsbetingelser er dramatiske, navnlig på grund af den arbejdsløshed, der især eksisterer i Gaza. Situationen er både karakteriseret af de palæstinensiske myndigheders villighed til at overholde Oslo- aftalerne og af Netanyahu-regeringens intention om ikke at overholde de indgåede forpligtelser.
Når vi står over for en sådan situation, er det nødvendigt straks at sørge for, at kommunikationssystemerne mellem Vestbredden og Gaza sikres, at den færdige lufthavn bliver åbnet, og at man påbegynder arbejdet med at anlægge havnen. Man skal naturligvis forstå, at om et år vil Arafat uden tvivl - også unilateralt - erklære Palæstina for uafhængigt, sådan som det er bestemt i Oslo-aftalerne.
Det er derfor klart, at vi må gøre alt, hvad vi kan, for at Den Palæstinensiske Myndighed kan udøve sin rolle og få mulighed, også økonomisk mulighed, for at fortsætte sin indsats. I den forbindelse er det meget vigtigt, at vi godkender Tomlinsons betænkning. Jeg tror, at et sådant dilemma uundgåeligt vil give de yderliggående og uforsonlige grupper fra begge sider vind i sejlene, og at de så vil foreslå en militær løsning. Hvis vi ønsker at forhindre denne katastrofale udgang, må vi handle så hurtigt som muligt og få sat gang i fredsprocessen igen, idet vi benytter os af enhver form for pression og enhver diplomatisk indsats. I den forbindelse er vi enige i det, som kommissær Marín sagde, og også i det, som Rådet har sagt, men vi kræver en endnu mere beslutsom indsats.

Pradier
Fru formand, man har været alt for god til at jamre over den skæbne, der har ramt befolkningen i de områder, der er besat af den israelske hær. Tiden er ikke længere til medlidenhed og til at græde tørre tårer. Lad os holde os til at forsvare retten, loven og frem for alt de resolutioner, FN har vedtaget, eller til at forsvare de tekster, de pågældende parter har underskrevet en fælles aftale om.
Man har godkendt en adfærdskodeks og fastsat en tidsplan. Beslutningerne, tidsplanen og adfærdskodeksen bør respekteres. Er fredsaftalerne i dag ikke blot tomme ord, så er de i hvert fald ilde tilredt, og fredsprocessen synes døende. Udsættelserne, forhalingsmanøvrerne, de forblommede udtalelser fra de israelske myndigheder har helt klart et formål.
Ekstremister fra alle fløje modsætter sig en genoptagelse af seriøse forhandlinger. Det er først og fremmest nødvendigt at henvende sig til de religiøse integrister, hvis fortolkning af henholdsvis koranen og toraen i det mindste er tvivlsom. Med hensyn til disse ekstremisters indflydelse, er det klart, at den israelske regering er meget udsat. De opsigtsvækkende udtalelser om en evig hovedstad, den buldrende ankomst af bevæbnede nybyggere i de besatte landområder, tilbagetrækkelsen af opholdstilladelser i Jerusalem, de arabiske indbyggere i byen, der endda benægtes retten til at fortsat at bo der, blokaden i Ashdool af det udstyr, der skal gøre det muligt at åbne lufthavnen i Gaza, det er tilsammen så mange faktorer, der alvorligt skader ethvert nyt fremskridt.
Men man skal også tænke på problemer med sikkerhed og terrorisme. Det er rigtigt, at ingen på det punkt kan sige sig fri, hverken Israel, eller desværre - måske på kort sigt - Palæstina. Under alle omstændigheder kan terrorismen komme fra alle sider, og det var jo på den måde, Israel mistede sin premierminister. Kampen mod terrorismen og mod dem, der skaber den, er helt klart afgørende nødvendig. Vi skal sørge for at støtte USA's diplomatiske indsats, uden hvilken intet er muligt. Denne har indtil nu og i årevis udfoldet uanede mængder af opfindsomhed og skarpsindighed. Vi spiller en vigtig rolle med hensyn til at sørge for, at de indgåede aftaler bliver respekteret, og i den forbindelse kan vi passende glæde os over Kommissionens forslag om produkter, der kommer fra befolkningskolonier uden for Israel. Ved at give fortrinsstilling til disse produkter, der helt sikkert kommer fra arabiske områder, sender vi et signal til de fordele, Israel har, der bestemt ikke vil ruinere den israelske økonomi, men som dog under alle omstændigheder vil have en præcis politisk betydning. Vi behøver blot at se den modtagelse forslaget har fået af den israelske presse og af hele miljøet omkring den israelske regering for at forstå, at kravet om at respektere aftalerne i henhold til artikel 38 stadig eksisterer, hvilket måske er et tegn på, ad hvilken vej vi skal bevæge os i fremtiden.

Van Dam
Fru formand, den indflydelse, som den Europæiske Union kan udøve på fredsprocessen i Mellemøsten, er først og fremmest indirekte og kan både være positiv og negativ. Det må frygtes, at der først og fremmest er tale om en negativ påvirkning. Hvordan kan Unionen fremme freden, når den samtidig afviser den ene parts politik og langt fra optræder diplomatisk? Et klart eksempel er Kommissionens initiativ om at fjerne de gældende handelsfordele for Israel for produkter fra de jødiske bosættelser. Kommissionen fastsætter, at bosættelserne på Vestbredden ikke hører til Israel. Endvidere vil Kommissionen underkaste importen af varer fra Israel en særlig kontrol, fordi dette land formodes at svindle med oprindelsescertifikaterne og udfører varer fra palæstinensiske områder som »Made in Israel«.
Jeg spørger formanden for Rådet, om han støtter Kommissionens politik. Er den ikke meget uklog i lyset af de igangværende forhandlinger? Hvis Parlamentet konstaterer, at Israel ikke overholder fredsaftalen, er det både mangelfuldt og forhastet. Palæstinenserne overtræder også Oslo-aftalerne, og de overholder dem altså heller ikke. Endvidere er spørgsmålet, om man allerede nu kan bedømme, hvorvidt aftalerne overholdes, eftersom fristen i aftalerne endnu ikke er udløbet.
Oslo- og interimaftalen kræver omgruppering i tre faser i henhold til ensidige israelske beslutninger. Regeringen i dette land har ved at omgruppere sine tropper i hvert fald formelt handlet i overensstemmelse med aftalerne, hvori der ikke står noget om forholdet mellem de tre faser.
De belærende erklæringer bringer ikke freden nærmere. I stedet for at ville spille en hovedrolle i Mellemøsten, burde Den Europæiske Union tage ved lære af USA, der blot anerkender fredsprocessen og forsøger at støtte den.

Muscardini
Fru formand, fred er et gode, som man ikke må give afkald på, og der er risiko for, at det også bliver ved med at være et principielt andragende, hvis regeringerne, befolkningerne og det internationale samfund ikke gør den nødvendige indsats. Med hensyn til freden i Mellemøsten, så må vi spørge os selv helt ærligt, om Den Europæiske Union har gjort alt, hvad der var nødvendigt for at bidrage til fortsættelsen af den afbrudte proces. Når forståelsen hører op, og når enigheden forsvinder, så er det aldrig kun den ene parts skyld. Der er en række medvirkende årsager, som giver næring til den politiske dialektik, der igen risikerer at gøre holdningerne radikale og at tilintetgøre den indsats, som velvillige personer fra begge sider har gjort for at rette op på situationen og genoptage dialogen. Dette er nemlig det springende punkt i det spændte forhold mellem Israel og Palæstina - uanset hvad, der var den direkte årsag til afbrydelsen af processen, så er der ingen tvivl om, at en genoptagelse af dialogen ville føre det spændte forhold tilbage til dets rette proportioner og give de to modstandere mulighed for at vurdere situationen med blikket rettet mod fremtiden.
Et folk, der er blevet reduceret som følge af holocausten, kan ikke fortsætte med at leve med konstante spændinger generation efter generation. Dets altoverskyggende interesse er fred, og det er også en livsvigtig interesse. Hjælper man Israel med at genfinde freden, hjælper man også det palæstinensiske folk, og man skaber således en bæredygtig fremtid for hele området, der har behov for økonomisk og social udvikling. En stor del af den indsats, som Den Europæiske Union yder, er forgæves, da vi mangler en politisk union og en fælles udenrigspolitik. Vi talte for lidt siden om de midler, man havde bevilget palæstinenserne. Men hvorfor ser vi så i fjernsynet billeder af fattige og desperate mennesker? Hvad er der blevet af de penge? Og jeg ville ønske, at vi her i salen, når vi udfører vores lidt ligegyldige og bureaukratiske arbejde, ville se de israelske børn for os, der syngende går hjem fra skole, men som holdes øje med af bevæbnede personer, der skal beskytte dem mod nye massakrer og nye tragedier. Lad os huske, at Den Europæiske Union ligeledes bør spille en rolle, der er meget forskellig fra rollen som bureaukratisk og økonomisk union. Vi skal nemlig også træffe et moralsk valg.

Colajanni
Fru formand, efter mange og tilbagevendende besøg fra vores delegation i løbet af de sidste fire år må jeg sige, at vi for nylig stod over for en situation, der var vanskeligere end tidligere. For første gang siden Oslo-processens begyndelse havde man stort set mistet sine forhåbninger. Dette er meget farligt, og vi må desværre anse det for muligt, at der kan ske en negativ udvikling. Ingen af problemerne er blevet løst, det gælder f.eks. korridoren mellem Gaza og Vestbredden, blokeringen for bosættelser, de fanger, der stadig befinder sig i fængslerne, vetoet mod havnen og mod lufthavnen i Gaza, der er færdig og klar til at blive taget i brug, og så videre.
Med hensyn til anden fase af Oslo-aftalerne, så har Israel, der har udskudt sagen mange gange, stadig ikke svaret på USA's forslag om en delvis tilbagetrækning fra 13 % af området; et forslag, som palæstinenserne accepterede, selvom de ikke var enige i dette. Tiden går, og det styrker alle de yderliggående kræfter fra de israelske og palæstinensiske samfund. Navnlig Arafat har store vanskeligheder, og hvis man tror, at en svækket Arafat ville hjælpe på situationen, så tager man grueligt fejl! Hvad skal vi så gøre? Det varer ikke længe, før vi får en unilateral uafhængighedserklæring fra palæstinensisk side, nemlig ved Oslo-aftalernes ophør, og det nødvendiggør en politisk indfaldsvinkel, hvor vi benytter os af alle de kræfter, der går ind for fred.
Unionen bør styrke sin politiske tilstedeværelse i området med en række initiativer. For det første bør den insistere på, at USA gør deres forslag officielt, så de kan få et svar fra Israel. Vi kan ikke vente længere eller se bort fra dette nødvendige skridt, og nu nytter det ikke noget at springe det over eller at foreslå en fredskonference, sådan som man gjorde for nylig. Når der er kommet svar på USA's tilbagetrækningsplan skal vi selvfølgelig foreslå en fredskonference, hvis dette svar er negativt, så vi ikke efterlader os et farligt politisk tomrum. Unionen bør så tage initiativet til denne konference - og det skal ikke blot være en enkelt europæisk stat, men hele Unionen som sådan, der er fuldgyldig initiativtager sammen med USA og andre partnere. På nuværende tidspunkt er det dog for tidligt med en sådan konference!
For det andet skal Unionen sikre midlerne til Palæstina. Som situationen er nu, kan vi ikke fratage Palæstina den støtte, der er væsentlig for opretholdelsen af det palæstinensiske selvstyre. For det tredje skal Unionen - her mener jeg Rådet og Parlamentet, og Parlamentet gør det med det kompromisforslag, som vi stemmer om i dag - støtte de to initiativer fra Kommissionen om gennemførelsen af associeringsaftalen med Israel og om indførelsen af en fælles oprindelse for produkterne fra området. Det er ikke et teknisk spørgsmål, men et forslag, der bygger på international ret og på associeringsaftalerne, og det er også meget vigtigt set ud fra et politisk synspunkt. For det fjerde skal Unionen udvikle og sætte skub i euromiddelhavspolitikken og MEDA-programmet.
Euro-Middelhavsrådet i Palermo tog Barcelona-processens nytte og troværdighed op igen. Det var en proces i krise. Viljen til at fortsætte er til stede, der blev gjort opmærksom på den nye regionale og mellemregionale udvikling, og man valgte at bevilge et samlet finansieringsbeløb, der er lige så stort som det foregående. Det hele skulle afgøres i Stuttgart i april. Dette er ligeledes et vigtigt bidrag fra Unionen til at fastholde håbet og bestræbelserne på at skabe fred.
Afslutningsvis vil jeg gerne nævne det initiativ, som Europa-Parlamentet har taget. Vi besluttede på Malta, sammen med middelhavslandenes parlamenter, at der skal holdes et forum for disse landes parlamenter i Bruxelles i oktober. Jeg tror, at også dette vil være nyttigt. Euro-Middelhavsrådet i Palermo var positivt stemt over for denne idé. Den er en del af dette Parlaments arbejde, og den går ud på at fremme people to people -forbindelserne på forskellige niveauer, om jeg så må sige. Vi har opfordret til - og vi vil fortsat opfordre til - dialog og møder mellem de israelske parlamentarikere og medlemmerne af Palæstinas lovgivende forsamling, og vi forsøger at skabe kontakt mellem borgmestrene i de israelske og palæstinensiske byer samt at få disse til at samarbejde. Jeg tror, at også førnævnte forum for middelhavslandenes parlamenter vil være nyttigt.
Det er, hvad Parlamentet kan gøre, og jeg tror, at det vil være en fordel, om også Parlament forstærker sin indsats.

Dimitrakopoulos
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære medlemmer, jeg synes, at vores diskussion i dag viser, at vi alle er enige om, at vores problem ikke længere er, hvad der foregår i området, det er ikke hvilke forslag, der er stillet, og som skal stilles, men det er derimod, hvordan de eksisterende forslag og de initiativer, der allerede er taget, skal iværksættes og bære frugt. Jeg tror desuden, at nøglen til løsningen i denne sag, og her henvender jeg mig hovedsageligt til Rådet, som jeg takker, fordi det virkelig har gjort meget, ligger i, at vi ændrer Europas tilstedeværelse i Mellemøsten.
Indtil i dag har vi haft en mægler og en masse regeringer samt et kontor i Kommissionen, og det er det første spørgsmål, vi skal løse. Det ville være meget mere virkningsfuldt, om vi i stedet for mæglere, i stedet for mange forskellige synspunkter, kunne enes om at lave et organ, hvor alle institutioner kunne deltage, og som blev ledet af en personlighed, der havde bevist sit kendskab til udenrigspolitik og til problemerne i området. Så ville vi opnå langt flere resultater.
De fleste af de økonomiske spørgsmål, fru formand, er i en vis grad blevet klaret. Kommissionen har gjort et enestående stykke arbejde, men der er endnu brug for nogle tilføjelser, især om måden de økonomiske midler bliver stillet til disposition og administreret på. Men en ting, der stadig er uafklaret, og som er vigtig, er forudsætningerne for løsningen. Forudsætningerne for løsningen og freden er af politisk og militær art, og de har ikke kun med forholdet mellem Israel og Palæstina at gøre. De går langt videre, især efter den nye politiske realitet. Jeg tænker på atomprøvesprængninger, men også på visse lande, som f.eks. Iran. Vi taler nemlig meget om Syrien og Libanon, og det med god grund, men der findes også andre lande såsom Iran, der påvirker eller forsøger at påvirke situationen.
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, efter min mening er vi nået et tidspunkt, hvor vi ikke længere kan udsætte det. Det er altså vigtigt, at vi ud over forslagene, idéerne og initiativerne, der alle er yderst seriøse, starter med institutionerne. Vi har brug for et nyt fundament, der kan sikre Europas fortsatte tilstedeværelse i området og samtidig sikre vores fælles aktioner med USA - men jeg vil gå endnu videre, for der kan findes andre magter i verden, som er interesserede - så vi kan nå et resultat.

De Clercq
Fru formand, i de forløbne 16 måneder har der ikke eller næsten ikke været fremgang i fredsprocessen i Mellemøsten. Heldigvis ser det ud til, at der i sidste uge, efter at USA har fremsat nye forslag, atter kan spores nogen bevægelse i forhandlingerne. En konstatering: Den Europæiske Union har i den forløbne tid på ny ikke været i stand til at spille en fremtrædende eller overbevisende rolle i dette for os så vigtige spørgsmål. Initiativet og regiet af de nuværende forhandlinger er helt i hænderne på USA. Unionens ringe politiske rolle står ikke i forhold til vores store finansielle bidrag, vores økonomiske interesser og vores sikkerhedsinteresser i denne sag. Der skal hurtigt bringes mere balance i dette forhold.
Europa skal ikke mere kun være den der skaffer midlerne, verdens største sponsor, men skal mere end nogensinde yde et politisk bidrag til en løsning med henblik på en varig fred. Og derfor skal Unionen selvfølgelig være i stand til udad til at tale med én stemme og føre ét europæisk diplomati.
Hvad så med Europa-Parlamentet. Jeg tror, at Parlamentet absolut kan medvirke til øget forståelse mellem israelerne og palæstinenserne. Ikke gennem diktater, beslutninger, med hævet pegefinger, men ved at støtte såkaldte people to people projekter og ved først og fremmest at bidrage til dialogen mellem borgerne fra begge sider. Virkelig fred begynder hos borgerne, hos menneskene, der dagligt bor og lever sammen, hos børnene, hos studenterne i området. Virkelig fred opstår ikke i toppen, men i bunden af et land. Der skal vi skabe gensidig respekt og gøde jorden for en håbefuld og fredfyldt fremtid. Det er her Parlamentet skal spille en rolle.

Caccavale
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, ærede kolleger, vi må sørge for, at dette Parlament ikke skal nøjes med en notarrolle, det vil sige med at konstatere, hvordan situationen ser ud.
Først vil jeg gerne bestride, at fredsprocessen står stille. Efter min mening er der tværtimod tale om et tilbageskridt for fredsprocessen i Mellemøsten, et kraftigt og farligt tilbageskridt. Det er således ikke korrekt, at der er tale om en stilstand. Situationen forværres nemlig i høj grad. Der sker en radikalisering inden for begge grupper, såvel den israelske som den palæstinensiske, og denne radikalisering skaber nogle meget alvorlige vanskeligheder for dem, der stadig tror på, at freden er det eneste instrument, det eneste grundlag og det eneste faste holdepunkt, der reelt kan skabe en udvikling og således et samarbejde mellem Israel og palæstinenserne. Det skal siges, at Arafat er den, der løber den største risiko, og fredsprocessens definitive sammenbrud vil uundgåeligt komme til at gavne dem, der går ind for religiøs og integristisk ekstremisme, og det vil således gå ud over dem, der har arbejdet for freden, først og fremmest Arafat. På den anden side kan jeg se, at Netanyahu har det samme problem, eftersom hans radikale ekstremister fra de religiøse partier forhindrer, at man når videre med fredsprocessen. Det skal dog siges, at dette er et israelsk alibi. Personligt mener jeg, at det er uacceptabelt, at Israel endnu ikke har svaret på det amerikanske forslag, som endda var et kompromis med hensyn til den delvise - meget delvise - tilbagetrækning fra 12, 13 eller 11 % af de besatte områder.
Man har her i salen givet udtryk for, at Europa har været fraværende. Det vil jeg også bestride. Europa har desværre ikke været fraværende, men har faktisk bidraget yderligere til forvirringen. Fredsprocessen i Mellemøsten afspejler Europas magtesløshed og manglende evner. Den ene dag tog Chirac derned og sagde én ting, næste dag kom Cook og sagde noget andet, og derefter kom Kinkel og sagde noget helt tredje. Dette er et tegn på, at Europa ikke blot spiller en rolle, det spiller i øjeblikket en negativ rolle. Vi er stadig femten politiske dværge, der ikke kan finde ud af at tale med én fælles stemme i nogen som helst fredsproces eller i nogen som helst udenrigspolitisk proces, der foregår her i verden i øjeblikket.

Mohamed Alí
Fru formand, vi står atter over for en debat om krisesituationen i det nære Østen.
Israels ministerpræsident, hr. Netanyahu, overholder igen ikke de aftaler, som frit blev vedtaget og ratificeret af hans parlament, og desuden sætter han en stopper for ethvert forsøg på forhandlinger, som det skete på mødet i London den 4.-5. maj. Endda USA's forsøg på at indlede nye forhandlinger med et minimumsforslag blev, som tidligere nævnt af hr. Marín, blokeret af Israel.
Israel vil tilsyneladende ikke overholde aftalerne. Landet trækker sig ikke tilbage fra de besatte områder, og besætter fortsat områder og holder tusinder af palæstinensere fængslet. USA har mistet sin rolle som mægler, og Den Europæiske Union bør lægge pres på Israel ved at sætte visse betingelser for opretholdelsen af aftalerne med landet.
Den eneste løsning er, at de internationale aftaler overholdes, og at Den Europæiske Union og dens mægler i forbindelse hermed bør spille den vigtigste rolle.
Unionen bør bringe de nuværende aftaler med Israel til ophør og øge indsatsen for at hjælpe Den Palæstinensiske Myndighed. Havnen og lufthavnen i Gaza og generhvervelsen af de besatte områder er faste krav, og hvis hr. Netanyahu ønsker sikkerhed, bør han forstå, at sikkerhed kun er mulig at opnå via aftalerne.

Gahrton
Fru formand, vi ved jo alle, at israelerne er fuldstændig ligeglade med, om vi taler med en stemme, med femten stemmer eller med hundrede stemmer. Det, det drejer sig om, er, om vi taler eller om vi handler. Israelerne sagde helt frem til Camp David: «Vi ønsker intet andet end fred«. Så fik de fred med Ægypten, med PLO og med Jordan. De kunne også have fået fred med Syrien og Libanon, hvis de havde holdt fast ved det, de sagde: «Vi ønsker intet andet end fred«. Men vi ved jo, at de i 31 år har bygget nye kolonier, har dræbt børn, der kaster med sten, har spyttet på FN's resolutioner og set stort på indgåede aftaler. De bygger »Stor-Israel« helt i overensstemmelse med de intentioner, som Netanyahus læremester Jabotinsky fremsatte allerede i 1920'erne. Det ved vi jo godt alle sammen. Vi ved, at de er ligeglade med snak og resolutioner. Hvorfor er vi så ikke rede til at gå fra ord til handling?
I dag er der en interessant artikel i Libération , som stiller netop det spørgsmål. Hvorfor kun handle og gribe ind i Kosovo? Er det kun europæiske massakrer, der får Den Europæiske Union til at gå fra ord til handling? Nu mener jeg ikke, vi skal sende tropper til Israel - selvfølgelig ikke! Men man plejer jo at sige, at EU er en økonomisk stormagt, men en politisk dværg. Så lad os dog benytte os af, at EU er en økonomisk stormagt! Lad os bruge den økonomiske magt! Lad os gå fra ord til handling og virkelig iværksætte ordentlige økonomiske sanktioner! Jeg er overbevist om, at det ville kunne påvirke Israel. Hvis vi ikke gør noget, så er jeg stensikker på, at 90'erne også får sin krig i Mellemøsten, lige som alle de andre årtier. Her burde EU nu i det mindste gøre noget og gå fra ord til handling med fredelige, ikke-voldelige, men kraftige sanktioner mod Israel, som overtræder alle internationale love.

Antony
 Fru formand, kære kolleger, landområderne for de religiøse åbenbaringer af de ti bud og evangeliet har sjældent haft fred, og endnu mere sjældent respekt for alle de samfunds værdighed og rettigheder, som har levet sammen der i århundreder. Her ved slutningen af det 20. århundrede, er det vores ønske for alle, at man går i gang med en reel fredsproces og fører den til ende.
Den er svær at gennemføre, men betingelserne er klare nok. Israel bør have ret til definitivt at få fred ved sikre og garanterede grænser, og palæstinenserne har krav på, at deres rettigheder, deres værdighed og frihed respekteres. Det er afskyeligt, at de stadig placeres i townships som del af en uacceptabel apartheidpolitik, og det er illusorisk at tro, at dette kan fortsætte, uden at en konflikt af et uforudsigeligt omfang bryder ud. Palæstinenserne er i deres hjemland, og det har de været fuldt ud lige så længe som jøderne. De har også ret til en fri, uafhængig og suveræn stat.
Men freden går også over Syrien og Libanon. Sidstnævnte har lidt under tilstedeværelsen af hundredetusinder af palæstinensere i landet, uddrevet af israelerne, og i stedet for modtagne flygtninge forvandlede de sig hurtigt til erobrende revolutionære i modtagerlandet.
Det er denne kendsgerning, min bevægelse har tænkt over, for vores parti, Front national, bekæmper ikke indvandringen på grund af en eller anden racisme, men tværtimod for at forhindre, at vi i Frankrig i morgen står over for en tilsvarende uafvendelig situation, som det er tilfældet i Libanon, i Bosnien eller i Kosovo.
Det er klart, at Israel skal forlade Libanon, men Syrien skal gøre det samtidig, for hvis Israel har besat den nævnte sikkerhedszone i syd, har Syrien besat resten, og hvad der er endnu værre, landet holder Libanon som en slags protektorat, hvor politisk snilde forbinder sig med militærets tilstedeværelse og polititerror. Jacques Chiracs seneste udtalelser om Libanon er beklagelige, da de synes udelukkende at rette sig imod Israels tilstedeværelse.
Hvordan kan vi tolerere, at lederen af de libanesiske styrker, Samir Geagea, nu på fjerde år holdes indespærret i et veritabelt fangehul i forsvarsministeriets kælder i Beirut, fordi han hverken har villet forlade Libanon eller accepteret at være minister i en marionetstat efter de veritable processer i Moskva! Men er der ikke under tiden en slags diskret og reel forståelse mellem Hafez el-Assads Syrien og Israel om at holde liv i en krig på libanesisk jord, som de to regeringer måske har behov for for at sikre deres interne stabilitet eller for hele tiden at kunne bede om mere international militærhjælp.
Jøderne har kraften, muslimerne mængden. Men de kristne i Orienten bliver i denne dhimmi-stat (arabernes betegnelse for jøder og kristne, som bør underkaste sig islam) som den store israelske historiker, Bat Yeor, har beskrevet i sit fremragende værk »Les chrétiens d'Orient entre djihad et dhimmitude« ( "De kristne i Orienten mellem Hellig Krig og underkastelse«). De kristne i Libanon skal genvinde uafhængigheden i deres land, de skal genfinde den rolle, der var deres, igen kunne føle sig frie i landet, hvor klokkerne, med Béchir Gémayels udtryk, bør kunne ringe uden lænker, i et land, der ikke alene garanterer dem retten til at styre sit eget folk, men som også tilbyder andre kristne fællesskaber i Mellemøsten en hjælp, en solidaritet eller med andre ord, et sikkert tilflugtssted.

Caudron
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger. Alle føler det. I formiddags, hvor vi, for jeg ved ikke hvilken gang, debatterede situationen i Mellemøsten i overværelse på tilhørerpladserne af fire medlemmer af Knesset, som jeg virkeligt hilser velkommen, stod og står vi ved et vendepunkt og i en situation, hvor alt kan ske, det bedste såvel som det værste.
Jeg har altid været en ven af Israel. Jeg var det som mange for næsten fyrre år siden, da det var en mode i Europa, og jeg er det stadig i dag, selvom det ikke er mode længere. Jeg var det, da Israel bestod af en håndfuld overlevende, der var fast besluttet på at eksistere, og jeg er det stadig i dag, hvor Israel er blevet en stor magt. Som den fritænker, jeg er, var jeg det, da Israel opbyggede landet via kibbutzerne, med en ikkereligiøs glæde. Jeg forbliver stadig en ven, på trods af at jeg er klar over, at der under tiden foregår en endda voldelig debat i selve det israelske samfund.
Jeg har nu i fem år været formand for delegationen EU-Israel. I denne delegation har jeg og mine kolleger arbejdet for, og vi vil fortsat arbejde for fred og venskab mellem Israel og EU. Vi har arbejdet på alle områder: det økonomiske, det sociale, det kulturelle og inden for forskning og teknologi. Vi væver bånd, som vi lapper sammen, når de hænger i laser. Vi har støttet Yitzhak Rabin, vi har grædt over ham, og siden det sidste valg har vi arbejdet sammen med det nye styre, der er kommet til magten efter demokratiske valg.
Kære kolleger, når jeg fortæller alt dette, er det fordi, jeg ønsker at sige det klart til alle ud fra mit venskab, ud fra vores venskab med Israel, at vi er meget bekymrede over de farer og interne og eksterne dæmoner, der truer Israel og hele regionen. Når jeg fortæller alt dette, så er det også for at sige helt klart, at jeg personligt i store træk godkender den fælles resolution, som vi vil få forelagt.
Teksten er for en gangs skyld kort, klar og letlæselig. Budskabet er stærkt uden at være aggressivt. På visse områder kunne jeg dog godt have ønsket nogle vigtige præciseringer. I resolutionens punkt 3 lægges der efter min mening ikke tilstrækkeligt vægt på Syriens tunge ansvar for sikkerheden, såvel i Libanon som fra Libanon. Man har også glemt de lande i regionen, der finansierer den integristiske terrorisme, og man betoner heller ikke tilstrækkeligt den fundamentale rolle, vores repræsentant Moratinos spiller.
Med hensyn til interimsaftalen nævnt i punkt 9, må man først og fremmest beklage, at associeringskontrakten, som den reelt hedder, endnu ikke er blevet ratificeret, hvilket i øvrigt må tilskrives Frankrig og Belgien; især er det nødvendigt at fastholde, at selvom man her kan diskutere metoder til gennemførelse, på baggrund af en debat om produkternes oprindelse, ville det ikke være passende, for det vil være et forvansket middel til at lægge pres på de igangværende forhandlinger, eller rettere sagt at pålægge Israel sanktioner.
Til slut vil jeg sige, at jeg forstår og bifalder Israels behov for sikkerhed og palæstinensernes stræben efter anerkendelse. For at forene de to er det nødvendigt med en retfærdig fred, der opnås gennem forhandlinger, der garanterer sikkerhed og sameksistens mellem Israel og palæstinenserne. Mindehøjtideligheden i formiddags er for mig også en måde at ære Yitzhak Rabin på, soldaten, pioneren, opbyggeren af Israel, og derefter igangsætter af og den første israeler til at underskrive Oslo-aftalerne med palæstinenserne. At mindes ham, det er at fortsætte med sin opgave.

Provan
Hr. formand, det er passende, at vi her til morgen forhandler om denne sag i overværelse af den israelske delegation fra Knesset. Det er sandsynligvis temmelig irriterende for dem at høre, at mange af talerne ønsker indrømmelser fra den israelske regering.
Men jeg er enig med rådsformanden, der efterlyste mod og fremsynethed. Det er den rette indstilling i øjeblikket i modsætning til de andre ting, han kunne have nævnt: konfrontation og forvirring. Vi må løse blokeringen og bløde op på de stadigt mere stejle holdninger, der findes på begge sider. Rådsformanden sagde helt rigtigt, at det er nødvendigt at forstå, at formandskabet har taget initiativer ved at indkalde hr. Netanyahu og hr. Arafat til et møde i London.
Men det var nødvendigt - hvis vi skal sige det rent ud - på grund af rådsformandens uduelighed, da han forsøgte at besøge Har Homa og forårsagede en klar skærpelse af holdningerne i Israel og Palæstina.
Der er en henvisning i resolutionen, som jeg fuldt ud støtter, hvor formandskabet for Rådet bliver bedt om at opfordre medlemsstaterne til at afholde sig fra individuelle initiativer og i stedet arbejde gennem de relevante EU-mekanismer.
Kære kolleger - og jeg støtter fuldt ud hr. Caccavale - det er ikke nogen hjælp, at de enkelte ministre afprøver deres egne løsninger i en sådan situation. Der er behov for mod og fremsynethed. Og jeg mener, at der er behov for nye initiativer fra Den Europæiske Union og USA, hvis der skal findes en anstændig løsning sammen med syrerne, libaneserne, israelerne og palæstinenserne. Lad os også medtage ægypterne, jordanerne og forhåbentlig selv iranerne og irakerne.

Barón Crespo
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, dette er et tilbagevendende emne, som man tilsætter elementer af kulturel, lidenskabelig og politisk karakter for alle europæere. Jeg vil gerne understrege her, ligesom det er blevet understreget af både Rådet og Kommissionen, at vores indblanden i fredsprocessen i Mellemøsten var forløberen for udarbejdelsen af en fælles udenrigspolitik. Lige fra Venedig til Madrid og Oslo er der efter min mening trods alt en sjælden enighed inden for Unionen. Og her under det britiske formandskab vil jeg gerne påskynde primierminister Blair og udenrigsminister Cook's indsats. Jeg hører, at hr. Cook ikke blev behandlet behørigt under sit besøg i Jerusalem.
Men det drejer sig ikke så meget om at foretage historiske overvejelser og forklare, hvad der foregår. Diagnosen er blevet stillet i dag til overflod. Spørgsmålet er, hvad vi kan gøre for at tilendebringe denne kedelige tilstand og den dramatiske situation, som fredsprocessen befinder sig i. Og jeg tror, at vi bortset fra at komme med mere eller mindre gode idéer, er nødt til at se på, hvorvidt vi kan tilføre positive elementer fra Parlamentets side. Der er nemlig ét element, som ikke er blevet nævnt her i formiddag, som jeg gerne vil påpege, mens medlemmerne af delegationen fra Knesset er til stede: Israel har et stort moralsk ansvar i kraft af lige at have fejret halvtredsåret for grundlæggelsen af Staten Israel, et stærkt og livligt demokrati i hjertet af Mellemøsten. Dette giver Israel en meget stor styrke og et meget stort ansvar.
Da jeg var formand for Europa-Parlamentet, havde jeg mulighed for forklare vores synspunkt i Knesset på et meget mere håbefuldt tidspunkt - det var samme dag som Madrid-processen startede. Jeg er også en gammel ven af både jøder og arabere, da jeg i min ungdom fik mulighed for at arbejde i en kibbutz, og jeg tror, at vi bør videreføre denne dialog endda med dem, som har strengere synspunkter end os. Et bevis på dette har vi i besøget af Knessets formand, som vi førte en kritisk dialog med, for man må erkende, at positive erfaringer i forbindelse med fred - ikke kun den begrædte ministerpræsident Rabins fred, men også ministerpræsident Begins fred, med minderne om Camp David - viser, at man lige præcis plejer at stifte fred med dem, som man er uenige med.
Jeg tror, vi skal appellere til vores israelske venner og gøre dem opmærksomme på, at Masada-syndromet og grundlæggelsen af et Bantustan ikke er løsningen på problemerne i Mellemøsten. Foruden styrkelsen af den kritiske dialog ville jeg personligt tilføje endnu to punkter: at Kommissionens forslag støttes, og at der handles i fællesskab med USA, idet man tager den vigtige rolle i betragtning, som vores mægler hr. Moratinos bør have.

Henderson
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte et par bemærkninger vedrørende den forhandling, der har fundet sted her til morgen. Det fremgår tydeligt af forhandlingen, at der er udbredt bekymring om situationen i Mellemøsten og den manglende evne til at gøre fremskridt på det seneste. Vi bliver alle meget skuffede, hver gang vi tror, at der kommer et gennembrud, og der så sker noget, så situationen alligevel ikke bliver nævneværdigt bedre.
Jeg er helt enig med en af deltagerne i forhandlingen, der ikke mente, at der er behov for nye forslag til en løsning af de vanskelige spørgsmål, vi står over for, men derimod for en gennemførelse af nogle af de eksisterende forslag baseret på Oslo-aftalerne. Rådet går ind for en markant styrkelse af Kommissionens initiativer i et forsøg på at komme nærmere forhandlingsbordet, samtidig med at vi om muligt forsøger at gennemføre både økonomiske og politiske foranstaltninger.
Vi føler helt klart, at der er et behov for at følge op på mødet i London, hvor der blev udtrykt håb om fremskridt, samt for at prøve på at løse situationen i henhold til det amerikanske forslag. Det fremgår klart af forhandlingen, at dette synspunkt deles af mange sider i Parlamentet. Det er den klare prioritet for den kommende tid. Vi vil også bede vores udsending, hr. Moratinos, om at gøre hvad han kan for at prøve på at overtale de forskellige parter til at acceptere det amerikanske tilbud om at gå videre med forslagene. Denne holdning er indarbejdet i de konklusioner, som man nåede frem til i Cardiff i går. Hvis de ikke allerede er omdelt, vil de snart blive det.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Debatten er afsluttet.
Afstemningen finder sted klokken 11.30.

Finansielt og fagligt samarbejde med de besatte områder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0180/98) af Tomlinson for Budgetudvalget om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 1734/94 af 11. juli 1994 om finansielt og fagligt samarbejde med de besatte områder (KOM(97)0552 - C4-0048/98-97/0316(SYN)).

Tomlinson
Hr. formand, for det første glæder jeg mig over rådsformandens bemærkninger om min betænkning under den foregående forhandling. Han gav præcist udtryk for mine og Budgetudvalgets intentioner med denne betænkning, som jeg fremlægger for Budgetudvalget.
Fredsprocessen er vigtig, og der er behov for passende midler. Det er primært det, det drejer sig om. Kommissionens forslag til Rådets forordning om ændring af Rådets forordning af 11. juli 1994 skal løse to problemer: spørgsmålet om retsgrundlaget og spørgsmålet om forordningens varighed.
Den nuværende forordning skal derfor ændres, og på det punkt er vi enige med Kommissionen, men vi mener, at det aktuelle kommissionsforslag er for beskedent og derfor utilstrækkeligt på en række områder. Problemet er fortsat, at der ikke findes noget retsgrundlag for hverken de palæstinensiske myndigheders tilbagevendende omkostninger eller for EIB-aktiviteter. Det er under alle omstændigheder alvorligt, men specielt i lyset af Domstolens afgørelse i sidste uge. Det aktuelle kommissionsforslag, som min betænkning bygger på, løser dette problem, men kun for resten af 1998. Vi står således tilbage med de samme problemer næste år og fremover. Parlamentets ændringsforslag, som er udarbejdet og enstemmigt vedtaget af Budgetudvalget, søger at løse dette og andre problemer, i det mindste for 1999 og 2000, og dermed er hele formålet med ændringsforslagene at hjælpe Kommissionen med at fastlægge en langsigtet strategi for det, vi alle ser som en tvingende nødvendighed - et ordentligt engagement og finansiering af EU's bidrag til fredsprocessen i Mellemøsten.
Budgetudvalgets ændringsforslag er tydelige, og jeg vil ganske kort gennemgå dem. Ændringsforslag 1, 3 og 4 stilles for at forenkle betragtningerne og optage en henvisning til forordningens varighed. I ændringsforslag 5 og 6 henvises til Rådets afgørelse, der udløber i år 2000, og ændringsforslag 5 er berettigelsen for det efterfølgende ændringsforslag 6. I sidstnævnte ændringsforslag foreslås en ændring i den betegnelse, der skal anvendes for denne foranstaltning. Vi kan alle blive enige om, at udtrykket »de besatte områder« er forældet på baggrund af udviklingen siden 1994, og det synes at være mere passende overalt i forordningen at bruge ordene »Vestbredden« og »Gazastriben«. Vi må imidlertid også bemærke, at det finansielle og faglige samarbejde kunne koncentreres via Den Palæstinensiske Myndighed for Vestbredden og Gazastriben, og i så fald vil en mere udførlig formulering måske være hensigtsmæssig. Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender har også overvejet dette aspekt. Det står helt klart, at udtrykket »de besatte områder« er forældet.
Ændringsforslag 2, 7 og 8 transformerer de ændringsforslag fra Udenrigsudvalget, der skaber klarhed om målsætningen og de nærmere bestemmelser for foranstaltningen, til teksten i Tomlinson-betænkningen, idet foranstaltningens bidrag til en konsolidering af fredsprocessen understreges.
Ændringsforslag 9 og 10 drejer sig om områder, hvor vi forstår, at Kommission måske har et lidt andet synspunkt end Parlamentet, fordi de drejer sig om det påkrævede informationsniveau fra Kommissionen til budgetmyndigheden og komitologi; detaljerne fremgår af begrundelsen.
I ændringsforslag 11 og ændringsforslaget til forslaget til en retsakt opfordres Kommissionen til at forelægge et nyt samlet og konsolideret forslag om programmets videreførelse efter år 2000. Der er to formål hermed: at afklare den forvirrede situation med hensyn til retsgrundlagene i det foreliggende forslag samt at skabe større konsekvens og gennemsigtighed i et nyt forslag.
Jeg tror, at alle disse ændringsforslag er udarbejdet med henblik på at hjælpe Kommissionen med den indsats, den søger at gøre på vegne af Den Europæiske Union i de besatte områder. Jeg siger »jeg tror«, fordi kommunikationen med Kommissionens tjenester, bortset fra kommissæren, ikke har været tilfredsstillende under denne proces. Jeg vil faktisk gå så langt som til at sige, at de har optrådt dårligt i forhold til EuropaParlamentet. Da jeg blev udnævnt til ordfører på vegne af Parlamentet, bad jeg om et møde med den pågældende repræsentant fra Kommissionen. Som svar på min forespørgsel besøgte han mig den 2. marts, og jeg stillede konkrete spørgsmål. Under Budgetudvalgets diskussioner den 17. marts, 21. april og 30. april fremhævede jeg atter alle de spørgsmål, jeg havde stillet Kommissionens repræsentant, og som jeg ikke havde fået besvaret. Jeg havde et meget nyttigt og udbytterigt møde med hr. Marín om andre spørgsmål, og den 5. maj nævnte jeg over for hans kabinet, at jeg stadig ikke havde fået svar på de spørgsmål, jeg havde stillet den 2. marts. Derefter blev jeg kontaktet af forskellige personer: den første gruppe for at spørge, hvordan de oprindelige spørgsmål lød, på trods af, at de var blevet offentliggjort i mit udkast til betænkning, som Budgetudvalget modtog flere uger tidligere. Jeg modtog endelig et svar den 8. juni, det vil sige mandag i sidste uge.
Jeg bringer dette på bane, ikke fordi jeg ønsker at revse nogen, men for at vise, hvilke problemer der opstår, når Parlamentet forsøger at hjælpe Kommissionen. Vi ville f.eks. gerne vide, hvordan Kommissionen havde levet op til sine forpligtelser om at rapportere til budgetmyndigheden, og jeg citerer følgende to sætninger fra det svar, jeg modtog. »Jeg er opmærksom på, at Kommissionen ikke har aflagt beretning i henhold til ordlyden i artikel 6, stk. 1«, siger generaldirektøren, hr. Cioffi, og han fortsætter ikke med en undskyldning men med følgende bemærkning: «På grund af politiske forhold og sagens følsomhed, har Kommissionen fundet ovennævnte fyldestgørende«. Hverken jeg eller andre parlamentsmedlemmer finder det fyldestgørende. Vi har ikke haft den udbytterige dialog, som vi ønskede, og til trods herfor har vi udarbejdet ændringsforslag, der forbedrer Deres forslag og hjælper Kommissionen, Rådet og hele Den Europæiske Union med at gøre det, vi alle ønsker - at komme med et betydningsfuldt og konstruktivt økonomisk og politisk bidrag til en afslutning på fredsprocessen i Mellemøsten. Jeg anbefaler derfor alle 12 ændringsforslag til Parlamentet.

Graziani
Hr. formand, det ville være svært ikke at være enig i Kommissionens forslag med hensyn til den udvidede finansielle støtte til forvaltningen af de palæstinensiske områder, som vi foreslår, at man for eftertiden kalder Vestbredden og Gaza.
Det ville være svært, for som situationen ser ud nu, er det naturligt, at en stor del af den finansielle bistand bliver brugt til at få forvaltningen til at fungere. Det er, hvad der er muligt i denne situation, når den økonomiske udvikling i disse områder er hæmmet. Ikke engang forslaget om havnen eller lufthavnen bliver til noget, og det burde ellers være noget af det mest elementære og simple. I en sådan situation bliver det naturligvis nødvendigt med et juridisk grundlag, så man også yder finansiel bistand til forvaltningen, på samme måde som det andet forslag om rentegodtgørelse på lån fra EIB også er en nødvendighed.
Kommissionen foreslår i øvrigt visse ændringer med hensyn til forordningen. Den understreger således, at det finansielle og faglige samarbejde er fundamentalt for udviklingen i fredsprocessen, og den understreger, hvor vigtigt det borgerlige samfund er for den demokratiske udvikling i dette område. Et andet væsentligt punkt er efter vores mening anmodningen til Kommissionen om at give Parlamentet en årlig vurdering af samarbejdets resultater.
Hr. formand, efter at have nævnt disse meget korte, men også ret præcise punkter, vil jeg gerne have lov til at tilføje nogle bemærkninger til den debat, der har fundet sted indtil nu, og her vil jeg navnlig understrege, at det er umuligt for Den Europæiske Union at udvise en større handlekraft med de midler, den har til rådighed. Desværre gør Den Europæiske Union, hvad den kan - eller rettere, hvad den har mulighed for - nemlig at yde finansiel bistand, for eftersom det er en økonomisk union og ikke en politisk union, ville den få svært ved at gøre mere. Det siger jeg ikke for at negligere den vigtige indsats, som kommissærerne og formanden for Rådet gør i den forbindelse, men for at gøre opmærksom på en politisk og institutionel kendsgerning, nemlig at Den Europæiske Union ikke har en handlekraftig politisk ledelse. Man skal i øvrigt huske på, at selv USA, der ellers altid har haft stor indflydelse i Mellemøsten, ikke er i stand til at komme med andet end et forsigtigt pip i en fredsproces, der er vanskelig at få til at fortsætte.
Tillad mig derfor, hr. formand, at afslutte mit indlæg med længselsfuldt at mindes den israelske premierminister Yitzhak Rabins dygtighed og politiske evner.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, der er jo allerede taget meget udførligt stilling til sagen, og det er også kommet entydigt til udtryk, at Kommissionens forslag går i den rigtige retning, og at de tillæg, som især hr. Tomlinson har lagt meget arbejde i, har forbedret denne tendens yderligere og ændret den tilsvarende. Hr. Tomlinson har kritiseret nogle punkter, også i forbindelse med Kommmissionens medarbejdere. Jeg vil dog udtrykkeligt også gerne som en form for positivt supplement rose to af Kommissionens repræsentanter og dens medarbejdere, da de har ydet et fremragende stykke arbejde: Europa-Kommissionens repræsentanter i Tel Aviv og Jerusalem.
Under to besøg bemærkede jeg, at man dér forsøger at repræsentere Europa godt med et uhyre stort engagement. Netop derfor er Tomlinson-betænkningen også meget vigtig i dag, fordi den skal give den tilsvarende finansielle, men også øvrige backing, altså støtte, så Europa-Kommissionen virkelig også kan repræsentere de penge, som den giver ud, det politiske og moralske engagement, som den har, på bedste vis. Vores repræsentanter lider ikke kun dér, men også i andre områder - vi har jo allerede diskuteret det i en anden forbindelse - de lider under, at flere beslutninger er for tunge, for langsomme - nogle gange bidrager Parlamentet også hertil, det indrømmer jeg absolut - men vi må begynde at træffe nogle hurtigere og mere ubureaukratiske beslutninger, også hvad den finansielle hjælp angår.
Et andet punkt: De, hr. kommissær, har altid ment - og jeg og min gruppe støtter Dem fuldt ud i den forbindelse - at vi ikke må lade os fortrænge ud af fredsprocessen og ud af vores engagement. Det er fuldstændig rigtigt! Men måske kan man se det på en endnu mere positiv måde. Vi er en del af fredsprocessen, det er der ingen, der kan ændre noget på! Vi er en del af den gennem vores politiske, moralske og økonomiske engagement. Måske skulle vi øge synligheden, the visibility, af vores bestræbelser og vores aktiviteter. Der bliver på den ene side gjort så meget for ikke alene den økonomiske infrastruktur, men også for demokrati og menneskerettigheder, at vi - og her har Kommissionens repræsentanter også tilsvarende forslag - virkelig må øge synligheden af det, vi gør, for at slå bro, for at skabe infrastruktur.
Hvis vi bare giver en del af de penge ud til at informere om, hvad vi ønsker at opnå, nemlig at vi har en europæisk forpligtelse til at skabe fred, det er ikke kun vigtigt for en gruppebevidsthed, men også for den almindelige offentlighed og i Israel og Palæstina, så ville vores hjælp være meget mere effektiv. Jeg vil gerne bede Dem, hr. kommissær, om ikke alene at fortsætte Deres politik, men også om virkelig at overveje, hvordan vi kan informere endnu bedre om den politik, vi fører, netop i kritiske faser, netop i lande, hvor den officielle propaganda måske ser noget mere kritisk på vores arbejde end den brede befolkning.

Banotti
Hr. formand, jeg tror, at jeg har fem minutter, fordi hr. Elles desværre ikke kunne komme. Mit punkt er en naturlig følge af det punkt, som hr. Swoboda fremsatte.
Påskelørdag 1997 havde jeg den store fornøjelse at besøge det europæiske hospital i Gaza på den sidste dag, inden arbejderne forlod dette hospital, der havde været under opførelse siden 1990. Som sygeplejerske må jeg sige, at jeg var meget imponeret over hospitalet. Jeg har faktisk aldrig set et hospital, der var bedre udstyret i et land, hvor der er akut behov for sundhedspleje. Jeg vendte tilbage langfredag i år, og der har ikke været en eneste patient, praktikant, sygeplejerske eller læge på hospitalet. Det ligger der blot som et slående eksempel på vores frugtesløse rolle i fredsprocessen i Mellemøsten.
Hr. Swoboda har krævet en mere markant offentlig opfattelse af vores rolle i området. Hvis dette er den offentlige opfattelse, så finder jeg det oprørende. I et afsnit af det britiske fjernsynsprogram »Javel hr. minister«, som mange af os ofte har moret os over, bekendtgør Sir Humphrey, at skønt de har et hospital, så har de ikke råd til at have patienter. Jeg er bange for, at det desværre er præcist det, der er tilfældet i Gaza. Jeg er taknemmelig for kommissærens omfattende svar på mit spørgsmål dateret 16. marts, hvor han oplyser mig om, hvor mange penge der er brugt på dette hospital: mere end ECU 50 millioner, og der er ikke så meget som én patient, der modtager behandling.
Det entreprenørfirma, der har stået for opførelsen af hospitalet, mangler stadig at få udbetalt et betydeligt beløb, og da der er tale om et lille nordirsk entreprenørfirma, er de store forsinkelser i udbetalingen også årsag til problemer her. Vigtigst af alt, kan det virkelig være rigtigt, at vores eneste bidrag til fredsprocessen i Mellemøsten skal være projekter, der koster en formue at holde i gang? Vi har udmærkede ambassadører dernede, men de har ikke de nødvendige strukturer til at få den nødvendige indflydelse på den politiske situation.
Der er tale om noget, der ligner verdens tætteste koncentration af mennesker i Gazastriben. Disse mennesker får lægebehandling i støvede små klinikker, som jeg besøgte mange af, da jeg var dernede, og de heroiske læger gør deres bedste under ekstremt vanskelige forhold, mens dette hospital står helt tomt længere nede ad vejen. Portene var lukket. Jeg tror, at det koster omkring USD 100.000 om måneden at vedligeholde hospitalet blot i sikkerhedsomkostninger, men som tidligere nævnt, så har der ikke været en eneste patient i de 15 måneder, der er gået, siden arbejderne forlod stedet. Jeg ved, at vi har offentliggjort et udbud vedrørende et internationalt forvaltningsteam, men vi pjatter tiden væk, mens Rom brænder ned. Sundhedsstandarden i Gazastriben er meget lav. Fødselshjælpen er rystende ringe. Jeg besøgte også fødselshospitalet, og under mit besøg måtte de fjerne en kat fra en af spædbørnenes senge, da vi var på rundvisning i den ydre del af hospitalet.
Da vi diskuterer budgettet og vores bidrag, er vi nødt til at se ind i vores sjæle, og jeg håber meget, at kommissæren vil give et tilfredsstillende svar i forhold til den bekymring, jeg har givet udtryk for i dette spørgsmål. Mange talere har her til morgen udtrykt bekymring over den desperate situation i Mellemøsten. Israels og Palæstinas venner vender ofte mere og mere nedtrykte hjem fra besøg i dette område, ligesom jeg selv gjorde efter mit besøg for et par måneder siden. Vi har desværre stort set ingen betydning i dette område, da vi ikke har fastlagt de strukturer i den del af verden, der er nødvendige for at maksimere vores bidrag til området.

Nordmann
Hr. formand, jeg vil gerne på samme tid støtte Tomlinsonbetænkningen og princippet om at Den Europæiske Union bidrager til fredsprocessen, og også fremsætte nogle kritiske kommentarer til, hvordan dette bidrag modtages eller snarere opfattes.
Hvad er formålet? Det drejer sig om at bidrage til at udvikle en fredelig sameksistens mellem jøder og arabere i Mellemøsten. Som situationen ser ud, er denne hjælp mere og mere koncentreret om at udvikle støtteinfrastrukturer til det palæstinensiske selvstyre, hvilket uheldigvis fortolkes, som om man foregriber fredsprocessen og fra nu af anerkender en stat, der endnu er problematisk, og hvis konturer, man i hvert fald som det mindste endnu mangler at definere. Det fører til, at denne tidlige politiske indgriben, der understøtter hjælpen, især i Israel opfattes som en ensidig opmuntring til én og ikke til begge parter. Dette er så meget mere bekymrende, for hvis der findes et parti i Israel, der er for fred og sameksistens, kan man spørge sig selv, om der også hos palæstinenserne findes et sådant parti for en jødisk-arabisk sameksistens.
Den model for forsoning, EU har repræsenteret og bør repræsentere for Mellemøsten, er ganske udmærket. Den har fungeret for en tysk-fransk forsoning, fordi der i begge disse lande var et parti for freden. Man kunne ønske sig, at Unionens bistand mere koncentrerede sig om at oprette partier for freden på begge sider af skillelinjen.

Antony
Hr. formand, vi har lyttet med megen interesse til Tomlinsons udtalelser, og vi støtter generelt hans betænkning. Jeg tror, det er godt og effektivt ikke at tale mere om de besatte områder, men hvorfor erstatte dette udtryk med Cisjordanien og Gazastriben? Nej, jeg tror netop, det er vores Parlaments opgave at gå i spidsen og at foregribe freden og anvendelsen af ordet »Palæstina«, jeg tror, det vil sætte skub i tingene. Det er nødvendigt, at vi taler om bistand her fra Unionen til Palæstina. Palæstina skal oprettes, og jeg tror, det er vigtigt ikke at tage modet fra palæstinenserne. Der er en stor gruppe for fred blandt palæstinenserne, lige som det var tilfældet i de tidligere bantustans under apartheidperioden i Sydafrika. Men vi kan ikke skabe fred ved at bibeholde disse bantustans eller denne apartheid.
Vi skal bidrage økonomisk til at oprette Palæstina, men det er også nødvendigt at bidrage politisk. Jeg tror, det netop er et af de punkter, hvor der er enighed blandt landene i Den Europæiske Union. De er alle enige om, at der skal foregå en udvikling hen imod en anerkendelse af et folks fundamentale rettigheder. Men De Forenede Stater udelukker for øjeblikket enhver såkaldt "vestlig« indflydelse med en ensidighed, der altid er til fordel for Israel. Vi skal ikke længere acceptere denne ensidighed. Det er nødvendigt at nå frem til en mere afbalanceret opfattelse af tingene. Det er på den måde, vi skal bygge freden op.

Cellai
Hr. formand, Rådet fastlægger i sin forordning (EF) nr. 1734/94 om vilkårene for det finansielle og faglige samarbejde mellem Den Europæiske Union og de besatte områder med det formål at fremme udviklingsprocessen i disse områder samt at skabe gunstige betingelser for en positiv udgang på fredsprocessen, hvilket desværre ikke er tilfældet i dag.
Som delegation fra Den Nationale Alliance er vi overbeviste om, at det finansielle og faglige samarbejde med Gaza-striben og Vestbredden i høj grad bidrager til at styrke fredsprocessen. Vi må dog indrømme, at resultaterne af Unionens finansielle bistand på dette område endnu ikke har levet op til forventningerne, og det på trods af selve indsatsens omfang. Der er mange årsager til dette, såsom fredsprocessens vanskelige fremadskriden, der ikke har skabt de nødvendige betingelser for udviklingen, blokeringen af de besatte områder, som de israelske myndigheder undertiden anser for at have forbindelse til terroristiske handlinger og endelig Den Palæstinensiske Myndigheds dårlige administration forbundet med mistanken om ulovlige aktiviteter.
Det vil således være en fordel at ændre forslaget til forordning, så målsætningerne og fremgangmåderne bliver klarere, idet man understreger det hensigtsmæssige i at styrke fredsprocessen og formulerer en mere detaljeret definition af det juridiske grundlag for dette finansielle samarbejde. Vi skal bekræfte den vigtige rolle, som det finansielle og faglige samarbejde med hensyn til fredsprocessen spiller for udviklingen af et borgerligt samfund, hvis manglende eksistens stadig er en hindring for den demokratiske udvikling i disse områder.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at vi finder det fornuftigt, at Kommissionen hvert år giver Parlamentet en skriftlig vurdering af samarbejdets resultater.

Marín
Hr. formand, for det første vil jeg gerne påskynde det fremragende og gennemførte arbejde, som Budgetudvalget og især ordføreren, hr. Tomlinson, har udført, samt den værdifulde holdningstilkendegivelse fra Udvalget om Udenrigsanliggender.
Jeg er sikker på, at vigtigheden af palæstinensernes og fredsprocessens fremtid vil få Den Europæiske Union til at vedtage en fælles metode for at konfrontere regionens problemer.
For at kunne skabe et positivt arbejde i fremtiden og bevare Unionens troværdighed er det vigtigt, at vi rent faktisk har en fælles og solidarisk strategi, og jeg vil kort ridse den sammenhæng op, som dette forslag fra Kommissionen kommer i.
Som De alle ved, blev den nuværende forordning om økonomisk støtte til palæstinenserne vedtaget på baggrund af principerklæringen, som blev underskrevet af Israel og palestinenserne i september 1993 og efterfulgt af den internationale donorkonference i Washington.
Desværre har forværringen af det politiske klima i Mellemøsten og de efterfølgende kriser i fredsprocessen haft en alvorlig indvirkning på vores støtteprogram. Især har den svære politiske situation bevirket store budgetmæssige problemer både for Den Palæstinensiske Myndighed og andre offentlige palæstinensiske institutioner.
De internationale donorer - heriblandt den største, som er Den Europæiske Union - har således været nødsaget til anvende en stor del af projektfinansieringen til tilbagevendende omkostninger og til at understøtte budgettet.
Kommissionen har - hvilket vi aldrig har benægtet for Parlamentet - gentagne gange og altid på Rådets opfordring været nødt til at tilpasse sig disse forhold for primært at sikre Den Palæstinensiske Myndighed og selve fredsprocessens overlevelse.
Det er korrekt, at Fællesskabet ikke kan bidrage - eller ikke plejer at bidrage - til finansieringen af de tilbagevendende omkostninger for denne slags institutioner, hvorfor forordningen fra 1994 - den første, Kommissionen fremlagde - ikke havde taget højde for den form for budgetmæssig støtte. Da man udarbejdede forordningen for det specielle program for Palæstina ville end ikke jeg, som overværede mødet i Washington og mødet i Cairo, have kunnet forudsige, at fredsprocessen med tiden ville blive konfronteret med sådanne problemer, og at det ville blive nødvendigt - især da de første landegrænser blev afspærret - at indføre en række udgifter af løbende og administrativ karakter, som ikke var indeholdt i programmet.
Derfor er formålet med det forslag, som diskuteres i dag, at gøre det muligt - om man så må sige - at finansiere løbende og administrative udgifter med fællesskabsfonde. Og dette udløber tydeligvis igen af, at Revisionsretten ganske korrekt har vurderet, at visse finansielle bidrag, der er ydet til Den Palæstinensiske Myndighed under fredsprocessen, ikke har et tilstrækkeligt retsgrundlag, og at de desuden bliver anvendt til andre formål af administrativ karakter samt til tilbagevendende omkostninger, som ikke er omfattet af forordningen.
Dette er både fuldstændig korrekt og sandt, men vi var nødt til at gøre det på grund af de politiske omstændigheder.
Angående forslaget om mulighed for at bevilge rentegodtgørelse på lån ydet af EIB, hænger dette også sammen med, at denne institution kan opfylde sit politiske mandat.
Disse to ændringer er således de væsentligste, som Kommissionen har foretaget i forordningen. Her glæder det mig at konstatere, at vi er enige i disse ændringer, som jeg mener er kernen i forslaget.
Jeg vil dog gerne uddybe et væsentlig kendsgerning for Parlamentet, Budgetudvalget og Udvalget om Udenrigsanliggender: Kommissionen står i dag over for følgende paradoksale situation: Kommissionen er fuldt ud enig i formålet med ændringforslagene fremsat af hr. Tomlinson og Udvalget om Udenrigsanliggender angående den fremtidige støtte til palæstinenserne. Vi har dog et rent tidsmæssigt problem, og det vil ikke være noget problem for Kommissionen at godkende disse ændringsforslag, deres filosofi og målsætning senere. Jeg nævner dette, fordi Kommissionen netop står over for at skulle fremlægge en ny forordning, som følger Ministerrådets retningslinjer fra februar, og vi skal fremlægge den inden det britiske formandskab slutter, sandsynligvis i Rådet den 29. juni. Her vil man tage alle relevante faktorer i betragtning samlet, både politiske og økonomiske omstændigheder, og derefter foretage en samlet analyse af Unionens fremtid.
Jeg håber, De forstår denne paradoksale position. Vi anmoder ganske enkelt hr. Tomlinson og Udvalget om Udenrigsanliggender om at udskyde beslutningen om disse ændringsforslag, til Kommissionen har fremlagt den nye forordning for Ministerrådet.
Når først forordningen er fremlagt, eksisterer der et fælles retsgrundlag, som er Artikel 130 W. Omkring forordningen vil der være et hele af politiske omstændigheder, globalisering og fremtidssyn.
Jeg håber derfor, at man forstår dette paradoks, og jeg skal endnu en gang understrege, at vi gerne godkender Parlamentets forslag og ændringsforslagene. Desuden går vi åbenlyst ind for at udskyde beslutningen to år for at afslutte de finansielle overslag og forlænge dem endnu fem år. Vi mener, at det er en god idé at have overblik. Men for øjeblikket har Kommissionen et institutionelt problem: vi skal fremlægge en forordning for Ministerrådet, fordi Ministerrådet besluttede dette i februar.
Vi har endnu et problem, som jeg håber man har forståelse for. De ændringsforslag, som hr. Tomlinson har stillet, interesserer os også, fordi det er en nem måde at slippe fri af den hæmsko, der kaldes "komitologi«. Men det skal også nævnes, at Kommissionen efter EU-topmødet i Cardiff vil bekendtgøre en ændring af "komitologien«, ikke blot i forbindelse med forordningen om Palæstina, men af hele det nuværende system, sådan som det er i henhold til Maastricht-traktaten. Det er derfor meget vigtigt for Kommissionen at bevare overblikket over alle retsgrundlag i budgettet. Af denne grund har vi i Kommissionen foreslået en fuldstændig omlægning. Og tilfældet i dag er et godt eksempel på, hvordan den nuværende "komitologi« er en hæmsko, som hverken er til gavn for Parlamentet, Ministerrådet eller Kommissionen.
Dernæst vil jeg gerne komme med en løsning på de problemstillinger, som f.eks. hr. Swoboda nævnte, om Den Europæiske Unions deltagelse i den internationale donoraftale. De ved, at vi gør os umage for, at Den Europæiske Union spiller en væsentlig rolle på donorkonferencen. Dette punkt vil også blive omfattet af den nye forordning, og er et spørgsmål, som Parlamentet og Ministerrådet skal løse. Derfor ønsker vi at basere denne forordning på Artikel 130 W, således at den skaber overblik, og af denne grund beder vi Dem om simpelthen at udskyde alle spørgsmålene til oktober. Til den tid, når vi genoptager debatten om den nye forordning, håber jeg, at Parlamentet og Rådet vedtager den, da det er af stor betydning for mig, hr. Tomlinson. Med hr. Tomlinsons ændringsforslag og Kommissionens nye forordring bliver der opklaret et lille mysterium: Vil Rådet vedtage ændringsforslagene? Vil Rådet vedtage min forordning? Dette er det politiske problem, for jeg beder om mange penge, og hr. Tomlinson beder om mange penge. Derfor beder jeg Dem om at have dette overblik i oktober, for vi beder om ECU 1, 6 billioner. Og efter det, der skete i Cardiff, er Europa-Parlamentet og Kommissionen tvunget til - med deres ændringsforslag eller med min nye forordring - at verificere det, som Rådet vil sige. Derfor går vi ind for at vente til oktober, efter at Rådet har givet os politisk spillerum. Det er vores holdning.
Et par andre spørgsmål: Fru Banotti, Europa-Kommissionen har gjort en enorm indsats på hospitalet i Gaza. Man må dele ansvaret ligeligt mellem sig. Det vil sige, at vi arbejder sammen med UNRWA, og jeg er nødt til også at fortælle, hvor meget vi har betalt, hvor meget vi har arbejdet, hvad vi vil gøre på hospitalet, og de problemer, der er omkring om man må behandle syge og flygtninge eller ej. Men har Kommissionen ansvaret for, at hospitalet i Gaza ikke er åbnet? Tag ned og se lufthavnen. Lufthavnen er færdig. Kontroltårnet er der, alt det elektroniske udstyr er der. Jeg har brugt ECU 15 millioner på den. Jeg vidste, at det ikke gavnede overhovedet. Har jeg ansvaret for, at lufthavnen ikke er åbnet? De sætter mig i en umulig situation. Naturligvis er lufthavnen lukket, og naturligvis har jeg betalt millioner af ecu. Men har jeg ansvaret for, at de israelske myndigheder ikke vil give grønt lys for åbningen af lufthavnen? Ret Deres kritik til de ansvarlige. De siger: "Brug pengene«, og jeg bruger pengene. Bagefter kan man desværre ikke åbne lufthavnen, havnen, hospitalet og hvad ved jeg... fjernsynet, radioen. Og derefter beder De mig om en politisk forklaring på, hvorfor det ikke kan lade sig gøre. Min situation er umulig, forstå mig. Det er ikke mig, der giver grønt lys, det er de israelske myndigheder.
Jeg er virkelig ked af det. Min overbeviselsesevne er sikkert lig nul, men tro mig, Kommissionen og denne kommissær har i halvandet år lidt under virkelige pinsler på grund af denne situation, som vi ikke føler os ansvarlige for, da Kommissionen naturligvis ikke kan beslutte at lade være med at betale på grund af den slags skyggesider, for det ville være en bureaukratisk løsning.
Eftersom der intet retsgrundlag er, betaler jeg heller ikke. De ville nok sige "han er bureaukrat«. Men da der intet retsgrundlag er, men i stedet en politisk afgørelse foretaget af Rådet, betaler jeg. "De er uansvarlig, fordi De betaler uden noget retsgrundlag«. Og for det tredje, når hospitalet, lufthavnen osv. er færdige, siger de israelske myndigheder: "De bliver ikke åbnet«. Derefter er spørgsmålet i Parlamentet: "Men, hvordan brugte De pengene for at opnå dette?
Vær en smule solidariske med Kommissionen. De må være solidariske med os, i modsat fald vil ingen gøre sig ansvarlig for denne situation.
Hr. formand, det er en meget svær situation - det ved hr. Henderson, for han sidder i Rådet, det ved hr. Tomlinson, det ved hr. Swoboda, det ved fru Banotti, fordi hun har været der. Mit største ønske er, at hospitalet fungerer. Men hvordan overbeviser jeg ministerpræsident Netanyahu om, at han også skal acceptere flygtningene? Fortæl mig hvordan, hr. ministerpræsident.
Hr. formand, min konklusion er følgende: Kommissionen benægter hverken ånden i eller værdien af hr. Tomlinsons ændringsforslag, som er korrekt tænkt, eller EuropaParlamentets bidrag. Rådet bad i februar Kommissionen om at udarbejde en ny forordning, der skulle indbefatte alle de forskellige beslutninger, som er taget i løbet af de sidste tre år. Nogle af dem har intet retsgrundlag.
Kommissionen agter at fremlægge forordningen for Rådet den 29. Rådet bør give et politisk og økonomisk spillerum, og når det er sket, har jeg intet imod at godkende hr. Tomlinsons ændringsforslag når de bliver fremsat i Europa-Parlamentet i oktober under det østrigske formandskab.
Men på nuværende tidspunkt kan jeg ikke godkende dem af retslige og institutionelle årsager, og jeg beder Dem være så forstående over for Kommissionen som muligt.

Velkomstord
Formanden
Det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til en delegation fra det israelske parlament, Knesset, som har taget plads i den officielle loge. Delegationen ledes af medlem af Knesset, Zeev Boim, som gør os den ære at aflægge os besøg i anledning af det 23. interparlamentære møde med EU-Parlamentets kompetente delegation.
Det er mit ønske, at dette 23. møde, der afholdes på et vanskeligt tidspunkt for fredsprocessen, vil markere en supplerende etape i den nødvendige tilnærmelse mellem de lande og folk, vi repræsenterer, med henblik på en fredelig og frugtbar sameksistens omkring Middelhavet, der som i fortiden stadig udgør et privilegeret kontaktpunkt, der ikke er til at komme uden om.
Jeg håber, at den israelske delegation vil have nogle frugtbare møder og en behagelig dag i Strasbourg.
Jeg kan i øvrigt meddele, at vi i den officielle loge har en repræsentant for Den Palæstinensiske Myndighed ved Unionen, som jeg hilser velkommen, samt en delegation af ambassadører fra arabiske lande, som også skal være velkomne.
(Bifald)
Finansielt og fagligt samarbejde med de besatte områder (fortsættelse)
Tomlinson
Hr. formand, jeg glæder mig over hr. Maríns bemærkninger. Det er meget nyttigt, at han har været så servil over for Parlamentets synspunkter og har hilst dem velkommen. Men han gjorde opmærksom på, at vi måtte forstå hr. Maríns paradoks. Det gør jeg. Men jeg håber, at han forstår det paradoks, han stiller Parlamentet over for. Hr. Marín syntes at sige, at han var enig i Budgetudvalgets ændringsforslag. Derefter sagde han, at han er enig i målsætningen i Tomlinson-betænkningen. Så sagde han, at »vi ikke har noget problem med dem« - intet problem med at acceptere ændringsforslagene eller vægten af dem. Og så faldt de skæbnesvangre fire ord »på et senere tidspunkt«.
Det er ligesom et barn, der venter på juleaften. Han har været gennem alle forberedelserne, og pludselig kommer der én og kaprer julemandens sæk med legetøj og siger »men du kan få dem næste år«. Parlamentet er ikke i humør til sendrægtighed. Så der har vi Maríns paradoks, men det er et paradoks, som De stiller Tomlinson over for. Måske bør vi sætte os ned på et tidspunkt og tale om erfaringer med paradokser.
Hr. Marin, jeg gør Dem blot opmærksom på, at jeg glæder mig over ånden i det, De har sagt. Jeg vil klippe de fine ord ud af regnbuen og sørge for at gemme dem som et referencepunkt for fremtiden. Men når der senere skal stemmes om denne betænkning, vil jeg ved afslutningen på afstemningen om ændringsforslagene udtrykkeligt spørge Dem, om De kan acceptere dem. Så vil vi træffe vores afgørelser på baggrund af Deres svar til den tid.
I øjeblikket takker jeg for Deres kommentarer, men de må forstå, at Parlamentet også har sit eget standpunkt at tage hensyn til, ligesom vi skal være forstående over for de øvrige institutioners standpunkter.

Marín
Hr. Tomlinson, jeg skal sige Dem allerede nu, hvad Kommissionens holdning er, så de damer og herrer hører den med det samme, og det er således unødvendigt, at jeg udtaler mig i forbindelse med afstemningen.
Kommissionen har som nævnt intet imod at godkende ændringsforslagenes filosofi og indhold, når forordningen er blevet fremlagt for Ministerrådet. På nuværende tidspunkt kan vi ikke godkende dem. Vi beder ganske enkelt Parlamentet om fleksibilitet, og at det venter 3-4 måneder. Da august er en feriemåned, mener jeg ikke, det er dramatisk at vente indtil september eller oktober med at afholde en generel debat med det østrigske formandskab, for vi har mange problemer, og vi foretrækker at afholde en generel debat i oktober.
Dette er vores holdning.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Denne meningsudveksling afslutter hermed vores debat.
Afstemningen finder sted klokken 11.30.
(Mødet blev afbrudt kl. 11.25 og genoptaget kl. 11.30)

Afstemning
Thomas
Hr. formand, ændringsforslag 41 er forskellig fra ændringsforslag 42 og 43. Ændringsforslag med datoen 2002 fik ikke støtte i udvalget. Der var tilslutning til datoen 2005, hvilket giver producenterne længere tid til at vænne sig til en ny ordning. Vi bør støtte 2005, ikke 2002.

Formanden
Hr. Thomas, jeg tager Deres bemærkning ad notam, og jeg skal sørge for, at det bliver kontrolleret af Parlamentets sprogtjeneste, så det bliver en præcis gengivelse, sådan som De beder om.

Formanden
Ønsker De særskilt afstemning om ændringsforslag 41?

Thomas
Ja hr. formand, jeg ønsker en særskilt afstemning om ændringsforslag 41, da det er anderledes.

Provan
Jeg vil gerne spørge ordføreren, blot for klarheds skyld, om det ikke under disse omstændigheder ville være lettere at trække ændringsforslaget tilbage og lade den oprindelige kommissionstekst stå uændret.

Thomas
Det vil passe mig fint.

Formanden
Men dette er et ændringsforslag fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter.

Thomas
Ja, der er sket en fejl. Jeg har talt med tjenestegrenene. Udvalget stemte for 2005 og ikke 2002. Hvis formanden for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter derfor er indforstået hermed, bør dette ændringsforslag trækkes tilbage.

Aldo
Hr. formand, vi har reelt et problem. Jeg skal helt enkelt minde ordføreren om, at Udvalget om Landbrug i præmisserne har godkendt 2005. Men dette ændringsforslag 41 er også blevet vedtaget af Udvalget om Landbrug. På den ene side har vi altså i præmisserne udtalt os for 2005, mens vi i selve teksten går ind for 2002. Så nu her i dag mener jeg ikke, der er nogen som helst grund til at ophæve ændringsforslaget angående 2002. Vi må foretage en afstemning.
(Parlamentet ved tog den lovgivningsmæssige beslutning)

Formanden
Vi går videre til valg af næstformand i Parlamentet.
Vi har modtaget kandidatur fra Bloch von Blottnitz og Gerard Collins.
Til afstemningen skal udpeges fire stemmetællere ved lodtrækning.
(Som stemmetællere blev udpeget parlamentsmedlemmerne Mohammed Ali, Parodi, Marinucci og Frischenschlager)

Martens
Hr. formand, jeg vil gerne forklare vores holdning ved denne afstemning. Vores gruppe har altid været tilhængere af en korrekt anvendelse af, hvad vi betragter som en grundlæggende regel i Parlamentet, nemlig den proportionale fordeling af Præsidiets medlemmer, formand, næstformænd og kvæstorer.
Ved denne afstemning var der overensstemmelse mellem de vigtigste grupper, Den Socialdemokratiske Gruppe og vores. Det fungerede godt ved begyndelsen af afstemningen. Ved den anden afstemning har det ikke fungeret godt med hensyn til valget af kvæstorer. Vi betragter denne regel som grundlæggende for Parlamentet. Parlamentets stilling er meget sårbar. Vi drøftede i morges de angreb, der næsten dagligt finder sted på Parlamentet. Vi mener således, at denne regel skal håndhæves. Det er evident, at UPE-gruppen i henhold til beregninger efter d'Hondt-metoden har krav på en næstformand. Eftersom hr. Podestà er blevet medlem af vores gruppe, har vi det antal næstformænd, som vi har brug for. Derfor har vi trukket hr. Cunhas kandidatur tilbage af dyb respekt for det, som vi anser for at være en grundlæggende regel i Parlamentet.
Jeg vil gerne takke hr. Cunha, der har givet dette eksempel, og jeg har forstået, at de store grupper i Parlamentet er villige til at respektere denne regel, at respektere d'Hondt-metoden. Vi har modtaget forsikringer herom, og under de omstændigheder har vi trukket hr. Cunhas kandidatur tilbage med det formål, at UPE-gruppen, der har ret til en næstformand, også ville få tildelt denne plads, på trods af, at vi blev skadede i den sidste afstemning, der drejede sig om kvæstorerne.

Cunha
Hr. formand, kun et enkelt ord for at understrege det, som hr. Martens har sagt. For mit eget vedkommende, rent personligt, har jeg slet ikke været i tvivl om, at jeg skulle trække min kandidatur tilbage, fordi jeg mener, at vi skal følge de regler, som altid har styret Parlamentets arbejde, nemlig respektere d'Hondts metode.

Roth
Hr. formand, jeg ville gøre opmærksom på, at det selvfølgelig er ethvert parlamentsmedlems ret at kandidere til en post som næstformand i dette Parlament. Det er også en demokratisk rettighed i dette Parlament, at grupper stiller forslag om næstformænd. Hr. Martens har meget vel gjort opmærksom på, at der godt nok foreligger interne aftaler - De har sagt mellem de store grupper, men der findes naturligvis også andre grupper her i Parlamentet - men der foreligger også aftaler, som Parlamentet ikke går ubetinget ind for, sådan som valget af hr. Killilea til kvæstor jo har vist.
Dér har Parlamentet i sin store visdom besluttet noget andet, end man muligvis ville have besluttet på baggrund af en aftale. Derfor er det for os en demokratisk rettighed at tilbyde Parlamentet en kandidatur fra Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet, i øvrigt også ud fra den tanke, at det absolut er hensigtsmæssigt at tænke over, om det i en instans som Europa-Parlamentets Præsidium ikke ville være hensigtsmæssigt, rigtigt og demokratisk legitimt, hvis alle grupper var repræsenteret og ikke som nu, hvor tre grupper overhovedet ikke er repræsenteret! Tre grupper i dette Parlament er overhovedet ikke repræsenteret i Præsidiet, og løsgængerne heller ikke!
Derfor er denne kandidatur også en kandidatur, som måske kan tilføre Parlamentet en smule mere demokrati i tider, hvor dette Præsidium fører nogle meget vigtige debatter!
(Bifald)
Formanden
544 medlemmer afgav deres stemme.
For Bloch von Blottnitz: 141.
For Gerard Collins: 332.
Blanke: 71
Altså er Gerard Collins valgt til Næstformand. Jeg ønsker ham til lykke og takker stemmetællerne.

Velkomstord
Formanden
Jeg vil gerne oplyse Parlamentet om, at Formanden for Nyt Demokrati og lederen af det største oppositionsparti i Grækenland, hr. Kostas Karamanlis, er til stede iblandt os i den officielle loge. Hr. Karamanlis er på besøg i Europa-Parlamentet siden i går for at føre drøftelser med Parlamentets formand og formændene for de politiske grupper. Vi ønsker ham et behageligt ophold i Strasbourg.

Afstemning (fortsættelse)
van Velzen, W.G.
Hr. formand, jeg forsøger på grund af den forvirring, der er opstået i min egen gruppe på grund af ombytningen af afstemningen at gøre den klart, at vi først skulle stemme om B, og at vi derefter ville komme tilbage til A.

Formanden
Hr. Van Velzen, for at der ikke skal herske nogen forvirring, vil vi efterkontrollere det med den elektroniske kontrol.

Green
Vi har allerede stemt om punkt A, og det blev vedtaget. De kan virkelig ikke gå tilbage og kontrollere det nu, hvor den efterfølgende afstemning har fundet sted. Det er helt uacceptabelt.

Formanden
Fru Green, De har ret på følgende måde: Vi har stemt om punkt A, og det var der faktisk flertal for. Der blev bedt om elektronisk kontrol, og der herskede forvirring om punkterne A og B, så jeg gentog begge afstemninger. Jeg kan også gentage den elektroniske kontrol.

Green
Hr. formand, De erklærede afstemningen for afsluttet og gik videre til punkt B. Derefter blev der stemt om punkt B. Det er helt uacceptabelt.

Formanden
Det er korrekt, fru Green, men jeg er blevet bedt om at foretage en kontrol af afstemningen om punkt A.

Green
Hr. formand, det er i modstrid mod alle de afstemningsregler, jeg har hørt om, at kontrollere en afstemning, efter at den efterfølgende afstemning har fundet sted. Det er en helt uacceptabel praksis.
De begik en fejl under afstemningen. Det er uacceptabelt at lade den gå om.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, som altid handlede De meget hurtigt. Vi anmodede Dem umiddelbart efter betragtning A om en kontrol og på det tidspunkt satte De B under afstemning. Jeg mener, at denne afstemning er helt lovlig, vi har nu stemt om A.

Quisthoudt-Rowohl
Hr. formand, selv hvis den anden side af salen har et relativt flertal bag sig for betragtning A, drejer det sig jo her om et kvalificeret flertal. Vi må ganske enkelt undersøge, om de andre opnår 314 stemmer, hvis en stor gruppe er imod. Det er jo det, det handler om for os.

Green
Hr. formand, jeg kan acceptere, at hvis én af flertalsgrupperne i Parlamentet er imod noget i forbindelse med et kvalificeret flertal, så er afstemningen tabt. Men De erklærede forslaget for vedtaget og gik videre. De kan ikke acceptere deres fejl, og det er uacceptabelt, at de beder Dem om at lade afstemningen gå om. Det kan vi ikke acceptere. Når først De begynder at acceptere det, så vil anarkien overtage Parlamentet.

Provan
Hr. formand, jeg kan godt forstå visse folks bekymring vedrørende dette spørgsmål, og jeg kan godt forstå fru Greens synspunkter. Men der skal ikke herske tvivl om, at der var en klar anmodning om en kontrol af punkt A umiddelbart efter afstemningen. Desværre gik vi hurtigt videre med afstemningen om punkt B, mens der stadig var anmodninger om en kontrol af afstemningen. Når jeg ser rundt her i Parlamentet, så mener jeg at disse anmodninger var helt berettiget, og jeg vil bede Dem, hr. formand, om at kontrollere afstemningen om punkt A, sådan som De er forpligtet til at gøre. Derefter kan vi gentage afstemningen om punkt B.

Formanden
Vi vil lave en elektronisk kontrol af punkt B, sådan som man har bedt om.

Rack
Hr. formand, med al respekt for Deres ledelse, hr. Provan har på en meget tydelig måde gjort opmærksom på, hvordan fremgangsmåden ved afstemningen om punkt A faktisk var. De lod afholde afstemning om punkt A, og umiddelbart derefter kom de første tilråb om kontrol. Alligevel gik De straks over til afstemning om punkt B. De traf så efter min mening med rette en beslutning om afstemning om punkt A i form af en kontrolafstemning, og De lod Dem så efter min mening lede væk fra denne afstemning på grund af et argument, som lød meget højt fra den anden side af salen. Det er efter min mening ikke korrekt. Jeg deltog derfor heller ikke i den videre afstemning og vil gerne bede Dem om virkelig at ordne denne sag entydigt.

Formanden
Hr. Rack, Forordningen siger det ganske tydeligt. Jeg har den franske tekst hér:
«Efter resultaterne af afstemningen ved håndsoprækning er blevet meddelt, har man ret til at kræve, at disse kontrolleres ved en elektronisk afstemning«.
Jeg gik videre, jeg holdt afstemningen om det første, jeg bekendtgjorde resultatet, på det tidspunkt blev jeg ikke bedt om kontrol. Jeg gik videre til punkt B, og på det tidspunkt råbte hr. Ferber og andre medlemmer til mig, at der var noget galt, og de bad om elektronisk kontrol. Det gjorde jeg for punkt B. Jeg var blevet bedt om at gøre det for punkt A. Hvis der ikke havde været nogen indvendinger, ville jeg også have gjort det for punkt A, selvom man havde bedt mig om det for sent. Eftersom der var indvendinger, kunne jeg ikke gøre det.
(Forslaget om afstemning vedtoges) Vi vil nu gå over til bilaget til forslaget om afstemning.
Efter afstemningen om beslutningen
van Velzen, W.G.
Ja bestemt, hr. formand, kig lige i teksten. De har lige under Deres forsæde ladet stemme om 1 C. I 1 C er det andet punkt, der blev stemt om, sætningen: «i betragtning af den i bilaget formulerede tekst«. Denne tekst er bortfaldet. Det er derfor også latterligt nu at stemme om et bilag, som vi har taget ud af den lovgivningsmæssige beslutning. Vi er altså færdige med afstemningen.

Formanden
Hr. Van Velzen, Præsidiets tjenester forklarer mig, at vi ikke er forpligtede til at sætte en reference, der siger: "Idet der tages hensyn til teksten, der vedlægges i bilaget...« til afstemning. Det er jo da et faktum, at der tages hensyn til teksten, der står i bilaget. Det er overflødigt, og derfor blev den ikke sat til afstemning.

Linkohr
Hr. formand, lad mig som ordfører sige et par ord vedrørende denne værdige afstemning. Selvfølgelig har vi nu slettet bisætningen, hvorefter Kommissionen skal tage den vedlagte tekst i betragtning. Men vi har også samtidig stemt om, at der besluttes noget på grundlag af traktatens artikel 38 B og forretningsordenens artikel 50 - og de refererer netop til et initiativ fra Parlamentets side og ikke til en vilkårlig erklæring.
Hvis De ikke beslutter det nu, så latterliggør De selv det, som De besluttede tidligere, nemlig artikel 38 B og artikel 50. Hvad Kommissionen så gør ud af det, er dens egen sag, uanset om vi beslutter det eller ej. Kommissionen kan også læse, også på 11 sprog. Jeg holder fast ved, at der nu stemmes om dette bilag, sådan som proceduren foreskriver det.

Herman
Hr. formand, for at spare forsamlingen tid og for at tage hensyn til ordfører Linkohrs ønske foreslår jeg, at De foretager en enkelt afstemning om bilaget. Så vil vi med det samme vide, hvor vi står, for dette bilag kræver også et kvalificeret flertal.

Formanden
Hr. Herman, der bliver holdt afstemninger om enkeltdele. Hvorledes skal jeg kunne holde en samlet afstemning om hele bilaget?

Robles Piquer
Hr. formand, hvis De tillader mig det, vil jeg forsøge at tilføre dette emne en smule sund fornuft. Det siger jeg, fordi jeg har en interesse i de vedvarende energikilder, som hr. Linkohr og andre her i Parlamentet ved.
Grunden til at min gruppe har valgt at forkaste punkt A er ligetil. I punkt A står der fejlagtigt, at der er "mangel på fællesskabsretlige bestemmelser om tilførsel af elektricitet fra vedvarende energikilder.« Jeg mener, det er en fejl, for det direktiv der blev udstedt i januar 1997 om markedet for elektricitet, hvortil Parlamentet især ved hr. Desama gjorde et stort arbejde, indeholder to bestemmelser om vedvarende energikilder, en henvisning og en artikel.
Man kunne derfor have talt om utilstrækkelighed eller begrænsning, men ikke mangel. Det er grunden til, at vi ikke kan godkende teksten - og det har jeg forklaret hr. Linkohr.
Det der nu vil ske, hr. formand, er meget enkelt. Vores gruppe vil stemme imod med et flertal, dermed vil der ikke være kvalificeret flertal, og dokumentet kan ikke vedtages i sin helhed. Det ville være at foretrække, at Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi behandlede sagen på ny, for vi mener, at teksten kan forbedres for senere at blive fremlagt her i Parlamentet og vedtaget af alle.
Det er mit forslag.

Formanden
Hr. Robles Piquer, hvis jeg har forstået det rigtigt, beder De om at sagen bliver behandlet på ny i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Vi er enige, det kan De godt bede om. Er der nogen, der er imod?

Linkohr
Hr. formand, vi havde tilstrækkelig lang tid til at beskæftige os med det i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Også den anden side af Parlamentet har fremsat ændringsforslag, der er overtaget næsten undtagelsesvis. Indtil for kort tid siden havde jeg også indtryk af, at der var bred tilslutning til denne betænkning, sådan som vi i øvrigt førhen altid havde bred tilslutning i forbindelse med de vedvarende energikilder. Det er for mig uforklarligt, hvorfor Folkepartiet lige pludselig skiftede mening, men det har enhver ret til. Alle kan tage fejl, men jeg mener ikke, vi kommer videre, hvis vi nu igen går tilbage til udvalget. Vi har været i samme situation før, vi bliver ikke klogere. Jeg anmoder om, at der nu bliver stemt om det. Så ved vi, hvor vi befinder os.

Formanden
Hr. Linkohr, De er imod det. Vi har altså hørt en tilhænger og en modstander.

van Velzen, W.G.
Hr. formand, jeg går ind for forslaget, og det gør jeg særligt fordi vi allerede meget længe i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi har forsøgt at forandre de hjælpemodeller, der nævnes i hr. Linkohrs betænkning, og som er af meget dirigerende karakter. Det er ikke lykkedes. Jeg mener derfor, at det er nyttigt at henvise den til fornyet udvalgsbehandling.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, for det første er der to medlemmer her, der har talt for sagen. Her kunne der mindst være to, der talte mod. I øvrigt vil jeg da gerne gøre opmærksom på, at vi aldrig før er begyndt at henvise til fornyet udvalgsbehandling midt i en afstemning. Dette forslag skulle, hvis det var foregået korrekt, have været fremsat tidligere. I øvrigt vil jeg gerne gøre opmærksom på, at vi har diskuteret det længe og indgående i Energiudvalget, og det er indtil nu altid blevet sagt offentligt - i det mindste fra Parlamentets side: Vi har ubetinget brug for de vedvarende energikilder, og det er grundstenen. Hvis De ønsker at fjerne grundsten, o.k., men så har De i det mindste sagt noget helt andet hidtil. Jeg vil ikke tillade mig selv at sige, at De har løjet, men sådan kan vi ikke lege her nu. Når De mærker, at De taber, henviser De til fornyet udvalgsbehandling. Så kan vi fremover arbejde her, som man gør i børnehaven, og vi kommer ikke videre. Hr. formand, lad os stemme efter rækkefølgen, sådan som det i øvrigt også er sædvane.

Formanden
Forslaget om fornyet behandling sættes til afstemning.
(Forslaget forkastedes)

Collins, Kenneth
Hr. formand, jeg tager ordet for at gøre Parlamentet og Dem selv opmærksom på det faktum, at der finder et interview sted i den officielle loge. Jeg er ikke overbevist om, at det er passende at bruge den officielle loge til et fjernsynsinterview under en afstemning. Vil De venligst sætte en stopper for dette?

Formanden
Hr. Kenneth Collins, der er givet besked.

Lataillade
Hr. formand, jeg vil gerne, hvis det var muligt, tilslutte mig Hermans forslag. Det lader til, at samtlige afstemninger altid foregår på samme måde, og at det hver gang er umuligt at finde de fleste. Hermans forslag om at foretage en generel afstemning synes at være fuldt ud fornuftigt, og vi ville undgå at skulle bruge lang tid på at nå frem til det samme resultat.

Formanden
Jeg vil gerne bede Parlamentet tage i betragtning, at forudsætningen for en samlet afstemning er, at de politiske grupper, der er kommet med ændringsforslag, trækker dem tilbage. Jeg har ingen indvendinger, hvis de politiske grupper er enige. Hvis vi kan holde en samlet afstemning, så lad os gøre det.

McNally
Hr. formand, vi er ikke enige. Der er tale om ændringsforslag, hvor vi har anmodet om afstemning ved navneopråb. Vi ønsker, at modstandernes holdninger skal offentliggøres under disse afstemninger ved navneopråb, og vi ønsker en enkeltvis afstemning.
(Bifald fra venstre side af salen) - Efter afstemningen
Linkohr
Hr. formand, vi har unægtelig stadig det problem, at vi henviser et bilag, som vi nu har forkastet, til fornyet udvalgsbehandling. Hvordan vi takler det, ved jeg ikke. Men jeg overlader det til Deres visdom at afgøre, om De nu vil stemme om det igen. Det ville helt sikkert være et unikt tilfælde i Parlamentets historie.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg er bange for, at De, i øvrigt efter en fejl på afstemningslisten, har begået en procedurefejl ved denne afstemning. Den afsluttende afstemning kunne naturligvis ikke foregå, før der blev stemt om bilaget. På anmodning fra en gruppe lod De os først, som separat afstemning, stemme om anden del af c), som krævede, at man tog hensyn til bilaget. Derefter gik De over til den afsluttende afstemning, og til sidst stemte vi om bilaget. De tillod endda, før vi gik over til afstemning om bilaget, men efter den afsluttende afstemning var foretaget, at der blev stemt om et indlæg til forretningsordenen, hvori man anmodede om, at forslaget blev sendt tilbage til udvalgsbehandling, selvom det er klart, at man i kraft af artikel 129 ikke kan bede om, at et forslag sendes tilbage til udvalgsbehandling efter den afsluttende afstemning.
Jeg tror faktisk, at den afsluttende afstemning, De netop har ladet foretage, ikke er korrekt. Man kan ikke gå over til den endelige afstemning, før man har afsluttet afstemningerne om selve teksten, hvilket vil sige teksten og dens bilag. Jeg mener altså, De nu bliver nødt til at foretage en endelig afstemning om teksten, en afstemning, som ikke skulle have fundet sted for lidt siden.

Formanden
Undskyld, Fabre-Aubrespy, men jeg er ikke enig i Deres fortolkning. Afstemningens første del ophævede helt klart afstemningen om bilaget. Dette gav allerede på det tidspunkt anledning til nogen diskussion, og vi fik tingene på det rene. Vi kunne foretage to afstemninger, hvilket er sket, én om resolutionsforslaget, og en anden, separat, om bilaget. Vi har afsluttet med den første, og nu er der ikke mere at gøre omkring bilaget. Jeg vil ikke foretage en afstemning om det nu, det står helt fast. Før jeg afbryder afstemningen, vil jeg meddele stemmeforklaringerne, og jeg ønsker Dem velbekomme.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Det er vores synspunkt, at det ikke er nødvendigt med et kvotesystem for bananer, især ikke når det gælder import fra tredjelande. Dette system er unødvendigt.
Vi ønsker et frit marked for handel med bananer. I øvrigt er vi selvfølgelig meget positive over for, at AVS-landene bistås på forskellige måder for at få mulighed for at udvikle handelen med egne producerede varer på verdensmarkedet.

Kirsten Jensen, Blak og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for en betænkning om ændring af den fælles markedsordning for bananer. Det har været nødvendigt at lave markedsordningen om, fordi EU har tabt en sag i WTO. Kommissionens forslag er et rimeligt forsøg på at opnå en balance mellem de forskellige hensyn. Vi skal både overholde WTO-bestemmelserne og Lomé-konventionen, samtidig med at vi skal sørge for, at forbrugerne får nogle gode og billige bananer.
Mange af Europa-Parlamentets ændringsforslag forrykker denne balance. Vi har derfor stemt imod en nedsættelse af kontingentet for dollarbananer, fordi det er i modstrid med WTO-bestemmelserne. Vi har stemt imod en forhøjelse af toldsatserne, fordi det gør bananerne for dyre. Vi har også stemt imod en forhøjelse af toldsatserne for de ikke-traditionelle bananer, fordi det ville være uanstændigt at lægge told på bananer fra nogle af de fattigste lande i verden.
Vi har stemt for betænkningen, fordi den indeholder et forslag om en ordning for fair trade -bananer. En støtte til omlægning af produktionen til fair trade -bananer er en god måde at hjælpe de små producenter på, så de kan blive konkurrencedygtige i forhold til dollarbananer.
I betænkningen lægges der op til to forskellige ordninger. En for fair trade -bananer og en for økologiske bananer. Det bør imidlertid kun være en ordning, som både indeholder miljømæssige og sociale krav. Det er urealistisk at forestille sig, at producenterne i AVS-landene kan producere helt uden sprøjtemidler. En definition på fair trade skal derfor udvikles i samarbejde mellem producenter og forbrugere. Ordningen skal indeholde støtte til omlægning af produktionen, støtte til forbrugeroplysning, en mærkningsordning og en kontrolordning, så forbrugerne kan være helt sikre på at få, hvad de betaler for.

Krarup, Bonde og Sandbæk
I sidste uge blev det endnu en gang afsløret, at det amerikanske bananfirma Chiquita bevidst lader hånt om såvel arbejdstagerrettigheder som miljøhensyn i bananplantagerne i Latinamerika. Produktionen af bananer er for mange lande både inden for og uden for AVS-gruppen en afgørende kilde til udenlandsk valuta, og mange mennesker er økonomisk afhængige af denne eksport. Men som sagen om Chiquita afslører, er bananproduktionen også en kilde til, at plantagearbejderne i den tredje verden udsættes for store sundhedsmæssige og sociale risici.
Vi har støttet de ændringsforslag fra både udvalget og andre medlemmer af EU-Parlamentet, som kræver, at den fælles markedsordning tager hensyn til og aktivt fremmer produktionen og importen af de såkaldte fair trade -bananer. Helst havde vi set, at der var blevet oprettet en særlig fair trade -kvote, men det er ikke i overensstemmelse med de nuværende WTO-regler. Når de næste forhandlinger i WTO starter, må det være EU's klare mål at få gjort en sådan kvote mulig. Indtil da må vi sørge for, at fair trade -organisationer får let adgang til import.
Når vi har undladt at stemme om selve betænkningen om den fælles markedsordning, hænger det sammen med, at forslaget ukritisk giver traditionelle AVS-bananproducenter en fordel. Der er lande uden for denne kreds, som er lige så afhængige af bananproduktionen, og vi har ingen sikkerhed for, at plantagearbejderne i AVS-landene behandles bedre end i Latinamerika. Dertil kommer, at det nuværende forslag ikke sikrer de små bananproducenter. Verdensbanken har beregnet, at kun ca. 12 % af den merpris, europæiske forbrugere betaler for bananer, havner hos producenterne - resten går til importørerne, og med det foreliggende forslag er der ingen sikkerhed for, at det ikke også i fremtiden bliver sådan.

Lindqvist
Bananimporten til EU er indviklet i mængder af reguleringer, told, kvoter og straftold. EU må selv gå foran med et godt eksempel og reducere reguleringerne, følge WTO-afgørelsen og øge orienteringen mod frihandel.

Miranda
Nærværende forslag, der er fremkommet som følge af en beslutning taget i Verdenshandelsorganisationen, har en særlig symbolsk og alvorlig betydning og vil, hvis det vedtages i den form, som det er formuleret af Kommissionen, medføre afgørende og negative ændringer i de bestående forhold, hvad angår organiseringen af det fælles marked for bananer.
Symbolsk betydning, fordi Kommissionens forslag er en uacceptabel accept af, at WTO - og USA's interesser - skal sætte sig igennem overalt, og at de traditionelle præferenceforhold mellem EU og AVS-landene dermed skal ofres. Denne gang med hensyn til bananer, senere også på andre områder.
Afgørende og negative ændringer, eftersom en væsentlig forøgelse af importen fra tredjelande (mere end 353.000 t) - særlig til fordel for dollarbananerne - vil udgøre en risiko for importen fra AVS-landene og for markedsføringen af fællesskabsprodukter, herunder fra Madeira.
Vi mener derfor, at de ændringsforslag, der er blevet fremsat af Landbrugsudvalget, er positive. De sigter nemlig imod at sikre fællesskabsproducenternes interesser og i al væsentlighed at opretholde de præferenceaftaler, der findes med AVS-landene. Det vil være tilfældet med nedsættelsen af det særlige kontingent til 100.000 t. Og således vil det også være tilfældet med fastsættelsen af en kvote for Portugal på 57.500 t, 7.500 t højere end den nuværende.
Et grundliggende spørgsmål står dog tilbage: Det er bydende nødvendigt at bremse visse WTO-mekanismer. EU må ikke blive en fange af dem. Det er formålet med det ændringsforslag, som vi har stillet til Thomas-betænkningen.

Nicholson
Jeg glæder mig over denne betænkning som et tiltag i retning af at gå så langt som muligt for at hjælpe AVS-landene inden for rammerne af WTO-bestemmelserne. Selvfølgelig betyder WTO-bestemmelserne, at vi ikke kan hjælpe disse AVS-lande så meget som tidligere, men denne betænkning er den næstbedste mulighed i overensstemmelse med Kommissionens forslag.
Bananreformen er et område, hvor den moderne organisering af verdenshandelen synes at tage ringe hensyn til de traditionelle bånd mellem lande. I Det Forenede Kongerige har vi mangeårige forbindelser med specielt de caribiske lande. Det er en skam, at WTO ikke synes at anerkende sådanne forbindelser. Det Forenede Kongerige er naturligvis ikke den eneste medlemsstat, der vedkender sig sine forpligtelser over for de traditionelle producentstater.
Jeg deler ordførerens bekymring over, at ophævelsen af licenserne for de enkelte producentstater vil kunne underminere nogle landes position på EU-markedet. Der er helt klart et behov for ekstra støtteforanstaltninger for at afhjælpe dette.
I bredere sammenhæng har de langvarige kontroverser vist, at der er behov for større fleksibilitet inden for WTO, hvis man skal bevare job i de mindre velhavende samfund.

Souchet
FMO-bananer er et vigtigt emne, fordi denne produktion på samme tid direkte angår såvel visse EU-regioner (og helt specielt ultraperifere områder, herunder OD: franske oversøiske departementer) og et stort antal tredjelande, med hvilke vi har meget gamle og meget privilegerede forbindelser under Lomé-konventionen.
Over for denne geostrategiske og økonomiske indsats på såvel EU-plan som på AVSplan er det nødvendigt, at FMO helt klart gennemfører fællesskabspræferencen og overholder de privilegerede aftaler, der knytter os til AVS-landene.
Vores gruppe støtter Thomas-betænkningen, sådan som den er blevet forbedret i Landbrugsudvalget. Vi har dog stillet otte ændringsforslag, der alle sigter på at styrke AVS- og EU-produktionen og samtidig kommercialiseringen af bananer, hvor man i produktionen respekterer visse sociale og miljø- og sundhedsmæssige standarder.
AVS-aftalerne bør bevares i deres helhed. Da vi underskrev GATT-aftalerne, rejste vi problemet med vores traditionelle bånd til disse lande, og vi fik dengang det svar, at disse særlige interesser ville blive bevarede. Resultatet fra FMO-panelet viser os, at vores frygt ikke var ubegrundet. FMO anerkender reelt ikke vores privilegerede aftaler med AVS-landene. Det drejer sig derfor fra nu af om at finde ud af om, og hvordan den alvorlige fejl, Kommissionen således har begået i forhandlingerne, kan rettes op, især i løbet af den kommende "Clinton-Runde«.
Hvad angår produktionen i Fællesskabet, er det nødvendigt at fastholde produktionskvoterne på et niveau, der gør det muligt at bevare, hvilket vil sige at udvikle, de ultraperifere produktionszoner. Vi ved alle, at disse zoner er særligt udsatte, og at de påføres særlige udgifter på grund af den lange afstand, der er til den kontinentale Union. Det er grunden til, at vi har fremsat et ændringsforslag, der går ud på at bevare en garanti for afsætning af EU-produktionen på det europæiske marked samt en afskaffelse af toldafgifter på bananer, der kommer fra de ikke-traditionelle AVS-lande samt en justering på 20 % af den faste referenceindtægt, der ikke har været hævet siden 1991.
Inden for FMO er det absolut nødvendigt at indføre sociale og miljø- og sundhedsmæssige klausuler. Som vi allerede har sagt det mange gange, så kan den globaliserede vareudveksling kun fungere harmonisk, hvis der gælder et sæt retfærdige sociale og miljø- og sundhedsmæssige standarder for alle. I det foreliggende tilfælde ønsker vi, at alle medlemsstater kunne modsætte sig import af bananer fra tredjelande, der ikke respekterer sådanne klausuler.
Vores gruppe støtter altså Thomas-betænkningen sådan, som den er blevet ændret i Udvalget om Landbrug, der er i EU-bananproducenters og de såkaldt "traditionelle« AVS-producenters fælles interesse. Den Europæiske Union har underskrevet Loméaftalerne og dermed indgået på internationale forpligtelser, som ikke har mindre retskraft end underskrivelsen af aftalerne i Marrakesh medførte. EU og medlemsstaterne skal altså helt klart overholde de forpligtelser, der er indskrevet i Lomékonventionen.

Titley
Ligesom mange af de folk i Storbritannien, der er ivrige efter at hjælpe de caribiske lande med at tjene til livets ophold gennem deres primære eksportafgrøde, var også jeg chokeret over, at Verdenshandelsorganisationen bestemte, at de gunstige EU-handelsregler med disse øriger var i strid med de internationale handelslove. Derfor glæder det mig, at Kommissionens eksperter hurtigt har udarbejdet forslag, der lever op til vores internationale aftaler, samtidig med at de caribiske landmænd får mulighed for at sælge bananer på det europæiske marked.
Jeg forstår, at disse ændringer i importlicenssystemet vil hæve prisen på EU's bistand til de banandyrkende lande. Jeg føler imidlertid, at det er en relativt beskeden pris sammenlignet med risikoen for, at fattige landmænd kunne blive fristet til at dyrke stoffer i stedet for bananer og dermed øge narkoproblemerne i vores egne lande. Europa har tidligere nydt godt af sine mange kolonier, så det er kun rimeligt, at Europa i dag giver en håndsrækning til de folk i de fattigste dele af verden, der ønsker at tjene til livets ophold på ærlig vis.

Verwaerde
Vores forsamling har lige siden starten på EU varetaget interesserne for de traditionelle bananproducenter, såvel i EU (20 %af de bananer, der forbruges i Unionen kommer fra Martinique, Guadeloupe, Madera og De Kanariske Øer) som i AVS-landene.
Forskellige protokoller, især protokol nr. 5, der er bilag til Den Fjerde LoméKonvention, er gået forud for den fælles markedsordning (FMO), der trådte i kraft i 1993. Den resulterede i et vanskeligt kompromis, der havde til formål at tillade afsætning på det indre marked af bananer produceret på Fællesskabets territorium og bananer med oprindelse i AVS-landene til priser, der er rimelige såvel for producenterne som for forbrugerne, for så vidt dog uden at være til skade for import af bananer fra andre tredjelande.
Efter et indgreb inspireret af det multinationale selskab, Chiquita, og fulgt op af De Forenede Stater, Guatemala, Honduras, Equador og Mexiko, sendte Verdenshandelsorganisationen EU en retslig opfordring om fra den første januar 1999 at ændre sin bananordning inden for FMO.
Jeg må virkeligt rose vores kollega, Thomas, for hans betænkning, der blev vedtaget med næsten enstemmigt flertal i Udvalget om Landbrug. Han har anstrengt sig for at finde frem til et kompromis, der kan forenes med FMO's regler, hvor man accepterer idéen om den globale andel, der bevarer AVS-præferencerne, vi blev pålagt ifølge Lomé, der beskytter producenterne i EU, og som garanterer forbrugerne en rimelig pris.
Fra og med starten på bananordningen i FMO forpligtede Fællesskabet sig til aldrig mere at stille producenterne i EU og AVS i en situation, der var ringere end den, de havde kendt hidtil. Ændringen inden for FMO skal styres efter det samme princip. Det er derfor, jeg støtter Udvalget om Landbrugs holdning, og jeg har stemt for de ændringsforslag, det har fremsat.
Betænkning (A4-0223/98) af Valdivielso de Cué
Cushnahan
Jeg tror på, at forslaget om en stramning af grænsekontrollen med varemærkeforfalskede varer vil vise sig at være en positiv foranstaltning med styrkelsen af den allerede eksisterende forordning fra 1994 om blokering af varer, som mistænkes for at være varemærkeforfalskede eller piratkopierede.
Mens den oprindelige forordning gjaldt varemærker samt mønster- og modelrettigheder vil en udvidelse af den toldmæssige beskyttelse til også at omfatte opfindelsespatenter i vid udstrækning kunne forbedre sikringen af intellektuelle ejendomsrettigheder. Endvidere vil den foreslåede udvidelse af toldmyndighedernes autoritetsområde til varer i frizoner eller varer, der allerede befinder sig under toldopsyn, kunne give øget beskyttelse af patenter, varemærker og lignende.
Irland er et af de førende lande inden for softwareudvikling i EU. Det er derfor ikke kun i EU's interesse men særligt i Irlands interesse at slå ned på varmærkeforfalskninger og krænkelser af intellektuelle ejendomsrettigheder, fordi det vil sikre arbejdspladser inden for softwareindustrien.

Kirsten Jensen, Blak og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har valgt at stemme for betænkningen. Formålet med EU's nuværende ordning er, at det på grundlag af en anmodning fra rettighedsindehaveren er muligt i tolden at blokere varer, som mistænkes for at være varemærkeforfalskede eller piratkopierede udgaver af varer, der er beskyttet af en intellektuel ejendomsret (varemærke, mønster eller model, ophavsret eller beslægtede rettigheder).
Vi støtter dette forslag, der i praksis bl.a. betyder udelukkelse og tilintetgørelse af varemærkeforfalskede eller piratkopierede varer.
Betænkning (A4-0194/98) af Aelvoet
Deprez
Det er altid en vigtig beslutning at afbryde relationer og vareudvekslinger med et andet land, og den kan man under ingen omstændigheder tage forhastet eller uden grundige og afgørende argumenter. Især da ikke, når det drejer sig om en hjælp, vi yder til et land og dermed til en befolkning.
Den mulighed, der gives i artikel 336 A i Den Fjerde Lomé-Konvention for helt eller delvist at ophæve samarbejdet på grund af grove krænkelser af menneskerettighederne, undtages ikke fra ovennævnte regel.
Enhver beslutning om at ophæve eller genoptage samarbejdet er kort og godt en alvorlig handling, som man passsende fuldt og helt må forbinde med Parlamentet. Det er derfor i mine øjne klart, at Parlamentet ikke kan stille sig tilfreds med bare at være underrettet. Jeg mener som mine kolleger fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde, at det ikke er ønskeligt, at Rådet alene kan beslutte sig for helt eller delvist at ophæve eller genoptage samarbejdet.
I mangel af en samstemmende udtalelse, mener jeg, at man det i mindste bør rådspørge Parlamentet i hvert enkelt tilfælde for at mobilisere den offentlige holdning og sætte den pågældende stat under et stigende pres.
Jeg går ind for, at man fra nu af anmoder om at få forligsproceduren indført øjeblikkeligt over for Rådet, for at Parlamentets høringsprocedure kan blive defineret hurtigst muligt i en fælles aftale.
Indstilling ved andbebehandling (A4-0215/98) af Berger
Donnay
Det forslag, vi har fået forelagt, har til hensigt at ændre direktivet om adgang til erhvervet transportvirksomhed. Målet er at stramme op på de gældende bestemmelser for at nå frem til en bedre gennemarbejdet harmonisering inden for transportsektoren.
Ændringsforslaget, der udelukkende støttes kraftigt af enkelte lande, har til formål at reducere visse uligheder mellem medlemsstaternes lovgivninger, der kan risikere at skabe konkurrenceforvridning og en ulige adgang til transportmarkedet ad vej.
Jeg vil gerne personligt stå fast på det nødvendige i at harmonisere, ikke blot vilkårene for adgang til, men også for udøvelse af transporterhvervet.
Visse lande i Unionen har haft store transportstrejker inden for den seneste tid. Vi husker alle stadig tydeligt, hvilken uenighed disse aktioner skabte. Men de afslørede også en omfattende ængstelse blandt vognmændene. Strejkerne førte endvidere til, at store uligheder i arbejdsvilkårene mellem medlemsstaterne kom frem i lyset.
Jeg tror derfor, det er nødvendigt at gå i gang med grundigt at overveje en harmonisering af erhvervslovgivningen på Unionsniveau. En sådan ville ligestille transportvirksomhederne, hvis krav til de ansatte varierer voldsomt fra det ene land til det andet.
Indstilling ved andenbehandling (A4-0226/98) af Quisthoudt-Rowohl
Caudron
Forslaget fra vores kollega Quisthoud-Rowohl er alvorligt og velbegrundet. Faktisk har EU's institutioner i mange måneder talt om kap om nødvendigheden af at have en forskningscenter, der ligger på højde med vores ambitioner. Der er ingen tvivl om, at man med det forslag, der er blevet fremsat, har forregnet sig slemt.
Selvom alle er bevidste om forskningens og udviklingens uhyre strategiske betydning for vores fremtidige konkurrenceevne på verdensplan, ser det ud til, at mange ikke vil påtage sig det ansvar at indgå de nødvendige økonomiske forpligtelser for at skabe innovation og tilpasse os de globale udfordringer.
Jeg vil bare nævne et eksempel for at illustrere mine udtalelser, nemlig skibsværftsindustrien. Det Europæiske Råd har besluttet at ophøre med hjælp til denne industri efter år 2000, idet man kraftigt anbefaler at gøre en indsats for konkurrenceevnen ved hjælp af den nye teknologi. På samme tid foreslog Kommissionen, at man slog aktiviteterne »transport på landjorden« og »marineteknologi« sammen og sænkede bevillingerne til området. Hvad skal man mene om det ?
Som medlem af Europa-Parlamentet kan jeg ikke længere stille mig tilfreds med lange og smukke taler fra visse ledere, der er i klar modstrid med de faktiske beslutninger.
Man kan ikke gemme sig på ubestemt tid bag EU's teknokrati. Man kan ikke sige hvid en dag i Paris, Berlin eller London for derefter den næste at kræve sort i Bruxelles. Desværre ansporer de seneste erklæringer fra visse personer ikke til optimisme.
I de følgende måneder vil en del af os skulle forsvare visionen om EU, men også genskabe visse sandheder med risiko for at krænke visse ømtålelige punkter. De kommende år bliver afgørende, og den politiske indsats vigtig. Det vil igen være op til Europa-Parlamentet at sætte sin politiske karakter, og jeg håber, også sin beslutsomhed, i højsædet.

Wibe
Da jeg har et vist kendskab til forskerverdenen, kan jeg sige, at EU's forskningsprogrammer desværre kun skaber mange unødvendige omveje for forskerverdenen.
Jeg mener, at forskningen skal bygge på et frivilligt internationalt samarbejde og ikke på kunstige samarbejdsregler, f.eks. at der skal deltage forskere fra tre lande og lignende. Jeg mener ikke, at forskningsprogrammer hører hjemme i EU-samarbejdet. Det internationale forskersamarbejde skal nok fungere alligevel - det har det jo gjort tidligere.

Wolf
Jeg vil her gerne tilføre protokollen min beklagelse og kritik over, at Unionens (og dens medlemsstaters og forskningssammenslutningen EUREKA's) forskningspolitik hidtil ikke er blevet diskuteret seriøst som et nøgleelement for en overgangsstrategi til en ny udviklingsmodel. Det er formodentlig ganske enkelt ikke muligt, når vi bare fortsætter med vores sædvanlige procedure. Jeg vil derfor gerne anspore til, at der allerede nu igangsættes en bred civil dialog vedrørende det 6. forskningsrammeprogram, både på EU-plan og i de enkelte medlemslande, hvilket kan bidrage til en forskningspolitik vedrørende en overgangsstrategi med henblik på en økologisk holdbar og socialt sammenhængende udviklingsmodel i Europa - og videre endnu. I den forbindelse vil det få en særlig fremtrædende betydning at inddrage kritiske grupper og stemmer.
Betænkning (A4-0199/98) af Linkohr
Fabre-Aubrespy
Hr. formand, lad mig begynde min stemmeforklaring med at meddele, at afstemningen i dag var højst forbløffende, og jeg vil gerne bede Dem om at sende følgende bemærkning videre til Præsidiet: når en præsident fra lige gyldigt hvilket medlemsland aflægger os besøg, afbryder man ikke mødet for at frigøre medlemmer af Parlamentet og lader vedkommende tale for en sal, hvor der mangler tre fjerdedele, i forhold til det antal, der var til stede på afstemningstidspunktet.
Jeg har to bemærkninger til proceduren omkring Linkohr-betænkningen. EUParlamentet har reelt været offer for en veritabel procedurevildledning udført af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Vi har reelt allerede et direktiv. Vi har fået forelagt en betænkning, som er en initiativbetænkning, om samme emne, og man foreslår os i denne betænkning at indsætte et bilag, der ved nærmere eftersyn viser sig at være et veritabelt lovforslag fra EU-Parlamentet. Denne fremgangsmåde forekommer os naturligvis at være i modstrid med de regler, der styrer arbejdsgangen i EU's institutioner, og imod praksis. Parlamentet skal ikke opkaste sig til lovgiver.
I min næste bemærkning vil jeg gerne vende tilbage til procedurespørgsmålet fra for lidt siden. Jeg beklager, at jeg på dette tidspunkt ikke bad om, at man henviste til Udvalget for Forretningsordenen, men jeg er alligevel sikker på, at hvis der findes et bilag i en betænkning, så kan den afsluttende afstemning ikke finde sted før afstemningen om dette bilag. Det er fuldstændigt nonsens at forestille sig, at en endelig afstemning kan blive efterfulgt af andre afstemninger.
Den første afstemning, vi skulle have foretaget for Kommissionen, gik ud på at tage hensyn til den tekst, der lå i bilaget. Da denne del udgjorde en totalt integreret del af resolutionsforslaget, var det selvfølgelig nødvendigt at stemme om bilaget, før vi gik videre til den afsluttende afstemning. Jeg tror frem for alt, hr. formand, at hvis afstemningen havde været bedre forberedt, ville vi have undgået episoder, fordi vi straks ville have set, at bilaget ikke kunne opnå godkendelse fra et absolut flertal af Parlamentets medlemmer, og at man altså ikke ville kunne opnå det krævede kvalificerede flertal. Derfor ville den afsluttende afstemning om hele betænkningen højst sandsynligt have været en afvisning.
Når man over for Parlamentets samtlige medlemmer foreslår en afstemning om et bilag efter den afsluttende afstemning, og derefter går videre til afstemning om et indlæg til forretningsordenen om at sende forslaget tilbage til udvalgsbehandling, skønt den afsluttende afstemning har fundet sted, mener jeg, der er begået en procedurefejl, og det ville være passende at lade Udvalget for Forretningsordenen udtale sig endnu en gang for at undgå dette i fremtiden. Men helt grundlæggende vender jeg tilbage til det faktum, at det ikke er normalt at anvende en sådan procedure, der kommer til at give Parlamentet mulighed for at have det lovgivende initiativ, hvilket det ikke har.

Lindqvist
Betænkningen indeholder gode forslag om en forøgelse af den vedvarende energis andel ved brug af biomasse, solenergi, vindkraft og jordvarme. Fællesskabets bestemmelser om tilførselsmodellen kan også bidrage til denne udvikling. Energipolitikkens gennemførelse skal hovedsagelig være et nationalt anliggende og skal håndteres af hvert enkelt medlemsland med anvendelse af egne nationale regler.

Pinel
Linkohr-betænkningen har en afgørende fordel. Den fremsætter det gode synspunkt at fremme de vedvarende energikilder. Det er klart, at det er de folkevalgtes og regeringens pligt, især i mit hjemland, at tænke på energifremtiden i vores lande. En fremtid, hvor vi både tager hensyn til at beskytte miljøet, en spredning af produktionsmetoderne, forbrugernes behov, såvel de industrielle som de individuelle, men også forsyningssikkerheden og en mindre afhængighed af eksterne faktorer. De vedvarende energikilder, både dem vi kender, og dem vi mangler at opfinde, vil indtage en vigtig rolle i definitionen på denne politik for fremtiden.
Kan vi derfor acceptere et ultra planøkonomisk direktiv, der er udarbejdet i en juridisk stil, der er mere end løselig (især med de åbenlyse selvmodsigelser fra Rothebetænkningen), som ikke respekterer subsidiaritetsprincippet, som totalt ignorerer de særlige forhold i de enkelte lande og disses energimæssige situation, og som mener, at vandenergien er en vedvarende energi, der kun fortjener opmærksomhed op til et vist afgrænset produktionsniveau. Svaret er nej, og derfor afholder vi os fra at stemme.
Det er op til medlemsstaterne i et samarbejde, men uafhængigt af EU-strukturer, at fastsætte mål, at forpligte sig til at holde dem og på nationalt plan at definere de passende midler for at nå målene. Energien er et alt for seriøst og strategisk område, til, at man kan overlade det til teknokraterne i Kommissionen eller til de ekstreme føderalister i denne forsamling.

Seppänen, Sjöstedt og Svensson
I betænkningen foreslås, at EU skal udforme et nyt direktiv om tilførsel af elektricitet fra vedvarende energikilder. Vi modsætter os dette. Vi mener, at denne type af sager med fordel kan afgøres på nationalt niveau. Vi ønsker heller ikke, at EU udvikler en fælles detaljeret energipolitik. For dette standpunkt taler både demokratiske grunde, og at de nationale forudsætninger på området varierer kraftigt.
Vi har derfor stemt imod opfordringen til et nyt direktiv og afholdt os fra at stemme i alle delafstemninger om det foreslåede direktivs udformning.

Wibe
Ligesom Helmut Kohl og Jacques Chirac mener jeg, at alt for mange beslutninger, som kunne være taget på nationalt niveau, nu er blevet overført til EU-niveau. Jeg mener, ligesom de to ovennævnte, at subsidiaritetsprincippet må have et reelt indhold.
Denne betænkning kræver, at der skal udarbejdes en retsakt, som skal handle om tilførsel af elektricitet fra vedvarende energikilder til elektricitetsnettet. Målet med dette forslag kan være meget godt, men hvis man ser fornuftigt på den diskussion, som dette er udmundet i om fonde, særfonde, investorer, netoperatører, egenproducenter, uafhængige energiproducenter osv., så forstår man ikke, at der skal tages stilling til sådanne ting på EU-niveau.
Jeg mener, at beslutninger, som vedrører energipolitikken, skal træffes på nationalt niveau. Det er intet at vinde ved at energipolitikken gøres overstatslig. Jeg stemmer derfor imod denne betænkning.

Formanden
Da der er opstået megen diskussion, vil jeg blot sige, at jeg også har spekuleret over, om vi skulle have delt afstemningen op i forslaget og bilaget. Personligt er jeg ikke sikker på, at det var den mest rigtige måde. Jeg har selv min tvivl. Men under alle omstændigheder sørgede jeg for at holde den ene del ude fra den anden fra det tidspunkt, vi valgte at følge den metode. Herefter var der ikke noget problem med de to afstemninger. Den første del - forslaget, adskilt fra bilaget - kunne forblive som forslag, hvad det også gjorde.
Derudover må jeg også bemærke, at der lå et stort pres på os under afstemningerne. I den senere tid har det været sådan, at vi har afbrudt afstemningerne om onsdagen, når en statsleders tale er blevet indskudt. Dette er desuden blevet diskuteret i Præsidiet og ved formandsmødet. Jeg forstår de betænkeligheder, man har. Men det er meget vanskeligt for os at starte en afstemning, afbryde den, vente på, at kollegerne igen er koncentrerede osv. Men jeg tror ikke, det er aktuelt at komme ind på dette emne nu. Jeg skal dog læse hr. Fabre-Aubrespy's bemærkning for Præsidiet.
En tredje ting er, at, når vi arbejder hurtigt, så må de, der deltager i afstemningerne også arbejde hurtigt. Det kan ikke være rigtigt, at man efter 10 minutter finder ud af, at man har stemt forkert i forbindelse med et punkt. Det er grunden til det problem, som opstod.
(Mødet blev afbrudt kl. 13.45 og genoptaget kl. 15.00)

Situationen i Kosovo
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om situationen i Kosovo.

Henderson
Da jeg sidst talte om Kosovo her i Parlamentet under en af vores tidligere forhandlinger, dukkede der nyheder op om, at præsident Milosevic havde indgået en aftale om at mødes med kosovoalbanernes leder Dr. Rugova. Som parlamentsmedlemmerne vil huske, glædede det internationale samfund sig ved den lejlighed over disse nyheder, der blev betragtet som et vigtigt første skridt i retning af en fredelig løsning på krisen. Vi var derfor alle chokerede over, at vi i stedet for en reduktion i kampene i Kosovo blev vidne til en markant optrapning af volden med uomtvistelige beviser på vilkårlige angreb fra de serbiske sikkerhedsstyrker på hele landsbyer samt på den jugoslaviske hærs omfattende ødelæggelser med alle kendetegnene for en ny etnisk udrensning. Det er ikke troværdigt, når man i Beograd hævder, at der blot er tale om lovlig terroristbekæmpende aktiviteter. Beretninger om angreb på uskyldige civile og den systematiske nedbrænding af huse er helt uacceptable.
Som Det Europæiske Råd understregede den 15. juni, kan stater, der benytter sig af brutal militær undertrykkelse af sine egne borgere, ikke forvente at få plads i det moderne Europa. Den voksende flygtningestrøm i nabolandene Albanien og Montenegro taler for sig selv og viser, at den fortsatte konflikt udgør en alvorlig trussel mod den regionale sikkerhed.
Det er særligt vigtigt, at Den Europæiske Union bevarer en tæt kontakt med de bistandskontorer, der arbejder i det nordlige Albanien. Jeg glæder mig over Kommissionens forsikringer over, at dens humanitære kontor har regelmæssig kontakt med De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge. Den humanitære krise vil være en stor belastning for Albanien, der stadig kæmper med alvorlige interne økonomiske og sociale problemer, hvilket vi alle bør være opmærksomme på.
Vi må fortsætte samarbejdet med den albanske regering og opmuntre den til at bevare den konstruktive indstilling over for Kosovo. Og vi må tænke på, hvordan vi kan øge hjælpen, for at sætte den i stand til at løse den øjeblikkelige flygtningekrise og begynde at løse de store interne problemer.
Præsident Milosevic har et personligt ansvar for sikkerhedsstyrkernes gerninger i Kosovo. Han skal ikke være i tvivl om, at det internationale samfund ikke lader sig narre af hans tale om fred, når der i virkeligheden finder en større undertrykkelse sted.
Der har været forventninger til den dialog, der fandt sted i Moskva tidligere på ugen mellem præsident Yeltsin og præsident Milosevic. Vi glæder os over præsident Yeltsins bestræbelser på at finde en politisk løsning. Nogle af forpligtelserne på den humanitære side er et skridt i den rigtige retning, hvis de gennemføres. Men nogle af de centrale aspekter af præsident Milosevics tilbud ligger milevidt fra de krav, som Den Europæiske Union opstillede i Cardiff-erklæringen.
Han har i særdeleshed ikke klart forpligtet sig til en tilbagetrækning af de undertrykkende sikkerhedsstyrker. Den Europæiske Union vil nu fortsætte samarbejdet med russerne, amerikanerne og andre for at presse præsident Milosevic til at gøre det, der forlanges af ham. Og i New York fortsætter arbejdet med at udarbejde et udkast til en resolution fra De Forenede Nationers Sikkerhedsråd. Erfaringerne fra Bosnien fortæller os, at vi ikke har råd til at stole på præsident Milosevics ord.
Jeg håber, at dialogen i Moskva vil føre til en ny situation, en bedre situation, en situation, hvor undertrykkelsen ophører. Jeg kan sige til præsident Milosevic, at hvis det ikke er tilfældet, og hvis dialogen ikke fører til en markant ændring i situationen, så er EU's synspunkt uændret. Vi vil fortsat forsøge at lægge pres på præsident Milosevic og benytte enhver brugbar aktion for at finde frem til en fredelig løsning på problemerne i Kosovo.

Van den Broek
Hr. formand, jeg tror, at Den Europæiske Union kan sige, at den hidtil har vurderet situationen i Kosovo rigtigt og ikke, som tilfældet var under dramaet i Bosnien, har afventet udviklingen uden at træffe de nødvendige forberedelser og være forberedt på det værste. Den bedste måde at forebygge yderligere vold og mord i Kosovo på er at gøre det helt klart for præsident Milosevic, at det internationale samfund er villigt til at gribe ind for at forhindre en sådan udvikling, henholdsvis at yde beskyttelse til de uskyldige borgere, mænd, kvinder og børn, der beskydes i deres landsbyer med artilleri og andre våben.
Jeg siger ikke dette uden følelser, idet jeg ved, hvor mange debatter der er gået forud herfor, og idet jeg ved, at Den Europæiske Union vedrørende dette har valgt en lige linje i nært samråd med de andre medlemmer af kontaktgruppen, og at det europæiske topmøde i Cardiff faktisk har bekræftet denne linje i de forløbne dage. Nu har vi så fået de første resultater af forhandlingerne mellem præsident Jeltsin og præsident Milosevic. Som minister Doug Henderson siger jeg: Selvfølgelig hilser vi denne dialog velkommen, men samtidig gentager jeg også hans ord om, at præsident Milosevics ord tidligere har vist sig ikke at være godt nok. Det drejer sig om handling, og på det punkt er det ikke beroligende, at et af de fire vigtigste krav, der blev stillet af det internationale samfund til præsident Milosevic, ikke er opfyldt, og her hentyder jeg til tilbagetrækningen af sikkerhedstropperne fra området. Det betyder, at befolkningen, sådan som vi også oplevede det tidligere i Sarajevo, hver dag lever med frygten for på ny at blive angrebet. Det betyder samtidig også, at det internationale samfund på ny bliver udfordret med hensyn til at gøre det klart, at dette seriøse krav skal opfyldes, og at man fortsat skal vise, at man er villig til at gribe ind, hvis volden igen blusser op.
Hvad det angår, har vi ikke ført den sidste debat om Kosovo her i Parlamentet. Det vil være en af mange, og der vil gå en rum tid, før man kan sige, at stabiliteten og roen er vendt tilbage i dette område.
Jeg er også enig med det britiske formandskab i, at vi naturligvis også skal anvende vores indflydelse over for dr. Rugova, men bestemt også i retning af dem, der omgiver ham for at give ham støtte til at holde fast i hans moderate linje. For der har selvfølgelig også fundet en stærk radikalisering sted blandt albanerne, der ikke gør det let at føre en dialog uden ekstreme krav. Der skal ikke herske tvivl om, at man, også med hensyn til det internationale samfunds politiske stillingtagen, klart har trukket grænserne op, og af gode og velmotiverede grunde har valgt en løsning inden for Den føderale Republik Jugoslaviens grænser. Også på dette punkt skal det internationale samfund være konsistent.
Kommissionen har gennem sin humanitære organisation ECHO oprettet de nødvendige hjælpelinjer, har for nylig stillet ECU 1, 5 millioner til rådighed og er selvfølgelig villig til at yde mere, hvor det er påkrævet. Også i den henseende er det meget vigtigt at kontrollere præsident Milosevics løfter om, at internationale hjælpeorganisationer får fri adgang til området, hvilket i henhold til hans løfter til præsident Jeltsin i øvrigt også gælder for akkrediterede diplomater fra regeringer og andre organisationer som OSCE.
Det er af den største betydning, og det har Rådet i Cardiff faktisk også besluttet, at antallet af iagttagere på stedet øges betydeligt, så vi konstant kan danne os et godt billede af, hvad der foregår. Hidtil har vi ofte savnet sikre oplysninger på grund af manglende adgangsmuligheder til området. De ved, at der er tale om mere end titusind flygtninge, henholdsvis hjemløse, og at præsident Milosevics løfter om, at de uhindret kan vende tilbage til deres hjem og opholdssteder skal kontrolleres omhyggeligt.
Jeg slutter af med at sige, at der er et lille håb om, at dialogen kan fortsættes, at der kan finde seriøse forhandlinger sted, men jeg tilføjer umiddelbart, at det er nødvendigt, at vi alle er på vagt, så processen ikke vender tilbage til den blodige vold, der tidligere har hjemsøgt området.

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil gerne ved hjælp af nogle få punkter forsyne min principielle støtte og min gruppes støtte til den nuværende politik med et par kritiske bemærkninger.
For det første: Jeg finder det absolut rigtigt, at De ikke efterlader nogen tvivl om, at albanerne i Kosovo ikke lades i stikken, at vi støtter dem og ikke tillader noget andet eller noget nyt Bosnien.
For det andet: Jeg finder det også rigtigt, at vi fortsat er kritiske til pessimistiske over for Milosevic, og vi skal derfor støtte alle de alternativer, der findes, i landet selv og i naboområderne. Der er godt nok ikke så mange af dem i Serbien, men de findes i hvert fald i Montenegro og Republikken Srpska - også selvom der ikke kun flyver engle rundt dér - men vi skal støtte alternativer til Milosevic.
For det tredje: Vi skal støtte naboerne, så de kan klare denne krisesituation og ikke tenderer til ekstreme holdninger. Det vedrører Albanien og Makedonien. Vi skal også sige til makedonerne, at de trods eller måske sågar på grund af krisen skal respektere den albanske befolknings minoritetsrettigheder i højere grad og her også tage initiativ til nogle fremskridt. Selv med alt det, de har gjort, er det ikke nok!
For det fjerde: Jeg finder det rigtigt, at man afholder NATO-øvelserne. Det er i nogle situationer desværre nødvendigt - og det må jeg også sige som antimilitarist - at rasle med sablen.
For det femte: Jeg finder det ligeledes rigtigt, at man forbereder sig til en militær indsats, hvis Milosevic ikke giver efter, og jeg mener derfor, at man skal gøre alt for at træffe FN-forberedelser til en sådan indsats.
For det sjette: Jeg vil også gerne appellere til - og antager, at Rådet og Kommissionen gør det meget klart og tydeligt - at Rusland skal påtage sig sit ansvar. Hvis Rusland generelt ønsker at spille en stor og større rolle i europæisk sikkerhedspolitik - og jeg synes, det ville være fint, hvis Rusland gjorde det - så har landet lejlighed til at vise det nu. For netop når man er ven med Serbien eller med Milosevic som Jugoslaviens præsident, må man virkelig føre tydeligt bevis for dette venskab, idet man går ind for fred.
Mit syvende og sidste punkt: Hr. kommissær, De mente, at EU gør alt. Det er muligt, at den nu gør alt, men - vi har også allerede nævnt det et par gange - det er en krise, som man helt sikkert vidste ville komme, fordi Milosevic har brug for en sådan krise.
Når jeg nu, hr. formand for Rådet, betragter resultaterne fra topmødet i Cardiff og læser punkt 47, hvor der står, at der er fremskridt, og at man vil træffe yderligere beslutninger på topmødet i Wien, så er det ærlig talt for svagt for mig. Netop hvad planlægningsenheden angår, er det ved forberedelsen af en aktiv udenrigspolitik absolut nødvendigt at opnå hurtige fremskridt.
Vi vil kun kunne forhindre et andet eller et tredje Bosnien eller et andet Kosovo, hvis vi har en stærk udenrigs- og sikkerhedspolitik. Og, det er min sidste sætning, hr. formand, jeg går fuldt ud ind for subsidiaritet. Men det ville være fint at overveje, hvor vi har brug for en stærkere EU. I udenrigs- og sikkerhedspolitikken har vi brug for en stærkere Europæisk Union.

Pack
Hr. formand, kære kolleger, det er et fatalt déjà vu , vi oplever p.t., for resultatet af det, der er foregået i Moskva med megen støj og buldren i medierne, er virkelig kun minimalt, for ikke at sige lig nul. Det, hr. Jeltsin har lovet, har han allerede lovet amerikanerne, det har han endda fået ros for, derfor har man sågar ophævet sanktionerne, og jeg er ikke overrasket over, at det er forløbet sådan. Jeg jublede heller ikke dengang, fordi jeg ganske nøje vidste, at Milosevic ikke har ændret sig. Måske ændrer man sig ikke mere med alderen. Men så må vi tage det til efterretning, for han har forholdt sig sådan i Bosnien, og han forholder sig sådan nu. Han siger ja til at føre forhandlinger, men uden internationale formidlere, og samtidig - sådan var det allerede i Bosnien - tillader han myrderier og brandskatning. Det er jo en kendsgerning, at der allerede nu igen findes koncentrationslejre og sågar massegrave i Kosovo.
Vi vidste det alle sammen, vi så det alle sammen komme, og alligevel handlede vi ikke. Vi, det vil sige Den Europæiske Union. Desværre kan Parlamentet ikke handle, vi kan kun opfordre til handling. Hvis Milosevic ikke trækker den jugoslaviske hær og sine polititropper tilbage nu, fordi han siger, at albanerne først skal indstille deres terrorangreb, så forveksler han egentlig slutningen med starten. Skylden for hele denne historie ligger når alt kommer til alt hos ham selv. I otte år nu har albanerne holdt et apartheidregime ud virkelig langmodigt. Hvem kan det så undre, at unge mænd efter otte års apartheidregime siger: Det tillader vi ikke længere. Vi tillader heller ikke, at vores kvinder og børn bliver myrdet. Vi tillader ikke, at vi bliver fordrevet. Derfor har vi brug for et langt stærkere politisk og militært pres på Beograd. Vi skal også have FN-tropper mellem Serbien og Kosovo, for det er dér, det onde kommer fra.
Milosevic leger med Vesten. Han tager os ved næsen. Det ved vi, og det mærker vi. Han ved helt præcist, at Vesten lægger meget, meget større vægt på de folkeretlige aspekter af et muligt NATO-indgreb end på den virkelige afslutning af aggressionerne. De Forenede Nationers pagt blev dannet i 1945, på et helt andet tidspunkt, og her er den ikke længere tidssvarende. Vi skal virkelig sørge for ikke at lade interne etniske konflikter udspille sig for øjnene af verdenssamfundet på den måde. Hvis vi havde handlet i Sarajevo, sådan som FN-folkene ønskede det dengang, så ville Sarajevo ikke være forblevet omringet, der ville ikke være fordrevet så mange hundrede tusinde, der ville ikke være så mange døde, og vi ville ikke have haft de uendeligt store omkostninger, som vi alle må bære i dag.
Problemet er netop, at Milosevic ved, hvad han vil, og han gør præcis det, han vil. Vi tillader, at han gør det med os. Det er vores problem. Han øjner også allerede nu en ny Dayton, og fordi han øjner denne nye Dayton, foregår der nu en etnisk fordrivelse i den nordvestlige del af Kosovo. Han fordriver de albanere, der lever dér, fordi det angiveligt er serbernes vugge, og fordi der findes store jordressourcer dér. Og når han har fordrevet dem alle, så vil han langt om længe nødtvungent dreje ind på en løsning, som vi så vil foreslå ham. Af den grund bør vi handle nu og ikke lade menneskene i Kosovo i stikken.

Frischenschlager
Hr. formand, hr. kommissær, jeg kan heller ikke tilslutte mig vores egen bedømmelse af, at Europa har handlet rettidigt denne gang. Denne gang var der virkelig ingen, der kunne tale sig ud af, at man ikke kunne ane, at noget sådant sker. Og det sker, at der foregår etniske udrensninger med militær terror. Det er et faktum! Der blev handlet for sent, for i årevis er den albanske modstand i Kosovo gået ind for ikke-voldelige metoder. Tiden blev ikke brugt til at udøve pres på Milosevic med sanktioner for at komme frem til en løsning på denne tid. Tiden blev desværre spildt!
Et punkt, som er meget vigtigt for mig, er, at der ikke kun skal udøves pres nu, men at presset også skal vare ved, indtil der tages en grundlæggende rettighed til efterretning, også fra den serbiske ledelses side, nemlig retten til at vende tilbage. Han kan slet ikke fordrive så mange albanere, som han så skal modtage igen. Det skal vi gennemføre, det er et helt afgørende punkt!
Hvorfor kan Milosevic overhovedet handle, som han gør? Fordi han som diktator disponerer over massemedierne. Jeg mener, at Den Europæiske Union bør overveje, hvad vi kan gøre for serberne, for den serbiske befolkning, som også vores medlidenhed og vores beklagelse bør være rettet mod. Vores politik bør rette sig mod ledelsen, selvfølgelig ikke mod den serbiske befolkning. Men den bliver holdt som gidsel, fordi den ikke ved bedre. Jeg spørger mig selv, om der ikke findes et instrument til at modvirke det, f.eks. ved at skabe en modoffentlighed i Serbien. Jeg tænker her på en model i stil med den tidligere radio Free Europe , hvor vi giver Serbiens befolkning mulighed for rent faktisk at blive informeret. Så tror jeg ikke, at ledelsen i Beograd kan handle, sådan som den gør, og vi kommer tætter på målet om at skabe fred, demokrati og menneskerettigheder for alle - for albanere og serbere - i dette område.

Caccavale
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær Van den Broek, ærede kolleger, kommissæren sagde, at Milosevics ord ikke har været tilstrækkelige tidligere. Det er en pæn eufemisme for at fortælle om det, der i Italien er kendt som et eventyr. Milosevic kan nemlig sammenlignes med ham, som vi i Italien kalder Pinocchio, og som er en løgnhals, en uforbederlig løgnhals, sådan som vi har set det før. Lad os sige det, som det er, hr. kommissær!
Her til morgen hørte jeg Milosevic sige på engelsk, at det ikke var gået ud over civilbefolkningen, og at særstyrkerne kun greb ind for at standse terroristerne. Dette er yderligere bevis på, at Milosevic er Pinocchio, eller med andre ord en løgnhals, hr. kommissær! Det er ikke alene rigtigt, hvad De sagde, nemlig at Milosevics ord ikke er tilstrækkelige - Milosevics ord er faktisk ikke fem flade øre værd! De sagde også, at der er et krav, der ikke er blevet opfyldt. Hvad er det for et krav? Det er det vigtigste af dem alle, nemlig en omgående tilbagetrækning af særstyrkerne. Det meget skrøbelige kompromis, der blev indgået mellem Milosevic og Jeltsin, tager ikke højde for det vigtigste punkt, nemlig tilbagetrækningen af særstyrkerne. Sandheden er, at Milosevic ønsker at vinde tid, og det med det internationale samfunds stiltiende samtykke - om ikke accept - sådan som det har været tilfældet tidligere. Vi har behandlet bødlen og diktatoren Milosevic som Bosniens bedste forhandler, og nu siger vi så til ham, at han også godt må beholde særstyrkerne, så han kan fortsætte med deporteringen og den etniske udrensning blandt albanerne. Alt dette får dog de stakkels albanere til at savne den gamle og aldrig glemte marskal Tito - og det siger alt!

Alavanos
Hr. formand, jeg må sige, at der var nogle interessante punkter i udtalelserne fra såvel formanden for Rådet som kommissæren. Jeg synes, at vi skal holde os til to principper: Fra et serbisk synspunkt er det et spørgsmål om Kosovo-provinsens selvstændighed og demokratiske rettigheder, noget der ligger ud over det nationale spørgsmål, nemlig spørgsmålet om Jugoslaviens grænser; Fra et albansk synspunkt, er det, at grænserne bliver respekteret såvel af EU, Rusland og USA som af de to samfund.
Ud fra disse to principper kan de betingelser, som det internationale samfund sætter, fastsættes klart, og de to synspunkter kan tilpasse sig hinanden. Jeg er også af den mening, at de diskussioner, der foregår i Rusland, giver et positivt budskab, som man kunne se på.
Men jeg vil gerne komme med tre bemærkninger.
Min første bemærkning er, at vi skal være forsigtige med Balkan. Vi kan ikke sætte grænser på Balkan ud fra hvert levende samfunds nationalitet, for det første fordi selve begrebet nationalitet er tvivlsomt, og for det andet fordi grænserne er så små og situationen så opsplittet, at vi nærmest vil få Balkan til at ligne en grovsi, som man hælder mel igennem. Skal vi lave grænser om Kosovo og så bagefter også om det serbiske mindretal, der fortsat bor i Kosovo? Det er det første punkt. Det er nødvendigt, at vi forstår Balkan og dets særlige rolle i Europa.
Det andet punkt er, at vi har hørt meget om Milosevic, og jeg er helt enig. Ja, både om Milosevic, og om De vil, om Tutsman og om Izetbekovic, at de skulle for den Internationale Domstol. Men fortæl mig om en politisk gruppe i Serbien, der har en anderledes indstilling. Endog Djukanovic fra Montenegro har ikke noget alternativ til Kosovo-provinsen. Dette for at vi kan forstå, at hele dette spørgsmål er selve det serbiske folks problem, så vi kan imødegå bekymringer og problemer.
Det tredje punkt, hr. formand, er, at der er følgende fare ved foranstaltningerne mod Jugoslavien, og jeg siger det til hr. Van den Broek: En del af flygtningene fra Craina og andre steder, der nu befinder sig i Jugoslavien, vil måske flygte til Den serbiske Republik Bosnien, og så vil vi få nye store problemer.

Aelvoet
Hr. formand, kolleger, hvis der er noget, som stort set alle i Parlamentet er enige om, så er det, at Beograd-regeringens optræden er så brutal og undertrykkende, at der internationalt skal gribes effektivt ind. Vi støtter derfor fuldt ud det internationale pres, der udøves på regeringen, både med hensyn til diplomatiske, politiske som økonomiske initiativer og også, hvis det internationale samfund mener, at der er situationer, og det er bestemt tilfældet her, hvor militær intervention skal overvejes, men det skal foregå med den nødvendige omhu.
I den forbindelse har jeg to alvorlige problemer med vores fælles beslutning, kolleger. Det første problem er, at der overhovedet ikke er nogen henvisning til den institutionelle ramme, hvori der skal findes en løsning, en politisk løsning for Kosovo. Særligt nævnes der ikke noget om, at løsningen skal findes inden for den eksisterende Føderale Republik Jugoslavien. De overvejelser, der fremlægges herom i retning af folkenes selvbestemmelsesret eller i retning af »vi skal overlade alt til forhandlingerne«, er farlige og absolut ikke overbevisende, fordi det giver begge sider indtryk af, at næsten alt er muligt, og at man uanset hvad der sker, og hvilken løsning der tilstræbes, altid stiller sig på albanernes side. At albanerne har krav på international støtte er for mig helt klart, men ikke uanset konteksten.
Det andet store problem, som jeg har, er, at en eventuel militær indgriben ikke er gjort afhængig af en beslutning i sikkerhedsrådet. Kolleger, det skaber en farlig præcedens. Hvis FN's Sikkerhedsråd ikke giver sit samtykke, og landene optræder autonomt over for hinanden, så er det for det første en klar overtrædelse af FN-erklæringen, for den tillader det ikke, så sidder man faktisk indirekte med en form for krigserklæring. For det andet skal man også overveje, hvad man opnår. Vores standpunkt er, at vi ikke udelukker nogen form for militær indgriben, men kun som conditio sine qua non inden for rammerne af FN.
Afslutningsvis hilser vi det russiske initiativ velkommen. Vi er helt klar over, at hvis presset ikke opretholdes, så kan det let løbe ud i sandet, og på det punkt er vi bestemt ikke naive.

Pradier
Hr. formand, det er allerede adskillige år siden, spåpræsterne varslede ulykke, men ingen lyttede til dem. Kosovo vil falde, sagde de, men jordskælvet udeblev, og alle ventede. Slovenere, kroater, bosniere, alle har de én efter én afrystet det åg, de var blevet pålagt. Den føderale republik Jugoslavien eksploderede i en lille gruppe mikrostater, hvis levedygtighed stadig er problematisk. Men var det nu også imod serbernes diktatur? Bestemt ikke, men godt nok imod diktaturet fra én mand, der var et sandt produkt af totalitarismen. Han pålagde først sine medborgere, og derefter republikkerne i føderationen en regeringsform, der var inspireret af de dårligste regimer, der dog alligevel aldrig havde forsyndet sig på et så infamt niveau.
Doktrinen om en etnisk gruppes fortrinsstilling, den ideologiske vægt fra en kirke, der erstattede enhedspartiet - der uddannede denne despots ungdom - intolerance og mistænksomhed over for naboen, massakrer på modstandere, der i bedste fald var afvæbnede, og som man kørte i fulde turistbusser til kanten af en grav, hvor de blev henrettede, alt dette har ført til denne afskyelige sønderlemmelse af en republik, der dog havde været en af de første til at underskrive De Forenede Nationers charter.
Skal man derfor tøve med at underskrive dette lands dødsattest? Under alle omstændigheder vil det være urealistisk på kort sigt at håbe på en genoplivning. Er vi således med den situation, vi står i for øjeblikket, nødt til at vente på, at man opdager nye massegrave til afløsning af de, der var i Srebreniza. Enhver af os ved selvfølgelig, at Kosovos uafhængighed ikke er en løsning, der er levedygtig på langt sigt, at det voksende antal af stater, der hader deres naboer, er katastrofalt, og også at begynde at røre ved internationalt anerkendte grænser ville være det samme som at skubbe til en dominobrik, der ville rive mange andre med sig.
Men hvad så? Magtanvendelse? Og hvorfor? Udelukkende for at standse en diktators myrderier? Aktioner af typen »beslutsom falk«, hvor man med stor ståhej overflyver nabolandene? Ja, også det. Under alle omstændigheder må man tage forbehold over for at udsende FN-observatører, der i aviserne vil udsende en mængde rapporter, hvis effekt enhver kender. At blive ved med i dag at udsende observatører, ville være den samme lunkne handling og magelige indstilling som hos en fej forbryder.
Hvis der, som mange her mener, er en årsag til al den elendighed, og vi vil undgå, at det serbiske folk lider endnu et nederlag, efter de katastrofer, det har haft i Kroatien og i Bosnien, må vi forsøge at være klare i vores intentioner. Det mål, vi skal forfølge i dag, er at styrte en diktator, der trækker sit folk og hele Balkan ind i en voldsspiral, at give alle borgere i disse lande deres værdighed og politiske rolle tilbage og at give Serbien et væsentligt demokratisk liv. Er det nødvendigt for at nå dertil, at udstede en international anholdelsesordre, arrestere Milosevic og overføre ham til domstolen i Haag? Ja, muligvis.

Wiersma
Hr. formand, kolleger, situationen i Kosovo er uholdbar og uacceptabel. Beograd-regeringens såkaldte vilje til at tale med albanerne i Kosovo lyder måske godt i Moskvas ører, men den hårde virkelighed er brutal undertrykkelse og etnisk udrensning. Milosevic vil stadigvæk ikke trække sine tropper tilbage fra Kosovo, og under dække af bekæmpelse af voldelige terrorister angribes hele befolkningen med en flygtningestrøm som den beviste følge. Separatismen bliver derved snarere styrket end svækket. Regeringen i Beograd synes ufølsom over for internationalt pres. Sanktioner afholder den ikke fra at forsætte volden på trods af verbal retorik om politiske løsninger. Presset skal øges og militære aktioner må ikke udelukkes, det er vores opfattelse. NATO har i denne uge med rette givet den første militære advarsel. Vi støtter forberedelserne af eventuelle nye aktioner. Resultaterne af Moskva-drøftelserne giver foreløbigt ikke grund til at afstå herfra, formålet med aktionen skal ikke kun være at bringe voldshandlingerne til ophør, men også at tilvejebringe virkelige forhandlinger, hvor der på forhånd stilles krav om, som sagt, at specialenhederne trækkes ud af Kosovo.
Endvidere mener jeg, at internationale observatører skal have adgang til området for at undersøge, hvad der virkelig er foregået, men også for at kunne danne kontakt til de derboende mennesker. Rådet har - og det mener jeg er et vigtigt punkt i vores politik vedrørende Kosovo - gjort det klart, hvad formålet med disse forhandlinger og drøftelser skal være. Genoprettelse af Kosovos autonomi eller mere præcist formuleret: En særlig status med en høj grad af autonomi. Et klart budskab, også til separatisterne. Kosovos uafhængighed er efter vores opfattelse ikke aktuel. Det vil give anledning til store diskussioner i Kosovo, for jeg har indtryk af, at mange mennesker, albanesere, der bor i Kosovo, på grund af voldshandlingerne er kommet meget nærmere tanken om uafhængighed end for nogle måneder siden.
Der er, og det er det sidste punkt, jeg vil komme ind på, et vigtigt punkt, diskussionen om et mandat til en eventuel militær aktion i NATO-regi. Nogle mener, at FN ikke er nødvendig hertil, andre finder, at det er en absolut betingelse. Min gruppe ønsker i det mindste, at FN er involveret. Vi foretrækker, at FN legitimerer en eventuel militær aktion, og det bør derfor fremmes så hurtigt som muligt.

von Habsburg
Hr. formand, jeg har hidtil savnet i diskussionen, at det blev sagt klart og tydeligt, hvilket beundringsværdigt folk albanerne fra Kosovo var og stadig er i dag. De har gennem utallige år - og det går tilbage til en tid, som ligger meget længere tilbage end den tid, vi nu beskæftiger os med - altid holdt det ud, som den undertrykkende part har gjort, med en utrolig tålmodighed - jeg vil nærmest kalde det en Gandhi-lignende tålmodighed. Det er gået sådan i årevis. Når det nu kritiseres i nogle erklæringer her, at unge albanere simpelthen har tabt hovedet og handlet militært, så må vi egentlig ikke kritisere det, når man tænker på, hvad albanerne hidtil har præsteret. Det er virkelig et ganske vigtigt punkt.
Et andet punkt er den kendsgerning, at der tales alt for lidt om noget, som også er ganske væsentligt. De virkelige forbrydelser begås jo af de såkaldt frivillige Arkanenheder og andre, som tidligere har begået mord i Kroatien og derefter i Bosnien og nu alle befinder sig i Kosovo. Det er en anden faktor, hvor vi må være insisterende. Det er ikke nok, når man nu har sagt i Moskva, at man evt. vil sende nogle tilbage. Desuden har Jeltsin heller slet ikke godkendt det. Man burde langt om længe sige, at disse såkaldte friskaremænd, tjetnikkerne, også skal væk. For det er et af de helt store onder i denne sag.
Vi diskuterer her Kosovos fremtid. Jeg vil gerne understrege her, at vi er demokrater, og at vi langt om længe også bør give indbyggerne i Kosovo mulighed for at bestemme over deres egen fremtid. Det har de ikke kunnet gøre i årtier, og de har som andre folkeslag også ret til at sige, hvordan de vil leve. Derfor må vi også turde sige det åbent og kræve, at der langt om længe bliver grebet ind med stor energi, for jeg mener, at det drejer sig om noget, som kan blive lige så slemt, som det var i Bosnien.

Caccavale
Hr. formand, jeg vil gerne protestere endnu en gang. Kommissionen, og navnlig hr. Van den Broek, beslutter sig midt i debatten om et så vigtigt emne som Kosovo til at forlade salen, før spørgsmålet er færdigbehandlet. Det er en stærkt kritisabel holdning, og det er i høj grad at vise foragt for Parlamentet.

Bangemann
Hr. formand, jeg kan selvfølgelig godt forstå, at det må mishage parlamentsmedlemmerne, at den ansvarlige kommissær ikke kan være til stede lige til afslutningen af debatten. Det er forståeligt. På den anden side beder vi også om forståelse for, at kommissionsmedlemmernes rejser skal fastlægges på et tidspunkt, hvor man ikke ved med hundrede procents sikkerhed, hvordan Parlamentet har fastsat sin dagsorden. Min kollega van den Broek har accepteret en rejse til Slovakiet. Derfor er han gået nu. Han talte tidligere og gjorde rede for Kommissionens holdning.
Jeg er her, hvilket jeg må tilstå, kun som repræsentant for Kommissionen, uden at jeg har til hensigt at tage del i diskussionen. Men jeg beder også om forståelse for, at Kommissionen også må arbejde under vanskelige betingelser.

van Bladel
Hr. formand, jeg vil også fortælle min kollega, at hr. van den Broek i eftermiddags umiddelbart efter afstemningen har givet udtryk for sin beklagelse over, at debatten er udsat, fordi han havde en aftale i Bratislava. Jeg forstår kollega Caccavales problem, men vi bør også have forståelse for de aktiviteter, som kommissæren skal udføre. Ikke fordi jeg vil forsvare kommissæren, men det drejer sig om en meget reel aktivitet, som kommissæren ikke kunne aflyse.

Formanden
Ærede medlemmer, hverken Præsidiet eller Parlamentet er ansvarlige for, hvordan Kommissionen er organiseret. Det er Kommissionens egen kompetence. Vi indskrænker os til at tage det til efterretning og fortsætter forhandlingen.

Cars
Hr. formand, der er krig i Kosovo. Det skyldes bl.a. den serbiske nationalromantiske forestilling om Kosovo som en slags serbisk oprindeligt hjemsted. På trods af at over 90 % af beboerne i Kosovo er kosovoalbanere, kræver Serbien af denne grund sin absolutte autoritet over området. Derfor kan det ikke udelukkes, at Milosevic har som mål at få kosovoalbanerne på flugt. Det må ganske enkelt ikke lykkes for ham.
For at forhindre det må EU og NATO få Milosevic til at indse, at fortsatte serbiske magtovergreb ikke vil blive tolereret; I den forbindelse sætter jeg pris på Hendersons beslutsomhed. Men det bliver ikke let. Milosevic har flere gange tidligere vist, at han kigger i medspillernes kort, og at han først forhandler, når han har tabt militært.
Efter mødet med Jeltsin har Milosevic erklæret sig villig til at forhandle. Men forhandlinger har ikke tidligere forhindret Milosevic i at optrappe sine militære aktiviteter.
Selvom et russisk veto blokerer Sikkerhedsrådet, kan EU og NATO udstationere tropper ved grænserne til Kosovo. Men hvad vinder man ved det? Ved at oprette gode flygtningelejre modvirker man en destabilisering, men risikerer samtidig, at mennesker opmuntres til at forlade Kosovo. Dem, der flygter, ved jo, at de får beskyttelse, mad og husly i de lejre, de kommer til.
En anden opgave kunne være at forsøge at forhindre våbensmugling til den kosovanske befrielseshær. Det ville snarere blive til fordel for Milosevic og blive en parallel til den våbenblokade, som længe holdt de bosniske muslimer i en militært underlegen position. Min konklusion er således, at man ikke tilfører meget af værdi ved en simpel grænseovervågning.
Måske er Moskvas holdning i Sikkerhedsrådet især beregnet på at opnå fordele for Rusland til gengæld for en russisk eftergivelse. Men EU og NATO kan under ingen omstændigheder acceptere at stå med hænderne bagbundet. Overgrebene mod Kosovo må standses! Hvis det lykkes for Milosevic at slå al modstand og opposition ned, bliver alle forhandlinger om Kosovos fremtidige status meningsløse.
Europas borgere forventer af EU og NATO, at intet land i Europa kan tage sig ret til at krænke friheden i nogen del af vores del af verdenen.

Andrews
Hr. formand, da dette er min sidste chance, vil jeg starte med at lykønske det britiske formandskab. Det har været et flot formandskab. Tillykke!
Det faktum, at det ikke har været muligt at yde struktureret humanitær bistand til folk i Kosovo-regionen, sætter ikke Parlamentet i et specielt godt lys. Jeg er medlem af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, og Kommissionen har forsikret os om, at Den Europæiske Union har oprettet tidlige varslingssystemer af hensyn til humanitær bistand af denne art. Det har tydeligvis ikke været tilfældet, og det må ses som en ynkelig fiasko for de såkaldte humanitære bistandsprogrammer, som EU forventes at iværksætte ved sådanne lejligheder.
Fra et irsk synspunkt bør vi hjælpe med humanitære missioner i regionen. Det skulle ikke være nødvendigt at vente på grønt lys fra FN i New York. Det er et europæisk problem, der optræder på grænserne til Den Europæiske Unions territorium, og hvis Den Europæiske Union skal bevare sin integritet, så skal problemet løses af Unionens medlemsstater.
Der kan ikke være tale om neutralitet, når vi står over for en brutal folkedræbende diktator som Slobodan Milosevic. Han skal tvinges til at overholde Dayton-fredsaftalen samt folkeretten, både i praksis og i teori. Vi må vente uvirksomme og uforenede på sidelinjen, mens Slobodan Milosevic trækker de 15 medlemsstater rundt i manegen, sådan som han hidtil har gjort.
Irland må være rede til at spille en konstruktiv og positiv rolle inden for rammerne af Den Europæiske Union for at hjælpe med at løse Kosovo-krisen og sikre, at Slobodan Milosevic ikke får opfyldt målet om at udrydde de indfødte albanere i Kosovo. Her i Parlamentet var vi vidne til mord og voldtægt i Bosnien. Det samme er åbenbart tilfældet i Kosovo. Parlamentet burde skamme sig.

Sjöstedt
Hr. formand, de ansvarlige for konflikten i Kosovo er helt indlysende det jugoslaviske regime og Milosevic. Det er ikke mærkeligt, at mennesker efter årevis af stærk undertrykkelse til sidst griber til våben for at forsvare sine kulturelle og demokratiske rettigheder.
Det, vi nu ser, er jo et scenario, som er urovækkende lig det, vi så i Bosnien: civilbefolkningen fordrives, mennesker gennes sammen i fangelejre og kriminelle gangsterbander, som terroriserer civilbefolkningen, slippes løs. Derfor må der selvfølgelig lægges så meget pres som muligt på det jugoslaviske regime.
Man kan ikke i udelukke, at det i sidste instans vil blive nødvendigt at bruge militære midler, selvom det naturligvis altid er den sidste udvej. Det, som jeg i den forbindelse synes er vigtigt, er, at der findes et klart og tydeligt FN-mandat. At skride til militær handling uden et mandat fra FN tror jeg, kan være en meget farlig udvikling af to årsager: Den første er naturligvis det rent principielle, det vil sige, at det er tvivlsomt, hvis man dermed også legitimerer, at andre handler militært på egen hånd i andre konflikter. Det andet er, at den virkelig store risiko med denne konflikt er, at den breder sig til andre områder på Balkan, til tilgrænsende lande. Risikoen for at den breder sig, er sandsynligvis betydeligt større, hvis en part handler uden støtte fra FN. Derfor må man, trods alle problemerne, nu søge et klart og tydeligt FN-mandat. Det er det, der er hovedopgaven.
Jeg synes endvidere, at hovedalternativet må være, at de demokratiske rettigheder og det albanske folks rettigheder genoprettes inden for rammerne af Forbundsrepublikken Jugoslavien med et genoprettet selvstyre for Kosovo.

Cohn-Bendit
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg mener, at der er blevet sagt meget, men kun noget af det er en udfordring. Hvis det er rigtigt, at selvbestemmelsesretten for befolkningerne i Kosovo ikke er så let at realisere på grund af hele situationen i regionen, så har det endnu en effekt. Så længe Milosevic er ved magten, er det selvfølgelig uhyre vanskeligt at sige til albanerne: I må blive under Milosevics åg. Det er problemet! Det vil sige, at hvis vi tager os selv alvorligt, så må vi gøre alt for at komme af med problemet Milosevic. Så længe Milosevic er ved magten, vil albanerne ønske at komme væk. Det er også normalt. Problemet er, at det, vi ønsker, kun kan realiseres, når Milosevic og Milosevic-terrorismen ikke længere er til stede! Det er punkt 1.
Punkt 2: Altså Doris, ingen tvivl om, at folkeretten er bindende for os, ellers kan vi ikke gøre noget som helst! Det vil sige, at vi må gøre alt, så vi kan vise Rusland og Kina, at det ikke går, at de siger: Nå ja, det er ikke så slemt i Kosovo, det har vi også gjort i Tjetjenien! Kineserne siger også, at det ikke er så slemt, det gør vi i Tibet! Vi må sige det klart og tydeligt til dem: Der bliver ikke noget økonomisk samarbejde, ingen støtte i Rusland, hvis de støtter Milosevic. Det vil sige, at vi må nå frem til en FN-resolution, som gør et militært indgreb muligt, og vi må ikke tillade, at der opstår nogen tvivl herom. Vi vil gøre det med FN's mellemkomst, fordi vi ikke vil tillade, at der sker det samme i Kosovo, som er sket i Tjetjenien, i Tibet eller i Bosnien. Men det går nu engang kun med FN's mellemkomst. Vi skal imidlertid give os selv midlerne til at kunne sige til russerne og kineserne: Sådan fortsætter det ikke!

Titley
Hr. formand, vi må ikke glemme det faktum, at dette ikke blot er en forhandling om Kosovo, for Milosevic har naturligvis benyttet disse fjendtligheder som en lejlighed til at stramme det interne greb og begrænse det serbiske folks frihed. Vores strategi over for Kosovo må nødvendigvis være en del af en konsekvent langsigtet strategi for det tidligere Jugoslavien, for hvis vi lader Milosevic slippe af sted med det, han slipper af sted med i Kosovo, så vil han prøve på at gøre det samme tættere på Beograd. Tudjman vil gøre det samme i Kroatien. Så der må være tale om en langsigtet strategi.
Når det er sagt, så må vi være opmærksomme på, at hvis der bliver en militær intervention i Kosovo, så er det ensbetydende med, at NATO erklærer krig mod en europæisk stat. Det må for enhver pris undgås, hvis det overhovedet er muligt. Det er skræmmende overhovedet at tænke på konsekvenserne heraf.
Derfor må vores strategi for det første gå ud på at holde det internationale samfund samlet for at sikre, at vi taler med én røst. Erfaringerne fra 1914-1918 viser, at det er tåbeligt at forsøge at opdele den internationale opinion, og vi ønsker i særdeleshed ikke en pseudokrig mellem NATO og Rusland. Vi må ligeledes sørge for, at alle stater er ærlige i deres fremgangsmåde over for Kosovo. Det nytter ikke noget at kræve en militær indsats, hvis man ikke er villig til at levere de nødvendige styrker, for der må være en effektiv byrdefordeling i enhver militær indsats. Nogle lande skræpper op, uden at deres ord følges af handling.
For det andet må vi ikke underminere meddelelsen: «selvstyre men ikke uafhængighed«. Alt andet er tåbeligt: det vil blot forværre situationen og føre til blodsudgydelser i stedet for det modsatte. Vi må ligeledes erkende, at vi i Kosovo er nødt til at garantere både serbernes og albanernes rettigheder, for det vil være umuligt at nå frem til en løsning, så længe frygten hersker over Kosovo.
Ud over et krav om en tilbagetrækning af Kosovos befrielseshær må vi også kræve, at sikkerhedsstyrkerne trækker sig tilbage, men det skal gælde for begge parter. Vi må optræde fast over for både Kosovos befrielseshær og sikkerhedsstyrkerne.
Vi må give mere støtte til Albanien og Montenegro. Vi må sikre deres grænser, fordi deres regeringer har støttet denne sag.
Vores første mål - og jeg støtter konklusionerne på Cardiff-topmødet - må være at bringe fjendtlighederne til ophør, så de internationale observatører kan få adgang til Kosovo for selv at få et overblik over situationen. Men vi må sørge for at være upartiske, for vi opnår intet, hvis vi får albanerne eller serberne i Kosovo til at frygte for deres fremtid.

Graziani
Hr. formand, det ville være temmelig nemt, hvis Parlamentet kunne regne med hovedpersonernes vilje til at finde en løsning på problemet. Desværre kan vi ikke regne med hovedpersonernes vilje, og vi har heller ikke de nødvendige midler til at pålægge dem vores vilje. Det er den kendsgerning, som vi bliver nødt til at gå ud fra. Vi må således sætte vores lid til forhandlingerne. Det er sandt, at Milosevic ikke er ret pålidelig, og at han ikke har accepteret at trække sikkerhedsstyrkerne tilbage, men hvis det var muligt at føre det ud i praksis, som vi har fået lov til, så ville tilstedeværelsen af de internationale observatører og af Røde Kors samt de eksisterende midler sandsynligvis kunne neddæmpe situationen og gøre det muligt at finde en løsning.
Det er efter min mening den eneste mulighed og den eneste fornuftige holdning, vi kan have. Spes contra spem , som man siger. Vi har således pligt til at forfølge dette mål ved hjælp af forhandlinger - det er det mindste, vi kan gøre. Den Europæiske Union har ikke andre muligheder end at forlade sig på NATO med hensyn til det militære pres og på FN med hensyn til presset fra det internationale samfund. Vi skal holde fast ved disse to holdepunkter og forsøge at lægge pres på parterne, så forhandlingerne bliver ægte og autentiske, og så de sikres på internationalt plan.
Europa kan ikke gøre mere, og det kan ikke gøre andet, da vi ikke har en politisk ledelse. For hvor er Europas mellemkomst? Hvor er Europas initiativ, hvor er González? Jeg mener ikke González som person, men González' Europa. Det eksisterer ikke. Så vi bliver nødt til at forlade os på FN, på det internationale pres og på forhandlingerne, idet vi desværre godt er klar over en deprimerende kendsgerning, nemlig at vi har meget få midler til rådighed for at få indflydelse på denne situation.

van Bladel
Hr. formand, inden for mindre end tre måneder er sanktionerne over for Serbien blevet ophævet og på ny indført, hvilket er meget trist. UÇK stempler i mellemtiden hr. Rugova som forræder af den nationale albanske sag og misbruger forvirringen. I Albanien overfalder mafiaen våbendepoter under ledelse af den tvivlsomme Berisha og leverer våbnene til UÇK. Den politiske del af UÇK gør alt for at underminere Rugovas image som moderat for at kvalificere sig selv til forhandlingsbordet for så gennem et ekstremt krav at opnå uafhængighed eller måske et Storalbanien. Så vidt må det ikke komme. Så arbejder vi hen mod en Balkan-krig.
En række konkrete spørgsmål til Rådet. Deler Rådet den opfattelse, at Serbien først er villig til at forhandle, når det har opnået sikkerhed med hensyn til landets grænser inklusive Kosovo og UÇK's forsvinden? Kan Rådet bekræfte, at det også stræber mod at svække UÇK og styrke Rugova? Hr. van den Broek var meget klar på dette punkt. Mener Rådet, at NATO-aktionerne for nylig har bidraget til dette formål? I marts anmodede jeg fra denne talerstol hr. Henderson om at sende militære iagttagere til grænsen mellem Albanien og Kosovo. Det svarede han ikke på. Er Rådet nu villig til at stationere iagttagere i det område, hvor UÇK smugler våben og fremkalder konflikterne? Der kan siges meget om dette emne, men jeg indskrænker mig til disse spørgsmål.

Ephremidis
Hr. formand, i et klima, i en hysterisk antiserbisk atmosfære, med bannere med alle Milosevic's fejl - og han har gjort fejl, forbryderiske fejl, er det ikke muligt for os at klare den frygtelige krise, der hersker i Kosovo, fattede og opmærksomme, sådan som hr. Van den Broek udtrykte det. Vi er nødt til at se det klart.
Der findes kræfter inden for Kosovo, uden for Kosovo, uden for Europa, som har nævnt truslen om militær indgriben for at true, for at terrorisere, eller endog gennemførelsen af en militær indgriben for at opsplitte det nuværende Jugoslavien med alt, hvad deraf følger på hele Balkan, udelukkende for at skabe nogle marionetsmåstater til at spille deres interessers spil. Noget sådant, hr. formand, ønsker Europas folk ikke, ønsker Balkans folk ikke, heller ikke Kosova-albanerne ønsker noget sådant. Alle ønsker de en fredelig løsning, der vil være ensbetydende med respekt for grænserne, sådan som de opstod efter krigene, sådan som de er garanteret af FN's kort, sådan som de er garanteret af Helsinki-aftalerne. De ønsker en fredelig løsning med respekt for alle mindretallenes rettigheder, sågar med selvstændighed uden adskillelse, for ellers vil vi ikke længere kunne finde nogen løsning på Europa.
Endelig, hr. formand, gør det indtryk på mig, at der ikke er nogen, der bemærker, at vi i dag stiller betingelser til Serbien, til Milosevic, som pr. definition er umulige for ham at acceptere. Hvor skal han trække sine styrker tilbage fra? Fra Kosovo-provinsen. Men Kosovo-provinsen er en uadskillelig del af Den jugoslaviske Føderation. Hvilken stat, hvilken regering kan acceptere, at den ikke må have sin hær i en af sine egne provinser. Denne betingelse er pr. definition urealistisk. Men man stiller den med forsæt for at have et påskud for at foretage sit indgreb. Vi er kategorisk imod enhver form for militær indgriben, for det vil have frygtelige konsekvenser. Jeg tror på, at dette Parlament har styrken til at sætte hele sin politiske vægt ind for en fredelig løsning. Kun således opfylder det sin mission....
(Formanden afbrød taleren)

Barón Crespo
Hr. formand, mine damer og herrer, der er nu en anledning til at overbringe to tydelige budskaber. Det første er til Rådet, fordi der for første gang har været et Ministerråd som sidste mandag vedtog en fælles holdning; et kontaktgruppemøde; et møde i FN's forsvarsministerråd og et møde i Det Europæiske Råd. Vi som altid med god grund har beklaget os, fordi beslutningerne ikke blev taget i tide, kan sige, at der i dette tilfælde har hersket harmoni mellem alle, og at der er en fast vilje til at sige: "Hertil er vi nået og herfra kan intet ske.« Jeg synes, denne kendsgerning skal hilses velkommen, fordi den kan bidrage til at udvikle en fælles udenrigsog sikkerhedspolitik.
Det kæder jeg sammen med det andet budskab, som hovedsageligt skal rettes til hr. Milosevic. Man har undret sig over, hvor vores González var. Dertil må jeg sige - ikke til Felipe González' forsvar, som over for mig har vist sin interesse for denne beslutning - at problemet med Den Europæiske Unions og OSCE's mægler er, at Milosevic ikke vil se ham. Og hvorfor vil han ikke se ham? Fordi det lykkedes González at opnå en angivelse, da han var i Beograd lige efter de manipulerede jugoslaviske valg, og at Milosevic derfor skulle træde tilbage.
Derfor vil Milosevic ikke modtage ham. Det er ikke argumenter for at sige, at vi ikke er til stede.
Jeg synes, der er en væsentlig forskel, ud over at vi er så begejstrede for selvpiskning. Det er nødvendigt klart og tydeligt at sige til Milosevic, at der ikke er noget, der giver en diktator, som har skiftet det kommunistiske nomenklatur ud med det nationalistiske, ret til at dræbe sine egne medborgere, ud over at han allerede udnytter dem gennem enhver mekanisme, - det står hverken i den internationale ret eller i folkeretten. Vi skal fortælle ham, at dette er sidste chance, og at det ikke er det serbiske folks skyld, men at det netop er hans politiske ansvar.
Jeg mener, at Rådet og Kommissionen skal opmuntres til at fortsætte den linje, de har indledt.

Sarlis
Hr. formand, allerførst må jeg også komplimentere det britiske formandskab for den meget gennemførte og omfattende Cardiff-erklæring.
Efter min mening bør alle de i øjeblikket implicerede parter i Kosovo-provinsen, især serberne, forstå, at alle femten medlemslande enstemmigt støtter denne beslutning fra topmødet, samt at der er politisk vilje til at gennemføre de foranstaltninger, som de femten besluttede i Cardiff. Lad ledelsen i Beograd tænke over sit tunge ansvar over for det hårdtprøvede serbiske folk, og over hvor dens tåbelige politik med væbnet modsætning fører det serbiske folk og folket fra Montenegro hen. Denne politik, som det nuværende Jugoslaviens politiske og militære opstilling er ansvarlig for.
Vi håber alle, at gårsdagens aftale i Moskva vil blive gennemført i praksis. Europa, men også NATO, er fra nu af fast besluttet på at gøre det, som de bør gøre, mod dem af de implicerede parter, der undergraver aftalen. Af skaden fra Bosnien bliver man klog.
Rettet til Kosovo-provinsens folk, understreger jeg betydningen af Europas appel om doktor Rugovas selvbeherskelse og støtte. Jeg understreger lige så kraftigt den fælles og enstemmige indstilling fra Cardiff om, at EU fortsat er uenig i idéen om selvstændighed og stadig støtter et særligt system for Kosovo-provinsen, som sigter mod et bredt selvstyre inden for rammerne af Den jugoslaviske Forbundsrepublik.
Til sidst må vi forstå, at såvel Albanien som FYROM har brug for en væsentlig støtte, især FYROM, for der foregår et forsøg fra Jugoslaviens side på en tilnærmelse til FYROM, der udnytter de problemer, som denne stat har med det albanske mindretal, der bor i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.

Spencer
Hr. formand, jeg erkender, at mandatet er et problem. Men hvis det, der foregår i Kosovo i dag, fandt sted på den anden side af grænsen i Bosnien, så ville vi ikke tøve med at anvende militær magt. Vi må være helt på det rene med, at det, vi nu kalder Jugoslavien, er en fiktion. Vi taler i virkeligheden om Serbien og en provins, der er opslugt af Serbien under tvivlsomme omstændigheder, og som er 92 % albansk.
Vi må holde hovedet klart og finde en hurtig løsning på mandat-problemet, for hver måned, vi bruger på forhandlinger om vores moralske ret til at intervenere, koster nyt blod fra befolkningen i Kosovo. Som hr. Titley nævnte, må løsningen derfor være at betragte dette som et problem for Serbien og det serbiske regime. Det eneste, der har stået helt klart under hele denne krise i det tidligere Jugoslavien, er, at man i Beograd med jævne mellemrum har vurderet Europas villighed til at gøre en indsats, og at man har konkluderet, at vi vil reagere sent og svagt. Parlamentet bør klart sige til Beograd: «I skal ikke tro, at vi ikke kan lære; i skal ikke tro, at vi ikke kan skelne mellem et regime og det serbiske folk; og i skal ikke tro, at vi ikke vil være parate til at intervenere, når dagen er omme«. Det ville være en stor hjælp, hvis Parlamentet nu eller ved en senere lejlighed så bort fra den diplomatiske sprogbrug, som er nødvendig i Rådet og Kommissionen, for at få en kvalitativt anderledes indsats. Det internationale samfund vil intervenere. Vi siger dermed, at hvis dette fortsætter, så vil Europa kæmpe, og Europa vil have ret, også selvom vores egne soldater må lide døden i det tidligere Jugoslavien. Hr. Milosevic og serberne må forstå det, og hvis vi ikke kan gøre det klart, så vil vores ubeslutsomhed gå ud over uskyldige mennesker i Kosovo, sådan som det var tilfældet i Bosnien-Hercegovina.

Oostlander
Hr. formand, jeg har med stor interesse stiftet bekendtskab med udtalelserne fra Rådet i Cardiff, særligt de fire krav, og jeg finder rækkefølgen meget vigtig. Jeg vil spørge hr. Henderson, om han vil fastholde denne rækkefølge, fordi vi først og fremmest må sørge for, at de serbiske tropper trækker sig tilbage til Beograd, inden vi kan invitere Rugova til at genoptage forhandlingerne. Hvis vi ønsker helt at ødelægge hr. Rugovas omdømme, skal vi nu tvinge ham til betingelsesløst og uagtet, at tropperne stadig er til stede, at gå i forhandling. Så ødelægger vi fuldstændigt Rugovas omdømme. Jeg tror, at vi skal være meget omhyggelige med, at disse krav, som de kommer fra Rådet, og som med rette er nævnt i denne rækkefølge, også opretholdes.
Hr. formand, der er talt om et samråd med Jeltsin. Spørgsmålet er, om det fører til større medvirken fra russisk side. Det gav ministeren indtryk af. Forholder det sig sådan, efter det første mislykkede bidrag fra den side ved samtalen med Milosevic, at Ruslands vilje til om nødvendigt at gå med til en militær aktion er blevet større - det ville være godt. Mere klarhed på dette punkt er ønskeligt.
Under alle omstændigheder lægger jeg også stor vægt på Sikkerhedsrådets samtykke, men ikke på bekostning af hundredetusinder af ofre. Vi kan sige, at det er godt, at vi altid vil respektere det kinesiske veto, men det går da ikke an at ofre en mængde menneskeliv herfor. Så bliver vi virkelig for teoretiske. Jeg er i øvrigt meget interesseret i at høre, hvad de mennesker mener, der siger, at Kosovos befrielseshær skal trække sig tilbage? Jeg synes næsten, det er månedens vittighed. Hvortil skal disse mennesker trække sig tilbage? De kommer ikke fra Albanien - måske kommer de fra Vesteuropa, men overvejende stammer de fra selve området. Man kan da ikke med sund fornuft påstå, at det er det samme? Tilbagetrækning af befrielseshæren og tilbagetrækning af tropperne?
Hr. formand, jeg vil foreslå ministeren, at han betragter sin forgænger Douglas Hurds afskrækkende eksempel. Sådan som han førte sin Realpolitik , håber jeg ikke, at han vil gøre det. I den forbindelse, lyt ikke til vores kollega, hr. Titley, der på det område fortjener Douglas Hurd-prisen.

Stenzel
Hr. formand, situationen i Kosovo udgør et førsteklasses sikkerhedsproblem for Europa. Tragedien udspiller sig allerede efter den serbiske politiks velkendte mønster, sådan som det allerede er foregået i Kroatien og BosnienHercegovina: Målrettet fordrivelse af befolkningen, massive flygtningestrømme, som flytter krisen til nabolande i regionen. NATO's luftmanøvrer har hidtil kun haft symbolsk værdi. Flyforbuddet for det jugoslaviske flyselskab JAT, der er bekræftet af Det Europæiske Råd, er en svag gestus. At Det Europæiske Råd i Cardiff - forsigtigt omskrevet - har ladet muligheden for et militært indgreb stå åben, viser i virkeligheden, hvor lammet det internationale samfund er med hensyn til krisen i Kosovo.
Håndteringen af krisen minder fatalt om reaktionerne over for Irak og Saddam Hussein. Ved at vente på grønt lys fra FN's Sikkerhedsråd for en militær indsats har man de facto givet Rusland et instrument i hånden til at forhindre et NATO-engagement og samtidig endnu en gang givet den serbiske ledelse en tidsgevinst som følge af forhandlingerne mellem Jeltsin og Milosevic. Det serbiske specialpolitis tilbagetog fra Kosovo blev gjort afhængig af, hvordan den albanske undergrundsorganisation UCK forholdt sig. Den EU-interne konflikt om et militært NATO-indgreb med eller uden mandat fra FN's Sikkerhedsråd giver Milosevic stort spillerum til at fortsætte sin fordrivelsespolitik uhindret.
Appellen til det internationale samfund om at standse angrebene på civilbefolkningen med alle midler er under disse omstændigheder i fare for at forblive virkningsløs. En udsættelse af kamphandlingerne ville være en forudsætning for at indlede forhandlinger mellem Beograd og repræsentanter for Kosovo-albanerne. Europa-Parlamentets viljeserklæringer er en svag erstatning for EU-medlemslandenes manglende politiske vilje til at forhindre endnu en tragedie på Balkan.

Posselt
Hr. formand, jeg plæderer heller ikke for grænseændringer. Men jeg må dog sige klart og tydeligt, at meget af det, der er blevet sagt her, er forkert historisk og retligt set. For hvis det, hr. Ephremidis sagde, skulle være rigtigt, så skulle den osmanniske halvmåne stadig vaje over Akropolis i dag. Vi skal kunne se helt klart og tydeligt, at historien altid har budt på forandringer, og peaceful changes er også absolut mulige i dag med vores folkeret. I 1878, for præcis 120 år siden, fandt albanerne i Prizrem i det nuværende Kosovo sammen i Prizrem-ligaen for som gammelt europæisk kulturfolk i fællesskabet af europæere at kunne gøre sig gældende igen efter Det Osmanniske Riges sammenbrud. På Berlinerkongressen, der dokumenterer et svigt fra det daværende Europas side, fejede man dem ganske enkelt ind under gulvtæppet. Man ignorerede deres selvbestemmelsesret og deres eksistens. Man opdagede dem først igen under balkankrigene, da man kunne bruge dem som skakbrikker.
Sådan opstod de grænser, vi diskuterer i dag, og derfor har hr. Cohn-Bendit ret. Vi må sørge for, at regimet ændrer sig i Serbien, og at hr. Milosevic forsvinder, for man vil aldrig opnå, at en familie, hvor der allerede er myrdet adskillige familiemedlemmer, fortsætter med at leve sammen med morderen i samme hus. Det er fuldstændig absurd, og en sådan idé kan i det hele taget kun fostres i politiker- og bureaukrathjerner. Det må jeg sige helt klart og tydeligt. Vi må se virkeligheden, som den er. Der bliver myrdet og fordrevet systematisk dér, og det igennem hele otte år. Situationen er nu skærpet, men dette felttog mod minoritetsbefolkningen i Kosovo har fundet sted igennem otte år.
Når fru van Bladel bliver ved med at tale om, at man først og fremmest skal bekæmpe modstandsbevægelsen i Kosovo - jeg går heller ikke ind for vold - vil jeg gerne minde Dem om, at vi i årevis har ladet hr. Rugova alene på hans fredelige vej og i dag på hyklerisk vis anklager dem, der forsøger at redde livet.

Formanden
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Posselt (PPE).
Hr. formand, jeg vil bare stille et spørgsmål: Er det nu blevet sædvane, når vi forhandler med Rådet, at Rådet altid kun afgiver en forberedt erklæring i starten, trods alt godt nok overværer debatten, hvilket glæder os, men så forlader salen, uden yderligere erklæringer, uden at gå ind i debatten? Det er da fuldstændig meningsløst!

Formanden
Hr. Posselt, De ved lige så godt som jeg, at det er op til Rådet, om det ønsker at deltage i slutningen af debatten. Hvis Rådet ikke har ønsket at deltage, kan vi kun tage det til efterretning.

In vitro-diagnostik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0225/98) for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om medicinsk udstyr til in vitro-diagnostik (C4-0178/98-95/0013(COD))(Ordfører: Pompidou).

Giansily
Hr. formand, Formandskonferencen har, som De ved, ændret dagsordenen for i dag, og Pompidous betænkning vil blive forelagt i morgen.
Han havde accepteret her i eftermiddag at være formand for en doktordisputatsjury, og hans tilstedeværelse var påkrævet for kandidaten. Derfor erstatter jeg ham, og jeg vil fortælle Dem, hvad han havde tænkt sig at sige, hvis han havde været til stede.
Ved en medicinsk anordning til in vitro-diagnostik på reagenser forstås instrumenter eller udstyr til undersøgelse, med henblik på at stille en medicinsk diagnose, af stof eller substanser udtaget af det menneskelige legeme.
I modsætning til medikamenter anvendes de in vitro-diagnostiske prøver uden for det menneskelige legeme på prøver, der udtages af patienterne. Sådanne anordninger udgør således uundværlige redskaber til diagnosticering af sygdomme og til at overvåge behandlinger, og de anvendes endda i dag, takket være den seneste udvikling inden for genetiske forsøg, til at forske i arvelighed af sygdomme med genetiske komponenter.
Disse apparater anvendes hovedsageligt af medicinske analyselaboratorier, læger og specialister i patologi. Et stigende antal af dette udstyr anvendes i dag også af patienterne selv, f.eks. til at holde øje med blodsukkeret hos diabetespatienter eller til at diagnosticere graviditet.
I en sådan sammenhæng vil enhver fejl i diagnosen være til stor skade for patienten. Det vil De let kunne forstå, idet det især drejer sig om at diagnosticere AIDS eller leverbetændelse.
Den fælles holdning fastsætter således helt nødvendige krav, som udstyret skal overholde for at kunne blive sendt på markedet, samt procedurer for at bedømme et krav om overensstemmelse, som fabrikanterne skal overholde.
Rådet har medtaget de fleste af de ændringsforslag, Parlamentet stillede ved førstebehandlingen. Det ligger sådan, at den fælles holdning gør det muligt at etablere en balance mellem målene om henholdsvis fri bevægelighed for produkter og beskyttelse af befolkningens sundhed. Den gør det reelt muligt at kontrollere og følge op produkternes kvalitet, idet den bygger på foranstaltninger af typen reactoovervågning.
Nogle punkter fortjener i øvrigt at blive præciseret nærmere. Det drejer sig om de, der er årsagen til de seks ændringsforslag, især de mest generelle. Ændringsforslag 2 står fast på nødvendigheden af så hurtigt som overhovedet muligt at gennemføre den manglende lovgivning omkring udstyr, der anvender substanser af menneskelig oprindelse, hvilket for øjeblikket ikke indgår i direktivet. Ændringsforslag 3 sigter på at undgå enhver konkurrenceforvridning i forbindelse med enkelte landes nationale lovgivning om autodiagnostiske prøver. Ændringsforslag 4 sikrer en oversættelse til slutbrugerens sprog af teksterne om disse prøver. Patienten uden for laboratoriet skal således let kunne forstå brugervejledningen, så man undgår enhver fejl i brug af prøven. Ændringsforslag 1 og 5 gør det muligt at tage hensyn til kvaliteten og sikkerheden for de to nye typer prøver.
Ændringsforslag 5 drejer sig om den diagnostiske test, med hvilken det er muligt at bedømme risikoen for trisomi 21 i de første uger af graviditeten, idet man ved, at det udelukkende drejer sig om at evaluere en risiko, der vil nødvendiggøre supplerende undersøgelser foretaget med de kommende forældres erklærede samtykke. Ændringsforslag 1 sigter på genetiske prøver og især anvendelse af mikro-chips med høj DNA-tæthed ved sammensætning af gener. Med disse prøver er det muligt meget hurtigt og med meget stor pålidelighed at identificere, ikke blot genetiske sygdomme, men også genetisk disponering for visse sygdomme.
Under disse omstændigheder kan vores ordfører, Pompidou, ikke andet end at gå ind for princippet i ændringsforslag 6, fremsat af Gruppen De Grønne. Ændringsforslaget, der støtter sig til Europarådets bioetiske konvention, sigter på at undgå enhver diskrimination på grund af genetiske prøver. Han vil derfor i morgen på afstemningstidspunktet fremsætte et mundtligt ændringsforslag bestående af den nøjagtige formulering fra Europarådets konvention.
Fremskridt inden for diagnostiske metoder fører i dag til, at man tager forholdsregler, hvad angår teksternes kvalitet og pålidelighed, men også for at undgå ethvert misbrug, der kunne krænke den enkelte persons værdighed. Det er det forventede mål med den fælles holdning, som ordføreren søger med sine ændringsforslag.

Gebhardt
Hr. formand, kære kolleger, Rådet har på EuropaParlamentets forslag foretaget en hel række vigtige forbedringer i EuropaKommissionens oprindelige tekst. Det er da ret glædeligt, for det drejer sig om en meget vigtig sag her.
Jeg vil dog gerne fremhæve to punkter, der set med min gruppes øjne er af særlig stor betydning, og som vi stadig mangler i teksten og også fremlagde ved førstebehandlingen.
Som det første, hr. kommissær, er der tale om et anliggende, som vi altid har diskuteret med Dem, nemlig mærkning i bredeste forstand. Det er nødvendigt, at brugsanvisningerne til udstyr til selvtestning oversættes til de pågældende sprog i de medlemsstater, hvor det medicinske udstyr markedsføres. Det er absolut nødvendigt, for dette udstyr skal anvendes meget nøjagtigt. Diagnosticeringsfejl som følge af forkert brug skal under alle omstændigheder forhindres! Af den grund skal enhver mulig fejlkilde udryddes. Dertil hører selvfølgelig, at man på sit eget sprog helt nøjagtigt kan læse, hvordan udstyret skal bruges, og hvilke konsekvenser en forkert brug har.
Det andet punkt, som jeg gerne vil behandle her, er det anliggende, som vi også kom ind på som sidste punkt under hr. Pompidous tilstedeværelse. Inden for in vitrodiagnostikken anvendes noget helt specielt materiale, nemlig væv, celler og stoffer af human oprindelse. Dette materiale kræver selvfølgelig, at vi omgås det med særlig stor forsigtighed og med ganske særlige foranstaltninger. Det glæder mig meget, at denne mulighed findes. De Grønnes ændringsforslag garanterer beskyttelse af personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og beskyttelse mod enhver form for diskriminering, som kan opstå som følge af kundskaber, der er erhvervet gennem disse diagnosemetoder og gennem disse undersøgelser, når det handler om at fremskaffe grundlæggende karakteristika eller prædispositioner hos disse personer. Det er derfor virkelig meget vigtigt, at vi indfører disse forbedringer her.

Rübig
Hr. formand, ærede kolleger, i den aktuelle fase af den europæiske integration taler vi igen og især nu i forbindelse med topmødet i Cardiff om meget mere subsidiaritet. Subsidiaritet betyder f.eks., at de økonomiske rammebetingelser hovedsageligt bør reguleres af de enkelte medlemslande. Men det betyder selvfølgelig, at sådanne reguleringer godt nok ikke ensrettes, men skal anerkendes gensidigt. For ellers ville vores vigtigste målsætning, det indre marked, ikke fungere. For så vidt er grundsætningen om en fuldstændig teknisk harmonisering, som også lå til grund for det pågældende direktiv fra 1985, distanceret. Det har hr. Donnelly fra socialdemokraterne i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik også fremhævet tydeligt.
I forbindelse med den tekniske lovgivning er det snarere den såkaldte new approach, der får større betydning. Med det mener vi intet andet end subsidiaritet. Der skal ikke stilles hindringer i vejen for det fælles indre marked, men det skal frem for alt heller ikke overreguleres. Hvis et anliggende nu ikke skulle kunne reguleres eller ikke kunne reguleres tilstrækkeligt på medlemsstatsniveau, så må vi i fællesskab og i det mindste hvad grundtrækkene angår, og frem for alt kun hvad grundtrækkene angår, finde en fælles fremgangsmåde på europæisk plan. In vitro-diagnostik er et sådant anliggende.
Det foreliggende direktivforslag er endnu et skridt i retning mod det indre markeds gennemførelse, især også hvad medicinsk udstyr angår. Vi befinder os i den forbindelse i et spændingsfelt. På den ene side gælder det om at sikre fabrikanterne fri adgang til det europæiske hjemmemarked, på den anden side skal der tages hensyn til sundhedsbeskyttelsen for netop selvbrugere af sådanne medicinske prøver. Det må imidlertid ikke tjene som påskud for markedshindringer og konkurrenceforstyrrende foranstaltninger.
Under den meget lange forhandlingstid, der blev brugt til at formulere Rådets fælles holdning, måtte vi eksempelvis konstatere, at tendensen hos nogle medlemslande til at udelukke in vitro-diagnostik fra det indre marked voksede. Det er for os også den primære grund til at vedtage dette direktiv så hurtigt som muligt og på den måde også skabe et fællesmarked for dette medicinske udstyr.
Vi ved, at fabrikanterne venter med længsel på den frie adgang til markedet. Af den grund er det vigtigt, at de ændringsforslag, som nu foreligger, også bliver accepteret af Rådet, og at direktivet måske sågar kan blive vedtaget formelt før sommerpausen. Rådet har i den forbindelse imødekommet os på mange punkter. Der blev immervæk godkendt 36 af 50 ændringsforslag fra førstebehandlingen. Men vi vil dog gerne understrege, at det grundlæggende standpunkt absolut kan forbedres. Af den grund har jeg også fremsat nogle ændringsforslag i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, der tager sigte på en reduktion af det bureaukratiske og for virksomhederne dyre udstyr. Det er frem for alt vigtigt, at statistiske krav ikke anses for en forudsætning for at indføre udstyret. Dette tillæg i artikel 10, stk. 2, må dog i øvrigt logisk set også gælde for bestemmelsen i artikel 21, stk. 2c. I den forbindelse har vi dog også med et principielt fænomen at gøre. Diskussionen om de omstridte direktiver for det indre marked er ofte meget langvarig. Hvis sagen så kommer op i Parlamentet, skal vi ofte træffe vores beslutninger meget hurtigt, hvis vi ønsker at gøre det muligt for borgerne at få et fællesmarked. Som led i en kommende traktatsreform bør vi også tage det med i vores betragtninger.

de Rose
Hr. formand, kære kolleger, i sin anbefaling til andenbehandlingen foreslår Pompidou, at vi udtaler os afgørende om seks ændringsforslag, som jeg gerne vil minde om, er blevet vedtaget næsten enstemmigt af medlemmerne i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik den 3. juni.
Den pågældende bestemmelse - der hovedsageligt består i at fastlægge specifikke regler for metoder til in vitro-diagnostik, eller med andre ord medicinske undersøgelser af stoffer eller substanser, der stammer fra det menneskelige legeme - bør efter min mening kræve en bred enighed. Selvom direktivet fra Kommissionen forekommer at være meget teknisk, bør vi anerkende, at ordføreren har bestræbt sig på, på den ene side at føre bevis for den sunde fornuft - en sjælden kvalitet - og på den anden at bevare den menneskelige værdighed på et væsentligt område, nemlig befolkningens sundhed.
Efter at have søgt og opnået en bred enighed ved førstebehandlingen glæder Pompidou sig over at have ændret visse detaljer i den fælles holdning, med et formål som vi er enige i: at afslutte proceduren for at kunne iværksætte direktivet så hurtigt som muligt.
Vi godkender således de seks ændringsforslag stillet af ordføreren, i det omfang, vi finder det nødvendigt at underrette de kompetente myndigheder om alt, hvad der sendes på markedet af nye produkter, hvilket vil give en vis produktkontrol og gøre det muligt at bekæmpe efterligninger og forfalskede medicinske produkter og metoder, hvilket igen giver forbrugerne en garanti for sikkerhed og kvalitet. Det er nødvendigt hurtigt at lovgive for medicinsk udstyr fabrikeret til substanser af menneskelig oprindelse, hvis man vil undgå risikoen for kaos.
Hvad angår bestemmelserne nævnt i bilag II og de, der gælder for autodiagnostik, bør landenes mulighed for at kræve fakta om oprindelse med en brugervejledning på etiketten hverken være en forudsætning for at sende produkterne på markedet og/eller for at tage dem i brug. Det vil føre til dobbeltarbejde og ekstra administration i forbindelse med beslutningen om overensstemmelse med direktivet.
Vi mener, det er klogt at overlade det til medlemsstaterne at beslutte at oversætte oplysningerne, undtagen når det drejer sig om autodiagnostik. Selvom diagnostik er for fagfolk, vil det i forhold til udviklingen af autodiagnostik være passende at være årvågen og kræve, at enhver bruger kan læse oplysningerne på sit eget sprog, så denne fuldt ud forstår, hvad han/hun gør og ved, at enhver fejl kan få katastrofale følger. I og med at det frygtelige kan ske, at et barn er bærer af trisomi 21, kunne man passende tilføje fremgangsmåder til listen i bilag II, der vil gøre det muligt at afsløre enhver risiko for denne sygdom.
Jeg vil slutte med at sige, at vi mener, Pompidous udgangspunkt, der var at søge en ligevægt mellem målet for den frie bevægelighed af varer og beskyttelse af folkesundheden, forekommer velbegrundet og velgennemført. Derfor giver vi ham vores fulde støtte, uden nogen forbehold.

Amadeo
Fru formand, proceduren for denne betænkning har været hård, men nu er den endelig nået til vejs ende, og det kan vi også takke ordførerens beslutsomhed for. Europa-Parlamentet havde fremsat en række ændringsforslag til det oprindelige forslag for at specificere de regler, som medicinsk udstyr til in vitrodiagnostik - der førhen ikke var omfattet af direktivet - skal opfylde for at kunne markedsføres. I Italien har vi navnlig problemer med hensyn til HIV, HBSAG og HCV, som er indikatorerne for hepatitis og AIDS.
Rådet har overtaget næsten alle vores ændringsforslag i sin fælles holdning, og vi kan derfor erklære os delvist tilfredse. Det er nu nødvendigt med en hurtig afslutning på lovgivningsproceduren, da brugen af dette medicinske udstyr er uundværlig for at kunne stille en diagnose med hensyn til sygdomme og anlæg for visse genetiske sygdomme samt for at kunne vurdere patientens helbredstilstand. Der er således tale om nogle meget vigtige mekanismer til at forhindre diagnosefejl og føre sundhedsbeskyttelsesprogrammet ud i livet inden for sektoren for medicinsk udstyr til in vitro-diagnostik.

Trakatellis
Fru formand, selvom det lægevidenskabelige udstyrs store betydning for kvaliteten af de ydede tjenester inden for den offentlige sundhed er blevet anerkendt - jeg vil tillade mig at nævne f.eks. det udstyr, man bruger inden for gruppering og undergruppering af blod til blodtransfusioner, kontrollen af forenelighed, laboratoriernes bidrag til diagnose af f.eks. AIDS og leverbetændelse, blot for at vi kan forstå dette udstyrs betydning - så findes der ikke i EU's medlemslande, med undtagelse af enkelte, systematiske kontrolforanstaltninger eller forordninger. Det direktiv, vi debatterer, handler netop om dette område, og det vil uden tvivl bidrage til de industriers behov, der producerer dette udstyr.
Principielt blev forslaget vurderet positivt, for det ville være nyttigt af de grunde, jeg lige har nævnt, men også fordi det samtidig indeholder mange elementer, der vil kunne bidrage til en bedre kvalitativ kontrol af udstyr til in vitro-diagnostik. Der var visse svagheder i direktivet, men med såvel hr. Pompidou's ændringsforslag som mine egne og andres, er de blevet betydeligt forbedret i deres samlede mening, men der foreligger stadig flere ændringsforslag, som vil gøre det endnu bedre i dag.
Først blev visse dunkle punkter i direktivet afklaret lige som også dets forbindelse med andre lignende direktiver. Dernæst blev de produkter af menneskelig herkomst, der bruges i metoderne for in vitro-diagnostik, helt entydigt fastlagt. Man forøgede antallet af de reagenser, der er opstillet i kategorien underafdeling 2, idet det tages for givet, at reagenserne i denne underafdeling bliver underlagt en væsentlig kontrol. De reagenser, der bruges i hjemmet, blev tillagt særlig betydning, da man må regne med, at brugerne af disse ikke er personer med særlige kundskaber. Derfor skal direktiverne blandt meget andet også være klare og på folks modersmål. Endelig indførte man også strengere sikkerhedsregler for diagnostikudstyret, såvel hvad angår emballagen som brugen af det, så brugeren kan sikre sig mod forskellige farer og visse af reagenserne. Jeg kan forudse, at dette område bliver lagt større i fremtiden. Af disse grunde, fru formand, er dette direktiv til gavn for såvel de industrier, der fabrikerer udstyret, som for brugerne, der vil kunne bruge det med fuld tillid.

Bangemann
Fru formand, vi ville meget gerne have overbragt en personlig tak til hr. Pompidou, for samarbejdet med ham var ikke kun behageligt, men også meget produktivt, når man betragter resultaterne. Men han kan af forståelige grunde ikke være til stede i dag. Med tanke på den forrige debat kunne jeg godt tænke mig, at Parlamentet, som jo har lagt grundstenen til, at hr. Pompidou ikke selv kunne fremlægge sin betænkning, nogle gange udviser større forståelse for kommissærer, der også er udsat for omskiftelighederne i Parlamentet uden selv at være involveret i dem. Men det er kun en bemærkning, som jeg fuld af tillid retter til de vise, der fastsætter dagsordenen.
Vi har et direktiv foran os - og jeg vil gerne sige det til hr. Rübig, så der ikke opstår nogen misforståelser - der fastsætter de minimumsgrænser, som nu faktisk alle skal overholde. Det er i grunden ikke det gamle harmoniseringsinitiativ, men derimod om man vil det nye initiativ, ifølge hvilket fællesskabsretten først og fremmest skal fastlægge minimumsbetingelser og andre ting så muligvis kan spille en rolle ved den gensidige anerkendelse. Det er imidlertid også absolut nødvendigt, for vi kan selvfølgelig ikke arbejde med den gensidige anerkendelse, hvis det ikke som minimum fastlægges, hvad der samlet set skal gælde i Fællesskabet.
Vi kommer imidlertid til at diskutere dette subsidiaritetsbegreb længe endnu. Det var en særlig glæde for Kommissionen, at vi under diskussionen i Rådet i Cardiff kunne henvise til forskellige ting, hvor vi mener, at subsidiariteten skulle have ført til andre resultater. Eksempelvis skal betingelserne for dyr i zoologiske haver efter vores mening absolut reguleres nationalt, i strid med Parlamentets og Rådets holdning. Her ville man ikke have brug for nogen europæisk regulering. Men subsidiaritet er så sandelig et emne, der kan debatteres.
Det kommende direktiv om in vitro-diagnostik vil i hvert fald garantere dette udstyrs sikkerhed og pålidelighed med henblik på dets medicinske anvendelse og styrke det indre marked gennem de ensartede krav. Det glæder os, at vi - efter at vi allerede ved førstebehandlingen overtog en række ændringsforslag fra Parlamentet, der har ført til en forbedring af teksten - er i stand til også nu at godkende alle foreslåede ændringsforslag - nogle vil sandsynligvis blive forbedret mundtligt. Ændringerne indeholder præciseringer og tillæg til direktivet, der skal hilses meget velkomne.
Ved anvendelsen af direktivet må vi holde os den hurtige teknologiske udvikling for øje. Der bliver under alle omstændigheder først og fremmest fastlagt nogle rammebetingelser, som industrien kan arbejde med. Men man kan ikke udelukke, at vi bliver nødt til at komme tilbage til dette emne. Derfor skal medlemsstaternes markedsovervågning ved gennemførelsen af direktivet spille en meget betydelig rolle. Vi håber, at oprettelsen af den europæiske database, som jo også er baseret på en opfordring fra Parlamentet, kan bidrage dertil. Vi vil i hvert fald bestræbe os på at oprette denne database i samarbejde med medlemslandene, før direktivet træder i kraft.
Jeg vil ikke komme ind på alle, men bare et enkelt ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 2, der er et særlig godt eksempel på, at når medicinsk udstyr fremstilles med brug af stoffer af human oprindelse, så skal det harmoniseres for hele Fællesskabet.
Vi håber selvfølgelig ligesom Parlamentet - og vi er næsten sikre efter de informationer, vi har - at det vil lykkes os at overbevise Rådet om de nye ændringers berettigelse så hurtigt som muligt, således at vi så kan afslutte lovgivningsproceduren så hurtigt som muligt, for anvendelsen af dette direktiv er ikke kun i det indre markeds interesse, men først og fremmest også i sundhedsbeskyttelsens interesse.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Bangemann!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Bekæmpelse af skadelig skattekonkurrence
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0228/98) af Secchi for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens meddelelse om en pakke til tackling af skadelig skattekonkurrence i Den Europæiske Union (KOM(97)0564 - C4-0333/98).

Secchi
Fru formand, hr. kommissær, ærede kolleger, jeg har til opgave at belyse et forslag til beslutning om det nævnte emne, nemlig en pakke til tackling af skadelig skattekonkurrence. Denne pakke blev godkendt med et stort flertal i Parlamentets Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Bl.a. takket være det arbejde, som vi startede på for længe siden, har det i udvalget været muligt at nå frem til et fornuftigt enighedsgrundlag med hensyn til de bærende principper i den nye indfaldsvinkel, som Kommissionen har foreslået i den forbindelse, og det skyldes også den mulighed, som vi har fået for at holde os i kontakt med hr. kommissær Monti, samt muligheden for på denne måde at blive inddraget i fastlæggelsen af udviklingen inden for et yderst delikat emne. Dette emne vedrører nemlig ikke kun de økonomiske aktører, men alle borgerne, og det bliver hele tiden vigtigere, efterhånden som Den Økonomiske og Monetære Union får sin fulde virkning.
Som De husker, vedtog vores Parlament for omtrent et år siden den første beslutning på området med et meget stort flertal. I denne beslutning støttede man fuldt ud forslaget om at udarbejde en adfærdskodeks for forskellige skattemæssige emner, og navnlig for erhvervsbeskatningen. Denne kodeks har siden set dagens lys, og den er allerede operativ, hvilket jeg vil komme ind på om et øjeblik.
Der er sket mange fremskridt siden den nye indfaldsvinkel blev foreslået på ØKOFINRådets uformelle møde i Verona for to år siden, nemlig i april 1996. Jeg tror nok, at man kan sige, at vi efterhånden har fået sat ordentligt fokus på problemet, ligesom vi også har sat ordentligt fokus på - og er enige om - hvordan vi skal gribe problemet an, hvis vi skal gøre os forhåbninger om at løse det. På Det Europæiske Råds møde i Cardiff, som lige er overstået, lagde man også vægt på disse koncepter og opfordrede til, at man ivrigt fortsatte arbejdet i den forbindelse.
Den pakke, som er genstand for vores forhandlinger i dag og for afstemningen i morgen, og som dette forslag til beslutning drejer sig om, blev udarbejdet sidste år og fremlagt på ØKOFIN-Rådets møde den 1. december. ØKOFIN-Rådet godkendte den og gav grønt lys for dens implementering. Det lykkedes vores udvalg - men på grund af tidnød lykkedes det desværre ikke Parlamentet - at udtale sig positivt om pakken og at støtte den og opfordre til dens gennemførelse. Vi er samlet her i dag for at kommentere dens vigtigste indhold, og det er for det første den indfaldsvinkel og tankegang, der ligger til grund for pakken, og for det andet et af de tre elementer, den er sammensat af, nemlig adfærdskodeksen for erhvervsbeskatningen. Det er en kodeks, der allerede er operativ, og som efterhånden har alt, hvad der skal til for at begynde at give de første resultater. Det andet element er direktivforslaget for at forhindre dobbeltbeskatning af renter og royalties, der betales mellem associerede selskaber i de forskellige medlemsstater - et forslag, der allerede er til behandling i vores Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Endelig er pakkens tredje element på vej, nemlig direktivforslaget om beskatning af opsparing, eller rettere om en fælles indfaldsvinkel for beskatningen af finansindtægterne hos de fysiske personer, der ikke har fast bopæl i de forskellige medlemsstater.
Kendetegnene for disse tre tiltag illustrerer et af de fundamentale aspekter ved den nye indfaldsvinkel, nemlig at man følger nogle bløde bestemmelser - om jeg så må sige - der er tilpasset til de specifikke spørgsmål, og at man ikke forlanger, at harmoniseringsdirektiverne straks skal kunne løse alle problemer. For det andet drejer det sig om en avanceret indfaldsvinkel, hvor det som følge af pakkens teknik er muligt at tage højde for forskellige interesser og at nå frem til den nødvendige enighed. Jeg tror ikke, at vi kan være uenige i dette. Det er en af årsagerne til, at jeg ikke går ind for de ændringsforslag, der er blevet indgivet, og som - bortset fra de ændringsforslag, der gentager nogle idéer, som allerede var nævnt i betænkningen - også har en vis tendens til at gøre den foreslåede indfaldsvinkel mindre fleksibel, hvilket jeg ikke mener er hensigtsmæssigt i denne fase.
Jeg vil nu komme ind på et fundamentalt aspekt, og det er, at man altid skal huske at skelne mellem skadelig skattekonkurrence, det vil sige den form for konkurrence, der kræver et indgreb på fællesskabsplan for at fjerne de negative virkninger, som til syvende og sidst går ud over os alle, og begrebet positiv og gavnlig skattekonkurrence, der stimuleres af konkurrencen på det indre marked og inden for Den Monetære Union, og som også er en form for svar på det krav om international konkurrenceevne, som Unionen står over for i den globaliserede økonomi.
Denne betænkning støtter og opmuntrer Kommissionen til at fortsætte ad den vej, som den er slået ind på, og den kommer også ind på andre emner, der af logiske grunde ikke har været berørt indtil nu, som f.eks. dem, der er nævnt i punkt 7. Fru formand, afslutningsvis vil jeg gerne gøre mine kolleger opmærksom på, at punkt 28 blev skrevet før direktivforslaget om beskatning af opsparing var blevet fremlagt. Dette forslag er nu til vores disposition, og som jeg sagde før, vil Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik hurtigt gå i gang med dette.

Randzio-Plath
Fru formand, hr. kommissær, ordførerens betænkning skal agtes som et ægte fremskridt, ligesom også Kommissionens pakkeforslag virkelig langt om længe har bragt bevægelse i skattediskussionen på europæisk plan. Og det er også passende, fordi det indre marked ganske enkelt ikke er gennemført, hvis vi ikke sætter en stopper for den skadelige skattekonkurrence i Den Europæiske Union og her også tager yderligere skridt i retning mod en samordning og koordinering af skattesystemerne.
Derfor skal der fra starten af Den Økonomiske og Monetære Union ikke alene ske en nøje afstemning mellem de økonomiske politikker, men også en ægte koordinering af skattepolitikkerne. Til dette formål er pakken et skridt i den rigtige retning, sådan som vores kollega Secchi også har understreget det i sin vigtige betænkning.
På globaliserede markeder bestemmes etableringsstedernes internationale konkurrenceevne i stigende grad af infrastrukturen og dermed også af skattesystemerne og skatteniveauet. Frem for alt bliver erhvervsbeskatningen i stigende grad en konkurrencefaktor. Der findes medlemslande, der tiltrækker virksomheder eller kapitalinvesteringer med foranstaltninger til skatteundgåelse og skattefritagelse eller med skattenedsættelser og dermed fratager andre EU-medlemslande disse ressourcer.
For så vidt findes der en fællesskabsmodsigende skattekonkurrence i form af en skattedumping, som skader alle stater i Den Europæiske Union. Vi har her en målsætningskonflikt mellem medlemslandenes ønske om at bevare deres skattemæssige souverænitet og ønsket om at udforme erhvervs- og kapitalbeskatningen således, at den ikke forvrænger konkurrencen, men derimod er neutral. Dette vil ikke kunne løses alene med fri konkurrence og markedskræfter. Det er et faktum, at der ikke hersker nogen fair skattekonkurrence i Den Europæiske Union, og at det mere og mere er skatteyderne og mindre og mindre de mobile ressourcer, der bidrager til medlemslandenes skatteindtægter. Som også Kommissionen meget rigtigt redegjorde for, er belastningen af skatteyderne steget ca. 10 %, mens den er faldet ca. 20 % ved kapitalfaktorerne og erhvervsbeskatningen. For så vidt besværliggør denne ændring af skattegrundlaget, der også kan føre til en skatteerosion, selvfølgelig absolut varetagelsen af offentlige opgaver.
Udviklingen er dramatisk, fordi ingen stat vedvarende kan unddrage sig en sådan konkurrence på skattenedsættelse, og den kan kun gavne virksomhederne, ikke staterne. For så vidt tilstræbes der fuldt ud med rette en afstemning af skattepolitikkerne på EUplan, sådan som det kræves i Europa-Kommissionens pakke og i betænkningen af hr. Secchi, med en skattemæssig adfærdskodeks, og det er et skridt i den rigtige retning. Den mangler dog enhver form for bindende virkning, og det bør vi insistere på at få.
En afstemning og koordinering af skattepolitikken i tider med europæisk og international konkurrence er for så vidt ikke noget skattemæssigt souverænitetstab for medlemslandene, men derimod en souverænitetsgevinst, både for Den Europæiske Union og for dens medlemslande. Her er det hensigtsmæssigt at definere fælles overskudsbegreber og vurderingsgrundlag og også at indføre en mindstebeskatning. Skattely skal under alle omstændigheder afskaffes omgående i Den Europæiske Union, som hidtil især har tilladt transnationale virksomheder at overføre deres overskud til et skattely for at undgå eller reducere beskatningen dér, hvor de har etableret sig.
Jeg mener, at principperne om fri, men fair konkurrence i denne forbindelse også skal omfatte den skattemæssige adfærdskodeks. Det kan ikke være rigtigt, at der generelt gælder et forbud mod direkte støtte, mens der er uindskrænkede muligheder for subsidier via skatteordninger i Den Europæiske Union. Det kan vi ikke længere acceptere! Jeg anser det for nødvendigt at udvide pakken med ikke alene flere intensive foranstaltninger med henblik på fælles ordninger, nye skatteforhold, men også med et omfattende og tidssvarende system til informationsudveksling og kontrolmuligheder mellem skattemyndighederne for at vanskeliggøre skatteunddragelser i Den Europæiske Union.

Peijs
Fru formand, Den Europæiske Union har ikke meget at skulle have sagt med hensyn til de skatter, som medlemsstaterne pålægger deres befolkning. Kun artikel 99 giver myndighed, men den er behæftet med tre indskrænkninger. Den gælder kun for de indirekte skatter, foranstaltningerne skal tjene til at realisere det indre marked og Europa-Parlamentet skal kun høres.
Naturligvis forstår jeg medlemsstaternes tilbageholdenhed med at give tøjlerne fra sig på det skattemæssige område. Beskatning er en meget alvorlig ting. Borgerne og virksomhederne skal afstå en del af deres indtægter. Skatter kan være med til at hæve priserne, hvorved virksomhederne kan investere mindre og borgerne købe mindre. Naturligvis anvendes skatterne i almindelighed i offentlighedens interesse til finansiering af offentlige goder eller til at begrænse forbruget af bestemte artikler, f.eks. gennem afgifter.
Min gruppe går ind for at lade landene konkurrerer mindre på skatternes størrelse, men først og fremmest på det, der realiseres med pengene. Industriområder, boligområder, infrastruktur, uddannelse, landene skal selv vælge, hvad de gør. Men det må bare ikke være sådan, fru formand, hr. kommissær, at ineffektive stater dikterer effektive stater, hvor store skatterne skal være.
Derfor har min gruppe delvis forståelse for den begrænsede fremgang med hensyn til harmoniseringen af skatterne, eller som det nu beskedent kaldes, skattekoordinationen, og bekæmpelse af den skadelige indbyrdes skattekonkurrence, der i længden vil udhule skatteprovenuet.
Men jeg er også skuffet. Allerede for år tilbage noterede den forhenværende nederlandske finansminister Ruding sine prioriteter for en europæisk harmonisering af skatterne, moms- og afgiftsharmonisering, men ingen af delene, bortset fra minimumssatserne, er på noget punkt blevet harmoniseret. Landenes interesser og interesserne mellem landene og de indenlandske interesser ligger for langt fra hinanden. Tiden er inde til at gøre fremskridt.
På topmødet i Cardiff er de globale retningslinjer vedtaget for af hensyn til den fælles mønts succes at koordinere medlemsstaternes økonomiske politik. Gennem retningslinjerne og euroen skal medlemsstaterne gøres bevidste om deres stærke indbyrdes afhængighed, og det kan muligvis få gang i tingene.
Betænkningen af Carlo Secchi er en særdeles god, sammenhængende og velstruktureret betænkning. Den valgte indfaldsvinkel giver de bedste muligheder for fremskridt. Store ord eller for hurtig fremfærd er nytteløs. Jeg håber, at kombinationen af de tre veje, adfærdskodeksen, beskatningen af opsparede midler tilhørende ikke-bosiddende, der er forelagt os, og beskatningen af renter og royalties, vil kunne medvirke til, at Rådet lettere når til enighed. Jeg håber ikke, at den geniale idé med en pakke bevirker, at medlemsstaterne tager hinanden som gidsler, at det ene ikke realiseres, fordi hele pakken ikke kan vedtages.
Naturligvis ligger der stadigvæk en række uafsluttede sager, hvoraf den vigtigste omhandler pensionssystemerne. Systemerne er så forskellige, at vi her kan forvente store problemer i det næste århundrede. Hr. kommissær, jeg håber, at vi, EuropaParlamentet, kan være med til at støtte forsøgene på at forbedre dette.

Gasòliba i Böhm
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne sige, at Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe støtter betænkningen af hr. Secchi, som er endnu et meget positivt bidrag til analysen af beskatningen i Den Europæiske Union. Jeg lykønsker ham med arbejdet. Vi godkender også med glæde Kommissionens forslag ikke kun på grund af det arbejde, Kommissionen udfører, men også på grund af dens tålmodighed i forsøget på at bringe det skattemæssige aspekt i ligevægt. Det er absolut nødvendigt for opbygningen af Den Monetære Union og euroen.
Vi har med det europæiske indre marked gjort handelsmæssige og økonomiske fremskridt; vi har haft særdeles stor fremgang på valutaområdet med Den Monetære Union og euroen. Men vi gør ikke de nødvendige fremskridt i harmoniseringen af skatter, fordi det faktisk er en hindring, at der skal være enighed blandt medlemsstaterne for at indgå aftaler på dette område.
Imidlertid går konklusionerne og aftalerne fra Luxembourg og Kommissionens forslag i den rigtige retning. Vi synes, forslagene er velegnede til at fjerne den illoyale, skadelige skattekonkurrence mellem medlemsstaterne og fremsætte nogle hensigtsmæssige forslag f.eks. vedr. dobbeltbeskatningen eller afgifterne på grænseoverskridende betalinger.
Endelig vil jeg gerne sige, at der stadig er nogle meget vigtige aspekter i skatteharmoniseringen, som desværre endnu ikke er blevet reguleret og som fører til ubalance mellem de tre områder: økonomi, valuta og skat.

Gallagher
Fru formand, jeg vil gerne starte med at lykønske hr. Secchi for fremlægningen af hans betænkning.
I årenes løb har der været megen snak om behovet for at få en bedre koordinering af den nationale skattepolitik. Lad os ikke blive fanget af en illusion om store skatteordninger, der ville kunne underminere mit lands konkurrenceevne og sende hårdttjente job ud af landet.
Jeg vil starte med at sige, hvor rystet jeg er over De Grønnes ændringsforslag 5, som jeg blankt afviser. Det kræver en yderligere indsats at etablere en minimal fælles europæisk virksomhedsskat. Dette er et forsøg på at hæve virksomhedsbeskatningen ad bagdøren. Det ville underminere hele den irske økonomi og sende de forkerte signaler til investorerne.
Hvad angår adfærdskodeks og erhvervsbeskatning, så vil jeg understrege, at formålet ikke er en harmonisering af erhvervsbeskatningen men derimod en revision af de særlige skatteordninger, der er skadelige i Fællesskabssammenhæng. En harmonisering af erhvervsbeskatningen har ingen berettigelse på en EU-dagsorden. En sådan holdning er i modstrid med subsidiaritetsprincippet.
Der er mange faktorer, der er afgørende for virksomhedernes placering. Nogle incitamenter er ikke indlysende. Nogle store lande kan f.eks. tiltrække investeringer takket være store tilskud eller muligheder for offentlige indkøb. I mit land har vi et meget gennemskueligt skattesystem. I andre lande er der høje nominelle satser kombineret med en lav effektiv skattesats for virksomheder takket være særlige fritagelser og godtgørelser, der ikke altid er helt gennemskuelige.
Som en del af Kommissionens skattepakke er der fremsat et direktivforslag med henblik på at eliminere kildebeskatning af renter og betaling af royalty mellem associerede virksomheder og forskellige medlemsstater. Dette fjerner en hindring for grænseoverskridende virksomhedstransaktioner. Det er et formål, som vi kan støtte. Visse aspekter af direktivet vil imidlertid kunne skabe problemer, og det skal undersøges og elimineres fra starten.
Som repræsentant for et af Unionens randområder, det nordvestlige Irland, vil jeg sige, at vi har store problemer med at tiltrække investeringer. Det er forståeligt ud fra et geografisk synspunkt. Men ingen her i Parlamentet skal af den grund foreslå en positiv diskriminering. Myndighederne i mit hjemland - udviklingsmyndighederne eller Udarás na Gaeltachtá, der har ansvaret for udviklingen i de gæliske regioner langs Irlands vestkyst - har alle forsøgt at tiltrække investeringer i årenes løb. Det er forkert at foreslå en ændring af vores systemer.

Moreau
Fru formand, skattepolitikken kunne være et vigtigt redskab til at skabe et EU, der bygger på vækst og beskæftigelse, og som således fremmer udviklingen af de menneskelige ressourcer. Den koordination på skatteområdet, som Kommissionen har foreslået for at bekæmpe illoyal konkurrence, vil den kunne tage en sådan udfordring op? Vi ved, at der allerede foregår skattemæssig dumping med den frie bevægelighed for kapital, et reelt skatteparadis, og der er stor risiko for, at denne situation forværres ved overgangen til enhedsvalutaen.
Secchi-betænkningen behandler koordinationen på skatteområdet hovedsageligt med udgangspunkt i en forbedret konkurrenceevne på de finansielle markeder i EU. Reelt drejer det sig om at harmonisere nedad. Men i adskillige år er beskatningen af kapitalindkomster til stadighed blevet lettet, hvorimod beskatningen af lønmodtagerneforøges, især med vægten af de indirekte skatter, der, som vi ved, rammer de lavest lønnede hårdest.
Vi burde, som repræsentanter for befolkningen, sætte spørgsmålstegn ved de finansielle markeders dominans og i stedet tale til fordel for en beskatning, der på én gang er både retfærdig og effektiv.
Først og fremmest er det nødvendigt at genskabe balancen mellem beskatning af henholdsvis lønmodtagere og kapitalejere. En beskatning af kapitalbevægelser med henblik på spekulation vil gøre det lettere at styre de finansielle markeder, og det kunne give ekstra midler til at udvikle væksten, uddannelsen og beskæftigelsen. EUParlamentet har i øvrigt allerede udtalt sig til fordel for et sådant indgreb. Dette kunne endvidere anspore medlemsstaterne til i højere grad at beskatte de store formuer med henblik på at finansiere effektive foranstaltninger til at bekæmpe udelukkelsen. Det er også nødvendigt at arbejde hen imod lavere finansieringsudgifter, især for SMV, takket være en lånepolitik, der fremmer investeringer i produktion og beskæftigelse, langt hellere end ustandseligt at øge de sociale udgifter, hvilket bringer det sociale sikringssystem i fare. Den sociale dumping skal bekæmpes over skatterne, på samme måde som man bekæmper udflytningerne og skatteparadiset, der udgør et illoyalt konkurrenceelement, som der må sættes en stopper for.
Derfor er det kun muligt at imødegå den enorme udfordring og revolutionen inden for informationsteknologien ved at føre en politik, der sigter på at udvikle mennesket og ikke ved en nedskæring af de sociale udgifter, og en mere retfærdig beskatning kunne bidrage hertil.

Hautala
Fru formand, også vores gruppe bakker i store træk op om ordfører Secchis tanker. Han har jo længe fulgt med harmoniseringen af beskatningen. Som parlament har vi selvfølgelig god grund til at være lidt utålmodige over, at medlemslandene stadig forholder sig til beskatningen, som om den var en diplomatisk virksomhed, som kan sidestilles med udenrigspolitikken. Et eksempel på dette er, at møderne i denne skattegruppe på højt niveau ser ud til at være tophemmelige, og det er meget svært at få oplysninger om dem, hvilket sikkert i dag ikke mere er en god holdning.
Det er klart, at der med euroen opstår en situation, hvor skatteforskellene mellem medlemslandene kommer endnu mere til syne, og skattekonkurrencen tiltager. Min gruppe vil gerne advare mod, at skattekonkurrencen udgives for at være noget meget positivt. Vi anser den på nogle områder som et nyttigt værktøj, men vi efterlyser dog klart, at der i Unionen f.eks. udarbejdes et minimumsniveau for erhvervsskat. Hvad angår tanker udtrykt af taleren fra UPE, så kan Irland sikkert stadig konkurrere med et lidt lavere skatteniveau, hvis landet ønsker det, men vi ønsker først og fremmest at skabe fair og jævne konkurrenceforhold, for ellers sker det, som fru Randzio-Plath her i dag har udtrykt: Medlemslandene mister deres skattegrundlag. Hvordan kan vi så opretholde den europæiske model?

Blokland
Fru formand, denne debat konfronterer os med Den Europæiske Unions særegne karakter af et nært samarbejdsforbund mellem selvstændige medlemsstater. Den eksklusive suverænitet vedrørende beskatningsspørgsmål ligger hos medlemsstaterne. Men det betyder ikke, at de kan gøre, som de har lyst til. De nationale staters suverænitet må i øvrigt ikke betragtes som absolut. I vor tid udhules den af globaliseringen. Behovet for koordination eller harmonisering af beskatningen på EU-plan finder heri den vigtigste drivfjeder. Kommissionen vil på denne måde kompensere den udsivende nationale suverænitet ved at skabe en fælles suverænitet for medlemsstaterne.
Inden for rammerne af Kommissionens forslag skal der være plads til ærlig skattekonkurrence. Derfor ingen ensartede satser. Beskatning vil fortsat eksklusivt være henlagt til medlemsstaterne. Hvorfor Kommissionen fremhæver subsidiaritetsprincippet i punkt B i Rådets beslutningsforslag er mig en gåde. Det hører ikke hjemme her i henhold til traktaten og Rådets Edinburgh-erklæring. Har Kommissionen overset dette? Jeg hører gerne kommissær Montis kommentar til dette.
Høje beskatningssatser fremkalder skadelig konkurrence, undvigelse og omgåelse af skattelovene. Skattekonkurrence er allerede af den grund ikke forkert. På grund af høj statsgæld eller et ineffektivt forvaltningsapparat har nogle medlemsstater dømt sig selv til høje skattesatser. Det kan naturligvis ikke være sådan, at medlemsstater, der har orden i tingene, skal bøde for andres fejltrin.
Skattekonkurrence bliver skadelig, når den stimulerer markedsparterne til at flytte produktionsaktiviteter udelukkende for at indkassere en skattefordel. Denne form for konkurrence finder ikke kun sted på medlemsstatsplan, men - og måske netop - også regionale og lokale myndigheder deltager heri. Endvidere finder skadelig konkurrence ikke kun sted i form af nedsatte skattesatser og fritagelser. Det sker også, at virksomhederne får dispensation fra lovbestemmelser, at der udstedes tolererende tilladelser, eller at miljø- og støjnormer anvendes mindre stringent. Det er tydeligt, at denne form for konkurrence favoriserer bestemte virksomheder og skader almenvellet. Dette aspekt lades ude af betragtning i beslutningsforslaget.
Et positivt punkt er, at der slås til lyd for at sænke beskatningen af arbejde og forlægge den til miljøbelastende forbrug af grund- og hjælpestoffer. Det ville være ønskeligt, hvis de europæiske medlemsstater konkurrerede om, hvem der har det mest grønne skattesystem.

Angelilli
Fru formand, jeg vil også gerne tilslutte mig lykønskningerne af hr. Secchi. Indførelsen af den fælles valuta rejser naturligvis i høj grad spørgsmålet om en skattemæssig samordning inden for hele det europæiske område, hvor man først og fremmest skal forsøge at forhindre skadelig skattekonkurrence og desuden skal sikre en retfærdig og ligeligt fordelt beskatning uden privilegier. Skatteharmoniseringen bør ligesom euroen være et værdifuldt redskab, der fremmer beskæftigelsen og den økonomiske vækst. Det er dog et delikat spørgsmål, der kræver en passende kompetence og en klar lovgivning.
Frem for alt er det nødvendigt at give de enkelte nationale forvaltninger forudsætningerne for at kunne samarbejde samt udveksle informationer og erfaring, hvilket der i øvrigt tages højde for i FISCALIS-programmet. Jeg vil dog gerne understrege, at en sand europæisk skattepolitik ikke må nøjes med den passive rolle, der går ud på at bekæmpe skadelig skattekonkurrence. Vores virksomheder og vores borgere forlanger en snarlig lettelse af den alt for store skattebyrde; en skattebyrde, der kvæler familiernes og virksomhedernes budget, og som faktisk går ud over opsvinget i den europæiske økonomi.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at den arbejdsgruppe, der bereder sig på at udføre sin opgave, også burde sætte sig det mål at finde ud af, hvilke instrumenter og strategier man skal tage i brug for at få en fornuftig europæisk skattelempelsespolitik. Uden en sådan vil det efter vores mening ikke være muligt at sætte gang i udviklingen igen eller at skabe social lighed og økonomisk demokrati.

Fayot
Fru formand, jeg vil gerne koncentrere mit indlæg om beskatning af opsparing. Det er et af de områder i EU, hvor der hersker det største hykleri. Mit land, Luxembourg, har ofte skulle betale gildet. Man betegner det under tiden som et skatteparadis for ikke-fastboende, selvom der er lige så mange skatteparadiser for ikkefastboende, som der er medlemsstater i EU. For hver eneste medlemsstat har anstrengt sig for ved hjælp af skatteregler og diverse andre bestemmelser at udvikle sin finansielle sektor, især til gavn for ikke-fastboende.
Den finansielle sektor er en blomstrende servicesektor, der skaber i hundredetusindvis af arbejdspladser på højt niveau i vores medlemsstater. Det må vi tage hensyn til, når vi beslutter på EU-plan. Men gennem årene har man her gået kraftigt ind for globale løsninger angående beskatning af opsparing uden at bekymre sig om disses indvirkning på den finansielle sektor i EU. Det er derfor glædeligt at bemærke, at EU-Parlamentets holdning i denne betænkning er blevet mere nuanceret, mere realistisk og mere pragmatisk. Man konkluderer f.eks. følgende, jeg citerer: "... at det er nødvendigt at bevare EU's finansielle markeders konkurrenceevne på verdensplan«.
Desværre forbliver Secchi-betænkningen tavs, hvad angår midlerne. Jeg tror, at vi her er enige om at udvikle en sektor for finansielle serviceydelser uden skattemæssig og social dumping. Det afgørende er, at overgangen ikke mislykkes. Hvis de skatteinitiativer, der bliver taget, får kapitalen til at flygte ud af EU, vil vi blive varigt svækkede. De aktuelle forhandlinger viser, at det ikke bliver let at konkretisere EkofinRådets aftale af 1. december 1997, opnået under Luxembourgs formandskab. Satsen på 20 % for beskatning af opsparing er således helt sikkert for høj. Men visse lande, der har behov for midler til finansiering, mener den er for lav. Personligt mener jeg, det kunne være interessant at fastsætte en minimumssats, som for momsen, og give medlemsstaterne mulighed for at gå højere op, uden dog at presse dem til at rette sig ind efter euroen.
Jeg spørger også mig selv, hvordan man vil tage højde for de enorme muligheder for økonomisk opfindsomhed, der vil gøre det let at udtænke metoder til at fordreje en EU-aftale via tredjelande, der ikke er omfattede.
Skal man på samme måde integrere på EU's område de virkelige skatteparadiser, der afhænger af bestemte medlemsstater? Jeg mener, at man på et område, der er lige vigtigt for beskæftigelsen og for økonomien generelt og især for al investering, må tilrettelægge og klargøre alle detaljer, før man kan tale om fordele. Gør vi ikke det, vil der ikke være enstemmighed i Rådet, og i øvrigt heller ikke noget vægtigt flertal i EUParlamentet.

Von Wogau
Fru formand, ærede kolleger, gennemførelsen af det europæiske indre marked rykker nærmere og nærmere med indførelsen af euroen. På nogle vigtige områder står vi dog stadig over for store og vanskelige opgaver. Skattepolitikken er et af de områder. En øget koordinering af skattepolitikken på europæisk plan er tvingende nødvendig for at undgå markedsforvrængninger, dobbeltbeskatninger og lignende og for rent faktisk at sikre de fire grundlæggende frihedsrettigheder i Fællesmarkedet.
Jeg taler her ikke om en fuldstændig harmonisering. Tværtimod, konkurrencen mellem de nationale skattesystemer er fortsat nødvendig. Denne konkurrence handler om at tilbyde borgerne de statslige ydelser på de gunstigste betingelser. For ved at have åbnet markederne og gennemført den frie bevægelighed har vi nu en konkurrence mellem systemer, og denne konkurrence mellem systemer vil også være en vigtig bestanddel med hensyn til skattesystemet.
Men samtidig taler min kollega Carlo Secchi i sin fremragende betænkning om et »fordelagtigt« skattekonkurrenceniveau, som skal accepteres af hensyn til sikringen af konkurrenceevnen. Det støtter jeg udtrykkeligt. Kommissionens pakke peger i den rigtige retning. Jeg vil gerne udtrykkeligt lykønske kommissær Monti med den lange vej, han har tilbagelagt i de forgangne år. Med adfærdskodeksen for erhvervsbeskatning og med de to andre bestanddele af pakken, der beskæftiger sig med indkomst fra opsparing samt renter og royalties mellem virksomheder, tages de første og vigtige skridt i skattepolitikken. Andre områder skal følge efter. Jeg tænker her især på merværdiafgiften. Overgangen til princippet om oprindelsesland bør gennemføres så hurtigt som muligt. Det nuværende system, der udtrykkeligt bliver betegnet som overgangssystem, er en belastning for alle virksomheder med grænseoverskridende aktivitet og især for de små og mellemstore virksomheder, fordi de har stor betydning for beskæftigelsen.
Vi bør også beskæftige os mere indgående med muligheden for halverede skattesatser for arbejdsintensive ydelser. For øjeblikket beskattes arbejde for meget i forhold til den meget mere mobile kapital. Det har selvfølgelig konsekvenser for arbejdsmarkedet. Det skal dog undersøges grundigt, hvordan dette område, hvor håndværket står i centrum, kan defineres og afgrænses nøje. Vores opgave består i at mindske forskellen mellem den store belastning af faktoren arbejde på den ene side og den lille belastning af forbrug, kapital og energi på den anden side igen. Jeg afventer med interesse Kommissionens forslag i denne forbindelse og håber, at vi hurtigt når frem til konkrete foranstaltninger på dette vigtige område.

Lindqvist
Fru formand, der er fire ting, jeg gerne vil fremføre i løbet af dette minut. Det første er, at skattepolitikken i alt væsentligt er og skal være et nationalt anliggende. Det skal den blive ved med at være, så vi ikke opbygger nogen superstat eller forbundsstat.
For det andet: Det første man tænker på, og som offentligheden tænker på, er jo skatteparadiserne. Jeg vil gerne understrege, at vi må gøre noget ved dem for overhovedet at blive troværdige i denne sag. Det er jo kun skadeligt for markedet.
For det tredje: Al skattekonkurrence er ikke skadelig. Jeg vil understrege, at der skal være en sund konkurrence mellem virksomheder og lande. Det er naturligt og fremmer blot en øget konkurrenceevne og mangfoldighed.
For det fjerde er det også helt naturligt og vigtigt, at der er forskelle i skattesystemer og -niveauer, som bygger på sociale motiver, f.eks. miljø, sundhed og forbrugerbeskyttelse, og det er naturligt, at disse forskelle ikke betragtes som skadelige for skattekonkurrencen.

Ribeiro
Fru formand, det vigtigste formål med den pakke til tackling af skattekonkurrence, som Kommissionen har foreslået, er at bekæmpe den konkurrenceforvridning, der kan skyldes de forskellige beskatningssystemer og - forhold, der findes.
Hr. Secchis betænkning går i samme retning. Det, der foreslås denne forsamling, lægger jo vægt på den vej, der skal følges efter oprettelsen af den fælles mønt, som man kun ser utallige fordele ved og mener er et gode for alle, en vej, der en ensbetydende med en skattereform på EU-niveau. Og en vej, som man hurtigt og samtidig vil ud på, også for at nå den adfærdskodeks for erhvervsbeskatning, der som en del af pakken allerede er vedtaget af Rådet.
Vi erindrer om det, som man vist gerne vil glemme:
at landenes særlige beskatningsforhold hænger sammen med landenes særlige økonomiske forhold, der ikke kan fjernes uanset alle forsøg på at ignorere dem; -at en overnationalt påtvunget skatteharmonisering, efter vedtagelsen af euroredskabet og med det til nu at tjene som påskud og retfærdiggørelse, vil fratage de nationale myndigheder endnu et redskab i den suveræne (og demokratiske) regeringsudøvelse, navnlig med hensyn til opsparingen; -at en konkurrencenormalisering via en skattereform kan forværre konkurrenceforskellene endnu mere til skade for de konkurrencemæssigt svageste.Den skattereform, som vi kæmper for både på fælleskabsniveau og på nationalt niveau, er en skattereform, eller bedre, er skattereformer, der sigter på at skabe mere retfærdige systemer for skatteopkrævning med nedsættelse af skattebyrden for de arbejdende og ikke harmoniserede bestemmelser, der fører til nye og større skattefritagelser til fordel for kapitalen i tøjlesløs bevægelighed.

Wolf
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, bag ordene i denne debat skjuler der sig åbenbart et spøgelse, nemlig subsidiaritetsspøgelset. Det bærer forskellige masker: hr. Chiracs, hr. Kohls, i den senere tid åbenbart også hr. Gallaghers. I den forbindelse handler det ikke om at give en klar definition af subsidiaritet som en nødvendig dimension af den europæiske integration, men derimod om at påberåbe sig at udvikle EU som et dereguleringsfællesskab som led i WTO set i lyset af det indre marked og euroen, at indføre en dumping, hvor alle taber. Den eneste løsning på det dilemma er som bekendt en pålidelig fælles regulering. Vi må afslutte skatteerosionen. Til gengæld bør vi tage fat i den nye tilnærmelse, som hr. Monti har indført her, og støtte den og måske også give den dens oprindelige konturer tilbage, da den jo altid er blevet blødt op.
Vi har fremsat nogle ændringsforslag i denne retning. Jeg mener, vi bør gøre det fuldstændig klart, hvad målet med alle vores bestræbelser er. Målet med vores bestræbelser er faktisk at gennemføre det indre marked, idet der skabes reguleringsforudsætninger for en fair konkurrence, der som skattekonkurrence evt. kan være en konkurrence på kvalitet, god udformning, god gennemførelse af skatter, men ingen konkurrence på skattesatser.
For det andet bør vi nedbringe den overbelastning, som hr. Monti har gjort opmærksom på, af det afhængige arbejde til skade for virksomhedskapitalen og den private formue på den ene side og miljø og ressourceforbrug på den anden side. Det vil sige, at vi bør sørge for, at kapitalen og virksomhederne igen betaler skat for miljøforurening og ressourceforbrug og dermed faktisk skaber en vigtig forudsætning for overgangen til en holdbar udviklingsmodel.

Buffetaut
Fru formand, hr. kommissær, betænkningen fra vores kollega, Secchi, giver klart udtryk for, hvad nogle, heriblandt vi, havde frygtet, da Maastricht-traktaten blev vedtaget.
Det vil sige, at efter overførsel af den monetære suverænitet kommer, og det er næsten uundgåeligt, overførsel af suverænitet inden for økonomien og på skatteområdet. Vi er der allerede, eller vi begynder at bevæge os i den retning. Til at begynde med er fremgangsmåden altid den samme. Man påstår, at den voldsomme konkurrence på skatteområdet har nået et niveau, der helt klart er skadeligt. Det kunne være interessant, hvis denne påstand blev understøttet af konkrete eksempler. Derefter kommer den næste påstand: Medlemsstaterne afgiver lidt efter lidt deres suverænitet på skatteområdet, og derfor vil den bedste måde at give dem den tilbage igen være at overgive den totalt til Den Europæiske Union.
Under disse omstændigheder er det virkelige spørgsmål, hvorvidt denne konkurrence på skatteområdet mellem EU-landene er ønskelig og god for borgerne i medlemsstaterne, eller om den tværtimod er skadelig. Reelt kan en sådan skattemæssig konkurrence være virkeligt sund, både for forbrugerne og for borgerne.
De stater, der vil klare sig bedst fremover - på et åbent marked og på et marked, hvor der, som noget positivt, er fri bevægelighed for personer, kapital og oprettelse af virksomheder - bliver de, der sørger for både at lave ændringer på skatteområdet og at have smidige regler og en juridisk sikkerhed. Og dermed kan denne konkurrence, der langt fra er dårlig, måske i stedet være utroligt givende for borgerne, fordi den skaber en kappestrid mellem landene, og i stedet for at skabe en slags skatteharmoniseret gasværk - hvis De undskylder dette lidt trivielle billede - er det bedre at skabe konkurrence mellem medlemsstaterne.
I denne situation er idéen om en adfærdskodeks, især for beskatning af virksomheder, en fortrinlig idé, som vi må fastholde.

Formanden
Forhandlingen afbrydes og fortsættes efter spørgetiden.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0474/98).
Lad mig byde velkommen til formanden for Rådet, hr. Henderson, og lad mig derefter bede ham besvare spørgsmål nr. 1 af Alexandros Alavanos (H-0497/98):
Om: Fordrivelse af assyrere fra Tyrkiet
Den 14. maj 1997 trængte tyrkiske tropper, der havde invaderet Irak for at forfølge kurdere, ind i det irakiske Mesopotamien, hvor hovedparten af befolkningen er assyrisk. Her ødelagde de 20 assyriske landsbyer, dræbte dusinvis af mennesker og generede befolkningen, hvoraf en stor del blev fordrevet. Assyrerne nægtes ytringsfrihed og religionsfrihed (de er kristne), og de fleste af dem er nødt til at leve uden for Tyrkiet i forskellige stater i Europa og USA.
Har Rådet kendskab til de tyrkiske troppers indtrængen i assyriske områder i Irak? Hvilke foranstaltninger agter det at træffe med henblik på, at Tyrkiet respekterer de elementære menneskerettigheder, som tilkommer det assyriske mindretal?

Henderson
Det glæder mig, at vi i dag kan råde over de 90 minutter, vi har ret til. Under nogle af de tidligere mødeperioder er spørgetiden undertiden blevet afkortet af den ene eller den anden grund. Men det er måske i anledning af verdensmesterskabet i fodbold, at vi i dag råder over 90 minutter.
Hvad angår spørgsmål nr. 1, så har Rådet kendskab til, at tyrkiske tropper i foråret 1997 trængte ind i det nordlige Irak. Den 19. maj udsendte formandskabet en erklæring på vegne af Den Europæiske Union, hvori vi beklagede hændelsen og bl.a. bad Tyrkiet om at udvise tilbageholdenhed, respektere menneskerettighederne, undlade at bringe uskyldige civile i livsfare og hurtigst muligt trække sine militære styrker tilbage fra irakisk territorium.
Rådet er fortsat dybt bekymret over det assyriske folks forfatning i det sydøstlige Tyrkiet og i det nordlige Irak. En ordentlig beskyttelse af menneskerettighederne har stor betydning for udviklingen af forholdet mellem Tyrkiet og Unionen. I tråd med Rådets holdning i forbindelse med associeringsrådet med Tyrkiet den 29. april 1997, blev der på Det Europæiske Råds møde i Luxembourg den 12. og 13. december 1997 gjort opmærksom på, at en styrkelse af Tyrkiets forhold til Den Europæiske Union også afhænger af landets bestræbelser for at gennemføre politiske og økonomiske reformer, herunder forsøg på at bringe standarder og praksis for menneskerettigheder op på det niveau, der findes i Den Europæiske Union, herunder beskyttelse af minoriteter.

Alavanos
Jeg vil gerne takke formanden for Rådet for hans ret positive svar. Men jeg er bange for, at det var lidt bureaukratisk, eftersom vi begrænser os til et svar, der kun bekræfter tidligere hændelser. Sagen er, at vi hér har at gøre med et mindretal, hvis civilisation har dybe rødder fra før selv den antikke græske civilisation. Vi taler om assyrerne. Der er kun få af disse mennesker, der helt op til i dag har videreført deres sprog, tro, traditioner, og nu bliver de fordrevet, de bliver flygtninge overalt i Europa, i Sverige, i Grækenland og i andre lande. Jeg vil gerne spørge om Rådet, specielt med henblik på assyrerne, specielt med henblik på det assyriske mindretal såvel i Tyrkiet som i Irak, vil give udtryk for sin interesse over for disse landes myndigheder og især myndighederne i Ankara. Specielt med henblik på det assyriske mindretal.

Henderson
Jeg tror ikke, at jeg har det store at tilføje ud over det, hr. Alavanos allerede har sagt. Jeg kan forstå, at han yderligere har skitseret kårene for de særlige befolkninger, han omtaler. Jeg har allerede givet udtryk for Rådets indsats i disse sager, og jeg kan ikke tilføje meget mere.

Sjöstedt
Det assyriske folks skæbne er jo ganske ukendt i sammenligning med en del andre minoritetsfolk. Når man taler om historie, er det ofte armenierne, der nævnes, samtidig med at assyrerne historisk set også er blevet udsat for kraftige forfølgelser i Tyrkiet. Når man taler om dagens situation, er det ofte kurderne, der nævnes, samtidig med at også det assyriske folk er voldsomt udsat. Det gør, at der er grund til at fæste opmærksomhed ved netop denne befolkningsgruppe i kontakterne med den tyrkiske regime.
Jeg vil gerne spørge Rådet, om De på noget tidspunkt har beskæftiget Dem med netop den assyriske gruppe. Har De på noget tidspunkt fremhævet netop denne gruppe, når De har diskuteret disse spørgsmål med Tyrkiet? Er der nogen planer om at fremhæve denne gruppe? Det drejer sig jo i dag mere eller mindre om en trussel om kulturel udryddelse af det assyriske folk i Tyrkiet.

Henderson
Her er der heller ikke meget, som jeg kan tilføje. Jeg er taknemmelig for, at hr. Sjöstedt gør opmærksom på kårene for det assyriske folk, men jeg kan ikke føje noget nyt til mit oprindelige svar.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 2.
Spørgsmål nr. 3 af Felipe Camisón Asensio (H-0499/98):
Om: Foranstaltninger til bekæmpelse af bedrageri i forbindelse med særlige afgifter
Hvilke foranstaltninger bør der efter Kommissionens mening træffes til bekæmpelse af bedrageri i forbindelse med særlige afgifter på navnlig tobak og alkohol?

Henderson
Rådet er opmærksom på, at bedrageriet i tobaks- og alkoholsektorerne har nået et alarmerende omfang, og at medlemsstaterne og Fællesskabet på den baggrund går glip af store indtægter. På et møde den 19. maj overvejede ØKOFIN, hvordan man kan bekæmpe denne form for bedrageri, og man konkluderede i henhold til en feasibility-undersøgelse fra Kommissionen, at det langsigtede mål skulle være et edb-baseret kontrolsystem. I mellemtiden skal der iværksættes et effektivt tidligt varslingssystem, så toldmyndighederne får bedre oplysninger om de varer, der transporteres.

Camisón Asensio
Hr. formand for Rådet, vi har fået fortalt, at EuropaKommissionen i sin tid foreslog Rådet at vedtage nye foranstaltninger til bekæmpelse af bedrageri i forbindelse med særlige afgifter, som især, hvilket Rådet har sagt, rammer tobak og alkohol. Vi er også i sin tid blevet informeret om, at der ikke er tale om et enkeltstående tilfælde - og det bekræfter Rådet i dag - men derimod om et netværk af organiseret kriminalitet. Samtidig ved vi, at de nationale myndigheder har ret til at kontrollere de varer, som transporteres, men eftersom de ikke bliver underrettet om forsendelsestidspunktet, har de svært ved at udføre en effektiv kontrol.
Vores opfattelse - som er sammenfaldende med det, Rådet lige har sagt - er, at det ville være ideelt at etablere et edb-system. Vi mener, at man i mellemtiden først skulle oprette et edb-system baseret på udveksling af meddelelser mellem regeringerne. Er Rådet parat til at tage dette første skridt, før man går over til det egentlige edb-system, som faktisk er den bedste løsning.?

Henderson
Endnu en gang er der ikke meget, jeg kan føje til mit oprindelige svar. Rådet erkender, at der er et problem, og at man går glip af indtægter, hvilket for en stor del skyldes kriminalitet vedrørende afgiftsunddragelse. Toldmyndighederne overalt i Unionen vil gøre, hvad der er praktisk muligt for at løse problemet. Som jeg sagde i mit indledende svar, er det vanskeligt helt at eliminere det aktuelle misbrug, før vi får etableret et edb-baseret kontrolsystem. Et tidligt varslingssystem vil forhåbentlig hjælpe på kort sigt, men hvis det var løsningen, så ville der ikke være behov for den langsigtede edb-løsning. Det er i virkeligheden den eneste muligt løsning ifølge dem, der er beskæftiget med at finde en teknisk løsning på et politisk mål, som vi alle er fælles om.

Miller
Jeg vil gerne takke rådsformanden og hr. Camison, fordi de erkender, at der er et problem med punktafgifterne. Jeg er også enig i, at edb-registre ikke er et umiddelbart mål på kort sigt men på langt sigt. Europols funktion skal også være en del af dette mål, både på kort og på langt sigt.
Jeg vil gerne spørge rådsformanden, om man ikke i sidste instans kan løse dette problem ved at se på de forskellige rater for punktafgifter i de forskellige medlemsstater, og det skal måske være Ministerrådets langsigtede mål.

Henderson
Jeg vil gerne sige til det ærede medlem, at jeg forstår hans pointe om forskelle i punktafgifternes størrelse, hvilket giver de kriminelle et incitament til at unddrage sig sådanne afgifter. Jeg kender til tilfælde i mit eget land, hvor bander beskæftiger sig med at indføre varer fra et andet land, som de hævder er til personlig brug, men som i mange tilfælde sælges videre. Det er et af de områder, hvor toldmyndighederne har forsøgt at holde trit.
Spørgsmålet om fælles punktafgifter er noget, som medlemsstaterne skal tage stilling til. Det er op til de enkelte medlemsstater at fastsætte punktafgifter for de forskellige produktområder. Hvor der er konkurrencemæssige spørgsmål involveret, kan det være et spørgsmål om flere overvejelser, men hvor det drejer sig om at indføre lovgivning vedrørende punktafgifter på særlige produkter, så er det op til de enkelte medlemsstater, og jeg tror ikke, der sker ændringer på dette område.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af Susan Waddington (H-0502/98):
Om: Retningslinjer for beskæftigelsen 1998 - kvinders adgang til arbejde
I betragtning af retningslinjerne for beskæftigelsen som vedtaget under det særlige beskæftigelsestopmøde i Luxembourg i december 1997 og den store vægt, som det nuværende formandskab lægger på udvikling af kvinders adgang til arbejdsmarkedet, hvilke konkrete foranstaltninger har medlemsstaterne truffet for at øge kvinders deltagelse i arbejdsmarkedet og at give dem tilskyndelse til livslang uddannelse, samtidig med at disse aktiviteter kan forenes med familielivet?

Henderson
De enkelte medlemsstaters foranstaltninger er anført i de nationale handlingsplaner for beskæftigelse. Som parlamentsmedlemmerne muligvis ved, så omfatter de: forbedrede børnepasningsordninger, længere forældreorlov, bedre uddannelsesmuligheder og målrettet hjælp til at få enlige forsørgere tilbage på arbejdsmarkedet. Medlemmerne ved muligvis også, og når de læser konklusionerne fra topmødet i Cardiff, ved de helt sikkert, at beskæftigelsen var et vigtigt emne i Cardiff, og at man blev enige om, at centrale lige muligheder i beskæftigelsespolitikken skal være en fremtidig prioritet.

Waddington
Jeg takker rådsformanden for det klare og præcise svar. Jeg forstår, at lige muligheder for kvinder i nogle af de nationale handlingsplaner fik en lavere prioritet end de øvrige tre søjler. Er rådsformanden af den opfattelse, at Cardiff-topmødet vil gøre det muligt at opprioritere kvinders erhvervskompetence og beskæftigelsesmuligheder i de kommende år.

Henderson
Jeg takker det ærede medlem for hendes supplerende spørgsmål. Jeg kan forsikre hende om, at diskussionerne på topmødet i Cardiff og de efterfølgende konklusioner vedrørende kvinders erhvervskompetence fik absolut topprioritet. Der er en række topprioriteter vedrørende arbejdsløshed, og det håber jeg, at medlemmerne vil forstå, med det høje arbejdsløshedsniveau i næste alle lande i Den Europæiske Union og med behovet for at løse arbejdsløshedsproblemet. En af måderne at gøre det på består i at tilskynde og presse de forskellige medlemsstater til at træffe foranstaltninger, der øger kvindernes erhvervskompetence. Det vil give kvinderne større mulighed for at få job, som de ikke tidligere har haft adgang til af den ene eller den anden årsag.
Hvis man mener det alvorligt med »trivsel på arbejdspladsen«, der er blevet en stadig større prioritet i alle medlemsstater, hvilket fremgår af konklusionerne i afsnit 1 i Cardiff-rapporten vedrørende økonomiske reformer, så må man generelt set erkende, at en vigtig gruppe i Fællesskabet, som i øjeblikket udstødes fra arbejdsmarkedet, er unge kvinder. Hvis man vil søge at løse ungdomsarbejdsløshedsproblemet må man nødvendigvis også løse problemet med arbejdsløshed blandt unge kvinder. Det er et højt prioriteret område i konklusionerne, og jeg er sikker på, at medlemsstaterne vil tage et ansvar og gøre en indsats for at øge kvindernes erhvervskompetence og dermed give dem mere lige muligheder.

Lindqvist
Jeg er også engageret i disse spørgsmål. Vi sidder i samme udvalg, Waddington og jeg. Jeg vil gerne stille et mere generelt spørgsmål i forbindelse med beskæftigelse for kvinder. Det drejer sig om følgende: Er De, som repræsentant for Rådet, generelt set positiv over for udviklingen inden for beskæftigelsen efter topmødet i Luxembourg og frem til topmødet nu i Cardiff? Synes De, at de beslutninger, der blev truffet i Luxembourg, de generelle beslutninger, og de nationale handlingsplaner hidtil opfylder de krav til forbedringer, som vi havde ret til at stille?

Henderson
Jeg tror, at det er vigtigt at sætte jobskabelse ind i en sammenhæng. Staten kan ikke direkte skabe job bortset fra de tilfælde, hvor den direkte ansætter folk. Virksomheder skaber job. Det, staten skal gøre, er at skabe et klima - bortset fra områder med direkte beskæftigelse - hvor erhvervskompetencen i Fællesskabet forbedres. Jeg tror, at det primært drejer sig om at hæve uddannelsesstandarden for befolkningen i Den Europæiske Union samt at forbedre deres faglige uddannelse, så de senere kan tackle de globale udfordringer, som alle virksomheder, der forsøger at eksportere til lande uden for Den Europæiske Union, står over for. De fleste virksomheder i Den Europæiske Union vil gerne eksportere til lande uden for Unionen.
Derfor er det vigtigt, at konklusionerne fra Luxembourg og Cardiff bliver brugt til at fremme udviklingen af de rette statslige politikker. Man skal først og fremmest afgøre, hvad der bedst kan besluttes på fællesskabsniveau, og hvad der via subsidiaritetsprincippet bedst kan overlades til nationalt eller undernationalt niveau. Alene det er en meget vigtig beslutning at træffe.
Men at pålægge alle medlemsstaterne en forpligtelse til - og det er det, Cardiffkonklusionerne gør - at gøre en indsats i overensstemmelse med vægten af de forslag, der stammer fra Luxembourg, at løse de forskellige spørgsmål vedrørende ungdomsarbejdsløshed, arbejdsløshed blandt midaldrende mænd, lige muligheder for mænd og kvinder og stimulering af iværksættervilje - det er alle udfordringer. Alle medlemsstater i Unionen skal ifølge Cardiff-konklusionerne vende tilbage om seks måneder og vise, hvad der er gjort for at løse disse problemer.
Hvis de er kloge, så vil de forstå betydningen af mine indledende bemærkninger; at hvis man ser bort fra de tilfælde, hvor staten direkte ansætter folk, så må man forstå, at staten ikke kan kræve, at fremstillings- eller servicevirksomheder ansætter flere arbejdstagere. Det er noget, de må beslutte at gøre, fordi der er en efterspørgsel efter deres produkter eller tjenesteydelser, og fordi der er folk, som kan hjælpe dem med at dække denne efterspørgsel. Det vil sige i tilfælde, hvor behovet for almen uddannelse og erhvervsuddannelse har så stor betydning, at der er produkter, der vil blive førende på verdensmarkedet, fordi de kommer fra Den Europæiske Union, der bygger på en høj uddannelsesstandard og gode erhvervsuddannelser. Det vil sige, at der bliver tale om en mere permanent beskæftigelsesskabende effekt.
Det er i den sammenhæng, at man skal se konklusionerne fra Cardiff.

Formanden
Spørgsmål nr. 5 af Aline Pailler, overtaget af fru Ainardi (H0503/98/ændr. 1)
Om: Anvendelse af Euro-Middelhavsaftalen mellem EU og Tunesien
EU's formandskab erklærede den 2. marts at se med tilfredshed på ikrafttrædelsen af Euro-Middelhavsaftalen om associering med Den Tunesiske Republik. I henhold til aftalens artikel 2 er forbindelserne mellem de kontraherende parter baseret på respekten for de demokratiske principper og menneskerettighederne.
Selvom den tunesiske regering har undertegnet denne klausul, fortsætter krænkelserne af menneskerettighederne i Tunesien: Nasraoui, advokat og medlem af landets advokatråd, er blevet stillet for retten; Ksila, advokat og næstformand i Ligaen for Menneskerettigheder, er blevet idømt tre års ubetinget fængsel, og talrige ledere af menneskerettighedsorganisationer er blevet chikaneret, provokeret, udsat for politiovervågning m.v.
På hvilken måde vil Rådet bidrage til at bringe disse krænkelser af menneskerettighederne i Tunesien til ophør med henvisning til artikel 2 i associeringsaftalen?

Henderson
Som det blev sagt af det ærede medlem, der stillede spørgsmålet, så glæder Rådet sig over ikrafttrædelsen af EuroMiddelhavsaftalen. Tunesien var faktisk det første land i middelhavsområdet, der underskrev en sådan aftale om etablering af en politisk dialog, der giver begge parter mulighed for åbent at diskutere en række politiske spørgsmål, herunder menneskerettigheder.
Rådet tillægger det stor politisk betydning at fremme respekten for menneskerettigheder i Tunesien, og den overvåger nøje udviklingen af situationen i dette land.
Formandskabet vil arbejde tæt sammen med det kommende østrigske formandskab for at forberede det første møde mellem Den Europæiske Union og det tunesiske associeringsråd, der vil finde sted under det østrigske formandskab. Ved denne lejlighed vil Rådet rejse spørgsmålet om menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og minde de tunesiske samtalepartnere om deres ansvar og løfter vedrørende menneskerettigheder inden for rammerne af både aftalen mellem EU og Tunesien og Barcelona-processen.

Ainardi
Hr. formand, siden resolutionen, der blev vedtaget den 22. maj 1996, har vi reelt kunnet konstatere en forbedring af situationen for menneskerettighederne i Tunesien, med løsladelsen af Mouada og Chammari. Men som min kollega, Aline Pailler, fremhævede, så er situationen på ny blevet forværret i og med, at næstformanden i menneskerettighedsbevægelsen, Ksila, er blevet idømt tre års fængsel.
Derfor er mit spørgsmål følgende: Hvilke midler kan man tage i anvendelse for at garantere håndhævelsen af artikel 2 i associeringsaftalen, idet vi ikke kan stille os tilfreds med blot at henvise til den.

Henderson
Jeg er taknemmelig over, at det ærede medlem bringer dette spørgsmål på bane. Et af de vigtige debatemner på ethvert møde i et associeringsråd er spørgsmålet om menneskerettigheder og nødvendigheden af at opretholde de højeste standarder. Det vil for så vidt være en vigtig del af dagsordenen på ethvert møde, før man kan gå videre med andre emner.
Men det konkrete spørgsmål, som det ærede medlem stillede, tog min kollega hr. Fatchett, der er et andet medlem af udenrigsministeriet i Det Forenede Kongerige, op under et besøg i Tunesien. Jeg tror, at han var formand på daværende tidspunkt - eller det kan have været lige inden formandskabet. Han fremsatte netop dette synspunkt på vegne af Rådet.

von Habsburg
Er rådsformanden enig med mig i, at Tunesien er det mest demokratiske af alle arabiske lande - set i forhold hertil, naturligvis - og at da det er kilet ind mellem Algeriet på den ene side og Libyen på den anden, så bør vi anlægge en særlig synsvinkel for dette land, der tilmed er meget truet af islamisk ekstremisme og andre ekstremistiske bevægelser? Vil De give mig ret i, at Tunesien i denne forbindelse har gjort en bemærkelsesværdig indsats for at give folket en vis frihed og redde landet, så vi i stedet for at give landet alt for mange råd bør lede det i den rette retning i stedet for at give indtryk af, at vi kritiserer landet?

Henderson
Jeg takker hr. von Habsburg for tillægsspørgsmålet. Jeg har stor forståelse for ham og andre i forbindelse med diskussionerne i dette forum. Det ville imidlertid være forkert af mig at optræde som en slags jury og søge at vurdere, hvilke af de såkaldte arabiske lande - og jeg er ikke sikker på, at det er let at definere, hvad der er arabiske lande - der er det mest demokratiske. Det rigtige for mig, Rådet og forhåbentlig også Parlamentet vil være at tilskynde alle lande til at skabe et demokrati og sikre en overholdelse af menneskerettighederne. Det bør være et højt prioriteret emne i alle tilfælde, hvor vi samarbejder med en tredjepart i Den Europæiske Union, og det er noget vi bør videreføre. Hvis vi føler, at der er gjort store fremskridt, så skal vi sige, at der dels som følge af vores diskussioner og dels som følge af den tidligere dialog er sket forbedringer, og at det har ført til et bedre liv for mange mennesker i visse lande.

Formanden
Spørgsmål nr. 6 af Mark Watts (H-0504/98):
Om: Manglende gennemførelse i medlemsstaternes lovgivning af EU-transportdirektiver
Som Rådet ved, mangler et stort antal EU-direktiver at blive gennemført i medlemsstaternes lovgivning. F.eks. er størstedelen af direktiverne i transportsektoren ikke blevet gennemført. Hvilke foranstaltninger vil Rådet træffe for at øge tempoet i gennemførelsen og fuldføre det indre marked i bl.a. transportsektoren?

Henderson
Rådet har forpligtet sig til inden udgangen af indeværende år at gennemføre alle de direktiver, der mangler at blive gennemført i forbindelse med det indre marked. Alle medlemsstater har indsendt tidsplaner til Kommissionen over, hvordan det skal gennemføres, med fremskridt opført på en resultattavle for det indre marked. Som følge heraf, er antallet af forfaldne og ikkegennemførte direktiver blevet halveret i løbet af det seneste år.

Watts
Jeg takker rådsformanden for det, der helt klart er gode nyheder for Den Europæiske Union. Det vil sige, at vi under det britiske formandskab samt under det foregående og utvivlsomt også under det kommende formandskab gør reelle fremskridt i retning af at gennemføre det indre marked ved at sikre, at alle de lande, der har skrevet under på de europæiske love, også overholder dem.
Jeg vil spørge rådsformanden, om han kan bekræfte, at han i tilfælde hvor medlemsstater ikke lever op til deres forpligtelser, fortsat vil navngive og beskæmme de medlemsstater, der ikke overholder de love, de har vedtaget af egen fri vilje?
Jeg takker for de fremskridt, der er gjort, men jeg tror, at vi skal bevare presset, så den sidste halvdel af ikke-gennemførte retsakter bringes i overensstemmelse med fællesskabsretten på medlemsstatsniveau inden årets udgang, sådan som alle medlemsstater har forpligtet sig til at gøre. Jeg er overbevist om, at vi alle er opmuntrede, men at vi alligevel ønsker at bevare presset.

Henderson
Jeg kan sige til det ærede medlem, at jeg er taknemmelig for spørgsmålet og muligheden for at tage dette meget vigtige spørgsmål op. Jeg kan forsikre ham om, at Rådet ikke agter at lege skjult kamera ved at løbe rundt i hele Europa og forsøge at udstille manglende overholdelse af forpligtelser.
Til spørgsmålet om, hvorvidt de lande, der ikke lever op til deres forpligtelser, vil blive offentligt navngivet og beskæmmet af Rådet, så er svaret nej. Hvor Kommissionen har sammenlignet oplysninger og anbragt dem på resultattavlen, så vil disse oplysninger være tilstrækkelig navngivning og beskæmmelse. Det er gjort med dette formål for øje, så vi kan fremskynde processen med henblik på at få et mere effektivt indre marked.

Formanden
Spørgsmål nr. 7 af Freddy Blak (H-0508/98):
Om: Ministerrådet som udstillingsvindue for lobbyister
Udstillingen af en luksuriøs Jaguar i indgangshallen til Justus Lipsius-Bygningen i maj måned er en meget forkastelig affære. Udstillingen af den pågældende Jaguar er maskeret som en generel reklame for det britiske formandskab og området Coventry. Men det skjuler ikke det faktum, at der i realiteten er tale om en kommerciel reklame for et bilfirma.
Sagen bliver endnu mere alvorlig af Åben Dag-arrangementet den 9. maj. Er formandskabet klar over, hvilke signaler omdannelsen af Ministerrådet til et persisk marked sender til offentligheden? Hele affæren sætter de europæiske institutioner i et dårligt lys.
Hvilke andre lobbyister har fået lov til at udstille i Ministerrådet, og hvad koster det at bruge Ministerrådets bygninger som udstillingsvindue? Hr. Henderson, vil De venligst svare hr. Blak vedrørende hans bekymringer om denne Jaguar.

Henderson
Som medlemmerne af Palamentet vil vide, er det normal praksis, at formandskabet for Rådet gennemfører en udstilling af kulturel, social eller historisk art i konferencedelen af Justus Lipsius-Bygningen. Udstillingen under dette formandskab blev i en periode på to uger suppleret med en udstilling over Coventrys historiske, kulturelle, sociale og fællesskabsmæssige profil. Det var planlagt således, at det faldt sammen med Corepers besøg i denne by.
Jaguaren var en del af denne udstilling og et symbol på denne bilproducents betydning for Coventry. Der blev ikke gjort reklame for bilen, og der var ingen oplysninger om bil, pris eller forhandlere. Bilen var der for at give udstillingen folkelig appel, og det var en stor succes. Jeg er sikker på, at det ærede medlem deler min glæde over, at Jaguar har været med til at fremme beskæftigelsen i Coventry. Det var på mange måder det, udstillingen handlede om.
Rådets bygning er reserveret til brug for Rådet og dets medlemmer, og ingen udefra kommende kommercielle interesser har adgang til bygningen eller dens faciliteter.

Blak
Jeg må sige, at De har humoristisk sans, hr. Henderson. Hvis De kan se sexappeal i en bil, så er det i hvert fald ikke Dem, pigerne skal gå i byen med. Jeg må sige, at jeg er overrasket over Deres svar. Jeg synes, det er forkasteligt, at man betaler 10.000 pund for at fjerne et vindue for at få en bil ind i en bygning og 10.000 pund for at få den ud igen. Jeg synes, det er uanstændigt. Det er ødsleri med skatteydernes penge. Det kan da godt være, at I vil lave en reklame for Coventry, men I ved jo også, at Jaguar er blevet solgt, så virksomheden nu er amerikanskejet. Hvis vi nu også begynder at reklamere for USA, så må jeg sige, at vi er ved at være langt ude. Jeg synes, vi skal passe på, hr. Henderson, at vi ikke kommer i den situation, at vi på et tidspunkt bliver nødt til at bede Jesus om at komme og rydde synagogen. Jeg synes, vi skal holde op med de der propagandaudstillinger. Det er uværdigt, og folk kan ikke forstå det.

Formanden
Mange tak, hr. Blak. Jeg fik ikke det sidste bibelske udtryk med under tolkningen. Nu hvor hr. Freddy Blaks indlæg er blevet fuldført, beder jeg Dem hr. Henderson om at svare, men advarer om, at vi endnu ikke forlader Justus LipsiusBygningen, for hr. Ford vil gerne stille et spørgsmål. De har i første omgang ordet til at besvare hr. Blak.

Henderson
Jeg takker hr. Blak for spørgsmålet. Jeg er nødt til at sige, at han må have en mere uortodoks tankegang end mig. Det var min opfattelse, at udstillingen havde folkelig appel. Hvis hr. Blak opfatter det som sexappeal, så har han en mere opfindsom tankegang end mig, og det vil jeg komplimentere ham for.
Jeg finder det vigtigt at anskueliggøre livsstilen i Unionens lokalsamfund over for hele Unionen. Ethvert forsøg på at forklare livet i Coventry i Midlands i England over for resten af Den Europæiske Union og den øvrige del af verden uden at nævne Jaguar, ville give et meget forkert indtryk af Jaguars betydning for denne by og for den sags skyld for bilindustrien i hele Den Europæiske Union. Jeg synes, at Jaguar er et godt produkt, og jeg finder det passende, at Coventry - ikke Rådet - så det som en integrerende del af deres samfund og ønskede at vise det til resten af verden.
Generelt vil jeg sige om lobbyisme, at en række parlamenter i Den Europæiske Union på det seneste har vedtaget strengere regler vedrørende lobbyister og lobbyisme, hvornår og under hvilke omstændigheder den bør finde sted, hvordan den bør reguleres, hvilke forhold lobbyister, lobbyvirksomheder og lobbyorganisationer bør have til parlamentsmedlemmer og så videre, og det kan da godt være, at EuropaParlamentet bør tage dette spørgsmål op til nærmere overvejelse. Det er noget, som Rådet hele tiden bør holde øje med, for at se om der er behov for at ændre på den gældende praksis.

Formanden
Mange tak, hr. Henderson. Som jeg allerede har advaret Dem om, fortsætter vi i Justus Lipsius-Bygningen, nærmere bestemt indeni eller udenom denne luksuriøse Jaguar, hvis sexappeal det ikke er Parlamentets opgave at vurdere. Under alle omstændigheder fortsætter vi med dette spørgsmål, og hr. Ford har ordet i et minut.

Ford
Jeg holder af hr. Blaks form for humor. Jeg er ikke sikker på, at alle andre gør det samme. Vi er begge medlemmer af Den Socialistiske Gruppe. For nogle få måneder siden stod der faktisk racerbiler parkeret uden for det socialistiske gruppeværelse, og så vidt jeg husker, var der ingen protester fra hr. Blak ved den lejlighed. Racerbiler er åbenbart helt i orden - de er formentlig sexede. Jeg ved ikke, om de har folkelig appel, men vi må helt klart fjerne bjælken fra vores eget øje, inden vi fjerner splinten fra Rådets øje. Dette er et område, som vi må se nærmere på, da der har til morgen var klager over de aktuelle udstillinger i Parlamentet. Der er behov for fælles standarder, og det er måske på tide, at Europa-Parlamentet går i spidsen.
Der er tidligere blevet udarbejdet en rapport om kontrol med og registrering af lobbyister, som allerede synes at være forældet, og Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, som jeg er medlem af, er i færd med at udarbejde en opfølgende rapport med henblik på at styrke og stramme bestemmelserne. Måske kan vi gå i spidsen, så Rådet kan lære noget af os. Jeg håber, at hr. Henderson er enig med mig.

Formanden
Hr. Henderson, formandskabet kan ikke vurdere, om hr. Ford har stillet et spørgsmål til Dem, eller om han har indladt sig i en polemik med hr. Blak. Hvis De har nogen bemærkninger, har De hermed ordet.

Henderson
Hvis det samme spørgsmål var blevet stillet i det britiske parlament, er jeg sikker på, at det var blevet formuleret som et ægte spørgsmål, uanset om det var tilfældet eller ej.
Jeg er enig med det ærede medlem i, at der er behov for en fortsat periodisk og kritisk gennemgang af lobbysystemet, når omstændighederne skifter, og jeg kan forsikre ham for, at han vil have min støtte hertil.

Formanden
Mange tak, hr. Henderson. Det er betryggende at konstatere, at der hersker harmoni mellem formanden for Rådet og Europa-Parlamentet, i det mindste på dette tidspunkt. Lad os se, om harmonien fortsætter, når vi går videre til spørgsmål nr. 8 af Jaime Valdivielso de Cué, overtaget af hr. Camisón Asensio (H-0512/98):
Om: Støtte til skibsværftsindustrien
Rådet bedes i forbindelse med den nye gradvis afvikling af støtten til skibsværftsindustrien forklare, hvilke kriterier man har fulgt for denne afvikling, og om man ved denne nedsættelse har taget hensyn til den betydning, som skibsværftsindustrien har i visse europæiske regioner i almindelighed og spanske i særdeleshed.

Henderson
De nye regler vedrørende skibsværftsindustrien, som blev vedtaget med bred støtte fra medlemsstaterne, herunder Spanien, er udarbejdet med henblik på at forbedre konkurrenceevnen hos skibsværftsindustrien i Den Europæiske Union. Mens denne nye ordning afskaffer driftsstøtten, så omstruktureres den resterende støtte med henblik på at forbedre industriens konkurrenceevne. Der vil nu blive indført en ny støtte til innovation samt regionalstøtte. Der vil blive markante begrænsninger på omstruktureringsstøtte, og der vil blive tilsynsbestemmelserne vil blive skærpet.
Vi mener, at det er et meget positivt resultat med henblik på skibsværftsindustriens fremtid i Den Europæiske Union. I den nye støtteordning tages der hensyn til interesserne i alle de regioner i Fællesskabet, hvor der findes betydelige skibsværftsindustrier. Spanien står til at få særlig gavn af aftalen om at lukke op for regionalstøtte.

Camisón Asensio
Jeg vil først takke formanden for Rådet for de oplysninger, han er fremkommet med i forbindelse med dette spørgsmål. Da vi formulerede spørgsmålet, var det især Spanien, vi fokuserede på - jeg ved ikke hvilke oplysninger, De har i den henseende -, jeg ville være Dem taknemmelig, hvis De kunne være lidt mere konkret hvad angår de skibsværfter, der er beliggende i Baskerlandet.

Formanden
Mange tak, hr. Camisón. Jeg vil bede hr. Henderson om at svare Dem. Men jeg er sikker på, at såfremt han ikke har oplysningerne for øjeblikket, vil han snarest fremskaffe disse til Dem. Hr. Henderson, De kan svare, men jeg har sagt til hr. Camisón, at jeg er sikker på at De, såfremt De ikke har oplysningerne nu, vil svare ham skriftligt i nær fremtid.

Henderson
Hr. formand, jeg er meget taknemmelig for deres svar på dette spørgsmål. Jeg vil gerne tilslutte mig Deres bemærkninger. Hensigten med at ændre betænkningen er at gøre den mere fleksibel og give de enkelte lande mulighed for at gøre, hvad de finder nødvendigt for at omstrukturere og hjælpe den lokale industri, og det gælder naturligvis også for Spanien.
Hvis der er konkrete spørgsmål, som det ærede medlem ønsker at stille vedrørende skibsværftsindustrien - hvis han tænkte på skibsværftsindustrien i det nordlige Spanien - så vil jeg gerne besvare dem skriftligt.

Formanden
Mange tak, Henderson. Hr. Henderson, efter seks måneders samarbejde kan det ikke undre Dem, at jeg som formand, selvom jeg ikke er medlem af Labour partiet, på en vis måde er i harmoni med Deres svar og til en vis grad kan forudse de vanskeligheder, som De kan få i et konkret øjeblik i forbindelse med et så specifikt spørgsmål. Derfor er det næsten nødvendigt, at der hersker en vis harmoni imellem os, hr. Henderson. Vi har arbejdet sammen i seks måneder, og jeg håber, at vi kommer til det igen i fremtiden.
I tråd hermed foreslår jeg Dem derfor, at vi nu går videre med spørgsmål nr. 9 af Nikolaos Papakyriazis (H-0514/98):
Om: Forstyrrelse af gravfreden på en kirkegård i Istanbul
Onsdag den 1. april 1998 blev 51 grave i Agios Elefthereos-kirkegården i Istanbul skændet. Dette var den værste ødelæggelse af en kristen gravplads i de sidste 10 år. I de sidste måneder har det græsk-ortodokse samfund i Istanbul været offer for et stigende antal provokationer og aggressive handlinger, uden at de tyrkiske myndigheder har reageret officielt.
Med henblik på udviklingen af forholdet mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet, hvilke foranstaltninger agter Rådet da at træffe som reaktion herpå, og hvilke forklaringer, foranstaltninger og garantier vil det forsøge at få fra den tyrkiske regering om beskyttelse af det græsk-ortodokse samfund i Tyrkiet og respekt for deres rettigheder, idet sådanne handlinger som beskrevet ovenfor er utænkelige og uacceptable for Den Europæiske Union?

Henderson
Rådet beklager udviklingen på den græskortodokse Agios Elefthereos-kirkegård i Istanbul, og vi er opmærksomme på, at den tyrkiske regering i forbindelse med underskrivningen af Lausanne-freden i juli 1923 forpligtede sig til at yde fuld beskyttelse af kirker, synagoger, kirkegårde og andre ikke-muslimske minoriteters religiøse institutioner.
I tråd med Rådets holdning i forbindelse med associeringsrådet med Tyrkiet den 29. april 1997, blev der på Det Europæiske Råds møde i Luxembourg den 12. og 13. december 1997 gjort opmærksom på, at en styrkelse af Tyrkiets forhold til Den Europæiske Union også afhænger af landets bestræbelser for at gennemføre politiske og økonomiske reformer, herunder forsøg på at bringe standarder og praksis for menneskerettigheder op på det niveau, der findes i Den Europæiske Union, og det gælder også for religiøse minoriteter. Situationen vedrørende demokrati og menneskerettigheder i Tyrkiet står stadig højt på Rådets dagsorden. I Kommissionens rapport til Rådet i marts 1998 om udviklingen i forholdet til Tyrkiet efter toldunionens ikrafttræden konkluderede man, at der ikke var sket væsentlige fremskridt vedrørende menneskerettigheder og den demokratiske reformproces i Tyrkiet.
Disse spørgsmål tages jævnligt op med de tyrkiske myndigheder. Samarbejde om menneskerettigheder og humanitære spørgsmål var en del af Kommissionens europæiske strategi for Tyrkiet dateret den 4. marts 1998.

Papakiriazis
Jeg vil gerne udtrykke min taknemmelighed og tilfredshed over for formanden for det klare svar, han gav på principspørgsmålet, som i øvrigt også er en meget vigtig politisk sag.
Den samme vurdering nævnes i den anden del af svaret, men i den første del, hvor han forsøger at give et svar på mit spørgsmål om den specifikke, uacceptable handling, der foregik i Konstantinopel, er jeg bange for, at jeg ikke kan se noget svar.
Mit spørgsmål handler om den specifikke, forkastelige handling, der skete dér, om hvilke forklaringer, man har udbedt sig og fået af den tyrkiske regering, om hvilke foranstaltninger, hvilke forklaringer, og hvilke garantier Rådet kræver inden for rammerne af de diskussioner, som det har med Tyrkiet om indgåelsen af forbindelser mellem EU og Tyrkiet.

Henderson
Krænkelse af gravfreden er en uacceptabel og skændig opførsel i ethvert samfund, uanset om det foregår i Tyrkiet eller andre steder. Vi har opfordret de tyrkiske myndigheder til at gøre alt, hvad de kan, for at retsforfølge de ansvarlige for disse handlinger. Det er en sag, som vi løbende vil vende tilbage til.

Formanden
Spørgsmål nr. 10 af Sören Wibe (H-0518/98):
Om: Toldfrit salg og internationale konventioner
EU's medlemsstater har undertegnet en række internationale konventioner, der fastsætter, at salg i internationalt farvand og internationalt luftrum skal være skattefrit. Intet land har beskatningsret, når rejsen går mellem to lande.
Er beslutningen om at ophøre med toldfrit salg inden for EU fra 1999 ikke i strid med disse konventioner? Må disse konventioner ikke genforhandles med de øvrige kontraherende lande?

Henderson
Beslutningen om at ophøre med tofdfrit salg inden for EU fra juni 1999 blev truffet af Rådet i 1991, og jeg er ikke klar over, om dette spørgsmål indgik i Rådets overvejelser på daværende tidspunkt. Kommissionen har imidlertid nu udarbejdet en række forslag om en toldfinansieret ordning efter ophævelsen af det toldfrie salg, og Kommissionen indkalder snart til officielle drøftelser vedrørende de praktiske detaljer i en sådan ordning. Det ærede medlem kan eventuelt stille spørgsmålet til Kommissionen for at gøre den opmærksom på, at der skal tages hensyn til internationale konventioner i disse drøftelser.

Wibe
Skal jeg fortolke svaret, hr. Henderson, på den måde, at Rådet ikke ved, om medlemsstaterne har underskrevet internationale konventioner, som man måske overtræder, når taxfree-salget ophører?
Det er jo da vel ganske rimeligt, at Rådet indhenter information. Jeg ved, at multilaterale forhandlinger har fundet sted, hvorpå disse beslutninger om internationalt farvand og internationalt luftrum er baseret. De forhandlinger og den aftale, som er indgået, må jo rimeligvis også indeholde en klausul, som angiver, under hvilke betingelser de enkelte stater kan opsige denne aftale.
Hvis Rådet ikke kender til dette, vil jeg anbefale, at Rådet indhenter information om dette anliggende, da det er temmelig vigtigt.

Henderson
Jeg har set de generelle hovedtræk til Kommissionens rapport om denne sag. Hvis det er det ærede medlems opfattelse - og mange tak for spørgsmålet - at disse forslag er i modstrid med medlemsstaternes allerede indgåede forpligtelser, så vil jeg opfordre ham til at fremsætte sine synspunkter for Kommissionen og bede om dens kommentarer. Når Rådet tager denne sag op til nærmere overvejelse vil der blive taget højde for alle disse spørgsmål.

Watts
I betragtning af, at kun Rådet kan kræve en indsats fra Kommissionen på dette område, kan jeg komme med et eksempel på, hvorfor der er et problem. Kan rådsformanden give mig ret i, at færger, der sejler fra østvendte kyster i Det Forenede Kongerige til kontinentet gennem internationalt farvand vil kunne sælge toldfri varer ombord på sådanne skibe, selv efter ophævelsen af den toldfri ordning den 1. juli 1999? Er det ikke tilfældet, og er det ikke grunden til, at det er nødvendigt at behandle min kollega hr. Wibes spørgsmål på rådsniveau? Det er kun Rådet, der kan kræve en indsats fra Kommissionens side for at sikre, at den ordning, der skal afløse den toldfri ordning, er klar og gennemskuelig for forbrugerne og for dem, der skal håndhæve den.

Henderson
Jeg ved, at det ærede medlem er meget interesseret i disse sager, og hvis jeg repræsenterede hans valgkreds, er jeg sikker på at jeg også ville være det. Jeg har også en lufthavn i min valgkreds, så det er også noget, der interesserer mit bagland.
Kommissionens forslag falder ikke i tråd med det, som det ærede medlem antyder. Kommissionens forslag omfatter en toldfinansieret ordning, der skal gælde for trafik inden for Fællesskabet efter 1999. Som jeg også sagde til det andet ærede medlem, så vil jeg, hvis der er mistanke om, at Kommissionens forslag strider imod medlemsstaternes øvrige forpligtelser, opfordre de ærede medlemmer til at fremsætte deres eller deres vælgeres synspunkter over for Kommissionen, så den kan tage forslaget op til fornyet overvejelse. Det vil så være op til Kommissionen at præsentere Rådet for et oprindeligt forslag eller et ændret forslag. På dette tidspunkt taler vi kun om sagens fakta om deraf følgende juridiske erklæringer. Jeg tror, at vi ønsker at få alle oplysninger på bordet, før vi drager forhastede konklusioner.

Formanden
Hr. Gallagher, vil De stille et tillægsspørgsmål til dette spørgsmål? Jeg beder Dem undskylde, at jeg ikke så Dem; ordet er Deres.

Gallagher
Jeg sagde indledningsvis til tjenestemændene, at jeg havde et tillægsspørgsmål. I lyset af Kommissionens erkendelse af, at der vil være en negativ økonomisk effekt af den foreslåede ophævelse af det toldfri salg i EU og det faktum, at den har lovet at fremlægge et arbejdsdokument for ØKOFIN for at forklare, hvilke fællesskabsinstrumenter medlemsstaterne råder over for at løse konsekvenserne af en ophævelse, så vil jeg gerne spørge rådsformanden, om Rådet er enig i princippet om at bruge skatteydernes penge til at betale for ophævelsen af en industri, der i øjeblikket er selvfinansierende, og som giver beskæftigelse og økonomiske fordele til regioner i Europa? Jeg vil også gerne spørge rådsformanden, om sagen blev diskuteret på statsoverhovedernes møde i Cardiff? Er det synspunkt, som nogle statsoverhoveder gav udtryk for uden for mødet, i overensstemmelse med formandskabets synspunkt? Til slut, kan rådsformanden så komme med et bud på, hvor mange job der vil gå tabt som følge af ophævelsen af det afgiftsfrie salg?

Henderson
Som det ærede medlem vil forstå, deltog jeg ikke i statsoverhovedernes møde i Cardiff, men så vidt jeg ved, blev emnet ikke debatteret. Der er ingen konklusioner, der fører til en ændring i situationen. Spørgsmålet blev udførligt behandlet på ØkoFin-rådets møde i maj, og som det fremgår af det ærede medlems spørgsmål, kender han udmærket konklusionerne af dette rådsmøde i maj.
Som svar på det generelle spørgsmål om, hvorvidt offentlige midler i nogle tilfælde kan bruges til at omstrukturere industrien, så er svaret, at det under nogle omstændigheder er hensigtsmæssigt, hvis området kvalificerer sig til strukturfondstøtte eller regionaludviklingsstøtte. Det vil også gælde i tilfælde af tab af indtægter fra toldfrit salg. Hvis der var at modforslag, der i sig selv var kvalificeret til at modtage offentlige midler, så ville det være kvalificeret. Hele formålet med ændringen i forordningen er at styrke konkurrenceevnen, hvilket skulle betyde en generel fordel for offentligheden - hvis ikke på kort sigt, så på langt sigt.

Formanden
Mange tak, hr. Henderson.
Hr. Gallagher, lad mig respektfuldt minde Dem om, at i henhold til forretningsordenen skal tillægsspørgsmål stilles, når hovedspørgsmålet præsenteres. De kan altså ikke stilles før dette tidspunkt, for dette kunne naturligvis give nogle medlemmer fortrin frem for andre. Vi har derfor i hold til forretningsordenen fastsat, at tillægsspørgsmål accepteres kronologisk umiddelbart efter præsentation af hovedspørgsmålet.
Spørgsmål nr. 11 af Angela Billingham (H-0520/98):
Om: Tilfældet Els Pins Park, Moraira, Alicante
For over 13 år siden begik to spanske statsborgere en kriminel handling over for 54 europæiske borgere (ikke-spanske), da de solgte dem ejendom i Els Pins Park, idet de var vidende om, at hele ejendommen var belastet af lån på 63 millioner pesetas.
Det tog det spanske retsvæsen 11 år, før sagen kom for retten den 28. maj 1996. I 1996 blev en af byggeentreprenørerne dømt skyldig, og den anden fik ikke nogen dom. Ejerne indgav en klage, fordi byggeentreprenøren for to år siden ikke fik nogen dom.
De har stadig ikke modtaget nogen endelig dato for behandling af klagen. Kunne Rådet anmode den spanske regering om at oplyse, hvorfor det tog så lang tid, inden denne sag kom for retten og anmode den om underretning, når datoen for behandling af klagen er fastsat? Hr. Henderson, jeg beder Dem venligst besvare fru Billinghams spørgsmål.

Henderson
Jeg takker det ærede medlem for spørgsmålet og erkender de problemer, de involverede i Els Pins Park-tvisten har haft med deres ejendomme, men Rådet kan beklageligvis ikke blande sig i verserende nationale strafferetssager.

Billingham
Jeg er taknemmelig for svaret, uanset hvor negativt det forekommer at være. Det er virkelig en trist historie, der har vakt interesse hos medlemmer i alle sider af Parlamentet. Vi har også søgt at få Parlamentets formand til at intervenere. Men jeg kan fortælle Dem, at selv med Deres svar er tingene blevet endnu værre. Da jeg stillede spørgsmålet, drejede det sig om en appel. Vi har nu efterfølgende erfaret, at denne appel er blevet hørt. Ingen blev notificeret om appellen. Derfor mødte ingen af sagsøgerne frem. Ingen har nogen anelse om resultatet af denne appel. Helt ærligt, så er folk helt desperate. Nogle folk har allerede mistet deres ejendom. Andre er i færd med at miste deres ejendom. For mig at se, så er der her tale om et rent dødvande. Det forekommer mig, at der ikke findes en procedure i Parlamentet, Rådet, Kommissionen eller nogen som helst anden organisation, der kan hjælpe disse mennesker.
Derfor søger jeg yderligere erkendelse af, at der er et problem.

Henderson
Jeg takker det ærede medlem for tillægsspørgsmålet. Jeg erkender situationens alvor på den måde, den påvirker de direkte involverede parter. Nogle af borgerne i min valgkreds har også været involveret i vanskelige situationer, der meget minder om denne. De har i sidste ende været nødt til at søge juridisk bistand.
Da disse sager i øjeblikket behandles af de nationale straffedomstole, er det ikke passende, at jeg kommenterer dem yderligere, men jeg vil blot erkende, at der er tale om et alvorligt problem.

Formanden
Spørgsmål nr. 12 af Paul Rübig (H-0521/98):
Om: Udgifter til reform af toldlovgivningen
Som tidligere medlem af det parlamentariske undersøgelsesudvalg om toldsvindel glæder jeg mig principielt over ethvert initiativ, der skal gøre proceduren mere effektiv og mere sikker med hensyn til svindel. Men jeg støtter også en fornuftig og frem for alt anvendelig reform af toldlovgivningen under hensyntagen til kravene fra SLIM og Fiche d'Impact. Desuden bør også samtlige involverede parter i videst muligt omfang inddrages - toldmyndigheder, handelspartnere, transportører samt banker og forsikringer.
Kan det tilstedeværende rådsmedlem i den forbindelse oplyse, hvorledes den ny toldordning påvirker det europæiske erhvervslivs omkostninger? Hr. Henderson, jeg beder Dem venligst besvare hr. Rübigs spørgsmål.

Henderson
Rådet tillægger kampen mod bedrageri stor betydning, og en nedbringelse af toldsvindel er et af de primære mål med det aktuelle arbejde med at reformere transitsystemet.

Rübig
Hr. formand, spørgsmålet om toldlovgivningen og transitten handler om, at det nuværende forslag fra Kommissionen i praksis de facto ikke kan gennemføres. Vi står over for en udvidelse af EU. Vi ønsker at drive handel med disse lande, og den nuværende udformning af systemet beskriver det, som om samtlige varer er følsomme varer såsom cigaretter, kød og alkohol. Faktum er, at de normale handelsforretninger udgør 99 %, og at de formelle forestillinger, man p.t. oplever her i salen, overhovedet ikke kan gennemføres i praksis. Derfor: Hvis systemet, sådan som Kommissionen har fremlagt det nu, træder i kraft, er det absolut dødeligt for de økonomiske forbindelser. Jeg mener ikke, man bør vælge disse strenge bestemmelser for stykgods og for dagligvarer, sådan som det er påtænkt for de følsomme områder.

Henderson
Jeg har ikke meget at tilføje ud over, at der er brug for en reform. Den præcise udformning af en sådan reform skal findes på en afbalanceret og afpasset måde. Hvor der opstår nye udgifter, skal de afholdes. Man kan håbe, at der på langt sigt kan blive tale om besparelser, fordi et nyt system vil hindre de misbrug, der tidligere har kostet offentlige indtægter.

Tomlinson
Jeg var fascineret af hr. Rübigs spørgsmål, specielt fordi det drejede sig om det undersøgelsesudvalg, jeg var formand for. Jeg vil blot spørge rådsformanden, om han er enig i undersøgelsesudvalgets primære konklusioner, specielt konklusionerne vedrørende den betydning, som en datamatisering kan få med henblik på at forhindre tab som følge af svindel med punktafgifter til medlemsstaterne og egne indtægter til Den Europæiske Unions budget? Er De opmærksom på, at transitsystemet i sin nuværende udformning er så skrøbeligt, at der går milliarder af ecu tabt i medlemsstaterne, og at der er brug for en ihærdig indsats fra medlemsstaterne for at skabe den nødvendige hast og politiske vilje til at løse problemet? Kan De forsikre os om, at formandskabet vil sørge for, at dette fortsætter?

Henderson
Jeg takker det ærede medlem for tillægsspørgsmålet. Svaret er, at Rådet er bekendt med den rapport, som blev udarbejdet af det ærede medlems undersøgelsesudvalg. Rådet har tilsluttet sig planen i hovedtræk, og den erkender, som jeg nævnte i forbindelse med et spørgsmål tidligere på dagen, at edb er et meget vigtigt aspekt i enhver form for ændring, da det gør det muligt at holde øje med gennemgående gods. Dette vil forhåbentlig gøre en ende på svindel og på langt sigt, når systemet er kommet på plads, medføre en stigning i de offentlige indtægter.

Formanden
Spørgsmål nr. 13 og 14 af henholdsvis hr. Dupuis og fru Stenzel bortfalder i henhold til forretningsordenens artikel 41, da de vedrører situationen i Kosovo, og som De ved, er denne forhandling medtaget på dagsordenen.
Spørgsmål nr. 15 af Nikitas Kaklamanis (H-0524/98):
Om: Uafhængighed i det nordlige Iperos
I henhold til FN-pagten er uafhængighed en af de ukrænkelige borgerrettigheder. I EU er selvstændighed almindeligt med lande såsom Italien, Spanien og Finland, der har en grundlæggende ret til et selvstændigt område på deres territoriale område. Nordiperos er et område i Albanien, hvor retten til selvstændighed er nedfældet i bestemmelser om beskyttelse af indbyggernes sprog og religion (helt tilbage til den 17. maj 1914 gennem Korfu-protokollen). Denne protokol blev dengang underskrevet af de befuldmægtigede repræsentanter for de nuværende EUstater (Italien, Storbritannien, Tyskland, Østrig og Frankrig) samt af Albaniens særlige repræsentant.
Hvorledes forholder Rådet sig til ovennævnte emne, som drejer sig om beskyttelse af menneskerettighederne i et land, som ønsker tilnærmelse til EU, men som i årevis har nægtet at opfylde de forpligtelser, det har indgået? Hr. Henderson, jeg giver Dem ordet, så De kan besvare hr. Kaklamanis' spørgsmål.

Henderson
Formandskabet glæder sig over de store fremskridt, som Albanien har gjort med hensyn til rettigheder for de grækere, der lever i den sydlige del af Albanien. Formandskabet opmuntrer Albanien til at fortsætte forbedringerne i dette område. Albanien har gentagne gange erklæret sig villig til at respektere det græske mindretals rettigheder i overensstemmelse med internationale standarder.

Kaklamanis
Hr. Henderson, jeg beklager meget, men de svarede ikke på mit spørgsmål. De svarede på et andet spørgsmål, som jeg ikke har stillet Dem. Jeg taler helt åbent. Skelner det britiske formandskab mellem gode og dårlige selvstyrer? Giver det nogle folk ret til selvstyre og ikke til andre? Deres lands underskrift findes i Korfu-protokollen fra 1914, der taler om selvstyre for det nordlige Iperos. Jeg må nu spørge Dem: Hvordan er det muligt, at EU - under Deres formandskab - nægter at praktisere noget, der bærer fem EU-landes underskrifter plus Albaniens, mens det med våben gerne vil give Kosova-albanerne selvstyre? Jeg beder Dem svare mig på mit specifikke spørgsmål, ligesom jeg også gerne ser, at De svarer mig på, om den græske regering, under de diskussioner, der foregår i Rådet om selvstyre for Kosovo, har stillet spørgsmålet om selvstyre for det nordlige Iperos.

Henderson
Jeg henviser til mit tidligere svar om, at man er kommet med en politisk opfordring til Albanien om at respektere rettighederne for de grækere, der bor i den sydlige del af Albanien. Den albanske regering har erklæret sig villig til at overholde de pågældende internationale standarder. Den græske regering har ikke rejst sagen i Rådet - eller hvis den har, er jeg ikke bekendt dermed.
Hvad angår det generelle spørgsmål, så kan man ikke sige, at løsningen skal være den samme i enhver situation i ethvert område eller land i verden, hvor der er uenighed om regionalt selvstyre i den ene eller den anden form. Man må se på situationen i det enkelte land. De, der føler sig som en forfulgt minoritet, kan godt ønske sig forskellige løsninger i forskellige lande, skønt de forfølges på omtrent samme måde, af alle mulige historiske, politiske eller økonomiske grunde. Det er derfor nødvendigt at se på den enkelte situation. Men generelt set er det i overensstemmelse med den albanske regerings erklæring om støtte til at give befolkningen i Kosovo større indflydelse på deres egen situation, når den albanske regering inden for egne grænser erkender, at der skal tages særligt hensyn til det græske mindretal, der lever i den sydlige del af Albanien.

Formanden
Spørgsmål nr. 16 af Hugh McMahon (H-0526/98):
Om: Fjernelse af handelshindringer
Rådet bedes redegøre for indholdet af den aftale, der blev indgået på Rådets (Indre Marked) møde den 18. maj vedrørende lovgivning om fjernelse af handelshindringer.
Navnlig bedes det redegøre for, hvilke beføjelser Kommissionen har fået til at kræve, at medlemsstaterne træffer de »nødvendige og hensigtsmæssige foranstaltninger« til fjernelse af sådanne handelshindringer? Hr. Henderson, jeg beder Dem venligst besvare hr. McMahons spørgsmål.

Henderson
Rådet nåede til enstemmighed om en forordning og en resolution om det indre markeds funktion i forhold til den frie bevægelighed af varer blandt medlemsstaterne. Parlamentet vil atter blive hørt om teksten i forordningen, da den er væsentligt forskellig fra den tekst, som Kommissionen oprindeligt foreslog. Ifølge forordningen skal Kommissionen anmode en medlemsstat om at handle inden for en fastlagt tidsfrist. Medlemsstaten har derefter fem dage, hvor den enten kan beskrive, hvad den agter at gøre, eller kan fremsætte grunde til, at den ikke mener, at der er tale om en handelshindring. Forordningen opretter også en informationsmekanisme, der skal holde alle medlemsstater informeret om eksisterende eller mulige handelshindringer samt om, hvad der gøres for at fjerne disse.

McMahon
Jeg takker rådsformanden for det fyldestgørende svar. Det glæder mig, at det britiske formandskab har dæmpet Kommissionens nidkærhed. Kommissionen ønskede oprindeligt at få overdrevent store beføjelser, hvilket ville have begrænset retten til at strejke og udføre lovlig fagforeningsvirksomhed. Kan Rådet ikke give mig ret i, at der nu er tale om et mere fornuftigt kompromis, og at der utvivlsomt vil blive fremsat vellykkede forslag fra Europa-Parlamentet, når den kommer med en udtalelse?

Henderson
Jeg har kendt hr. McMahon i en årrække, og som sædvanlig er jeg enig i hans synspunkt. Jeg tager med glæde imod lykønskningerne vedrørende Rådets syn på denne sag. Jeg kan forsikre Dem om, at vi i forbindelse med en revideret udtalelse vil sørge for, at foranstaltningerne ikke påvirker strejkeretten eller andre grundlæggende rettigheder.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 17.
Spørgsmål nr. 18 af Gary Titley (H-0537/98):
Om: Problemer for arvtagere i EU
En af mine vælgere har fået testamenteret et bo efter en slægtning. Han har fået at vide, at eftersom forskellige dele af boet befinder sig i henholdsvis Irland og Det Forenede Kongerige, må han følge de juridiske procedurer og afholde udgifterne til indhentning af eksekutorattest og fuldmagt i begge lande. Hvilke forslag agter Rådet at fremsætte for at sikre en harmonisering af retlige procedurer for fødsler, indgåelse af ægteskab og død, således at det indre marked fremover vil kunne tjene Europas borgere fra vugge til grav? Hr. Henderson, jeg beder Dem venligst besvare hr. Titleys spørgsmål.

Henderson
Rådet har ingen planer om at harmonisere de gældende procedurer i EU's medlemsstater vedrørende arv af fast ejendom ved dødsfald. I betragtning af de meget forskellige nationale arveretlige regler - specielt vedrørende familieværdier - og formaliteterne vedrørende udarbejdelse af testamenter samt procedurerne for administrering heraf, så ville de tekniske problemer i forbindelse med et sådant projekt være enorme. Det ærede medlem har i denne forbindelse også spurgt til en eventuel harmonisering af retlige procedurer for fødsler, indgåelse af ægteskab og død. Jeg vil gøre opmærksom på en konvention om jurisdiktion og anerkendelse og håndhævelse af domme i ægteskabelige forhold, som Ministerrådet tilsluttede sig i slutningen af maj.
En vigtig fordel ved denne aftale er, at medlemsstaternes kendelser i skilsmissesager og lignende sager, herunder kendelser vedrørende børn i forbindelse med skilsmisser, generelt vil blive anerkendt i hele Den Europæiske Union med et minimum af proceduremæssige krav. Hvis dette bliver fremmet yderligere gennem en regulering af skilsmisseretternes kompetence, så vil det kunne være medvirkende til at undgå den aktuelle forvirring i retssalene i Den Europæiske Union.

Titley
Jeg vil gerne takke rådsformanden for det fyldestgørende svar. Efter at jeg formulerede dette spørgsmål, har jeg indset, at problemet er langt mere omfattende, end jeg først havde antaget. En af fordelene ved det indre marked er, at folk nu kan besidde ejendomme overalt i Den Europæiske Union. Mange mennesker udnytter disse bestemmelser til at trække sig tilbage til lande som f.eks. Spanien. Det drejer sig primært om ældre mennesker, og når de dør, så bliver deres familier fanget i et juridisk mareridt. Jeg forstår, at det er umuligt at harmonisere retssystemer, men som rådsformanden sagde, så er vi netop blevet enige om en konvention om skilsmisser. Jeg vil tro, at hvis vi kan håndtere skilsmisser, så kan vi også håndtere dødsfald. Kunne princippet vedrørende den konventionelle skilsmisse, hvor der er en gensidig anerkendelse af medlemsstaternes retssystemer, ikke også finde anvendelse i dette tilfælde? Jeg vil tro, et det bliver et større problem. Hvis vi skal bygge et folkets Europa, så må vi løse de basale problemer vedrørende fødsler, død og indgåelse af ægteskab, således at det indre marked fremover vil kunne tjene borgerne fra vugge til grav.

Henderson
Jeg er ikke overbevist om, at alle er enige i, at hvis vi kan håndtere skilsmisser, så kan vi også håndtere dødsfald. Det er kompliceret nok at håndtere en skilsmisse. Men jeg tror, at det ærede medlem bringer et vigtigt emne på bane. Efterhånden som Europa bliver et mere mobilt område og folk flytter fra en del af Den Europæiske Union til en anden, så vil der i stigende grad opstå problemer på grund af denne flytning af folk, specielt når det drejer sig om mange mennesker - og tallet er stigende. Jeg tror, at alle os i Det Forenede Kongerige har venner, der har trukket sig tilbage til Spanien eller Irland. Jeg er sikker på, at alle medlemmerne fra de andre medlemsstater kan finde lignende eksempler, så jeg tror, at medlemmet bringer et vigtigt emne på bane. I mit oprindelige svar forklarede jeg Rådets aktuelle holdning, men det vil være klogt for os alle at overveje dette yderligere. Under dette formandskab vil det ærede medlem have bemærket, at de retlige og indre anliggender er blevet et livligt område, hvor der er sket mange ændringer, og hvor der er indledt mange fremtidige ændringer. Det er et område, hvor de personer, der har været involveret i dette spørgsmål, ønsker at tænke sig om en ekstra gang, fordi der er behov for praktiske løsninger.

Formanden
Spørgsmål nr. 19 af Marie-Paule Kestelijn-Sierens (H-0540/98):
Om: EU-støtteordningen for skolemælk
Kan Rådet forklare, hvorfor steriliseret sødmælk i henhold til artikel 2 i Rådets forordning 1842/83 som den eneste form for sødmælk er udelukket fra EUstøtteordningen for skolemælk på trods af, at det er den eneste form for sødmælk, som sælges i glasflasker? Er Rådet ikke enig i, at skoler, som af pædagogiske og miljømæssige hensyn vælger at udlevere mælk i glasreturflasker, med urette forfordeles gennem denne støtteordning? Hr. Henderson, jeg beder Dem venligst besvare fru Kestelijn-Sierens' spørgsmål.

Henderson
formand for Rådet. (EN) Steriliseret sødmælk og letmælk har ikke kunnet modtage støtte i henhold til EF's skolemælksordning, siden den blev indført i 1977. Da ordningen blev indført, tog man i forbindelse med listen over tilskudsberettigede produkter højde for markedssituationen, tilgængelighed samt den type produkter, der faktisk blev leveret til skoler på daværende tidspunkt. Listen er på medlemsstaternes opfordring blevet ændret i årenes løb, men der har ikke været ønsker om at få tilføjet steriliseret mælk eller mælk uden smag. En medtagelse af sådanne produkter ville kræve en ændring af Rådets forordning nr. 1842/83 eller af de detaljerede gennemførelsesforordninger i Kommissionens forordning nr. 3392/93, der indeholder hjemmel for en undtagelse for de anførte former for varmebehandling.
Det overrasker mig, at steriliseret sødmælk i nogle medlemsstater er den eneste type mælk, der sælges i glasflasker. I Det Forenede Kongerige sælges både pasteuriseret mælk og UHT-mælk i glasflasker, mens steriliseret mælk ofte sælges i plasticflasker. Der er selvfølgelig ingen sammenhæng mellem beholdertypen og tilskudsberettigelse.

Kestelijn-Sierens
Jeg takker formanden for Rådet for hans svar, men jeg har stadigvæk det problem, at mellem en fjerdedel og halvdelen af alle skoler i Belgien tilbyder elverne mælk i glasflasker. Det drejer sig om steriliseret sødmælk, der kun kan tilbydes i flasker af glas. For at finde en løsning skal direktivet tilpasses, fordi steriliseret mælk udelukkes i direktivet. Det betyder, at miljøbevidste skoler ikke får tilskud, fordi de anvender flasker af glas. Jeg henstiller derfor om, at det pågældende direktiv tilpasses.

Henderson
Jeg er så vant til at besvare spørgsmål i det britiske parlament med et nej, at jeg undertiden finder det helt svært at sige ja. Jeg vil sige til det ærede medlem, der stillede dette spørgsmål, at det var et reelt emne, hun bragte på bane. Hidtil har medlemsstaterne ikke anmodet om at få steriliseret mælk med på listen. Som jeg forstår det, så udgør steriliseret mælk 5 % af markedet for flydende mælk i Den Europæiske Union. Hvis der er behov for en ændring af forordningen, så kunne den belgiske regering måske overveje at forelægge sagen for Kommissionen. Hvis der er nogen logik i sagen, så vil der være receptivitet i svaret

Formanden
Spørgsmål nr. 20 af Maj Theorin (H-0541/98):
Om: Forbindelserne mellem EU og Indien
Indien har foretaget fem atomprøvesprængninger og dermed skabt ustabilitet i regionen. Pakistan har på sin side bebudet også at ville gennemføre atomprøvesprængninger. Risikoen for en ny kernevåbenoprusting, ikke blot regionalt, men også globalt, er åbenbar.
EU er en vigtig samarbejdspartner for Indien. EU råder over politiske, økonomiske og diplomatiske ressourcer. USA går ind for sanktioner mod Indien. Men også andre midler er mulige. Samarbejdsaftaler kan afbrydes, bistand indstilles og al eksport af våben eller våbendele forbydes.
EU har således mulighed for ikke blot i ord, men også i handling at kritisere Indien. Hvilke foranstaltninger mener Rådet at EU bør træffe? Hr. Henderson, jeg beder Dem venligst besvare fru Theorins spørgsmål.

Henderson
Det Europæiske Råd glædede sig over konklusionerne fra mødet med udenrigsministrene fra P5-landene i Genève den 4. juni og fra mødet med udenrigsministrene fra G8-landene i London den 12. juni som positive bidrag til processen med at tilskynde Indien og Pakistan til at finde en konstruktiv løsning på de spørgsmål, der skiller dem ad. Rådet glædede sig også over nogle udenrigsministres beslutning den 12. juni om at oprette en ekspertgruppe for at fremme ikke-spredning af kernevåben i Sydasien.
Rådet har tidligere opfordret Indien og Pakistan til hurtigst muligt at indlede en dialog om spørgsmål vedrørende regional stabilitet og vedtage tillidsskabende foranstaltninger for at mindske spændingen. Rådet har endvidere opfordret de to lande til at ratificere den omfattende traktat om undladelse af atomprøvesprænginger. Fælles forhandlinger om en traktat til nedbringelse af fissilt materiale kræver streng kontrol med nuklearrelateret eksport og forpligter dem til ikke at samle eller opstille kernevåben.
Medlemsstaterne har allerede arbejdet for en udskydelse i behandlingen af lån til Indien via Verdensbanken og andre internationale finansielle institutioner, og de vil undersøge, hvorvidt det er tilrådeligt, at en international finansiel institution låner penge til Pakistan i lyset af de økonomiske og finansielle omstændigheder. Rådet har også bedt Kommissionen om at undersøge, hvorvidt Indien og Pakistan fortsat er berettiget til at modtage tilskud under den generelle præferenceordning.

Theorin
Det var jo en ordentlig liste over forslag, som man ønsker gennemført, og især fordømmelsen af Indien og Pakistan. Der var imidlertid en foranstaltning, som ganske tydeligt manglede, nemlig at man var villig til at iværksætte foranstaltninger vedrørende våbeneksport eller eksport af dele af våben til Indien og Pakistan.
Målt i procent er Indien på det militære forskningsområde efter USA det mest oprustede land, vi har i verden. Indiens nye premierminister har foreslået en stigning på 100 % på fem år. Det er altså en meget farlig situation, som vedrører både konventionelle våben og atomvåben i denne region. Det er en alvorlig situation, som kræver reaktion og handling fra omverdenens side. Men det er naturligvis også sådan, at de fem permanente atomvåbenmagter må tage deres ansvar og opfylde de forpligtelser, de har lovet i ikke-spredningsaftalens artikel 6, det vil sige seriøst forhandle sig frem til en reel atomvåbennedrustning. Ellers er der ingen aktioner, der bliver troværdige.

Henderson
Jeg takker det ærede medlem for tillægsspørgsmålet. Det glæder mig, at hun fandt det oprindelige svar rimeligt dækkende. Hun var noget kritisk over for den manglende våbenembargo. Jeg må sige, at der ikke er consensus i Rådet herfor. Men selv hvis der var, så ville en embargo næppe være effektiv, fordi Rusland i den aktuelle situation er den primære våbenleverandør til Indien.

Titley
Jeg vil gerne sige, at jeg har været meget glad for at tilbringe onsdag eftermiddag i selskab med hr. Henderson gennem de seneste seks måneder. Jeg glæder mig til det østrigske formandskab.
Vil rådsformanden ikke give mig ret i, at den aktuelle situation forstærker behovet for, at de vestlige magter tager den farlige potentielle usikkerhed i denne region alvorligt, speciel i lyset af Indiens og Pakistans aktuelle Kashmir-problematik samt de fortsatte tvistigheder mellem Indien og Kina? Vi bør derfor stræbe efter et helt nyt politisk initiativ for at sikre større stabilitet i regionen.

Henderson
Jeg vil gerne sige til det ærede medlem, at det er rart at arbejde sammen med en person, der er så let at stille tilfreds, og at jeg ser frem til fortsat at prøve på at tilfredsstille ham i andre fora og ved andre lejligheder.
Han har ganske ret i, at de seneste begivenheder i Indien og Pakistan øger behovet for, at resten af verden går ind i en dialog med disse to lande og de øvrige nabolande for at forsøge at skabe en stabilitet, der vil sikre, at det, der var et relativt lille problem, men som er vokset til et meget større problem, ikke bliver et endnu større problem fremover. Det ærede medlem gør ganske ret i at gøre Rådet opmærksom på dette.
Hr. formand, inden jeg sætter mig ned, vil jeg blot sige, at dette er enden på de seks måneder, hvor jeg har aflagt beretning til Parlamentet, og at det har været en fornøjelse at arbejde under Deres gemytlige, høflige og retfærdige formandskab. Jeg undskylder, at luftfartsselskabernes flyveplaner ved en eller to lejligheder ikke har passet sammen med enten Parlamentets eller min tidsplan, hvilket har været årsag til en afvigelse fra vores oprindelige planer. Men jeg håber, at vi har nået, hvad vi skulle, og jeg vil sige Dem mange tak for Deres formandskab.

Formanden
Mange tak, hr. Henderson.
Mine damer og herrer, vi slutter nu med spørgetiden. Spørgsmål nr. 21-44 vil blive besvaret skriftligt.
Som hr. Henderson har påpeget, markerer mødet i dag afslutningen på disse seks måneders samarbejde med hensyn til spørgsmål til Rådet. Jeg vil gerne sige til hr. Henderson, at ikke kun hr. Titley er tilfreds med at have delt nogle af disse eftermiddage med Dem, også dette formandskab, som har haft den ære og tilfredstillelse at dele alle disse onsdag eftermiddage med Dem, vil give udtryk for sin taknemmelighed og tilfredshed og samtidig vil jeg oprigtigt ønske Dem alt godt for fremtiden, idet jeg håber vi en dag vil støde på hinanden igen enten her eller et andet sted. I et af de sidste spørgsmål blev der gentagne gange sagt, at pensionister ofte rejser til Spanien. Hr. Henderson, det er også rart at rejse til Spanien, før man bliver pensioneret. Jeg håber, at vi også kan mødes der.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.00 og genoptaget kl. 21.00)

Bekæmpelse af skadelig skattekonkurrence (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A4-0228/98) af Secchi for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om en pakke til tackling af skadelig skattekonkurrence i Den Europæiske Union (KOM(97)0564 - C4-0333/98).

Svensson
Hr. formand, jeg vil gerne gøre Præsidiet opmærksom på ufuldstændigheder i teksten til den betænkning, som vi nu diskuterer. Den tyske version og den svenske version indeholder 22 punkter. Den engelske version indeholder derimod 35 punkter. Vi finder det alle vigtigt, at vi i morgen ved, hvad det er, vi stemmer om.

Formanden
Mange tak, hr. Svensson. Det noterer vi os. Der vil blive taget hensyn til det, De har sagt. Det kan jeg love Dem.

Vanhecke
Hr. formand, det er faktisk logisk, at efter Den Europæiske Monetære Union og i overensstemmelse med projektet om et føderalt Europa, påduttes vi alligevel lidt efter lidt også ensretningen, om vi vil det eller ej. Før eller siden måtte harmoniseringen af skattesystemerne i medlemsstaterne komme på tale. Jeg er derfor også bange for, at drøftelserne i dag kun er første akt i en lang historie. Det pakkes ganske vist ind under overskriften »bekæmpelse af skadelig skattekonkurrence«, men det kommer i virkeligheden ud på det samme: Langsomt, men meget systematisk overføres medlemsstaternes beføjelser til et føderalt plan.
Nu er jeg ikke modstander af vidtgående europæisk samråd og samarbejde, men jeg befinder mig som flamlænder også i en meget god position til at være kritisk over for denne form for ensretning. Flamlænderne har således erfaret, at de inden for den føderale belgiske stat ikke har mulighed for på f.eks. det sociale område eller med hensyn til skattetrykket på arbejde - nota bene for egen regning - at gennemføre den meget nødvendige nedsættelse af skatterne, fordi denne nedsættelse støder på veto fra den føderale partner i Vallonien.
Man kan således med rette og med god grund spørge om den hypotetisk skadelige skattekonkurrence, som man påstår at bekæmpe - og som trods alt har en række fordele - om den i den sidste ende ikke er et mindre onde end den føderale enhedspølse, der truer med at erstatte den. For jeg vil gerne minde om, at de store virksomheder og de store kapitalejere uden problemer kan forlade Den Europæiske Union for at opnå skattefordele, noget som den almindelige borger jo ikke kan.
Til sidst må jeg med lidt dårlig samvittighed bemærke, at der i de europæiske institutioner også tilkendes alle mulige skattefordele, som heller ikke eksisterer for de almindelige borgere i medlemsstaterne. Den der vil harmonisere og ensrette skulle måske begynde med sig selv eller droppe sagen.

Metten
Hr. formand, euroen har fået medlemsstaterne til at indse, at det er nødvendigt med en vis form for harmonisering af de direkte skatter. Adfærdskodeksen mod skadelig skattekonkurrence fra 1. december sidste år er den første skrift på væggen og forhåbentlig kommer der også en aftale om beskatning af valutaudlændinges renteindtægter. Nødvendigheden af disse initiativer er vi alle klar over. Skattetrykket forskydes allerede siden 1980 fra mobile faktorer som kapital til den mindre mobile faktor arbejde. Uden at denne tendens brydes, vil Europa ikke være i stand til drastisk at nedbringe arbejdsløsheden, der stadigvæk ligger på 11 %.
Secchi-betænkningen erkender den nævnte nødvendighed om en vis harmonisering af de direkte skatter for at undgå et kapløb mod bunden. Meget imod min gruppes vilje er der imidlertid i nærværende betænkning introduceret et nyt koncept, nemlig fordelagtig eller sund skattekonkurrence. Det finder jeg er et meget forvirret koncept, der forudsætter, at der også findes skattekonkurrence, der har gode samfundsmæssige virkninger. Det er ganske vist sådan, at der altid vil være forskelle i beskatningen, og at disse forskelle vil skabe konkurrence. I den henseende er skattekonkurrence uundgåelig. Men det er vanskeligt at indse, hvordan denne konkurrence kan være til fordel for andre end dem, den omfatter. Virkningen af disse skatteforskelle er i hvert fald, at der udøves et konstant pres på regeringerne om at sænke deres satser. I det omfang skattekilden bliver mere mobil, er det vanskeligere at modstå dette pres. Resultatet viser sig dog sjældent at føre til skattelettelser, men snarere til, at skattetrykket forskydes til den mindst mobile kilde, nemlig arbejde. Det er lige nøjagtigt det, vi har set i de forløbne år. Det er en af grundene til den høje arbejdsløshed i Europa.
Kære parlamentarikere fra højre side af Parlamentet, var det ikke bedre først at tænke sig om, inden der fremsættes så forvirrede begreber som skattekonkurrence.

Thyssen
Hr. formand, det indre marked har fejret sin femte fødselsdag, og som ordføreren lige har nævnt, vil den fremtidige euro gøre det mere gennemsigtigt og effektivt. Alle er imidlertid klar over, at det indre marked kun kan fungere godt, hvis der ud over fjernelsen af de klassiske forhindringer for den frie bevægelighed også føres en god konkurrencepolitik. På dette område har Kommissionen vidtgående beføjelser, og der reageres kraftigt mod uretmæssig og konkurrenceforvridende adfærd fra virksomhederne. Men desværre råder Kommissionen ikke over det samme kraftige instrument, når det drejer sig om at fjerne de skadelige virkninger af skattekonkurrencen. Så længe dette ikke ændres, vil medlemsstaterne forsætte med at overbyde hinanden med særlige regler for ikke-bosiddende, og virksomhedernes og privates skatteshopping vil øges.
Endvidere bliver faren for erosion i statsindtægterne reel, hvilket er meget uheldigt i en periode med budgetmæssige balanceøvelser. Til sidst vil, på trods af alle diskussioner om beskæftigelse, tendensen i det forløbne tiår mod at aflaste mobile faktorer til ulempe for de mindre mobile arbejdsfaktorer ikke kunne vendes. Det er derfor godt, at Kommissionen har indgivet denne pakke, og at Rådet endelig har truffet beslutning om, at der skal ske noget. Det blev understreget i Cardiff.
Det er en forsigtig begyndelse. Der er fortsat ikke tale om harmonisering på nogen af de tre udvalgte prioritetsområder, derfor begrænser man sig her og der til koordination. Metoden i pakken hjælper Europa og medlemsstaterne fremad, men det er en meget minimal pakke, der kun indeholder tre produkter. De indirekte skatter og grænsearbejdet lider også alvorligt under manglen på skattemæssig harmonisering. Den af Kommissionen fremsatte pakke er for os et udmærket politisk træk, men kun for så vidt det drejer sig om det første skridt og på betingelse af, at flere følger, også med hensyn til beslutningstagningsproceduren. For det kan vel ikke være sådan, at medlemsstaterne opretholder enstemmighedsreglen og giver deres befolkning indtryk af, at de sikrer deres myndighed i skattesager, mens præcis den samme enstemmighedsregel forhindrer medlemsstaterne i at realisere den harmonisering, der er nødvendig for at modvirke den skadelige skattekonkurrence og erosionen i skatteindtægterne. Med opretholdelsen af enstemmighedsreglen saver medlemsstaterne selv benene af den formelle indflydelses stol, som de så gerne klamrer sig til.
Hr. formand, inden jeg slutter af, har jeg tre spørgsmål til kommissæren. For det første, der er oprettet en adfærdsarbejdsgruppe, der skal give konkrete forhold indhold. Hvordan er den demokratiske kontrol hermed? For det andet, er det Kommissionens intention at slå til lyd for en eller flere af disse foranstaltninger uden for OECD? For det tredje og til sidst, hr. formand, hvornår kan de småhandlende i grænseregionerne forvente, at momssatserne kommer til at ligge nærmere hinanden? Med lykønskninger til ordføreren.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil for det første gerne lykønske ordføreren med hans betænkning. Vi er enige i forslagene i Monti-pakken. Den uærlige konkurrence på området for erhvervsbeskatning skal fjernes. En konkurrence, der inden for fem år er kommet i stand med alle mulige skattemæssige konstruktioner som medlemsstaterne udarbejder for at snuppe virksomheder fra hinanden. Det er også nødvendigt med en ordning for opsparinger. Der foretages allerede her og der beregninger af, hvor meget de nye regler vil indbringe de nationale kasser. Vi skal dog ikke gøre os nogen illusioner, fordi sparepengene også finder vej ud af Unionen. Rådet bemærker med rette i sine konklusioner fra 1. december sidste år, at vi skal sikre de europæiske finansmarkeders konkurrenceevne. I den forbindelse tror jeg, at en løsøreskat på 20 % eller derover vil være kontraproduktiv. Storsparerne vil utvivlsomt investere deres penge uden for Unionen.
Til sidst endnu et spørgsmål til kommissæren. Jeg ved, at teksten til direktivet om skatteordningen for opsparinger ligger klar. Hvornår forventer han, at dette direktiv vil træde i kraft, fordi mange borgere naturligvis er interesserede i dette emne.

Svensson
Hr. formand, i betænkningen finder jeg kritikken af de såkaldte skatteparadiser samt kravene om minimumsniveauer og om bankers informationspligt positivt. Derimod er tanken om en mere generel skatteharmonisering urealistisk. Det ville være et alvorligt indgreb i de nationale parlamenters prærogativer og i borgernes ret til via valg at udforme deres lands skattepolitik. Det kan desuden skade den statsfinansielle stabilitet. Landene har så forskellige skattesystemer, at man samtidig ville blive tvunget til at harmonisere alle slags skatter. Dette er politisk og praktisk umuligt og en virkelighedsfremmed idé, som vi bør opgive.

Formentini
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig mine kollegers komplimenter til vores ordfører, og jeg lykønsker ham for indholdet i hans betænkning, der også omfatter bemærkninger og kritik rettet mod Kommissionen, men som først og fremmest støtter Kommissionen i dette modige indgreb i medlemsstaternes skattepolitik.
Navnlig nu, hvor Den Økonomiske og Monetære Union er trådt i kraft, er der ingen tvivl om, at man vil få svært ved at fratage medlemsstaterne deres prærogative beføjelser på skatteområdet, når man allerede har berøvet dem det spillerum, de havde på det budgetpolitiske og valutapolitiske område - de vil helt sikkert gøre modstand. Denne aktion fra Kommissionens side har således brug for Parlamentets støtte, og jeg tror, at vores Parlament, der er drevet af en demokratisk tankegang, vil støtte Kommissionens aktion.
Lad os ikke glemme, at næsten alle medlemsstaterne, og især de største af dem, internt har skabt nogle oaser - ikke skatteparadiser, men oaser - hvor beskatningen på en måde er mindre hård. Disse oaser skaber så konkurrence, og dette konkurrencesystem forhindrer en sund og harmonisk administration af beskatningen, der kan give os de økonomiske vækstresultater, vi ønsker, også med hensyn til den økonomiske fremgang.
Jeg vil gerne understrege, at det i øvrigt er nødvendigt at bevare muligheden for at benytte sig af skatteinstrumentet og af skattelempelser, når man har at gøre med områder, der har behov for at udvikle sig - det ser vi nogle meget vigtige eksempler på i Fællesskabet. Dette skal fortsat være muligt, også fordi f.eks. erhvervsbeskatningen kan give de områder, der er i vanskeligheder, mulighed for at komme på omdrejningshøjde med de andre områder i Fællesskabet.

Ettl
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, hr. Secchi har med sin betænkning vist meget stor indfølingsevne, hvilket også er særdeles nødvendigt i dette vanskelige spørgsmål. Men netop her vil jeg gerne gøre opmærksom på, at vi absolut ikke må lukke øjnene for Den Europæiske Unions økonomiske og finansielle realitet. Det er en kendsgerning, at den fælles valuta, at euroen med alle de positive effekter også får en politisk positiv bieffekt, nemlig at den bringer mere bevægelse ind i Den Europæiske Unions samlede politik. Mere bevægelse betyder for mig, at der også på skatteområdet skal til at ske noget!
Det kommer ikke til at blive ved en koordinering. Der må nødvendigvis komme en harmonisering, og det er der mange grunde til. Jeg går selv ind for, at vi skal bort fra princippet om enstemmighed. Europa har brug for en vis koordinering, en bedre koordinering på det skattepolitiske område, og det har det netop, fordi vi i Den Europæiske Union har at gøre med de mest forskelligartede skattetryk; vores arbejde belastes for meget. I koncerner kan man skattemæssigt køre på frihjul. Små og mellemstore virksomheder kan ikke være med her. I virkeligheden lever kun internationale skatterådgivningsfirmaer af disse margener.
Det, vi har brug for, er en bedre koordinering med henblik på at komme bort fra visse former for dobbelt- og flerdobbeltbeskatning. Det må simpelthen ikke være således, at vi i Europa, således som det er tilfældet i Belgien, har koordineringscentre, som yder koncerner eller koncerners datterselskaber betydelige lån, medens renterne deraf tilskrives uden for det pågældende land og igen andetsteds, således at de så godt som ikke beskattes, og hele skattesystemet i virkeligheden omgås. Sådan må det ikke være! Det praktiseres overalt i Europa, og det må man se at komme bort fra. Lige nu er det således, at vi kan benytte muligheden for en bedre harmonisering på dette område.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, jeg vil ikke gentage en eneste af de overvejelser hr. Secchi har gjort sig, jeg støtter ham fuldt ud. Jeg foretrækker at koncentrere mig om overvejelser om det tidspunkt, hvor vi europæere er kommet så langt, at euroen er trådt i kraft.
Vi europæere har fra nu af afstået fra muligheden for at devaluere vores valuta og således kunne genvinde den tabte konurrenceevne ved at skyde genvej. Vi har også afstået fra at gøre den monetære politik til et nationalt instrument til at stimulere beskæftigelsen i Phillips-kurvens mest grundlæggende forstand. Vi har ligeledes afstået fra budgetpolitik ved at indgå denne stabilitetspagt.
Øjeblikket er nu inde til at tackle problemet med skatteharmoniseringen, som endnu ikke er løst. Og her har vi to modsatrettede opfattelser: én - Rådets - opfattelse, som er genert, forsagt og langsom, og en anden opfattelse, som er den, Kommissionen vil gøre gældende.
Efter at have forsikret kommissæren om min personlige støtte til de anstrengelser, han gør for at overvinde Rådets modstand, vil jeg gerne understrege nogle overvejelser om den pakke, der er fremlagt.
Med hensyn til skattekonkurrence er jeg fuldstændig enig i, at det indre marked med en fælles valuta ikke er kompatibelt med skattefordele, der ændrer konkurrenceevnen. Det ville være belejligt, at Kommissionen, foruden afskrivningsregler, fradrag eller støtte til forskellige typer lån, tog hul på det vanskelige problem om statsstøtte.
Hvis der er noget, der er blevet talt om i dagene her op til topmødet i Cardiff, er det nogle af medlemslandenes ønske om, at subsidiaritetsprincippet skal gælde på tværs, således at Kommissionen hverken kan kontrollere, revidere eller undersøge den hjælp, der bevilges gennem offentlige midler. Jeg ser ingen forskel på den hjælp, der kan gives over skattemæssige fradrag, og den, der kan ydes over poster i de offentlige udgifter.
Med hensyn til afgifter på opsparinger deler jeg endvidere Kommissionens opfattelse af, at det er utåleligt at øge beskatningen af produktionsfaktoren arbejdskraft og reducere beskatningen af produktionsfaktoren kapital, men jeg mener, at de foranstaltninger, der sættes i gang, og som vi er ved at undersøge i øjeblikket, er utilstrækkelige.
Selvom dette ikke er det rigtige øjeblik at fremlægge det på, for jeg har ikke tid - tror jeg, at vi bliver nødt til at overveje, om modellen for merværdi beregnet på forbrug, som vi har vedtaget på et andet tidspunkt, stadig er fyldestgørende.
Som afslutning, hr. kommissær, gentager jeg min støtte til bestræbelserne på at overvinde Rådets modstand mod at gennemføre den harmonisering, som vi europæere har behov for i øjeblikket.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, hr. kommissær, Monti-pakken er en god begyndelse til videregående koordination, og det det her drejer sig om er at finde en balance mellem politisk koordination og konkurrence. Det er min opfattelse, at vi på en række politiske områder ikke skal konkurrere helt ned til bunden, men at vi skal samarbejde. I den henseende mener jeg derfor, at adfærdskodeksen med hensyn til selskabsskatten skal udarbejdes nærmere. Sådan som den nu foreligger, er der for mange muligheder for omgåelse, og hele spørgsmålet om momsen er forbigået i disse forslag. Det er beklageligt. Jeg betragter det ikke som kommissær Montis skyld, men først og fremmest som en sag, som Rådet endnu ikke tør gå i lag med. Det samme gælder for de indirekte skatter, som f.eks. miljø- og energi, for derved at undgå, at beskatningen af arbejde, det er allerede nævnt her af flere kolleger, fortsat stiger. Netop den gradvise afskaffelse af dobbeltbeskatning af arbejdsindtægter skal have høj prioritet. Det laster jeg ikke kommissær Monti for, men Rådet.

Lukas
Hr. formand, med indførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union opstår der en hidtil ukendt gennemskuelighed, og dermed vil alle priser og omkostninger kunne sammenlignes fuldstændigt fra den ene medlemsstat til den anden. Herigennem får konkurrenceforvridende forskelle inden for flere områder, som f.eks. miljøafgifter, men naturligvis først og fremmest på skatteområdet en ny og øget dimension.
Det indre marked er med sin fuldstændige liberalisering og bevægelsesfrihed nødt til at have fair konkurrencevilkår, da det ellers kan føre til omlægninger og omstruktureringer, som er i modstrid med den økonomiske og sociale udligning. Skadelig skattekonkurrence kan ødelægge de økonomiske fordele ved det indre marked i de berørte stater og er i modstrid med Den Økonomiske og Monetære Unions logik.
Ret beset ville det at nå frem til den grad af harmonisering af skatter og afgifter, som nu så møjsommeligt tilstræbes, have været en vigtig forudsætning for indførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union. I den henseende er jeg glad for hr. Secchis betænkning, som indeholder en meget klar og fornuftig stillingtagen til Kommissionens meddelelse. Jeg mener, det er vigtigt at fastholde, at koordineringen af skatter og afgifter skal ske i form af en aflastning af faktoren arbejde, hvilket kan gøre den til et vigtigt instrument til bekæmpelse af arbejdsløsheden i Europa. At nå frem til et kompromis mellem suverænitet på skatte- og afgiftsområdet og øget frivillig koordinering af den økonomiske politik er et krav, som ingen stat, der vil, at det indre marked og Den Økonomiske og Monetære Union skal fungere, kan unddrage sig.

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne, nu da det er blevet min tur, udtrykke en varm ros til vores kollega, Secchi, for et godt udført arbejde, der har været specielt vanskeligt, idet det drejede sig om foretage indgreb i nationale, hvilket i visse tilfælde vil sige nationalistiske privilegier.
Jeg foreslog selv i min betænkning om de europæiske industriers konkurrenceevne en skatteharmonisering for at undgå en anarkistisk konkurrence mellem medlemsstaterne og for at skabe gavnlige virkninger for virksomhedernes konkurrenceevne. Jeg glæder mig også over, at ØKOFIN-Rådet har vedtaget en kodeks for god adfærd inden for virksomhedsbeskatning. Lige nu er der tale om reelle fremskridt, og det giver os mulighed for at nære et reelt håb for dette område.
Men der er dog visse punkter i hr. Secchis betænkning, der bekymrer mig noget og giver mig en del tvivl. Jeg mener således, at det meget fordelagtige skøn for en sammenkøring - lavere beskatning og lavere arbejdsløshed - er alt for optimistisk. Fandtes der en så enkel løsning, ville der ikke længere være arbejdsløshed i EU. Samtidigt støtter jeg heller ikke en skattemæssig dumpingpolitik, som ordføreren synes at antyde, idet den vil presse hen imod en negativ konkurrence mellem medlemsstaterne. Til slut vil jeg gerne minde om, at skatteopkrævningen også fører til en omfordeling i samfundet som helhed. Uddannelse, forskning, sikkerhed og infrastrukturer kunne ikke være tilgængelige for alle uden en skattepolitik, der gjorde kraftige offentlige indgreb mulige.
Jeg vil gerne slutte med at sige, at jeg som medlem af Europa-Parlamentet og franskmand er overbevist om, at det er nødvendigt at harmonisere skattepolitikken i Unionen. Vi må i øvrigt have i baghovedet, at denne skattepolitik er et middel til at skabe et politisk EU, og at udelukkende et sådant kan legitimere en fælles EUskattepolitik.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, jeg takker ordføreren for et godt arbejde. Betænkningen giver os en god anledning til at drøfte de midler, som Unionen vil vælge som sine våben i kampen mod den usunde skattekonkurrence mellem medlemslandene. Heterogenitet i de nationale skattesystemer og konkurrence som følge deraf fører til, at de vækst- og beskæftigelsesmuligheder, som det indre marked tilbyder, ikke kan realiseres i deres fulde omfang.
Niveauet af arbejdsbeskatningen i de fleste af Unionens lande er den værste hindring for løsningen af arbejdsløshedsproblemet. Jo højere totalniveauet for arbejdskraftomkostningerne er, des højere er normalt også arbejdsløsheden. Desværre er harmoniseringen ikke nået til denne sektor. Det, som der højst er sket på det nationale niveau, er en usmagelig behandling af beskatning af de udenlandske direktørers løn i forhold til andres samt anvendelse af options- og andre systemer, som sammen med en lav beskatning af kapitalindkomster fører til en øget kapitalisering af produktionen og tilspidser arbejdsløshedsproblemet.
Union har helt rigtigt grebet ind i den indirekte beskatning ved at sigte efter en harmonisering af bl.a. merværdiafgifterne. Til gengæld kan beskatningen af f.eks. cigaretter, alkohol og biler variere ganske væsentligt fra land til land. Når Unionen nu sysler med fjernelsen af det såkaldte tax free-system, har den glemt, at på den måde skabes der kun arbejdsløshed og niveauforskellene i de indirekte skatter bevares.
En skatteparadis kan kun være et land, hvis statsfinanser er i orden eller hvis socialsikkerhed ikke er udviklet til at være tilstrækkelig. Sådanne lande kan konkurrere med lave skatter. Lande, som har et højt beskatningsniveau og som desuden har vanskeligheder med at afbalancere budgettet, anvender til gengæld en negativ skattekonkurrence, det vil sige de belaster befolkningen i deres eget land med høje særskatter. At gribe ind i dette problem er mindst lige vigtigt som at gribe ind i den usunde skattekonkurrence.

Wibe
Hr. formand, jeg synes, at denne betænkning indeholder mange gode ting. Jeg vil dog tage tre ting op, som ikke står der, men som jeg synes måske burde have stået der.
Det første vedrører den ØKOFIN-gruppe, som skal oprettes for at overvåge anvendelsen af denne adfærdskodeks. Dens møder er hemmelige. Vedrørende dette synes jeg, at Parlamentet burde have udtalt, at vi mener, at mødeprotokollerne fra disse møder skal offentliggøres så snart som muligt.
Det andet punkt, som jeg savner, findes i del to af programmet og vedrører den informationspligt, som man diskuterer skal gælde for bankerne i Unionen. Det er sådan, at en meget almindelig måde at undgå skat på i dag er at placere sin kapital i et andet land og derefter forholde skattemyndighederne i hjemlandet oplysninger om indkomster fra denne kapital. Dette er et rent kriminelt skattesnyderi, som foregår i stor skala i Unionen i dag. En meget enkel måde, hr. formand, at rette op på dette, er at bankerne pålægges en pligt til at rapportere til myndighederne i kapitalejerens hjemland, at disse indtægter findes, og at de således kan beskattes. Jeg synes, Parlamentet skulle have udtalt, at vi her hilser en sådan informationspligt velkommen.
Den tredje ting vedrører indgrebene mod skatteparadiser. Det er klart, at jeg også, ligesom ordføreren, hilser velkommen, at vi forsøger at angribe dette problem i Unionen. Jeg synes dog, at vi måske skulle have påpeget, at for at dette spørgsmål skal få en definitiv løsning kræves der en global aftale, da der ellers er risiko for, at kapitalejerne flytter deres kapital fra et af Unionens skatteparadiser til et skatteparadis uden for Unionen.

Lulling
Hr. formand, jeg har ikke stemt for Secchi-betænkningen i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, og jeg vil ikke stemme for i plenum, fordi den foreslår en march på stedet, sådan at forstå, at den reelt anbefaler ikke at respektere kravet om samtidighed i godkendelse af EU-direktiver om virksomhedsbeskatning og om beskatning af opsparing.
Det kan ikke være et spørgsmål om at stille sig tilfreds med en adfærdskodeks inden for virksomhedsbeskatning og igen at kræve et direktiv om beskatning af opsparingsindtægter, så meget mere som den skadelige skattekonkurrence er langt vigtigere inden for virksomhedsbeskatning, end den er for beskatning af opsparing.
På sidstnævnte område blev mit ændringsforslag, der minder om, at det er nødvendigt at bevare EU's finansielle markeders konkurrenceevne på verdensplan, heldigvis vedtaget i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, hvilket især glædede og beroligede min kollega, Fayot, som ikke er her længere, og som desværre heller ikke var til stede i Udvalget til at stemme om dette ændringsforslag.
Secchi-betænkningen går så langt som til totalt at kassere en synkronisering af lovgivningsprocessen for de forskellige bestanddele i den pakke, der blev vedtaget den 1. december sidste år af ØKOFIN-rådet. Mit ændringsforslag, der gør det klart, at der ikke er nogen grund til at tage livet af den loyale skattekonkurrence i EU, blev forkastet lige som mit forslag, der fastslår, at det eneste motiv for en harmonisering bør være at fjerne de virkelige forvridninger, der reelt forstyrrer markedet, som f.eks., når vi taler om indirekte skatter, de alt for høje forbrugsskatter, der findes på vin i visse medlemsstater, og Monti er udmærket klar over, at der ikke er nogen grund til at tage initiativer til at aflive en nulafgift på dette område.
Secchi-betænkningen kræver en fjernelse af skatteparadiser i det indre marked. Ingen medlemsstater er et skatteparadis, snarere tværtimod, men adskillige områder, der har specielle relationer med visse medlemsstater, såsom Isle of Man og de nederlandske Antiller, for bare at nævne nogle, kan kvalificeres som skatteparadiser. Disse vil der være grund til at eliminere i det indre marked.
Det er i øvrigt intellektuelt uværdigt, hvis ikke ligefrem hyklerisk, at beskrive en utroligt social beskatningsmodel, som vi har i mit land, med rimelige momssatser og forbrugsafgifter, som et skatteparadis. Modellen er en fordel for de lave indkomster, og den beskatter de høje indtægter hårdt. Hvad angår beskatning af opsparing behandler vi de ikke-fastboende, som man gør det i nabolandene, men vi afholder os heldigvis fra at konfiskere opsparingsindtægterne, indtægter der for ærlige mennesker er fremkommet på grundlag af en indkomst, disse allerede som skatteydere har betalt skat af.
Beskatningen af arbejde i grænseområderne er nævnt som et af de eksempler, der gør en skatteharmonisering nødvendig. På dette område vil det være tilstrækkeligt at sørge for, at man respekterer princippet om, at man i ansættelseslandet samler indbetaling af sociale bidrag og beskatning af lønninger.
Jeg er bange for, at visse overdrivelser i betænkningen næppe vil bidrage til, at man kan gennemføre beslutningerne taget på ØKOFIN-rådets møde den 1. december under Luxembourgs formandskab, som det lykkedes at løsne blokeringen af processen for en harmonisering af den direkte beskatning, men som ikke skal være offer for en march på stedet.

Torres Couto
Hr. formand, jeg begynder også med at lykønske ordføreren, og jeg vil gerne sige, at jeg mener, at en vis konkurrence mellem landenes skattesystemer faktisk kan give øget effektivitet og være til fordel for forbrugerne. Men det skal understreges, at de nuværende forvridninger i skattesystemerne også kan bevirke, at vi ikke til fulde kan høste frugterne af de fordele, som det indre marked vil give for vækst og beskæftigelse.
Derfor mener jeg, at det er nødvendigt at samordne de politikker, der måtte udgøre en hindring for det indre markeds korrekte funktion. Navnlig på skatteområdet, idet man ikke må glemme, at en skattesamordning kan udgøre et vigtigt instrument til gennemførelse af de beskæftigelsespolitiske retningslinjer ved at lette beskatningen af arbejdskraft.
Det er nødvendigt at vende logikken om, hvad angår beskatning af arbejdsmarkedet og de andre produktionsfaktorer, særlig kapital. Som ordføreren så udmærket fremhæver det, er skatten på arbejde steget 20 % mellem 1980 og 1995, medens skatten på kapital er faldet med 10 %. Det vil kun lykkes os at skabe beskæftigelse, når vi evner og får politisk mod til at vende denne tendens.
Det er derfor særdeles vigtigt, at der vedtages en pakke af forslag, som medlemsstaterne kan tilslutte sig, og som f.eks. omfatter en adfærdskodeks for erhvervsbeskatning og sætter nogle betingelser, der gør det muligt at nedsætte skatten for dem, der skaber beskæftigelse, ved en modsvarende nedbringelse af de sociale omkostninger, der ikke er løn.
Det er vigtigt at imødegå alle de uheldige følger af skadelig skattekonkurrence, så vi kan bekæmpe arbejdsløsheden med succes, og jeg understreger, at vi skal bevare en fordelagtig skattekonkurrence mellem medlemsstaterne som et redskab til at øge den europæiske økonomis konkurrenceevne over for globaliseringens udfordringer

Sindal
Hr. formand, der er sagt mange kloge ting i eftermiddags og i aften. Jeg kunne godt tænke mig at se på det her ud fra en mere principiel synsvinkel. For det første vil jeg sige, at det er godt, vi tager det op, og jeg vil også ønske kommissæren til lykke med det fine resultat i Cardiff. Rådet har også fulgt henstillingerne i det af Kommissionen fremsendte dokument. For mig er der noget principielt i problemstillingerne. Mit udgangspunkt er, at vi skal tage fat på skatteforhold, der er grænseoverskridende. Det er her, vi har problemerne. Vi havde et flot indlæg af min kollega Gallagher fra Irland i eftermiddags, der til fulde illustrerede problemerne med erhvervsbeskatningen. Jeg kan godt forstå, at man er glad for at skabe arbejdspladser et sted, men jeg bryder mig ikke om, at de bare forsvinder fra et andet sted, idet der jo på denne måde hverken skabes arbejdspladser eller sker fremgang for Unionen.
Den anden ting, jeg gerne vil nævne, er miljøskatter eller -afgifter. Dette er også grænseoverskridende, ligesom erhvervsbeskatningen er det. Her er det også nødvendigt, at vi har fælles fodslag.
Så har vi lige hørt fru Lulling og også hr. Fayot tidligere i dag tale om investeringsafkast, renter osv. Hvad nytter det, vi bliver enige om, at renterne skal beskattes ens, hvis vi ikke kan finde renterne? Det er jo egentlig det, der er problemet: mangelen på offentlighed eller bankhemmeligheden.
Så er der endelig det, der hedder punktafgifter på - som det også har været nævnt tidligere - spiritus, vin, biler osv. Det er også grænseoverskridende. Det er også en ting, vi må se på. Hvad jeg ikke synes, vi skal tage fat på, det er personbeskatningen. Det hører ikke hjemme i virkelighedens verden på nuværende tidspunkt. For det samlede skattetryk er egentlig meget ens. I nogle lande har man megen brugerbetaling, i andre lande som mit har man ikke megen brugerbetaling, men lægger man tingene sammen, så er det for over halvdelen af Unionens medlemmer stort set det samme skattetryk, der går til velfærd og går til velfærdsydelser.
Jeg vil meget henstille, at vi ser på virkelighedens verden og også opererer med en grad af frivillighed, når vi skal gennemføre skatteændringer i Unionen.

Porto
Hr. formand, jeg begynder med at lykønske hr. kommissær Monti for den indsats, som han har ydet til fordel for skatteharmonisering, med de vanskeligheder, der er på et område, hvor der stadig skal være enstemmighed i Rådet.
I vores politiske perspektiv ville det være tiltrækkende, hvis der ikke var harmonisering, og markedet løste problemerne. Men vi må være realistiske, i vished om, at økonomiernes åbning og den stigende harmonisering af alle de øvrige regler vil give en skattekonkurrence, der vil ende med at styrke den allerede alt for tunge beskatning af arbejdet.
Derfor, og fordi man ikke kan opnå det hele på samme tid, må der lægges særlig vægt på indførelsen af euroen, hvilket gør det nødvendigt at harmonisere beskatning af opsparing og renter, da det med den samme valuta er ligegyldigt, hvor pengene er placeret, f. eks. indsat i en bank, i det ene eller det andet land, hvor så naturligvis de lande med den laveste beskatning bliver stillet bedre, således at der må forventes pengeoverførsler af denne årsag.
I en stadig mere åben verden standser risikoen for illoyal skattekonkurrence imidlertid ikke ved Europas grænser. Den Europæiske Union bør derfor slutte geledderne og forlange minimumsregler på skatteområdet fra tredjelande med den samme rimelighed, som den gør det på det sociale område og på miljøområdet, og altså undgå lande uden for Europa.
Det er også derfor, og af endnu vægtigere grunde, at jeg er særdeles enig med ordføreren, hr. Secchi, om, at der må ske en hurtig fjernelse af skatteparadiserne inden for Den Europæiske Union - således som det allerede er blevet nævnt - for at gøre en ende på den ruinerende skattekonkurrence mellem medlemsstaterne, der hverken er forenelig med det indre marked eller med Fællesskabets ånd.
Som sagt drejer det sig om paradiser, der hverken gavner de områder eller de produkter, der har mest brug for støtte, og borgerne i EU kan ikke forstå, at de stadig findes; jeg kan i hvert fald ikke forklare det hjemme i Portugal.

Paasilinna
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, uensartetheden i skattesystemerne og disses indbyrdes konkurrencekonstellation har indflydelse på, at det ikke er muligt at styre den økonomiske vækst i fuldt omfang til gavn for administration af beskæftigelsen. Skattekonkurrencen har desuden en generende virkning på bl.a. energi- og miljøpolitikken. De uensartede erhvervsskattesystemer tiltrækker storkoncerner dertil, hvor de behandles gunstigst, og dette forvrænger den frie konkurrence.
Det centrale problem er i stigende grad at rette beskatningen mod såkaldte immobile faktorer, det vil sige arbejdskraften. Af en eller anden grund forestiller man sig, at de beskæftigende virksomheder er mere betalingsdygtige end f.eks. robotvirksomhederne, for deres beskatning i forhold til de sidstnævnte er urimelig. Ved udviklingen af systemerne skal der tages fat på en udligning af den skæve beskatning. Minimumskravet er, at de beskæftigende virksomheder skal stå i en mindst lige så god situation som de automatiserede virksomheder. Beskatningen skal altså overføres fra menneskesarbejdskraft dertil, hvor der er betalingsdygtighed. Den nationale valutahandel og spekulation anses for at være de mest profitable handler. Det er uholdbart, at denne holdes uden for beskatningen. Derfor skal Unionen i beskæftigelsens navn snart klarlægge mulighederne for at gå i retning af den såkaldte Tobs skat. På den måde vil det være muligt at nedbringe beskatning af lønindkomst betydeligt.
De negative skatteparadiser skal selvfølgelig også sættes på plads. Hvorfor tillader vi i dag sorte huller i beskatningen i Europa?

Torres Marques
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Secchi for hans betænkning om dette vigtige emne. Langsommelighed, mangel på politisk vilje og uduelighed har karakteriseret denne overordentlig vigtige »dossier« om skatteharmonisering.
Emnet er teknisk meget vanskeligt, og dets politiske følsomhed gør ikke situationen lettere. Den enstemmighed, der kræves i Rådet, bunder i, at de nationale parlamenter vil have det sidste ord i denne sag. Og skønt jeg er klar over, at vi kun vanskeligt kommer videre, hvis vi fortsætter ad denne vej, så er det rigtigt, at de nationale parlamenter netop opstod på grund af behovet for at fastsætte skatter, og det vil ikke blive let for dem blot at skulle ratificere beslutninger, der er taget i overnationale organer.
Men skabelsen af et indre marked, med fri bevægelighed for mennesker og kapital, har tydeligt vist, at skattepolitikken medfører forvridninger af markedet, der ofte er dybt uretfærdige, skadelige og tilmed illoyale.
At samstemme disse forhold er således ekstremt vanskeligt og forklarer den langsommelighed og den mangel på politisk vilje, som jeg omtalte i begyndelsen. Problemet er, at denne inerti er til ubodelig skade for beskatningen af arbejde og også hæmmer de andre produktionsfaktorer, navnlig kapital. Euroens ikrafttræden, der vil give det indre marked en hidtil ukendt gennemskuelighed, gør det uundgåeligt at træffe afgørende forholdsregler, der for alvor vil tilnærme de forskellige beskatningssystemer til hinanden.
Hr. kommissær Monti har på dette område forsøgt at tage nogle skridt i en positiv retning, men Rådet har desværre begrænset det til nogle direkte skatter. Kun erfaringen og resultaterne af det arbejde, som den ekspertgruppe, der er udnævnt af ØKOFIN, skal udføre, vil kunne give os vished om den politiske vilje på dette område. Men dertil må dens arbejde ikke være omgærdet af hemmelighedskræmmeri. Sammen med andre forhold vil euroen gøre det nødvendigt, at de forskellige politikker også på skatteområdet kommer til at nærme sig hinanden

Pomés Ruiz
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske kommissær Monti med hans kamp for skatteharmoniseringen ved at fjerne skadelige barrierer, og min kollega Secchi for den udmærkede betænkning, som vil give os mulighed for bedre at udnytte fordelene ved det indre marked og møntunionen ved at fjerne de eksisterende skattemæssige forvridninger, som i dag giver sig udslag i overflytning af opsparinger og investeringer - hvilket har en skadelig virkning på virksomhedernes konkurrenceevne - og som videreudvikler sig til et større skattetryk for arbejdere, der ikke kan flytte.
Men jeg ønsker at fremhæve, at adfærdskodeksen klart omfatter muligheden for, at der i en medlemsstat skal kunne findes forskellige regler for beskatning, og de allesammen på lige fod skal være underlagt den aktuelle proces til nedbrydning af skadelige forvridninger. Denne nedbrydning af forvridningerne skal hverken anvendes til at begrænse subsidiaritetsprincippet eller til skattemæssig konkurrence, som regionerne kan udvikle - i Spaniens tilfælde Baskerlandet eller den selvstændige region Navarra, hvis forfatningsmæssige position siger, at skattelove, der er vedtaget af Navarras regering, kun kan prøves af den spanske forfatningsdomstol. Respekten for de forskellige konkurrenceniveauer, der eksisterer i Den Europæiske Union, styrker troværdigheden af den igangværende accelerationsproces for skatteharmonisering. Denne proces diskriminerer ikke unødigt fungerende skatteregler fra det statslige eller regionale organ, som har vedtaget dem, og tager sig udelukkende af, hvorvidt deres indhold er skadeligt for Unionen som helhed. For skatteforskellene mellem de forskellige territorier er fordelagtige for borgerne som helhed i det omfang, de skyldes forskellige niveauer for offentlige udgifter hos de forskellige myndigheder, en bedre eller dårligere håndtering af udgifterne eller en effektiv udnyttelse af de offentlige midler.
Derfor, fremad med harmoniseringen, lad os respektere subsidiaritetsprincippet, og lad os respektere de årsager, der ligger til grund for, at forskellige territorier kan have logiske forskelle i skattetrykket.

Monti
Hr. formand, jeg er meget imponeret over denne debat, der har været indholdsrig og klar, og hvor vi er kommet ind på nogle meget tekniske emner, der dog vedrører nogle politiske spørgsmål, som er centrale for vores Europæiske Unions måde at fungere på. Jeg mener at kunne konstatere, at der om visse grundlæggende emner er en meget bred enighed, der spænder over hele viften af politiske kræfter i dette Parlament.
Jeg vil gerne rette en varm tak til hr. Secchi for det glimrende stykke arbejde, han har udført med denne betænkning. Den kendetegnes af en realistisk og fornuftig stil og af en meget nøjagtig analyse af pakken med skatteforanstaltninger og af spørgsmålene i forbindelse med skadelig skattekonkurrence. Hr. formand, jeg vil gerne benytte mig af lejligheden til at sige, at jeg beundrer den energi og den flid, med hvilken hr. Secchi resolut fulgte op på sin betænkning og fremlagde et forslag til betænkning om direktivforslaget om renter og royalties.
Som jeg sagde før, er jeg meget imponeret over den brede enighed, der er på visse punkter. Et af disse punkter er spørgsmålet om kapital og arbejde. Hr. Caudron har ret, der er ikke nogen uløselig forbindelse, men der er en grundlæggende forbindelse, og en europæisk beskæftigelsespolitik vil ikke være troværdig, hvis den ikke også benytter sig af muligheden for en samordning af beskatningen med henblik på at modvirke den tendens, der er til en stadig større erhvervsbeskatning. Når vi taler om kapital og arbejde, bør det være klart, at formålet selvfølgelig ikke er at skade kapitalmarkederne. Kapitalmarkederne er meget vigtige for den europæiske økonomis måde at fungere på samt for konkurrenceevnen og beskæftigelsen. Kommissionen er derfor imod forslagene om skat på finansielle transaktioner - og det vil jeg gerne gentage her i aften. Disse forslag blev i øvrigt fremsat af fru Moreau og hr. Paasilinna. Vi mener ikke, at man skal hæmme transaktionerne på kapitalmarkedet ved at beskatte disse transaktioner; vi mener derimod, at man på et integreret kapitalmarked bør indføre et ordinært system til beskatning af kapitalindkomst. Det er der ikke noget traumatisk ved; det skal bare gøres, og når vi gør dette, skal vi huske, fru Lulling og fru Thyssen, at vi ikke må skade konkurrenceevnen på de europæiske kapitalmarkeder. Det er derfor, at vi gør os så stor en umage for at optræde i de internationale forsamlinger, såsom OCSE og G7, og for at udvide principperne i adfærdskodeksen og i beskatningen af opsparing til også at gælde for de tilhørende og associerede områder.
Hr. Fayot sagde, at hvert eneste land er blevet et skatteparadis for de andre lande, og det er jeg enig med ham i. Vi har derfor sat fokus på grænseoverskridende beskatning. Som flere af Dem sagde, f.eks. fru Peijs, ønsker vi at undgå, at ineffektive stater ender med at påtvinge effektive stater deres skattebyrde. Dette er årsagen til den fine skillelinje, vi operer med i bekæmpelsen af skadelig skattekonkurrence, så vi ikke skærer alle over én kam, og så vi ikke rammer alle former for skattekonkurrence, også den loyale.
Jeg glæder mig over, at Parlamentet har forstået værdien af pakkens indfaldsvinkel, der både omfatter virksomhederne og opsparingen, og jeg må således også tilføje, at vi med hensyn til erhvervsbeskatningen endda gik i gang før. Fru Lulling arbejder allerede på noget, der ikke er et direktiv, men en adfærdskodeks, som begynder at få sin virkning med hensyn til opsparingen. Jeg håber, at vi om ikke alt for længe kan gå i gang med direktivet. Fru Kestelijn-Sierens spurgte i øvrigt, hvornår artikel 12 i direktivforslaget om opsparing træder i kraft. Hun mener, at medlemsstaterne skal vedtage de omsatte love senest den 31. december 1999, og at disse love skal træde i kraft den 1. januar 2001.
Ordføreren Secchi og diverse talere har foreslået, at man skal gå ud over det, som den nuværende pakke dækker. Jeg er helt enig i det, som blandt andre fru Randzio-Plath og hr. von Wogau sagde. Dette er nemlig kun en begyndelse. Jeg tror dog, at selvom denne pakke er beskeden, så har den alligevel ændret klimaet for skattedrøftelserne i Europa radikalt. Nu kan vi tale om dette emne med udsigt til at få succes. For to år siden blev det, som De ved, regnet for at være helt urealistisk. Vi bør gå endnu længere, nemlig fra en samordning til en omhyggelig harmonisering, og på dette punkt kunne vi se, at der var forskellige synspunkter. Dette er et af de få aspekter, hvor meningerne var delte, hvilket jeg finder helt naturligt, eftersom man har forskellige filosofiske og politiske opfattelser. Nogle ser en fordel i tabet af den nationale suverænitet på skatteområdet, mens andre frygter dette tab. Vi har indtil videre arbejdet på at forbedre samordningen, så alle får mulighed for at udøve deres skattemæssige suverænitet på den bedst mulige måde.
Fru Angelilli bemærkede, at man på fællesskabsplan skulle gøre en indsats for at sænke skattetrykket. Jeg er overbevist om, at dette er en opgave for de enkelte medlemsstater. Jeg er også overbevist om, at det vil gavne deres økonomier, og jeg tror, at samordningen af beskatningen - ved at lukke visse loopholes og fjerne visse muligheder for skatteflugt - gør det muligt for dem alle at sænke de samlede gennemsnitssatser. Hr. Formentini mindede om regionalpolitikkens nødvendighed. Adfærdskodeksen tager højde for denne nødvendighed og udsætter den i øvrigt for visse kontrolprocesser.
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte endnu en bemærkning. Jeg var meget ked af, at jeg for to måneder siden måtte sige klart nej til dette Parlaments anmodning - der havde et bredt flertal bag sig - om på grundlag af en undersøgelse at genoptage diskussionen om det toldfrie salg inden for Fællesskabet, men når De nu så kraftigt har støttet denne pakke mod skadelig skattekonkurrence, må De kunne se, at det er fuldkommen selvmodsigende at gå ind for denne pakke, hvis man samtidig ønsker at holde liv i de skatteparadiser, som det toldfrie salg er.
Endelig var der mange, der gjorde opmærksom på, at euroen trækker i retning af en sådan harmonisering og en sådan samordning af beskatningen. Her vil jeg gerne sige, at det ikke har været tilfældet hidtil. Lad os være ærlige - indtil videre har forberedelserne i forbindelse med euroen ikke gjort det muligt for finansministrene at koncentrere sig om samordningen af beskatningen, sådan som vi havde håbet, og vi er derfor på en måde gået den forkerte vej. Jeg tror dog, at euroens indførelse ganske rigtigt vil fremme denne proces i fremtiden.
Afslutningsvis vil jeg sige, at jeg hører til dem, der ønsker at gå bort fra regelen om enstemmighed ved skattespørgsmål, også fordi det ville betyde, at Parlamentet kom til at spille en større rolle i beslutningstagningen. Så vidt er vi desværre ikke nået endnu, men jeg vil gerne understrege, at det med det nære samarbejde mellem Parlamentet - navnlig Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik - og Kommissionen også under den aktuelle institutionsordning har været muligt at få Parlamentets støtte - det kan De bevidne her i aften - og at give Parlementet den bedst mulige og den mest gennemskuelige information om det igangværende arbejde. Vi er således på en måde ved at skabe de betingelser, som jeg håber vil blive institutionaliseret før eller senere.
Jeg vil gerne takke Dem for Deres støtte, og jeg vil gerne takke ordføreren, hr. Secchi, endnu en gang. Jeg håber, at vi igen vil få lejlighed til at gå i dybden med debatten om disse vanskelige, men vigtige emner.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Skattemæssig behandling af motorkøretøjer, der overføres til en anden medlemsstat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0217/98) af Watson for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets direktiv om den skattemæssige behandling af private motorkøretøjer, som overføres permanent til en anden medlemsstat i forbindelse med flytning, eller som benyttes midlertidigt i en anden medlemsstat end den, hvori de er registreret (KOM(98)0030 - C4-0145/98-98/0025(CNS)).

Watson
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske Dem med den glimrende ånd, der hersker under aftenens forhandlinger samt med Deres afslappede og effektive måde at forvalte formandsposten på.
Der er ikke et eneste politisk spørgsmål, der ikke starter eller slutter med beskatning. I aften fremsætter jeg et forslag om en betænkning om den skattemæssige behandling af private motorkøretøjer, som overføres permanent fra en medlemsstat til en anden i forbindelse med flytning, eller som benyttes midlertidigt i en anden medlemsstat end den, hvori de er registreret.
Der er to målsætninger med dette direktivforslag. For det første at ajourføre bestemmelserne i tidligere direktiver om henholdsvis afgiftsfritagelse ved indførsel af køretøjer fra en medlemsstat til en anden og afgiftsfritagelse ved privatpersoners endelige indførsel af personlige ejendele fra en medlemsstat. For det andet at udvide disse bestemmelser til problemer, som er opstået i forbindelse med anvendelsen af de tidligere direktiver, og bringe dem i overensstemmelse med det indre marked og forventningerne med hensyn til fri bevægelighed.
Vi ved, at der findes hindringer for den fri bevægelighed for privatejede køretøjer, ofte i form af dobbeltbeskatning. Dette burde være af interesse for parlamentsmedlemmerne, eftersom fri bevægelighed for personer er et kriterium for et vellykket valutaområde med en fælles valuta. Den fri bevægelighed for personer vanskeliggøres, når der lægges hindringer i vejen for den fri bevægelighed for køretøjer. Kommissionens forslag bør derfor hilses velkommen.
Generelt er afgifter på køretøjer ikke genstand for harmoniseringsbestemmelser på fællesskabsplan. Dette har ført til forskelle mellem medlemsstaterne med hensyn til afgiftsordningerne for køretøjer. Nærværende direktivforslag fastlægger de grundlæggende regler for beskatning af køretøjer, når privatpersoner flytter mellem medlemsstaterne.
Ifølge bestemmelserne for det indre marked er det forbudt at anvende grænseformaliteter ved opkrævningen af afgifterne. Dette har ført til, at nogle medlemsstater har omlagt deres punktafgifter på motorkøretøjer til registreringsafgifter eller indført nye afgifter som kompensation for momsnedsættelsen. Min betænkning har til formål at sikre, at der ikke er mulighed for dobbeltbeskatning. De foreslåede foranstaltninger dækker to brede kategorier. For det første foreslås det, at medlemsstater ikke må lægge registreringsafgifter eller tilsvarende afgifter på køretøjer, der føres med ind på dens område af privatpersoner, der flytter permanent.
For det andet er det, hvad angår midlertidige flytninger, meningen at sikre, at en person fortsat på tilfredsstillende vis har ret til at benytte et køretøj midlertidigt i en anden medlemsstat end den, hvori han eller hun har bopæl. Vedkommende vil have ret til at benytte køretøjet i op til seks måneder inden for enhver given 12-måneders periode. De nye punkter omfatter større frihed til at benytte lejede biler i en anden medlemsstat end den, hvori bilerne er registreret, og større fleksibilitet for grænsearbejdere, der benytter køretøjer, som stilles til rådighed af arbejdsgiveren.
Vi lægger også op til, at medlemsstaterne i højere grad skal rådføre sig med hinanden i tilfælde af uoverensstemmelse om en persons bopæl. Det er overraskende og måske deprimerende, at der ikke allerede eksisterer et tilfredsstillende samarbejde mellem de kompetente myndigheder.
Ud fra nærhedsprincippet er det hensigten at indføre et »fælles regelsæt« for ikke-opkrævning af afgifter på motorkøretøjer ivisse tilfælde med det formål at lette arbejdskraftens bevægelighed og forhindre dobbeltbeskatning.
Jeg har tre ændringsforslag til direktivforslaget. De skal blot ses som oprydning. De ændrer ikke på nogen måde karakteren eller vægten af Kommissionens forslag, men de er ment som et forsøg på at styrke borgernes rettigheder. Det første ændringsforslag går ud på, at et køretøj, der skrottes eller destrueres, f.eks. efter en ulykke, ikke skal være afgiftspligtigt. Ifølge det andet ændringsforslag skal borgerne, hvis der sker en overtrædelse af reglerne, have ret til at fjerne køretøjet fra medlemsstaten uden at betale afgift. Formålet med det tredje ændringsforslag er blot at bringe hele lovgivningen i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 95.
Mit vigtigste budskab til Parlamentet i aften er, at vi skal få medlemsstaterne til at holde op med at omgå lovgivningen for det indre marked og misbruge den indre markeds ånd ved at give gamle skatter nye navne. Denne lovgivning vil sikre fri bevægelighed for biler og borgere i det indre marked, den vil hjælpe biludlejningsfirmaer, hvis grænseoverskridende aktiviteter er blevet straffet, ved at muliggøre en bedre forvaltning af firmaernes biler, og den vil hjælpe forbrugeren ved at sænke skatterne på biludlejning. Vores kollega hr. Sindal talte under den foregående forhandling om betydningen af at se på grænseoverskridende skatter. Dette er et lille skridt i den retning.
Afslutningsvis vil jeg sige, at kun to ting er uundgåelige i denne verden: døden og skatter. Døden rammer os kun én gang. Hensigten med dette forslag er, at vi skal kunne sige det samme om skattefar.

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger. Ved første øjekast kan betænkningen fra vores kollega, Watson, godt synes meget teknisk. Det er i øvrigt tilstrækkeligt at se, hvor få talere, der har skrevet sig på, for at blive overbevist. Men har man så overstået denne første fornemmelse, mærker man meget hurtigt, at betænkningen berører et yderst vigtigt punkt i EU-samarbejdet, nemlig den frie bevægelighed for varer og personer og disses sammenhæng med visse skattemæssige hindringer.
Selvom grænseformaliteterne faktisk forsvandt den 1. januar 1993, har adskillige medlemsstater alligevel opfundet nye skatter, især for turistkøretøjer. Disse nye afgifter udgør i virkeligheden en dobbeltbeskatning, der går stik imod vores principper. Jeg glæder mig derfor meget over forslagene i betænkningen fra vores kollega, hr. Watson. Det er virkeligt vigtigt at lovgive på et så følsomt område og samtidigt gøre alt for at fjerne de sidste hindringer for den frie bevægelighed. Jeg vil derfor gerne rose ordføreren kraftigt. Derefter vil jeg tilføje, at det har været et vildspor her i aften på den ene side at debattere nødvendigheden af at harmonisere skattepolitikken på EUniveau, og på den anden at fortsætte med at acceptere opkrævninger, der er i modstrid med en af motorerne og principperne i EU-samarbejdet.
Selvom jeg kan glæde mig over denne tekst, så må jeg dog alligevel endnu en gang undre mig over, at det altid lader til at være lettere at blive enige om materielle værdier end om personer og personbeskatning. Hr. kommissær, jeg har faktisk gennem de seneste uger mødt mange problemer med dobbeltbeskatning af lønmodtagere, der har klaget deres nød til mig, for at jeg kunne gribe ind og hjælpe dem med at løse indviklede situationer, der ofte var vanskelige. Når vi i morgen skal stemme om Watson-betænkningen vil de omtalte snesevis af sager give mig en bitter smag i munden, idet sagerne, på trods af de svar jeg har fået af Kommissionen, langt fra er løst.
Kære kolleger, EU bevæger sig fremad, og det er jeg glad for, men jeg kan ikke lade være med at tænke, at processen somme tider er en smule bagvendt. Hvis viderebefordringen af varer efter dette direktiv og vores betænkning, vil kunne foregå med færre og færre hindringer, så kan man ikke sige det samme om den fri bevægelighed for personer. Det er stadig meget vanskeligt - og det vil jeg gerne sige her i aften - at kunne arbejde frit, der hvor man finder et arbejde, og dét er heller ikke spor let, og det på trods af alle de underskrevne og ratificerede traktater og alle direktiverne. Det er virkeligt meget beklageligt, for ikke at sige sørgeligt.

Thyssen
Hr. formand, dette forslag til direktiv bringer den reelle frie bevægelig for personer et skridt nærmere, og i den henseende er det bestemt et led i den videre udbygning af Den Europæiske Union, men jeg er enig med kollega Caudron i, at der kan gøres meget mere på det område. Selvom der siden januar 1993 ikke mere findes grænseformaliteter ved overførsel af personbiler ved ændring af opholdsstedet eller ved midlertidigt brug i en anden medlemsstat, har ikke så få medlemsstater vist tilstrækkelig opfindsomhed med hensyn til at erstatte de bortfaldne grænseformaliteter og tilhørende skatter af en anden form for registreringsskat. Denne opfindsomhed i medlemsstaterne får med nærværende forslag et passende svar. På den ene side fremmes mobiliteten for personer i Den Europæiske Union, mens man på den anden side forhindrer de mobile mennesker i at flytte sammen med deres elskede bil uden at betale ekstra skat, det kan vi ikke længere tolerere. Kommissionens forslag afregner derfor også med rette med denne praksis, der i virkeligheden ofte var en form for dobbeltbeskatning.
Min gruppe, hr. formand, støtter fuldt ud forslaget til direktiv, både med hensyn til udgangspunkterne og de foreslåede løsninger. Vi stemmer derfor for forslaget. Vi har ikke selv indgivet ændringsforslag, men vi støtter de ændringsforslag, som ordføreren har indgivet, og som vi alle har vedtaget i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Ordførerens ændringsforslag gør forslaget mere eksplicit på tre områder og giver større klarhed og retssikkerhed, og hvem kan være imod det?
Hr. formand, jeg går ind for forslaget, men jeg vil gerne bemærke: Jeg håber, at italienerne, hr. kommissær - jeg ved ikke om De holder af fodbold - men jeg håber, at italienerne i kampen mod Camerun opnår lige så stor succes, som De har opnået i aften i kampen med Parlamentet.

Monti
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg er meget lydhør over for fru Thyssens betragtning, og jeg tror, at det, vi ser i aften, er et tilfælde af skadelig konkurrence mellem fjernsynsudsendelser og forhandlinger her i salen; forhandlinger, der drejer sig om nogle meget vigtige emner, som f.eks. emnet for hr. Watsons betænkning. Jeg vil gerne takke hr. Watson og lykønske ham med det dokument, han har udfærdiget, og for de konklusioner, han har draget.
Hr. Watson betragter Kommissionens dokument som et logisk og fornuftigt forslag - og det er altid dejligt, når sådanne adjektiver bliver brugt - der kan give Unionens borgere en større bevægelighed. Dette forslag er efter Kommissionens mening et vigtigt skridt mod et indre marked for ejerne og brugerne af private køretøjer. Vedtagelsen af dette forslag vil bidrage til at løse de problemer, der kan opstå for dem, der flytter fra den ene medlemsstat til den anden, eller som ønsker at benytte et køretøj, der er indregistreret i deres hjemland, midlertidigt i en anden medlemsstat.
Jeg er helt enig i indholdet i ændringsforslag 1 og 2. Kommissionen er faktisk taknemmelig for disse forslag, og den vil gøre, hvad den kan for at få dem vedtaget.
Med hensyn til ændringsforslag 3, der nævnes i artikel 11 i forslaget, vil jeg blot gøre opmærksom på, at artikel 95 i traktaten i sig selv allerede gælder direkte for alle de nationale lovgivninger, uden at der er behov for yderligere angivelser. Den direkte anvendelse af artikel 95 i traktaten stadfæstes af Domstolens retspraksis, der efterhånden er slået grundigt fast, og jeg er derfor ked af at sige, at Kommissionen ikke kan godkende dette ændringsforslag. For det andet ville indholdet i forslagets artikel 11 ikke ændres som følge af indføjelsen af en henvisning til artikel 95. Det kan derfor diskuteres, om dette forslag er hensigtsmæssigt.
Jeg vil gerne lykønske ordføreren endnu en gang og takke Dem, hr. formand.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær. Jeg kan glæde Dem med, at vores tjenestegrene just har oplyst, at Italien fører 1-0 - hvilket nu bliver bekræftet af kommissær Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Mobil og trådløs kommunikation (UMTS)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0221/98) af Camisón Asensio for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om EuropaParlamentets og Rådets beslutning om koordineret indførelse af mobil og trådløs kommunikation (UMTS) i Det Europæiske Fællesskab (KOM(98)0058 - C4-0144/98-98/0051(COD)).

Camisón Asensio
Hr. formand, Parlamentet erklærede udtrykkeligt i sin beslutning den 29. januar om spørgsmålet om tredje generation af mobil kommunikation sin absolutte støtte til dette overordentligt interessante projekt: intet mindre end den globale landsbys nervesystem i det 21. århundrede.
Det var en indiskutabel politisk impuls og forpligtelse - som vi nu håber bliver fornyet - over for forslaget til beslutning, som optager os i dag. Det er i den retning vores 11 ændringsforslag, som praktisk talt blev enstemmigt vedtaget i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, i går. Endvidere virker det logisk at udnytte GSM's succes til at garantere Europas førerskab inden for de avancerede teknologiers ramme og på de internationale markeder.
Af samme grund kunne man forvente et gensidigt samarbejde, der omfatter både den berørte industrielle sektor og de offentlige myndigheder i et ærligt forsøg på at overvinde særlige præferencer med henblik på at opnå en model for åbne teknologier og net, idet vi går bort fra ejerdesign orienteret imod at kontrollere bundne markeder, som i sidste ende vil være ude af stand til at konkurrere ude i verden.
For at komme tidsnøden i forkøbet vil jeg gerne fremhæve følgende aspekter: ETSI har allerede opnået vigtige fremskridt i normaliseringsprocessen, og teknologier for rivaliserende udstyr er allerede blevet kombineret. Selvom der imidlertid stadig er meget at udrette, forventes det, at hastigheden for industriens teknologiske fremskridt vil være så høj, at de første kommercielle tjenester kan være til rådighed i år 2002.
Tiden er altså inde til at påbegynde bevillingen af licenser for at give operatører og fabrikanter den uundværlige og nødvendige juridiske sikkerhed for at kunne påbegynde de vigtige investeringer, som er nødvendige. Dette forslag til beslutning fastsætter de nødvendige retningslinjer i overensstemmelse med direktivet om licenser og i samarbejde med CEPT.
Kort sagt, hr. kommissær, vi glæder os over forslaget og mener, at det er fuldstændig tilladeligt at undlade at reservere adgangen til UMTS-licenser til nuværende GSM/DCS-operatører, ligesom de ikke skal udelukkes principielt. I forslaget omtales udvælgelseskriterierne til licenser eller priserne for de frekvensspektre, som er genstand for licensen, ikke - eftersom det under alle omstændigheder ikke er målet med forslaget - fordi medlemsstaternes frihed på dette område skal respekteres.
Vi er fortalere for nødvendigheden af en tilstrækkelig dækning i mindre befolkede områder, ligesom vi også er fortalere for at tildele Kommissionen en mere relevant rolle i de internationale forhandlinger, idet den samtidig vil respektere medlemsstaternes rettigheder på området for spektrumplanlægning.
Vi håber i hvert fald på Rådets gode vilje, hvilket vil medføre en hurtig vedtagelse af denne beslutning, eftersom vi skal huske, at vi befinder os i et globalt slagsmål og står over for en ekstrem hastesag.
Med hensyn til de fremlagte ændringsforslag vil jeg gerne præcisere to ting: Der findes ikke nogen seriøs videnskabelig undersøgelse, der godtgør farligheden ved brugen af øretelefoner til mobil kommunikation, hvorfor det ville være utilstedeligt at sprede unødig social ængstelse; og vi skal huske, at vi befinder os i en fuldstændig liberaliseret sektor - nemlig den europæiske telekommunikationssektor.
Jeg vil gerne slutte af med at bede om Deres opmærksomhed. Den kommende verdensradiokonference - WRC 99 - afholdes i anden halvdel af næste år. På verdensniveau konkurrerer talrige af radiotelekommunikationssektorens applikationer om brugen af de knappe ressourcer, som det radioelektriske spektrum udgør. Disse applikationer er enormt vigtige for økonomien, forbrugerene og endog for personsikkerheden. På WRC vil der blive vedtaget beslutninger med lovmæssigt indhold, som også kan påvirke de mobile bredbåndede tjenester, det vil sige UMTSsektoren.
På WRC forhandler den Europæiske Unions medlemsstater i eget navn efter forudgående koordination med 28 andre europæiske lande, og der eksisterer derfor en klar nødvendighed af at udarbejde fælleseuropæiske holdninger. Det er derfor på tide at finde samstemmighed i de europæiske holdninger med henblik på WRC. Hr. kommissær, jeg håber, at denne omstændighed ikke bliver glemt.

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, Europa-Kommissionens forslag om indførelsen af UMTS i Europa drejer sig om en yderst vigtig teknologisk udvikling inden for trådløs kommunikation. Det er et af de markeder, der har den stærkeste vækst, og det er en sektor, hvor Europa har forstået at skaffe sig en konkurrencemæssig fordel ved at indføre den fælles GSM-standard før USA. Med hensyn til den nye UMTS-standard er der til gengæld en større global konvergens end for GSM, og her regner man navnlig med, at de amerikanske operatører vil være hurtige til at tage denne teknologi i brug, og at de således bliver vores konkurrenter på dette område lige fra første færd.
Med indførelsen af denne standard risikerer den europæiske industri således at miste den særligt fordelagtige konkurrencesituation, som den befandt sig i med GSM. At forsinke indførelsen af UMTS ville dog være særdeles skadeligt for den europæiske industri, da den så ville sakke bagud med hensyn til konkurrencen på dette felt.
Vi er således i stor udstrækning enige i Kommissionens forslag, og vi bifalder en hurtig tidsplan for indførelsen af de nye tjenester. Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi opfordrer til at investere i udviklingen af terminaler, der er i overensstemmelse med den nye standard.
Der er to punkter, som jeg lægger særlig vægt på, og som er genstand for de ændringsforslag, der er blevet godkendt af ordføreren. Det ene punkt er ikkeforskelsbehandlingen af de konkurrerende operatører med hensyn til tildelingen af alle frekvenserne inden for spektrene 900, 1800 og 1900 Mhz, så disse operatører får mulighed for både at tilbyde GMS- og UMTS-tjenester, hvilket sikrer dækningen af byzonerne og landzonerne i en retfærdig konkurrencesituation. Det andet punkt er den politiske støtte til Kommissionen, så den kan tilskynde medlemsstaterne til en tildeling og en tilrådighedsstillelse af de nye frekvenser til UMTS-tjenester.

van Velzen, W.G.
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg har stor respekt for hr. Camisón Asensio og Kommissionen for den konstruktive måde, hvorpå de har behandlet dette emne. Kommissionen, og særligt kommissæren er gået meget effektivt til værks og har fået industrien på en linje ved fastsættelsen af en europæisk standard for UMTS. Forhåbentlig kommer Europa herved til at indtage en førende stilling på verdensplan inden for mobil kommunikation. Væksten i den mobile kommunikation er imponerende. UMTS giver Europa mulighed for at gentage succesen med GSM. UMTS giver mange muligheder for anvendelsen af multimedier, og det betyder reelt den traditionelle telefons endeligt. Udviklingen af dette system kan endvidere skabe mange arbejdspladser. Succesen er imidlertid kun mulig, hvis der på et tidligt tidspunkt opnås klarhed om licensordningen og om de disponible kanaler. Det har jeg to bemærkninger til.
Hr. formand, det er meget vigtigt, at man er meget omhyggelig ved valget af fordelingsnøglen for de få frekvenser, der vil blive frigjort til UMTS. Med henblik herpå har jeg skriftligt anmodet Kommissionen om at iværksætte en undersøgelse af den bedste fordelingsnøgle. Jeg mener, at kommissær Bangemann allerede i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har lovet at medvirke til denne undersøgelse. Jeg vil spørge kommissæren om han kan bekræfte, at han nu vil gennemføre denne undersøgelse. En række medlemsstater, hvorunder Nederlandene, træffer nu forberedelser til en auktion af UMTS. Jeg vil gerne vide fra kommissæren, hvornår resultatet af en undersøgelse kan forventes, fordi jeg tror, at det er vigtigt, at resultatet foreligger inden medlemsstaterne indtager deres positioner ved valget af en fordelingsnøgle.
Hr. formand, ud over valget af en fordelingsnøgle - nu kommer jeg til mit andet punkt - er det meget vigtigt, kollega Malerba har allerede nævnt det, at medlemsstaterne ved fordelingen af UMTS-frekvenser nøje overholder principperne om transparens og ikke- diskrimination. Det skal undgås, at operatører, der nu får en UMTS-tilladelse, fratages muligheden for at anvende GSM-og DCS-frekvenser til UMTS-tjenester. Et sådant forbud skruer blot markedsværdien for frekvenser i vejret og går stik imod princippet om »spectrum efficiency«. Der er med stort flertal vedtaget et ændringsforslag med dette indhold i Parlamentets Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Jeg vil meget gerne vide fra kommissæren, hvilke forholdsregler han vil træffe over for de medlemsstater, der ikke anvender princippet om ikke-diskrimination og alligevel indfører et sådant forbud.
Hr. formand, UMTS vil i fremtiden være af stor betydning for Europa. Men lige i øjeblikket er alarmnummer 112 også meget vigtig for borgerne, og anvendelsen af alarmnummer 112 i Den Europæiske Union burde for længst være gennemført. Jeg har flere gange gjort opmærksom på dette, og den 22. oktober sidste år stillede jeg et skriftligt spørgsmål herom, som jeg gentog på plenarmødet. Jeg vil være kommissæren taknemlig, hvis han vil skabe klarhed om følgende tre punkter. I hvilke medlemsstater er alarmnummer 112 ikke indført, henholdsvis operationelt? Hvad er grunden? For det andet, hvilke skridt vil kommissæren tage for at sørge for, at medlemsstaterne opfylder deres forpligtelser? For det tredje, ville det ikke være nyttigt, hvis i det mindste personalet på alarmcentralerne kan kommunikere på de tre sprog, der skal beherskes over for brugerne af 112 i den pågældende medlemsstat? Jeg vil sætte pris på et svar fra kommissæren.

Thors
Hr. formand, GSM-systemet har givet europæiske producenter en førende stilling i verden og har gjort det muligt for EU-landene at bygge et fuldt dækkende mobilnet. Det har begrænsninger, det kan f.eks. ikke klare den højhastighedsoverføring af multimedier, som kræves for Internet via mobiltelefon, hvilket her blev konstateret - derfor UMTS.
Nu er det dog vigtigt, at både EU og medlemsstaterne spiller en aktiv rolle for at fremme udviklingen af det nye system, så det bliver en lige så stor succes for Europa som GSM. Det vil ganske vist sikkert vare flere år, før de første nye tjenester når markedet, men det er helt rigtigt, som Kommissionen siger, at vi nu skal fastlægge den retslige ramme, så de enorme investeringer, der behøves for udbygningen, kan foretages - større investeringer end nogensinde tidligere.
Vi ved, at det er vigtigt, at medlemslandene går ind for en fælles standard og kan optræde samlet på næste møde, som International Telecommunications Union afholder til efteråret, og hvor beslutningerne vil blive taget. Kommissionen har jo ikke stemmeret der. USA fremlægger måske fire standarder, som indebærer, at deres marked er splittet. Vi behøver en fælles standard, for at vi skal få ens muligheder i hele Unionen.
Der er blevet talt en hel del om licensbevillingen. Jeg håber, at andre lande kan gøre som Storbritannien, som foregår med et godt eksempel og har planer om snart at begynde at bevilge licenser, så vi faktisk når målet om senest i år 2002 at tage det nye system i brug i henhold til Kommissionens tidstabel. Licensbevillingen er også blevet debatteret her i dag. Jeg synes, det er vigtigt, at man kigger på, hvilke konsortier, som vil stille krav om en licens, og at man ikke vælger nogen, som mangler kreditter og muligheder til at opbygge det. I stedet kunne man overveje et royaltysystem, som så småt giver dem mulighed for at betale.
Det er også vigtigt med en åben proces, som blev betonet her. Vi har en standard, derefter kan vi deles om patenterne. Vi har brug for konkurrence om de bedste applikationer. På den måde får forbrugerne adgang til nye tjenester og nye produkter.

Rübig
Hr. formand, hr. kommissær Bangemann, kære kolleger, hvor tit har vi ikke allerede i forbindelse med telekommunikation talt om revolutionerende udviklinger! Som så ofte passer denne konstatering også på den ændring, vi kan forvente i forbindelse med mobil og trådløs kommunikation. UMTS sørger ikke blot for datarater med op til 2 megabit pr. sekund og en sprogkvalitet, som ligger på linje med ISDN-standarden. UMTS etablerer endvidere et nyt marked for mobile multimediatjenester.
Men i den sammenhæng bliver vi nødt til at tage hensyn til de væsentlige faktorer for succes. Det gælder således om at fordele de nødvendige frekvensspektre fornuftigt mellem dem, der driver nettene. Til det samlede tekniske ressourceforbrug til UMTS kommer der store udgifter til investeringer, og alligevel ønsker vi alle, at de endelige priser bliver så attraktive som mulig for kunderne. Der skal derfor gøres et forsøg på at holde udgifterne til licensgebyrer, afgifter og andre udgifter på et så lavt niveau som muligt. Ellers får vi ikke tilfredsstillende markedsvilkår i Europa og vil på mellemlangt sigt påføre os selv enorme ulemper i konkurrencen.
Lad os da se på situationen i den internationale konkurrence. Japan vil allerede i slutningen af 1999 tage de første indledende trin af UMTS i brug. Skulle disse indledende trin udvikle sig til de facto -standarder, ville de, der driver nettene på det indre marked, være nødt til at orientere sig efter dem. Vi bliver virkelig nødt at sætte egne aktiviteter op mod denne risiko.
På den anden side - og det siger hr. Camisón Asensio i sin betænkning - kan Europa imidlertid overtage føringen på dette område både teknologisk og strategisk. Vores fordel er her netop samarbejdet om standardisering, som har stået sin prøve og som skal tjene os som forbillede også på andre områder af den tekniske lovgivning - jeg tænker her på busdirektivet.

Bangemann
Hr. formand, først vil jeg gerne sige tak til ordføreren. Vi har sammen med ham på meget kort tid kunnet udarbejde en meget vigtig foranstaltning - hovedsagelig i fællesskab og ud fra de samme grundtræk. Jeg mener, at drøftelsen i dag også har vist, at der ikke er forskellige holdninger hos Parlament og Kommission i disse principielle spørgsmål.
Jeg vil gerne gøre Parlamentet opmærksom på, at vi for godt et halvt år siden, da vi sidste gang beskæftigede os med UMTS, stadig var i den situation, at der endnu ikke var truffet nogen afgørelse i ETSI og at sagen var meget uoverskuelig - det er det mindste, man kan sige om det. Men det er lykkedes i løbet af relativ kort tid med bred enighed blandt alle involverede at bringe denne ny standard for tredjegenerationen af den mobile kommunikation i stand. Det er en meget betydningsfuld succes, som man slet ikke kan vurdere højt nok.
I løbet af et halvt år har vi nu sat os denne nødvendige lovfæstelse for, og jeg tror, at vi meget hurtigt når frem til den økonomiske udnyttelse, som i sidste instans naturligvis ikke længere afhænger af de politiske myndigheders foranstaltninger, men dér skal aktørerne på markedet selv udnytte deres muligheder. Jeg er imidlertid slet ikke i tvivl om, at den europæiske industri i den sammehæng kan bevare den førende position, som vi i mellemtiden har nået med GSM, som jo ikke kun eksisterer på det europæiske marked, men i hele verden.
Det er vi enige om. Vi har også allerede ved forskellige lejligheder drøftet detailspørgsmål. Jeg vil derfor ikke komme ind på detailspørgsmålene og kun endnu en gang gøre opmærksom på, at vi ikke kan acceptere alle ændringsforslag. Det skyldes til dels, at ændringsforslag gentager ting eller kommer ind på ting som f.eks. beskyttelse af sundheden, som vi allerede har behandlet tilstrækkeligt andetsteds og ikke behøver at behandle endnu en gang i forbindelse med lovfæstelsen af UMTS.
Vi accepterer i hvert fald syv ændringsforslag uden ændringer: 1, 2, 3, 5, 8, 9 og 11 samt ændringsforsalg 7 i princippet og 6 delvis. De resterende seks ændringsforslag kan vi ikke acceptere, men det er - som sagt - egentlig snarere detailspørgsmål.
Og så nu de detailspørgsmål, som hr. van Velzen endnu en gang har bragt på bane. Det er altid en fornøjelse at besvare disse spørgsmål. Det er nok også derfor, han stiller dem flere gange. Jeg har allerede behandlet dem én gang i udvalget og ved en anden lejlighed. Men jeg skal gerne komme ind på dem endnu en gang også i dag.
Med hensyn til bortauktioneringen af frekvenser har jeg for ikke så længe siden allerede sagt i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, at det kun er en af metoderne, og naturligvis har vi samlet, kan og vil vi samle erfaringer. Vi behøver ikke at bestille en undersøgelse af den grund, og vi vil inden længe i en meddelelse foreslå Parlamentet, hvorledes disse forskellige eksisterende muligheder kan udnyttes med henblik på at nå frem til en fornuftig frekvenspolitik.
Vi er endvidere helt klar over, hr. Malerba, at radiokonferencerne er noget, vi skal være meget opmærksomme på. Det var allerede blevet væsentlig bedre ved den sidste sammenlignet med den forrige, og jeg er helt sikker på, at i forbindelse med konferencen til næste år vil afstemningen mellem medlemslandene og Kommissionen blive endnu bedre og at vi derfor kan ty til værdifulde ressourcer.
Hvad angår ændringsforslag 7, som henviser til artikel 3, stk. 4 - det har hr. van Velzen spurgt om endnu en gang - kan vi i princippet acceptere det. Det står på den liste, jeg læste op for et øjeblik siden. Alligevel vil vi gerne tilføje ordene i harmoni med den bestående fællesskabsret for at gøre opmærksom på forbindelsen til de nugældende retsforskrifter, navnlig direktivet om autorisation og direktivet om konkurrence i forbindelse med mobilradio.
Ændringsforslag 6, som vi delvis accepterer, skal med henvisningen til den gældende fællesskabsret vurderes på samme måde. Vi er imidlertid af den mening, at en udtrykkelig henvisning til principperne om gennemskuelighed og ikkeforskelsbehandling ikke er nødvendig, da de entydigt indgår i fællesskabsretten. Man kan også udtrykke noget overdrevent, og det bliver det ikke klarere af.
Også spørgsmålet om alarmopkald og omsættelsen af det har jeg allerede besvaret én gang, hr. van Velzen. Med et blik på uret og den følgende debat vil jeg gerne give Dem denne opstilling. Jeg har allerede én gang redegjort for det over for Dem, og jeg håber, De er indforstået med, at jeg ikke gentager det hele her endnu en gang. Eller vil De gerne have, at jeg gør det? Det kan jeg gøre, det er ikke noget problem for mig, men jeg synes, at der så måske bliver tale om spild af tid.
Hermed har jeg vist været inde på de væsentlige spørgsmål, som er blevet stillet. Lige et par ord mere til slut om vores oplæg. Jeg kommer lige i tanker om, hr. Rübig, at der ikke er nogen risiko for, at vi eller de firmaer, der arbejder i Europa, kunne blive tvunget til at tilpasse sig japanske standarder. Det er omvendt! Alle de japanske standarder, vi til dato har fået kendskab til, og også reaktionerne fra det japanske ministerium for international handel og industri samt fra postministeriet viser, at Japan vil overtage den standard, vi eller ETSI vælger. Det skyldes til dels, at vi under udarbejdelsen af standarderne kunne gøre brug af japanske og også amerikanske firmaers medarbejde, så at det virkelig allerede i kimen er langt mere end en europæisk standard.
Heraf kan De se, at vi har en god mulighed for ikke kun at gentage GSM-succesen, men måske endog for at overgå den. Vi vil i de fortsatte samtaler, navnlig med den amerikanske industri og den amerikanske administration, gøre opmærksom på, at UMTS ikke er en tvungen standard, som Kommissionen eller Parlamentet og Rådet har foreslået, men at standarden, som altid i henhold til vores gode tradition er blevet udarbejdet af industrien. Det er en standard, som alle kan, men ikke skal tilslutte sig. Vi har ganske vist den bestemte politiske vilje til af hensyn til forbrugerne og af hensyn til et så ensartet marked som mulig og dermed først og fremmest af hensyn til, at priserne skal være overkommelige, at sørge for, at en sådan standard så også finder det virkefelt, den fortjener. Det vil sige, at alle indbydes til at benytte den, og gennem de dermed forbundne fordele skal de overbevises om, at de bør benytte den. Det er den gode politik, der har bragt os langt frem på dette område, og jeg takker for Parlamentets støtte.

Rübig
Hr. kommissær, kan De garantere, at vi kan påbegynde tildelingen af licenser til næste år?

Bangemann
Det afhænger naturligvis i første omgang af, om vi får nogen ansøgninger. Det er ikke absolut nødvendigt. Er det tilfældet, og har vi vedtaget det, der foreligger, er der ikke flere juridiske hindringer.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Transport af nukleart affald
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om transport af nukleart affald i Den Europæiske Union.

Oreja
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer. Kommissionen modtog den 30. april oplysninger fra de franske myndigheder om, at man havde registreret et betydeligt antal tilfælde, hvor vogntog med brændstoffer på vej mod genbehandlingsanlægget i Haag udviste en overskridelse af grænsen på 4 becquerel per kvadratcentimenter for ikke fastbundet betaforurening.
Da nogle af de pågældende vogntog kom fra nukleare elværker i Tyskland, blev der hurtigt iværksat mere detaljerede undersøgelser, ikke kun af Frankrig, men også af Tyskland.
Kommissionen har bevaret kontakten til de kompetente franske og tyske myndigheder for at følge resultaterne af disse undersøgelser, der endnu ikke er afsluttede. Det er nødvendigt at erkende, at det først og fremmest er medlemsstaterne, der har ansvaret for at håndhæve Fællesskabets direktiver, og at Kommissionen ikke forsøger at gribe ind for at påtage sig sin rolle som vogter over traktaterne, medmindre en medlemsstat ikke tager de forholdsregler, dette ansvar pålægger den.
Den første forholdsregel, de kompetente myndigheder tog, da den aktuelle situation blev kendt, bestod i øjeblikkeligt at suspendere transporter af radioaktive brændstoffer fra atomkraftværker, mens man ventede på en tilbundsgående undersøgelse af situationen og på at vedtage relevante ekstra sikkerhedsforanstaltninger for at garantere en korrekt overholdelse af EU-lovgivningen på nationalt niveau.
Det fremgår klart af de resultater, vi nu har til rådighed, at hverken personale eller befolkningen har været udsat for en stråling, der overskrider de grænser, der er fastsat på EU-plan. Faktisk ville enhver udsættelse som følge af en for stor forurening af vogntogene, kun svare til en lille overskridelse af de gældende grænseværdier.
Vi kan derfor fastslå, at medlemsstaternes kompetente myndigheder reagerede ansvarligt for at rette op på situationen, så snart man blev klar over problemerne. Kommissionen bevarer på sin side kontakten til de berørte medlemsstater. Spørgsmålet har endvidere været diskuteret på mødet den 18. maj i den permanente arbejdsgruppe for sikkerhed ved transport af radioaktivt materiale, og oplysningerne fra en analyse af situationen er blevet sendt til de kompetente myndigheder i medlemsstaterne.
Kommissionen vil på nuværende tidspunkt ikke foreslå øjeblikkelige ekstraforanstaltninger. Dog vil man, som det allerede er blevet bemærket, hele tiden i de pågældende lande overveje tiltag, der skal sikre en korrekt overholdelse af EU's lovgivning. Endvidere studerer Kommissionen de forhold, der ligger til grund for den konstaterede situation, også selvom de korrigerende aktiviteter ser ud til at være blevet igangsat øjeblikkeligt.
Derfor har Kommissionen planer om, når den har modtaget samtlige resultater fra undersøgelserne udført på nationalt plan, meget hurtigt at foretage en samlet undersøgelse af situationen, ikke blot i Frankrig og Tyskland, men i alle de medlemsstater, der kan tænkes at ville blive berørt.

Lange
Hr. formand, hr. kommissær, i den sidste tid er det faktisk gået op for offentligheden, at ikke kun vi sveder, når vi arbejder her, men at også atombrændstoftransportbeholdere sveder. Det, at atombrændstoftransportbeholdere sveder, indebærer faktisk en risiko for mennesker. De sagde, at der bestemt ingen risiko var. Det er ikke helt rigtigt. Når de hot spots , hvor denne sved koncentreres, kommer i berøring med dele af det menneskelige legeme, udsættes disse mennesker for en risiko. Der er jo nogle, der arbejder der, og andre overvåger disse atombrændstoftransportbeholdere. De sveder i øvrigt ikke, fordi de overvåges. Ergo er der en reel risiko.
Det mærkelige ved hele denne historie er imidlertid, at offentligheden først nu har hørt, at atombrændstoftransportbeholdere sveder, men de, der står bag, har vidst det i lang tid og målt det for længe siden. Nu spørger jeg Dem, hr. kommissær: De hedder da ikke Hase! De har en stående arbejdsgruppe. De drøfter transporterne! Det er et fællesskab, der har aflagt troskabsed, med informationssammenhænge. Meget kan jeg forestille mig, men at intet af det, der blev målt af driftsselskaberne, kom ud, eller at COGEMA har installeret ekstra udstyr, for at de varer, der kommer tilbage, bliver renset på forhånd, alt det vidste Kommissionen ikke noget om? Nej, måske skulle jeg alligevel kalde Dem Hase! Dét kan jeg simpelthen ikke forestille mig.
Derfor vil jeg gerne have nøje besked om følgende: Hvad vidste Kommissionen hvornår? Når jeg ser på Deres nye meddelelse om arbejdet i denne stående arbejdsgruppe, formuleres det meget vagt deri, at der ikke skulle være nogen risiko, for antallet af episoder og uheld var lavt og følgerne begrænsede. Jeg vil gerne have at vide, hvad for uheld og episoder det var med atombrændstoftransportbeholdere? Jeg mener, at den afgørende brist i sikkerheden netop er her. Der var åbenbart nogle, der vidste noget, men som ikke lod denne viden gå videre til offentligheden.
Så rejser der sig naturligvis også helt konkret det spørgsmål: Hvis en sådan viden fandtes, hvad gjorde de politisk ansvarlige så ved den? Lod de bevidst hånt om denne viden, og hvilke konsekvenser får det for dem nu? Det kan ikke være rigtigt, at De lader, som om Kommissionen pludselig nåede frem til den erkendelse i maj lige som jomfruen fik et barn.
Hvad nu navnlig industrien angår: Da der for tiden er visse bestsellere i omløb, har jeg ikke særlig lyst til at citere Lenin, men udsagnet om, at tillid er godt, kontrol er bedre, passer i dette tilfælde glimrende, fordi tilsløring af sikkerhedsproblemer og uheld netop i atomindustrien står på dagsordenen. For øjeblikket er atomindustrien, som i årevis har vidst, at atombrændstoftransportbeholdere sveder, ikke længere en samtalepartner, jeg kan have tillid til. Jeg kræver af Kommissionen, at den sikrer, at der i tilfælde af grænseoverskridende transport af radioaktivt affald indføres kontrolforanstaltninger, ensartede standarder og anmeldelsespligt ved grænserne.
I sidste instans er det jo et nyt eksempel på, at der ikke eksisterer en absolut sikker endelig oplagring af atomaffald. Det bliver skubbet frem og tilbage over grænserne. Jeg kræver af Kommissionen, at den griber ind af hensyn til borgerne og ikke bliver medskyldig i en atomindustri, som prøver på at føre energipolitik imod et flertal i den europæiske befolkning! Det bygger på sand og er en kolos på lerfødder. Derfor kan jeg slet ikke forstå, at der i Deres meddelelse, som jeg netop har citeret fra, om det vigtige aktionsfelt siges, at spørgsmålet om sikkerhed ikke drøftes ud fra synsvinklen risici og befolkningens ængstelse, men alene ud fra synsvinklen: Hvorledes kan vi skabe flere arbejdspladser? Nej, Kommissionen skal tjene borgerne og ikke enkelte industrier!

Chichester
Tillad mig at forsøge at køle sagerne en smule ned. Jeg hilser kommissærens redegørelse velkommen. Det drejer sig om en industri, der er meget lovreguleret, en af de mest lovregulerede industrier i Europa, og det er værd at bemærke, at i modsætning til hvad min kollega sagde, så blev indeslutningen i disse transportbeholdere ikke brudt. Vi taler om en mindre grad af overfladekontaminering, og jeg vil opfordre til, at vi ikke lader denne sag komme ud af proportioner. Ved at skabe bekymring, forværrer vi offentlighedens frygt for disse sager i urimelig grad. Det er sandt, at hvis en industri er meget lovreguleret, så har den pligt til at informere offentligheden såvel som myndighederne, og den bør være som Cæsars hustru, det vil sige hævet over kritik, og den bør gøre, hvad den kan for at informere offentligheden om situationen.
Sådan som jeg forstår det, så er der givet udtryk for beklagelse og anger fra forsyningsselskaberne i Tyskland og transportorganisationen. Skønt de, som jeg ser det, ikke brød oplysningsreglerne, for kontamineringsniveauet var ikke særlig højt - og jeg glæder mig over, at kommissæren understregede dette - så ville det ikke desto mindre have været bedre, hvis alle oplysninger var blevet offentliggjort, fordi mere information, ikke mindre, er godt med henblik på at genskabe og opbygge den offentlige tillid til den nukleare industri.
Jeg vil gerne nævne BNFL-virksomheden ved Sellafield i Det Forenede Kongerige som en industri, der er gået så vidt med gennemsigtighed og åbenhed, at Sellafield-anlægget nærmest er blevet en turistattraktion. Det ser jeg som en stor præstation og et skridt i den rigtige retning.
Det virkelige spørgsmål er: var det farligt for offentligheden? Nej. Var det farligt for operatørerne og det personale, der var involveret? Det tror jeg ikke. Kan vi lære noget af det? Ja - der er brug for større åbenhed. Det er et nyttigt resultat af denne øvelse. Men lad os først og fremmest ikke blive alt for ivrige efter at ringe med alarmklokkerne. Andre industrier har langt større problemer, der ikke får nær samme opmærksomhed som noget, der har med ordet »nuklear« at gøre. Det finder jeg beklageligt. Så jeg hilser redegørelsen velkommen og håber, at tingene ikke kommer ud af proportioner.

Eisma
Hr. formand, jeg finder kommissær Orejas svar meget utilfredsstillende. Han siger: Vi vil ikke i øjeblikket træffe supplerende forholdsregler og det på trods af, at to medlemsstater, Frankrig og Tyskland, har indført totalforbud mod transport af nukleart affald. Så siger Kommissionen: Vi foretager os intet på trods af, at der er tretten andre medlemsstater, hvoraf nogle konfronteres med lignende problemer. Kig engang på det vi alle sammen anmoder om i den fælles beslutning, der ligger foran Dem. Jeg skal ikke opsummere alt det, vi anmoder Kommissionen om for at forbedre situationen, for så bruger jeg al min taletid. Men kig engang på punkt 4, 7, 8, 11 osv. Spørgsmål, som vi kræver svar på fra Kommissionen. Kan vi måske få svar på det? Spørgsmål, som vi fremsætter i en fælles beslutning. Det er op til Kommissionen at tage fat i problemet.
Jeg må sige: Det er en skandale, at der er givet så lidt information om denne transport og de dertil knyttede risici for sundheden. Jeg har allerede nævnt, at to medlemsstater har standset transporterne, men også Nederlandene skal gøre dette. For nu viser det sig pludseligt, at centralerne i Borselen og Dodewaard, i mit eget land, transporterer deres affald til La Hague og Sellafield med de samme risici. De tønder, som det nukleare affald transporteres i, viser sig at have et alt for stort strålings- og forureningsniveau. Derfor skal også transporten i mit land, i Nederlandene, stoppes så længe der ikke er mere klarhed. Men det er ikke nok, hr. formand, det giver anledning til store bekymringer, at der så længe er tiet om disse forhold. Det er derfor meget vigtigt, at der kommer mere åbenhed og kontrol med transporten af nukleart affald. Kommissionen skal så hurtigt som muligt præsentere en plan herom og forelægge den for vores udvalg. Når havbunden i nærheden af Sellafield er fuld af nukleart affald, og duerne omkring oparbejdningsfabrikken ifølge tysk lov skal betragtes som forurenede med radioaktivt affald, så mener jeg, at en diskussion er mere end nødvendig.

Fitzsimons
Hr. formand, jeg kan ikke tale om transport af nukleart affald uden at tale om Sellafield, som hr. Chichester har nævnt. De daglige udledninger fra atomkraftværket ved Sellafield skønnes nu at være på 9 millioner t nukleart affald. BNFL's ansøgning for nylig til den britiske regering om øgede udledninger er nu endnu en ubehagelig episode i den fortsatte saga om atomkraftværkerne Sellafield og Thorp.
Jeg finder bemærkningerne fra en videnskabsmand ved navn Dr. Sue Lon - der er BNFL's drifts- og teknologidirektør - om, at Det Forenede Kongeriges sikkerhedsstatistik kan tåle en grundig kontrol, temmelig usmagelige. Hvis BNFL havde en sådan førsteklasses statistik vedrørende sundhed og sikkerhed, hvorfor har hummerne i nogle områder af østkysten så et forureningsniveau der er 247 gange større end i 1993? Må jeg fortælle de eksperter, som hr. Chichester har nævnt, og som siger, at industrien er meget lovreguleret, at Titanic var det mest lovregulerede skib i verden, men det sank alligevel. Hvis Sellafield synker, så går vi alle ned med det. Hvis den britiske nukleare industri er en sådan mønsterprofession, hvorfor vil BNFL så ikke lade Europa-Kommissionen foretage en uafhængig evaluering af dens drift og den bemyndigelse, som stammer fra EURATOM-traktaten? Kommentarerne fra BNFLdirektøren nærmer sig det ejendommelige.
I lyset af det faktum, at Dounreay-atomkraftværket nu bliver lukket på grund af den sundhedsfare, som driften udgør for offentligheden, så må man ikke bruge Det irske Hav til dumpning af nukleart affaldsmateriale fra Sellafield-atomkraftværket. Ubestridte statistikker viser tydeligt en markant stigning i mængden af nukleare materialer i tang i Irland efter opførelsen af Thorp-værket. Det blev bemærket af strålingsbeskyttelsesinstituttet i Irland i 1994, præcist ét år efter at briterne gav BNFL den licens, der er grunden til det miljømæssige rod, vi står med i dag.

Seppänen
Hr. formand, jeg ser, at den tidligere taler har lært at læse, men han har ikke lært at holde op med at læse.
Vi har for nylig fået beviser for, hvordan Pakistan og Indien ved hjælp af smugling, tyveri og bestikkelse har skaffet sig adgang til materialer til fremstilling af en nuklear bombe. Jeg påstår ikke, at et kernekraftværk er en nuklear bombe, men kernekraftlobbyer i Europa anvender den samme hemmeligholdelse og officielle løgne, som har været typisk for nye kernevåbennationer, mens de er i gang med at anskaffe bomben. Jeg ville gerne ønske, at europæerne kunne stole på dem, som driver kernekraftværker, så kernekraftværkerne ikke vil udgøre risici for befolkningen.
Det basale problem er, at der produceres brugt brændstof i kernekraftværker. Det er et slutsprodukt, som der ikke findes et opbevaringssted til. Derfor skal det transporteres frem og tilbage, og det er muligt, at alt det i Europa brugte nukleare brændstof i dag ligger på et forkert sted med hensyn til slutdeponering, og at alt endnu en gang skal transporteres frem og tilbage. Derfor skal der kræves hurtige foranstaltninger fra Kommissionen, så at det efterhånden bliver muligt at slutdeponere nukleart affald.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, det ville have klædt Kommissionen, om den havde læst sine egne papirer, f.eks. meddelelsen af 3.4.1996, KOM(96) 11. Allerede deri står der ordret, at der fra ydersiden af beholderen - kaldet atombrændstoftransportbeholder - sker en kontamination i vandet. De har altså vidst det allerede siden 1996, og nu vil de her erklære os for ubegavede og hævde, at de først har vidst det siden april! Der findes for øvrigt et working paper nr. 4 fra den tekniske komité 996 6 96, hvori der allerede blev stillet detaljerede forslag om dette emne, og de indgik dernæst i AIO's safety series , der igen arbejder tæt sammen med den tekniske komité.
Når De nu her fortæller os, at grænseværdierne kun er blevet overskredet i ringe grad, bliver jeg nødt til at spørge Dem, om De anser os for at være helt åndssvage? Vi har grænseværdier på 4 becquerel/cm2 , og i mellemtiden har vi målt kontaminationer på 50 000 becquerel. De har nemlig bare ventet så længe i håb om, at industrien løser problemet. Men kontaminationen har været stadig stigende. Den er ikke blevet reduceret, men øget fra år til år! Det er det første punkt.
For det andet er det jo overhovedet ikke blevet konstateret endnu, om kontaminationen sker i forbindelse med pålæsningen i vandbassinet. For i vandbassinet skulle der jo også være andre isotoper end cobalt og caesium. Men indtil nu har vi kun fundet cobalt og caesium. Hvorledes forholder det sig med de øvrige isotoper? Det kunne jo også have helt andre årsager. De er ikke på nogen måde blevet konstateret eller undersøgt.
Dernæst vil jeg gerne, for at genopfriske Deres hukommelse, læse et stykke op for Dem af Euratom-diretivet, nemlig artikel 3 i direktivet 92/3/Euratom. Her står der eksplicit: «De forsendelsesoperationer, der er nødvendige for overførslen, skal være i overensstemmelse med EF-bestemmelserne og de nationale bestemmelser samt med de internationale aftaler, der gælder for transport af radioaktive materialer.« Slutter man omvendt, må det betyde: Når den myndighed, det påhviler, ikke kan kontrollere det på nationalt plan - og det har De vidst i årevis - havde De skullet leve op til Deres pligt til at kontrollere! Det er Dem, der er lovenes vogter! Denne skandale er også kun kommet frem i lyset på grund af en indiskretion, og ikke fordi De jagtede den! Det er den egentlige skandale i sagen. At nedtone det nu og så oven i købet sige, at transportarbejderne eller det ledsagende personale ikke var udsat for nogen fare, det er næste skridt i fordummelsen af folket! Alle ved helt præcist, at når man går rundt med et dosimeter, kan det naturligvis ikke vise noget som helst, hvis det er en alfastråler! Men når det f.eks. fra en transportbeholder føres ned gennem luften, og den stakkels politibetjent, der løber ved siden af, eller transportarbejderen får det på sig, udsættes de naturligvis for alvorlige stråleskader. Men bagefter vil de aldrig kunne bevise det! Nu er mit spørgsmål til Dem: Hvilke konklusioner drager De deraf? Vil De omsider stille den stående arbejdsgruppes protokoller til vores rådighed sammen med de undersøgelser, der igennem flere år er blevet betalt med penge fra Fællesskabets kasse? Vil vi omsider få de undersøgelser at se? Det turde være mere end påkrævet, at pålideligheden hos dem, der står for driften, kontrolleres, for tilladelsen til at drive atomkraftværker er da afhængig af denne pålidelighed. Pålidelighed er ikke længere en given ting. De skulle for længe siden have trukket tilladelserne tilbage! Og alt andet, De siger til os, passer ikke. Læs Deres egne papirer!

Lukas
Hr. formand, spørgsmålet om de europæiske borgeres sikkerhed i forbindelse med transport af radioaktive stoffer er naturligvis af meget stor betydning. Men emnet kan alligevel kun opfattes som en detalje af en forgrenet samlet problematik, der skal tages yderst alvorlig. Så længe også spørgsmålet om foreløbig og endelig oplagring er helt uafklaret, skal der siges klart nej til alle aktiviteter med henblik på ibrugtagning af nye atomkraftværker eller fortsat drift af forældede anlæg. Ud fra vores synspunkt bør Den Europæiske Union sætte alt ind på at forlade atomkraften og til gengæld i langt højere grad fremme støtten til alternative energikilder.
Den Europæiske Union ville kunne gå foran med et godt eksempel. Sikringen af transport af radioaktivt affald er jo intet andet end at behandle et symptom på en generelt usund udvikling. Det er vigtigt! Men særlig vigtigt ville det være at tage fat om ondets rod og indstille enhver støtte til atomenergien.

Morris
Jeg vil gerne sige til hr. Chichester, at i Storbritannien er Cæsars hustru flippet en smule ud. Dounreay er blevet lukket af nuklearinspektoratet. I Sellafield har vi en situation, som jeg kun kan beskrive ved at sige, at vi forventer en spektakulær nuklear orgasme, hvert øjeblik det skal være, fordi der på dette værk findes en skakt, der kan eksplodere når som helst.
Jeg mener imidlertid, at dagens forhandling er på sin plads på baggrund af situationen i Tyskland, hvor jernbanearbejdere, politifolk og selv protesterende imod nukleare anlæg er blevet udsat for bestråling. Situationen var faktisk så alvorlig i Tyskland, at chefen for de tyske politistyrker truede med at rejse sigtelser mod det tyske miljøministerium og de tyske atomkraftværker på grund af alvorlig legemsbeskadigelse. Disse arbejdstagere blev udsat for et strålingsniveau, der lå tre tusinde gange over det tilladte niveau. Transportbeholderne var usikre og utilstrækkeligt afprøvede. Sidste år var en fjerdedel af de transportbeholdere, der blev sendt med tog fra Tyskland til Frankrig, ikke blevet gjort ordentligt rene, og de var grundigt forurenede. Det her er foregået i noget, der ligner 13 år.
Det er selvfølgelig kun muligt i en industri som den nukleare, der er beskyttet og omgivet af hemmeligholdelse. Det er næsten umuligt at overvåge og holde regnskab med flytningen af radioaktivt materiale. Industrien har kendt til radioaktiv forurening i transporter til Det Forenede Kongerige og Frankrig siden 1980. Industrien var opmærksom på risikable og usikre lukninger af transportbeholderne, og jeg har ladet mig fortælle, at de mindre transportbeholdere, der blev transporteret til Sellafield, aldrig var blevet testet for deres effektivitet og sikkerhed.
Må jeg sige noget, som jeg håber, at Kommissionen vil tage til efterretning? Dette materiale skal behandles og opbevares, ikke på et leveringssted langt borte i Skotland eller England, men så tæt på produktionsstedet som muligt. Må jeg også sige til Kommissionen, at det er nødvendigt, at de nu erkender alvoren af dette spørgsmål? Det får vi endnu en chance for at gøre under forhandlingen om transport af nukleart materiale, når Kommissionen finder det passende at forelægge deres beretning for transportudvalget.

Rübig
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, der skal være sikkerhed for, at lovbestemmelserne - også de europæiske og internationale - anvendes korrekt. Der må omgående sørges for en garanti for objektiv kontrol og gennemskuelighed, og sker der en fejl, skal der straks sættes ind med lovmæssige foranstaltninger. Hr. Lange har allerede omtalt Lenin i dag. Jeg mener, at vi også skal være ganske særlig opmærksomme på Østeuropa, og at vi bør prøve på også her at få gennemført sikkerhedsstandarder så hurtigt som muligt. Derfor mit krav: Vi har brug for omgående at finde frem til den størst mulige fællesnævner for sikkerhedsstandarder i Europa og en klar styrkelse af informationspolitikken.

Graenitz
Hr. formand, hr. kommissær, da jeg lyttede til Deres redegørelse, randt det mig i hu, hvorledes kommissionsformand Santer i fjor fra denne plads fuld af begejstring udbrød: «Lad os gøre Den Europæiske Union til en sundhedsunion.« Det er netop beskyttelsen af den europæiske befolknings sundhed, der er blevet forsømt i forbindelse med transport af radioaktivt affald, for ellers kunne det ikke være rigtigt, at transportarbejdere, overvågningspersonale og de mennesker, der protesterede imod disse transporter, har været udsat for strålefare. Hertil kommer endvidere, at der i forbindelse med disse transporter kun er tale om foreløbige transporter og oplagringer, da der endnu ikke findes noget endeligt lager til radioaktivt affald. Forskningen fortsætter og fortsætter, men vi finder ikke nogen løsning.
Det er nødvendigt ikke kun at få ensartede sikkerhedsregler, men også at gennemføre dem, for, hr. Chichester, da Cæsar sagde, at hans hustru skulle være hævet over enhver mistanke, var det de ord, hvormed han indledte skilsmissen, fordi hans hustru havde holdt ting, der var sket i hans hus, hemmelige for ham. Det er netop det, det drejer sig om! Det er forkert, at ting holdes hemmelige for folk, at Kommissionen, firmaerne og medlemsstaterne ikke har fri adgang til alle informationer og kan videregive dem til borgerne.
En række medlemsstater har sagt nej til den valgmulighed at udvinde elektricitet af atomenergi. Også gennem disse medlemsstater går transporterne, fordi det af geografiske grunde ofte ikke kan lade sig gøre på anden måde i Europa. Jeg ser virkelig ikke nogen grund til, at mennesker skal udsættes for fare, og mener, at de midler, vi i så rigeligt mål giver ud på Euratom, nu omsider skal bruges til at fastsætte sikkerhedsstandarder, som så gælder for alle medlemsstater og tillige for ansøgerlandene med henblik på at garantere sikkerheden i Europa, for sikkerhed er udelelig, og vi kan ikke skubbe skylden fra den ene side til den anden.

Bowe
Hr. formand, jeg tror, at vi i virkeligheden er samlet i aften for at kommentere den nukleare industri, men efter at have hørt Kommissionens indledende svar, så finder jeg det rimeligt at sige, at det ikke er tilstrækkeligt, og at det mangler seriøsitet og imødekommenhed. Kommissionen skal levere mere i sådanne tilfælde.
De seneste afsløringer af høje strålingsniveauer i transportbeholdere og rullende materiel, der anvendes til transport af nukleart affald, er desværre blot endnu et eksempel på, at den nukleare industri skyder sig selv i foden. Hvornår lærer de det? En skrøbelig offentlig tillid til industriens tekniske kompetence og ansvarlige agtpågivenhed forsvinder endnu en gang op i den blå luft. Hvornår vil industrien lære, at for at bevare den offentlige tillid og støtte og for at bevare et håb om at drive virksomhed fremover, så må den opretholde de højeste sikkerhedsstandarder med en enestående omhu og nidkærhed?
Det er min personlige opfattelse, at hvis industrien ønsker en langsigtet fremtid i et stabilt lovgivningsmæssigt og økonomisk miljø, så må den lære af fortiden og optræde åbent og gennemsigtigt med den højeste hensyntagen til den offentlige sikkerhed. Jeg er nødt til at sige, at nogle af resolutionerne er en overreaktion på de seneste begivenheder, som jeg teknisk set ikke tager helt så alvorligt, som visse andre. Men jeg må indrømme, at jeg nød indlægget fra fru Bloch von Blottnitz!
Der er nogle lektier at lære. Læren kan findes i de resolutioner, vi ser i aften. Først og fremmest skal der være en uopsættelig offentlig undersøgelse: det er absolut nødvendigt. Der skal findes en hurtig løsning på de problemer og misbrug, der finder sted. Der skal oprettes nye standarder på europæisk plan for overvågning og evaluering af risici under transport, og efterfølgende må der oprettes et nyt sæt ensartede driftsstandarder for hele Europa.
Til sidst mener jeg, at Kommissionen og de involverede medlemsstater har et ansvar for at sikre, at der gøres en indsats over for de skyldige parter, man måtte finde frem til i forbindelse med undersøgelsen. Lad os håbe, at dette er dråben, der får bægeret til at flyde over for den stædige og ensporede nukleare industri, vi ser i dag. Den kunne ende med at se lyset.

Oreja
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer. Lad mig først komme med en enkelt bemærkning. Det har været en ære for mig at komme her i dag og meddele Dem Kommissionens holdning til forurening af vogntog med radioaktive nukleare brændstoffer.
Fru Bjerregaard ville også gerne have været her i dag - hun er den ansvarlige kommissær på området - men hun havde, som De sikkert ved, et yderst vigtigt rådsmøde i Luxembourg, et af de vi i fagsproget kalder et "jumbomøde« inden for "Miljø og Transport«.
Jeg vil svare kort på en række punkter, men jeg kan forsikre Dem, at jeg i morgen tidlig vil give Deres spørgsmål videre. Jeg har noteret alle Deres spørgsmål ned, sådan som de er blevet stillet. Fru Bjerregaard vil give Dem svarene, enten skriftligt eller mundtligt.
Jeg vil gerne først sige, at Kommissionen er meget optaget af dette problem, og den er fuldt enig i de udtalelser nogle af de ærede medlemmer har fremsat, især det sidste indlæg fra Bowe, og også andre, f.eks. Chichesters om det nødvendige i at udsende oplysninger til offentligheden. Han henviste til formanden, Santers bevidsthed omkring aspekter, der har at gøre med sundheden. Dette er reelt et af de punkter, der optager Kommissionen allermest og har gjort det siden dens start for tre et halvt år siden. Så hvordan skulle vi ikke kunne være interesserede i netop dette problem?
Hvis jeg skal forsøge at svare Lange og Bloch von Blottnitz, må jeg først sige, at vi ikke ved, hvor mange gange grænserne for forurening har været overskredet ved udsættelse for en sådan. Grænseværdierne gælder for en ikke fastbundet forurening, det vil sige, som kan fjernes, når man rengør overfladen, og som således kan overføres til personer i kontakt med denne overflade. Man har dog gennem et stykke tid været klar over, at en forurening, som det er umuligt at fjerne på tidspunktet for afsendelsen, under transporten via naturlige processer kan omdannes, så den ved ankomsten ikke længere er fastbundet. Vogntogene med brændstoffer er således dækkede til under overførslen for at forhindre enhver personkontakt og enhver form for udsivning forårsaget af regn.
Derudover skal enhver genopdukken under transporten af en for stor ikke fastbundet forurening følges op af en antiforureningsproces, så hurtigt som muligt efter opdagelsen er gjort. Vi kan derfor vente, at der vil komme en række sager af denne art, uden at man dog kan give noget tal for det. I øvrigt ser det ud til, at der i det foreliggende tilfælde har været en mangel på kommunikation mellem de operatører, der opdagede forureningen, og de kompetente myndigheder. De sidstnævnte var således hverken fuldt bevidste om rækkevidden af det problem, forureningen skabte eller om muligheden for, at dens virkninger skjulte behovet for strengere procedurer. Disse forhold bør helt klart medføre ekstra foranstaltninger, især på nationalt niveau.
Jeg vil også gerne, som svar på en del af det spørgsmål, Lange stillede, sige, at det internationale atomenergiagentur i en rapport udarbejdet i 1985 udtrykkeligt erkendte muligheden for, at en ikke fastbundet forurening kunne dukke op igen på overfladen under overførslen med vogntog, der transporterede brændstoffer, selv når denne forurening havde været tørret af før afsendelsen. Mange EU-lande og også Kommissionen bidrog til denne rapport. I øvrigt er ansvaret for at håndhæve EU's direktiver først og fremmest medlemsstaternes, og Kommissionen var ikke klar over omfanget af eventuelle problemer med forurening af vogntog med brændstoffer, som hører ind under dette fænomen, før den blev underrettet om situationen i Frankrig af de franske myndigheder den 30. april 1998.
For endelig til sidst at svare på en bemærkning fra Eisma, vil jeg sige, som jeg i øvrigt allerede har sagt tidligere, at der stadig foregår undersøgelser i forskellige medlemsstater. Når de er afsluttede, vil Kommissionen meget hurtigt undersøge muligheden for at lave en mere dybtgående samlet undersøgelse af situationen i de mange medlemsstater, der kunne blive berørt.
Endelig vil jeg sige til Fitzimons, at jeg lyttede med megen interesse til såvel hans som Seppänens og andres indlæg. Så vidt jeg har forstået, er der en del spørgsmål, der ikke lige præcis drejer sig om transportproblemet. Men dem vil jeg dog alligevel sammen med de andre give videre til Bjerregaard. Til Morris vil jeg simpelthen sige, at det fremgår klart af de resultater, vi har til rådighed, at hverken personale eller befolkningen har været udsat for en stråling, der overskrider de grænser, der er fastsat på EU-plan, og at enhver udsættelse som følge af en for stor forurening af vogntogene, kun ville svare til en lille overskridelse af de gældende grænseværdier.
Det er, hvad jeg kan sige Dem alle i dag. Lad mig til sidst fastholde, at vi er specielt opmærksomme på de problemer, der netop er blevet rejst. Som jeg har sagt, vil jeg straks videregive Deres spørgsmål til Bjerregaard, som vil kunne give Dem de fuldstændige svar.

Formanden
Jeg kan se, at der er fire medlemmer, der har bedt om ordet for meget korte spørgsmål. Jeg beder medlemmerne tage hensyn til, at hr. Oreja er her som stedfortræder for en anden kommissær, og at der vil være andre lejligheder, hvor man kan spørge den rigtige kommissær.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, jeg vil gerne stille to spørgsmål, som jeg anmoder Dem om at give videre til den kompetente kommissær.
For det første: Hvornår får vi protokollerne fra den stående arbejdsgruppe? For det andet: Bliver der så omsider indført en bestemmelse om, at transportører og firmaer har pligt til at anmelde transporter? Den findes nemlig ikke i noget direktiv. For det tredje vil jeg gerne sige til Dem, at det netop er ved ankomsten, at kontaminationen er meget høj, ikke ved afgangen.

Morris
Hr. formand, i april måned i fjor indsendte vi fra Udvalget om Transport og Turisme en rapport om lufttransport af nukleart materiale til Kommissionen, der også skulle behandles af Rådet. Vi venter stadig på at få denne rapport tilbage til udvalget. Det haster, og jeg vil derfor bede Kommissionen om at forhøre sig om, hvornår denne rapport vil blive forelagt for Udvalget om Transport og Turisme.

Lange
Hr. formand, hvornår vil Parlamentet få mulighed for at se i protokollerne fra den stående arbejdsgruppe om sikker transport af nukleart materiale, når de ikke kan sendes direkte til det? Jeg er rede til at stille i Kommissionen mandag morgen og gennemlæse protokollerne dér.

Oreja
Ja, helt bestemt. Men jeg er ikke i stand til at give Dem de korrekte svar, og jeg vil ikke give Dem et uklart svar. Det er ikke min funktion her, og det er der ingen fornuft i.
Den respekt, Parlamentets medlemmer har krav på, forhindrer mig i at svare Dem med almindeligheder. I øvrigt forsikrer jeg Dem, og det gælder især Lange, der spurgte, om han kunne komme mandag og se mødeprotokollerne, at Bjerregaard senest i morgen tidlig kl. 9 vil være fuldt underrettet om alle de spørgsmål, der er blevet rejst her, det vil sige spørgsmålet om protokollerne fra den permanente arbejdsgruppe, det, der drejer sig om et direktiv og så videre, og jeg håber, at De et døgn senere på den ene eller anden måde vil få et svar fra Bjerregaard.
Jeg kan ikke personligt gå længere, netop på grund af min respekt for Parlamentet og parlamentarikerne.

Formanden
Jeg vil gerne takke Dem, hr. kommissær, fordi De mødte op her i Parlamentet med så kort varsel, og fordi De har svaret så godt i betragtning af, at det ikke er Deres område. Vi vil gerne bede Dem overbringe alle Parlamentets hilsener til fru Bjerregaard. På formandskabets vegne vil jeg føje til, at det naturligvis er vigtigt, at Parlamentets ledelse forsøger at tilrettelægge debatterne, så de rigtige kommissærer kan være til stede. Det var selvkritik, jeg her udøvede på formandskabets vegne. Men endnu en gang tak, hr. kommissær, fordi De var villig til at træde til.
Jeg har modtaget 6 beslutningsforslag, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.30)

