Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Ephremidis
Hr. formand, jeg vil gøre opmærksom på en åbenlys unøjagtighed, for ikke at sige uretfærdighed. Hr. Howitt siger, at britiske lastbilchauffører forhindres i at vende tilbage til deres land - her op til jul - af traktorer tilhørende landmænd, der i deres kamp for at overleve har afspærret visse færdselsårer. Sandheden er den, at når chaufførerne vil passere, får de ikke alene lov til dette, de får oven i købet tilbudt mad, hvis de i forvirringen har svært ved at skaffe sig dette, så de i ro og mag kan køre hjem til deres eget land.
Jeg vil derfor bede om at få korrigeret og fjernet disse uretfærdige beskyldninger rettet mod landmænd, der nu på tiende dag i bogstaveligste forstand kæmper for det daglige brød.

Formanden
Dette emne er ikke på dagsordenen i dag.

Spencer
Hr. formand, i protokollen nævnes hr. Niall Andrews noget ubeherskede indlæg i går eftermiddags om frk. McAliskey, der afventer udlevering til Tyskland, anklaget for meddelagtighed i et morterangreb i Osnabrück. Frk. McAliskey er i øjeblikket i et almindeligt kvindefængsel - Holloway. Hun er gravid og har fået normalt lægeligt tilsyn. Jeg kan fortælle Parlamentet, at hendes tilstand siges at være udmærket. Hun har fået yderst god pleje, og jeg må absolut afvise de voldsomme kommentarer, som hr. Andrews fremsatte i sit indlæg i går.

Blak
Hr. formand, i forbindelse med det, hr. Howitt sagde i går om sagen i Grækenland, kan jeg bekræfte, at det ikke kun er engelske chauffører, der er gidsler i grækernes spil. Også danske chauffører sidder »fængslet« og får en utrolig dårlig behandling. Jeg vil derfor bede Dem om som græker og som formand for Parlamentet at skrive et brev til den græske regering og opfordre den til at sikre, at Unionens borgere bliver behandlet korrekt.

Formanden
Hr. Blak, jeg synes ikke, vi skal drøfte de græske landmænds demonstrationer, som uden tvivl forårsager mange problemer og har konsekvenser både for udenlandske og græske chauffører.
(Protokollen godkendtes)

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Theato
Hr. formand, Rådet anmodede allerede på plenarmødet i november om uopsættelighed angående gensidig bistand mellem medlemsstaternes administrative myndigheder. Det blev forkastet. Der er i mellemtiden ikke kommet noget nyt ind i sagen. Vi har heller ikke hørt fra Rådet. Budgetkontroludvalget har derfor vedtaget på ny at forkaste anmodningen.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Arias Cañete
Ganske kort hr. formand, Fiskeriudvalget har besluttet at godkende Rådets anmodning om uopsættelighed.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, som ordfører vil jeg gøre opmærksom på følgende synspunkt, der stemmer med Kommissionens: For det første finder jeg, at et forslag til forordning om tekniske foranstaltninger kræver visse minimumsforudsætninger, en omfattende videnskabelig underbyggelse, en omfattende enighed og accept, dialog med sektoren og anerkendelse og støtte fra de berørte sektorer.
Jeg begyndte derfor at arbejde efter denne metode, men svaret på denne arbejdsmetode, som utvivlsomt var rigtig, bestod fra udvalgsformandens side i, at han foreholdt mig artikel 146, stk. 4, og fastsatte en frist for fremlæggelse af betænkningen.
På den anden side har Rådet skyndet på og lagt pres på os, idet det har fremsat en første anmodning og nu endnu en. Mit svar - for at man ikke skal bebrejde mig forsinkelsen - var at fremlægge en omfattende og udtømmende betænkning, og Fiskeriudvalget - for at heller ikke dette skal kunne gøres ansvarligt for, at Rådet ikke kunne vedtage en beslutning - var at vedtage forkastelse af Kommissionens forslag. Som følge heraf skal Parlamentet vide, at vi i dette øjeblik er enige i anmodningen om uopsættelighed, men at vi er enige om, at det er uopsætteligt at forkaste Kommissionens forslag. Der er her tale om en metode med stort arbejde udført i hastværk på destruktivt plan.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)

Jacob
Ja, hr. formand, vi har afvist denne anmodning om uopsættelighed. Vi vil se på den inden for rammerne af den normale procedure ved vort plenarmøde i januar. Landbrugsudvalget er således imod denne anmodning om uopsættelighed.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

von Wogau
Hr. formand, først vil jeg gerne sige noget henvendt til Kommissionen og Rådet. Det glæder mig for øvrigt, at kommissionsformanden er til stede. Vi har i den sidste tid stadig hyppigere arbejdet under stadig mere umulige betingelser, og tiden til at blive hørt af Kommissionen og Rådet bliver stadig kortere. Under forberedelsen af topmødet i Dublin gik det endog så vidt, at vi den dag, hvor vi blev hørt, allerede var nødt til også at stemme i udvalget. Det er betingelser, på hvilke man normalt ikke kan arbejde. Det samme gælder i dette tilfælde. Også her er vi blevet hørt meget sent, og vi udarbejdede en udtalelse i allerstørste hast i går aftes. Jeg vil gerne sige, at vi for fremtiden ikke mere vil arbejde på den måde, og at vi i det kommende år ikke mere vil acceptere sådanne hastesager. Da det imidlertid drejer sig om ordningen for alkohol i de skandinaviske lande og da det er en uhyre vigtig sag, hvor det drejer sig om regionale særpræg, og fordi der ville opstå et juridisk tomrum, dersom vi ikke traf afgørelse i denne mødeperiode, går jeg ind for, at denne anmodning om uopsættelighed endnu en gang efterkommes.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)

Jacob
Hr. formand, som De sagde, blev betænkningen vedtaget enstemmigt i går aftes. Landbrugsudvalget er således for denne anmodning om uopsættelighed.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)

Kommissionens arbejdsprogram for 1997 og gennemførelsen af  lovgivningsprogrammet for 1996
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om Kommissionens arbejdsprogram for 1997 og gennemførelsen af lovgivningsprogrammet for 1996.

Fayot
Hr. formand, hr. kommissionsformand, efter vor første drøftelse i oktober er vi altså nu nået til afslutningen af vor procedure med et fælles beslutningsforslag, der støttes af et stort flertal af dette Parlament. Dette beslutningsforslag udgør ifølge vor nye artikel 49 Europa-Parlamentets bidrag til arbejdsprogrammet for 1997.
Denne tekst afslører ud over meningsforskellene grupperne imellem en meget bred politisk enighed om væsentlige aspekter i den europæiske politik både hvad angår beskæftigelse og vækst, borgernes Europa, miljøet og udenrigspolitikken. Over for denne brede samstemmighed er det vigtigt, at Rådet tilslutter sig dette program, der bør blive en sand regeringskontrakt mellem de tre centrale institutioner.
På min gruppes vegne vil jeg gerne her tilkendegive vor godkendelse af de nye forslag til lovgivningsmæssig beslutning, som Kommissionen påtænker. Vi håber dog, at denne endelig vil lade dem komme i et normalt tempo. For endnu i år havde Parlamentet kun modtaget fem af de 19 bebudede ved udgangen af november måned.
Vi godkender ligeledes det væsentlige i de politiske overvejelser, som kommissionsformanden fremsatte ved denne lejlighed, og vi er fast besluttede på at støtte Kommissionen hver gang, den gør en indsats for konkret at få Europa til at bevæge sig fremad. I den anledning kunne vi godt ønske os, at denne Kommission undertiden var en smule dristigere over for de nationale regeringer, der ofte er nølende og inkonsekvente.
Det vil sikkert ikke forbavse Dem, hr. formand, når jeg med eftertryk atter erklærer, at vor allerhøjeste prioritet er bekæmpelse af arbejdsløsheden. På dette punkt har Europa en rolle at spille i alle de politikker, som vi iværksætter. Parlamentet godkender tillidspagten for beskæftigelsen, og det støtter kommissionsformanden over for Rådets forbehold. Med ham forkaster vi Rådets inkonsekvens, når det ved de højmesser, der bliver festligholdt hvert halve år, kommer med smukke erklæringer, som det glemmer, så snart finansministrene mødes i Bruxelles på en grå og diset mandag. Det er ikke troværdigt, og det er skadeligt for Europa.
Socialisterne ønsker en voluntaristisk tilgang til arbejdsløsheden, samtidig med at de respekterer markedets økonomiske og finansielle love og klart udtaler sig for den europæiske samfundsmodel. Den makroøkonomiske tilgang, der er nødvendig for denne bekæmpelse af arbejdsløsheden, bør være gjort af pengepolitik og budgetpolitik. De væsentligste mål bør dels være at muliggøre betydelige offentlige investeringer, der er i stand til at sætte den nødvendige gang i den økonomiske aktivitet og dels at finansiere effektive beskæftigelsespolitikker.
Socialisterne mener, at en mindre restriktiv pengepolitik, der giver den politiske magt en vurderingsmargin over for arbejdsløshedens presserende karakter, bør være en del af det moderne politiske arsenal. De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har fremsat et ændringsforslag til det fælles beslutningsforslag herom, og vi så gerne, at der blev samlet en bred samstemmighed om dette punkt.
På den anden side beder vi Kommissionen om præcise forslag vedrørende hele skattesystemet. Der er alt for stor mangel på sammenhæng landene imellem til at gøre det muligt for det indre marked at udvikle sig. Men da det er umuligt at nå frem til en harmonisering af den direkte eller indirekte beskatning, slår Kommissionen til lyd for mindre formbundne metoder som for eksempel et adfærdskodeks medlemsstaterne imellem eller snarere en samordning end en harmonisering. Det er en interessant og mere pragmatisk vej, som man bør se nærmere på, for intet land har nogen interesse i at se skattemæssig dumping udvikle sig eller i at se en voldsom beskatning af arbejdet i forhold til beskatningen af miljøet eller kapitalen.
Det vil endelig være påtrængende nødvendigt at komplettere denne samordningsindsats med en indsats også for de sociale udgifter. Lande, der har etableret et effektivt socialsikringssystem, der udgør en garanti for social samhørighed, kan ikke godtage, at dette bliver undermineret af social dumping.
Hr. formand, ifølge vor forretningsorden vil dette forslag til beslutning skulle forelægges de nationale parlamenter såvel som alle de institutioner, der er involveret i den europæiske lovgivningsproces. Jeg appellerer til Rådet, til de nationale parlamenter, til Det Økonomiske og Sociale Udvalg og til Regionsudvalget om at reagere på de bestræbelser på forudsigelse og klarlægning, som Kommissionen og Europa-Parlamentet er gået ind på. Det er kun på denne måde, at Europa vil kunne udstyre sig med en antagelig og således troværdig og effektiv politik i borgernes interesse.

D'Andrea
Hr. formand, hr. kommissionsformand, kære kolleger, allerede under den foregående drøftelse i oktober i år af Kommissionens arbejdsprogram for 1997 har vi påpeget visse metodiske og tidsmæssige aspekter vedrørende fremgangsmåderne og tiden efter Kommissionens forelæggelse af det årlige budget, arbejdsprogrammet og lovgivningsprogrammet for Parlamentet. I den mellemliggende tid har Europa-Parlamentet vedtaget en ændring af forretningsordenen med henblik på bedre at fastlægge også Europa-Parlamentets rolle i proceduren for tilrettelæggelsen af lovgivningsprogrammet, i øvrigt under hensyn til, at Kommissionen indsættes ved en afstemning herom i Europa-Parlamentet.
Vi finder følgelig den aktuelle forhandling om både bedømmelsen af gennemførelsen af programmet for 1996 samt godkendelsen af retningslinjerne for lovgivningsprogrammet for 1997 af største betydning. Forhandlingen bliver endnu vigtigere, dersom den bliver instrumentet for en styrkelse af den nære forbindelse mellem Parlamentet og Kommissionen - en forbindelse, som i stadig højere grad skal tilnærme sig den, der findes mellem et parlament og forvaltningen, og som følgelig grundlæggende stiller krav om, at der skal være overensstemmelse mellem de politiske viljer, at oplysninger gives rettidigt, at gennemførelsen ligeledes sker rettidigt, og at der er gennemsigtighed og mulighed for Parlamentet for at udøve sin kontrol, således som det er foreskrevet i adfærdskodeksen af 15. marts 1995. Parlamentet er interesseret i at styrke denne forbindelse.
Når der sker en endnu helt utilfredsstillende vurdering vedrørende gennemførelsen af Kommissionens program for 1996, skal denne i det væsentlige angå denne betænkning, først og fremmest i henseende til visse tidsmæssige og koordineringsmæssige vanskeligheder, der er fremkommet under gennemgangen af de sager, som Kommissionen har tilstillet Parlamentet.
Som anledning til yderligere overvejelser bør måske også denne forhandling underkastes en anden vurdering på baggrund af forretningsordenen, fordi også Parlamentet - ikke blot ved konvergens mellem de politiske grupper - bedre skal forberede sin beslutning om godkendelse af Kommissionens lovgivningsprogram, dersom det ønsker at blive styrket fra et institutionelt synspunkt.
For så vidt angår programmets indhold vil jeg i den resterende del af min taletid koncentrere mig om ét enkelt punkt, idet andre kolleger senere vil beskæftige sig med andre aspekter. Det drejer sig helt selvfølgeligt og naturligt om Unionens synlighed udadtil for at citere kommissionsformand Santer. I tidens løb bliver dette problem stadig alvorligere og stadig vanskeligere at løse. Begivenhederne følger hurtigt efter hinanden, og efterhånden som de indtræffer, synes Europas rolle at blive stadig mere marginal.
Under dette møde skal vi tillige beskæftige os med situationen i Serbien. Af og til får man det indtryk, at Daytonaftalerne ender med at blive en form for alibi for Europa, idet vi finder, at et stærkt engagement i genopbygningen af det civile samfund, særlig demokratierne inden for Europa, for så vidt dette er nødvendigt, ikke er en primær forpligtelse for os. Også i denne retning kræver vi, at Kommissionen tager et stærkt og energisk initiativ.

Moretti
Hr. formand, her i Parlamentet, bliver, selvom der formelt ikke kan lægges dette noget til last, den interinstitutionelle erklæring om demokrati, gennemsigtighed og subsidiaritet meget diskutabel i henseende til dens egnethed til at omsætte de smukke ord i praktisk handling. Programmet for 1996 blev kun gennemført i yderst begrænset omfang, når man tænker på, at Europa-Parlamentet med udgangen af november kun havde modtaget fem af de nitten forslag til lovgivning, der var bebudet af Kommissionen.
Hvordan kan man forestille sig at kunne opbygge det nye Europa, hvis Kommissionen inden for de fleste sektorer synes at give afkald på at spille sin egen institutionelle rolle som drivkraft for Unionen og Rådet og viser, at den ikke har nogen sammenhængende politisk strategi og blokerer de forskellige sektorer, der er inddraget i programmeringen af lovgivningen, budgettet og de forskellige retsgrundlag. Vi må bestræbe os for at iværksætte og gennemføre lovgivningsprogrammet for 1997, vi må bekæmpe arbejdsløsheden med en seriøs og effektiv politik, der kan fremme industriens konkurrenceevne inden for Unionen, regionalpolitikken, transportpolitikken, miljøpolitikken, gennemførelsen af det indre marked og en investeringspolitik, der er egnet til at fremme økonomiske aktiviteter, svig må bekæmpes, og en medlemsstats manglende evne til at opfylde sine forpligtelser eller misbrug fra en medlemsstats side skal rammes af Kommissionen ved suspension af betalinger, inddrivelse af beløb, der er opnået uretmæssigt, og anvendelse af de fornødne sanktioner.
Vi skal have mod til på ny at se på tilfælde af ødselhed, revidere de aftaler, der er indgået med tredjelande, og som ikke indeholder bestemte regler og garantier for demokrati og respekt for menneskerettighederne, støtte et forslag til det direktiv om planer for forvaltning af affald, særlig husholdningsaffald, intensivering af bekæmpelsen af den omsiggribende organiserede kriminalitet, styrke samarbejdet mellem medlemsstaterne og fremme internationale organisatoriske initiativer.

Lannoye
Hr. formand, jeg tror, at de politiske grupper er mere eller mindre indbyrdes enige om at afgive en negativ dom over den måde, hvorpå Kommissionen har gennemført sit program for 1996. Desværre er der ikke nogen tilsvarende samstemmighed om vurderingen af fremtiden og især indholdet af programmet for 1997.
Hvad programmet for 1996 angår, må man desuden konstatere en total mangel på voluntarisme over for Rådet fra Kommissionens side. Rådets blokering af en lang række beslutninger rejser et enormt problem for Parlamentet: 168 sager afventer endelig beslutning, det er meget; 83 andre afventer fælles holdning, og intet initiativ fra Kommissionen i den henseende. Det finder vi utåleligt.
Hvad programmet for 1997 angår, må man konstatere, at det er en lav profil, Kommissionen foreslår for Den Europæiske Union, en lav profil i forhold til de satsningsområder, der er åbenbare for alle borgerne, det være sig beskæftigelses-, miljø- og statsborgerskabspolitikken men også den rolle, som Den Europæiske Union skal spille i verden. I går indledtes en international konference i Singapore, der samler de forskellige stater, der har underskrevet Verdenshandelsorganisationens vedtægter. Kommissionen har fået et ambitiøst mandat, men jeg har mine bange anelser med hensyn til de resultater, den opnår. Jeg tror ikke særlig meget på Kommissionens voluntarisme på dette område.
Af alle disse grunde finder vi, at det forslag til fælles beslutning, som flere grupper er medunderskrivere af, bærer stærke tegn på svaghed. Man kan ikke på samme tid kritisere det, der er gjort, beklage det, der ikke er gjort, og endelig godkende Kommissionens program. Det er ganske uacceptabelt. Derfor har vi ikke støttet denne tekst, og derfor har vi fremsat vort eget meget stærkere forslag.

Dell'Alba
Hr. formand, hr. formand Santer, kære kolleger, jeg kan på min gruppes vegne ikke gå ind for det, som hr. Lannoye og andre kolleger lige har sagt. Vi konstaterer mange svagheder i udførelsen af programmet for 1996, og som andre kan vi ikke tilslutte os et beslutningsforslag ønsket af de store grupper, som indskrænker sig til at godkende de store linier i Deres program og endog til at støtte Dem i Deres rolle som drivkraft. Og det er netop på dette punkt, at jeg vil tiltrække mig Deres opmærksomhed, hr. formand Santer.
Gennem det arbejdsprogram, som De har fremlagt, forekommer Kommissionen at forsømme sin rolle som drivkraft meget alvorligt. Det er ikke ved seks eller syv sider fyldt med gode intentioner, ved at knibe udenom alt det, der ikke går, ved ikke klart at sige, at Rådet ikke har fulgt Dem for eksempel vedrørende tillidspagten og ved, at vi på flere andre områder befinder os i et alvorligt dødvande for den europæiske konstruktion; det er ikke ved at vige uden om disse spørgsmål, ved ikke at bringe dem frem for at diskutere dem, og ved at give afkald på netop vor rolle som drivkraft, at vi får sat gang i den europæiske konstruktion.
De siger med rette til os, at vi må få sat gang i de store arbejdspladser. Men det er Dem, der skal give det nødvendige skub fremad. Hvis De ikke gør det, opnår De måske et beslutningsforslag, der siger »her går det godt, fru kammerherreinde«, men det er ikke det, der får Europa til at bevæge sig fremad, og konsekvenserne vil blive meget alvorlige for fremtiden for denne Europæiske Union, som vi alle tror så meget på.
Derfor slutter vi ikke op om den tekst, der kommer til afstemning om lidt, nemlig for at give Dem muligheden for at gøre bedre, for at gøre mere og for at give Kommissionen den rolle, som bør være dens. Vi håber at se Dem komme tilbage en dag med et anderledes arbejdsprogram end dette her, som efter vor mening synes svagt og temmelig meget under vor forventning.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, man genfinder altid de samme almindeligheder i Kommissionens arbejdsprogram, når det gælder målene for Den Europæiske Union: muliggøre jobskabelse, bevare den europæiske samfundsmodel, styrke Europas tilstedeværelse på den internationale arena, forberede fremtidens store skæringsdatoer, som om besværgelser kunne konkretisere håbene. Man skulle tro, man var i Frankrig, hvor en fjernsynstale fra en præsident for Republikken altid ved ordets blotte kraft anses for at vende en økonomisk katastrofe til økonomisk fremgang, en upopulær regering til en model på effektivitet, et parti fortæret af dets lederes korrupte adfærd til en fremtidens bevægelse, der fejrer sin tyvende fødselsdag.
Lad os vende tilbage til disse storartede mål. Jacques Delors profeterede i 1992, da det var nødvendigt at overtale Frankrig til at stemme ja til Maastricht, at Den Europæiske Union ville skabe ti millioner arbejdspladser, ligesom man profeterede, at skabelsen af enhedsmarkedet ville medføre økonomisk fremgang. Virkeligheden svarer desværre sjældent til magthavernes ønsker. Der er i dag officielt 22 millioner arbejdsløse i Europa på grund af den uhæmmede frihandel med hele verden, på grund af den tvungne udvikling henimod den monetære utopi. Det er rent faktisk i euroen, at De ser det væsentligste våben i kampen imod arbejdsløsheden.
I Frankrig er debatten heldigvis lige blevet genåbnet takket være - en gang er ingen gang - Giscard d'Estaing. Mange folkevalgte applauderede, da han kritiserede den nuværende politik. Medierne bliver mere og mere kritiske over for projektet. Med ét slag er den offentlighed, som De ringeagter så meget, undtagen når det drejer sig om at forgifte den, begyndt at stille spørgsmålstegn ved projektet. At Chirac har ligget fladt på maven for påny at forsikre den tyske kansler om sin troskab og atter forsikre ham om, at Frankrig ikke vil forlade den rette vej mod euro-marken, ændrer intet ved tingenes tilstand. Etableringen af den fælles valuta er ikke nogen garanti hverken for økonomisk fremgang, arbejdspladser eller finansiel styrke. Rigdom kan skabe en god valuta, men valuta skaber ikke rigdom.
Og det er på denne måde, at De for hver dag, der går, mere og mere ødelægger den samfundsmodel, som De hævder at forsvare. Under dække af harmonisering vil De ødelægge socialsikringen. Under dække af konkurrenceevne vil De atter sætte arbejdernes beskyttelse og de gældende regler for arbejdsvilkår i de forskellige lande under debat. Under dække af, at det er nødvendigt med konkurrence, ødelægger De de offentlige tjenesteydelser. Rent faktisk tvinger den verdensomspændende frihandelstankes dogme Dem til bringe lønningerne og de sociale systemer ned på tredjeverdensniveau, som den franske Nobelprisvinder i økonomi, Maurice Allais så ihærdigt påviser. Vi vil ikke have noget at gøre med dette Europa, der ofrer menneskene og de sociale fremskridt til fordel for økonomien og nogle multinationale selskabers finansielle begær!

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37 i forretningsordenen.

McCarthy
Hr. formand, 1997 er et kritisk skæringspunkt med hensyn til fastsættelse af de fremtidige retningslinjer for samhørighed og regionalpolitik i EU. På min gruppes vegne vil jeg gerne fremsætte et par korte kommentarer om dette område.
For det første vil jeg gerne have, at Kommissionen skal arbejde mere energisk med at offentliggøre retningslinjer for god forvaltningsskik - gode modeller for, hvordan pengene kan bruges effektivt i lyset af alle de problemer, vi har haft med ineffektiv gennemførelse. I forbindelse med samhørighedsrapporten, vil jeg gerne påpege behovet for en løbende evaluering af, hvordan andre fællesskabspolitikker støtter opnåelsen af økonomisk og social samhørighed. Det er klart, at de i nogle af vore områder og svage regioner, hvor strukturfondene er med, risikerer at blive forhindret, f.eks. af den fælles landbrugspolitik, hvor den virker som en regressiv faktor. Jeg tror, at vi må begynde at føre tilsyn med disse politikker for at sikre, at vi er på linje med vore egne mål inden for traktaten.
Det er nu nødvendigt, at vi arbejder alvorligt på at komme i gang med reformprogrammet for 1999. Jeg vil gerne takke Kommissionen for dens bestræbelser for at overholde fristen for samhørighedsrapporten, men jeg beklager, at vi endnu ikke har fået meddelelsen om politik for byområder, der skulle fremlægges i 1996, og den vil vi gerne se i begyndelsen af 1997.
Hvad jeg mener mangler er en effektiv koordinering af udførelsen af programrelaterede politikker. Jeg vil gerne se en mere koordineret bestræbelse fra Kommissionens direktorater på at samarbejde tæt på alle niveauer, ikke blot når det gælder kommissærerne indbyrdes, men også når det gælder de forskellige direktorater, for at tage udfordringen op vedrørende ØMU'en, udvidelsen og den forestående reform af strukturfondene. En intern koordineret tilgang må begynde i 1997. Kommissionens direktorater må ikke vige tilbage for en kritisk vurdering af deres egne politikker og programmer, for først da kan vi få de rigtige politikker og programmer, så vi kan opnå tillid hos vore borgere på lang sigt og efter reformen af fondene i 1999.
Jeg mener heller ikke, at Kommissionen må undlade at spille sin rolle som fuldgyldig partner, bare fordi nogle medlemsstater kræver monopol på subsidiaritet. Kommissionen er ikke en clearingcentral for politikker, og Kommissionen må fremme vore strukturfondsprogrammer; den må også fremme de territoriale og lokale beskæftigelsespagter og vise vejen på dette område via konkrete handlinger og koordinerende aktiviteter. Jeg mener også, at det er nødvendigt, at vi nu får grundig besked om virkningen af ØMU'en på regionalpolitikken, særlig i lyset af Rådets afgørelse om budgettet, hvor man skærer ned på betalingerne fra strukturfondene og skaber et falsk forhold mellem strukturfonden, underskudskriterier og økonomisk konvergens. Jeg vil gerne i 1997 se en rapport, der gør det muligt for Parlamentet at træffe afgørelser på dette vitale politiske område.

Fernández Martín
Hr. formand, jeg vil sige nogle ord om vor stillingtagen til gennemførelsen af lovgivningsprogrammet for 1996 og Kommissionens arbejdsprogram for 1997, og vi vil især vurdere betydningen af den institutionelle erklæring om demokrati, åbenhed og subsidiaritet, som er afgivet af Europa-Parlamentet, og som Rådet og Kommissionen har taget til sig.
Vi finder, hr. formand, at lovgivningsprogrammet er et uundværligt interinstitutionelt instrument for en gennemsigtig tilrettelæggelse og samordning af Unionens aktiviteter, og vi anmoder Dem, kommissionsformand Santer, om at udfolde bestræbelser i den rigtige retning for at nå disse mål.
Vi finder det afgørende nødvendigt, at Rådet i højere grad knyttes til gennemførelsen af programmeringen af lovgivningsarbejdet. Uden et mere snævert samarbejde mellem Kommissionen og Rådet mener vi ikke, at resultatet kan blive tilfredsstillende. Det er det, der delvis er sket i 1996, hvor det interinstitutionelle program, som vi i dag vurderer, har nogle huller, som jeg meget kort vil gøre opmærksom på. Ganske særlig beklager vi, at kun visse af de 19 forslag til lovgivningsmæssig beslutning, der er bebudet, er nået frem til os.
For så vidt angår arbejdsprogrammet for 1997 er vi enige i de almindelige retningslinjer for gennemførelsen af dette program. Vi vil udskille den institutionelle rolle, der er tillagt Kommissionen som drivkraften for Unionens virke, vi vil særlig henlede opmærksomheden på Kommissionens rolle, når den skal forelægge Parlamentet nye lovgivningsinitiativer i henhold til traktatens artikel 138 B, og vi finder, at antallet af de anmodninger om uopsættelighed, der fremsættes af Rådet, kunne nedbringes væsentligt, dersom den programlægning, vi drøfter i dag, blev forbedret. Dette ville gøre det muligt for Parlamentet at behandle forslagene med større omhu.
For så vidt angår de prioriteringer, der foreslås af Parlamentet i overensstemmelse med den stilling, vor gruppe har givet udtryk for, finder vi, at disse prioriteringer for 1997 bør indordnes i tre store kapitler, nemlig for det første beskæftigelse vækst og styrkelse af samhørigheden, for det andet Europa og borgerne og for det tredje - hvilket er særlig vigtigt i dette øjeblik - styrkelse af Unionens tilstedeværelse i verden.
Jeg vil sige nogle ord om hver enkelt af disse store linjer. For så vidt angår beskæftigelse, vækst og styrkelse af samhørigheden betoner vi på ny, at bekæmpelsen af arbejdsløsheden fortsat er Parlamentets væsentligste mål. Vi finder det nødvendigt at styrke strukturpolitikkerne for yderligere at effektivisere de bestræbelser, der foregår i henseende til samhørigheden, såvel for så vidt angår den regionale udvikling som forskningen, transportsektoren, miljøet, industrien og enhedsmarkedet. Vi anmoder udtrykkelig Kommissionen om at fremkomme med den meddelelse vedrørende forskning og beskæftigelse, som oprindelig var bebudet i 1996, men som ikke har kunnet gives. Endelig anmoder vi inden for dette kapitel tillige Kommissionen om at udarbejde en meddelelse, der kan drøftes her i Parlamentet, om finansieringen af infrastrukturerne i Europa, navnlig i forbindelse med »stabilitetspagten«.

Moorhouse
Hr. formand, jeg vil forsøge at give udtryk for min gruppes opfattelse af et borgernes Europa, og i særdeleshed fremhæve nogle elementer fra PPE's beslutningsforslag om 1996 og 1997.
Hr. Santer ved udmærket, at vi er mere end parate til at støtte de fleste aspekter af hans arbejde, og at vi påskønner den store indsats, han gør for at få orden på Kommissionens arbejde.
Vi lever i en periode, hvor vi alle er involverede i dette store foretagende, både på europæisk niveau og i medlemsstaterne, og det er nødvendigt, at vi fuldt ud implementerer den lovgivning, vi har vedtaget her i Parlamentet og i Rådet.
Når det er sagt, så mener vi, for at citere vort eget beslutningsforslag, at Kommissionen har været for passiv med hensyn til retlige og indre anliggender, og vi beklager i særdeleshed, at ikke ét af forslagene i Kommissionens arbejdsprogram for 1996 tilsyneladende er blevet fremsendt til Parlamentet.
Lad mig nævne - men ikke i nogen særlig orden - et par af de emner, som vi i PPE har taget fat på i de sidste måneder. For det første er der asylpolitikken. Man forstår udmærket, at mange medlemsstater gerne selv vil have fat i tøjlerne. Men man kan ikke komme udenom, at vi finder det yderst vanskeligt i Europa at skelne mellem politiske og økonomiske flygtninge. I én medlemsstat er der f.eks. i øjeblikket ca. 60000 mennesker fra tredjelande, der hvert år anmoder om asyl, og hvis ansøgninger stadig er til overvejelse, og af disse - eller i det mindste af dem, der tidligere er blevet behandlet - får kun 5 %-10 % eller muligvis 13 % til sidst permanent opholdstilladelse.
Hvad enten man er enig eller uenig i de kriterier, der lægges til grund, kan den kendsgerning, at Europa er et mekka for i det mindste titusinder af mennesker og målet for deres håb og stræben, meget vel komme i konflikt med vor egen befolknings behov.
På den anden side, for igen at gå over til vort beslutningsforslag, så er det ikke lykkedes os at fremme harmonisering i anvendelsen af lister over sikre oprindelseslande og lister over sikre tredjelande, og det er i det mindste tvivlsomt, om medlemsstaterne her handler til fælles bedste.
Jeg går nu over til et andet spørgsmål, og det er hele spørgsmålet om misbrug og bortførelse af børn, som vi lægger stor vægt på. Min kollega Mary Banotti - men ikke kun hun - gør et stort arbejde på dette område. Misbrug af børn er et spørgsmål, der har været fejet ind under gulvtæppet, som vi kun alt for godt ved, ikke bare i 10 år, men i et helt århundrede - så alvorligt er det. De vil forstå, at jeg ikke henviser til nogen enkelt medlemsstat - slet ikke. Men skønt hovedansvaret muligvis påhviler medlemsstaterne, er der så slet ikke noget bidrag, vi kan yde, her på europæisk niveau? Det skrækkelige ved situationen taler for sig selv og kalder på enig handling.
Ligeledes hvad angår bortførelse af børn - så vil alle de af os, der kommer fra valgkredse som i Det Forenede Kongerige, blive stillet over for den fortvivlelse, man møder hos en far eller mor, der forsøger at få sit barn tilbage fra et andet land, somme tider under forhold, der er næsten håbløse. Det er i hvert fald et område, hvor der er behov for nærmere samarbejde.
Jeg vil holde op her. Der er så mange andre spørgsmål, man kunne drøfte, men jeg ser meget frem til at høre hr. Santers svar.

Wim van Velzen
Hr. formand, i arbejdsplanen nævnes fire prioriteringer, der ikke kan slås af på. Den vigtigste er egentlig nævnt i indledningen til Deres arbejdsplan, og den går ud på at vise, at Unionen står til rådighed for alle borgere, og at den er hensigtsmæssig, og den prioritering vil jeg anvende en del af mit indlæg på. Kommissionen fortjener støtte i sine bestræbelser for en nå frem til en europæisk tillidspagt. Det ville være et klart signal til den europæiske borger, hvis alle ansvarlige, Rådet, Kommissionen, Europa-Parlamentet og arbejdsmarkedets parter, binder sig til principperne i en sådan pagt. Jeg holder frem for alt Rådet ansvarligt for, at pagten kun i ringe omfang nyder fremme, og dermed bærer Rådet skylden for nedbrydningen af ØMU'ens og Unionens bærende grundlag. Det ser ud til, at Rådet ikke i tilstrækkelig grad er klar over, at det, hver gang det af finansielle eller kortsigtede nationale grunde blokerer for fælles initiativer, sådan som tillidspagten eller opmuntringsprogrammer, samtidig underminerer det vigtigste politiske instrument, nemlig Den Europæiske Union. Jeg håber, at der kommer et gennembrud i 1997, primært men ikke udelukkende på regeringskonferencen. 1997 må også blive året, hvor der på forskellig vis endelig skabes en afbalanceret ligevægt mellem på den ene side den makroøkonomiske politik, som skal tilvejebringe stabilitet og vækst, og på den anden side en beskæftigelsespolitik, som skaber konkrete arbejdspladser, og det er der ikke så længe til, for det begynder faktisk allerede i den kommende weekend. Aftalerne om stabilitetspagten må så allerede være til rådighed for disse bestræbelser og gøre det muligt for medlemsstaterne at investere i beskæftigelse.
De 18 mio. eller i virkeligheden 30 mio. arbejdsløse kræver særlig opmærksomhed. Der er i øjeblikket for mange instrumenter rettet ensidigt mod de mennesker, der allerede har arbejde, og jeg er en smule bange for, at Kommissionen først og fremmest fokuserer på dem, og at man ikke er tilstrækkelig opmærksom på det store antal mennesker, som står ved sidelinien; at vi i for høj grad tror, at de af sig selv kommer til fadet. En særlig opmærksomhed fortjener de unge, og jeg opfordrer arbejdsmarkedets parter på nationalt niveau til at tage et medansvar ved at garantere praktikpladser til de unge, der har afsluttet deres uddannelse.
Jeg gør i den forbindelse særlig opmærksom på medlemsstaternes manglende udnyttelse af fonde, der kan betale for teoretisk og praktisk uddannelse. Den nonchalance, hvormed medlemsstaterne accepterer dette og vil lade pengene gå tilbage til de almindelige midler, er forkastelig. Det omfang, hvori medlemsstaterne sørger for investering samt teoretisk og praktisk uddannelse, må efter min mening være en af de vigtigste indikatorer, når man skal vurdere gennemførelsen af Essen-aftalerne. Det må tillige være en af de vigtigste måder, hvorpå strukturfondene indsættes mere konkret til gavn for beskæftigelsen. Det er for galt, at medlemsstaterne på den ene side får stadig flere penge til alle mulige motorveje, samtidig med at de på den anden side kan tillade sig at undlade at investere i uddannelse.
Jeg opfordrer Kommissionen til i 1997, efter behandlingen af betænkningen om den fremtidige sociale beskyttelse, at komme med konkrete forslag. Jeg vil i særlig grad støtte den fortrinsstilling, som Kommissionen vil give gennem det bidrag, som denne sociale politik kan give til økonomiske præferencer. Det vil være en af prioriteringerne for det nederlandske formandskab. Jeg vil i den forbindelse støtte Kommissionen stærkt, men vil dog pege på, at arbejdsprogrammet i sig selv overhovedet ikke indeholder nye forslag. Det kan kun accepteres på betingelse af, at betænkningen bliver fulgt op af konkrete og gode idéer, og at den arv fra de foregående år, der allerede ligger på bordet, bliver administreret aktivt. Jeg vil her pege på et problem. Alle taler i øjeblikket om den ringe mobilitet, men en stor del af problemerne skjuler sig i den kendsgerning, at den sociale beskyttelse af de mennesker, som arbejder på den anden side af grænserne, er fuldstændig utilstrækkelig, og jeg opfordrer da også til slut til en aktiv støtte til de forslag, som Kommissionen inden længe fremsætter.

W. G. van Velzen
Hr. formand, jeg vil fremsætte fire bemærkninger til Kommissionens program. Jeg måtte allerede forrige gang sige, at jeg desværre fandt det lidet ambitiøst, og at det er nødvendigt at sætte mere fart på. Jeg vil illustrere dette med fire eksempler.
For det første telekommunikationen. Vi ved alle, at der er tale om telekommunikationens, mediernes og informations- og kommunikationsteknologiens konvergens. Jeg tror, at det er af stor betydning, at Kommissionen prøver at bringe denne sag i balance, fordi vi ikke ved, præcist hvordan vi skal handle, nu hvor vi taler om TV uden grænser og nu, hvor vi sidder med licensspørgsmålet og spørgsmålet om, hvor de nye serviceudbydere skal anbringes. Jeg tror også, at det er nødvendigt at finde en generel ramme for at bringe sammenhæng i alle de forskellige emner, der nu er fremme på telekommunikationsområdet. Finansiering af alment tjenesteudbud reguleres i sammenkoblingsdirektivet. Definitionen på alment tjenesteudbud findes imidlertid i OMPtaletelefonidirektivet. Her er altså et ganske simpelt eksempel på, at vi har brug for en ramme.
Mit andet eksempel er forskning og udvikling. Rådet stiller sig meget vanskeligt an ved ekstra-finansieringen af det fjerde rammeprogram, og Europa-Parlamentet har allerede flere gange ytret ønske om, at denne finansiering bliver tilvejebragt. Det er klart et af de vigtigste instrumenter for beskæftigelsen på unionsplan. Derfor tror jeg også, at det er meget vigtigt, at Kommissionen hurtigt forklarer sammenhængen mellem beskæftigelse og forskning og udvikling på unionsplan. For derved tror jeg, at vi ved udarbejdelsen af det femte rammeprogram kan forklare regeringerne, hvorfor der må penge på bordet.
Det tredje punkt er skattelovgivningen. Emnet »skattelovgivning« bliver fuldstændig undervurderet. Jeg tør sige her, at uden en yderligere harmonisering på især skatteområdet vil der opstå store problemer med hensyn til Den Europæiske Monetære Unions funktionalitet. Dette bliver fuldstændig undervurderet. For eksempel vil de forskellige systemer for overskudsberegning, som nu bruges i medlemslandene, indebære store farer for Den Europæiske Monetære Union. Det nederlandske formandskab vil gøre forsøg på at sætte skattelovgivningen højt på dagsordenen og ser blandt andet på momsen; det vil komme tilbage med en energiafgift, og det vil for eksempel have ordentlige regler for overdragelse af royalties mellem virksomheder. Jeg vil udtrykkeligt bede Kommissionen om at anvende udviklingen af euro'en til at sætte skattelovgivningen højt på den politiske dagsorden.
Det sidste eksempel er energien. Vi bliver alle sammen konfronteret med de atomkraftværker, der stadig er utilstrækkeligt sikrede. Kommissionens Hvidbog om energipolitik er godkendt. Derfor har Parlamentet også vedtaget den beslutning, der siger, at Kommissionen skal indtage en ledende rolle med hensyn til at sørge for, at der nu endelig kommer et handlingsprogram mod alle disse usikre atomkraftværker. Jeg retter endnu en gang en indtrængende henstilling til Kommissionen, og især til dens formand, hr. Santer, om at tage alvorligt fat på denne sag. En koordinerende rolle for Kommissionen på dette område er meget ønskelig, for borgerne har også på dette område behov for tryghed.

Kenneth Collins
Kommissionens politiske prioriteringer for 1997 er formuleret i dokumentet med imponerende ord: vækst og beskæftigelse, den europæiske samfundsmodel baseret på solidaritet osv. Vi får at vide, at Kommissionen vil være opmærksom på livskvalitet og på forbrugernes rolle, og at den vil udvise stor agtpågivenhed med hensyn til fødevarer; det er herlige ord. Lignende fagre ord bliver brugt om miljøpolitikken: Her er løsenet integration. Der bliver ikke sagt noget om sundheden, og jeg vil gerne vide hvorfor.
Men politiske manifester eller arbejdsprogrammer kan kun måles på baggrund af, hvad de, der fremsætter dem, er kendt for, og det er her, jeg gerne vil have forsikringer.
Det siges undertiden, at Kommissionen er mere end en samling mennesker, der repræsenterer deres nationale interesser og ikke Fællesskabets interesser, og jeg vil gerne have Kommissionens formand til at garantere os, at Kommissionen ikke styrer i retning af nationalisering, men faktisk virkelig bekymrer sig om Europas borgere, ikke simpelt hen om de lande, de forskellige kommissærer kommer fra.
Jeg vil gerne have Kommissionen til at love at sikre, at alle dens forslag vurderes ud fra alle europæiske forbrugeres sundhed og velfærd i hele Europa og indvirkningen på det naturlige miljø og udpining af ressourcerne, og ikke simpelt hen er en afspejling af lobbyinteresser et sted i baggrunden. Jeg vil gerne have Kommissionen til at love, at de forslag, der stilles nu i december 1996, og de forslag, man allerede har arbejdet på i temmelig lang tid, ikke bare bliver opgivet, udsat, forsømt, fordrejet eller udvandet på grund af lobbyvirksomhed fra interesser et sted i korridorerne i Bruxelles eller Strasbourg. Jeg vil gerne have Kommissionen til at stå sammen med Parlamentet om at kræve, at det borgernes Europa, som jeg håber, vi stadig er forpligtede på, indebærer, at vi bygger videre på den glorværdige arv fra Delors-perioden og dens accept af et borgernes Europa, og ikke blot giver det udseende af at udvande den og i nogle tilfælde se ud som om vi gerne vil benægte, at den nogen sinde har eksisteret. For når man læser programmet og ser på, hvad der hidtil er sket, ser jeg en del tegn på, at Kommissionen er på tilbagetog fra sit tidligere tapre forsvar for fremme af integrationen i Europa, at den er ved at trække sig tilbage og blive en mellemstatslig organisation. Jeg håber, at Kommissionens formand vil være i stand til i dag at forsikre os om, at dette ikke er tilfældet, og at Kommissionen fortsat i enhver henseende er traktaternes vogter.

Menrad
Hr. formand, ved forelæggelsen af programmet for 1997 under mødeperioden i oktober nævnte kommissionsformand Santer blandt fire prioriteter følgende som nr. 1: vækst og beskæftigelse skal øges igen. Dét har han uden tvivl ret i, for 18 mio arbejdsløse er et problem, som er en trussel mod det sociale sammenhold i hver enkelt medlemsstat og i den samlede Union. Det er en udfordring til Unionen som sådan, selv om de vigtigste beføjelser i beskæftigelsespolitikken ligger hos medlemsstaterne og her navnlig hos arbejdsmarkedets parter. De europæiske beskæftigelsesstrategiers succes har til dato været ringe. Medlemsstaterne støtter kun i utilstrækkelig grad Kommissionens og Europa-Parlamentets bestræbelser. Hvad angår de transeuropæiske net, kunne et forslagfra Budgetudvalget muliggøre de første skridt til at realisere dem. En del af projektet skal ifølge det flyttes fra budgettets udgiftsområde 3 til udgiftsområde 4. Jeg hilser det velkomment, at Kommissionen i 1997 vil fremskynde de i tillidspagten fastsatte foranstaltninger, nemlig en reform af beskæftigelsesordningerne, en tilpasning af strukturpolitikken og indgåelse af territoriale beskæftigelsespagter. Den monetære union er et middel på vejen til øget beskæftigelse. l997 er et nøgleår for gennemførelsen af den, for i dét år bliver det klart, hvem der kan deltage. I den sammenhæng er overholdelsen af tidsplanen lige så vigtigt som opfyldelsen af kriterierne for en solid økonomisk politik og finanspolitik. Kun de skaber arbejdspladser på længere sigt.
For 1997 bebuder Kommissionen endvidere, at nogle forslag, der er blokeret i Rådet, vil blive taget ud af den europæiske lovgivnings dybfryser. Jeg nævner blot forslaget til et europæisk aktieselskab. Ifølge beregninger foretaget af Chiampi-gruppen til forøgelse af den europæiske konkurrenceevne koster den omstændighed, at der ikke eksisterer en sådan statut, årligt den europæiske økonomi ca. 30 mia ecu. PPE-gruppen gør i sit forslag til beslutning opmærksom på, at i denne sammenhæng skal arbejdstagernes ret til medvirken og medbestemmelse i alle samfund, der er omfattet af europæisk ret, fastlægges i enighed af arbejdsmarkedets parter.
Det er mit håb, at stats- og regeringschefernes konference i løbet af det første halve år af 1997 vil klarlægge Den Europæiske Unions sociale dimension yderligere f.eks. ved, at den sociale pagt indgår i EU-traktaten sammen med et kapitel om beskæftigelse, i hvilken forbindelse jeg ganske vist ikke regner med yderligere beføjelser til Fællesskabet, endvidere ved at medtage et generelt forbud mod forskelsbehandling og dermed kvindens ligestilling; også her kan Kommissionen gennem sit arbejde i 1997 yde et vigtigt bidrag.

Speciale
Hr. formand, 1997 vil blive et skelsættende år for Den Europæiske Union. I dag er hele opmærksomheden og debatten koncentreret om den fælles mønt. Dersom dette mål, hvor nyttigt og betydningsfuldt det end er, fortsat bliver den eneste eller dominerende politik, vil Den Europæiske Union komme dårligt fra start. Den vil nemlig blive skabt med en skævhed i magtfordelingen til fordel for centralbankerne og visse regeringer og bevæge sig bort fra Europas borgere, eftersom den fælles mønt - hvor vigtig den end er - ikke varmer borgernes hjerter, men tværtimod straks betragtes som grunden til visse restriktioner.
Vi må derfor hurtigst muligt og kraftigt bringe denne proces i ligevægt ved at styrke, synliggøre og koncentrere Europas opbygning om en anden akse, nemlig udvikling, beskæftigelse, økonomisk og social samhørighed og solidaritet med de skrøbeligste områder og sociale samfundssektorer. Dette skal være det, som særlig optager Europa-Parlamentet og Kommissionen. På dette område skal der skabes samhørighed, men ikke blot i ord.
Lad os se sandheden i øjnene: Den tillidspagt, De har foreslået, hr. rådsformand, og som vi tilslutter os, samt de territoriale aftaler om beskæftigelse i forbindelse med tillidspagten kan meget vel blive enden på Jacques Delors' Hvidbog. Vi må undgå, at disse mål alene påberåbes og citeres som teoretiske og stilles på hylden, og at de ikke gennemføres og ikke bliver virkeligt prioriteret.
Vi må skabe klarhed på dette punkt. Lad os betænke, at selvom afstandene mellem staterne er blevet delvis formindsket, er forskellene og uoverensstemmelserne mellem de svageste og de stærke regioner derimod blevet større, og marginaliseringen er tiltaget. Dette betyder, at samhørigheden endnu må beskæftige os alle. Ikke blot Strukturfondene, men samtlige Unionens former for politik - landbrugspolitikken, forskningspolitikken, de transeuropæiske net og transportsektoren - og de nationale politikker skal orienteres bedre med henblik herpå.
Vi må træffe dette valg og stå sammen. Også Europa-Parlamentet skal stå sammen. Når det - f.eks. under førstebehandlingen af budgettet ikke har fundet det nødvendige flertal til at afvise nedskæringer, der er foreslået af Rådet, først og fremmest af bevillingerne til Strukturfondene, har det - efter min opfattelse - begået en politisk fejl, fordi det netop på budgetområdet har bundet sine hænder i forhold til Rådet, og fordi det på en vis måde har godkendt det negative signal, som kom fra Rådet, nemlig at dette ikke er tiden til udvikling, beskæftigelse og økonomisk og social samhørighed. Vi må tværtimod gentage, at dette vil blive det centrale problem i 1997, og at vi må skabe ny ligevægt inden for politikken på de forskellige områder!

Berend
Hr. formand, hr. kommissionsformand, kære kolleger, hvad angår Fællesskabets strukturpolitik, tillægger Kommissionen året 1997 stor betydning. Stor, fordi der på den ene side i det kommende år foretages en midtvejsrevision af mål-1-programmerne og på den anden side skal der i forbindelse med planlægningen af programmet for den nye periode 1997/99 for mål-2-områder stilles forslag om en tilpasning af disse politikker. Vi håber, at den store mangfoldighed af erfaringer fra de berørte regioner med de strukturfonde, der er kommet i mellemtiden, kan udnyttes og udbredes yderligere i disse forslag. Der er tale om både positive og negative erfaringer, f.eks. med hensyn til udbetalingen af bevillingerne, for forsinkelser i den sammenhæng er meget vanskelige at forklare dem, der skal have pengene uanset, om de er opstået på stedet eller skyldes Kommissionen, men også erfaringer med effektiviteten som helhed. Det angår både støtteprogrammernes indhold og stramningen og forenklingen af procedurer og forvaltningsmetoder.
Men vi savner et vigtigt punkt i Kommissionens arbejdsprogram, nemlig bebudelsen af en beretning i 1999 om den forestående revision af strukturfondene i den næste planlægningsperiode fra år 2000 til 2005, selv om drøftelsen deraf allerede er i fuld gang. Sammenslutninger, organisationer og nogle regioner har allerede taget stilling. Vi håber på, at vi i 1997 ud over de hidtidige mundtlige udtalelser fra Kommissionen får tilsvarende klare oplysninger om de tanker, Kommissionen gør sig, hr. kommissionsformand. Jeg mener, at den foreliggende samhørighedsberetning kun antydningsvis lever op til og kan leve op til disse retningslinjer.
Det er nødvendigt i god tid og uden nogen form for ideologisk begrænsning at overveje strukturfondenes fremtid, og her skal den form, hvorunder Europa-Parlamentet medvirker, være en anden og mere effektiv end den i den forløbne periode, for at strukturfondene ikke som i 1993 af tidsmæssige grunde igen skal piskes igennem og vedtages i iltempo. For bedømmelsen af programmerne og opstillingen af kriterierne for at få bevillinger er vigtige opgaver, ikke mindst også for Europa-Parlamentet og her navnlig for Udvalget om Regionalpolitik. For på dette område drejer det sig jo om hverken mere eller mindre end en tredjedel af det samlede budgetvolumen. Jeg anmoder Dem om, hr. kommissionsformand, at tage også dette vigtige punkt med i arbejdsprogrammet for 1997, så at Deres planer kan blive drøftet og som slutresultat rettidigt indgå i den fælles afgørelse.

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, jeg tror ikke, der er nogen i Parlamentet, som ikke beklager, at Deres forskellige bestræbelser på at gøre mere for beskæftigelsen i Europa, indtil nu er mislykkedes eller ikke har fået tilstrækkelig opbakning, og vi støtter Dem i den sammenhæng. Men beskæftigelsespolitikken hænger nok også sammen med liberaliseringspolitikken, og Kommissionen er fanebærer for liberaliseringen i Europa, hvilket der er gode grunde til. Alligevel bliver vi efter min mening i forbindelse med alle de absolut rigtige bestræbelser på at liberalisere nødt til også at tænke på, hvilke problematiske eller negative konsekvenser der kan optræde i liberaliseringens kølvand. Der bliver givet skabt nye arbejdspladser, men der bliver også nedlagt arbejdspladser. Jeg kommer fra et lille land, der er stærkt integreret i Europa, et lille land, hvor det måske træder tydeligere frem end i nogle af de store lande.
Det er derfor meget væsentligt, at Kommissionen i alle sine overvejelser går ind i den sociale dialog, tager dialogen med de beskæftigede, med de berørte op og på forhånd gør denne dialog til et væsentligt element af liberaliserings- og moderniseringsstrategien. Vi drøftede det for nylig i forbindelse med hvidbogen om jernbanerne, og jeg er meget glad for, at kommissær Kinnock har givet tilsagn om denne sociale dialog. Der bliver brug for noget lignende i forbindelse med posttjenesterne, selv om den definitive afgørelse her er blevet udskudt. Men der hersker naturligvis frygt, og det er meget vigtigt, at også Kommissionen og Den Europæiske Union som helhed giver udtryk for, at denne modernisering i videst muligt omfang sker efter aftale med dem, der er beskæftiget dér, og ikke imod dem. Den sociale dialog skal også i 1997, og i højere grad end hidtil, være et væsentligt element i Kommissionens arbejde.
Nu til et helt andet emne. Kommissionen har i lighed med Europa-Parlamentet i højere grad stillet menneskerettighederne i centrum for overvejelserne vedrørende udenrigs- og udenrigshandelspolitikken. I denne sammenhæng vil netop også i 1997 menneskerettighedernes rolle og politikken over for menneskerettighedssituationen i Tyrkiet være et væsentligt element. Mange af os har anset den måde, hvorpå Kommissionen reagerede på Parlamentets bestræbelser på at lægge øget pres på Tyrkiet, for lidet tilfredsstillende. Hvorledes den detaljerede ordning nu end bliver, anmoder jeg Dem om, hr. kommissionsformand, at være særlig opmærksom på, at vi ikke bliver narret. Vi kan kun opfylde Tyrkiets berettigede ønsker, hvis de, der har regeringsmagten dér, lægger større vægt på menneskerettighederne og gennemfører dem en efter en, ikke kun i form af love, men også i virkeligheden.

Baldarelli
Hr. formand, jeg er overbevist om, at dette emne, som meget ofte spiller en marginal rolle i debatten, meget vel kunne udvikles, fordi det udgør et betydeligt konfliktpunkt både mellem Den Europæiske Unions medlemsstater og mellem disse indbyrdes og tredjelande. Fiskeriet er et så varmt område, at det efter visse autoritative internationale kommentatorers mening kan blive genstand for internationale konflikter, således som vi har set det med konflikten mellem Canada og Spanien. Det bliver derfor nødvendigt, at Kommissionen fremsætter et forslag, der er afstemt efter situationens alvor.
De planer, som hidtil er blevet udviklet af Den Europæiske Union, har til tider været udtryk for ønsketænkning og til tider bureaukratiske og vanskelige at gennemføre. Der er følgelig sket et brud på de europæiske institutioners troværdighed i denne sektor. Efter min mening ser man ligeledes åbenlyse retsbrud, ikke blot inden for det store fiskeri, men tillige inden for det lille fiskeri. Krisen inden for sektoren har desuden en tendens til at øge misbrug af fartøjerne, idet disse også benyttes til andre aktiviteter. De ved måske, at fiskerfartøjer f.eks. benyttes til narkotikahandel, våbensmugling, menneskesmugling og dumping af giftigt og skadeligt affald.
Der kræves derfor en gennemgribende indsats. Vi må bevare den biologiske og miljømæssige ligevægt under opretholdelse af bestandene og varetagelse af de sociale problemer, som ligger til grund for krisen inden for sektoren. I de seneste år har antallet af beskæftigede inden for fiskeriet været drastisk faldende, og ej heller muligheden for at finde ny beskæftigelse til de ledige på naboområder synes at være en tilstrækkelig løsning.
Vi må derfor fremme genoptagelsen af et bæredygtig fiskeri. En reform af den fælles fiskeripolitik er i dag, hr. formand, et spørgsmål, vi ikke kan lade ligge. Det er ikke tilstrækkeligt alene at fremme akvakulturen og udarbejde planer, som for øvrigt allerede er drøftet her i Parlamentet. Vi må tillige fastsætte en mere gennemgribende og stærkere linje. Man skal kunne fremme særlige programmer, der gør det muligt virkeligt at inddrage fiskeriorganisationerne, som skal føle sig ansvarlige for forvaltningen af ressourcerne, og fuldt ud inddrage de regionale myndigheder. Meget ofte betragtes den fælles fiskeripolitik som en bureaukratisk politik, der ikke har forbindelse med de regionale myndigheder og de lokale fiskere.
Inden for denne sektor er det nu af fundamental betydning at gennemføre subsidiaritetsprincippet, som meget ofte blæser hid og did, men ikke anvendes i praksis, hvilket bevirker en stærk følelse af mistillid.
Vi må også tænke på et integreret udviklingsbegreb inden for fiskeriet. På samme måde, som vi har gjort det inden for udviklingen af landbruget, bør vi skabe en udvikling af aktiviteten på havene, som også omfatter fiskeriet. Vi bør fremme forskellige muligheder for, at fiskerne kan erhverve biindtægter, ligesom vi finder en form for »braklægning« af de biologiske ressourcer ønskelig, og ligeledes bør vi gøre noget for, at fiskerne kan blive havets egentlige vogtere.
Jeg har alene villet fremsætte nogle forslag til Kommissionen og yde et bidrag til den drøftelse, den skal have med Parlamentet.

Santer
Hr. formand, vi oplever i dag fortsættelsen af den debat, der fandt sted i oktober-måned om Europa-Kommissionens arbejdsprogram for 1997. Vi benytter os af lejligheden til at gå en lille smule tilbage i tiden, til 1996.
Først vil jeg gerne takke alle de talere, der har kommenteret den brede samstemmighed, der eksisterer mellem de politiske grupper for så vidt angår den indsats, der er gjort af Kommissionen. Jeg vil ligeledes takke alle dem, hvis bemærkninger om Kommissionens arbejdsprogram var meget mere kritiske. Denne kritik er blevet udtrykt i en konstruktiv hensigt, og Kommissionen vil naturligvis så vidt muligt tage hensyn til denne, for så vidt som den kommer inden for rammerne af den handlingsplan og politik, som De har godkendt.
Men efter atter at have læst indlæggene fra oktober-måned og lyttet til en række parlamentsmedlemmer her til formiddag så tror jeg, at det måske vil være nyttigt at vende tilbage til Kommissionens indsats for at se, hvad der er retningslinierne for denne i overensstemmelse naturligvis med de beslutninger, som Det Europæiske Råd traf i Edinburgh, og den interinstitutionelle aftale mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen om procedurerne for iværksættelse af arbejdsprogrammet under hensyntagen ligeledes til subsidiaritetsprincippet.
Det er i lyset heraf, at man bør evaluere og vurdere arbejdsprogrammet, sådan som det blev fremlagt af Kommissionen allerede i 1996 og nu for 1997. I den anledning vil jeg gerne henlede de ærede parlamentsmedlemmers opmærksomhed på, at Kommissionens initiativer i alt væsentligt støtter sig på to hovedindsatsområder. For det første skal de nye lovgivningsmæssige forslag imødegå kriterierne om strenghed, klarhed og gennemskuelighed. For det andet bør man fastholde principperne om revision af den eksisterende lovgivning og en større tilgængelighed til teksterne. I den anledning har vi i Kommissionens regi udviklet en ny metode til forenkling, som er etableret inden for det indre markeds område under en benævnelse, som De kender, nemlig SLIM.
Samtlige disse aktioner, som jeg ikke vil komme nærmere ind på nu, er et udtryk for en ny lovgivningskultur, som vi i øvrigt har beskrevet i et dokument med titlen »Om at lovgive bedre 1995«. I den anledning bør jeg også henlede Deres opmærksomhed på, at Kommissionens lovgivningsmæssige forslag i alt væsentligt imødegår subsidiaritetsprincippet. Kommissionen evaluerer altså disse aktioners væsentlighed dels på basis af nødvendighedskriterier - kan målene nås af medlemsstaterne på en tilfredsstillende måde? - og dels på basis af effektivitetskriterier - kan målene nås bedre på fællesskabsplan?
Jeg vil i øvrigt henlede Deres opmærksomhed på, at vore forslag, sådan som vi ser dem, bør tage mere højde for de forfulgte mål. Med andre ord forbliver proportionalitetsprincippet et væsentligt kriterium i lovgivningsindsatsen. Vi har til hensigt at gennemføre dette proportionalitetsprincip via rammedirektivprogrammerne ved etablering af fælles minimumsforanstaltninger, som det har været tilfældet med garantifonden for forbrugsgoder, beskatningen af lastbiler, offentlige tilbud om aktieovertagelse m.v.
Et tredje element, der spiller ind, og som måske er blevet kritiseret lidt for meget, ikke i dag men ved den tidligere drøftelse, det er anvendelsen af grønbøger og hvidbøger. Vi udarbejder ikke disse grønbøger for vor fornøjelses skyld. De har til formål at udvide høringen til alle interesserede kredse: parlamentskredse, ja naturligvis, men også til de berørte kredse, vore borgere, således at vi kan drage de nødvendige konklusioner, som derefter vil blive omsat i handlingsplaner, direktiver, forordninger og lovgivningsmæssige beslutninger. Vi har således offentliggjort tretten grønbøger, og jeg vil fortælle Dem om hele deres nytteværdi. Jeg vil tage ét eneste eksempel, fordi det forekommer mig at være meget betegnende i denne henseende.
Da vi offentliggjorde grønbogen om den monetære union, om den fælles valuta i maj-måned 1995, var det takket være den, at vi fik gang i den store debat om den monetære union. Hvis De læser denne grønbog igen, vil De se, at de forslag, der i dag ligger til grund for vor diskussion, og som blev forelagt Dem og Rådet fra den 16. oktober, netop er dem, som figurerer i denne grønbog fra maj 1995. Jeg kunne nævne endnu flere eksempler på høring af interesserede kredse, bl.a. hvad »auto-olie«-programmet angår, der viser grønbøgernes nytteværdi og ligeledes deres effektivitet for gennemførelsen af et bestemt program.
Jeg tror, at det er i denne ånd, at man bør glæde sig over den meget brede høring, der er blevet igangsat blandt borgerne og de interesserede kredse ved hjælp af disse grønbøger. Jeg tror, at dette er væsentligt for demokratiet, sådan som vi praktiserer det her i vore europæiske institutioner, og at man ikke bør undervurdere grønbøgernes og hvidbøgernes effekt for vore borgere.
Et andet eksempel - der er blevet nævnt for lidt siden af flere talere - er at finde i betænkningen om skattesystemerne i Unionen. Alle ved, at skattesystemerne og harmoniseringen af skattesystemerne generelt på et givet tidspunkt bliver blokeret på rådsplan. Så vi har villet sætte ny gang i debatten ved hjælp af en betænkning udarbejdet på foranledning af kommissær Monti med det formål at se nærmere på skatteproblemet i dets helhed og i al dets kompleksitet. Der er ikke kun tale om direkte skat men også om indirekte skat og problemer i forbindelse med skattemæssig dumping.
Jeg tror, at grønbøgerne udgør et godt middel til at tiltrække opmærksomheden hos en offentlighed, der er varskoet om et givet områdes kompleksitet, og til gradvis at nå frem til hensigtsmæssige løsninger. Jeg bliver ved med at tro, at det er takket være grønbøgerne, betænkningerne og en bredere høring af alle vore borgere, at vi vil nå frem til at interessere de berørte kredse for den indsats, der bliver gjort på fællesskabsplan, på Den Europæiske Unions plan.
Jeg er i øvrigt, hr. formand, meget glad for at konstatere, at en række talere igen har fundet vejen til de prioriteter, vi har fastsat. Det takker jeg dem for. Prioriteterne, sådan som de er defineret i vort arbejdsprogram, og som jeg ikke vil komme nærmere ind på her, kan resumeres på følgende måde: at støtte væksten og beskæftigelsen og forberede os på euroen; at fremme den europæiske samfundsmodel rent konkret; at øge Europas tilstedeværelse på den internationale arena og endelig at forberede fremtiden takket være dagsorden 2000. Det er altså de prioriteter, der ikke blot bør optage os i 1997 men også under hele denne Kommissions embedsperiode, der udløber den 6. januar år 2000. Sagt på en anden måde vil vi i løbet af hele denne embedsperiodes varighed, det er jeg overbevist om, stå over for problemer, der henhører under disse prioriteter.
Det største problem er, og jeg gentager det, jeg har allerede sagt det ved flere lejligheder, og man vil sige det igen i morgen, når man taler om Det Europæiske Råds møde i Dublin, det største problem er arbejdsløsheden. Det er arbejdsløshedsproblemet, der efter min mening er det væsentligste problem. Naturligvis er jeg den første til at erkende, at socialpolitikken og den økonomiske politik henhører under medlemsstaternes kompetenceområde, og jeg er den første til at erkende, at alle vore medlemsstater gør store bestræbelser med henblik på at forsøge at løse de problemer, der er forbundet med arbejdsløsheden, bekæmpe arbejdsløsheden, skabe arbejde til vore unge m.v.
Men jeg bliver ved med at tro, endnu en gang, at et Europa med femten medlemsstater og med et stort fælles marked med 370 millioner forbrugere ikke kan forblive uopmærksom på noget, der optager landene så meget. Det er ved en konvergerende politik iværksat af de femten medlemsstater, at vi, håber jeg, giver de bestræbelser, som medlemsstaterne har billiget, en multiplikatoreffekt, en merværdi. Det er målet for den tillidspagt, som jeg fremlagde for Dem den 31. januar i år. Den sigter ikke på at træde i stedet for medlemsstaternes kompetence - medlemsstaterne må gøre deres arbejde hjemme hos sig selv - men den sigter på at give medlemsstaternes indsats en merværdi og imødegå det, der optager vore borgere på alle niveauer og i alle vore medlemsstater.
Hvis man vil skabe et Europa tæt på borgerne, vil borgerne ikke kunne forstå, at man ikke tager sig af de umiddelbare problemer. Og det er arbejdsløshedsproblemet, der ud over borgernes daglige bekymringer, er ved at underminere vore demokratiske samfund. Altså endnu en grund til at kaste sig over denne moderne samfundssvøbe. Jeg ved meget vel, at man ikke fra Strasbourg eller Bruxelles kan dekretere, at der skal skabes arbejdspladser, men jeg ved, at man ved en kollektiv og gradvis indsats, der mobiliserer alle aktørerne - de økonomiske såvel som erhvervslivets aktører - samt arbejdsmarkedets parter - arbejdsgivere og arbejdstagere - gradvist vil kunne nå frem til at finde løsninger på den strukturelle arbejdsløshed.
Derfor holder jeg som flere af Dem fast ved tillidspagten, og jeg viger ikke fra den trufne kurs, for jeg tror, at vi har nogle ting at sige i den henseende. Vi bør gøre en konkret, effektiv, beslutsom og frivillig indsats. Jeg forventer ligeledes - og jeg vil sige det til Dem i morgen formiddag i tilstedeværelse af den fungerende rådsformand - at der bliver udsendt et klart og stærkt budskab for en bekæmpelse af arbejdsløsheden efter Dublin-topmødet. Alle de andre ord, man siger om borgernes Europa ville være indholdsløse, alle de andre erklæringer ville være spildt umage, hvis man ikke gennemførte nogle konkrete aktioner, som vore borgere kan identificere sig med. Jeg deler således den bekymring, som er blevet tilkendegivet af alle De iblandt Dem, der har insisteret på dette prioriterede aspekt i vor indsats, der vil forblive prioriteret under hele denne Kommissions embedsperiode, indtil den udløber. Det står jeg som garant for.
På den anden side er der blevet igangsat flere andre diskussioner især i relation til den monetære union. Nej, jeg hører ikke til iblandt dem, der tror, at den monetære union er i logisk modstrid med beskæftigelsen. Jeg har aldrig betragtet den monetære union som et mål i sig selv men som et instrument for en politik, der sigter mod økonomisk og social udvikling. Man behøver bare at kikke på en række lande, der foretager drastiske nedskæringer i deres offentlige budgetter for at opfylde Maastricht-kriterierne, men som samtidig øger beskæftigelsen, alt imens de respekterer kriterierne vedrørende underskuddet på de offentlige finanser. Jeg behøver for eksempel bare at nævne Irland, Nederlandene eller Danmark, der er de mest bemærkelsesværdige eksempler, og som konkret beviser, at det ikke er sunde offentlige finanser, der udgør en hindring for beskæftigelsen, snarere tværtimod. Det er netop ved den monetære union, at man vil kunne stimulere de investeringer, der skaber fremtidige arbejdspladser.
Dette beviser, at man må kæmpe på to fronter: en front til gennemførelse af den monetære union og en anden, anderledes, front til skabelse af nye arbejdspladser for at udnytte alle det indre markeds potentialer og udvikle en makroøkonomisk strategi. Jeg er meget glad for at konstatere, at arbejdsmarkedets parter for første gang nogen sinde i Den Europæiske Unions historie sammen har sendt en fælles rapport til Det Europæiske Råd i Dublin, hvori de erklærer sig enige i strategien, sådan som vi har udviklet den med henblik på gennemførelsen af den monetære union. Det vil sige, at fagforeningerne og arbejdsgiverforeningerne er indforståede med den monetære union og euroen. Men de er også indforståede med den forestilling om en indsats til fordel for beskæftigelsen, der har ligget til grund for tillidspagten.
Vi må ligeledes stimulere de små og mellemstore virksomheder. Man har ikke talt om dem her til formiddag i forbindelse med det indre marked, men jeg er glad for, at de forslag, som vi har fremsat i vort samlede program for at stimulere de små og mellemstore virksomheder, har fundet tilslutning i Det Europæiske Råd, og at de for en gangs skyld på ministerrådsplan bliver omsat til en konkret men måske ikke så omfattende finansiering, som vi kunne have ønsket, men i det mindste er der blevet vedtaget en konkret indsats i den henseende. Man bør gøre sig klart, at det er de små og mellemstore virksomheder, hvoraf der er atten millioner, der skaber de nye arbejdspladser. Vi må altså finde nye veje til at stimulere dem.
Også andre elementer gør sig gældende. Jeg har talt om skattesystemet, og også adskillige parlamentsmedlemmer har talt om det. Man bør se skattesystemet i hele dets kompleksitet. Jeg har allerede sagt det: der må ikke inden for rammerne af det indre marked etableres et skattemæssigt dumpingområde. Det ville være ligeså skadeligt for det indre marked som social dumping. Jeg bekæmper begge former samtidig: skattemæssig dumping og social dumping. Derfor støder jeg undertiden på vanskeligheder fra visse af vore medlemsstaters ledere.
Når dette er sagt, har De ret i at insistere på de elementer, der bør lede os i fremtiden, hvis vi vil drage nytte af det store indre marked i hele dets rummelighed, af dette marked, som vi endnu ikke kender alle de økonomiske eller politiske konsekvenser af. Jeg tror ikke, at man vil løse disse problemer i dag, men jeg tillægger det stor betydning i forbindelse med regeringskonferencen og planlægningen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der er dette navn værdig, således at Europa vil kunne komme til at spille sin politiske rolle på den internationale arena. Flere talere har med rette insisteret på dette aspekt.
I denne forbindelse må man ligeledes tage hensyn til menneskerettighederne. Jeg tror, at det er et af de væsentligste principper i hele vor indsats både inden for og uden for Den Europæiske Union. Ingen handels- eller anden samarbejds- eller bistandsaftale bør indgås uden en formel passus om menneskerettigheder. De har ret i at insistere på anvendelsen og vurderingen af denne passus om menneskerettigheder i forhold til flere lande - det er jeg den første til at konstatere.
Der findes andre strukturelle mangelfuldheder i traktaten, som regeringskonferencen bør rette op på, især hvad angår den tredje søjle. De har ret, når De bekymrer Dem over vor mangelfulde indsats i relation til den tredje søjle, især som De har nævnt hvad angår den seksuelle udnyttelse af børn, bekæmpelse af kriminaliteten og den frie bevægelighed for personer. Det er ganske rigtigt, at Europa i den henseende ikke giver det bedste billede af sig selv over for omverdenen og sine borgere. Hvis man vil skabe et Europa tæt på borgerne, er dette i øvrigt netop problemer, som borgerne er meget følsomme overfor, fordi de føler sig usikre over for forøgelsen af den organiserede kriminalitet og over for fænomener, som i visse lande går så langt som til at undergrave selve fundamentet for vore demokratiske institutioner, som for eksempel den seksuelle udnyttelse af børn. Sande nationale opgør finder sted i visse af vore medlemsstater.
Vi bør give et passende, positivt og effektivt svar på disse problemer. Jeg er den første til at beklage, at vi endnu ikke har de nødvendige effektive instrumenter i vor traktat. Jeg tror, at vi, hvis man virkelig ønsker at skabe et område for frihed og sikkerhed i dette Europa, også må have de nødvendige midler til vor rådighed. Jeg er meget glad for - i det irske formandskabs traktatudkast - at konstatere, at der inden for rammerne af regeringskonferencen er et overvældende flertal af medlemsstater, der har fattet disse problemer. De er kommet med hensigtsmæssige forslag netop for at afhjælpe denne tingenes tilstand. De vil altid finde mig ved Deres side, når der er tale om at gøre en indsats inden for disse områder, inden for rammerne af den kompetence, der er tilkendt os i traktaterne.
På den anden side bør vi forberede fremtiden, med andre ord år 2000, og år 2000 er ikke noget mytisk år for os. Det er nu et år, som man må gå imod, og som man bør forberede sig til. I den henseende er vi på kommissionsplan begyndt at imødegå den politiske udfordring i forbindelse med udvidelsen og udfordringen i forbindelse med omlægningen og omstruktureringen af adskillige af vore finansielle og strukturelle politikker i perspektivet af denne udvidelse. Inden for rammerne af den strategi for udvidelsen, der blev fastsat i Madrid, er vi begyndt, og vi arbejder på nuværende tidspunkt på, at forelægge Rådet en finanspakke, som man kalder »dagsorden 2000«, efter regeringskonferencens afslutning, altså i midten af næste år. Den behandler alle problemerne, både de problemer, der er forbundet med udvidelsen og de problemer, der er forbundet med de finansielle perspektiver efter 1999 under hensyntagen til landbrugspolitikken og de finansielle følgevirkninger af den fælles landbrugspolitik og omlægningen og omstruktureringen af strukturfondene og ligeledes under hensyntagen til alle de andre dermed forbundne problemer. Denne samlede pakke vil blive forelagt ministerrådet, men ikke før torsdag. Jeg ønsker ikke at overbebyrde regeringskonferencens arbejde på dette tidspunkt, men det er efter afslutningen af regeringskonferencen, at Kommissionen vil forelægge Rådet og Parlamentet denne samlede pakke, der forbereder tidsplanen for dagsorden 2000.
De har ligeledes henvist til flere andre problemer især i relation til sundhedsbeskyttelsesområdet. Kravene i forbindelse med folkesundheden og de bekymringer, der er forbundet hermed, er naturligvis noget af det, der optager Kommissionen allermest, og underliggende disse er der en lang række andre politikker såsom landbrugspolitikken. Rent faktisk er det at henlede opmærksomheden på kogalskabskrisen såvel som på problemet med gensplejset majs eller andre problemer såsom kampen mod tobaksmisbrug m.v. det samme som hver gang at nævne bekymringer, der har med sundhedspolitikken at gøre.
Vi kan naturligvis ikke imødegå alle de individuelle forslag, sådan som De har gennemgået dem, men jeg vil for min del fremhæve endnu en ting, der har - jeg vil ikke sige »irriteret« mig, for jeg føler mig aldrig irriteret, men som har »kildret« mig for lidt siden, da man satte spørgsmålstegn ved Kommissionens rolle som traktatens vogter. Jeg siger det til Dem, hr. formand, mine damer og herrer, jeg tror, at Kommissionens væsentligste rolle er at forblive traktaternes vogter. Det har jeg påvist ved adskillige lejligheder, og De kan være mine vidner herpå.
Hver gang en medlemsstat har troet, at den befandt sig uden for traktaternes anvendelsesområde, har jeg altid hævet stemmen, og jeg har altid svaret inden for rammerne af de prærogativer, der er vore. Inden for rammerne af regeringskonferencen og inden for rammerne af Kommissionens kompetence ville jeg kæmpe energisk for, at Kommissionens prærogativer bliver bevaret, sådan som de er udtænkt i den institutionelle balance, der var et af styrkepunkterne i Jean Monnets skaberånd. Det er altså en bebrejdelse, som jeg aldrig vil acceptere, og De må undskylde mig, hvis jeg måske giver et klarere og mere direkte svar på denne bebrejdelse og denne kritik.
Det var, hr. formand, en række argumenter eller svar på visse indlæg fra de ærede medlemmer, der gerne har villet støtte Kommissionens arbejdsprogram, og som gerne har villet kritisere det men i en konstruktiv ånd. Vær forsikret om, at vi vil tage hensyn til disse forslag, og vi vil sammen forsøge at få Europa til at udvikle sig frem imod år 2000. Jeg håber ligeledes, at der vil udgå et klart budskab i denne retning efter rådsmødet i Dublin i slutningen af denne uge, som siger, at Europa trods alt bevæger sig, at det er dynamisk, og at det forstår at forsvare sig.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Forslag til Fællesskabernes almindelige budget
for 1997
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-404/96 af Brinkhorst for Budgetudvalget om forslag til De Europæiske Fællesskabers almindelige budget for regnskabsåret 1997 Sektion III - Kommissionen i den modificerede udgave fra Rådet (C4-0600/96); -A4-0403/96 af Fabra Vallés for Budgetudvalget om Rådets ændringer til Europa-Parlamentets ændringer til Sektion I - Europa-Parlamentet, bilag ombudsmanden Sektion II - Rådet Sektion IV - Domstolen Sektion V - Revisionsretten Sektion VI - Det Økonomiske og Sociale Udvalg - Regionsudvalget i forslag til Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 1997 (C4-0600/96).Jeg giver ordet til hr. Fabre-Aubrespy for et forslag om sagens afvisning af formelle grunde.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg vil gerne stille forslag om afvisning af andenbehandlingen af budgettet af formelle grunde.
Denne andenbehandling er rent faktisk styret af Parlamentets interesse i ikke at indrette sig efter Rådets teser, der med rette er styret af nødvendigheden af at foretage besparelser på det europæiske budget. Det er i den hensigt, Budgetudvalget foreslår os et ændringsforslag, der udgør den centrale del af denne andenbehandling, nemlig ændringsforslag 4521, der bl.a. har til formål at finansiere en del af strukturfondene i kategori 4 og ikke i kategori 3 med op til 100 millioner ECU. Men dette ændringsforslag er ikke antageligt, hr. formand, hvilket gør hele denne andenbehandling uantagelig; denne andenbehandling er ikke antagelig, fordi den har til hensigt at ændre retsgrundlaget.
Hvad det juridiske aspekt angår, bliver det i begrundelsen angivet, at den nævnte budgetpost er forsynet med et passende retsgrundlag. Man må ligeledes henlede opmærksomheden på, at denne budgetpost allerede udvirker en forbindelse mellem strukturfondene og landene i øst, idet retsgrundlaget rent faktisk fastsætter, at denne forbindelse kan udvides til de transeuropæiske net. Denne påstand savner ethvert grundlag, den er ikke nogen juridisk begrundelse. Den afgørelse, der blev henvist til i går i Budgetudvalget, nemlig Rådets og EuropaParlamentets afgørelse nr. 1692 af 23. juli 1996, havde ikke til formål og ville ikke kunne bevirke en ændring af retsgrundlaget. Alle vil i øvrigt kunne forstå, at når man taler om transeuropæiske net, så mener man naturligvis ikke det, der henhører under samarbejdet på tværs af grænserne.
Hvis vi vedtager budgettet med dette ændringsforslag, vil Kommissionen have helt frie hænder til ikke at gøre brug af budgettet, sådan som vi har vedtaget det. Der er således tale om en annonceeffekt, et kunstgreb. Derfor anmoder jeg mine kolleger om at stemme for sagens afvisning af formelle grunde.

Samland
Hr. formand, det indlæg, hr. Fabre-Aubrespy netop har fremsat, svarer på ingen måde til grundlaget for det, der i går blev stemt om i Budgetudvalget. For det første drejer det sig overhovedet ikke om midler til strukturfondene. Han var ganske vist til stede, men hvis han havde hørt efter, ville han vide, at vi ikke traf afgørelse om strukturfondsmidler, som skal fordeles på andre udgiftsområder, men at vi drøftede, at de midler i udgiftsområde 4, der er blevet sparet ved førstebehandlingen af budgettet for 1997 og som dér er opført i en globalreserve, i går blev fordelt i et globalt ændringsforslag fra ordføreren.
Nu kan man diskutere, om man rent politisk vil det, men det skal ikke ske med formalia, der ikke gælder her. Derfor er der overhovedet ikke noget grundlag for denne indgriben fra hr. Fabre-Aubrespys side, og jeg anmoder derfor om, at det forslag, han her fremlagde, forkastes og at andenbehandlingen af budgettet indledes.

Formanden
Mine damer og herrer, jeg mener ikke, at det af hr. Fabre-Aubrespy rejste spørgsmål er relevant. Hr. Fabre-Aubrespy hævder således, at forslaget til budget er uantageligt, fordi et af ændringsforslagene skulle være uantageligt. Men i medfør af artikel 125, stk. 3, er det formanden, der afgør, om ændringsforslag kan behandles, og en sådan afgørelse skal - i tilfælde af indsigelser - træffes under afstemningen og ikke nu. Efter formandens mening er der intet til hinder for at fortsætte forhandlingen, og da det spørgsmål, som hr. FabreAubrespy har rejst i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 128, ikke skal gøres til genstand for debat, giver jeg ordet til den første på talerlisten, ordføreren, hr. Brinkhorst.

Brinkhorst
Hr. formand, vi skal til at indlede den afsluttende debat om 1997-budgettet, og derfor er det på en måde på tide at gøre status. Budgettet for 1997 kan karakteriseres ved et antal paradokser og kontraster inden for det finansielle, budgetmæssige og institutionelle område.
For det første var Parlamentet fra begyndelsen i sit beslutningsforslag om retningslinjerne opmærksom på den særlige karakter af regnskabsåret 1997 og behovet for et stramt budget. Det har vi fulgt op. Vi har udvist stor selvdisciplin, og jeg vil gerne her give udtryk for min anerkendelse over for alle mine kolleger i udvalgene, der har bidraget så meget og har bragt så mange store ofre, fordi det virkelig var nødvendigt at prioritere.
Ikke desto mindre har vi nu afleveret et forslag til budget, der - forudsat det bliver vedtaget på torsdag - er uden fortilfælde, for det vil være det første forslag til budget siden 1979, der ligger under det, Kommissionen først havde fremlagt. Det mærkelige ved det er kontrasten i forhold til Rådet. Mens Parlamentet har foretaget reelle besparelser under sin prioritering, har Rådet kun foretaget tilsyneladende besparelser på de områder, det er ansvarligt for. Den 1 mia ECU til landbruget udgør helt klart ikke på nogen måde en reel besparelse. Tidligere har der på grund af overbudgettering fra Kommissionen og Rådet været en betydelig tilbagebetaling til finansministrene, og den 1 mia ECU i betalingsbevillinger fra regionalfondene i en situation, hvor vi mangler at bruge ca. 25 mia ECU, kan ikke siges at være en reel besparelse. Det er det første paradoks.
Det andet hænger sammen med prioriteringen. Rådet og Det Europæiske Råd har gentagne gange fastlagt prioriteringer, men ord er altid stærkere end handlinger. Når det gælder forskning og udvikling, transeuropæiske netværk og Nordirland, har Det Europæiske Råd gentagne gange sagt, at vi må forøge beløbene, men når det kommer til stykket, er pengene ikke til stede. I modsætning hertil er det Parlamentet, der har finansieret de ting, Rådet har prioriteret. Jeg erindrer en debat med vore kolleger om Nordirland, hvor vi ikke ville have været i stand til at finansiere de tre ting, der blev prioriteret højest, hvis det ikke havde været for Parlamentet, der tilbageførte ressourcer og tog dem fra sit eget område.
Der er et vigtigt tredje paradoks - det institutionelle. Lige fra begyndelse havde Parlamentet, fordi vi gik ind for en grundig debat og et stramt budget, ret til at forvente en dialog med Rådet (budget). Men i det sidste år har vi ikke oplevet noget af denne art. Rådet minder mig ofte om de tre aber - det hører intet, siger intet, og det ser intet. Selv den 19. november var det ikke muligt at gøre fremskridt på noget af de væsentlige institutionelle punkter, der har karakteriseret dette budget, nemlig retsgrundlaget, fiskeriaftalen og nogle små ændringer af kategorier inden for de forskellige finansielle områder. Det er kun ved at udøve et meget stærkt pres, at vi til sidst har kunnet opnå noget med hensyn til fiskeriet.
Rådet (budget) er ikke noget rigtigt Råd, og i beslutningsforslaget anmoder vi Parlamentets formand om sammen med Kommissionens formand - og jeg glæder mig over, at hr. Santer er til stede her i dag - at tage dette punkt op sammen med formanden for ØKOFIN. Hvis vi skal gøre reelle fremskridt, i særdeleshed med hensyn til regeringskonferencen og nødvendigheden af at overvinde det demokratiske underskud, så må vi have en anden samtalepartner end den nuværende. Så der står i punkt 14 i beslutningsforslaget, at Rådet (budget) ikke kan anses for en pålidelig og effektiv samtalepartner for Parlamentet. På en måde er det det samme som at sige, at vi er kommet til vejs ende, for så vidt Rådet (budget) angår.
Jeg vil meget kort komme ind på nogle af de særlige punkter. Jeg anmoder Kommissionen om at indføre nogle nye budgetkonti i lovgivningsprogrammet for 1997. Jeg har med interesse hørt på hr. Santer, da han sagde, at den tredje søjle blev prioriteret højt, og jeg håber, at han vil læse punkt 20 i beslutningsforslaget omhyggeligt. Vi har benyttet reserven på et antal områder. For så vidt angår MEDA, har vi valgt ikke at straffe eller skade MEDAlandene, men at gøre det helt klart, at Parlamentet mener det alvorligt, når det taler om beslutningen af 19. september om Tyrkiet. Forslaget går ud på at opføre Tyrkiets 100 mio ECU under reserven til særlige handlingsprogrammer vedrørende Tyrkiet. Desværre har hr. Santers svar på hr. Hänsch's brev på ingen måde overbevist Budgetudvalget om det retfærdige i dette. Vi beklager det, men vi mener, at det er sådan, det bør gøres.
Vi vil stemme for ekstra penge til forskning og udvikling, hvor der kun er afsat en meget lille reserve. Vi må tale med Kommissionen om prioriteringerne i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Ikke-nuklear energi er et vigtigt punkt.
Endelig må vi have en ny dialog om landbruget for næste år. Vi er begyndt på dette sammen med vore kolleger på landbrugsområdet, men det er helt klart, at reserverne på landbrugsområdet er en vej frem - ikke for at ødelægge landbruget, men for at anbringe det inden for sin rette ramme under Fællesskabets prioriteringer. Informationspolitikken er den sidste reserve, og her må jeg komplimentere hr. Oreja. Han har gjort store fremskridt, men jeg håber, at vi i løbet af næste år kan gøre fremskridt med hensyn til substansen inden for vore forskellige institutionelle rammer.

Fabra Vallés
Hr. formand, da vi forelagde budgetforslaget for 1997 under førstebehandlingen var vi klar over de begrænsninger, det led af. Nogle af disse begrænsninger var generelle for så vidt angik institutionerne, og nogle var meget konkrete, således som det gælder for Revisionsretten, der havde et betydeligt behov for flere revisorer i betragtning af udvidelsen og forøgelsen af Unionens aktiviteter såvel som dens geografiske udvidelse, hvilket krævede et øget personale. På den anden side var der ligeledes en konkret tilfælde, nemlig Regionsudvalgets særlige rådgivere.
Trods disse begrænsninger følte vi os overbevist om, at vi havde opfyldt vore krav ifølge den trepartsforhandling, der var afholdt den 3. april samme år, under hvilken Rådet, Kommissionen og Parlamentet nåede til en overenskomst med hensyn til de bestræbelser for ensartethed, som skulle skabes inden for de finansielle regler, med hensyn til stramhed, gennemsigtighed, og nulvækst på personaleområdet, og særlig var vi tilfredse med de betydelige besparelser, vi ville opnå på budgettet for 1997 takket være det samarbejdet mellem institutionerne.
Vi kom faktisk til at nære forhåbninger om, at dette ville blive det første budgetforslag, som blev vedtaget ved førstebehandlingen, men disse forhåbninger blev skuffet. Rådet har forkastet en række ændringsforslag, men efter at have gennemgået denne forkastelse, efter at have konstateret, at ændringsforslagene var i overensstemmelse med trepartsforhandlingen, da Rådet ikke anførte nogen argumenter for denne forkastelse, nåede vi i Budgetudvalget til den - enstemmige - konklusion, at vi på ny måtte fremsætte disse forkastede ændringsforslag.
Som nyt ændringsforslag, hr. formand, er der kun ét om støtte til sprogkurser for fortsat at opretholde disse, idet vi finder, at det fortsat er nødvendigt at lette muligheden for kommunikation inden for vore egne rækker. Vi har en betydelig barriere, som udgøres af sproget, vi har stor hjælp fra tolkenes side, men hver enkelt af os kan ikke have en tolk med i lommen til at bistå os i vore indbyrdes forbindelser.
Jeg ved ikke, om der bliver tale om yderligere ændringsforslag, idet fristen for indlevering af sådanne endnu ikke er udløbet, og der kan blive tale om nye forslag.
Under alle omstændigheder, hr. formand, vil jeg her redegøre for vor manglende forståelse, hvorfor vi er ude af stand til at forstå grunden til forkastelsen af visse ændringsforslag, når vi bemærker - sagt med al respekt - en vis mangel på sammenhæng. Denne mangel på sammenhæng viser sig ved, at et og samme ændringsforslag, der er blevet accepteret af en institution, er blevet forkastet af en anden.
På den anden side forkastes vedtagelsen af ændringsforslag, som ikke har nogen økonomiske følger, man forkaster ændringsforslag, der alene tilsigter større gennemsigtighed. Man har herunder forkastet et ændringsforslag i strid med, hvad der er fastsat i finansforordningen. Lad os tage tilfældet med EF-Domstolen. Vi havde anmodet om større gennemsigtighed vedrørende dens lejemål (den korte tid, der var forløbet, fra dette blev diskuteret indtil i dag, har givet os ret, og vi ser nu, hvorledes justitspalæets situation er), man har nægtet 18 forhøjelser. Selvom vi var i en situation med nulvækst, finder jeg ikke, at vi kan nægte tjenestemændene muligheden for forfremmelse under deres karriere, og følgelig finder jeg, at disse forhøjelser var væsentlige, også i betragtning af, at disse er blevet accepteret i andre institutioner.
For så vidt angår Det Økonomiske og Sociale Udvalg fremsættes på ny ændringsforslag, der har at gøre med dets møder, indkaldelser og publikationer. For så vidt angår Det Økonomiske og Sociale Udvalgs og Regionsudvalgets almindelige struktur har man forkastet et ændringsforslag, som jeg finder væsentligt, og som ikke har noget at gøre med bogholderi, for at gøre regnskabsføringen ensartet inden for samtlige institutioner.
Her standser jeg, hr. formand, idet jeg skal sige, at Budgetudvalget enstemmigt har besluttet og anmoder om vedtagelse af de ændringsforslag, der er fremsat med henblik på forbedring af cost/benefit-forholdet for at forbedre institutionernes funktion, for at forbedre gennemsigtigheden og kontrollen med disse, alt, hr. formand, i overensstemmelse med trepartsforhandlingen den 16. april.

Ghilardotti
Hr. formand, vi har for et øjeblik siden her i salen hørt kommissionsformand Santer bekræfte på ny, at det er nødvendigt at udvikle et økonomisk og socialt Europa, og på ny foreslå en tillidspagt, for at der under bevarelse af medlemsstaternes beføjelser på unionsplan kan udfoldes et koordineret arbejde på beskæftigelses- og socialpolitikkens område.
Europa-Parlamentet er naturligvis enigt i alt dette og har også altid ønsket det. Men Rådet synes at vende det døve øre til disse tanker, og det har ved andenbehandlingen af budgettet forkastet samtlige Europa-Parlamentets forslag. Parlamentet genfremsætter sine ønsker med stor sans for sammenhængen i tingene, og Budgetudvalget vil i morgen anmode forsamlingen om på ny at stemme for sine valg til fordel for beskæftigelsen og de svageste klasser - ældre og handicappede - med henblik på udvikling af den sociale dialog.
Vi foreslår ligeledes en særlig linje, der skal tjene til udvikling af pilotprojekter inden for den tredje sektor, nemlig »beskæftigelse«. I sammenhæng hermed vil jeg minde om et andet forhold, som bekymrer os, nemlig Rådets uforståelige holdning i spørgsmål om retsgrundlagene. Hr. rådsformand, må det være mig tilladt at sige, at dette er en lidt nærsynet holdning fra Rådets side, som gør forholdet mellem borgerne og Europa endnu vanskeligere. Det er en meget negativ tilkendegivelse over for de europæiske borgere.
Jeg mener, at vi står overfor en absurd styrkeprøve med Europa-Parlamentet. Dette foreslår en yderst fornuftig løsning, der ikke griber ind i den stramningspolitik og budgetpolitik, som det tværtimod er enigt i. Vi finder endvidere, at der findes et, omend beskedent, svar på de europæiske borgeres behov, et svar, som kan bringe Europa borgerne nærmere. Men hvad vil Rådet da vise med denne - rent ud sagt - uforståelige indstilling?
Jeg opfordrer derfor Rådet til på ny at overveje sin stilling. Det er endnu ikke for sent at gøre dette. På topmødet i Dublin skal tillidspagten drøftes, og aftalen om retsgrundlagene er en lejlighed til at vise samhørighed.

McCarthy
Hr. formand, jeg glæder mig over, at Rådet har besluttet at respektere Parlamentets anmodning om yderligere midler til Fællesskabets kul- og tekstilinitiativer på vegne af Udvalget om Regionalpolitik. Det vil bringe lettelse til de regioner, som ivrigt har ventet på nyt fra Rådet om, at der bliver stillet yderligere midler til rådighed på budgettet.
Jeg vil også gerne på Udvalget om Regionalpolitiks vegne sige, at vi glæder os over den løsning, der er blevet fundet på det nordirske freds- og forsoningsprogram, men jeg vil gerne gentage vor ordførers opfattelse, at det faktisk er Parlamentet, der har søgt denne løsning ved at skaffe yderligere 100 mio ECU. Etableringen af en negativ reserve vil imidlertid, sådan som Parlamentet forstår det, blive taget fra den dokumenterede gennemførelse; ikke-anvendte midler og andre programmer vil i realiteten betale for det nordirske fredsprogram. Så der kommer faktisk ikke yderligere penge på bordet.
Vi må være helt klare over, at Rådet ikke har levet op til sit ansvar på dette område. Derfor vil jeg sige, at Parlamentet insisterer på at blive spurgt til råds, før disse penge bliver overført til de yderligere midler til fredsprogrammet. Det vil naturligvis være meget ironisk, hvis vi ender med at finansiere det nordirske fredsprogram af ikke-anvendte midler til det nordirske fredsprogram for 1997 og 1998.
Jeg vil også gerne sige noget om nulvækststrategien og beslutningen om at beskære betalingsbevillingerne fra strukturfondene med 1 mia ECU. Hr. Brinkhorst har ret: Det drejer sig ikke om besparelser. Det er teknisk set ikke den rette måde at håndtere dette på, for det vil føre til længere udsættelser. Nogle regioner og nogle projekter har ikke fået deres penge i 1994/95, og vi ender med at forværre situationen med en dårlig gennemførelse og mulig underudnyttelse af bevillingerne til følge.
Hvis Rådet havde villet være dristigt, kunne det have udvalgt de medlemsstater, der ikke er forpligtede på noget regionalprogram og beskåret deres betalinger og måske også deres forpligtelsesbevillinger. Det ville have været en generel besparelse. Det er politisk uforsvarligt for Rådet nu at binde betalinger fra strukturfondene til konvergenskriterierne for ØMU'en. Her er Rådet inkonsekvent. Så sent som i sidste uge fik vi smukke udtalelser fra Rådet om nødvendigheden af at opretholde investeringsbestræbelserne på nationalt niveau for at fremme vækst, konkurrencedygtighed og skabelse af varige arbejdspladser, og nu ser vi, at midlerne bliver skåret ned for at opfylde konvergenskriterierne for ØMU'en.
Må jeg afslutningsvis sige, at det ikke er et budget for en kampagne, der vil sætte borgerne først. Det er et budget, der vil tilfredsstille finansministrene. Det er et budget for disciplin og strenghed, og jeg tror, det vil få en dårlig modtagelse i vore regioner.

Liikanen
Hr. formand, De Europæiske Fællesskabers 1997-budget, som Parlamentet belaver sig på at vedtage i denne uge, er alt i alt fornuftigt og solidt: Det indeholder besparelser, profilerne over prioriteringerne er skarpere, og der er interessante nye projekter.
Men denne generelle tilfredshed er ledsaget af nogle skuffelser: Budgetproceduren har afsløret alvorlige mangler. Det ville have været muligt at få et endnu bedre resultat - bedre for de involverede institutioner.
Fællesskabets 1997-budget indeholder vigtige elementer af strenghed. Nogle af dem er reelle: For eksempel er nullet til nyt personale for alle institutioner - bortset fra udvidelse - et symbolsk, men meget tydeligt signal.
Nogle elementer af strengheden er mere foreløbige: Der bliver skåret 1 mia ECU væk både fra den fælles landbrugspolitik og fra betalingsbevillingerne under strukturfondene. Men de tilgrundliggende forordninger er uændrede og skal finansieres fuldt ud. Den faktiske strenghed i 1997-budgettet vil derfor kun blive tilvejebragt i forbindelse med dets gennemførelse. I særdeleshed når det gælder landbruget, må beslutningerne inden for denne sektor kunne forenes med de strammere budgetmæssige begrænsninger.
Der var stor enighed mellem institutionerne under hele budgetproceduren om nødvendigheden af strenghed. I 1997, det afgørende år for den heldige start på Den Økonomiske og Monetære Union, må Fællesskabets budget ses at ligge på linje med de alvorlige bestræbelser på nationalt niveau.
Til trods for denne tilgrundliggende enighed, har samrådet mellem Rådet og Parlamentet om gennemførelsen været vanskelig. Man har forsømt vigtige chancer, både for at begrænse udgifterne yderligere og for at forbedre proceduren.
En vedtagelse af revisionen af det flerårige finansielle overslag for at fremskynde nogle afgørende investeringer i 1998 og 1999 ville have skabt en politisk ramme om et endnu mere restriktivt budget i 1997. Og det ville have givet et tiltrængt budskab om tillid til Unionens fremtid.
I sidste instans var det ikke muligt at enes om bare en lille smule fleksibilitet mellem kategorierne for 1997 - som ikke involverede nogen yderligere udgifter. Det har aldrig været meningen, at de finansielle overslag skulle være indgraveret i sten og vare syv år. Som en reaktion på de ændrede omstændigheder må det gøres lettere at foretage en omfordeling mellem kategorierne - hvilket ikke vil forøge udgifterne.
Med hensyn til procedurerne er jeg glad for, at man er nået frem til enighed om bedre information til budgetmyndigheden om fiskeriaftalerne. De afgørende bestemmelser i denne aftale er følgende: Hvis der ser ud til at være brug for yderligere midler, skal der være en trialog om årsagerne til denne situation og de foranstaltninger, man kan blive nødt til at træffe. Dette bør skabe mulighed for endnu mere gennemskuelighed og bedre kontrol med de budgetmæssige omkostninger ved disse aftaler.
Institutionernes manglende evne til at enes om spørgsmålet om retsgrundlaget er skuffende. Sund finansiel forvaltning kræver klare regler om dette spørgsmål. De kan kun komme fra en aftale mellem de tre institutioner.
Indtil man finder frem til en aftale, må Kommissionen påtage sig sit ansvar. For gennemførelsen af 1997-budgettet vil den følge den linje, der blev fastlagt i dens meddelelse fra juli 1994. Dette indebærer gennemførelse af forberedende aktioner og pilotprogrammer for en begrænset periode, selv før der er stillet forslag om et retsgrundlag. Det vil f.eks. gælde de nye pilotprojekter til flygtninge og asylsøgere.
De forsømte muligheder viser, at samrådsproceduren ikke virker efter hensigten. Det er nødvendigt at tænke over, hvordan den kan udvikles.
Sammen med disse elementer af strenghed vil Fællesskabets budget for 1997 have en skarpere profil. Faktisk må udgifterne, når der er mangel på ressourcer, koncentreres mere om det, der prioriteres højest i Unionen. Det implicerer også, at man skal holde sig tilbage fra aktiviteter, hvis gavnlige virkninger for Europa er begrænsede.
Det var i denne ånd, at Kommissionen foreslog at koncentrere Fællesskabets bevillinger mere om jobskabelse og vækst. Den har peget på forskning, transeuropæiske netværk og små og mellemstore virksomheder som særlig værdifulde i denne forbindelse.
Kommissionen ville have foretrukket en væsentlig styrkelse af disse aktiviteter for 1998 og 1999 ved hjælp af en revision af det finansielle overslag. Den ikke-omstridte finansiering af de 100 mio ECU, der stadig mangler til den irske fredsproces, var også en del af dette forslag.
Uden aftaler om revision har det været vanskeligt at finde midler til disse prioriteringer. Under disse vanskelige omstændigheder glæder Kommissionen sig over forslagene fra Budgetudvalget til finansiering af den irske fredsproces under udgiftsområde 2, om styrkelse af forskning og udvikling under udgiftsområde 3, og til ekstra investeringer i infrastrukturen under udgiftsområde 4.
Fællesskabets budget for 1997, sådan som De har fået det forelagt, indeholder et antal nye projekter. Jeg har allerede henledt opmærksomheden på de nye pilotprojekter for flygtninge og asylansøgere.
Jeg vil også gerne give udtryk for min fulde støtte til de initiativer, ordføreren, hr. Brinkhorst, har taget til yderligere rationalisering af anvendelsen af Fællesskabets midler. Faktisk har Budgetudvalget og Budgetkontroludvalget under ledelse af deres respektive formænd, hr. Samland og fru Theato, lige fra begyndelsen anvendt pression og opmuntring til støtte for Kommissionens bestræbelser på at tilvejebringe en ny finansiel forvaltningskultur.
Lad mig slutte med at takke ordførerne, hr. Brinkhorst og hr. Fabra Vallés, såvel som formanden for Budgetudvalget, hr. Samland, og hans kolleger for det hårde arbejde, de har gjort for at nå frem til en succesrig afslutning på 1997-budgetproceduren.

Wynn
Hr. formand, jeg taler på vegne af Den Socialistiske Gruppe, men jeg vil også gerne fremsætte en personlig kommentar. Ud af de syv år, hvor jeg har haft med budgetproceduren at gøre, har dette været det mest utilfredsstillende. Det må jeg sige rent personligt. Det er der flere årsager til, og jeg vil gerne fremhæve to af dem.
For det første kunne Parlamentet som helhed ikke tilslutte sig de to strategier, som vor gruppe støttede, og det satte os i en svag position, da vi forsøgte at forhandle med Rådet. Vi gik ganske ubevæbnede til forhandlingerne med Rådet.
Men for det andet har Rådets holdning slet ikke hjulpet. Den kan bedst opsummeres ved et ændringsforslag til beslutningsforslag, der blev stillet af hr. Colom i Naval i aftes i Budgetudvalget, og hvor der står: «Parlamentet beklager, at Rådet har afvist en mindre revision af de finansielle overslag for at tilgodese den prioritering, som budgetmyndigheden har givet udtryk for inden for samrådsproceduren, i modsætning til, hvad der ved flere tidligere lejligheder har været almindelig enighed om«. Det opsummerer det. Men der var også en genstridighed fra Rådets side over for ting som at enes om retsgrundlaget, og det har givet mange mennesker en dårlig smag i munden.
Vi har nu tre højt prioriterede ting i Unionen, som vi har villet støtte lige fra begyndelsen. De løsninger, vi er nået frem til, kommer vi vel så til at nøjes med. Den negative reserve under udgiftsområde 2 er blevet udmærket skitseret af fru McCarthy. Det ser ud til at, ja, vi har en løsning på problemet med den irske fredsproces, men ikke på den måde, vi ønskede. Det ser ud til, at det, der i sidste instans gælder, er det, man gør, når man ikke kan komme videre i en rationel debat, eller når man har tabt i denne debat.
Med hensyn til forskning og udvikling har vi en negativ reserve under udgiftsområde 3, hvilket betyder, at vi under det ene udgiftsområde, hvor vi har vore prioriteter, må håbe, at nogle af dem ikke vil blive indfriet eller brugt, så at vi kan få penge til den negative reserve.
Så har vi de transeuropæiske netværk under udgiftsområde 4, som vi håber, Kommissionen på et tidspunkt i fremtiden vil overføre til udgiftsområde 3. Som jeg har sagt, er det ikke en situation, vi fra begyndelsen har ønsket at støtte.
Vor gruppe har i sidste instans ikke noget valg: Take it or leave it. For at få de 314 stemmer i Parlamentet vil vi ikke bringe de ekstra penge til forskning og udvikling i fare, og vi vil heller ikke bringe pengene til de transeuropæiske netværk i fare, hvis der er denne mulighed for at få dem ind under udgiftsområde 3. Derfor vil vi tage, hvad vi kan få. Men som jeg sagde i begyndelsen, processen har ikke været tilfredsstillende. Det er noget rod. Man må håbe, at der til næste år vil finde en langt bedre samrådsprocedure sted mellem os og Rådet for at sikre, at vi ikke skal igennem denne procedure igen. Man må håbe, at Parlamentet for fremtiden vil stå sammen, hvilket bestemt ikke har været tilfældet denne gang.

Elles
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere de to ordførere, hr. Brinkhorst og hr. Fabra Vallés, for deres udmærkede arbejde i år. Som hr. Wynn sagde, har det ikke været noget nemt år; det har faktisk været vanskeligt og givet os skrammer, fordi vi grundlæggende havde valget mellem at fastholde de aftaler, vi havde indgået som Parlament, herunder den interinstitutionelle aftale, som jeg med glæde ser vil blive resultatet af vore drøftelser i dag og vor procedure i torsdags, eller at stemme for midler til transeuropæiske netværk eller forskning og udvikling, hvilket ville få os til at overskride de budgetmæssige begrænsninger. Vor gruppe har altid fastholdt, at vi skulle stå ved de aftaler, vi indgik.
Naturligvis måtte vi få en utilfredsstillende budgetprocedure, ville jeg mene, hr. Wynn, for når man først principielt er gået ind på at holde sig til et strengt budget, så er der ikke meget at tale om, for vi skal alle holde os inden for samme manøvremargin - både Parlamentet og Rådet. I år er der tre ting, som jeg gerne vil fremhæve, når jeg skal opsummere Det Europæiske Folkepartis synspunkt.
For det første er vi begyndt at forfine den måde, hvorpå vi benytter reserven for at nå Parlamentets mål. Det har vi gjort med hensyn til informationspolitik, hvor vi har set en bemærkelsesværdig holdningsændring fra Kommissionen, hvis jeg må sige det sådan, når det gælder dens villighed til at tage nogle radikale beslutninger om, hvordan informationspolitikken skal udvikles. Vi er stadig ikke helt færdige med den proces. Vi er enige i, at 25 % af midlerne bør forblive i reserven, så at vi i den institutionelle arbejdsgruppe, der nu er veletableret både af generelle og specielle grunde, kan nå frem til en rigtig afgørelse truffet af Parlamentet og Kommissionen i fællesskab om, hvordan disse midler skal forvaltes.
Ligeledes har vi, når det gælder små og mellemstore virksomheder, turismen og GD XXIII, også set en vis forandring, så snart vi kommer til andenbehandling, efter at Parlamentet har overført midlerne til reserven ved førstebehandling. Det er måske et sammentræf set fra Kommissionens synspunkt, men for så vidt angår Parlamentet, er det usandsynligt, at denne beslutning ville være blevet taget så hurtigt, hvis vi ikke også havde overført midler til reserven. Igen får vi en bedre udnyttelse af reserven. Det er klart, at det tredje eksempel, Tyrkiet, er et langt mere følsomt spørgsmål, og vi har endnu ikke været i stand til at finde den rette tillidsfulde balance mellem institutionerne: mellem på den ene side Kommissionens opfattelse af adfærdskodeksen og derfor dens ønske om at have sin manøvrefrihed, og på den anden Parlamentets opfattelse, hvor man endnu ikke har tillid til, at Kommissionen vil gøre, hvad vi har anmodet den om at gøre.
Det er det første - at vi vil fortsætte med at bruge dette instrument for at sikre, at Parlamentets prioriteringer hævdes i budgettet og den lovgivningsmæssige proces. For det andet fører det mig over til den forbindelse, som vi ikke rigtig har fået etableret i budgetprocessen, nemlig til regeringskonferencen. Vi bør nu kunne se fremskridt i regeringskonferencen, hvor Rådet kan se, at det har en ansvarlig, rationel og disciplineret partner i budgetprocessen, sammen med hvem det kan gennemføre det, som Den Europæiske Union prioriterer. Jeg forventer, at der sker visse fremskridt i retning af eliminering af skellet mellem obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter, når vi er nået frem til en afgørelse, enten i Amsterdam eller lidt senere til næste år under regeringskonferencen.
Endelig vil jeg gerne fremhæve, at hvis Det Europæiske Råd fortsat skal kunne udsende erklæringer om, at det gerne vil forøge de beløb, der er til rådighed til de transeuropæiske netværk, eller at det gerne vil kunne investere mere i forskning og udvikling, og så ikke skaffer de ekstra penge, der er nødvendige hertil, så vil vi naturligvis hele tiden befinde os i den situation, som vi befandt os i under budgetprocessen. Så jeg vil stærkt tilslutte mig det punkt i hr. Brinkhorsts beslutningsforslag - det er faktisk et forslag fra PPE - at vi skal have en finansieringsoversigt eller et overslag over finansieringen fra Det Europæiske Råd, hver eneste gang det bruger penge, så at vi ved, hvor pengene formodes at komme fra. Ellers tror jeg, at Parlamentet, når det kommer til revisionen af de flerårige finansielle overslag, udvidelsen og alle disse større spørgsmål, som forestår, vil mene, at der kun kan blive ballade i fremtiden mellem de to grene af budgetmyndigheden.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, vi er ved andenbehandlingen af et budget, der trods dets mangler får UPE-gruppens tilslutning, for det går, når alt kommer til alt, i god tråd med det, som vi har gjort os til talsmand for, nemlig at der ikke kommer nogen yderligere skatteudskrivninger på de nationale budgetter i 1997 som følge af Maastricht-traktaten.
Uanset hvilke følelser man rent faktisk måtte have over for denne traktat, tror jeg ikke, at vort Parlament bør gøre noget, der kan lægge hindringer i vejen for indsatsen fra regeringerne, der i 1997 er forpligtet til at sørge for, at deres årlige budget har en positiv effekt på overholdelsen af kriterierne. Den nul-option, der i store træk blev støttet af vort Parlament ved førstebehandlingen, vil, håber vi, opnå en støtte af samme størrelsesorden ved afstemningen torsdag.
Jeg tror rent faktisk, at denne pause i forøgelsen af betalingsbevillingerne udgør en usædvanlig indsats for 1997, men at den betydelige forøgelse af programbevillingerne sikrer fremtiden og tager hensyn til finansoverslagene. Jeg tror også, at afstemningen om dette budget vil gøre det muligt at sikre den interinstitutionelle aftale, selv om vi må indrømme, at det fungerende formandskab for Rådet ikke har gjort noget som helst - det er det mindste man kan sige - for at der skulle komme noget ud af dialogen og derefter trilogen den 19. november.
Jeg tilføjer, at Budgetudvalget har lagt en kollektiv visdom for dagen, der fortjener ros, for fornuften har for flertallets vedkommende forstået at triumfere. Endelig vil jeg gerne over for vore kolleger Samland og Brinkhorst udtrykke min mest inderlige hengivenhed for det arbejde, de har udført, selv om det kan forekomme dem en smule frugtesløst. I den anledning vil jeg gentage de visdommens ord fra oldtiden, der blev udtalt af vor ordfører i går aftes henimod midnat: «dura lex, ced lex«.
Den måned, der lige er gået, kunne kaldes »kampen om de 300 millioner ECU«, der delte sig i tre grupper på hver 100 millioner. Og selv om dette beløb kan forekomme beskedent i forhold til de 88 milliarder på vort budget, bør man vide, at der har været megen kiv om det, og jeg for min del glæder mig over den lykkelige udgang på debatten vedrørende de 100 millioner ECU til fredsprocessen i Nordirland. Jeg kommer selv fra en ø og mener ikke, at freden bør have en pris, når blot de beløb, vi tildeler, har et positivt sigte og reelt giver en følelse af, at Europa er en fredsfaktor for hvert land. At der også tildeles 100 millioner til RECHAR og RETEX vil gøre det muligt at løse op for en situation i disse to sektorer, som visse anser for allerede nu at være meget usikker. Lad os ønske disse to programmer al mulig succes.
Tilbage er de 100 millioner til nettene. Adskillige kolleger mener, at deres ophævelse af blokeringen for kapitel 4 er et kunstgreb, der gør det muligt at hjælpe relationerne til Central- og Østeuropa frem, samtidig med at man undgår at ophæve loftet over kapitel 3. Det er ikke min opfattelse, for allerhøjest kan man beklage, at den endelige udformning for mange fremstod som en kanin, der blev trukket ud af hatten, medens det væsentligste var at redde den interinstitutionelle aftale. Vort Parlament vil altså torsdag udtale sig om et budget, hvis usikkerhed går mere på principspørgsmål end på bevillingsbeløbene. Lad os være tilfredse med ordningen og glade for principspørgsmålene.
Jeg vil nu fremdrage de finansielt positive foranstaltninger. Ved umiddelbart at ophæve blokeringen af 50 % af de bevillinger, der ved førstebehandlingen blev opført under reserven til Euronews-kæden, og ved at forpligte sig til ved udgangen af marts-måned atter at se på finansieringsplanen for dette medie, har Budgetudvalget udvist visdom og forståelse. Denne samme forståelse har medvirket til at mildne virkningerne af kogalskabssagen hos offentligheden. Således er 20 millioner til promovering af kvalitetsoksekød det mindste, man kan gøre for at henlede de europæiske forbrugeres opmærksomhed på, at dyr fodret efter traditionelle og kontrollerede metoder, ikke kan sammenlignes med dyr, der inden kogalskaben var ofre for menneskegalskaben.
Der er endelig efter min mening en skønhedsplet, og denne skønhedsplet vedrører MEDA-programmet. Jeg vil gerne i den anledning henlede opmærksomheden på en gammel udtryksmåde: «man kan ikke både forære noget bort og beholde det«. Ved at opføre 100 millioner under reserven for MEDA-programmet under foregivende af, at disse bevillinger kunne være bestemt for Tyrkiet, antager man på forhånd, at der er tale om en forhåndshensættelse af bevillingerne, der ikke er fastsat i nogen retsakt, og man kaster til en vis grad barnet ud med badevandet. Dette natlige valg, der er blevet vurderet i store træk uden nogen forudgående finansiel undersøgelse, ligner til en vis grad de bodsofre, der giver god samvittighed for en billig penge, og som gør det muligt at ihukomme, at Budgetudvalget således som enhver god primitiv stamme kan styre mellem totempæle og tabuer for at resumere titlen på et berømt sociologisk værk.

Miranda
Hr. formand, den fundamentale overensstemmelse mellem Rådets budgetafgørelser og de forslag på vigtige områder, som Parlamentet vedtog ved førstebehandlingen, overflødiggør på det nærmeste den møjsommelige procedure, vi har været igennem i de seneste uger, og jeg vil derfor begrænse mig til nogle få aspekter.
Vi tager som bekendt afstand fra den restriktive afgørelse, der blev vedtaget ved førstebehandlingen, med henblik på indførelsen af den fælles valuta, ligesom vi må kritisere, at der ikke allerede nu tages hensyn til den kommende udvidelse. Af samme grund kan vi ikke acceptere de retningslinjer vedrørende landbrugsudgifter, der udstikkes i den anden ændringsskrivelse. Vi bekræfter vores positive indstilling til opførelsen af 300 mio ECU til finansiering af de prioriterede områder i forbindelse med transeuropæiske net, forskning og udvikling og Nordirland. Endvidere må vi endnu en gang kritisere, at beskæftigelsen ikke er blandt de udtrykkelige prioriteringer for 1997.
Hvad angår opførelsen af de vedtagne prioriteringer, vil vi understrege følgende:
For det første havde de en anden betydning set i lyset af en revision af de finansielle overslag. Uden en sådan revision forekommer de foreslåede løsninger uundgåeligt fordrejede. Opførelsen under udgiftsområde 2 af 100 mio ECU til Nordirland vil nu objektivt - og fordi den ledsages af en negativ reserve af samme størrelse under dette udgiftsområde -, udgøre en ny nedskæring i strukturinterventionerne, hvilket vi naturligvis ikke kan acceptere. Det samme kan siges om den negative reserve under interne politikker.
Hvad angår opførelsen af nettene under udgiftsområde 4 (eksterne politikker) mener vi, at dette er ensbetydende med definitivt at opgive prioriteringen af arbejdsløshedsbekæmpelse (med opgivelsen af selve nettene) og dels en ny mere direkte måde at øge finansieringen af udvidelsen, på bekostning af interne mål.
Endelig tilslutter vi os de beslutninger der i går blev truffet vedrørende en række andre områder, herunder Tyrkiet, med opførelsen af en reserve på 100 mio ECU og også vedrørende adfærdskodeksen for indgåelse af fiskeriaftaler.
Men det er ikke tilstrækkeligt til at ændre vores samlede vurdering af denne budgetprocedure, som vi finder yderst negativ, frustrerende og lidet flatterende for Parlamentet.

Müller
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, dette års budgetprocedure giver alle involverede en dårlig smag i munden, for hvad skal budskabet til borgerne være? At spare til den monetære union? Vi ved jo alle ganske udmærket, at også uafhængig af den monetære union skal de nationale budgetters gældsbyrde reduceres drastisk, for at vi overhovedet kan være handledygtige i fremtiden. Men nu at skubbe alle forsømmelser på de nationale budgetter over på opfyldelsen af Maastricht-kriterierne er ikke blot forløjet, men farligt, for det bidrager til at piske en antieuropæisk stemning op, hvis konsekvenser endnu ikke kan overskues.
Så helhjertet var sparehensigten jo heller ikke. Nedskæringerne på 1 mia ecu på hhv. landbrugs- og strukturudgifterne er jo bare lån på årene 1998 og 1999. Men naturligvis, jeg glemmer jo, at der også er positive prioriteter, som skal finansieres med dette budget. Ærlig talt, det opslidende fumleri omkring 300 mio ecu kan da kun fremkalde et beskæmmet smil, for hvem kan stadig danne sig en forestilling om det småtskårne kævleri om den såkaldte revision af det finansielle overslag eller nære tiltro til, at de 100 mio ecu til de transeuropæiske net skulle være beskæftigelsesinitiativerne slet og ret? For øvrigt opføres dette beløb ved hjælp af en budgetmæssig ståen på hovedet for ikke at sige et noget enfoldigt trick i udgiftsområde 4, og jeg vil gerne se, hvorledes vi giver de 100 mio ecu ud og til hvad.
Dette budget er ikke noget signal til menneskene i Den Europæiske Union, som kan overbevise, men snarere forvaltningen af status quo på mindre end den mindste fællesnævner. At der i den pakke, der til sidst blev færdig, er 100 mio ecu til fredsprocessen i Nordirland, er det eneste lyspunkt. At vi blev nødt til med en reserve på 100 mio ecu til Tyrkiet at tvinge hr. Van den Broek til at gå ind på vore krav, er beklageligt.
Til slut vil jeg anmode hr. Liikanen om at sørge for, at vore bestræbelser på at sikre kommissærernes og de øvrige kommissionsansattes pensioner i de kommende år til næste år i et godt samarbejde vil føre til et positivt resultat.

Le Gallou
Hr. formand, sidste år protesterede de franske og flamske løsgængere imod den store stigning i fællesskabsbudgettet. I år vil vi kunne glæde os over et budget, der sparer skatteyderen mere. Men nuloptionen, som vi ikke ønsker at ende alt for langt fra, vedrører kun betalingsbevillingerne, og der er mindre tale om reelle besparelser, der gør det muligt at nærme sig denne end om en justering af bevillingerne til anvendt forbrug. Man får undertiden det indtryk, at besparelser går på udgifter, der alligevel ikke har fundet sted. Det er til en vis grad en latent besparelse, man lader os stemme om.
Dette budget er i øvrigt kun et stramt budget at se til, eftersom bevillingerne målt i forpligtelser - og det er forpligtelser, vi må holde fast på - fortsat vil stige i størrelsesordenen 2 %. Udgifterne har altså stadig en stigende tendens, eftersom de hvad angår forpligtelsesbevillingerne fortsat stiger. Men de komparative udgifter, interventionsudgifterne, investeringsudgifterne og staternes og de lokale myndigheders budgetter i Unionen stiger ikke, de aftager. Det vil sige, at der er flere bestræbelser på budgetkontrol og besparelser i staternes og de lokale myndigheders budgetter end i Den Europæiske Unions eget budget.
Det vil sige, at der stadig er lang vej at gå i forsvaret af den europæiske skatteyder og lang vej at gå for at nå fra den latente budgetkontrol, som vi kender i dag, til en mere virkelig budgetkontrol og en bedre beskyttelse af skatteyderen.

Samland
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil indlede med et citat af Albert Einstein, som jeg netop har fundet i min egen kalender. Det passer udmærket: «Jeg tænker aldrig på fremtiden, den kommer tidsnok.« Det kunne i virkeligheden være overskriften over dette års budget. Det er ikke noget svar på de fremtidige udfordringer, intetsteds, og ingen institution, heller ikke vor egen, er blevet kronet med hæder ved at give disse svar. Der skal faktisk, fru Müller, samles 314 stemmer, hvis man ikke vil acceptere Rådets beslutning i andenbehandling. Vi havde ikke en gang mod til at sige, at organisatoriske rammebetingelser, der skal forbedre budgetproceduren som helhed, netop kun er organisatoriske rammebetingelser og kun varer så længe, som de virkelig forbedrer proceduren, men ikke varer, hvis de forhindrer, at der dermed kan udarbejdes fremtidspolitik for menneskene i Europa.
Den politiske procedure er en falliterklæring af første klasse. Det har Rådet jo også i mellemtiden indset. Jeg er glad for, at rådsformandskabet slet ikke kommer til andenbehandlingen, fordi der jo alligevel ikke er noget at drøfte med rådsformandskabet. Det var heller ikke tilfældet under førstebehandlingen, det var heller ikke tilfældet i mellemtiden eller forud for, og det vil heller ikke blive tilfældet bagefter. Det skyldes ikke kun irerne; det er ligegyldigt, om det er nederlænderne, irerne eller andre, der har formandskabet! Det skyldes, at Rådet af budgetministre er det sidste Råd i hele institutionen, at det ikke har noget at skulle have sagt og heller ikke noget at bestemme, og at der derfor ikke har fundet nogen form for politisk drøftelse sted med Rådet, aldrig! Det er en falliterklæring, at det er embedsmændenes forlængede arm, som skriver sedler til ministrene, som gør dem ude af stand til efter politiske samtaler så at gøre det, de på forhånd har lovet, men som ikke står på sedlen! Det har ikke mere noget med politik at gøre! Det er den egentlige falliterklæring, som den politiske klasse i Den Europæiske Union udskriver til sig selv, når det drejer sig om at bidrage virkelig konstruktivt til løsning af problemerne i Europa.
Lige en ting til: Når der nu henvises til, at det bliver bedre, når vi når frem til regeringskonferencen - hr. Elles er jo desværre ikke mere i salen, hvis man vil skændes med ham derom - kan jeg kun le! Når jeg ser på, hvad der står i bilaget til det irske papir, som jo behandles i løbet af denne weekend, konstaterer jeg, at det ikke bliver bedre, men endnu værre, fordi den erkendelse, at den nuværende procedure ikke fungerer, fører til, at man praktiserer den nuværende procedure ikke kun i landbrugspolitikken, men for fremtiden også i søjle II og III, nemlig udenrigspolitik og indre anliggender. Dér vil man også etablere obligatoriske aspekter, nemlig obligatoriske udgifter.
Mine damer og herrer i Rådets skrivende personale, den tekniske klasse: Hvis De tror, at Deres mestre virkelig skal sælge det til offentligheden - demokratiet er jo allerede nu ikke tilstrækkeligt, og for fremtiden skal det være repræsenteret endnu bedre, når endnu en gang to grupper af udgifter skal skubbes ind blandt de obligatoriske udgifter - så bliver der ballade, dét kan jeg forsikre Dem! Vi vil slå et slag i Europa-Parlamentet om dette forslag, som De er ved at forberede, et slag, De sent vil glemme.
En sidste bemærkning, hr. formand. At spare, hr. Elles, er ikke lig med at spare. Vi blev enige om at spare, men vi ville spare for dermed samtidig at tjene Den Europæiske Unions formål og borgerne. Det bør man også alvorligt overveje, når man fører politik ud fra den synsvinkel, en oppositions- eller regeringspolitiker i ens hjemland anlægger, og ikke som medlem af Europa-Parlamentet.

McCartin
Hr. formand, med de krav, der har været om begrænsning af udgifterne, kunne dette ikke blive en lykkelig procedure, men alligevel vil jeg gerne komplimentere ordførerne, hr. Brinkhorst og hr. Fabra Vallés, og ligeledes det irske formandskab, for at have opnået, hvad der syntes umuligt, med hensyn til at indfri vore langsigtede forpligtelser og løse de øjeblikkelige problemer i dag.
Jeg vil gerne i særdeleshed henlede opmærksomheden på BSE-krisen, der har medført en forøgelse af udgifterne på 50 %, op til 7 mia ECU i den sektor. Jeg tror, at landbrugerne, i særdeleshed i randområderne i Irland, Nordirland og Skotland, må være Kommissionen, Parlamentet og Rådet taknemmelige for den hurtighed, hvormed dette problem er blevet håndteret, og de ressourcer, der er blevet fremskaffet for at imødegå den værste krise, disse mennesker har været ude for i en hel generation.
Jeg vil også gerne anerkende, at vi til trods for nødvendigheden af at begrænse udgifterne har indfriet vore forpligtelser inden for regionalpolitikken og er fortsat med at forøge forpligtelsesbevillingerne til strukturfondene med 8, 05 %. Også dét viser Fællesskabets villighed til at stå ved sine forpligtelser over for de fattigere regioner.
Jeg vil også gerne kort komme ind på uenigheden om fiskeriet og takke det irske formandskab for at have gjort sig oprigtige bestræbelser på i det mindste at fremskaffe en vis forståelse mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen om, hvordan disse beslutninger skal træffes. Vi bruger mange penge på disse aftaler. Halvdelen af alle de penge, vi skaffer til fiskerisektoren, går til disse aftaler, noget i retning af 300 mio om året. Det er vigtigt, at institutionerne når frem til en bedre indbyrdes forståelse, men jeg vil gerne understrege, at dette kun er en midlertidig aftale. Jeg tror, at for så vidt angår internationale aftaler, har Parlamentet, hvis det drejer sig om væsentlige beløb, ret til en fuld procedure med samstemmende udtalelse i henhold til artikel 228 i Maastrichttraktaten.
Parlamentet gør sig selv forvirret med denne diskussion om, hvad der er obligatorisk, og hvad der er ikkeobligatorisk. Hvis traktaten bliver ratificeret ordentligt, hvis Parlamentet for alvor bliver taget med på råd og giver sit samtykke, så har vi naturligvis en forpligtelse til at udbetale disse penge. Men det, vi fra Parlamentets side bør understrege, må være at få lovens bogstav overholdt i forbindelse med indgåelse af disse aftaler.
Endelig vil jeg gerne sige, at til trods for al snakken om nødvendigheden af besparelser, repræsenterer dette budget 1, 22 % af Den Europæiske Unions bruttonationalprodukt. Det er et meget lille beløb. Det understreger hr. Samland. Vigtigheden af at holde igen på udgifterne og være omhyggelig har ikke noget at gøre med at benægte Fællesskabets behov for så vidt angår budgetmæssige ressourcer. Vi er på vej til at forøge vort budget til 1, 27 % i 1999. Lad os ikke foregive, at det vil give tilstrækkelige ressourcer til at imødekomme behovet i forbindelse med udvidelsen af Den Europæiske Union og behovet hos de stater, der forventer at blive fuldgyldige medlemmer. Ikke desto mindre har de penge, vi bruger, en meget lille indvirkning på den monetære og økonomiske politik inden for Fællesskabet, mens de nationale regeringer ikke sparer på deres egne udgifter. Hvad de gør er at formindske vækstraten, det bør vi understrege. Hvis man ser på tallene, så begrænser selv de mest tilbageholdne budgetter i Fællesskabet blot vækstraten, de reducerer ikke udgifterne. Det har vi gjort i år, men vi kan ikke blive ved med at gøre det til evig tid.

Gallagher
Hr. formand, først vil jeg gerne komplimentere ordførerne for forelæggelsen af deres betænkninger og benytte lejligheden til under denne budgetdebat at nævne, at der er flere og flere udsagn om, at procedurerne i forbindelse med ansøgninger om midler fra EU bliver mere besværlige, mere bureaukratiske og mere krævende i regnskabsmæssig henseende. Det betyder ikke, at jeg ikke mener, at der bør være finansiel kontrol: Der er behov for finansiel kontrol. Men der må være en balance mellem ansøgernes iver for at deltage i EU-programmer og den mængde detaljer, der nu kræves. Papirarbejdet, det forberedende arbejde, der er nødvendigt for at ansøge om bistand på f.eks. 5000 ECU er helt ude af proportion i forhold til fordelen ved det. Mange af dem, der opfylder kravene, ville måske ansøge, hvis der var færre detaljer og mindre bureaukrati, og jeg vil vove at påstå, at der er mange i Unionen, der burde være kvalificerede, men det er muligvis for dyrt og kræver alt for store anstrengelser.
Kommissionen må skelne mellem summer på f.eks. 5000 ECU og 50000 ECU eller derover til små bevillinger til små og mellemstore virksomheder - og vi forstår betydningen af de små og mellemstore virksomheder og den vigtige rolle, de spiller i jobskabelsen. Små selskaber som dette bør ikke være nødt til at have en ph.d. i regnskabsvæsen for at ansøge Kommissionen om bistand. Der er et alvorligt behov for at finde en ny balance, for at overvåge EU-ansøgningerne. Alle de aspekter, jeg har nævnt, virker efter min mening afskrækkende på små selskaber. Jeg vil vove at påstå, at det er helt i modstrid med de hensigter, EU har givet udtryk for.
Vi vil meget snart få meddelelsen om den fælles valuta, borgerne og regeringskonferencen. Vi må sikre, at bevillinger til disse formål faktisk kan findes så snart som muligt.
Afslutningsvis vil jeg gerne udtrykke min glæde over, at problemet i forbindelse med fred og forsoning nu er blevet løst. Jeg tror, at alle forpligtelserne vil være på plads inden årets udgang. Fondens midler vil være mere end opbrugt, og lad os håbe, at vi næste år kan tale om en udvidelse af denne fond.

Dührkop Dührkop
Hr. formand, jeg skal kun fremsætte to bemærkninger. I dette budget, i dette skakspil, som budgetproceduren er udtryk for, ofrede Europa-Parlamentet sine bedste brikker til fordel for Rådet under førstebehandlingen, og vi står nu under andenbehandlingen uden dronning, tårne, springere og løbere, og med et Råd, der har rokeret sig i en fastlåst stilling uden at have tabt så meget som én brik. I denne ulige stilling ved brættet er alle bestræbelser på at foreslå remis forgæves, idet Rådet er i færd med at erklære os skakmat.
Der er her tale om det første nulvækstbudget. Det havde været ønskeligt at undgå nedskæringer af midlerne til skabelse af beskæftigelse, mål nr. 2, 3 og 4 i Strukturfondene og indenrigspolitikken. Der er tale om et ynkeligt politisk signal, fordi besparelserne sker netop inden for de politikker, inden for hvilke den europæiske borger mest føler Unionens tilstedeværelse. Og et andet slet politisk signal er manglen på sikkerhed for, at denne nulvækst vil blive en undtagelse og ikke reglen indtil i hvert fald 1999.
Jeg har endnu en bemærkning: Den forudsete omstrukturering af de såkaldte »A-linjer«, særlig inden for kultur, ungdom og uddannelse, burde udsættes til 1998, men - i sandhed! - fra et objektivt synspunkt under udnyttelse af de enkelte aktioners effektivitet og multiplikatorvirkninger. I disse linjer findes meget positive initiativer, som f.eks. Europa-bevægelsen eller universitetsforeningen ESST. Men der er alligevel en række initiativer, som ganske enkelt svarer til en indkøbsliste for medlemmerne uden kontrol af dens effektivitet eller nødvendighed.
Her slutter jeg. Dette budget viser som helhed mangel på ærgerrighed, men intet, der passer til de vanskelige udfordringer, som Den Europæiske Union skal tage op.

Wilson
Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter glæder sig over muligheden for at arbejde tættere sammen med Parlamentets Budgetudvalg, Kommissionen og Rådet. Vi har deltaget fuldt ud i ad hoc-proceduren og vil især komplimentere ordføreren, hr. Brinkhorst.
Men vi følte os slemt svigtede, da Budgetudvalget nægtede at overveje ændringer af B1-kontiene i budgetbetænkningen som foreslået i vor udtalelse. Blandt disse konti var kontoen til fremme af oksekødsforbrug - kontoen til »spis mere oksekød«. Senere er dette ændringsforslag blevet stillet af Kommissionen, og der er blevet enighed om det under trialogen og fra Rådets side. Vi vil hævde, at den 50 mio ECU's kampagne for at spise oksekød kunne forøge forbruget med 1 %, hvilket ville spare en oplagring i frysehus af 60000 tons og således give os en fortjeneste på 70 mio ECU. Vi synes, at dette er en god og fornuftig forretning, og vi håber meget, at Parlamentet vil stemme for det.
Vi beklager meget, at Rådet har afvist kontoen til honning. Vi producerer mindre end halvdelen af den honning, vi spiser, i et klima, der er udmærket til biavl og honningproduktion. Jeg håber meget, at vi kan blive enige om penge til forskning i biavl og honningproduktion fra den reserve, vi har vedtaget. Måske kan vi med god vilje nå dette. I mange år har vi været enige om, at honning og bier skulle støttes, men vi har ikke støttet vor opfattelse med penge.
Vi ville have foretrukket, at de penge, der var nødvendige for at løse problemet med overproduktion af oksekød, var blevet lagt til budgettet i stedet for at blive taget fra planlagte besparelser. Men da vi har garanti for, at alle forpligtelserne med hensyn til priser og omkostninger til diverse politikker vil blive indfriet, føler vi, at vore interesser er blevet tilgodeset.
Afslutningsvis føler vi, at man har imødekommet vore ønsker. Vi har etableret kontakter, vi mener, at vi har opført os hæderligt under dette års budgetdrøftelser, men desværre har vi ikke fået et tillidsfuldt forhold til Parlamentets Budgetudvalg.

Garriga Polledo
Hr. formand, for så vidt angår strukturfondene har dette budget været et bevis på ansvarlighed hos de forskellige institutioner, og særlig fra Europa-Parlamentets side.
Det står fast, at gennemførelsesprocenten i fondene har været meget varierende. Mål nr. 1 havde en meget høj procent, og mål nr. 2 og 5b har forøget deres betydeligt, selvom man endnu konstaterer en for lav udnyttelsesgrad, særlig i de rigeste lande, som ikke burde have disse budgetmæssige vanskeligheder.
Tilknytningen af udviklingen af udgiftsområde 2 til udviklingen af gennemførelsesgraderne er at satse på en større effektivitet i forvaltningen og en større budgetmæssig stramhed i medlemsstaterne. Som følge heraf og til trods for, at det er vanskeligt for et parlament at acceptere en nedskæring - selvom den er regnskabsmæssig - af midlerne til strukturfondene, har vi vist os ansvarlige og overlader nu medlemsstaterne pligten til at administrere fornuftigt og sikre en god gennemførelse af strukturfondene, idet vi således undgår større nedskæringer i de fremtidige budgetter.
Det er på sin plads at erindre alle om, at Den Europæiske Unions budget ligeledes er et instrument til sikring af den økonomiske og sociale samhørighed. Dette princip bør ligge til grund for budgetproceduren allerede fra begyndelsen. Som følge heraf og til trods for, at Europa-Parlamentet har accepteret denne regnskabsmæssige nedskæring i udgiftsområde 2, må det ikke tages for givet, at man opgiver at søge efter økonomisk og social samhørighed. Hvis den dag oprinder - og lad håbe, at den ikke gør det - hvor nogen tager et initiativ til en reel nedskæring af udgiftsområde 2, skal han vide, at han vil få Europa-Parlamentet imod sig.

Dell'Alba
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil på min gruppes vegne først og fremmest takke de to ordførere for gennemførelsen af dette meget vanskelige arbejde, dvs. arbejdet med det almindelige budget for 1997.
Aldrig før i år har vi skullet tage stilling til et så vanskeligt budget, også inden for de til tider noget snæversynede restriktioner med henblik på 1999, og aldrig har vi som i år haft en samtalepartner - Rådet - der i den grad vendte det døve øre til Parlamentets berettigede, nødvendige og pligtmæssige krav. Aldrig har vi derfor som i år befundet os ved afgangen til en sejlads med ukendt bestemmelsessted.
Rådet er ude af stand til at fastlægge sin egen politik også på budgetområdet. Det er ude af stand til at give sine egne erklæringer et indhold, når det i Firenze påtager sig bestemte forpligtelser, som det herefter forsætligt undlader at overholde, både i henseende til tillidspagten og genfinansieringen af i det mindste de prioriterede forhold, som det selv har fastlagt. Det er ude af stand til med os at træffe en aftale om retsgrundlagene og følgelig give dem kraft og ligeledes give Kommissionen mulighed for at gennemføre budgettet med kendskab til alle relevante forhold. Faktisk bøjer Rådet sig derimod for en medlemsstats luner, der netop vedrørende retsgrundlagene i virkeligheden søger at hindre institutionerne i at fungere korrekt. På fiskeriområdet har det længe forhalet et længe ventet kompromis. Det gør kort sagt alt for at drage selve institutionernes eksistens og deres arbejdsevne i tvivl. Parlamentet gør derfor rigtigt i bestemt at svare på alt dette i det budget, som kommer til afstemning på torsdag.

Kaklamanis
Hr. formand, mine damer og herrer, ved andenbehandlingen, den 19. november 1996, vedtog Rådet et budget, som er uden forhøjelser i forhold til 1996-budgettet.
Jeg vil minde om, at Europa-Parlamentet under førstebehandlingen gik med til denne nul-stigning med sin accept af en nedskæring af landbrugsudgifterne på 1 mia ecu samt nedskæringen af de beløb, der er afsat til strukturfondene, ligeledes på 1 mia ecu. Under andenbehandlingen gik Rådet med til at opføre foranstaltninger til støtte af oksekødsproducenter på 1997-budgettet med et beløb på 1 mia ecu, idet det kun godkendte de beløb, som blev vedtaget ved førstebehandlingen.
Europa-Parlamentet har klædt sig selv af til skindet, og nu går det pludselig op for det, at det går nøgent rundt i gaderne. Dette budget er personificeringen af usselhed, det er et budget for de få og stærke og ikke for de mange og svage. Det er et budget, der vil gøre de rige rigere og de fattige fattigere. Det er et udviklingsfjendtligt budget, et socialt ufølsomt budget. Europas befolkninger er ved at vågne. Arbejdstagerne og de små og mellemstore virksomheder går på barrikaderne. Det store sociale oprør bryder snart ud, og Europa-Parlamentet giver desværre endnu en gang efter for Rådets pres. Hvis vi ikke indser dette og ikke udsender signaler, der viser, at der er mennesker bag tallene, vil vi også vågne op en dag, men så vil det være alt for sent. Det skal være mig en glæde at stemme imod dette fattigdommens og tarvelighedens budget.

Colom i Naval
Hr. formand, budgetforslaget for 1997 har ikke været forbundet med en tilfredsstillende budgetprocedure. For mig har det snarere været frustrerende. Jeg vil, og jeg tror at kunne sige det for mange af os andre, stemme for Kommissionens budgetforslag, men med en høj grad af resignation og naturligvis også på grund af ansvarsfølelse.
Men dette er ikke det budget, nogle af os kunne have ønsket, og havde fundet muligt under overholdelsen af aftalen mellem institutionerne, men tillige i overensstemmelse med Unionens behov for det kommende år.
Kære kolleger, man har sagt - og endda bekendtgjort - at dette har været en fornyende budgetprocedure på mange områder, og at dette vil være første gang, at et budget er lavere end det foreløbige budgetforslag, som blev forelagt i foråret af Kommissionen. Naturligvis, men det vil også blive den første gang, Parlamentet vedtager det budget, som Kommissionen har drømt om, og dette endda uden at få noget til gengæld.
Vi har ikke i beslutningen nævnt det evige problem med opdelingen i obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter. Vi har talt meget, men vi har ikke gjort ringeste fremskridt med hensyn til hjemmelen. Ej heller har vi opnået den mindste revision - jeg gentager den mindste revision - af de økonomiske udsigter til opnåelse af de prioriteter, som Rådet og Parlamentet har fastsat. Og Rådets egenmægtighed har ført til, at nogle af vore kolleger har foreslået opsigelse af aftalen mellem institutionerne. Yderligere var MEDA-programmets funktion i fare indtil i går aftes. Det er ikke noget tilfredsstillende budget, kære kolleger.
Ligeledes, kære kolleger - og tillad mig at erindre Dem om, at det sikkert er første gang, delte Parlamentet sig næsten på midten i et strategisk spørgsmål under førstebehandlingen, og et blokerende mindretal - men utvivlsomt til syvende og sidst et mindretal - påtvang flertallet sit synspunkt med nedskæringen af 1 milliard ECU af strukturfondene - af bevillingerne, naturligvis - til programmerne for industriel omstilling og bekæmpelse af arbejdsløsheden. Det var et mindretal, der satte denne politik igennem.
Dette er et spørgsmål, som rækker ud over tallene og de tekniske finurligheder, herunder støtten til de nationale besparelsespolitikker. Ud over nedskæringen ser jeg viljen til ideologisk opbakning af de nationale nedskæringer i social- og velfærdspolitikken, der blev besluttet i kølvandet af Maastricht. Jeg ser en vilje til at nedvurdere samhørighedspolitikken, som allerede kommer i anden række i Fællesskabet, og jeg ser tillige - vover jeg at påstå - nogles ønske om på forhånd at sænke beregningsgrundlaget for strukturomkostningerne ved den udvidelse, vi ønsker mod øst. Det er, hvad jeg ser bag dette budget og denne nedskæring, og ikke en besparelses- og stramningspolitik.
Det er derfor dårlige budskaber, der bringes de europæiske borgere og dårlige budskaber og dårlige arbejdsprocedurer, som bør få os til at tænke over vor egen institution.

Pronk
Hr. formand, jeg vil alligevel sige, at vi nu ikke må tro, at vi har lidt et nederlag. Fra anden side er det hele tiden blevet sagt, at Parlamentet har lidt et nederlag. Det mener jeg bestemt ikke er sandt. Det er lykkedes for os, at få plads til vore priorieter i det nuværende budget. Det er en kendsgerning. Vi havde 400 millioner, som vi ikke havde anbragt, og vi har forstået at anbringe 375 millioner af disse 400 millioner. Så enhver, der siger, at vi har lidt et nederlag, har misforstået noget. Det er punkt ét, hr. formand.
Dernæst vil jeg gøre hr. Samland opmærksom på, at vi fastsætter et budget for ét år, ikke for 10 år. Næste år ser situationen helt anderledes ud, og jeg vil da også advare Rådet. Den interinstitutionelle aftale er endnu ikke sikret for 10 år. Den er kun garanteret for dette ene år. Der var i år ikke nogen grund til at opsige den interinstitutionelle aftale, for det lykkedes os at få vore prioriteter frem, og det er til syvende og sidst det, det kommer an på.
Hr. formand, man kan bebrejde Rådet meget, men man kan ikke som sådan bebrejde Rådet, i hvert fald ikke Budgetudvalget, at det endnu ikke vil i gang med disse perspektiver. Vi ved, at der på højeste niveau er truffet beslutninger i denne retning, og så kan man ikke rette bebrejdelser mod Budgetudvalget. Hvad man derimod kan bebrejde Budgetudvalget, er den meget barnagtige måde, hvorpå det behandler udgiftsområde 3. Det ligner jo en børnehave, hr. formand. Ethvert forslag fra Parlamentet og Kommissionen bliver nedstemt, og samtidig er det medlemsstaternes ministre, der beder Parlamentet, om det ikke godt vil sørge for, at der kommer nogle midler til deres afsnit i udgiftsområde 3. Det gør vi så. Men det ville da være mere fornuftigt, hvis Budgetudvalget holdt bedre kontakt med sine egne ministre, sådan at de også, hvad sektion III angår, kunne fungere som en reel budgetmyndighed.
Hr. formand, det vigtigste tilbageværende punkt er retsgrundlaget. Hvis Rådet går videre ad denne vej, så tror jeg bestemt, at det selv lægger bomber under den interinstitutionelle aftale. Lad hurtigst muligt Rådet nå frem til en aftale på grundlag af de fornuftige forslag fra hr. Christodoulou, og giv ham også lov til at arbejde fornuftigt med hele sektion III, så opnår vi måske et resultat.

Killilea
Hr. formand, Parlamentet opretholder et netværk af informationskontorer i de nationale hovedstæder i hver af medlemsstaterne. Disse kontorer og deres personale finansieres med betydelige omkostninger over Parlamentets årsbudget. Deres funktion er, efter hvad jeg forstår, at give oplysninger og forsvare denne institutions interesser på en upartisk måde i det land, hvor de ligger.
I nogen tid har denne institution været udsat for fjendtlige angreb i nogle medlemsstater - ikke på basis af den politik, Parlamentet fører, men i form af besynderlige insinuationer om Parlamentets interne administration.
Disse angreb kulminerede for nylig i et klassisk karaktermordsprogram i et engelsk tv-selskab, der blev udsendt i tre eller fire medlemsstater. Hvad, om noget, gjorde informationskontorerne for at tilbagevise de påstande, der blev fremsat i dette tv-program? Så vidt jeg kan se, gør de embedsmænd, der er placeret i disse informationskontorer, sig sjældent, om nogen sinde, alvorlige bestræbelser for at forsvare Parlamentet og dets medlemmers interesser, når der fremsættes angreb af denne type. Når man undertiden gør noget, er det i regelen alt for lidt og absolut for sent.
De fleste organisationer, der arbejder på international basis, har udviklet en politik med rotation af det overordnede personale. Hvad jeg anmoder Dem om i dag, hr. formand og ærede medlemmer, er at vi får en rotationsproces i disse kontorer, så at der hvert fjerde år sker en rotation af A-funktionærerne i disse kontorer, så de lærer hinanden at kende og bliver fortrolige med Parlamentets funktion og dets medlemmers arbejde.
Der er én ting mere, jeg gerne vil sige. Det drejer sig om punkt 8 i betænkningen, hvor vi stiller forslag om medlemmernes rådighedsbeløb, udgifter og arbejdsbetingelser, herunder den fælles vedtægt for medlemmer af Parlamentet. I betragtning af, at vi har udnævnt et udvalg, et underudvalg eller et ad hoc-udvalg, til at behandle dette, synes jeg, det er meget forkert, at den aktive formand og Præsidiet nu og i fremtiden skal have hænderne bundet i dette yderst vigtige spørgsmål. Jeg anmoder om, at Præsidiet i stedet skal have forelagt en betænkning så snart som muligt snarere end først at få den ved begyndelsen af behandlingen af overslagene for 1998. Hvis dette udvalg skal arbejde ordentligt, er det af vital betydning, at det får tid til at gøre arbejdet korrekt.

Formanden
Da vi er kommet til afstemningstiden, skal jeg her afbryde forhandlingen; den vil blive genoptaget kl. 15.00.

Afstemning
Hautala
Hr. formand, Kommissionen bestræber sig i sit forslag på at harmonisere typegodkendelsen af landbrugs- og skovbrugstraktorer i EU yderligere. Formålet er at få det indre marked til at fungere mere effektivt. Kravene ajourføres således, at traktorernes konstruktivt bestemte maksimalhastighed sættes op fra de nuværende tilladte 30 km/t til 40 km/ t.
Som ordfører vil jeg sige, at jeg har meget svært ved at acceptere ændringsforslag 4, som er fremsat af PPE- og PSE-Gruppen. Ændringsforslagets to første afsnit er der allerede taget højde for i de direktiver, som ændres ved dette direktiv, og jeg kan ikke acceptere den anden sætning i det tredje afsnit, idet det, som ikke vedrører dette direktiv, under alle omstændigheder vil falde ind under de nationale beføjelser. Medlemsstaterne kan altså også i fremtiden frit vælge, om de vil give en national typegodkendelse til de traktorer, hvis konstruktivt bestemte maksimalhastighed er mere end 40 km i timen.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Dell'Alba
Hr. formand, jeg har anmodet om at måtte fremsætte denne stemmeforklaring, fordi jeg har stemt imod hr. Burtones betænkning efter de bemærkninger, der i går blev gjort af ordføreren. Jeg vil læse de passager for Dem, som efter hans egne udsagn har prioritet i betænkningen, nemlig »stofmisbrugere skal betragtes som syge mennesker, og ikke som kriminelle, der tages fat på alle typer narkotika uden forskel, fængselsmiljøet fastslås som et risikomiljø, uddannelsesaktioner, opsøgende arbejde, dialog med de unge, familiens rolle, begrænsning af risici, samarbejde med ikke-statslige organisationer, sammenhæng med de øvrige programmer og særlig indsats for risikogrupper«. Dette er, hvad hr. Burtone skriver, og der er intetsteds i denne betænkning spørgsmål om at lovgive eller ikke lovgive. Som følge heraf har hr. Burtone ved forelæggelsen af betænkningen, således som han gjorde det i går, som om der var tale om en ultimativ betænkning vedrørende spørgsmålet, der endnu skal drøftes, begået en handling, som jeg anser for alvorlig, fordi han ikke har respekteret det skriftlige indhold af betænkningen.
Af disse grunde har jeg stemt imod, hvilket jeg har ønsket at begrunde med denne stemmeforklaring.

Díez de Rivera Icaza
Som jeg allerede tilkendegav under første- og andenbehandlingen, støtter jeg det grundige arbejde, der er udført af hr. Burtone om et så væsentligt emne - navnlig for de unge - som dette fælles handlingsprogram om forebyggelse af narkotikamisbrug.
Rådets fælles holdning har hverken fulgt Kommissionens oprindelige forslag eller alle Parlamentets ændringer på så nødvendige områder som f.eks. forebyggelse, alternative behandlinger, støtte til familiemedlemmer eller værger for narkomaner, oplysning i ungdomskredse, m.v.
Dette får mig på ny til at støtte ordføreren og sammen med ham skrive under på, at »stofmisbrugere først og fremmest er mennesker, der har et sundhedsproblem«, trods Rådets forkastelse af at acceptere ændringsforslag, der styrkede denne indstilling ved handling.

Dillen
Kampen mod en af de modbydeligste forbrydelser, handelen med og distributionen af narkotika, må stadig styrkes. Ethvert skridt i den rigtige retning må hilses med glæde. Men man må på nuværende tidspunkt erkende, at narkoforbryderne stadig ikke straffes hårdt nok, at de stadig ikke behandles ubarmhjertigt nok.
Alligevel må det understreges, at den politiske og juridiske kamp mod narkoforbryderne vil være utilstrækkelig, så længe der ikke gøres vedholdende og helhjertede forsøg på gennem en vedvarende indsats at udvikle en ny holdning i samfundet, som genskaber etiske værdier og sædelige normer og giver dem fornyet kraft.
En sådan samfundsholdning med dens værdier og normer vil være et stærkere og mere effektivt våben i kampen mod narkotikaens svøbe end alle idømte straffe, hvor nødvendig og rosværdig politiets og domstolenes indsats end måtte være. Derfor er det nødvendigt med en moralsk fordømmelse af de mange skønmalere, af hvilke - det modsatte ville også vække forbavselse - talrige intellektuelle, moralsk sættes på plads.
De, der siger, at det ikke er så slemt, og at man godt kan tillade de såkaldte bløde stoffer, de, der prædiker noget sådant nonsens, er og bliver narkoforbrydernes objektive medskyldige. Disse profeter med deres laissez faire laissez passer-holdning til har allerede forårsaget alt for mange alvorlige ulykker og katastrofer. De er og bliver falske profeter.

Donnay
Narkotika er en svøbe, der ikke blot dræber individer, ofte unge, langsomt, men som desuden ødelægger hele familier og således samfundets struktur. Det er desværre ikke mere et fænomen, der er forbeholdt visse sociale lag, nogle intellektuelle, der forsøger at flygte fra virkeligheden. Der er tale om en organiseret illegal handel på verdensplan. Det frie salg af narkotika vil selv begrænset til de såkaldt bløde stoffer ikke kunne løse problemet, det vil tværtimod gøre det værre. Et ungt menneske, der ikke er udsat for fristelsen, vil kunne undgå afhængighedsfælden. Hvis man derimod sælger dette produkt ved skoleporten, vil forbruget uundgåeligt øges, også selv om det forbudtes tiltrækningskraft ikke mere er til stede. Det er, hvad forsøg foretaget i flere år af flere lande, herunder Sverige, viser. I øvrigt ved man, at der i dette tilfælde uundgåeligt sker en overgang fra bløde til hårde stoffer. I min region konstaterer man for eksempel en stigning i anvendelsen af ecstasy og heroin.
Bekæmpelsen af narkotikamisbrug overgår, hvad den enkelte stat kan klare. Den bør som minimum organiseres på fællesskabsplan. Jeg glæder mig således over, at det har været muligt at nå til enighed om et fællesskabsprogram om forebyggelse af narkotikamisbrug. De fastsatte foranstaltninger forekommer mig at gå i den rigtige retning.
Politikken til bekæmpelse af narkotika bør rent faktisk være global. Bekæmpelse er nødvendig men ikke tilstrækkelig. Vi må parallelt hermed udvikle tre andre væsentlige strenge. Først forebyggelse: man må informere og uddanne alle de berørte publikum. Dernæst behandling af de syge for at undgå, at de får andre sygdomme og for at hjælpe dem med at komme ud af deres afhængighed. Og endelig fremme af erstatningsprodukter for bl.a. at undgå spredning af AIDS.
Det er sammen, vi vil kunne bekæmpe dette problem effektivt. Jeg håber, at dette handlingsprogram vil få en stor succes, og at det vil blive indledningen til et bedre samarbejde medlemsstaterne imellem.

Eriksson
Kampen mod narkotika må føres på alle planer. Det er derfor glædeligt, at EU prioriterer spørgsmålet højt, men programmet indbyder til forskellige fortolkninger, og derfor foretrækker jeg som fortaler for en restriktiv narkotikapolitik at undlade at stemme.

Holm, Lindholm og Schörling
Kampen mod narkotika må føres på alle planer, både det lokale, det nationale og det internationale. Det er derfor glædeligt, at også EU prioriterer spørgsmålet højt. Der er meget godt i programmet, f.eks. om satsning på information, erfaringsudveksling og uddannelse.
Dog kan vi som medlemmer af det svenske Miljøparti og som fortalere for en restriktiv narkotikapolitik ikke stemme for handlingsprogrammet af bl.a. følgende grunde:
Det fremgår ikke klart, om det repræsenterer en narkoliberal eller en restriktiv narkotikapolitik.-Målsætningen er at »samordne medlemsstaternes politik« (artikel 1). Spørgsmålet er imidlertid, hvilken politik der sigtes til; er det den restriktive svenske model, eller er det, hvilket er det sandsynligste, den narkoliberale nederlandske model? Vi mener, at narkotikapolitik er et nationalt anliggende.-Misbrugere betragtes som syge, dvs. man afkriminaliserer personligt brug. Det strider imod den svenske holdning og svensk lovgivning.-Der skal øjensynlig også ydes økonomisk støtte til de såkaldte narkoliberale projekter, der gennemføres af visse forsøgsbyer og ikke-statslige organisationer, og det kan vi ikke acceptere.-Som det også fremgik af forhandlingen i plenum, indbyder programmet til mange forskellige fortolkninger og glidninger. Bl.a. henviste flere talere til det irske udkast til revision af Maastricht-traktaten, hvor et af punkterne går ud på, at EU skal sørge for ensartede foranstaltninger, for så vidt angår visse aspekter i forbindelse med ulovlig narkotika, idet de mente, at Burtone-betænkningen var et vigtigt skridt i den retning. Det er vor faste overbevisning, at narkotikalovgivningen under ingen omstændigheder må blive noget, der skal afgøres på EU-plan.
Lindqvist
Kampen mod narkotika skal føres på alle planer, dvs. både det lokale, det nationale og det internationale. Der er meget godt i betænkningen, f.eks. om satsning på information og uddannelse.
Jeg går ind for en restriktiv narkotikapolitik og kan derfor ikke stemme for betænkningen som helhed af bl.a. følgende grunde:
Det fremgår ikke, om den repræsenterer en narkoliberal eller en restriktiv narkotikapolitik.-Målsætningen er at »samordne medlemsstaternes politik«. Det fremgår ikke, om den politik, der skal være gældende, skal være narkoliberal eller restriktiv.-Afkriminalisering af personligt brug er en forkert vej at gå og strider imod svensk lovgivning.-Det er ikke acceptabelt, at der skal ydes økonomisk støtte til narkoliberale projekter.-Narkotikapolitikken bør efter min opfattelse afgøres på nationalt plan af hvert enkelt medlemsland, men der skal også finde et omfattende europæisk og internationalt samarbejde sted.
Rovsing
Under de nu afsluttede drøftelser om handlingsprogrammet vedrørende forebyggelse af narkotikamisbrug har Europa-Parlamentet aktivt medvirket til at sikre, at alle afgørende aspekter af misbruget og dets årsager er blevet omfattet af handlingsprogrammet. I konsekvens heraf har Parlamentet peget på behovet for gennemførelse af en bred vifte af foranstaltninger, der strækker sig fra almindelig folkeoplysning til en målrettet indsats over for særlige risikogrupper. Programmet åbner endvidere mulighed for gennemførelse af initiativer til støtte for tidligere narkomaner (herunder uddannelse) samt foranstaltninger til begrænsning af skader og negative sociale konsekvenser for personer, der enten er eller har været stofmisbrugere.
I betragtning af stofmisbrugets omfang bør gennemførelsen af handlingsprogrammet afgjort støttes. Det er i denne sammenhæng meget positivt, at Kommissionen agter at stille forslag om inddragelse af offentlige og private organer, herunder ikke-statslige organisationer, frivillige hjælpeorganisationer samt behandlings- og bofællesskaber i den konkrete gennemførelse af programmet.
Betænkning af Schnellhardt (A4-0406/96)
Breyer
Hr. formand, Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet har støttet Schnellhardt-betænkningen, selv om vi nærer store betænkeligheder, fordi Kommissionen simpelt hen har taget afsnittet om mærkning af alkohol ud af forslaget. Vor stilling er fortsat meget svag. Vi er nu afhængige af Kommissionens velvilje og af, at den nu siger, at den vil udarbejde et forslag. Jeg mener, at vi alle i Parlamentet var enige om, at der skal være et forslag om mærkning af alkohol, ikke kun fordi det er et ønske fra forbrugernes side, men tillige fordi også andre overvejelser kræver det. Der findes f.eks. grupper af personer, der har brug for en mærkning, fordi de af helbredsmæssige grunde er nødt til at give afkald på alkohol. Det er derfor uforståeligt, at man i så høj grad har bøjet sig for presset fra alkohollobbyen.
Vi vil derfor i den kommende tid være meget opmærksomme og undersøge, om Kommissionen rent faktisk udarbejder dette forslag. Parlamentet er nødt til at tage det meget alvorligt. Vi ville ikke tage os selv alvorligt, hvis vi ikke nu insisterede på, at der meget hurtigt skal fremlægges et forslag fra Kommissionen. Det var nu en gang det, der blev aftalt i Forligsudvalget. Kommissionen må ikke smyge ansvaret af sig. Det er vor opgave som Parlament at påse, at dette forslag udarbejdes, at det konkret kan omsættes og at der ingen huller er, ingen muligheder for at omgå denne pligt til mærkning. Jeg tror, jeg kan lade det blive ved disse statements . Vi vil som gruppe være meget opmærksomme på, om Kommissionen meget snart fremlægger et forslag om mærkning af alkohol. Det er et stærkt ønske hos forbrugerne, og det bliver vi nødt til at tage hensyn til!
Betænkning af von Wogau (A4-0390/96)
Ahlqvist og Theorin
Vi ønsker, nøjagtig som ved andenbehandlingen af betænkningen, at afgive følgende stemmeforklaring, idet vi stemmer for betænkningen:
Vi forudsætter, at programmet Told 2000 drejer sig om på fællesskabsplan at nå til enighed om kriterier for, hvad den kontrol, som skal foretages, mindst skal omfatte.
Da medlemsstaterne i øjeblikket har forskellig lovgivning om eksempelvis kontrol med narkotika og våben, mener vi ikke, at man kan fastlægge en fælles definition af toldmyndighedernes beføjelser.
Efter vor opfattelse skal hver enkelt medlemsstat selv afgøre, i hvilket omfang den skal foretage kontrol ved sine grænser til andre EU-lande.

Berthu
Handlingsprogrammet »Told 2000« bliver således for tredje gang forelagt EuropaParlamentet i overensstemmelse med den normale fortsættelse af proceduren med fælles beslutningstagning, efter at uoverensstemmelserne mellem Rådet og vort Parlament er reduceret, og efter at et fælles forslag er blevet godkendt af forligsudvalget.
Dette program, hvis princip man kun kan godkende, eftersom det sigter på at forbedre de nationale toldembedsmænds uddannelse og på at lette samarbejdet mellem deres administrationer, har ikke desto mindre i løbet af debatten undergået flere negative forandringer. Vi vil her se nærmere på et eksempel, der kaster et nyt lys over den konkrete måde, hvorpå proceduren med den fælles beslutningstagning fungerer. Det viser rent faktisk, at denne procedure under skin af et »europæisk demokrati«, der ikke eksisterer, gør det muligt for EuropaParlamentet at få de mest rabiate integrationssynspunkter til at sejre. Efter at have studeret dette eksempel forstår man bedre, hvorfor føderalisterne har så mange lovord tilovers for den fælles beslutningstagning, og hvorfor de i anledning af regeringskonferencen ønskede at udvide den til alle emner »af lovgivningsmæssig karakter«.
I den sag, vi har foran os i dag, har proceduren med den fælles beslutningstagning gjort det muligt for EuropaParlamentet at indskrive Told 2000-programmet i perspektivet om en gradvis forening af de nationale toldadministrationer og om »det indre markeds udvikling henimod et »autentisk europæisk hjemmemarked« ifølge beslutningens betragtning 2.
Dette »hjemmemarked«-begreb, som jeg har taget på veje imod siden mit første indlæg om »Told 2000« den 25. oktober 1995, befinder sig således retsligt anerkendt for første gang med ministerrådets blåstempling i en officiel og fælles afgørelse fra de forskellige institutioner. Således er et sidespor af det indre marked, der fører mod en altomfattende forening af medlemsstaterne, som hovedparten af de regeringer, der støtter denne tekst, vil have svært ved at forsvare klart og gennemskueligt over for deres vælgere, blevet godkendt på allerhøjeste plan.
Rent faktisk dukkede udtrykket »hjemmemarked« op for første gang i Kommissionens meddelelse af 8. maj 1992 om »ophævelse af grænsekontrollen«. Deri kunne man læse: «For at markedet (det indre marked) skal kunne fungere på et hjemmemarkeds betingelser, bør de fysiske grænser afskaffes, dvs. at al kontrol bør afskaffes..., i lighed med at der ikke er nogen kontrol ved grænserne mellem regionerne inden for et nationalt marked«. Dette mål, som Rådet på det tidspunkt nok skulle dy sig for at give direkte gyldighed, befinder sig nu officielt godkendt i betragtning 2 og endog præcist defineret som afskaffelsen af forskellene mellem det indre marked og medlemsstaternes hjemmemarkeder.
Det er ikke uinteressant at pege på, at det var Europa-Parlamentet, der ved førstebehandling af forslaget til fælles beslutningstagning indsatte dette mål i den tekst, der var forelagt af Rådet, at denne dernæst fjernede det, at Parlamentet genindførte det i forbindelse med andenbehandling, og at forligsudvalget endelig gjorde det muligt for Parlamentet at løbe af med en fuldstændig sejr. »Længe leve den fælles beslutningstagning!«, siger føderalisterne, og man kan godt forstå hvorfor.
Men denne uddybning af det indre marked til en fuldstændig forening forekommer os overhovedet ikke at svare til det, som de berørte befolkninger ønsker, idet de ønsker at bevare deres identitet og deres evne til at adskille sig fra andre. Desuden er de økonomiske og sociale fordele herved tvivlsomme, som jeg gjorde rede for her i mit indlæg den 26. november i år om betænkningen om enhedsmarkedet i 1995.
Faktisk har dette forrykte løb imod foreningen især til formål at udligne alle forskelle, der vil kunne udgøre ligeså mange vanskeligheder for den fælles valutas måde at fungere på. Integrations- eller snarere desintegrationsmaskinen er i bevægelse.

Cushnahan
Jeg glæder mig over EF-handlingsprogrammet på toldområdet. Jeg tror, det vil hjælpe med til at styrke effektiviteten af vort toldvæsen ved Unionens ydre grænser.
Toldvæsenet har en kritisk rolle at spille, ikke bare når det gælder at få det indre marked til at fungere effektivt, men også i forhold til bekæmpelse af handelen med narkotika. Det er særlig vigtigt i forbindelse med vor grænse mod øst.
Desuden bør hver medlemsstat, hvis vi skal kunne sikre os succes mod narkobaronerne, have et fælles antinarkohold bestående af politi og toldvæsen under én enkelt ledelse. Hvis sådanne hold opererede under et stærkt Europol, så kunne vi virkelig gøre fremskridt i krigen mod narkotika.
Gahrton (V), Holm (V), Schörling (V), Lindholm (V), Eriksson (GUE/NGL), Lindqvist (ELDR), Seppänen (GUE/NGL), Lis Jensen (NI), Bonde (NI) og Sandbæk (NI), skriftlig . Vi har i dag stemt imod betænkningen om et handlingsprogram for toldvæsenet i EF »Told 2000«, da vi mener, at programmet ikke respekterer de enkelte medlemsstaters suverænitet. Det bør fortsat være op til hver enkelt medlemsstat at afgøre, hvorledes man ønsker at kontrollere sine grænser, uddanne sit personale m.m.
Tanken om, at toldpersonale nu skal til at bære et EU-emblem er for os meget fremmed. Det er endnu et tomt symbol fra Unionens side og et forsøg på at skabe opmærksomhed omkring sig selv. Toldere og andet personale er jo ikke ansvarlige over for EU, men over for deres nationale myndigheder.
Der eksisterer i dag en forskelligartet lovgivning i stort set alle medlemsstater med hensyn til import af forskellige typer af varer, f.eks. narkotika og våben. Det bør der også være i fremtiden, og derfor ser vi ingen grund til at harmonisere lovgivningen på dette område.
Ydermere tilskynder programmet til at gøre de nationale toldvæsener til et fællesskabsanliggende og fremme målet om et endnu mere standardiseret hjemmemarked end det nuværende indre marked, der praktisk taget berøver nationerne enhver form for spillerum i deres lovgivning. Det vender vi os på det kraftigste imod.

Reding
I Forligsudvalget mellem Europa-Parlamentet og Rådet opnåedes der omsider enighed om handlingsprogrammet for toldvæsenet i Fællesskabet.
Jeg hilser det velkomment, at der i programmet »Told 2000« er medtaget en række punkter, som EuropaParlamentet ved flere lejligheder er gået ind for.
Især finder jeg den »psykologiske« foranstaltning vigtig, at toldembedsmændene for fremtiden ud over deres nationale insignier ligeledes skal have symbolet med de tolv stjerner på uniformen. Det skal gøre det tydeligt, at toldembedsmændene også står i Europas tjeneste og skal udføre vigtige europæiske opgaver.
For at disse opgaver kan udføres optimalt, har Europa-Parlamentet tilføjet nogle vigtige punkter. I programmet »Told 2000« skal
den fælles uddannelse af toldembedsmændene forbedres med henblik på et samarbejde, der dækker hele Europa, og det skal gælde for alle kategorier af embedsmænd, -alle toldforvaltningers dataudstyr og harmoniseringen af data og programmer forbedres, -embedsmændenes mobilitet fremmes gennem langtidsudveksling imellem de nationale forvaltninger.Disse positive elementer kan ganske vist kun slå igennem i praksis, dersom medlemsstaterne er rede til konkret at udnytte mulighederne for et toldsamarbejde, der dækker hele Europa.
Medlemmerne af Europa-Parlamentet vil i hvert fald arbejde for, at programmet »Told 2000« omsættes i praksis i samarbejde med sammenslutningen af finanspersonale i Europa og med de nationale toldfagforeninger. For kun på den måde vil det være muligt at intensivere bekæmpelsen af kriminalitet på skatte- og afgiftsområdet, af overtrædelse af reglerne for transit og af narkotikahandel (for kun at nævne disse eksempler), hvilket er i de europæiske borgeres interesse. På et stort europæisk indre marked er det uomgængelig nødvendigt, at toldembedsmænd i hele Europa arbejder sammen!

Rovsing
Det er glædeligt, at det efter langvarige drøftelser mellem Europa-Parlamentet og Rådet nu er lykkedes at nå til enighed om det af Kommissionen foreslåede handlingsprogram »Told 2000«. Det er værd at minde om, at handlingsprogrammet tilsigter en videreudvikling og modernisering af toldvæsenet i de 15 EUlande med henblik på at sikre en effektiv kontrol ved EU's ydre grænser og dermed en bedre forvaltning af det indre marked.
Under behandlingen af forslaget har Europa-Parlamentet med rette lagt vægt på behovet for et fælles datasystem og på nødvendigheden af et tættere samarbejde mellem EU's medlemsstater om bekæmpelse af svig. I den forbindelse bør man desuden hæfte sig ved Kommissionens tilsagn om i et tæt samarbejde med medlemsstaterne og under skyldig hensyntagen til nærhedsprincippet at ville undersøge mulighederne for langtidsudveksling af toldembedsmænd som led i disses faglige uddannelse og de almene bestræbelser på at styrke udvekslingen af erfaringer mellem de nationale administrationer i EU's medlemsstater.

Wolf
Et indre marked med 15 forskellige toldforvaltninger forekommer i første omgang at være et paradoks. Det kan imidlertid skyldes, at vi i vor tænkemåde i alt for høj grad hænger ved den klassiske nationalstats strukturer, således som den er blevet udformet i den nyeste tid i Vesteuropa. Det drejer sig her ikke om symboler på statsmagt eller om foregribelse af en europæisk national enhedsstat, men om helt praktiske problemer med måden, hvorpå EU's indre marked fungerer.
En harmonisering af proceduren for samarbejdet mellem toldmyndighederne forekommer også os at være det mest elegante udgangspunkt for en løsning. Men sådan skulle det åbenbart ikke være.
Men måske er netop det ufuldkomne kompromis, der foreligger i dag, et godt udgangspunkt for en ny kreativitet med henblik på at finde løsninger, som gør det indre marked til et egentligt »hjemmemarked«, som fortsat kan kontrolleres og reguleres på demokratisk vis også uden at være underordnet en enhedsstat.
Betænkning af Tsatsos (A4-0342/96)
Berthu
Europa-Parlamentets betænkning om etableringen af en særlig status for de europæiske politiske partier viser i filigran en reel fare for en udemokratisk udvikling.
Skabelsen af sådanne partier ville rent faktisk, som jeg udtrykte det under debatten i går aftes, udgå fra en institutionel brogethed, der ville svække de nationale demokratier i den hensigt at styrke en europæisk superstat. Denne kurs ville være katastrofal, for det nationale ytringsmiljø er og bliver i dag grundlaget for demokratiet i Europa.
Men dermed er alt ikke sagt. Det er ligeledes foruroligende at konstatere, at betænkningen synes at ville blokere ytringsfriheden og monopolisere finansieringen til fordel for en lille sluttet kreds af føderalistiske generalstabe. Vi konstaterer rent faktisk, at statussen af europæisk politisk parti for det første vil lade de organisationer ude af betragtning, der kun er repræsenteret i én eneste medlemsstat (punkt 3 d) i beslutningsforslaget), hvilket allerede uretmæssigt vil udskille et stort antal vælgere, der ønsker at udtrykke sig i Unionen gennem partier eller parlamentsmedlemmer og sikre deres nationale særpræg. For det andet vil den status, som man sigter til, også lade de partier ude af betragtning, som ikke tager stilling til emner, der anses for »europæiske«, og som ikke er organiseret på en måde, der er egnet til at udtrykke »unionsborgernes politiske vilje« (punkt 3 a) og b) i beslutningsforslaget). Man ser tydeligt det vilkårlige (og helt og holdent forsætlige) i disse definitioner, der fortrinsvis har til formål at udskille modstanderne. For at gøre blokeringen endnu mere effektiv vil meningsforskelle om anvendelsen af disse kriterier skulle bedømmes ved en mæglingsinstans under fællesskabssystemet (punkt 7 i beslutningsforslaget).
Endelig ville billedet ikke være fuldkomment, hvis man ikke tilføjede, at der er fastsat en offentlig finansiering via tilskud fra fællesskabsmidler til fordel for de flinke elever. Der vil være tale om en »gulerod«, der vil have til formål at tilskynde partierne til at hoppe på »den europæiske status-vogn«, selv om det måtte medføre, at de så drejer af fra deres oprindelige mål såvel som fra at repræsentere deres befolkninger til fordel for promoveringen af superstaten.
Vi afviser følgelig denne såkaldte »forfatningsmæssige stilling«, der ikke har noget med hverken forfatning eller demokrati at gøre.
Eriksson og Seppänen (GUE/NGL), Holm, Lindholm og Schörling (V), Lindqvist (ELDR), Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk (NI), skriftlig. (SV) Det græske forslag til regeringskonferencen går ud på at supplere artikel 138 A dels med en rammeforordning om de europæiske politiske partiers retlige stilling, dels med en forordning om deres økonomiske forhold.
Vi mener ikke, at der er nogen saglig begrundelse for at ændre traktaten på dette område. Heller ikke Formandskonferencen, som har behandlet spørgsmålet, har fundet en ændring af de nuværende regler nødvendig.
Hvis de europæiske borgere i fremtiden får én identitet og føler sig som ét folk, vil der måske også opstå folkelige ønsker om europæiske politiske partier. Politiske partier skal dannes på baggrund af et folkeligt krav, ikke på anden måde. Et sådant krav foreligger ikke i dag, men der finder et samarbejde sted mellem partier i hele Europa, som f.eks. vor egen sammenslutning af grønne partier.
Man kan ikke kompensere for befolkningernes manglende engagement i EU-politikken ved at pumpe penge ind i nye partier. Vi ønsker ikke at skabe og påtvinge de europæiske borgere yderligere kunstige, pseudodemokratiske idéer. Vi tror på subsidiaritet og på, at initiativer skal komme nedefra, ikke fra oven. På grund af ovenstående kan vi ikke stemme for betænkningen.

Ewing
Jeg har stemt for Tsatsos-betænkningen.
Som tidligere formand for det, der nu er Gruppen Europæisk Radikal Alliance (Det Demokratiske Parti for Befolkningerne i Europa), der har udviklet sig fra en spæd begyndelse i 1981 til et forbund, der nu forener over 20 regionale, nationale og autonome partier i Den Europæiske Union, tror jeg fuldt og fast på fordelene ved at arbejde for at fremme internationale kontakter mellem politiske partier.
Jeg tror, at der i rette tid bør stilles budgetmæssige ressourcer fra Fællesskabet til rådighed til teknisk og materiel støtte for at fremme samarbejde af denne art, og jeg ser frem til den dag, hvor denne frie europæiske alliance vil blive anerkendt på lige fod med andre europæiske politiske bevægelser.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag undladt at stemme for Tsatsos-betænkningen ud fra følgende overvejelser:
I Danmark findes der ikke love om partiers oprettelse. Vi har ikke regler, der definerer, hvordan en politisk forening skal se ud, for at den kan anerkendes som parti. Derimod har vi bestemmelser i den danske grundlov, der åbner mulighed for at forbyde partier, hvis de gør brug af vold og derfor ikke kan accepteres.
Det er problematisk ud fra et dansk synspunkt, at begrebet unionsborgerskab spiller en så central rolle i betænkningen. Danmark har med aftalerne fra Edinburgh slået fast, at unionsborgerskab ikke erstatter det nationale borgerskab.
Samtidigt er vi nødt til at slå fast, at det ikke er borgernes politiske vilje, partierne skal repræsentere. Det er partimedlemmernes politiske vilje. Det er klart, at enhver folkevalgt er valgt pga. sin politiske vilje. Det fastslås f.eks. i den danske grundlov.
I betænkningen udstikkes retningslinjer for »visse af de europæiske politiske partiers rettigheder«, bl.a. retten til at opstille kandidater til valg. Dette stiller vi os uforstående overfor. Der findes ingen fælles europæisk valglov, hvorfor man ikke kan indstille kandidater til valg på europæisk plan.
Det er i dag således, at politiske foreninger modtager finansiel støtte ved opførelse af en post på budgettet. Det er vores mening, at europæiske politiske partier under henvisning til artikel 138A på samme vilkår som sådanne foreninger bør kunne modtage støtte ved at have en post på budgettet. Vi er derfor ikke enige i argumentet om, at støtte til de politiske partier nødvendiggør et selvstændigt retsgrundlag for at overholde kriterierne om åbenhed, gennemsigtighed og troværdighed. Budgettet kontrolleres i dag på en sådan måde, at der ikke er mulighed for at snyde eller bedrage, uden at dette opdages. Vi ser således ingen grund til at anvende EF-traktatens artikel 235 i forbindelse med finansiel støtte til europæiske politiske partier, og vi er imod forslaget om at tage artikel 235 i anvendelse i forbindelse med dette spørgsmål.

Ojala
Jeg stemte imod Tsatsos-betænkningen, da partierne efter min mening frem for alt har til opgave nationalt at samle borgerne om at påvirke samfundsforholdene gennem den vigtigste kanal, de nationale parlamenter. De nationale partiers samarbejde er godt og bør støttes, og det har vi gode erfaringer med her i Europa-Parlamentet. I samarbejdet mellem de nationale partier får også de små landes medlemmer gjort rede for deres synspunkter. Derimod vil de små landes borgeres stemme drukne i de europæiske partier, hvis konsolidering Tsatsos-betænkningen drejer sig om.
Stiftelsen af partier skal ske på borgernes eget initiativ. Først når Europas borgere giver udtryk for, at de ønsker at få europæiske partier, kan der findes et troværdigt grundlag for dem.
Jeg kan ikke acceptere den finansiering af partierne, som foreslås i betænkningen. Parlamentet har derimod til opgave fortsat at sikre forudsætningerne for Parlamentets politiske gruppers arbejde. Den åbenhed i forbindelse med finansieringen, der foreslås i betænkningen, er udmærket, men det skal gennemføres inden for de nuværende rammer, såfremt man ønsker det.

Ribeiro
Min stemmeforklaring er først og fremmest en utvetydigt politisk hævdelse af politiske principper og værdier.
Som vi opfatter den »europæiske opbygning«, er hensigten hermed primært at tjene bestemte økonomiske interesser med udgangspunkt i politiske præmisser, som i det mindste bør diskuteres. Som led i denne »europæiske opbygning« fremkommer nu »europæiske partier« som et integreret element. Ligesom vi sætter spørgsmålstegn ved de politiske præmisser for den »europæiske opbygning« og de interesser, de tilgodeser, nærer vi de største forbehold mod en opbygning af partipolitiske organer, som smedes som et resultat af arrangementer mellem partitoppene, eller som fremstilles i laboratoriet.
Vi finder det sigende, at debatten herom indledes i slutningen af et år, hvor nogle politiske partier fejrer 75 års dagen for deres oprettelse og i særdeleshed, at det sker samtidig med afslutningen på vort partis årlige kongres, et parti, som blev dannet i 1921 og har taget form igennem en lang udviklingsperiode, der har givet det en identitet, som endnu en gang blev bekræftet på den omtalte kongres.
Vi afviser præfabrikerede arrangementer, notarialmodeller og -former, opportunisme, som søges kompenseret med store materielle fordele, men vi udelukker os ikke på forhånd fra politiske forhandlingsprocesser med henblik på at tilpasse de partipolitiske strukturer til de faktiske forhold, der konstant udvikler sig, og vi er åbne over for tværpolitisk samarbejde og tværpolitiske organisationer uden forudfattede koncepter, på betingelse af at de ikke anfægter den identitet, der er skabt som et resultat af kollektive erfaringer, som rækker ud over aktuelle konjunkturer og afspejler folkets dybeste overbevisninger.

Vanhecke
Én ting står i hvert fald soleklart fast i den foreliggende betænkning fra vor kollega Tsasos: De talmæssigt to største politiske grupperinger i dette Parlament, socialisterne og kristendemokraterne, er igen sultne efter penge, mange penge. Hvad kan årsagen hertil være? Strengere tilsyn med partifinansieringen i de enkelte medlemsstater? Det forhold, at stadig flere politikere i alle Europas lande beskyldes for korruption og bedrageri?
Kendsgerningen er, at der i dette Parlament er næsten enighed om endnu en gang at stikke hånden i skatteyderens pung. Politikerne i magtens partier har øjensynlig aldrig penge nok. Den lille hr. menigmand i hvert eneste europæisk land må igen betale for megalomanien hos en politisk kastes profitmagere.
I Flandern har et af mit partis parlamentsmedlemmer sagt i Parlamentet, at politikere næsten pr. definition er parasitter, som ligeledes pr. definition beriger sig på samfundets bekostning. Jeg ved, at det i hvert fald ikke gælder alle politikere. Men jeg ved også, at det bestemt er tilfældet for politikken i Europa-Parlamentet, som næsten er blevet synonym med profitmageri.
Rent bortset fra disse fundamentale betænkeligheder siger det sig selv, at jeg også som sådan afviser tanken om »europæiske politiske partier«. Det er et af mange anslag mod den nationale suverænitet og et af mange skridt på vejen til et duft- og farveløst Europa, hvor de nationale forskelle så vidt muligt svækkes eller bevidst udviskes. Selvfølgelig skal der være et samarbejde over grænserne mellem Europas politiske partier, men disse partier skal bevare deres nationale identitet og beslutningsdygtighed.
Det foreliggende forslag er egentlig ikke mere end en ode til pengene som magtinstrument rettet mod bevarelsen af de europæiske folks politiske og nationale identitet.

Van der Waal
Det er karakteristisk for det politiske system i medlemsstaterne, at politiske partier som forholdsvis nye samfundsfænomener har udviklet sig på meget forskellig vis. Det gælder ikke blot den måde, de er opstået på, og deres organisationsstruktur, men også deres lovmæssige grundlag og deres samfundsmæssige funktioner. Dette hænger nøje sammen med de forskellige valgsystemer, som Europas lande anvender. Dernæst har politiske partier i almindelighed dybe rødder i de enkelte landes historie og kultur.
Dette bliver desværre ikke anerkendt i hr. Tsatsos' betænkning. Man går i for høj grad ud fra eksistensen af et europæisk folk og en almindelig og levende europæisk bevidsthed. Selv om man ikke kan se bort fra eksistensen af europæiske partidannelser, er der ikke grund til at tro, at europæiske politiske partier skulle bringe den europæiske politik tættere på borgerne, fordi borgerne i første række forholder sig til de nationale politiske partier. Det ses også af den kendsgerning, at medlemmerne af Europa-Parlamentet vælges på grundlag af de nationale valgordninger og rekrutteres gennem de nationale politiske partier i de enkelte medlemsstater.
Dernæst bestrider vi den opfattelse, at traktatens artikel 138 A giver konstitutionelt grundlag for dannelse af europæiske politiske partier. Artiklen indeholder ikke mere end en faktisk konstatering af eksistensen af europæiske partidannelser og en angivelse af betydningen heraf for integrationsprocessen og udviklingen af et europæisk borgerskab. Artikel 138 A giver i hvert fald ikke retligt grundlag for en nærmere lovmæssig udformning af europæiske politiske partier og bestemt ikke for økonomisk støtte til deres organisationer. Artikel 235 må heller ikke anvendes som retligt grundlag med henblik herpå.
Oprettelsen af overnationale politiske partier må overlades til borgerne selv. Samtidig bør staterne, på grundlag af det i alle Unionens medlemsstater anerkendte princip om fri foreningsdannelse, blande sig mindst muligt i partidannelser. Hvis de europæiske styrelsesorganer blander sig i politisk partidannelse, kan det let føre til uønsket påvirkning. Vi protesterer da også mod den juridiske udformning af europæiske politiske partiers retstilling i Tsatsos-betænkningen.
Også forslagene om subsidiering af europæiske partier afviser vi. Ved direkte og generel subsidiering vil politiske partier blive afhængige af de europæiske styrelsesorganer. I Nederlandene begrænser staten sig derfor til indirekte støtte gennem subsidiering af videnskabelige institutioner og politiske partiers uddannelses- og ungdomsarbejde. Det hænger sammen med, at man i Nederlandene bevidst har undladt at ordne de politiske partiers stilling ved lov. Vi er klar over, at dette i nogle af Unionens medlemsstater er ordnet anderledes, men en europæisk ordning vil indirekte gribe ind i de nederlandske forhold.
Det tungest vejende argument mod forslaget er, at dannelsen af europæiske partier i sig selv forudsætter en politisk vedtagelse af et føderalt Europa, og den økonomiske støtte hertil fører til en begunstigelse af denne opfattelse i forhold til grupperinger, der tager afstand herfra og derfor ikke går over til at danne europæiske politiske partier. På grundlag af disse indvendinger har vi stemt mod Tsatsos-betænkningen.

Wolf
Den Europæiske Unions centrale legitimitetsproblem ligger i spørgsmålet om demokrati. Det almene demokrati, således som det i moderne samfund støttes af et flertal i befolkningen, kan ikke tænkes uden et netværk af associationer, hvor de politiske partier spiller en nøglerolle.
Kun en elitær overklasse - aristokrati - kan klare sig uden sådanne organisationsformer med kollektiv politisk deltagelse. På europæisk plan består den opgave, der skal løses, i at styrke og udvikle de bestående partiers europæiske dimension på en sådan måde, at de befries for afhængigheden af økonomiske og kommunikative magtkoncentrationer, uden at de gøres til »drivremme« for en statsmagt, der centraliserer sig selv. Det er en lang og sikkert vanskelig vej, men tillige en vej af afgørende betydning.
Betænkning af Herzog (A4-0338/96)
Berthu
Herzogs betænkning om borgernes og samfundsaktørernes deltagelse i Den Europæiske Unions institutionelle system skilter med en vilje til at indføre god information, gennemskuelighed, evaluering, fællesskab i planlægningen, medansvar og høring, hvilket alt sammen er fremragende intentioner, hvis præcise anvendelse imidlertid efter vor mening forbliver utilstrækkeligt defineret til at være virkelig operationelle. Hvad værre er, er, at den manglende præcision, der omgiver gennemførelsen af disse principper i betænkningen, risikerer at gøre de demokratiske procedurer uklare, hvis man ikke passer på.
For eksempel foreslår betænkningen os, at vi på europæisk plan skal proklamere et generelt princip »om enhver borgers og en enhver repræsentativ organisations ret til at danne sig en mening og give den til kende samt direkte eller indirekte at få svar herpå«. Men hvordan vil man rent konkret kunne udøve denne ret, som for de europæiske institutioner risikerer at føre til et gigantisk arbejde med at udarbejde disse svar? Det ved vi ikke. Vi kunne dog godt have tænkt os at få at vide, hvordan de høringer fungerer, der allerede eksisterer i dag i den hob af forvaltnings- eller embedsmandskomiteer og i de mange arbejdsgrupper, der opererer i Kommissionens periferi. Hvordan bliver de deltagende organisationer udpeget, hvordan arbejder de, hvordan tager man hensyn til deres udtalelser? Man burde have gjort status over disse ting, inden man igangsatte nye initiativer.
Vi er desuden bange for, at den generelle proklamering af en høringsret i virkeligheden tjener til at fremme organisationer, der ikke er tilstrækkeligt repræsentative, og som vil føre procedurerne på afveje snarere end at forbedre dem. Vi er også bange for, at man vil se konklusioner, som man ad demokratisk vej er nået frem til på nationalt plan, blive sat under debat på europæisk plan i hoben af generelle høringer, hvor den mest behændige og mest erfarne pressionsgruppe vil kunne gøre mindretalsmeninger gældende.
Vi har således fremsat nogle ændringsforslag, der har til formål at vise den retning, som vi ønsker, at overvejelserne skal gå i: høringerne bør kun foregå på et niveau bestemt af subsidiaritetsprincippet; det er nationalstaten, der vil skulle bestemme, hvilke foreninger der er repræsentative og hvilke der ikke er det; ingen forening skal kunne defineres som repræsentativ på unionsplan, hvis den ikke er det på medlemsstatsplan; ingen forening bør høres på europæisk plan, i en arbejdsgruppe eller ved en almen høring, hvis fællesskabsstøtte er en af dens væsentlige finansieringskilder, for eksempel hvis den overskrider 10 %.
Men i disse ændringsforslag bør man kun se vejledende retningslinier. I virkeligheden ville vi have foretrukket, at man havde iværksat en grundig forudgående undersøgelse, der viste, hvordan de eksterne partnere, der deltager i Unionens forskellige arbejdsgrupper, bliver udpeget i dag, og hvordan man kunne forbedre systemet, samtidig med at man respekterede alle etaperne i proceduren for demokratisk beslutningstagning.

Eriksson
Jeg har stemt for Herzog-betænkningen, da den er udtryk for en grundlæggende kritik af EU-systemets demokratiske mangler og borgernes svage stilling, når det gælder om at påvirke beslutningerne. Jeg er imidlertid skuffet over flere af de kompromiser, som er kommet i stand mellem Herzog og PPE/PSE, navnlig med hensyn til afsnittet om det nationale plans betydning for mulighederne for at påvirke beslutningerne. Jeg vil også gerne understrege, at jeg ikke har stemt for at give Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget en stærkere stilling, eller for at Unionen skal have et skattesystem. Endvidere er jeg modstander af, at socialprotokollen indføjes i traktaten; det ville først og fremmest styrke de føderalt virkende organer Kommissionen og Domstolen.

Holm, Lindholm og Schörling
Vi kan i det store og hele tilslutte os Herzog-betænkningen om borgernes og samfundsaktørernes deltagelse i Unionens institutionelle system og i regeringskonferencen. Herzog har gjort et godt stykke arbejde; han har sat fingeren på problemerne vedrørende det demokratiske underskud og manglen på åbenhed.
Han har imidlertid ikke klart og tydeligt formuleret, hvordan borgerne skal inddrages og høres om Unionens »udvikling«, overgangen til euroen, Europol osv. Den bedste måde at give borgerne reel indflydelse på er at afholde folkeafstemninger efter en grundig debat. At give Europa-Parlamentet flere beføjelser, sådan som Herzog foreslår, vil ikke give borgerne større indflydelse.
Vidtgående fællesskabsordninger for at inddrage borgerne er hverken nødvendige eller ønskelige.
Der bør hverken oprettes et fælles skatteinstrument eller et observationscenter. Vi er direkte imod forslaget om at »forbedre« informationen om den europæiske integration gennem aftaler mellem medierne, Fællesskabet og medlemsstaterne. Medierne må være frie af bindinger, overenskomster, aftaler og lignende, ellers er de ikke troværdige.
Et virkeligt demokrati forudsætter ret til information samt gennemskuelighed og åbenhed, dvs. et offentlighedsprincip.

Lindqvist
I en initiativbetænkning fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål stilles der forslag om en række foranstaltninger, som skal styrke borgernes tillid til og deltagelse i Unionen. Målsætningen er ifølge ordføreren, Philippe Herzog, at »yde et bidrag til udviklingen af et demokrati på europæisk plan«. Kommissionen og medlemsstaterne opfordres til at konkretisere forslaget under regeringskonferencen.
Selvfølgelig bør man understrege nødvendigheden af at lægge lige så megen vægt på beskæftigelses- og sociale spørgsmål som på økonomiske spørgsmål, men beslutningerne vedrørende alle disse vigtige spørgsmål bør helt og holdent træffes på nationalt plan. Medlemslandenes regeringer bør naturligvis samarbejde om dem.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 12.35 og genoptaget kl. 15.00)

Forslag til Fællesskabernes almindelige budget
for 1997 (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen under ét om 1997-budgettet.

Dankert
Hr. formand, der har til formiddag været talt indgående om de vanskeligheder, som Parlamentet har haft med Rådet under denne procedure, om Rådets uvilje mod sammen med Parlamentet som en rimelig del af budgetmyndigheden at nå frem til fælles løsninger. Jeg er næsten ved at få det indtryk, at Rådet efterhånden har glemt, at budgetmyndigheden har to arme, og at det tror, at den kun har én, nemlig Rådet. Det må naturligvis i det lange løb føre til alvorlige sammenstød. Det er endnu ikke sket i år, fordi Parlamentet ikke har forstået, at danne modvægt mod denne holdning.
Vi havde på grundlag af de muligheder, som viste sig under førstebehandlingen, kunnet holde i hvert fald de økonomiske aspekter af Kommissionens tillidspagt oven vande. Det turde vi ikke. Vi havde kunnet holde en væsentlig del af tillidspagten oven vande under andenbehandlingen. Der er fare for, at heller ikke dette sker. Der er således et problem i Parlamentet, på den måde, at der ikke kan mobiliseres 314 stemmer for en politik, der tør tage en konfrontation med Rådet for endelig at nå til en acceptabel fælles løsning - til en løsning på budgetproceduren, nogenlunde sådan som kommissær Liikanen formulerede det i formiddags. Spørgsmålet er altså, hvordan vi må lægge dette til rette i fremtiden. Jeg tror, at det er nødvendigt med særlig megen intern forhandling, hvis vi ikke i '97 og '98 skal se en gentagelse af det, der sket i '96.
Der er et enkelt lille lyspunkt. Hvis alt går, sådan som Budgetudvalget forslår, så vil det på torsdag blive besluttet at tilbageholde pengene til Tyrkiet og MEDA-programmet - som konsekvens af de beslutninger vi her har truffet med et stort stemmeflertal, med 420 stemmer, under førstebehandlingen.
Jeg glæder mig meget over, at det alligevel ser ud til at lykkes. Jeg vil gerne sige til dem, der siger, at Tyrkiet ikke bliver behandlet anderledes end de andre MEDA-lande, at Tyrkiet er anderledes end andre MEDA-lande - og ønsker at være anderledes. Tyrkiet er det eneste medlem af MEDA-klubben, som er medlem af Europarådet, som har underskrevet Konventionen til Beskyttelse af Menneskerettigheder og Grundlæggende Frihedsrettigheder. Tyrkiet har en toldunion med os, som vi stemte om sidste år. Tyrkiet vil være medlem af Den Europæiske Union, og traktaten om Den Europæiske Union gør dette muligt. Kort sagt er Tyrkiet et særtilfælde inden for gruppen af MEDA-lande, og derfor må Tyrkiet også behandles som et særtilfælde, som et land, der er tættere på Europa end de andre, og det gør det efter min fornemmelse - under hensyn til menneskerettighedssituationen i Tyrkiet - i dette øjeblik muligt, og også acceptabelt, at vi vælger den fremgangsmåde, som flertallet i Budgetudvalget valgte i går.
Det er så meget desto mere acceptabelt, fordi vi i øjeblikket er i forhandlinger med chefredaktørerne for de fem betydeligste tyrkiske aviser. Disse chefredaktører er kommet hertil for at mobilisere os mod den trussel om begrænsning af pressefriheden, der i øjeblikket findes i Tyrkiet. Det er begrundelse nok for Parlamentets interessse for hændelserne i Tyrkiet.
Til sidst endnu en bemærkning. Jeg priser mig lykkelig over, at vi i Fabre Vallés-beslutningen har indsat en sætning om nødvendigheden af at afslutte undersøgelsen om vore godtgørelser, inden budgetproceduren for ´98 begynder. Jeg priser mig lykkelig over dette, fordi jeg hvad Nederlandene angår, og jeg tror, at det også gælder i andre lande, frygter, at hvis vi ikke bringer orden i disse forhold, vil vor valgkampagne i 1999 ikke komme til at dreje sig om Europa, men om de penge, som parlamentsmedlemmerne stikker i egne lommer, og Parlamentet skal sørge for, at det ikke sker.

Theato
Hr. formand, medlemsstaternes opfyldelse af Maastricht-kriterierne for den monetære union er os lige så magtpåliggende som medlemsstaterne selv. Men ikke kun derfor er besparelser lige så nødvendige på EU-budgettet som på de nationale budgetter. At spare betyder ikke kun at skære ned, men først og fremmest at anvende de midler, der står til rådighed, på en fornuftig måde. Når vi altså stiller budgettet for 1997 på nulvækst, vil vi alligevel bevare vore prioriteter: større støtte til fredsprocessen i Nordirland, til forskning og teknologisk udvikling og ca. 100 mio ecu ekstra til de transeuropæiske net. Da finansieringen af disse merudgifter desværre ikke kan ske sammen med Rådet gennem en ændring af den interinstitutionelle aftale, skal der findes nye løsninger, som f.eks. en negativ reserve på udgiftsområde 2. For Nordirlands vedkommende er det muligt. En noget mindre forhøjelse i forbindelse med forskningen plus en negativ reserve er acceptabelt. Min gruppe siger nej til nu på grund af TEN at tage et opgør med Rådet under henvisning til, at det er et brud på den interinstitutionelle aftale. Der ydes i forvejen kun støtte til planlægning, ikke til gennemførelse af projekter. På udgiftsområde 4 står der derimod penge til rådighed til TEN i PHARE-landene. Tilslutningen dér har vi under alle omstændigheder brug for.
Jeg takker kommissær Liikanen for hans ord derom. Kun en fjerdedel af Parlamentets ændringsforslag fra førstebehandlingen er blevet vedtaget af Rådet, mine damer og herrer! Det synes vilkårligt, ja til dels selvmodsigende, som det især viser sig i spørgsmålet »ingen penge til foranstaltninger uden retsgrundlag«. Det er presserende her at nå frem til en lige så konstruktiv fælleserklæring. Men i første omgang skal vi sætte den støtte, vi opførte under førstebehandlingen ind, navnlig på områderne beskæftigelse og bekæmpelsen af ungdomsarbejdsløshed, undervisning og uddannelse, ligebehandling af mænd og kvinder, miljø- og sundhedsbeskyttelse samt styrkelse af demokratiet og overholdelse af menneskerettighederne. Dog bør Parlamentet før det næste budget gennemtrawle de relevante poster for at undgå en opsplitning af midlerne og opnå bedre gennemskuelighed og kontrol med anvendelsen. Det samme gælder for øvrigt for satellitorganerne.
Jeg vil gerne sige mange tak til de to ordførere og gratulere dem med deres betænkninger, og jeg siger endvidere tak til Budgetudvalgets sekretariat.

Tappin
Hr. formand, som Kommissionen kunne forvente, vil jeg udelukkende kommentere spørgsmålet om satellitagenturerne.
Må jeg først takke Kommissionen for dens vilje til samarbejde om at gøre den anmodning, vi fremsatte til 1996budgettet, virkningsfuld; heri anmodede vi Kommissionen om at forelægge forslag om harmonisering og modifikation af agenturernes finansforordninger til overvejelse for Budgetudvalget og Parlamentet; et forslag om spørgsmålet om indplacering af agenturernes indtægter på budgettet, et om spørgsmålet om en politik vedrørende ejendom, et om spørgsmålet om deres skattemæssige status, og, hvad der er vigtigere, et om spørgsmålet om harmonisering af dechargeprocedurerne. Må jeg komplimentere Kommissionen for at have mødt os på halvvejen i disse spørgsmål. Men med henblik på budgetproceduren for 1998 er det nødvendigt, at vi tager fat på de generelle spørgsmål, der stadig står uløste hen: den budgetmæssige indplacering af midlerne fra de egne indtægter, spørgsmålet om ejendom, spørgsmålet om skatter og afgifter, og, hvad der er vigtigere, spørgsmålet om decharge.
Det, jeg nu gerne vil kommentere, er de spørgsmål, der stadig står uløste hen fra første- til andenbehandling. Jeg vil håbe, at Budgetudvalget har kunnet gå mere end den halve vej for at imødekomme ånden i Kommissionens ønsker.
For det første, med hensyn til spørgsmålet om Det Europæiske Center for Udvikling af Erhversvuddannelser i konto B3-1026, så vil vi stadig gerne anbringe vore 1, 72 mio ECU i reserve, mens vi afventer starten på byggeriet i Thessaloniki. Vi ser ikke noget problem i dette, da den tredje udbetaling ikke skal foretages før september 1997.
For det andet er der spørgsmålet om Bilbao. Der er stadig problemer med dette agentur, og Budgetudvalget anbefaler, at vi afsætter 3 mio ECU på kontoen med 1 mio ECU i reserve. Vi ved nu, at agenturet har en direktør, og at dets arbejdsprogram er på plads, og jeg har anmodet ordføreren, hr. Brinkhorst, om at overveje at komme med et ændringsforslag til bemærkningerne om budgetkontoen, så at Bilbao kan ansøge om yderligere bevillinger inden for rammerne af et tillægs- og ændringsbudget, hvis det kan påvises at være rimeligt, og hvis ressourcerne er til rådighed, så de kan gennemføre deres program.
For det tredje er der spørgsmålet om narkotikaafvænningscentret i Lissabon. Jeg ser hr. Mingasson dér som nyt medlem af bestyrelsen. Hvad skal De med mig, når De har hr. Mingasson? Vi håber, at vi ved at flytte midler fra Reitox-kontoen til centret for således at gøre Reitox-kontoen aktiv, kan imødekomme Deres ønsker. Det tror jeg er en god fremgangsmåde.
Endelig kan jeg sige, at vi angående spørgsmålet om den europæiske uddannelsesfond anmoder om, at De tager udgifterne til gennemførelse af denne konto fra Tempus-programmet for at imødekomme det arbejde, fonden gør.
Må jeg have lov at notere mig de bemærkninger, som hr. Liikanen fremkom med ved høringen i Budgetudvalget i sidste uge? Vi er ikke imod oprettelsen af nye agenturer, vi har faktisk ikke noget imod dem. Det, vi har brug for, er standardiserede og harmoniserede procedurer, før nye agenturer oprettes. Jeg håber, at Kommissionen nu vil acceptere vore henstillinger.

Tomlinson
Hr. formand, selv om dette års budget er adækvat under de givne omstændigheder, så har der vist sig mange proceduremæssige mangler, ikke blot her i Parlamentet, men også i andre institutioner, særlig naturligvis i forhold til den måde, Rådet som den ene gren af budgetmyndigheden har opført sig på - et Råd, der under hele budgetproceduren har været ubøjeligt, uansvarligt, inkonsekvent og undertiden har talt uden om.
Jeg vil kun kort give udtryk for min uenighed med hr. Samland, da han her til morgen kritiserede Rådet for være de nationale ministres forlængede arm. Naturligvis er de alt for ofte embedsmændenes forlængede arm, hvor politikere tager imod diktat fra nationale embedsmænd, der ikke har nogen politisk baggrund, ikke er lydhøre over for demokratiske impulser, men stort set blot er funktionærer, der tager mod finansministrenes diktat om at begrænse udgifterne, forøge refusionen til medlemsstaterne og bøje knæ for konvergenskriterierne fra Maastricht.
Selv om det er nødvendigt med et fornuftigt grundlag for Fællesskabets budget, må vi undertiden minde os selv om, at i lande som Det Forenede Kongerige bruger den britiske regering stadig £19, 94 ud af hver £20-seddel, der går til offentlige udgifter - jeg er rig, det er en £20-seddel, jeg viser Dem. Seks pence for hvert £20 af offentlige nettoudgifter kommer fra det europæiske budget. Parlamentet bruger £1 mia ud af £300 mia i offentlige udgifter, og at forvente, at det budget skal kunne imødekomme de krav, som konvergenskriterierne fra Maastricht stiller, er det rene nonsens.
Jeg synes, vore ordførere har klaret sig godt under de givne omstændigheder, og at de fortjener tak. Men det kan virkelig ikke blive sådan ved. Vi er ved at nå et punkt, hvor Den Europæiske Union står over for en mulig budgetmæssig hårdknude. Vi har helt fastlagte egne indtægter. Vi har konstant voksende krav til disse indtægter. De udvalg, der behandler udgifterne, stiller stadig større krav til dem, og det gør Rådet også, og summen er nu for lille til de krav, der stilles til dem.
Det betyder, at vi enten må skaffe flere penge eller se den kendsgerning i øjnene, at hvis vi ikke kan få større ressourcer - og jeg tror, det er det, der ved at ske - så må vi have en bedre vurdering af projekterne, bedre brug af costbenefitanalyser, bedre brug i Kommissionen af nulbaseret budgetlægning og større brug i Kommissionen af at eliminere programmer, der oprindelig var planlagt til at have en begrænset levetid eller varighed, eller som på basis af costbenefitanalyser ikke længere menes at gøre nytte. Det var det, hr. Liikanen refererede til i morges, da han sagde, at vi befinder os i en krise i forbindelse med budgetproceduren. Hvis det var det, han mente, så kan jeg fuldt ud støtte ham

Liikanen
Hr. formand, jeg vil blot gerne sige, at jeg er enig i, hvad hr. Tomlinson og fru Theato sagde om risikoen for at sprede Fællesskabets udgifter for meget. Jeg må udtrykke min anerkendelse over for Budgetudvalget, der har forsøgt at begrænse antallet af aktioner til dem, der er vigtige.
Hvis Fællesskabet alvorligt ønsker en udvidelse - og denne debat er kun en begyndelse - så må vi kunne koncentrere os om store projekter med en kritisk masse og inden for en begrænset tidsperiode. Hvis et program er lykkedes, så kan man afslutte det og sætte et nyt i gang. Traditionen i Fællesskabet er, at når noget er startet, så skal det fortsætte til evig tid. Det er noget, vi forsøger at ændre.
Jeg håber, at der, når Kommissionen diskuterer budgettet i januar, vil finde en alvorlig drøftelse sted af prioriteringen, og når vi ved, hvilke udgiftslofter, der findes - og der er ikke nogen dramatisk forandring her - så må man have politisk mod til at begrænse aktiviteter, der ikke længere er nyttige.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 10.00.

Finansieringen af udvidelsen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Christodoulou (A4-0353/96) for Budgetudvalget om finansieringen af udvidelsen af Den Europæiske Union.

Christodoulou
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne takke medlemmerne af de forskellige arbejdsgrupper under Budgetudvalget, som har været til stor hjælp og i realiteten har stået bag denne betænkning, nemlig hr. Bösch, hr. De Prima og hr. Miranda, fr. Müller, hr. Porto og hr. Olli Rehn, som ikke er til stede i dag, fordi han ikke blev genvalgt ved det sidste valg, men som har gjort et fremragende stykke arbejde vedrørende landbruget.
Mine damer og herrer, hr. formand, lad mig først gøre opmærksom på, at nærværende betænkning er det første forsøg på at nærme sig dette spørgsmål, og at det ikke er muligt at undersøge alle de finansielle og økonomiske aspekter af udvidelsen. Den har derfor ingen ambitioner om at komme med endegyldige vurderinger, men begrænser sig til at fremlægge nogle oplysninger vedrørende størrelsesordenen af omkostningerne inden for de vigtigste områder. Mere nøjagtige tal vil først kunne gives, når der er fremkommet tilstrækkelige oplysninger på grundlag af mere dynamiske undersøgelser, som ikke bør være statiske, såsom det har været tilfældet hidtil, og som er baseret på realistiske hypoteser. Dette er baggrunden for betænkningens opfordring til Kommissionen om at foretage en sådan analyse og undersøgelse, så vi kender de nøjagtige finansielle og økonomiske rammer, som vi bevæger os indenfor. Derfor er denne betænkning af midlertidig karakter, og jeg vil bede Parlamentet taget stilling til den på dette grundlag. Det skal understreges, at analysen af udvidelsens omkostninger og finansielle konsekvenser ikke tager sigte på at hindre eller vanskeliggøre en udvidelse. Analysen har til formål at belyse den finansielle del af udvidelsen, som ofte glemmes, og herved muliggøre en beslutningstagning, der er konsekvent, samt sikre de bedst mulige vilkår for optagelsen af nye medlemsstater. Der er en bred tendens til, under indflydelse af en voldsom politisk begejstring, at fremsætte politiske erklæringer, som senere trækkes tilbage, når man konstaterer, at det økonomiske element ikke har været undersøgt til bunds. Dette er netop, hvad vi forsøger at gøre nu, nemlig at fremhæve de økonomiske aspekter af problemet, så de politiske beslutninger kan bygge på et korrekt grundlag, og vi undgår disse uholdbare erklæringer, der som bekendt er meget skadelige for Den Europæiske Unions troværdighed.
Principielt må vi sige, at de generelle geopolitiske årsager til, at de central- og østeuropæiske lande bør tilknyttes Den Europæiske Union, årsager, som udgør en væsentlig sikkerhedsfaktor i området, er Den Europæiske Unions grundlæggende, fundamentale valg. Dette kan slet ikke diskuteres; årsagerne er der, og er ikke til at komme udenom. På den anden side må vi imidlertid tænke på, at en forhastet optagelse uden en grundig forberedelse vil få negative konsekvenser, ikke kun økonomiske, men også politiske, fordi vi ville risikere, dels at de nye lande i lang tid ikke ville kunne deltage i de vigtigste EU-politikker, dvs. der ville være mange undtagelser og udsættelser, som ville betyde, at de nye medlemmer blev en slags andenrangspartnere, som ikke indgik som fulde medlemmer af Unionen og ikke kunne deltage i den europæiske fællesskabssammenhæng, dels at det ville være en stor hindring for det indre markeds funktion, fordi et medlem, der er gået ind i Unionen med undtagelsesbestemmelser, vil have som grundlæggende mål for sin politik at få ophævet disse undtagelser. Derfor bør de betingelser, som Det Europæiske Råd har opstillet, gælde for ansøgerlandene. Herom bør der ikke være tvivl; det er betingelser, der dækker ansøgerlandenes sociale, økonomiske og politiske struktur.
Ud fra en rent økonomisk synsvinkel skal det dog påpeges, at de strukturelle reformer i de enkelte ansøgerlande er en afgørende faktor for virkeliggørelsen af udvidelsen. Derfor understreges også behovet for at styrke den strukturelle karakter af de europæiske fællesskabsinterventioner i ansøgerlandene, og derfor bør enten PHAREprogrammet have en rent strukturel karakter, eller - endnu bedre - der bør skabes et nyt finansieringsinstrument. Jeg skal i øvrigt minde om, at Den Europæiske Union ikke er den eneste kapitalyder; der er også andre, der bidrager, og en koordinering af disse er absolut nødvendig, hvis vi skal have en fornuftig imødegåelse af de økonomiske problemer. En grundig forberedelse kræver derfor tid og flere finansielle midler, som medfører anselige udgifter for Den Europæiske Union, der samtidig ikke må opgive bestræbelserne på at uddybe EU, men fortsætte disse. På denne baggrund er det som sagt ikke nemt at beregne omkostningerne. Og ud over de direkte budgetmæssige følgevirkninger, dvs. de virkninger, der vedrører støtten til ansøgerlandene, enten som led i forberedelserne til optagelsen eller efter deres optagelse, f.eks. deltagelsen i EU-politikkerne, eller de administrative udgifter, der vedrører aflønning af personale og alle andre former for faciliteter, bør vi heller ikke undervurdere de indirekte budgetmæssige følger, f.eks. udgifter til støtte af de nuværende medlemsstaters samhørighed og konvergens og, som følge heraf, en eventuel tilpasning til Unionens politikker: den fælles landbrugspolitik, strukturpolitikkerne osv. De er uundgåelige, de vil opstå under alle omstændigheder, men vi bør se på dem allerede nu i sammenhæng med en eventuel optagelse af nye medlemsstater, så de bliver realistiske og også har en intern kohærens.
Udvidelsen vil således være til nytte, hvis alle involverede parter forbereder den grundigt. Netop derfor bør vi, ud over de helt indlysende kriterier, se det som et nødvendigt element i vor strategi, at der fastlægges førtiltrædelsesperioder, som tilpasses de enkelte ansøgerlandes særegenheder. En samlet optagelse af lande, der har meget få fælleselementer, og som ikke har de samme generelle økonomiske rammer, kan skabe problemer og uenigheder med indbyrdes konkurrence til følge. En kortere eller længere - afhængigt af de enkelte landes karakteristika - før-tiltrædelsesperiode, som naturligvis er baseret på et retligt bindende tilsagn om landets optagelse i Den Europæiske Union, og med finansielle interventioner for at styrke de enkelte landes udviklingsbestræbelser, er den bedste løsning, og det er netop dette grundlæggende politiske element, som min betænkning søger at støtte.

Formanden
Emnet er naturligvis af historisk og strategisk betydning, men vi har desværre kun begrænset tid til at beskæftige os med det. Jeg anmoder derfor kollegerne om at overholde deres taletid.

Oostlander
Udenrigsudvalget har i sin tid ved behandlingen i Budgetudvalget fremsat en række ændringsforslag, som det i egen kreds havde vedtaget enstemmigt. Der er ikke blevet ret meget tilbage af disse ved afstemningen i Budgetudvalget, og til trods for samtalerne med ordføreren, hr. Christodoulou, som jeg respekterer som en stor ekspert på dette område, har vi på visse punkter endnu ikke helt fundet hinanden, men dog heldigvis på nogle punkter.
Hvad angår den betænkning fra Budgetudvalget, der nu foreligger, undrer det os egentlig, og det er også flere gange blevet sagt i diskussionerne i Budgetudvalget, blandt andet også af ordføreren, at der egentlig endnu ikke er tilstrækkelige oplysninger til rådighed til at give en pålidelig oversigt over, hvilke virkninger udvidelsen egentlig har på budgettet. Hr. Christodoulou har da også for lidt siden gentaget dette. Vi er da på dette vigtige punkt heller ikke kommet så frygtelig meget længere, end vi var for omkring et halvt år siden, og jeg selv og Udenrigsudvalget ville egentlig have foretrukket, at man havde ventet med denne betænkning, indtil der er et grundlag i form af pålidelige og sammenlignelige statistikker, så vi kan få en virkelig god budgetbetænkning. Budgetudvalget har erkendt dette, ved at foreslå titlen »interimbetænkning«, hvilket tyder på, at Budgetudvalget ikke selv er tilfreds med denne betænkning og åbner muligheden for andre betænkninger i fremtiden, hvori der kan siges mere på budgetområdet.
Når dette er tilfældet, finder jeg det en smule beklageligt, at den nuværende betænkning, sådan som den foreligger, efter min bedømmelse i nogen grad er negativ i forholdet til Centraleuropa. Det er ikke nødvendigt. Jeg finder da, at vi må være forsigtige og klart gøre opmærksom på problemerne i det omfang, de allerede tydeligt kan ses. Men vi må sørge for, at Centraleuropa ikke bliver unødvendigt foruroliget af vores holdning, for de spørger allerede sig selv: vil de nu egentlig udvide - eller vil de egentlig ikke? Det forekommer mig altså, at vi på den måde fremkalder en dårlig reaktion i Centraleuropa. Der har naturligvis aldrig været tale om, at kun Udenrigsudvalget skulle udtale sig om dette spørgsmål. Jeg har altid håbet på, at Landbrugsudvalget, og specielt også de udvalg, der beskæftiger sig med strukturpolitik, almindelige frihedsrettigheder, REX og budgetter, alle sammen skulle fremkomme med deres synspunkter. Det har altså aldrig været meningen at glemme netop disse, selvom det i vor betænkning for et halvt år siden kun var fra Budgetudvalget, at vi ikke kunne få nogen udtalelse, til trods for at vi bad herom.
Det har altså aldrig været meningen at glemme budgetaspektet, men vi ønsker da, at vi, når det drejer sig om sådanne konkrete ting, har konkrete tal, der viser, hvad vi egentlig foretager os. Jeg finder det navnlig vigtigt at understrege over for Centraleuropa, at det ved udvidelsen ikke alene er et spørgsmål om kvantitet og penge, men navnlig om kvalitet og struktur, sådan som det også er sagt af ordføreren. Der skal altså ikke være skrækbilleder i en betænkning som denne, og det skal gøres klart, at dette ikke er det sidste ord, og at alt det, der står i betænkningen, i hvert fald ikke skal tages negativt, og at det også vil blive gennemgået på basis af de solide oplysninger, vi håber at få i fremtiden.

Schröder
Hr. formand, ordføreren, hr. Christodoulou, har kun kunnet overtage forholdsvis lidt fra udtalelsen fra Udvalget om Regionalpolitik, og det forstår jeg også godt. Vi har talt med hinanden, og vi er begge af den opfattelse, at det er på sin plads, at Udvalget om Regionalpolitik til næste år selv forelægger en betænkning om dette komplicerede emne.
Jeg tror, at alle, der beskæftiger sig med det emne, som hr. Christodoulou har taget fat på, har det meget vanskeligt, for tal er ubestikkelige. Når man taler om dette mene i tal og tidspunktet faktisk er en smule forhastet, kan det snarere medføre irritation end begejstring. Jeg mener imidlertid ikke, at der er grund til panik eller opstandelse, for de finansielle aspekter ved udvidelsen mod øst er jo kun ét aspekt. Hr. Christodoulou har helt bevidst lagt sig fast på dette aspekt, fordi det er hans fagområde. Vi mener ikke, at Christodoulou-betænkningen om dette emne behandler emnet udvidelse mod øst som helhed. Panikken er også helt overflødig, fordi ansøgerstaterne med stor sikkerhed ikke vil tiltræde en bloc . Når det så bliver sådan, at - jeg vil ikke nu fastlægge nogen rækkefølge, for det tilkommer ikke mig - polakker og tjekker, slovenere, ungarere og estere og andre tiltræder, vil der med stor sikkerhed gå en bestemt tid mellem tiltrædelsen af de enkelte stater. Så vil Den Europæiske Union efter hver enkelt tiltrædelse ændre sig kvalitativt og ikke kun kvantitativt. Vi vil sandsynligvis - og jeg tror i positiv retning - undre os over, hvad der så bliver ud af Den Europæiske Union, når disse dynamiske lande, som er meget motiverede, er tiltrådt. Hvad i øvrigt de finansielle aspekter angår, kan jeg henvise til, at den kommissær, hvis ansvarsområde det er, fru Wulf-Mathies, er af den mening, at en udvidelse mod øst er mulig også uden en forhøjelse af de egne indtægter og også uden en forøgelse af BNP-andelen af strukturbevillingerne.
Til slut vil jeg gå ind på det, hr. Oostlander sagde. Sammenlignet med den gevinst, Den Europæiske Union vil få, når de central- og østeuropæiske lande tiltræder, er alle tal og alle byrder, der venter os - byrder er jo altid relative - virkelig noget, vi kan se bort fra. Gevinsten for Europa, ved at de central- og østeuropæiske lande tiltræder, vil være så stor, at jeg ville ønske, at denne proces meget dynamisk og meget hurtigt fremskyndes af os alle.

Berend
Hr. formand, mine damer og herrer, også jeg ville på vegne af Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier i første omgang kunne istemme klagesangen ved at sige: Vi har ikke nogen konkrete tal. Vi kan ikke sige noget konkret om, hvad vi kan bearbejde her i denne betænkning, men jeg anser også denne betænkning for at være en interimsbetænkning, der naturligvis, som hr. Christodoulou allerede har sagt, skal følges op af andre betænkninger.
Kultur-, uddannelses- og mediepolitikkens vigtige rolle, hvad angår videreudviklingen af retsstatlighed og demokrati i de central- og østeuropæiske lande, er igen og igen blevet bekræftet på de forskelligste topmøder, selv om hovedvægten i forbindelse med udvidelsen mod øst altid lægges på tilpasningen af økonomien og harmoniseringen af retsnormerne. Men dette vigtige uddannelsespolitiske og kulturelle aspekt må på ingen måde stilles i skyggen. I den sammenhæng er en intensiv finansiel støtte på uddannelsesområdet vigtig netop nu dér, da der ifølge Kommissionen for øjeblikket spores en mærkbar tilbagegang for uddannelsesniveauet i de centralog østeuropæiske lande.
Man behøver ikke at være i besiddelse af profetiske evner for at forudsige, at denne praksis på mellemlang sigt også vil medføre stagnation i økonomien og få negative konsekvenser for tiltrædelsen, da kløften bliver stadig større. Hvad kan vi som Fællesskab gøre, for at de finansielle midler ikke kun anvendes til modernisering af økonomiske sektorer, men også til uddannelse, kultur og audiovisuelle medier? Så længe ansøgerlandene betragtes som udland, giver Maastricht-traktaten ingen mulighed for at få gennemført uddannelses- og videreuddannelsesprojekter via strukturfondene.
Ifølge Kommissionen er der af juridiske grunde heller ikke nogen som helst mulighed for det. Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier er imidlertid af den opfattelse, at de central- og østeuropæiske lande bør have mulighed for selvstændigt at anvende 10 % af de PHARE-midler, der tilkommer dem, til medfinansiering af passende EU-programmer. Men det går, som sagt, kun, hvis følgende samvittighedsspørgsmål besvares: Er disse ansøgerlande fortsat i vore øjne udland, eller betragter vi dem juridisk som ikke-udland? Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier går ind for, at der i denne sammenhæng handles pragmatisk, at PHAREmidlerne indtil tiltrædelsen anvendes mere fleksibelt og at disse lande dermed i den henseende indrømmes øget frihed til selv at bestemme.
Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier går ligeledes ind for, at den andel af PHARE, jeg understreger af PHARE, der er stillet til rådighed til medfinansiering, forhøjes, idet det vil være en praktisk mulighed for, at kultur og uddannelse ikke forsømmes, hvilket kunne blive en hindring for en snarlig tiltrædelse.

Wiersma
Hr. formand, jeg tror, at Parlamentet også i dag drøfter et meget vigtigt emne. Jeg tror, at det i sig selv var en ambitiøs tanke i Budgetudvalget allerede nu at tage det foreliggende emne op. Karakteren af dette emne gør nemlig dette og hint temmelig spekulativt, hvorfor debatten om den ønskede udvidelse, jeg understreger, at det er den ønskede udvikling, lander på det forkerte ben. Udvidelse er et politisk valg, ikke et økonomisk. Udvidelse koster penge, men giver også fordele, bestemt også økonomiske. Hvor meget udvidelsen koster, afhænger af, hvad Unionen i de kommende år foretager sig internt og eksternt. Med internt mener jeg, hvilke reformer vi gennemfører strukturelt og økonomisk, hvilket naturligvis også bringer spørgsmålet om de grundlæggende principper i første række. For Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser er et vigtigt princip også bevarelsen af den nødvendige solidaritet og sammenhæng, også i en udvidet Union. Men endnu vigtigere er spørgsmålet om, hvilke anstrengelser Unionen gør sig for i de kommende år at hjælpe ansøgerlandene med at blive medlemmer. Dertil knytter sig naturligvis også spørgsmålet om, hvad disse lande selv vil gøre indtil det øjeblik, hvor de bliver medlemmer. Jo mere vellykket denne strategi er, jo mindre vil udvidelsen koste, og det er en strategi for det enkelte land, og også en tiltrædelse for det enkelte land. Også dette har indflydelse på de endelige omkostninger.
I min beskedne udtalelse for Udvalget for Eksterne Økonomiske Forbindelser lægges vægten på indsatsen forud for tiltrædelse via PHARE og EBRD, gennem handelsmæssigt samarbejde også på følsomme områder, gennem markedsreformer og, for vores vedkommende, også gennem en prioritering af den sociale politik, gennem investeringer i administration og infrastruktur og gennem fremme af tilpasningen til EU på alle områder, og i denne forbindelse må man naturligvis ikke glemme den fælles mønt. Omkostningerne kan blive meget høje, hvis denne strategi ikke lykkes, og her tænker jeg ikke alene på omkostningerne for EU's budget. Forberedelsen af udvidelsen er en dynamisk proces, og den må gribes dynamisk an. Altså ingen afventende holdning, vi må allerede nu i gang med udvidelsen! Det vil til syvende og sidst være bestemmende for først og fremmest omkostningsniveauet, og vi burde egentlig ikke tale om finansieringen af udvidelsen, men om omkostningerne ved tiltrædelsen.

Bösch
Hr. formand, først vil jeg gerne gratulere ordføreren med det arbejde, han har påtaget sig. Det er på nuværende tidspunkt givet ikke nemt at tage fat på et så engageret arbejde, og her ser vi også de meningsforskelle, som en sådan betænkning fra Budgetudvalget kan give anledning til.
En ting er klar, det er ikke nogen diplomatakt, Budgetudvalget her har forelagt. Naturligvis ved vi endnu ikke, hvornår hvilket land i hvilken størrelsesorden og med hvilke budgetmæssige krav vil tiltræde Unionen, men når vi ved det, bliver der sandsynligvis ikke mere brug for store betænkninger fra Parlamentet, så er tingene allerede afgjort.
En ting vil vi gøre klar: Også Budgetudvalget går ind for udvidelsen og ønsker den, og vi ønsker ikke at sende forkerte signaler ud her. Men vi skylder også vore vælgere, og dermed mener jeg også skatteborgerne og tillige vore fremtidige partnere i Østeuropa, at vi forsøger at give denne debat om udvidelsen et noget mere solidt grundlag også i budgetmæssig henseende. Vi kan da ikke fortsat acceptere, at ledende statsmænd i Unionen - dermed mener jeg også den tyske forbundskansler og den franske præsident - ved lejlighed i Warszawa taler om en tiltrædelsesdato i år 2000 for Polen. Alle her ved, at det ikke bliver tilfældet. Også kollegerne derovre ved, at det ikke bliver tilfældet, for slet ikke at tale om, at det ofte er netop disse regeringer, som så i Europa-Parlamentet går ind for en helt kontrær budgetpolitik.
Her ligger den centrale opgave for denne betænkning fra Budgetudvalget. Det skal være klart, at en udvidelse af Den Europæiske Union kun vil være mulig efter en dybtgående og radikal reform af strukturpolitikkerne og den fælles landbrugspolitik. Derfor er det ret beset også temmelig irrelevant, om vi anslår udgifterne til udvidelsen forsigtigt - som Kommissionen gør - eller fremskriver den nuværende overførsel pr. indbygger. Et eksempel fra strukturpolitikken: Kommissionen hævder, at merudgifterne nok ligger på omkring 9 mia ecu om året. Fremskriver vi de nuværende overførsler pr. indbygger til Unionens dårligt stillede stater, når vi alene ved at optage de fire Visegrad-stater frem til merudgifter på 26 mia ecu. Men selv om man ikke flytter noget, er der noget, der flytter sig. Også derpå vil jeg nævne et eksempel: En udvidelse med de fire Visegrad-stater ville reducere den gennemsnitlige indtægt pr. indbygger i Unionen med ca. 7 %. Det ville betyde, at talrige nuværende mål-1-områder ville bortfalde.
Det har ikke været vort mål at lave en ny Oostlander-betænkning. Vi har som parlamentsmedlemmer i den sidste tid igen og igen stået over for det problem over for vore vælgere at skulle bringe højtflyvende erklæringer fra regeringschefernes topmøder i harmoni med de aktuelle politiske begivenheder. Jeg synes, at det, hr. Christodoulou i dag har fremlagt, er et alvorligt ment forsøg i den retning, og vi skal gå videre i den retning.

Porto
Hr. formand, indledningsvis takker jeg hr. Christodoulou for hans betænkning, hvori det er lykkedes at finde en god balance mellem en række forskellige elementer, der skal medtages i overvejelserne over de kommende medlemslandes tiltrædelse. Det er overmåde glædeligt, at lande, der for lidt over otte år kun kunne drømme om de demokratiske fremskridt, der i dag gennemføres i de samme lande, nu ansøger om tiltrædelse. Men i såvel de omhandlede landes som Fællesskabets interesse er det realistisk set nødvendigt at træffe grundlæggende foranstaltninger på forskellige områder.
Et af disse områder er landbrugspolitikken, hvor der må ske gradvis tilpasning til markedsmekanismen, da det er den eneste måde, hvorpå man kan undgå en for drastisk stigning i priserne på landbrugsprodukter i de pågældende lande og en alt for stor belastning af Unionens budget. Vi kan ikke lulle os i søvn med optimistiske, men urealistiske, skøn, da en eventuel anvendelse af den fælles landbrugspolitiks gældende bestemmelser i ansøgerlandene vil resultere i uacceptabelt høje budgetudgifter.
Budgettet skal grundlæggende indrettes på, at Unionen kan støtte de strukturpolitikker, der er nødvendige for at tilpasse økonomierne i ansøgerlandene til et mere åbent og krævende marked. Endvidere er det, hvis selve integrationsprocessen ikke skal sættes over styr, nødvendigt at opretholde og styrke strukturforanstaltningerne i de nuværende medlemslande. Selv om forskellen i det gennemsnitlige BNP per capita i Unionen er mindsket, har mange områder stadig brug for strukturstøtte. Et stærkt Europa er desuden uomgængelig nødvendigt for ansøgerlandenes økonomier, for så vidt som det skaber ny efterspørgsel og tilvejebringer investeringsmidler.
Endelig er det som understreget i den betænkning, jeg har udarbejdet for Budgetudvalget, med henblik på de nuværende ansøgerlandes tiltrædelse presserende nødvendigt, at der træffes budgetmæssige foranstaltninger, navnlig hvad angår budgettets størrelse og de indtægter, det er baseret på.
Eftersom landbrugspolitikken ikke kan ændres fra den ene dag til den anden (og der under alle omstændigheder kræves betydelige ressourcer til en tilpasning), og da strukturpolitikkerne må styrkes, og de øvrige udgifter er langt mindre og i vid udstrækning faste, er det efter min mening ikke muligt at integrere nye medlemmer uden en procentuel forhøjelse af Unionens budget ud over den 1, 27 % af BNI, der er fastsat for 1999, da tallenes realitet i modsat fald vil kunne skabe tvivl om den reelle vilje til at integrere nye medlemmer.
Det er endvidere uacceptabelt, at beskatningen af forbrug fortsat vejer tungest som kilde til Fællesskabets egne indtægter. En direkte skat, der opkræves i forhold til de enkelte borgernes skatteevne, vil være hensigtsmæssig, for ikke at sige absolut nødvendig, for at få borgerne til i højere grad at deltage i integrationsprocessen og stille større krav til kontrollen med anvendelsen af ressourcerne. Men bortset fra dette, kan man ikke fortsat acceptere en situation som den nuværende, og som vil blive yderligere forværret med udvidelsen, hvor de fattigste lande betaler en større del deres per capita indkomst til Unionen end de rigere lande. Det er en uacceptabel situation for de pågældende lande, og det er det også for et Europa, som står for retfærdig og lige behandling af borgerne.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, hr. Christodoulous meget interessante betænkning er et stykke arbejde, der har mobiliseret megen energi, som ordføreren selv siger det, men som ikke kan betragtes som et afgørende bidrag til debatten om udvidelsen. Selv om alle i dette Parlament måtte være overbeviste om, at denne udvidelse er uundgåelig, så er jeg til gengæld ikke sikker på, at den tilsvarende finansiering bliver vurderet ens, hvis man ser på det fra ordførerens og skatteydernes synsvinkel. Jeg må især pege på, at den strategi, der består i at indskrænke bevillingerne til den fælles landbrugspolitik, er en kortsigtet vision, der ikke tager den kendsgerning i betragtning, at den fælles landbrugspolitik er en økonomisk markedsordning, der kun kommer budgetmæssigt til udtryk i Den Europæiske Unions budget.
Derfor hører jeg til iblandt dem, der i går fandt, at det ville have været nyttigt med et par uger mere til at overveje andre hypoteser. Rent faktisk tror jeg, at en undersøgelse af alle konsekvenserne af overgangen til den fælles valuta, der vil nødvendiggøre en kostbar udligning i forbindelse med processen med at bringe de tiltrædende lande op på niveau med de eksisterende medlemsstater, vil have en meget betydelig indvirkning på fællesskabsressourcerne. Og der er intet, der i dag gør det muligt at forestille sig, at man på den anden side år 2000 vil kunne overskride den grænse på 1, 27 % af BNI, der på nuværende tidspunkt er fastsat i traktaterne.
Jeg tror desuden ikke, at den yderst vanskelige periode mellem 1999 og 2002, hvor De Femtens hele energi i stor udstrækning vil blive brugt på at klare overgangen fra den virtuelle euro til euroen som egentligt betalingsmiddel vil vise sig at være nem, når det gælder om at nå frem til det, som ordføreren ønsker, nemlig en reform af systemet med de egne indtægter, som regeringskonferencen kunne se nærmere på.
Jeg for min del kan ikke forestille mig, at regeringskonferencen, der skal tage stilling til en mangfoldighed af spørgsmål, som de øjeblikkelige forhold vil gøre uopsættelige, vil være i stand til at nærmere på et emne af denne størrelsesorden. Dette forringer ikke, det vil jeg gentage, værdien af ordførerens arbejde, men den åbenbare uoverensstemmelse med staternes budgetmæssige stramninger vækker i det mindste UPE-gruppens skepsis.

Brinkhorst
Hr. formand, debatten indtil nu tyder på, at vi er kommet lige i rette tid med denne interimsbetænkning. Naturligvis er spørgsmålet om udvidelse et politisk valg, og Den Liberale og Demokratiske Gruppe har altid støttet det. Men samtidig er det også klart, at ord må følges op af gerninger. Det er det centrale i en debat om denne betænkning netop nu.
Man kan ikke nægte, at den kommende udvidelse, både når det gælder institutionerne og finanserne, har fundamentale implikationer for selve essensen i Den Europæiske Union. Disse ændringer er betydelig større, end vi har været vant til indtil nu. Denne gang kan det ikke nytte noget simpelt hen at koncentrere sig om det generelle politiske mål, hvor ønskværdigt det end måtte være. Det er af denne grund, at detaljerne i, hvad der undertiden siges at være tekniske spørgsmål, bør drøftes.
Som ordføreren, hr. Christodoulou, har antydet, må vi have et nøjagtigt billede af, hvad dette i realiteten indebærer, for at kunne fastlægge den bedst mulige strategi til at nå disse mål. De ubekendte størrelser er endnu mere betydelige denne gang, og derfor må vi være så godt forberedt som muligt. Det vil ikke blive muligt at få et nøjagtigt og fuldstændigt billede af implikationerne, men vi må have dem i tankerne hele vejen.
Det er det motiv, der ligger til grund for det ændringsforslag, som min gruppe har stillet. Vi ønsker, at hr. Christodoulous beslutningsforslag skal sætte fokus på implikationerne af de afgørende valg, som Unionen foretager for at få et klarere billede af, præcis hvad der står på spil, og hvad der konkret må gøres for at opnå den kommende udvidelse.
Der er tre essentielle ting, som mine kolleger og jeg gerne vil fremhæve i denne forbindelse, og de afspejler sig i ændringsforslagene. Denne gang må en uddybelse af Unionen går forud for en faktisk udvidelse. Kun da vil kandidaterne få en præcis ide om, hvad det er for en Union, de tilslutter sig. Det er, som hele balladen med regeringskonferencen viser, ikke muligt at justere integrationsprocessen, når man først er gået i gang.
For det andet er der spørgsmålet om finansielle implikationer. Enten må medlemsstaterne forøge budgettet og bevillingerne til strukturfondene og de andre fordelingspolitikker, eller også vil vor nuværende finansielle solidaritet blive påvirket. Der er ikke noget alternativ. Det er et fundamentalt valg, som må foretages. Jeg kan allerede høre fra kollegerne til højre og venstre, at der bliver givet meget forskelligartede signaler i denne forbindelse.
For det tredje har udvidelsen implikationer for PHARE-programmet, som må rationaliseres med hensyn til dets mål. Der står nogle væsentlige ting om dette i Christodoulou-betænkningen. Hvis dette skal blive et mere og mere effektivt redskab til brug for ansøgerlandene - dette sagde hr. Wiersma meget klart - så må vi gøre meget på dette tidspunkt og ikke vente, indtil udvidelsen har fundet sted.

Miranda
Hr. formand, emnet for denne forhandling er et komplekst og følsomt problem, som kræver seriøse overvejelser. Det er derfor glædeligt, at betænkningen, navnlig hvad angår finansieringen af udvidelsen, giver en udtømmende redegørelse for problemfelter, og at den er forsigtig med hensyn til løsningsforslag.
Det er i den forbindelse værd at bemærke, at betænkningen slår til lyd for rimeligt lange overgangsperioder - og for en forlængelse af før-tiltrædelsesperioderne - ligesom det er værd at bemærke de (ikke definitive) betragtninger vedrørende så kontroversielle områder som landbrugspolitikken og strukturforanstaltningerne, om end vi tager afstand fra nogle af de veje, der foreslås med henblik på den nødvendige reform af den fælles landbrugspolitik. Det er efter vores mening et grundlæggende og uimodsigeligt faktum, at der til nye mål kræves nye midler og ligeledes nye veje til at opnå disse midler. Et andet faktum er, at Europa-Parlamentet ikke er i stand til at foretage nogen form for seriøs og definitiv kvantificering af de finansielle omkostninger i forbindelse med udvidelsen, og da der endnu ikke vides noget om, på hvilke betingelser udvidelsen finder sted, er det heller ikke ønskværdigt, at det på indeværende tidspunkt forsøger at kvantificere disse omkostninger.
Et aspekt, som betænkningen ikke gør noget ud af, er følgende: analysen af de finansielle omkostninger ved udvidelsen bør for de forskellige aktionsområders vedkommende ledsages eller snarere foregås af en analyse af deres globale indvirkning på det økonomiske og sociale plan, dels i Unionen og de enkelte medlemsstater og dels i ansøgerlandene. Det finansielle spørgsmål er vigtigt, men det er ikke det eneste eller det mest fremherskende.
Afslutningsvis gør jeg opmærksom på, at vi tager afstand fra betænkningen på to punkter, nemlig den tætte sammenknytning mellem udvidelsen og ØMU - for så vidt som det er velkendt, at selv nuværende medlemsstater ikke kommer med, enten fordi de ikke vil eller ikke kan - og kravet om, at ansøgerlandene indfører ultraliberale økonomiske og sociale modeller, hvilket er så meget mere påfaldende, som betænkningen ikke en eneste gang henviser til sociale spørgsmål. Vedrørende disse og andre spørgsmål agter vi at stille nogle ændringsforslag.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer, når vi i 2009, 20 år efter murens fald, sidder sammen med vore polske, ungarske, tjekkiske, slovenske, estiske og måske endnu flere østeuropæiske kolleger i EuropaParlamentet og sammen bryder vore hoveder med Europa og verden, så først vil den kolde krig virkelig være slut, så først vil vi virkelig have opbygget et fortsat fredeligt og forenet Europa. Så vil vi sammen mindes, hvorledes vi i 1996 drøftede Christodoulou-betænkningen, og vi vil stadig om femten år vurdere den som fremsynet og realistisk. Fremsynet fordi betænkningen modigt retter blikket mod horisonten for dette skridt, der bliver årtusindets skridt, og ikke efterlader nogen tvivl om, at udvidelsen af Den Europæiske Union vil komme og vil skulle finansieres. Realistisk fordi betænkningen usminket påviser dybden af de ændringer, der kræves af både tiltrædelseslandene og de nuværende medlemsstater. Den viser endvidere, at det etablerede fletværk af interesser i den gamle Union skal brydes op og omordnes inden for rammerne af prioriteringerne i et samlet Europa.
Der er her ikke tale om en ny variant af at spare til Europa, konkret til Østeuropa, men om at formidle en ny situation, den tilpassede og logiske idé om en institutionel fredsordning til borgerne og påvise veje til at deltage aktivt deri. Ergo hører øget demokratisk deltagelse i denne proces med på lige fod med afvejningen af overførselsydelserne. Med henblik på at fremskynde udvidelsen mod øst, men på den anden side i højere grad leve op til vort ansvar i den tredje verden vil midlerne til struktur- og agraroverførsler trods en udvidelse af det samlede økonomiske spillerum med et par mia ecu blive mindre og de skal derfor anvendes mere målrettet. Dertil hører i første omgang, at samhørighedsfonden skal ophøre ved årtusindskiftet. Udvidelsen mod øst kan finansieres. Ikke at vove den ville komme os dyrt at stå. At gå i gang med den så resolut og hurtigt som muligt vil være en uvurderlig gevinst for alle.

Lalumière
Hr. formand, som jeg havde anledning til at sige i går, da jeg bad om, at hr. Christodoulous betænkning blev taget af dagsordenen, forekommer denne betænkning mig at komme på et ubelejligt tidspunkt. Rent faktisk er det for tidligt at vurdere omkostningerne i forbindelse med udvidelsen af Den Europæiske Union med landene i Central- og Østeuropa, for vi befinder os midt i en dynamisk og udviklende proces. Desuden konstaterer ordføreren selv, at de oplysninger, han ligger inde med, ikke gør det muligt at være præcis.
I øvrigt risikerer det, at man i dag udelukkende fremhæver det finansielle aspekt ved følgerne af udvidelsen, at give et negativt billede af Unionen i de berørte lande. Unionen risikerer udelukkende at fremstå som bekymret over budget- og regnskabsmæssige spørgsmål og i sidste ende kun lidet gunstigt stemt over for de nyankomnes tiltræden. Det ville have været at foretrække, hvis denne betænkning var blevet fremlagt i forbindelse med en samlet debat om udvidelsen, hvor samtlige politiske og finansielle aspekter blev præsenteret på én gang. Helheden ville have været mere afbalanceret, og det politiske budskab henvendt til de central- og østeuropæiske lande ville have været mere positivt og mere stimulerende.
Vi vil stemme for de ændringsforslag, der sigter på at komplettere betænkningen ved at give den en mere politisk og mere positiv kurs, og vi vil naturligvis forbeholde os vor stemme, hvis de væsentligste ændringsforslag skulle blive forkastet.

Muscardini
Hr. formand, udvidelsen af Unionen er utvivlsomt - ud over et budgetproblem, som vel eksisterer og er af betydeligt omfang - et i det væsentlige politiske spørgsmål, så sandt som det beslutningsforslag, vi har fået forelagt, handler om at opfordre Kommissionen til at indlede en omfattende undersøgelse af den fremtidige reform af den fælles landbrugspolitik og Strukturfondene med henblik på skabelse af et pålideligt grundlag for enhver beslutningstagning vedrørende udvidelsen. Dette betyder med andre ord, at det politiske spørgsmål vedrørende udvidelsen har prioritet frem for de økonomiske følger, denne måtte få for landbrugssektoren og forvaltningen af Strukturfondene og Samhørighedsfonden.
Omfanget af en udvidelse med 12 nye medlemsstater skal overvejes fra alle sider, herunder den, der angår ændring af en række former for politik, en ændring, der kunne volde Unionen store risici og føre til, at den bliver helt uigenkendelig.
Budgetovervejelserne kan gøres som almindelige overvejelser om fremtiden, men de vil kun få nogen værdi, dersom man kender politikken inden for de forskellige sektorer, eller man - som hævdet i betænkningen af Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender - kan gå ud fra alternative politiske scenarier. For så vidt angår Unionens fremtid vil udvidelsesmulighederne nemlig ikke blive afgjort af budgethindringer, men af de institutionelle hindringer, der udgøres af sammensætningen af de forskellige institutioner, beslutningsprocessens beskaffenhed i Rådet, Kommissionens kompetence og Parlamentets kontrolbeføjelser. Uden en løsning på disse problemer kan der ikke blive tale om en udvidelse, der sikrer Unionens kontinuitet, og uden indførelse af retsstaten og fuldt demokrati i alle landene i Central- og Østeuropa vil den politiske prioritet for udvidelsen blive skadet.
Omkostningerne ved denne udvidelse vil efter et lavt sat overslag andrage ca. 3 milliarder ECU om året. For så vidt angår landbrugssektoren - der har den største betydning, ikke blot for landene i Central- og Østeuropa - vil udvidelsen medføre en række yderligere udgifter, der vil overstige 12.020 MECU om året, svarende til 120.200.000.000 ECU fra 2000 til 2010, hvortil kommer de udgifter, som kræves til tilpasning og modernisering af produktionen, og i heldigste fald til forbedring af de eksisterende infrastrukturer.
Den fælles landbrugspolitik, som allerede har været svær at sætte på skinnerne med 15 lande under iagttagelse af subsidiaritetsprincippet, princippet om økonomisk solidaritet, Fællesskabets præferencer og markedets enhed, vil blive alvorligt svækket af udvidelsen, og dette fænomen vil ikke blot få indflydelse på den fælles landbrugssektor, men få negative følger for arbejdskraften i landbruget i landene i Central- og Østeuropa, der vil finde det ganske let at udvandre til den rigere landbrugssektor.
Først efter en radikal fornyelse af Unionen, der ikke alene kan overlades til regeringskonferencen, men skal afhænge af den politiske vilje til at danne en effektiv union, vil tiltrædelsen af de nye lande i Central- og Østeuropa kunne gennemføres med tilstrækkelig sandsynlighed for succes for begge parter.
Den politiske union er det eneste gyldige grundlag for en drøftelse af udvidelsen. Vi skal først fastlægge reglerne for sameksistensen, hvilket betyder en reform af den institutionelle struktur og afbalancerer magtbeføjelserne, og først derefter kan man tale om en udvidelse og dens finansiering. Hastværk er altid lastværk.
For at undgå ubodelige skader for Unionens beskaffenhed og fremskridt, må man håbe på, at regeringskonferencen afslutter sit arbejde med en ny impuls til gennemførelsen af den politiske union. Sker dette ikke, må vi nøjes med at forlænge associeringsaftalernes varighed. Det vil være det mindste onde. Betænkningen af Budgetudvalget synes at komme for tidligt, netop fordi den ikke lægger vægt på den nødvendige prioritering af gennemførelsen af den politiske union.
Jeg vil understrege, at der i de foregående indlæg er blevet redegjort for netop nødvendigheden af en politisk union som forløber for udvidelsen, dvs. nødvendigheden af, at den politiske union får prioritet i forhold til den økonomiske union, og følgelig at der i denne politiske union, når den én gang er gennemført, konstateres vilje til senere, og først senere, at skride til en eventuel udvidelse. Dersom man ikke udbygger og gennemfører den politiske union, vil udvidelsen nemlig for vore folk - befolkningerne i de i dag 15 unionsmedlemsstater - betyde øget arbejdsløshed og fattigdom og samtidig bevirke yderligere fattigdom og forringet evne til effektivt at indtræde i Unionen for landene i Central- og Østeuropa.
Vi står over for et valg, nemlig enten en politisk union eller et frihandelsområde. Vi går for vort vedkommende ind for en politisk union.

Colom i Naval
Hr. formand, foruden at takke ordføreren må det være mig tilladt at begynde mit indlæg med en betragtning på et plan, der ligger uden for det budgetmæssige.
Jeg vil gerne understrege, at de af os, der har levet i 40 år under et fascistisk diktatur, vi der stadig husker, at den første spanske ansøgning om tiltrædelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab i 1962, blev afvist, fordi der ikke herskede de krævede demokratiske tilstande, og derfor ved, hvorledes det er at leve uden frihedsrettigheder og isoleret, vi - netop vi - synes mig at være særlig kvalificerede til at forstå de brændende ønsker hos vore naboer i Østeuropa.
Jeg vil ligeledes på de spanske socialdemokraters vegne sige, at vi på samme måde, som vi til sin tid uden vaklen støttede den tyske genforening, til sin tid ligeledes uden vaklen vil støtte foreningen af Europa. Udenfor skal alene stå de, der udelukker sig selv.
Hr. formand, jeg er grundlæggende enig i indholdet af hr. Christodoulous betænkning, og jeg vil gøre nogle bemærkninger.
For det første kommer den ikke for tidligt. Det ville den gøre, dersom der, som nogen fejlagtigt hævder her, var tale om en betænkning af regnskabsmæssig karakter. Det, vi er i færd med at gøre her, er at finde frem til fremtidens økonomiske problemer - og dette er ikke for tidligt, fordi spørgsmålene vil blive meget komplicerede.
For det andet kan Unionen ikke tillade sig den luksus ikke at udvide sig og skal ligeledes i forbindelse med sine omkostninger overveje omkostningerne ved ikke at gøre dette, dersom vi skal finde frem til en retfærdig ligevægt.
For det tredje er udvidelsen med de central- og østeuropæiske lande af stor betydning og interesse for Unionens borgere, dens arbejdstagere, og dens virksomheder samt for de samme parter i de lande, der søger optagelse og endvidere, vover jeg at sige, parterne i tredjelandene, men den vil ikke blive gratis.
Det er efter min opfattelse latterligt at forestille sig, at optagelsen af et dusin lande, hvis bruttonationalprodukt pr. indbygger ikke overstiger 50 % af det nuværende gennemsnit i Fællesskabet, skal kunne ske mod en udgift på 1, 27 % af bruttonationalproduktet i et fællesskab, hvis bruttonationalprodukt pr. indbygger vil falde alene på grund af udvidelsen. Derfor mener jeg, at vi her må regne med nye behov.
Hr. formand, jeg vil tilkendegive - og hermed slutter jeg, at vi under nye økonomiske udsigter måske må overveje nødvendigheden af at regne med en særlig kategori for udvidelsen. Alene herved tror jeg, at vi behørigt kan overveje alle aspekter fra Den Monetære Union til strukturpolitikkerne hos alle både i og uden for Fællesskabet via den landbrugsreform, vi skal gennemføre i begyndelsen af det kommende århundrede.

Stenzel
Hr. formand, først vil jeg gerne over for ordføreren, hr. Christodoulou, give udtryk for min respekt for denne betænkning. Den har en katalysatoreffekt, hvad angår den offentlige debat i Parlamentet om udvidelsen mod øst, men jeg vil gerne advare imod, at det indtryk opstår, at kagen bliver stadig mindre og at vi allerede nu begynder at slås om det bedste stykke.
For det andet går jeg ind for at forhindre, at vi med en forestående vest-øst-sammensmeltning - og det er udvidelsen mod øst af Den Europæiske Union - får en nord-syd-spaltning. For mit land er udvidelsen mod øst et emne af meget stor rækkevidde, da Østrig jo grænser op til fire mulige tiltrædelseskandidater - Ungarn, Slovakiet, Den Tjekkiske Republik og Slovenien - som sammen med Polen efter al sandsynlighed vil være blandt de første, der optages.
For det andet gik jerntæppet langs disse grænser - den brudlinje, der delte Europa. Vi østrigere opfatter udvidelsen mod øst som en chance til at hele dette brud, at fuldende samlingen af Europa, hvor politikken altid kommer haltende efter de økonomiske fakta. Allerede nu er Østrigs økonomiske integration i Centraleuropa stor. 13 % af vor eksport går til dette område. En tredjedel af alle investeringer er blevet foretaget her og 56 000 arbejdspladser er resultatet af denne østintegration.
Dog er der over for kreditsiden en debetside. Flytningen af virksomheder til landene i Østeuropa, hvor arbejdstagerne kun tjener en tiendedel af vor løn, og disses søgen til landene med de høje lønninger gør udvidelsen mod øst til et mareridt for mange af vore borgere. Jeg går derfor i modsætning til hr. Christodoulou ind for en differentieret integration med undtagelsesbestemmelser og lange overgangsfrister, navnlig for så vidt angår fri bevægelighed for personer.
Kerneproblem nr. to: landbruget. Dersom alle centraleuropæiske lande tiltrådte samtidig, hvilket dog ikke er at forvente, ville landbrugsarealet i Europa blive forøget med 55 %. Jeg går derfor ind for en reform af den fælles landbrugspolitik, men advarer imod en overilet tilpasning af landbrugspriserne til niveauet på markedet i vesten. Det ville vore landmænd ikke kunne klare.
De økonomiske strukturer i Centraleuropa skal styrkes inden for rammerne af PHARE. Dette program bør opskrives gennem en forøgelse af midlerne.
Udvidelsen mod øst er for mig som østriger knyttet til betingelser som f.eks., at Centraleuropa på længere sigt går bort fra atomkraft, og så længe det ikke er muligt, at atomkraftværkerne sikres og at der sker en tilpasning til vore miljøstandarder. Alene en tilpasning i de central- og østeuropæiske lande til EU-direktivet om vand ville koste 702 mia østrigske schilling. Men af hensyn til, at konkurrencen skal være fair for alle, skal miljøstandarderne skærpes. Last not least skal menneskerettighederne og demokratiet bevares i alle disse lande, for EU er ikke mindst et værdifællesskab.
Alt det har sin pris. Jeg opfordrer Europa-Parlamentet til at opfatte denne pris som en investering i en sikring af Europas fremtid.

Ojala
Hr. formand, når vi drøfter udvidelsen af Den Europæiske Union, bør vi tænke på, at udvidelsens vigtigste målsætning er at styrke freden og sikkerheden i Europa. Derfor er dette forbundet med et øget samarbejde med Rusland. Det er særdeles vigtigt for os i Finland at udvikle samarbejdet både i Østersøområdet og det arktiske Barentsområde.
Den grundige og meget udmærkede betænkning, der nu er til behandling, lider af den mangel, at den ikke tager nok hensyn til de økonomiske og sociale virkninger, der er forbundet med udvidelsen, hvilket hr. Miranda har gjort opmærksom på her. Når der tales om de nuværende medlemslandes muligheder for at finansiere udvidelsen, spiller beskæftigelsen en afgørende rolle. Desuden bør der tages højde for ansøgerlandenes arbejdsløshed, der i adskillige af landene er katastrofalt høj. En streng økonomisk kur og opfyldelsen af ØMU'ens kriterier gør det i forvejen vanskeligt at forbedre beskæftigelsen og den sociale sikring i ansøgerlandene. Hr. formand, der er nu tale om en foreløbig betænkning. Jeg håber, at disse sociale aspekter i fremtiden vil få større vægt.

Ewing
Hr. formand, hvad er vor Europæiske Union? Det må være det største internationale eksperiment med demokrati, som verden nogen sinde har set. Det er også en reaktion på Europas århundreder af blodige krige.
Som barn af krigen og det medlem, der har siddet her længst, har jeg oplevet tre udvidelser. Det er meget bevægende at høre de ord, hr. Colom i Naval og fru Stenzel udtalte. Grækenland, Spanien, Portugal, Sverige, Østrig og Finland: Hver udvidelse har beriget Parlamentet og forøget livskvaliteten for alle på vort kontinent. Vi har set Berlinmuren falde og jerntæppet blive fejet til side. Og det store spørgsmål, vi nu må tage stilling til, er det, hr. Christodoulou har stillet: Vil vi kunne holde vor paraply over disse nye ansøgerlande?
Der er naturligvis forskellige opfattelser - Tyskland, måske den bedste borger i Fællesskabet - vil have det dybere og bredere; Det Forenede Kongerige, der måske er den værste medlemsstat, vil have det bredere, men ikke dybere; Frankrig vil have det dybere, men ikke bredere. Så der er forskellige opfattelser her. Hr. Christodoulou har ikke udtalt sig i forenklede vendinger; han har nøje gjort rede for de finansielle vanskeligheder. Men hovedsagen er, at vi har udtalt vor velkomst. Med betænkningen og, håber jeg, med denne afstemning, siger vi: «Vi vil gerne have, at I tilslutter jer«.

Le Gallou
Hr. formand, den betænkning, der er forelagt os, tager sit udgangspunkt i et dogme, nemlig at udvidelsen af Den Europæiske Union skal ske uanset de finansielle og menneskelige konsekvenser. Og de er betragtelige, for der er tale om at få stater og befolkninger med vidt forskellige traditioner og aktivitets- og udviklingsniveauer til at eksistere side om side inden for den samme økonomiske og administrative helhed.
Med henblik herpå og på at forsøge at mildne de økonomiske og sociale konsekvenser af udvidelsen ved hjælp af budgetmæssige midler slår betænkningen til lyd for at øge udgifterne til strukturfondene med mindst 30 %. Betænkningen konkluderer, at man bør øge Unionens egne indtægter, dvs. de skatter, der betales af skatteyderne.
Denne betænkning fremstår således som en tredobbelt lynhurtig udvikling. En lynhurtig udvikling i udvidelsen uden at se, at man ved at bringe forskellige økonomier i utæmmet konkurrence med hinanden ender med brutale forandringer, med sociale og menneskelige konsekvenser, der risikerer at blive uudholdelige både for de 15 oprindelige lande og for de lande, der indtræder i Den Europæiske Union.
Betænkningen konkluderer ligeledes, at man bør øge Unionens egne indtægter, dvs. de skatter, der betales af skatteyderne, som om disse var elastiske i det uendelige. Det er således en lynhurtig udvikling i udgifterne, og det er også en lynhurtig udvikling i skatterne, når den alt for store skat er mindre og mindre acceptabel. Pas på, at en alt for voldsom fremfaren mod gennemførelsen af den føderalistiske utopi ikke udløser vrede blandt befolkningerne og et oprør blandt skatteyderne.

Samland
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg mener, at det med denne betænkning bliver meget klart, at det i forbindelse med udvidelsen mod øst ikke drejer sig om spørgsmålet om, men alene om spørgsmålet hvorledes og i tilknytning dertil hvornår. Når man fører denne debat, er der brug for en stor dosis ærlighed. Fru Lalumière, det ville glæde mig, om De ville lytte til mig. Desværre har fru Stenzel også allerede forladt salen. Der er brug for en stor dosis ærlighed. Denne debat om udvidelsen mod øst føres imidlertid med så megen uærlighed som næppe nogen anden debat, og det gælder både i og uden for EuropaParlamentet og i medlemsstaterne.
Der er her allerede blevet gjort opmærksom på, at nogle benytter denne debat til at forbinde spørgsmålet om Den Europæiske Unions fremtidige udvikling dermed. Nogle vil nemlig uddybe, og andre vil forhindre uddybningen. Til det formål tages instrumentet udvidelse mod øst i brug.
Andre vil bringe Den Europæiske Union i fare, fordi den bygger på fortidens gamle politikker, som for længst har overlevet sig selv i den eksisterende Union, nemlig landbrugspolitikken og tillige den hidtidige strukturpolitik. Fordi de ikke vil hhv. fordi de vil ændre dem, fører de deres argumenter så mod en ændring og så til fordel for en ændring i marken.
For det tredje er de utroværdige, som hjemme siger til deres borgere: Vi ønsker udvidelsen mod øst, vi ønsker politikkerne på fællesskabsplan, men det skal de andre værsgo betale for! Unionen skal udvikle sig til en sparekasse, hvor alle sætter noget ind og alle får så meget som muligt mere ud, end de satte ind!
Denne uærlighed skal der sættes en stopper for, og det bidrager Christodoulou-betænkningen en smule til, selv om jeg gerne indrømmer, at det også i vort udvalg var vanskeligt at hjælpe ærligheden frem i lyset. Men den bidrager dertil, for så vidt som den beskriver én ting klart: Enten er vi som fællesskab stærke nok til at fastlægge de nye politikker og dermed ændre de eksisterende politikker. Eller også er vi det ikke; så kommer der også en udvidelse mod øst, men den bliver så væsentlig dyrere, og så vil de hidtidige medlemsstater blive åreladt, for så kommer de til at betale!

Tillich
Hr. formand, en hjertelig tak til ordføreren, hr. Christodoulou for den forelagte betænkning. Kære kolleger, det står fast, at alle stater i Central- og Østeuropa, som ønsker det, kan blive medlem af Den Europæiske Union. Det har vi også vedtaget i Europa-Parlamentet. Det står endvidere fast, at der i mellemtiden er kommet ti ansøgninger om medlemskab fra disse stater. Det står også fast, at udviklingsniveauet i relation til de ovennævnte betingelser for et medlemskab er meget forskelligt hos de ti kandidater, hvilket gør en tiltrædelse en bloc højst usandsynlig.
Det står endvidere fast, at en tiltrædelse af central- og østeuropæiske stater vil afslutte Europas deling og meget prægnant ændre Unionens ansigt. Udvidelsen er en chance for og en udfordring til Unionen, men tillige ansøgerlandene. Christodoulou-betænkningen er kommet i stand på Parlamentets initiativ, og den ønsker at give svaret på de finansielle virkninger af en udvidelse af Unionen. Den kan på nuværende tidspunkt kun blive et forsøg, og derfor er det også en interimsbetænkning. Rådslagningerne og drøftelserne i forbindelse med denne betænkning genspejler hele emnets spændingsfelt.
Denne betænkning skal være en påmindelse til alle - også til Unionen - om at påvise, hvilke konsekvenser en stædig, uændret holden fast i den nuværende struktur- og landbrugspolitik f.eks. ville få. Men den skal også vise ansøgerlandene, hvilke bestræbelser vi forventer af dem på vejen mod medlemskab af Den Europæiske Union.
Ingen skal tro, at denne betænkning er et instrument til at lægge hindringer i vejen for eller forhindre tiltrædelsen af nye medlemsstater. Men ingen skal heller tro, at denne betænkning er et instrument til at fastlåse det nuværende system som status quo i al evighed. Fra denne betænkning skal snarere det signal udgå, at udvidelsen er en given ting. Vi skal nu lede efter veje og midler til, hvorledes vi gør det - måske bør jeg allerede nu sige sammen med central- og østeuropæiske stater.
Jeg tror ikke, at nogen har interesse i at være medlem af en europæisk union, som ingen fremtid har. Vort ansvar som Europa-Parlamentets politikere er nu at påtage os det og lede efter veje til en udvidet unions fremtid. Denne opgave forsøger denne interimsbetænkning at leve op til, hverken mere eller mindre!

Féret
Hr. formand, tillad mig at rose hr. Christodoulou for at have gjort en udtømmende og objektiv status over de økonomiske og finansielle vanskeligheder, som udvidelsen af Den Europæiske Union, især med landene i Central- og Østeuropa, vil medføre. Jeg hører til iblandt dem, der hævder - og det bestrides på ingen måde i denne betænkning - at den politiske vilje til at samle Europas folk i et fælles hus bør sejre koste hvad det vil.
En udvidelse af Europa, samtidig med at man konsoliderer dets fundament, det er netop det ambitiøse og overdådige projekt, som bør forelægges Europas ungdom i dag. Det er et realistisk projekt, hvis iværksættelse dikterer to betingelser: der skal være en vilje til at gøre det og sund fornuft i dets gennemførelse. Det Europa, vi ønsker, vil kun være økonomisk bæredygtigt, hvis vi har mod og styrke til at sikre dets evne til selvforsyning og endelig til at indføre protektionistiske forholdsregler over for ikke-europæiske lande. Det er sund fornuft. Udtrykt i klart sprog vedkommer det slovakiske folks fremtid os mere end de amerikanske koncerners profitter eller de store fjernøstlige virksomheders sundhedstilstand.

Hoff
Hr. formand, den debat, vi fører i dag om udgifterne til udvidelsen, er i sig selv allerede et positivt signal. Vi signaliserer nemlig, at Europa-Parlamentet også vil beskæftige sig med det vanskelige spørgsmål om udgifterne til udvidelsen, og jeg takker ordføreren for hans arbejde. Om det imidlertid var klogt, at starte med dette vanskelige spørgsmål finansiering, inden der foreligger tilstrækkelig sikre grundlag for et skøn, kan diskuteres.
Betænkningen, der er udarbejdet på Budgetudvalgets initiativ, og også betænkningen fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, der er næste punkt på dagsordenen og har en indre sammenhæng med denne betænkning, stiller flere spørgsmål, end de besvarer. Der er derfor en risiko for, at det kunne udlægges som en afvisende holdning fra Europa-Parlamentets side, og det skal derfor siges klart og tydeligt - og jeg gør det her på dette sted udtrykkelig på min gruppes vegne - vi ønsker nyordningen i Europa så god som mulig og så snart som mulig, så der kan komme en fælles udvikling og en udligning af interesser i hele Europa. Vi vil finde svar på åbne spørgsmål, og det vil forhåbentlig ske sammen med de associerede lande.
Der foreligger allerede mange forskellige skøn over udgifterne til udvidelsen. I den sammenhæng forelægger skeptikere altid maksimale og fortalere altid minimale skøn. Skøn over omkostningerne ved en ikke-udvidelse har jeg til dato endnu ikke set. Tendensen i Christodoulou-betænkningen går efter min mening i førstnævnte retning. Der er f.eks. i betænkningen en antagelse om, at ti lande tiltræder samtidig. Det er så urealistisk, at der egentlig kun er to forklaringer derpå: Enten vil man øve en negativ indflydelse på debatten, eller der mangler nøjagtig viden om, hvad det egentlig drejer sig om. Udgifter kan der først skønnes nogenlunde sikkert om, når det står fast, hvilke ansøgerlande der i hvilken rækkefølge tiltræder Unionen og hvornår.
En anden faktor er den økonomiske udvikling i de central- og østeuropæiske lande. Her kan jeg varmt anbefale at studere handelsstatistikker og økonomiske data. Om selve udvidelsen: Den vil ske i etaper, lad os derfor ikke forskanse os bag en mur af betænkeligheder! Det passer ikke til os, til det eneste direkte valgte internationale parlament. Vi vil med den økonomiske udvikling i de central- og østeuropæiske lande få et nyt finansieringsspillerum. Ingen anden opgave turde for os, for Europa-Parlamentet, være vigtigere og mere interessant end efter den kolde krig og efter afslutningen af blokkonfrontationen at bidrage til, at det 21. århundrede bliver et europæisk århundrede i ordets bedste betydning.

Lukas
Hr. formand, Den Europæiske Union har for det kommende årti sat sig to store politiske og økonomiske mål: indførelsen af den økonomiske og monetære union på den ene side og forberedelsen og gennemførelsen af udvidelsen på den anden side. Begge mål er forbundet med meget store finansielle byrder for medlemsstaterne. De foranstaltninger, der for øjeblikket gennemføres i de enkelte stater med henblik på rettidig opfyldelse af Maastricht-kriterierne, forårsager allerede en nedgang i brede befolkningslags sociale standarder. Men de bevirker tillige en stigende modvilje hos mange borgere i Den Europæiske Union, desværre også over for den europæiske tanke.
Den foreliggende betænkning, som er et vel afbalanceret arbejde, bygger imidlertid efter min mening på en fejlslutning, nemlig den mening, at uddybningen og udvidelsen kan eller endog skal foregå samtidig. Det synes dog snarere at forholde sig således, at gennemførelsen af den monetære union på længere sigt gør udvidelsen mod øst umulig at gennemføre. Enkelte medlemslande er simpelt hen ude af stand til at påtage sig yderligere budgetmæssige byrder. Blot den kendsgerning, at de central- og østeuropæiske lande med ca. 106 mio indbyggere vil udgøre 29 % af befolkningen, men at deres bruttonationalprodukt for øjeblikket kun svarer til 4 % af de femten EU-landes bruttonationalprodukt, beviser, at der bliver brug for anstrengelser, man ikke kan have nogen forestilling om.
Unionens principielle mål, en udvidelse, skal af økonomiske og politiske grunde hilses velkommen. Men der skal gøres alt for, at alle nødvendige tilpasnings- og reformforanstaltninger gennemføres i god tid, og det skal ske både i medlemslandene og i ansøgerlandene, og der skal i den forbindelse tages særlig hensyn til den sociale forligelighed.
Hvad udviklingsstrategien angår, må i betragtning af det meget forskelligartede udviklingsniveau en fleksibel strategi absolut være at foretrække. Der skal for hvert land udarbejdes en selvstændig indledningsfase, som er tilpasset dets forhold og behov.

Waidelich
Hr. formand, udvidelsen er ikke blot en enestående mulighed for at forene Europa og sikre freden og sikkerheden i vor verdensdel, den er også en oplagt lejlighed til at tilføre det europæiske samarbejde nye impulser.
En udvidelse gennemføres imidlertid ikke fra den ene dag til den anden. Ikke alene må ansøgerlandene udvikle sig til demokratiske retsstater med fungerende markedsøkonomier, det nuværende EU må også ændres. På regeringskonferencen drøfter man som bekendt i øjeblikket arbejdsformerne, men det er også nødvendigt at sætte udvidelsens finansielle virkninger under debat. Der er ikke nogen grund til at lukke øjnene for spørgsmålet, man bør ærligt og redeligt gøre det klart, hvor meget en udvidelse vil koste. Christodoulous betænkning bidrager netop til gøre debatten bredere og bringe de finansielle spørgsmål ind i diskussionen. Det er udmærket.
Betænkningen drager, som sin pointe, den vigtige konklusion, at der må gennemføres en reform af EU's landbrugspolitik. Denne lægger allerede nu beslag på 50 % af unionsbudgettet. Sker der ingen ændringer, vil dens andel i et udvidet EU være langt større. Det vil være uforeneligt såvel med de omkostninger, som udvidelsen i øvrigt vil give anledning til, som med de behov, som EU-samarbejdet nødvendigvis må opfylde. Uanset udvidelsen er der også en række principielle grunde til at reformere EU's landbrugspolitik. Den er for dyr og indeholder alt for mange indviklede regler. Man må derfor intensivere arbejdet med at omlægge landbrugspolitikken, ikke alene for at lette østudvidelsen, men også for at forbedre det nuværende EU-samarbejde.

Van der Waal
Hr. formand, ud fra overvejelser om solidaritet og af hensyn til den politiske stabilitet i Europa må udvidelsen af Unionen med lande i Central- og Østeuropa være en højt prioriteret målsætning. Selvfølgelig skal ansøgerlandene opfylde et antal minimumsbetingelser og have udviklet en rimelig grad af demokrati og retssamfund, men vi må ikke nære den tanke, som findes i Christodoulou-betænkningen, at tiltrædelsesdatoen skal udsættes, indtil der ikke mere er noget behov for overgangsterminer og undtagelsesbestemmelser.
Der er ingen tvivl om, at udvidelsen af Unionen vil medføre betydelige omkostninger, i første række til landbruget. Helt uafhængig af udvidelsen vil denne sektor i de kommende år skulle tilpasse sig til videregående miljø- og kvalitetskrav, og man skal også indstille sig på en ny handelsrunde under WTO. Men det er for let allerede nu at sige, at den økonomiske støtte til landbruget skal nedsættes kraftigt, og at priserne skal reduceres til det internationale niveau, sådan som det sker i betænkningen.
Strukturpolitikken er den anden væsentlige omkostningsfaktor. Men denne står også uden udvidelse over for en fornyelse. Den manglende anvendelse af de til rådighed værende midler viser, at den kapacitet, som Unionen har, for længst er nået. Vi må bort fra den situation, hvori omkring 50 % af Unionens befolkning falder ind under en eller anden målsætning i strukturfonden. Der må knyttes den betingelse til strukturfondens anvendelse, at den er effektiv, og at den kun må bruges til virkelige problemområder som, inden længe, Central- og Østeuropa.

Kranidiotis
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere hr. Christodoulou for det fremragende stykke arbejde, han har fremlagt for os. Jeg har nogle generelle bemærkninger til debatten.
Udvidelsen er måske Den Europæiske Unions vigtigste udfordring, siden den europæiske unionsproces blev indledt. Hvis Europa virkelig vil spille en international politisk rolle og være en reel politisk magt, må vi udnytte den chance, som denne udfordring giver os.
Udvidelsen med de nye ansøgerlande bør ikke blot føre til dannelsen af et stort marked, men bør tage sigte på integrationen af de nye lande med henblik på højnelsen af deres levestandard, moderniseringen af deres strukturer og demokratiseringen af deres politiske system, så de ledes ind i den nødvendige økonomiske og sociale samhørighed.
Udvidelsen bør vedrøre borgeren. Udvidelsen har en omkostning, denne omkostning bør vi deles om, ligeligt og retfærdigt. Det er næsten helt sikkert, at de rige lande vil sikre sig større fordele end de fattige lande, hvis økonomier muligvis vil lide tab på grund af konkurrencen fra de nye medlemmer. Der bør foretages grundige undersøgelser og beregninger, og der er ingen tvivl om, at det vil betyde, at den fælles landbrugspolitik må reformeres og rationaliseres, og det samme gælder strukturpolitikkerne. Målet bør dog være en modernisering og ikke en ophævelse af disse. Vi må være klar over, at hvis vi vil gennemføre udvidelsen, kræver det en forhøjelse af Den Europæiske Unions budget.
Udvidelsen har institutionelle konsekvenser. De nødvendige ændringer bør ske på regeringskonferencen, så Unionens effektivitet ikke undergraves, ligesom det heller ikke må gå ud over dens uddybelse. Udvidelsen, som der skal indledes forhandlinger om efter regeringskonferencens afslutning, vedrører såvel de østeuropæiske lande, herunder Balkanlandene, som Cypern i Middelhavsområdet.
Udvidelsen af Den Europæiske Union er i sig selv logisk og relevant. En udvidelse mod øst og syd.

Liikanen
Hr. formand, jeg er enig med dem, der siger, at dette er et af de største fredstidsprojekter i Europas historie. Det er grunden til, at vi må tage fat på det med den største alvor. Jeg vil gerne komplimentere hr. Christodoulou for hans betænkning, der fremlægger en grundig og dybtgående analyse af problemerne.
Jeg vil gerne fremsætte fem kommentarer til debatten. For det første må vi altid huske på, at en heldig afslutning af regeringskonferencen er en forudsætning for udvidelse. De central- og østeuropæiske lande ønsker ikke at slutte sig til en Union, der er væsentligt svagere end i dag. Så en heldig afslutning er en forudsætning. Hvis medlemsstaterne ikke kan levere dette, så vil de ikke kunne møde den enorme udfordring, udvidelsen repræsenterer.
For det andet er det yderst vigtigt, at alle ansøgerlande bliver bedømt fordomsfrit på baggrund af deres egne fortjenester. Det er grunden til, at Kommissionen vil gøre sit bedste for at bedømme hvert ansøgerland på basis af de politiske og økonomiske betingelser, det er i stand til at opfylde, og af dets evne til at overtage acquis communautaire , for så vidt angår de administrative og juridiske systemer, der er nødvendige for forvaltningen af det indre marked. Disse udtalelser vil blive afgivet efter afslutningen af regeringskonferencen til næste efterår.
For det tredje er Kommissionen ved at udarbejde et dokument - også til næste efterår - om virkningen af udvidelsen på alle Fællesskabets politikker. Som mange har sagt her i dag, er virkningen af udvidelsen på landbrugs- og strukturpolitikkerne vigtig.
For det fjerde har Kommissionen til næste efterår lovet den første meddelelse om de finansielle rammer efter år 2000, indbefattet udvidelse. Med hensyn til landbrugspolitikken er det vigtigste, at priserne i de nye lande vil stige, så at landbrugets indtægter vil stige. Så der er ikke nogen reel begrundelse for kompensation. Men samtidig kan der, hvis vi går videre med reformen af den fælles landbrugspolitik, opstå øgede krav om kompensation i Vesten. Vi kan sige, at vi kan løse problemet for overgangsperioden, men vi har også brug for en løsning efter overgangsperioden, så at der bliver én sammenhængende landbrugspolitik. Det er en meget alvorlig udfordring.
Med hensyn til strukturfondene er det sådan, at hvis der, som det ser ud til, ikke er nogen stor begejstring for at hæve det gamle loft over indtægterne - jeg har næppe mødt nogen uden for Parlamentet, der går ind for det - så må vi prøve simuleringer af udvidelsen med 1, 27 % af bruttonationalproduktet, hvilket indebærer 0, 46 % til strukturfondene. Det betyder, at væksten vil skabe nye ressourcer, men det er ikke tilstrækkeligt til at dække det hele. Så vi har brug for tilpasninger blandt de nuværende medlemsstater. Det bliver ikke let. Men til næste efterår vil vi forelægge en meddelelse om de samlede finansielle rammer, så at Parlamentet kan studere spørgsmålene på basis af tre dokumenter fra Kommissionen.
Endelig vil udvidelsen blive yderst vanskelig, men hvis visse betingelser bliver opfyldt, vil den måske budgetmæssigt set ikke blive umulig. Men hvis regeringskonferencen ikke bliver en succes, og Unionen ikke bliver uddybet, så vil den ikke blive mulig. Det er derfor, vi må lægge stærkt pres på regeringskonferencen om at nå frem til en uddybelse af Unionen og en mere effektiv beslutningstagning.
Vi bevæger os på en meget smal sti i denne diskussion. På den ene side må vi opmuntre alle ti ansøgerlande i deres bestræbelser på at styrke demokratiet, etablere en markedsøkonomi og acceptere Fællesskabets lovgivning. Men samtidig bør vi ikke give falske løfter om, at det bliver let; det er et tungt og sejt projekt. Men vi må opmuntre dem til at gå videre, for en heldig udvidelse vil i væsentlig grad styrke freden og sikkerheden i Europa og har et stort økonomisk potentiale. Men lad os ikke tro, at vi kan gøre det fra den ene dag til den anden.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Forbindelserne på landbrugsområdet mellem EU
og de associerede lande
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0384/96) af Rehder for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om Kommissionens undersøgelse af alternative strategier for udvikling af forbindelserne på landbrugsområdet mellem EU og de associerede lande med henblik på disse landes fremtidige tiltrædelse (strategipapir for landbruget) (CSE(95)0607 - C4-0023/96).

Rehder
Hr. formand, kære kolleger, Parlamentet er ikke uden hoved, men vi mangler en vigtig samtalepartner: landbrugskommissæren. Derfor anmoder jeg om, at kommissæren kommer til stede, ellers taler vi helt forgæves. Jeg vil så fortsætte, når han er kommet.

Formanden
Man siger, at han er ved at komme. Lad os vente endnu et øjeblik på kommissæren, fordi han synes at være lige på trapperne.

Rehder
Hr. formand, jeg vil ikke gentage det berømte udsagn om at komme for sent og historien, jeg vil ikke opholde kollegerne længere, og jeg tror, at kommissær Fischler er til stede i ånden.
Mine damer og herrer, kære kolleger, debatten om fremtiden for Europas landdistrikter og videreførelsen af landbrugsreformen er ikke kun af betydning, for så vidt angår den vedtagne integration af central- og østeuropæiske lande. Den burde have været ført for længst, fordi Den Europæiske Unions landbrugspolitiske skib, som efter 1992 stadig var nogenlunde sødygtigt, i mellemtiden er blevet en synkefærdig skude, der trænger til reparation og som i stigende grad er til fare for hele den europæiske besætning og kun har bragt en lille procentdel af dem, der er beskæftiget i landbruget, til en bred, der sikrer deres eksistens. 80 % af landmændene må med stigende bitterhed se på, hvorledes de, der løber med hovedparten af profitten, ofte er grossister, eksportører, udbydere af lagerplads og last not least de, der svindler med støtten, samtidig med at landdistrikterne mange steder lægges endnu mere øde og den kultur, der er vokset frem gennem århundreder i Europas landdistrikter, som udgør 80 % af arealet, dag for dag dør i stilhed.
Den, der i dag kræver, at man skal vente med en gennemgribende reform, og hævder, at man kun behøver at fastlægge helt generelle retningslinjer for en reform, stikker enten hovedet i busken for ikke at lægge mærke til daglige meldinger om skandaler og protester fra forbrugere, eller må udsætte sig for den bebrejdelse, at han begrænser sit virke til de 20 % af landmændene, som tager det største stykke af støttekagen. Men også i politikken vedrørende landdistrikterne skal det for fremtiden mere afgørende end hidtil gælde, at der med den europæiske skatteborgers penge ikke må laves politik for millionærer, men en politik for millioner af mennesker i landdistrikterne, som har ret til en demokratisk, eksistensbevarende samfundspolitik.
Den bebudelseslyrik, der kræves af nogle, lever ikke op til de massive problemer, og også i denne del af den europæiske politik forventer medborgerne mindre snak og mere handling. Den, der hævder, at nu drejer det sig i første omgang om rammen for udvidelsen mod øst, vil jo ikke indse, at den gennemgribende fornyelse af Unionen også på dette område er en af de vigtigste forudsætninger for integrationen af disse stater, eller også satser han stiltiende på en forsinkelse af landbrugsreformen i Unionen for på denne måde at udskyde dette emne til en uge med to torsdage.
Vi kan ikke sælge den europæiske landbrugspolitiks synkefærdige skude til vore partnere i ansøgerlandene som fælles båd for den fælles fremtid. Hr. Fischler, jeg byder Dem hjertelig velkommen. Jeg har netop sagt, at De i ånden allerede er til stede, og jeg fortsætter nu. Det skal i god tid åbent og klart siges til vore partnere i ansøgerlandene, at vi på grundlag af fortidens dårlige erfaringer for fremtiden satser på en integreret politik for alle landdistrikter og at kun denne model har en fremtid for sig også i Østeuropa. I den sammenhæng skal landbrugspolitikken nødvendigvis integreres i en regionsrelateret og koncentreret struktur-, miljø- og samfundspolitik, der ikke dikteres af et fjernt bureaukrati, men som også involverer de berørte og interesserede på alle niveauer.
En del irritation er opstået i Unionen og i Østeuropa, fordi man har lavet fremskrivninger, som ret beset er rene omkostningsspind. For til dato ved ingen, hvad denne udvidelse, denne integration reelt koster. Først når vi har fastlagt grundtrækkene i en ny politik for landdistrikterne, kan vi spørge, hvilke udgifter det medfører.
Jeg vil også gerne tale for dem, som ligeledes er berørt og som vi tit nok har mishandlet. Viljen hos mange mennesker i Europa til at acceptere en fælles politik for landdistrikterne og stille de dertil nødvendige skattekroner til rådighed, er ikke kun afhængig af, om vi udformer en social og miljøvenlig politik. Folk i Europa forventer også af os, at vi ikke producerer og forbruger dyr som et industrielt råstof og dersom vi ikke kan bruge dem, skaffer dem af vejen. De forventer endvidere, at vi laver en ny politik, hvor eksportstøtte ikke længere misbruges til at slæbe kreaturer næsten rundt om jorden i langtidstransporter, som er dyrplageri.
Efter de seneste skandaler har tusinder i min hjemegn spontant med deres underskrift krævet, at der sættes en stopper for disse transporter, og når jeg nu overrækker Dem de 3.182 underskrifter, anmoder jeg Dem om ikke at betragte dem som en bøn, men som et klart og umisforståeligt krav fra borgerne om ufortøvet at standse et dyrplageri, der legaliseres gennem støtteordninger. Også her gælder det igen: Der er talt nok, nu skal der omsider handles!

Novo
Hr. formand, udviklingen af forbindelserne på landbrugsområdet mellem EU og de associerede lande er et afgørende spørgsmål for Fællesskabets fremtidsudsigter. Kommissionens dokument om alternative strategier for udvikling af disse forbindelser er utilstrækkeligt og utilstrækkeligt begrundet.
Af samme grund burde Parlamentet have vedtaget et sæt sammenhængende retningslinjer med henblik på at omformulere Kommissionens dokument og etablere et grundlag for efterfølgende beslutninger om strategier og alternativer. Men det vil ikke ske. Medmindre vi beslutter at henvise Rehder-betænkningen til fornyet behandling i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, risikerer vi at komme til at vedtage en række uforståelige og selvmodsigende konklusioner, som ikke vil øge Europa-Parlamentets prestige.
Min kritik gælder selvsagt ikke hr. Rehders grundige og engagerede arbejde.
Det ville have været bedre at bruge mindre tid på delaspekter, ofte baseret på personlige præferencer, vedrørende reformen af og fremtidsudsigterne for den fælles landbrugspolitik og i stedet havde taget fat på de grundlæggende aspekter, som kræver et grundigt og seriøst arbejde.
Konklusionerne i REX-Udvalgets udtalelse, der, som det skal understreges, er vedtaget med enstemmighed, ville i den henseende have været tilstrækkelige. På hvilket grundlag er det rent faktisk muligt at træffe beslutninger om fremtidige strategier, når der endnu ikke er foretaget en udtømmende evaluering af følgerne af landbrugsreformen fra 1992, hvilket burde have været en obligatorisk opgave for Kommissionen, og når der heller ikke endnu er gennemført reformer i visse landbrugssektorer? Hvordan er det muligt at vælge strategi, hvis der ikke foretages en evaluering, helst ved en uafhængig instans og med deltagelse af repræsentanter for samfundsaktørerne, af de økonomiske, sociale, regionale og sektorielle følger af udvidelsen dels i de nuværende medlemsstater og dels i de enkelte ansøgerlande? Hvordan er det muligt at træffe beslutninger uden at medtænke følgerne af GATTaftalerne på landbrugsområdet eller forsøge at vurdere de forudsigelige udviklingstendenser og følgerne af den kommende forhandlingsrunde?
Og endelig må man spørge, hvordan det er muligt at træffe et valg uden at tage hensyn til grundlæggende principper som økonomisk solidaritet og fællesskabspræference, men i stedet give implicit, passiv opbakning til en nedbrydning af den fælles landbrugspolitik og en renationalisering af omkostningerne?

Fantuzzi
Hr. formand, det forekommer mig ikke, at hr. Rehder i sin betænkning har foretaget nogen særlig klare valg. Efter min opfattelse er fornyelserne i det strategiske dokument, som blev vedtaget af Kommissionen i Madrid i 1995, langt mere fuldstændigt. Jeg finder det meget vigtigt at få denne støtte fra Parlamentet, fordi man hele tiden forsøger dramatisk og overdrevet at beskrive problemet vedrørende omkostningerne ved udvidelsen.
Jeg finder, at denne beskrivelse er på afveje. Det er noget uansvarligt i dag for borgerne, medlemsstaterne og skatteyderne i Den Europæiske Union at agitere med overslag, der efter min opfattelse er uunderbyggede, over omkostningerne ved landbrugspolitikken efter udvidelsen. Jeg finder ikke, at nogen af os realistisk kan forestille sig, at den fælles landbrugspolitik i dens nuværende udformning uændret vil kunne udstrækkes til landene i Central- og Østeuropa. I øvrigt finder jeg hr. Rehders betænkning fortjenstfuld ved at påvise, at netop de nærmeste behov i de lande, som lå på den anden side af Berlinmuren, ikke lægger hindringer i vejen for kravet om allerede i dag at begynde at styrke navnlig landbrugsudviklingspolitikken og strukturpolitikken samt politikken på markeder med det traditionelle system med støtte og bistand.
Efter Cork-konferencen mener jeg, at vi må gå videre ad denne vej og udvise beslutsomhed og mod. Jeg anmoder Dem, hr. kommissær, om to ting: den første er, at der iværksættes en mekanisme for konstant overvågning af landbrugets stilling i landene i Central- og Østeuropa, således at man let vil kunne følge indvirkningen af den fælles landbrugspolitik på deres udvikling, og den anden er, at vi meget hurtigt får forelagt et sammenfattende dokument vedrørende reformen af den fælles landbrugspolitik, og at man ikke går sporadisk til værks, men at man samlet vurderer forholdene og foretager en fuldstændig drøftelse af denne fase.

Funk
Hr. formand, kære hr. kommissær, kære kolleger, hr. Rehder har fremlagt et omfangsrigt papir om udvidelsen mod øst, men også om landbrugets aktuelle situation. Jeg går ud fra, at vi i 1992 lavede en landbrugsreform, som gælder frem til 1999, og at vi i mellemtiden foretager justeringer og fører en ny debat. Men jeg går ikke ud fra, at vi på grundlag af Rehder-betænkningen ændrer landbrugspolitikken fra den ene dag til den anden. Det ville ikke være foreneligt med det, De, hr. kommissær, højtideligt sagde i Cork og som jeg er 100 % enig i, nemlig at vi bør vende tilbage til princippet om bæredygtighed. Det vil jeg gøre Dem opmærksom på igen og igen, for princippet om bæredygtighed faldt faktisk i min smag.
Den, der i dag vil ændre landbrugspolitikken, skal være klar over, at han dermed vækker tre behov. Budgeteksperterne tænker: Når vi ændrer landbrugspolitikken, kan vi spare penge. Landmændene siger: Når landbrugspolitikken ændres, vil vi have bedre indtægter, og forbrugerne siger: Vi vil have endnu billigere fødevarer. Så enkelt er det. Derfor skal man vide helt præcist, hvad det er, man egentlig vil.
Forbrugerne ved, hvad de vil, og landmændene ved også, hvad de vil. Men når vi nu i fem eller seks år har lavet landbrugspolitik eller landbrugsreform, bør vi gøre status og i første omgang undersøge, hvad vi har opnået dermed.
Efter at De, hr. kommissær, har været så venlig at meddele mig udviklingen i mælkepriserne i de sidste år, således som jeg havde anmodet Dem om, konstaterer jeg, at mælkepriserne er faldet i de valutastærke lande, hr. Samland, og at der kun kan noteres betydelige prisstigninger i de valutasvage lande. Det anser jeg ikke for rigtigt i længden, for i de valutastærke lande har landmændene til dels højere omkostninger end i andre lande. Det er nemlig de lande, som samtidig har de højeste lønninger, de højeste afgifter og de tungeste forpligtelser, som landmændene skal arbejde under.
Hr. kommissær, De sagde i Cork, at vi for øjeblikket finansierer 62 mål-1-programmer, 82 mål-5b-programmer - i mit område ikke et eneste - 101 Leader-programmer, 130 programmer inden for landbrugsmiljøforordningens rammer, 36 programmer til mål-5a-foranstaltninger og talrige programmer til plantning af skov og førtidspensionering. Det klarer vi ikke, sagde De dengang. Det er jeg enig med Dem i.
Vi bliver nødt til at skaffe luft her i ordets egentlige betydning, vi bliver nødt til at overveje, hvor pengene går hen. Endnu tydeligere var Deres generaldirektør Legras, som sagde: Vi skal løse markeds-, pris- og strukturproblemer, her er der meget, der stadig ikke stemmer. Han sagde, at landbrugspriserne skulle sænkes og at eksportstøtten skulle sænkes, uden at der fandt en renationalisering af landbrugspolitikken sted, og landbrugets konkurrenceevne skulle forbedres.
Dertil siger jeg følgende: Jeg tror ikke, at landmændene ønsker programmer i dusinvis. Landmændene vil have et grundlag for en sikker indtægt, på hvilket det nye tiltag til bæredygtighed kan udvikle sig. Jeg mener også, at vi bliver nødt til at skabe det. Undersøgelsesudvalget viser tydeligt, at nødvendige og vigtige beslutningsprocesser på vejen gennem de talrige instanser løber ud i sandet og ikke fører til noget resultat, dersom vi ikke for fremtiden laver bedre bestemmelser om beføjelserne, så at man ved, hvem der har ansvaret og kompetencen for hvad. På denne måde har vi trukket vigtige afgørelser om f.eks. BSE og dyretransporter i langdrag. Jeg mener, at partnerskabssamarbejdet mellem EU, nationalstater og regioner skal udformes bedre for fremtiden. Det har De bebudet, hr. kommissær, og det siger jeg Dem tak for, men jeg vil være Dem endnu mere taknemmelig, når De har gennemført det, for det er det, der er målet.

Aldo
Hr. formand, det første tekstudkast, der blev forelagt Landbrugsudvalget, slog til lyd for, at man påny satte den fælles landbrugspolitik i sin helhed under debat.
De ændringsforslag, som UPE-gruppen har fremsat, har i alt væsentligt til formål at fremhæve de grundlæggende aspekter ved den fælles landbrugspolitik, nemlig de garantier, der ydes de europæiske landmænd, og det hensyn, der tages til de strukturer og potentialer, der er karakteristiske for de enkelte lande i Central- og Østeuropa inden for landbrugsområdet, og sørge for, at den pågældende udvidelse ikke sætter spørgsmålstegn ved niveauet for den støtte, der er blevet tildelt landbrugssektoren efter undertegnelsen af Uruguay-runden.
Kære kolleger, De ved allesammen, at Frankrig resolut støtter perspektivet om en udvidelse af Den Europæiske Union, der skal gøre det muligt at opbygge en sammenhængende geografisk helhed med mere end 470 millioner indbyggere. Landbruget vil udgøre et af de væsentligste satsningsområder for denne nye udvidelse i betragtning af denne sektors betydning for de centraleuropæiske landes økonomi.
Det er normalt, at Europa-Parlamentet interesserer sig indgående for dette spørgsmål og for dets konsekvenser for den fælles landbrugspolitik. Men udviklingen af denne politik, der er væsentlig i Frankrigs øjne, vil foregå gradvist og vil integrere en række faktorer, herunder de central- og østeuropæiske landes tiltræden.
Som konklusion vil jeg sige, hr. formand, at denne tiltræden ikke kan retfærdiggøre, at der atter bliver stillet spørgsmålstegn ved den fælles landbrugspolitik, der er og bør forblive et af grundlagene for Den Europæiske Unions interne politikker.

Mulder
Dette er den første forhandling, vi fører om tiltrædelsen af de østeuropæiske lande og konsekvenserne heraf på landbrugsområdet. Alt efter omstændighederne vil det vist ikke være sidste gang. Jeg tror også, at Rehder-betænkningen indeholder punkter til overvejelse.
Landbruget er bestemt ikke det vigtigste aspekt, men alligevel et af de vigtigste. Det vigtigste aspekt af tiltrædelsen af de østeuropæiske lande er sikringen af fred og stabilitet i Europa. Hertil er landbruget et af midlerne. Konsekvenserne er velkendte. Befolkningstallet vokser med en tredjedel, når de Central- og Østeuropæiske lande tiltræder, men landbrugsarealet vokser med 55 %. Hvad vil konsekvenserne heraf være for den nuværende landbrugspolitik? Allerførst prispolitikken; kan vi anvende denne? Det er allerede fra forskellige sider sagt, at det kan vi ikke, og det er jeg enig i. Priserne her ligger omkring dobbelt så højt som i Østeuropa, og hvis vi skulle anvende disse priser over for forbrugere, som anvender 30-60 % af deres daglige indkomst til fødevarer, så ville det betyde social uro i stor skala. Det er altså ikke muligt. Anvendelse af indkomstpolitik er heller ikke ønskelig. Den er her i Vesten en kompensation for tabt indkomst. Det er ikke forekommet i Østeuropa, og derfor er en sådan kompensation ikke nødvendig. Jeg tror derfor, at vi langsomt må nærme os hinanden, og resultatet af de nugældende GATT-aftaler kan bidrage hertil.
Men hvad kan vi så gøre? Det vi kan gøre, er efter min mening at anvende den tredje komponent i den nuværende landbrugspolitik, nemlig strukturpolitikken - eller om man vil landdistriktspolitikken - i stor skala. Gennemgående føres denne af regeringer, af andelsorganisationer, af alle slags grupperinger. Jeg vil gerne tilføje yderligere et element: understøttelse af private initiativer i alle mulige former. Kan vi ikke overveje allerede nu at give investeringsstøtte via PHARE-fonde, rentesubsidier etc.? Handelsvirksomhed er gennemgående i begge parters interesse, og den må vi så vidt mulig fremme.

Jové Peres
Hr. formand, jeg takker hr. Rehder for det arbejde, han har udført - og jeg er helt klar over, at han har arbejdet meget og i lang tid - men jeg må sige, at det endelige resultat af dokumentet efter vedtagelsen i udvalget efter vor opfattelse ikke opfylder det krav til stramhed og ansvarlighed, der stilles til vore arbejder.
Jeg gør herefter opmærksom på forskellen mellem hr. Rehders udredninger og det endelige resultat af afstemningen i Landbrugsudvalget. I denne henseende finder jeg, at det endelige resultat ikke slår til, og at det mange gange ikke tager hensyn til de forhandlinger, der er foregået i Landbrugsudvalget, og jeg finder ikke, at resultatet af den endelige betænkning i tilstrækkelig grad går ind på Kommissionens meddelelse eller giver udtryk for en kritisk opfattelse af denne. Dette forekommer mig meget vigtigt idet Kommissionens dokument fremtræder som det alternativ, der er valgt, og som en uddybelse af formålet med reformen af 1992. Denne reform - og når Kommissionen siger, at den endnu ikke råder over grundige undersøgelser af dette spørgsmål, kan den gå til Frankrig, hvor der er gode undersøgelser - har ført til en enorm koncentration af udgifterne på landbrugsområdet til bestemte planteafgrøder, til nedlæggelse af 10 % af landbrugene og til koncentration, hver gang således at størstedelen af støtten kommer færre landbrugere til gode.
Jeg mener, at dette er af grundlæggende betydning, når vi begynder at drøfte problemerne vedrørende udvidelsen. Men dette besynderlige paradoks, den forenkling, der foreslås i Kommissionens meddelelse, hvis man hertil føjer den kritiske analyse, som min gruppe har foretaget af gennemførelsen af reformen af 1992, bør ikke føre til en indskrænkning af den fælles landbrugspolitik, således som den er foreslået, og som repræsenterer en enorm fare.
Når dette er sagt, forekommer det mig nødvendigt at forenkle og omordne dokumentet, og jeg mener, at den betænkning for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, der er afgivet af hr. Novo, anviser enkle veje til behandling af disse emner. I denne henseende vil jeg her erindre om følgende: for det første må man have for øje, at landene i Central- og Østeuropa ikke er homogene, for det andet at der må foretages en analyse af virkningen af gennemførelsen af reformen af 1992 af den fælles landbrugspolitik, aftalerne om frihandel og indvirkningerne på landene i Central- og Østeuropa for at fastsætte foranstaltninger i perioden før tiltrædelsen, der ikke bevirker fordrejninger af markederne i disse lande.
Og endelig, hr. formand, vil jeg gøre opmærksom på to forhold, som endnu mangler at blive uddybet, nemlig om forenklingen af den fælles landbrugspolitik ikke kan føre til en ny form for nationalisme, og som tidligere tilkendegivet også af hr. Liikanen, er det nødvendigt at finde holdbare veje til en mulig udvikling af den økonomiske støtte.

Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, landbrugspolitikken er ikke for dyr, men pengene går den gale vej og til de forkerte instrumenter. Priserne på landbrugsprodukter er ikke for høje, de er tværtimod for lave til en kvalitetsbevidst og økologisk produktion af sunde fødevarer. Vi støtter Rehder-betænkningen, vi støtter den også i dens helhed. Den er blevet beskåret i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. For hr. Funk drejer det sig ikke om fastlæggelsen af en ny landbrugspolitik og overvindelsen af den fælles landbrugspolitik, men det drejer sig om en retning, der skal vælges, hvis det ikke skal komme til en katastrofe, når de central- og østeuropæiske lande tiltræder. Det siges, og det er rigtigt, at ikke verdensmarkedet, men det indre marked og de regionale markeder skal være målet for vore bestræbelser. Så vil markedet yde det, hr. Samland ikke vil give af offentlige midler. For begge dele går ikke: at skære ned på de offentlige midler og sænke priserne fører til, at landdistrikterne dør. Jeg går ind for, at vi sætter støtten ned der, hvor den er forkert, men at vi inden for rammerne af en kvalitetsorienteret politik med henblik på sunde fødevarer opfordrer forbrugeren til at betale ordentlige priser.

Van der Waal
Hr. formand, i betragtning af de enorme forskelle mellem Unionen og ansøgerlandene i Central- og Østeuropa vil der efter tiltrædelsestidspunktet være behov for ret lange overgangsperioder. Det er af økonomisk betydning, at systemet for indkomststøtte i Unionens lande fastholdes, mens disse ikke nødvendigvis ydes til producenterne i de tiltrædende lande. En stigning i fødevarepriserne ville for øvrigt af sociale hensyn være uantagelig i betragtning af levnedsmidlernes store andel af familiebudgettet.
Unionens støtte må derfor rettes mod strukturreformer og moderniseringer inden for landbrugssektoren i disse lande. Med hensyn til det indbyrdes handelssamkvem kræves der en forsigtig fremgangsmåde, som muliggør en kontrolleret og differentieret udvidelse af adgangen til EU-markedet, uden at importen medfører forstyrrelser på det interne marked.
I diskussionen om reformer af den fælles landbrugspolitik går man i almindelighed ud fra, at man ikke kan undgå en videregående liberalisering af landbrugsmarkedet. Dermed imødekommer man ønskerne fra vore partnere i WTO-forhandlingerne, og de central- og østeuropæiske landes tiltrædelse lettes. Men her skal dog gælde den betingelse, at disse reformer ikke sker på bekostning af en sammenhængende landbrugspolitik, og at den fælles landbrugspolitik beholder sine essentielle funktioner. I forbindelse med tiltrædelsen af nye lande må man ydermere på forhånd grundig analysere følgerne af reformforholdsreglerne af 1992. I den forbindelse bør man ligeledes inddrage akkumuleringen af koncessioner i frihandelsaftalerne med Middelhavslandene, Mercosur og Sydafrika.
Med den horisontale fremgangsmåde, som Kommissionen har valgt til fremme af en integreret politik for landdistrikterne, er man efter min mening slået ind på den gale vej. Tilpasning af den fælles landbrugspolitik må ske sektor for sektor - henholdsvis produkt for produkt. For nogle produkter er frie markedsforhold ikke noget problem. For andre produkter som mejeriprodukter og sukker vil intervention og støtteforanstaltninger stadig være nødvendige. For at undgå konkurrenceforvridning, afviser man i Landbrugsudvalgets betænkning med rette en renationalisering af politikken. Det samme gælder generelt for pris- og indkomstpolitikken.
Anderledes ligger det for bevarelsen af natur- og landskabsværdier. Den er oftest tilpasset de enkelte regioner og lader sig vanskeligt styre centralt. Det er da også umuligt at knytte betingelser til den fælles indkomststøtte på dette område, sådan som Kommissionen foreslår. Når nationale programmer holdes inden for europæiske rammedirektiver, behøver national finansiering af landskabs- og naturpolitikken ikke medføre en konkurrenceforvridning. På den måde kan man undgå at pumpe penge rundt, sådan som det for øjeblikket sker gennem strukturfondene.

Thomas
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Rehder for hans betænkning, som jeg glæder mig over, og komplimentere ham for det store arbejde, han har lagt i den. Det er en yderst velkommen betænkning.
Fremtiden for den fælles landbrugspolitik står højt på vor dagsorden, ikke kun fordi dens budget fortsat lægger beslag på så stor en del af det samlede europæiske budget og samtidig ikke lever op til mange af de standarder eller opfylder de behov, som Europas borgere fortjener, men også på grund af de internationale forpligtelser, som Den Europæiske Union har påtaget sig, blandt andet én på topmødet i København i 1993: en forpligtelse til udvidelse af Unionen, så den også kommer til at omfatte de central- og østeuropæiske lande. Det er klart, at den fælles landbrugspolitik i sin nuværende form ikke kan opretholdes. Det gælder, hvad enten Fællesskabet består af 6, 15 eller 25.
Landbruget har i de sidste 30 år ændret sig inden for den samlede europæiske kontekst. Ordføreren peger med rette på nødvendigheden af at regionalisere den fælles landbrugspolitik for at tage højde for disse ændringer. Det er også klart, at det nuværende system med kompensatoriske udbetalinger er dyrt og forvrider markedet. Reformerne i 1992 var hårdt tiltrængte og, som Kommissionen nu erkender, der er brug for yderligere reformer. I kornsektoren har succesen f.eks. ikke varet længe. Vi har nu nået produktionsniveauet fra før 1992, men med en omkostning på det dobbelte for EU's budget.
Måske har den fælles landbrugspolitiks største fiasko været de begrænsede fordele, den giver landdistrikterne som helhed, og i nogle tilfælde har den opmuntret skadelige former for landbrug. Vi må alle erkende, at økonomien på landet efter 30 års forløb må have et nyt fokus, og vi må udarbejde en politik, der kan støtte landdistrikterne som helhed og ikke bare én sektor.
Velstanden i vore landdistrikter kan kun sikres gennem en integreret politik for dem. Ledsageforanstaltningerne i forbindelse med reformerne i 1992 må nu fuldt ud inkorporeres i Unionens politik. For nylig har flere ting vist, at folkesundhed og omsorg for miljøet har en central og ikke en marginal rolle at spille.
På konferencen i Cork illustrerede Kommissionen sin vilje til forandring. Vi bør også vise vor vilje ved at støtte ordføreren, hvis arbejde vil bane vej for det europæiske landbrug og lette de central- og østeuropæiske landes tiltrædelse.

Cunha
Hr. formand, udvidelsen af Den Europæiske Union med de mellem- og østeuropæiske lande er en logisk udvikling i den europæiske integrationsproces. Men problemerne i forbindelse med denne udvidelse må ikke undervurderes. Virkningerne vil især være mærkbare i landbrugssektoren, hvis økonomiske og samfundsmæssige betydning i ansøgerlandene er tre-fire gange så stor som gennemsnittet i Den Europæiske Union, og hvis priser er væsentligt lavere end i Den Europæiske Union, hvilket gør dem langt mere konkurrencedygtige.
Kommissionens dokument, som er emnet for hr. Rehders betænkning, sammenkobler spørgsmålene om strategien for udvidelsen og den fremtidige udvikling af den fælles landbrugspolitik. Disse to spørgsmål er helt sikkert tæt forbundne, og det er lige så sikkert, at beslutninger vedrørende udviklingen af den fælles landbrugspolitik skal træffes af de nuværende 15 medlemsstater på grundlag af en stillingtagen til, hvad de ønsker for deres samfund, og ikke af eksterne faktorer og udefrakommende pression.
I forlængelse af reformen af landbrugspolitikken i 1992 og gennemførelsen af resultaterne af GATT-runden er der opstået nye situationer og problemer, som skal afhjælpes, navnlig i de områder, der er mest sårbare over for internationaliseringen af økonomien. Hvad Fællesskabet har brug for, er en landbrugspolitik, som sikrer en grundlæggende ligevægt mellem tre overordnede dimensioner: en moderat pris- og markedsstøttepolitik, indkomststøtte på regional, og ikke sektoriel, basis og for det tredje en politik til udvikling af landdistrikter, der kan sikre en diversificering af det økonomiske grundlag i de områder, der er mest afhængige af landbruget.
Gennemsnitsindkomsten for landbrugere i de mellem- og østeuropæiske lande er lavere end i Den Europæiske Union. Men i nogle landområder i de nuværende medlemsstater hersker der større fattigdom end i de associerede lande.
Derfor må udvidelsen ikke ske for hurtigt eller finde sted på bekostning af den samhørigheds- og konvergensindsats, som skal komme de svageste af de nuværende medlemsstater til gode, hovedsagelig mål 1-områderne.
Det er således nødvendigt med en seriøs landbrugsreform, som ikke skal gennemføres for hurtigt men dog være afsluttet senest i 1999 eller 2000, hvor den nye forhandlingsrunde under GATT starter. Da skal Den Europæiske Union have fuld klarhed over, hvad den vil og ikke vil, for at internationale pressionsgrupper ikke skal sætte dagsordenen.

Santini
Hr. formand, hr. kommissionsformand, kære kolleger, jeg tror ikke, at det undgår nogens opmærksomhed, at vi nu oplever et af de øjeblikke, på grundlag af hvilke fremtidens historikere sandsynligvis vil bedømme vor evne til at se langt ud i fremtiden.
Efter Berlinmurens fald i 1989 er de tidligere socialistiske sovjetrepublikkers tilslutning til Vesteuropa nu klart et historisk øjeblik, der skal have en særlig plads, men netop derfor også angribes med stor forsigtighed.
Heraf følger et indtryk af ufuldstændighed i denne betænkning, selvom ordføreren har vist megen god vilje under dens udarbejdelse. Der har måske været tale om et for stort tidspres, og for mange emner er blevet behandlet, herunder et forsøg på reform af den fælles landbrugspolitik, som vel er nødvendig, men skal iværksættes andetsteds, under andre omstændigheder og på et andet tidspunkt. Dette ses også af det store antal ændringsforslag - godt 131 - hvoraf mange særlig angår afsnittene fra 8 til 35 i teksten.
Den fælles landbrugspolitik fra 1992 slås nu med den korte tid til programlægningen og særlig med, at det haster med en reform, som ikke længere kan udskydes. Vel, lad os nu forestille os denne i sammenhæng med det nye i et landbrug som f.eks. landbruget i Østlandene, som i den grad lider af skævheder og er så forskelligt fra egn til egn, og særlig i forhold til landbruget i Vesten.
Hvad kan dette byde på i retning af konkurrencedygtighed, produktkvalitet og kravet om skabelse af merværdi ved forarbejdning? Hvordan skal man forbinde forslaget om at give medlemsstaterne og regionerne og de virkelige forhold i disse større handlefrihed? Alt skal tages op til ny vurdering, og der skal sættes tal på, men der har ikke været tid til at fastlægge metoderne og tidsrammerne herfor.
Vi ved, at der er tre veje for denne reform, nemlig opretholdelse af status quo, iværksættelse af en radikal reform eller udbyggelse af reformen af 1992. Vel, betænkningen går i sidstnævnte retning, men uden at redegøre for de enkelte skridt, og uden at angive, hvorledes vi skal forholde over for forpligtelserne fra Uruguay-runden, de bilaterale overenskomster og frihandelsområderne for ikke at tale om nødvendigheden af en ændring af støttepriserne og indkomstkompensationerne med de hermed forbundne risici af struktur- og samfundsmæssig karakter.
På sin plads, men endnu en gang for tidlig synes også omtalen af den fælles beslutningstagning i landbrugsforhold, der skal fastlægges og besluttes på et mere hensigtsmæssigt sted. Kort sagt endnu en gang: Hvorfor har det sådan en hast? Til gavn for hvem?

Anttila
Hr. formand, hr. Rehders betænkning giver et godt billede af problemerne med den nuværende landbrugspolitik og dens udviklingsbehov som følge af udvidelsen mod øst. Betingelserne for landbrugsproduktionen er meget forskellige i EU. Der skal tages hensyn til denne forskel, når landbrugspolitikken skal reformeres i forbindelse med forhandlingerne om verdenshandelen og EU's udvidelse mod øst. Unionens eksistens skyldes, at man bedst og mest retfærdigt kan tage højde for medlemslandenes forskellige behov gennem fælles beslutninger. Unionen kan ikke have til formål at ødelægge et medlemslands forudsætninger for landbrugsproduktion. I hr. Rehders betænkning lægges der helt korrekt vægt på netop landbrugspolitikkens regionalisering og således gennemførelsen af nærhedsprincippet i praksis. I forbindelse med reformeringen af landbrugspolitikken bør regionaliseringen og nærhedsprincippet konkretiseres.
Landbrugspolitikken er ved at blive reformeret gennem en tilnærmelse af producentpriserne til verdensmarkedspriserne. Det vil føre til et øget støttebehov til landbrugsproduktionen i de lande, der har de ringeste produktionsvilkår, f.eks. Finland, hvorved iværksætterånden helt vil forsvinde fra erhvervet. Der bør tages særlig hensyn til dette aspekt under reformeringen af landbrugspolitikken, eftersom det forretningsmæssige aspekt bør kunne bevares.
Udvidelsen mod øst vil medføre en forøgelse af Unionens landbrugsareal med over 55 %. Betingelserne for udvidelsen bør tilpasses således, at hver enkelt medlemsland også i fremtiden sikres retten til sin egen landbrugsproduktion uafhængigt af forskellige forhold. Overgangsperioderne bør derfor være tilstrækkelig lange, og der bør fastlægges kvoter for de nye medlemslandes produktion svarende til niveauet inden tiltrædelsen, for at ligevægten på markederne ikke forrykkes. Da Finland blev medlem af Unionen, blev der fastsat en kvote for produktionen, der svarede til niveauet inden medlemskabet. Efter min mening handler det også om, at alle medlemslande behandles retfærdigt og ens.

Ephremidis
Hr. formand, jeg vil sige ligeud, at jeg er bestyrtet over den lethed og overfladiskhed - som muligvis dækker over skumle bagtanker - hvormed vi drøfter dette vældige spørgsmål. Hvad drejer det sig i virkeligheden om?
Et Fællesskab, som er en politisk dværg på den internationale scene og i sit eget område - den jugoslaviske krise er et godt eksempel - et Fællesskab med en landbrugspolitik, der vælter fra den ene krise til den anden, som hver uge, ja næsten dagligt træffer foranstaltninger til begrænsning af produktionen for at sænke priserne og idømme landmændene bøder, så de tvinges til at opgive deres arbejde og flygte ind til byerne som arbejdsløse og starte protester som den, der nu på 11. døgn finder sted i Grækenland. Hundredetusinde landmænd med tusindvis af traktorer har spærret alle hovedfærdselsårer og kræver at få et udbytte af deres arbejde, som de kan leve for. Og regeringen svarer: «Det kan ikke lade sig gøre, det er Kommissionens ordrer, det er den fælles landbrugspolitik og GATT-kravene«.
Det er dette Fællesskab, med denne landbrugspolitik, der nu kaster sig ud i et eventyr for at hjælpe og udvikle relationer til de central- og østeuropæiske lande på landbrugsområdet!
Jeg tæller ikke - og jeg er ikke i stand til at foretage dette regnestykke - hvor mange ecu det vil koste. Men som hr. Christodoulou og andre medlemmer, heriblandt hr. Rehder, også har sagt, kan jeg regne ud, hvilke forfærdelige sociale og økonomiske følgevirkninger det vil få. Fællesskabets opdyrkede areal vil blive øget med 55 % efter de nye landes optagelse. Og hvad har De tænkt Dem at gøre? Der vil blive produceret langt billigere varer, som vil oversvømme Fællesskabet, når det er Dem, der kontrollerer dem. Hvordan vil det gå? Hvordan vil De imødegå denne krise? Hvad vil der ske? Det er der ingen, der har tænkt over. Da vi drøftede spørgsmålet i Landbrugsudvalget, kom jeg til at sige, at alt dette minder mig om det gamle ordsprog om musen, der ikke havde ikke plads nok i sit hul og derfor slæbte nogle græskar hjem. Det er det, De gør. Derfor: træk Deres betænkning tilbage - lad den komme til behandling i Landbrugsudvalget igen - og kom så med en mere seriøs undersøgelse. Foreslå, hvad De vil, når blot det er realistisk og ikke vidtløftigt og heller ikke dækker over rå og beskidte interesser, som forsøger at flytte rundt på politiske, økonomiske og handelsmæssige indflydelsessfærer i de ti lande i Central- og Østeuropa.

Campos
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil til en begyndelse komplimentere hr. Rehder med den foreliggende betænkning, der gør status over virkningerne af den kommende udvidelse af Unionen for den fælles landbrugspolitik. Udvidelsen vil nødvendiggøre en gennemgribende reform af landbrugspolitikken, hvilket vi kun kan være tilfredse med.
Den fælles landbrugspolitik er i sin nuværende udformning det mest forældede, uretfærdige og arbejdsløshedsskabende instrument i Unionen. Næsten halvdelen af Unionens budget går til landbruget, og 80 % af disse budgetmidler går til 20 % privilegerede landbrugerne. I Portugal tegner 10 % af landbrugerne sig for 90 % af støtten. Ydermere finansierer den fælles landbrugspolitik hovedsagelig de produktioner, som bidrager mest til ørkendannelse og arbejdsløshed i landdistrikterne. Den største bid af kagen, 43 % af landbrugsstøttemidlerne, går til kornproduktion, som er mindst arbejdskraftintensiv, for så vidt som den hovedsagelig foregår på store brug, hvis ejere bor i byen.
I Portugal er antallet af arbejdsløse identisk med antallet af personer, som har måttet forlade landdistrikterne efter Portugals tiltrædelse af EØF. Udvidelsen bør derfor resultere i en ny solidarisk landbrugspolitik, som afskaffer privilegierne; en landbrugspolitik, som satser på kvalitet i stedet for den produktionstvang, som nedbryder folkesundheden, dyresundheden og miljøet, på jobskabelse i tilknytning til den fysiske planlægning og bekæmpelse af arbejdsløshed og ørkendannelse; en politik, der tager sigte på at knytte mennesket til jorden og naturen i stedet for at tilskynde det til at forlade landområderne. Udvidelsen af Unionen er en enestående lejlighed til radikalt at ændre en arkaisk landbrugspolitik, der hører hjemme på et museum, og gøre den til en dynamisk fremtidsorienteret politik. Jeg håber, hr. Fischler, at De har det fornødne mod til at indføre en sådan fremadrettet politik.

Virgin
Hr. formand, udvidelsen med de nye central- og østeuropæiske lande er en af Den Europæiske Unions vigtigste og måske mest stimulerende opgaver. Men også sådanne opgaver kræver omhyggelig forberedelse. Derfor er jeg meget tilfreds med den måde, hvorpå betænkningerne af Christodoulou og Rehder er blevet behandlet. De har, efter min mening, begge en positiv grundtone, men sætter også fokus på en række problemer, som man må forholde sig til.
EU vil helt uafhængigt af udvidelsen blive tvunget til at foretage ændringer i landbrugspolitikken. En statisk fortsættelse af den nuværende fælles landbrugspolitik ville være ødelæggende. Man kan f.eks. ikke låse mælkeproduktionen fast i et permanent kvotesystem. Der er al mulig grund til at opretholde retningen i landbrugspolitikken og gradvis, og jeg mener gradvis, tilpasse landbrugspriserne til verdensmarkedspriserne. De fleste økonomiske iagttagere regner desuden med, at disse priser vil stige. Ændringsforslag 2 fra PPE-Gruppen afspejler netop dette forhold.
Denne ændringsproces må påbegyndes i 1999, når GATT-forhandlingerne genoptages. Europa har efter min mening alt at vinde ved en sådan logisk fortsættelse af landbrugspolitikken. På længere sigt ville man kunne afskaffe eksportstøtten og grænsebeskyttelsen og øge kompensationen til landbrugerne for deres, af borgerne værdsatte, indsats på miljø- og dyrebeskyttelsesområdet. Ydermere ville en sådan reform lette udvidelsen. Men på samme måde som en fortsat reform af landbrugspolitikken kræver en indkøringsperiode, bør der under forhandlingerne med ansøgerlandene også fastsættes en tilsvarende indkøringsperiode og en række overgangsregler for disse lande. Hvad dette angår, tror jeg, at man overdriver udvidelsens budgetmæssige følger. Endvidere er det indlysende, at man på grund af den store forskel i BNP-niveau mellem EU-landene og ansøgerlandene må være meget forsigtig med at overføre strukturprogrammerne til de nye lande. Der er simpelthen grænser for, hvor store programmer de kan absorbere, og det samme kan være tilfældet med landbrugspolitikken.
Forslaget om at ændre målsætningen for arealgodtgørelser og andre faste godtgørelser inden for landbrugspolitikken synes jeg er godt. Det omfatter i virkeligheden for en stor del, hvad der traditionelt er et regionalpolitisk område.
Det er også værd at bemærke, at EU's foranstaltninger til fordel for Central- og Østeuropa i perioden 1990-1994 årligt har beløbet sig til ca. 8 milliarder ecu. Jeg synes, det sætter udvidelsen i et nyttigt perspektiv at sammenholde dette med, hvad Kommissionen har beregnet, at hele landbrugspolitikken kommer til at koste for alle de ti nye medlemslandes vedkommende, nemlig 9 milliarder ecu i år 2000. Jeg tror, at Europas landbrug efter udvidelsen vil kunne se fremtiden i møde med stor fortrøstning. Med de rigtige foranstaltninger vil man kunne opnå en god konkurrenceevne og et voksende verdensmarked.

Hyland
Hr. formand, først vil jeg gerne takke hr. Rehder for hans arbejde. Jeg er meget glad for at høre så mange referencer her i dag til Cork-erklæringen. Kommissæren tager sandelig initiativ til en meget praktisk holdning til landbruget og udvikling af landdistrikterne. Den fremtidige udvidelse af Den Europæiske Union, så de ti central- og østeuropæiske lande kommer med, er den mest dramatiske udvikling, som Unionen nogen sinde har overvejet eller påtaget sig. De vanskeligheder, de nuværende medlemsstater har med at nå til enighed om en fælles valuta, er for intet at regne i forhold til de mange forskellige problemer, som en kommende udvidelse mod øst indebærer; fremtiden for den fælles landbrugspolitik og revisionen af strukturfondene er kun to eksempler herpå.
Implikationerne for alle de nuværende medlemsstater for landbrugspolitikken alene er omfattende, i særdeleshed for et land som Irland. En række af de ideer, der er kommet frem, og de forslag, der er stillet i Kommissionens undersøgelse, vil have alvorlige implikationer for irske landbrugere og den irske landbrugssektor. At skabe et fællesskab af 25 lande vil med tiden føre til en forøgelse på ca. 30 % og vil have alvorlige implikationer for det årlige budget.
Det vil være katastrofalt at begå fejltagelser, ikke bare for de nuværende medlemsstater, men også for de lande, der gerne vil med. For eksempel betyder en renationalisering af den fælles landbrugspolitik for så vidt en sådan udvikling måtte blive resultatet af en forenkling af den fælles landbrugspolitik, i realiteten en nedbrydning af den, og noget sådant vil bestemt ikke være acceptabelt.
Den tredje mulighed, som Kommissionen har foreslået i forlængelse af initiativet i 1992, har positive elementer, eftersom den involverer udvikling af en integreret politik for landdistrikterne. Selv med en gradvis udvidelse og lange overgangsperioder, der vil reducere de samlede omkostninger, vil det stadig være nødvendigt at forøge budgettet. Behovet for en grundig debat og revision af EU's finansielle overslag for perioden efter 1999 er af vital betydning, og de budgetmæssige ressourcer må forøges dramatisk.

Hardstaff
Hr. formand, udvidelsen af Den Europæiske Union - ikke om, men hvorledes - er den største udfordring for Europa i det næste tiår. Det er en stor kompliment til EU, at dens resultater ved at udvikle sig fra et fællesmarked for seks lande til en union af 15 demokratiske stater er af en sådan art, at staterne i Central- og Østeuropa, efter at have vundet friheden til at vælge, har valgt at ansøge om medlemskab. Hvordan den nuværende Union reagerer herpå og tilpasser sig for at lette denne udvidelse, således at ansøgerlandene sættes i stand til at udvikle og styrke deres nyligt etablerede eller genetablerede demokratiske institutioner og økonomiske forandring, vil være den målestok, hvormed historien om dette og det næste tiår i Europa bliver målt.
Helt centralt for denne proces er reformen og tilpasningen af den fælles landbrugspolitik til at møde de kommende behov i et større Europa i det 21. århundrede. I øjeblikket sluger den fælles landbrugspolitik fortsat halvdelen af EU's budget. Dens oprindelige berettigelse, den alvorlige fødevaremangel, der fulgte efter den 2. verdenskrig, eksisterer ikke længere. Der er allerede behov for forandringer for at møde nye krav af miljømæssig og social karakter i landdistrikterne og en mere målrettet anvendelse af de enorme offentlige subsidier, så de ledes bort fra de allerede velstående landbrugere i retning af mere marginale europæiske regioner og fremstilling af de fødevarer, vi faktisk har brug for. GATT kræver også en nedbrydning af systemet med importafgifter og eksportsubsidier.
Vor kollega, hr. Rehder, har udarbejdet en glimrende betænkning, der understreger de forandringer, der er nødvendige, både for at få en fælles landbrugspolitik, der passer til et udvidet Europa i det 21. århundrede, og for at frigive summer af en størrelsesorden, der er tilstrækkelig for de regionale og sociale programmer i dette større Europa.
Jeg er ked af, at kollegerne i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter ikke har været villige til at se disse realiteter i øjnene, og at et flertal til højre har stemt for at slette væsentlige punkter i hr. Rehders betænkning. Jeg appellerer til Parlamentet om, når det stemmer i morgen, at genindsætte en henvisning til, at det føler sig forpligtet til at medvirke til passende reformer af den fælles landbrugspolitik. Disse reformer er nødvendige, selv uden en udvidelse, og er af helt vital betydning for fremtiden for vort landbrug, vort miljø og for den proces, der skal føre til etablering af en stabil, socialt samhørende Union, der spænder over hele det europæiske kontinent.

Rosado Fernandes
Hr. formand, hr. kommissær, som bekendt er det vanskeligt at spå om fremtiden. At forudsige følgerne af udvidelsen, som er en politisk realitet, vi alle ønsker, er rent faktisk vanskeligt.
Hr. Rehder har påtaget sig den meget store opgave at spå om den fælles landbrugspolitiks fremtid. Jeg havde hellere set, at han havde forsøgt at forudsige, hvilke ændringer der vil ske i landbrugspolitikken, hvad der vil ske med spekulationen i landbrugspriserne, og hvad landbrugsprodukterne vil koste os på verdensplan. Disse faktorer er nemlig betingende for den fremtidige fælles landbrugspolitik og for udvidelsens succes eller fiasko. Så meget er jeg sikker på.
Ud fra min personlige erfaring er der også noget andet, jeg er sikker på, nemlig at Portugal, et i høj grad nationaliseret samfund, som har været igennem revolution og kollektivisering, endnu ikke har formået at tilpasse sig markedsreglerne eller den fælles landbrugspolitik; endvidere er der konklusionerne af den analyse, der blev foretaget i München, vedrørende det såkaldte Østtysklands tiltrædelse i forbindelse med den tyske genforening; heri påpeges det, at der blev begået mange fejl, på trods af at de to områder talte samme sprog, og at man ikke havde forudset alle de negative følger. Alt peger således i retning af, at vi bør analysere situationen grundigt i stedet for at efterligne Aleksander Den Stores forsøg på at erobre resten af verden i en håndevending.

Van Bladel
Hr. formand, det ville have været politisk korrekt, hvis denne beretning var blevet affattet efter revisionen af Maastricht-traktaten. I modsætning til, hvad ordføreren har for øje, er der nu en risiko for, at man i hastværket får afgivet et forkert signal. Vær nu ærlig! Reformen af Unionens landbrugspolitik er først lige begyndt. Nord-Syd-forholdet er vanskeligt. De hårde slag er endnu tilbage. Inden vi går ind i en forhandlingsrunde med nye partnere, må vi efter min mening først bringe vor egen landbrugspolitik i balance. Borgerne bliver anmodet om flere midler. Det er de måske parat til at yde, hvis de europæiske landmænds tilknytning til landdistrikterne og deres rolle i udviklingen af disse er fastslået og garanteret gennem en sammenhængende og synlig landbrugspolitik.
I de nye lande er flere mennesker afhængige af landbruget, og desto større er vort ansvar for at støtte dem materielt og demokratisk, når vi har gennemført fornyelsen. Denne betænkning er begyndelsen til en strategi, men kun en meget lille begyndelse.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne sige hjertelig tak til Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og ganske særligt til ordføreren, hr. Rehder, for det omfattende arbejde og betænkningen, som er blevet forelagt os her i dag.
Jeg har fra begyndelsen sagt, at jeg er imod radikale eksperimenter, men tillige mod en simpel status quo. Jeg er fortsat af den opfattelse, at vi til stadighed skal videreudvikle den fælles landbrugspolitik for at være rustet til fremtidens udfordringer. Udfordringer er der jo virkelig nok af i den kommende tid. Jeg nævner blot: oprettelsen af den monetære union, regeringskonferencens konklusioner, det nye finansielle overslag, den kommende landbrugsretningslinje, forberedelsen af en runde med multilaterale handelsforhandlinger og sidst, men ikke mindst udvidelsen mod øst. Desuden bliver risikoen stadig større for, at forskellige landbrugsmarkeder i Den Europæiske Union trods den stigende efterspørgsel i verden efter fødevarer destabiliseres, og endelig må vi konstatere, at på den ene side reagerer offentligheden stadig mere lydhørt over for landbrugets negative indvirkninger på miljøet, men at på den anden side interessen for landbrugets miljøtjenester og tillige viljen til at betale for dem øges.
Kommissionen tog disse problemer op i sit strategipapir for landbruget til Det Europæiske Råd i Madrid. Ordføreren siger ligeledes i punkt 3-6 i beslutningsforslaget, at han støtter Kommissionens i dens bestræbelse på at videreføre reformen af den fælles landbrugspolitik på grundlag af principperne fra 1992. Men vi har også helt klart sagt, at vi skal gennemføre denne reform sektor for sektor og ikke - som hr. Fantuzzi mente - forelægge en generalreform for alle områder.
I den kommende tid skal nogle meget vigtige områder drøftes. Jeg har lovet Dem, Parlamentet, at jeg til foråret vil forelægge mine overvejelser angående videreudviklingen af mælkemarkedet. Vi har endvidere brug for - og det har jeg lovet medlemsstaterne - en reform på lang sigt af oksesektoren, og vi skal se at komme videre i spørgsmålet om olivenolie- og tobakssektoren etc. Hr. Funk gjorde med rette opmærksom på, at vi bliver nødt til at sænke godtgørelserne. Det er en forpligtelse, vi gik ind på i Uruguay-runden under GATT. Men det er ikke rigtigt, at Kommissionens politik udelukkende går ud på at sænke priserne.
Det, det for os drejer sig om, er, at vi vil betjene markeder, dvs. at vi skal skabe forudsætninger for på den bedstmulige måde at varetage vore muligheder på markedet i og uden for Den Europæiske Union. I den sammenhæng er jeg også enig i det, hr. Graefe zu Baringdorf her sagde: Der er én ting, man ikke kan opnå, nemlig i Den Europæiske Union at producere til de billigste priser og samtidig opfylde de største forpligtelser i verden med hensyn til miljøet og så ikke betale for det. Alt på én gang kan heller ikke den europæiske landmand.
I centrum af disse overvejelser og foranstaltninger skal derfor fortsat forbedringen af landbrugssektorens konkurrenceevne stå samtidig med, at der opretholdes et rimeligt indtægtsniveau i landbruget.
Det glæder mig endvidere at konstatere, at beslutningsforslaget støtter tankerne om et integreret tiltag for udviklingen af landdistrikterne herunder samtlige aspekter af livet i landdistrikterne.
Vi har brug for en bæredygtig og integreret udvikling i landdistrikterne. Den skal ifølge den opfattelse, de mere end 500 eksperter har, som står bag den såkaldte Cork-erklæring, sikres gennem en eneste politik og et systematisk områderelateret tiltag. Jeg mener, at denne Cork-erklæring tager mange problemer op, som behandles i den foreliggende betænkning, og den er en god tilskyndelse til, hvorledes fremtidige reformer skal gribes an, et integralt tiltag til løsning af en række problemer i landdistrikterne ved hjælp af et eneste program, som forvaltes på det bedstmulige niveau.
Hvad udvidelsen mod øst angår, er jeg enig i den opfattelse, der kommer til udtryk i beslutningsforslaget, at vi skal støtte den løbende omstrukturering i de central- og østeuropæiske lande både finansielt og gennem overførsel af knowhow.
Med dette mål for øje har Den Europæiske Union udviklet en omfattende strategi for perioden forud for tiltrædelsen. Dele af denne strategi er den gradvise gensidige åbning af landbrugsmarkederne inden for rammerne af Europa-aftalen, den strukturerede dialog, PHARE-programmet og hvidbogen om integrationen af de centralog østeuropæiske lande i det fælles marked.
PHARE-programmet har vist sig at være et vigtigt hjælpeinstrument til omstruktureringsprocessen i disse lande, og der er planer om at udbygge denne form for hjælp yderligere i de kommende år. Der vil imidlertid blive brug for mere støtte, og jeg er som De af den mening, at udgifterne til integrationen skal undersøges inden for rammerne af det kommende finansielle overslag.
Vi kender altså udfordringerne og er tillige klar over de dermed forbundne muligheder. Det er derfor nu på tide konkret at tage fat på disse problemer og samarbejde om at finde fornuftige løsninger på de opgaver, der ligger foran os.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (Kommissionen) (B4-1226/96).

Formanden
Spørgsmål nr. 36 af Lucio Manisco (H-0919/96):
Om: Børns situation i Irak
Den 28. oktober protesterede Carol Bellamy, direktør for UNICEF, og Katherine Bertini, direktør for FN's verdensfødevareprogram, mod de omfattende katastrofale følger for børnene og de svage i Irak af den 117. udsættelse af det humanitære program »olie i bytte for levnedsmidler og medicin«, der i sin tid blev vedtaget af FN's sikkerhedsråd. De to højststående embedsmænd oplyste, at der hver måned dør 4.500 irakiske børn under 5 år på grund af sygdomme forårsaget af underernæring og mangel på medicin, og at 2.150.000 indbyggere (hvoraf 180.000 børn og 900.000 krigsenker) lever under eksistensminimummet. Endvidere er det konstateret, at produktionen af fødevarer i Irak i år er faldet med yderligere 30 %.
Mener Kommissionen ikke, at den bør efterkomme UNICEF's appel om ekstraordinært at udbetale 10 million dollars til indkøb af medicin og mad til de irakiske børn? Mener Kommissionen ikke, den bør gå ind for, at der udbetales yderligere 19 millioner dollars til fødevarenødhjælp til den irakiske befolkning, således som der anmodes om i FN's verdensfødevareprogram.
Erkender Kommissionen, at denne skrækkelige udryddelse af uskyldige mennesker, der er i gang i Irak, rent bortset fra betragtninger af historisk og geopolitisk karakter, er de vestlige regeringers direkte og indirekte ansvar, idet de bliver ved med at acceptere nye udsættelser af ovennævnte humanitære FN-program?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, hvad angår spørgsmålet om børns situation i Irak deler Kommissionen under alle omstændigheder Europa-Parlamentets bekymring med hensyn til forværrelsen af den humanitære situation i Irak, og navnlig også med hensyn til de vanskeligheder, som den mest sårbare gruppe i vor befolkning, nemlig børnene, er udsat for. Den 25. september i år modtog Kommissionen fra Department of Humanitarian Affairs (DHA), som sikrer koordineringen af den humanitære bistand i Irak, en opfordring til et humanitært hjælpeprogram til et beløb af 31, 7 mio ecu. Kommissionen forventer i den nærmeste fremtid at vedtage en samlet plan om humanitær bistand til Irak til et beløb af 20 mio ecu. Gennem dette program vil Kommissionen de facto dække to tredjedele af det beløb, der er nævnt i opfordringen fra DHA. Denne samlede plan vil blive udført af World Food Program , UNICEF, WHO, FN's flygtningehjælp samt Den Internationale Røde Kors Komité og desuden yderligere fem europæiske NGO'er.
Siden 1991 har Kommissionen dermed ydet en betydelig humanitær støtte til den irakiske befolkning. For perioden 1991 til 1995 andrager den samlede sum til denne støtte 185, 4 mio ecu. I 1996 frem til det tidspunkt, da Tyrkiet nægtede transit af humanitære varer gennem sit territorium, og inden den irakiske hærs indmarch i det nordlige Irak den 31. august i år, androg summen af bistandsydelser allerede 9, 5 mio ecu. Derudover udgør Fællesskabets bidrag til rehabiliteringsprojekter i det nordlige Irak i tidsrummet 1994/95 8 mio ecu. Den humanitære bistand er blevet ydet både i nord og syd alt efter behov og uden bevidst skelnen. Første prioritet har leverancen af de levnedsmidler og medikamenter, som særlig var bestemt til børn under fem år, altså småbørnsmad, og til gravide kvinder, enker og gamle haft.
For øvrigt kan jeg på Kommissionens vegne med tilfredshed konstatere, at der i går mellem den irakiske regering og De Forenede Nationer kom en aftale i stand om indledningen af salg af olie i overensstemmelse med det, der står i resolution nr. 986 fra FN's Sikkerhedsråd. Det giver håb om, at gennemførelsen af princippet »olie i bytte for levnedsmidler og medicin« hurtigt og effektivt vil bidrage til en forbedring af den irakiske befolknings humanitære situation.

Manisco
Da vi ikke er vant til at få hurtige svar - og ofte får vi slet ikke nogen svar på overtrædelser af menneskerettighederne og grusomheder af alle mulige slags, når de er begået af Amerikas Forenede Stater - så er vi virkelig lettede over den udtalelse, som vi lige har hørt. Men vi kan ikke lade være med at notere os, at Parlamentet har fået den meget sent og post facto, dvs. samme dag som der er blevet drejet op for hanerne igen for en begrænset produktion af olie fra Irak i bytte for mad og medicin. Lad os håbe, at beslutningen af De Forenede Nationers sikkerhedsråd og hr. Boutros Ghali vil bære den ønskede frugt inden for de nærmeste måneder. Lad os håbe, at ingen nye faktorer eller geopolitiske overvejelser vil spille ind, som kan bruges som påskud til at stoppe for denne meget lille humanitære bistand.
Vi har hørt mange tal fra kommissæren, og vi vil bare gerne vide, hvorfor de penge, Europa har stillet til rådighed, ikke indtil nu har givet de ønskede resultater. Kendsgerningerne står tilbage og vil for altid veje på vor samvittighed, nemlig at 4500 irakiske børn er døde hver måned på grund af vor manglende handling, sådan som UNICEF har bevidnet. Mere end 300000 børn er blevet myrdet i fem år af fejlernæring, sygdomme, mangel på antibiotika og anden medicin på grund af De Forenede Nationers sanktioner.
Den kendsgerning står tilbage, at Kommissionen i alt for lang tid har tolereret dette mord på uskyldige, og at vi alle er skyldige.

Fischler
Først vil jeg endnu en gang gøre opmærksom på en ting: De kan naturligvis sige, at hjælpen kommer sent, men jeg mener, det er vigtigt, at den kommer, og jeg har jo også opregnet en række hjælpeforanstaltninger, som allerede i årevis er blevet ydet til gunst for Irak, nemlig allerede siden 1991, for de blev jo allerede indledt efter Golf-krigen. Dengang blev der bevilget over 100 mio ecu alene til Irak og stillet til rådighed.
Kommissionen agter naturligvis ikke - blot fordi denne afgørelse faldt i går - at ændre sin politik. Vi vil også fortsat yde den hjælp, vi har givet tilsagn om, og derfor ikke ændre noget her. Jeg er enig med Dem i, at vi for tiden vel blot kan håbe, at disse forenede foranstaltninger vil få den effekt, vi alle forventer. Jeg vil imidlertid også gerne gøre det klart, at det, Den Europæiske Union yder, udgør størsteparten i forhold til det, der ydes fra anden side. Vi bør derfor ikke altid kun slå os selvkritisk for brystet og sige, vi burde gøre endnu mere, men absolut også gå ind i en sammenligning med andre og spørge, hvor hjælpen fra de andre bliver af.

Formanden
Spørgsmål nr. 37 Gerardo Galeote Quecedo (H-1027/96):
Om: Cuba
Vil Kommissionen gøre rede for den fælles holdning vedrørende Cuba, som på mødet den 25. november 1996 blev enstemmigt vedtaget af Rådet (almindelige anliggender) på grundlag af artikel J.2 i traktaten om Den Europæiske Union?

Fischler
Det ærede medlem ønsker i sit spørgsmål en redegørelse fra Kommissionen for den fælles holdning vedrørende Cuba. Nu vil jeg gerne gøre det klart, at Kommissionen gør den fælles holdning til sin egen, og den fælles holdning ligger på linje med Den Europæiske Unions tidligere stillingtagen som f.eks. de af Det Europæiske Råd i Madrid og Firenze formulerede erklæringer, og den viderefører den også.
Den fælles holdning tillader en kurs midt imellem årvågenhed med hensyn til menneskerettigheder og fremme af den proces, der skal modernisere økonomi og samfund. Jeg vil endvidere gøre opmærksom på, at den fælles holdning er et særdeles nyttigt instrument, fordi områderne for vort samarbejde og måden, hvorpå vore forbindelser med Cuba skal foregå, deri er opført detaljeret og systematisk. Således nævnes deri i enkeltheder de forudsætninger, under hvilke en intensivering af samarbejdet med Cuba ville være mulig. Denne klarhed i fremstillingen turde være en fordel både for Den Europæiske Union og for Cuba selv. Set under ét har den fælles holdning det fortrin, at den bekræfter den specifikke karakter af den politiske linje, Europa følger over for Cuba, og at den navnlig gør opmærksom på, at EU siger nej til at hidføre ændringer på Cuba gennem økonomiske repressalier og udøvelse af pres på befolkningen.

Galeote Quecedo
Hr. kommissær, jeg takker for Deres svar og det glæder mig at se, at Kommissionen er enig i Rådets fælles holdning, der, som De siger, har sammenhæng med udviklingen af de begivenheder, der har fundet sted mellem Det Europæiske Råd i Madrid og Det Europæiske Råd i Firenze.
Man må betænke, at Kommissionen i denne periode gennem næstformand Marín på stedet har konstateret, at det cubanske styre ikke er til at rokke, og at han følgelig har givet afkald på at forelægge forslaget til mandat.
Og når Unionen nu tilbyder forhandlinger - hvis man slår ind på reformvejen for at sikre respekten for menneskerettighederne og indlede en overgang til demokrati - vækker Den Europæiske Union forhåbninger, hvilket den cubanske befolkning givet vil værdsætte.
Men tillad mig, hr. kommissær, ligeledes at sige tak for Deres bemærkning om den særlige karakter af den fælles holdning vedrørende Cuba, fordi Europa-Parlamentet og særlig min gruppe i dette har modsat sig den politik med embargo, som føres af USA, konkret i Helms-Burton-loven. Og som konsekvens af denne forespørgsel og Deres svar er det klart, at jeg spørger Dem, hvilke konkrete handlinger Kommissionen påtænker for at udvikle de retningslinjer, der er indeholdt i denne fælles holdning, og konkret, hvorledes Kommissionen påtænker at sikre, at gennemførelsen af bistanden kommer til at foregå gennem ikke-statslige organisationer, der ikke er bundet til styret, således som det er bestemt i den fælles holdning.

Fischler
Ærede medlem, den fælles holdning er jo ret beset entydigt den kontinuitet, vi vil have, og den bygger netop også på Det Europæiske Råds erklæringer fra Firenze og Madrid. Også afvisningen af økonomiske repressalier bekræftes jo umisforståeligt i denne fælles holdning. Men kontinuiteten er for så vidt ikke lineær, som der i den fælles holdning indtrængende opfordres til en forbedring af menneskerettighedssituationen og større politisk frihed. Dette bedømmelseskriterium trækkes ekstra frem med hensyn til den måde, vi forholder os på. Naturligvis drejer det sig om at sørge for, at de penge, vi betaler, også rent faktisk kommer derhen, hvor de skal. Hjælpen bringes så at sige udelukkende af europæiske NGO'er til bestemmelsesstedet, og disse NGO'er skal påse, at varerne når deres mål.
Hvad angår den humanitære bistand, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at de af Kommissionen og de cubanske myndigheder aftalte terms of reference kræver, at NGO forbliver ejer af varerne, indtil de udleveres til den endelige modtager, og derfor også bevarer kontrollen med dem. På denne måde vil vi sikre, at det hele fungerer, som det skal.

Kerr
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse af den meget fair måde, hvorpå De leder spørgetiden. Jeg forstår, at det bliver Deres sidste, og jeg er ked af, at De går. Jeg håber naturligvis ikke, at De vil trække det fra mit ene minut!
Jeg accepterer kommissærens svar på spørgsmålet om den fælles holdning om Cuba, men jeg håber, at vi ikke bliver så optaget af spørgsmålet om menneskerettigheder, at vi glemmer det væsentlige i vor holdning til Cuba, nemlig at modsætte os Helms-Burton-loven og De Forenede Staters forsøg på at udøve afpresning over for Cubas og hele verdens befolkning på grund af særlige ideologiske holdninger i USA.
Jeg vil gerne sige, at efter at have besøgt Cuba og Amerika ved adskillige lejligheder mener jeg, at menneskerettighederne i Cuba ofte har det bedre end i USA, i særdeleshed retten til gratis lægehjælp, undervisning og et system, der forsøger at beskytte folk. Faktisk er børnedødeligheden i Cuba lavere end i det indre af Washington. Det er de menneskerettigheder, som Cubas folk ønsker at bevare, og selv om vi naturligvis forventer og respekterer demokrati, så er den bredere opfattelse af menneskerettighederne noget, som Parlamentet kan tilslutte sig, og jeg ved, at kommissæren også tilslutter sig den.

Fischler
Ærede medlem, vi ser faktisk sådan på det, som De siger. Naturligvis må den foreslåede fremgangsmåde eller strategi, når det gælder ydelse af bistand til Cuba, ikke medføre, at menneskerettighederne ikke kræves overholdt. På den anden side må den heller ikke medføre, at den berørte befolkning, som i forvejen lider under, at menneskerettighederne ikke overholdes i fuldt omfang, så heller ikke får den hjælp, den har så hårdt brug for. Netop her har vi brug for en passende balance. Jeg er under alle omstændigheder overbevist om, at den strategi, der er udarbejdet til dette formål sammen med Rådet, absolut vil vise sig at have en sådan effekt.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, jeg er enig i, at man må nå frem til en vis ligevægt, men det glæder mig, at Kommissionen finder, at der ikke kan tales om individuel værdighed uden frihed for hver enkelt mand og kvinde til at vælge, at man ikke kan påtvinge hverken den enkelte eller befolkninger en fremtid uden at regne med dem, og at ingen generation naturligvis kan forpligte de fremtidige generationer. Demokratiet består netop i at give borgerne mulighed for at afgøre deres kollektive fremtid gennem ytringsfriheden, regelmæssigt afholdte valg, undgåelse af persondyrkelse og nedkæmpelse af politiske dogmer. Og dette er den lære, der fremgår af den fælles holdning, der ganske klart sammenkæder ethvert fremskridt i forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Cuba med en nøje overholdelse af respekten for menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder samt en forbedring af disse.

Fischler
Ærede medlem, De har helt ret i, at dette sikkert er nødvendigt og at det egentlig er et af grundprincipperne, når vi plejer sådanne forbindelser med andre stater, og jeg støtter Dem i, at disse grundprincipper som menneskeværdighed, ytringsfrihed og demokratiets grundlæggende rettigheder skal gælde. Men vi skal også gøre os klart, og i den henseende bliver vi nødt til at være uhyre realistiske, at vi ikke kan gennemtvinge alt dette via spørgsmålet om at yde eller ikke yde en sådan bistand. Vi kan opfordre dertil, vi kan kræve det, men ikke i hvert enkelt tilfælde automatisk gennemtvinge det. Det er virkeligheden, som vi også kender den fra mange andre situationer.

Formanden
Spørgsmål nr. 38 af Freddy Blak (H-0960/96):
Om: Mishandling af dyr under transport
Kan Kommissionen oplyse, hvordan den konkret agter at skride ind over for medlemslande, som krænker vedtagne bestemmelser om transport af dyr til slagtning? Disse krænkelser er veldokumenterede af blandt andet tysk og italiensk tv.

Fischler
Hr. formand, ærede medlem, det er på grundlag af subsidiariteten og traktaten først og fremmest medlemsstaterne, som har kompetencen til og ansvaret for, at direktivet om dyretransport omsættes i medlemsstaterne samt for at de, der transporterer dyr, rent faktisk overholder bestemmelserne. Kommissionens opgave er at undersøge, om alle medlemsstater omsætter fællesskabsbestemmelserne til national ret og om de også udfører disse overvågnings- og kontrolopgaver. Med henblik herpå kan Kommissionen på stedet lade inspektører kontrollere, hvorledes direktivet anvendes i praksis, ved hjælp af stikprøver.
I juli 1995 vedtog Rådet en ændring af direktivet om dyretransport, hvorved de betingelser, under hvilke en dyretransport må finde sted, blev forbedret væsentligt med henblik på at beskytte dyrene. For fremtidig at kunne kontrollere overholdelsen af direktivet mere effektivt lovede Rådet ved den lejlighed Kommissionen 12 ekstra inspektører. Men jeg må desværre meddele Dem, at Kommissionen til dato ikke har fået en eneste af disse lovede stillinger. Med virkning pr. 1.1.1997 træder nu disse nye bestemmelser, der blev vedtaget i juli 1995, i kraft, og de skulle jo som sagt medføre en forbedring. Men jeg bliver desværre også nødt til at sige til Dem, at Kommissionen uden disse ekstra inspektører vanskeligt vil kunne kontrollere, om alle medlemsstater virkelig effektivt kontrollerer og anvender direktiverne i praksis og dermed om de nye betingelser også overholdes.
Hvad angår nogle udsendelser i tysk tv om dyretransporter ud af Unionen til tredjelande, kan jeg over for Dem bekræfte, at Kommissionen ikke kun er informeret om dem, men også har henvendt sig til de pågældende medlemsstaters myndigheder for at få yderligere oplysninger om disse hændelser for at kunne sætte en stopper for dem. Det er for øvrigt den fremgangsmåde, vi i sådanne tilfælde altid er nødt til at følge. Hvis Kommissionen enten gennem egne undersøgelser eller på grundlag af tilstrækkelig dokumenterede klager får kendskab til, at myndighederne i en medlemsstat ikke omsætter et direktiv, som den skal, eller ikke sørger for, at det anvendes i praksis, rettes der i første omgang henvendelse til den pågældende medlemsstat. Hvis myndighederne så ikke træffer de nødvendige foranstaltninger til at undgå en gentagelse af de pågældende overtrædelser, vil Kommissionen normalt indbringe sagen for Domstolen i henhold til artikel 169.
Forundersøgelser, som kunne føre til en sådan sag ved Den Europæiske Domstol, indledtes f.eks. for nylig i sagen om transport af heste fra Østeuropa til Italien. Også her vil jeg gerne klart sige, at vore midler til i praksis at gennemtvinge, at fællesskabsretten overholdes, er meget begrænsede, for bortset fra at indbringe en sag om krænkelse af traktaten for Domstolen har vi for øjeblikket ikke noget andet instrument til rådighed.
Hvad angår overholdelsen af direktivet om dyretransport, når det drejer sig om transport til tredjelande, er Kommissionen i gang med at undersøge, i hvilken form eksportrestitutioner for levende kvæg kan knyttes til overholdelsen af direktivet om dyretransport også i forbindelse med transport uden for Den Europæiske Union. Her skal vi navnlig løse endnu et kontrolproblem, men jeg tror på, at et forslag herom inden længe vil blive vedtaget af Kommissionen.

Blak
Tak hr. kommissær for Deres svar. Der var mange gode aspekter i svaret, men omvendt synes jeg, De er en anelse defensiv. De har jo fået prædikatet den bedste kommissær, den mest handlingsfulde person, og derfor er Deres svar for svagt og for defensivt. De lande, der ikke overholder bestemmelserne, bør stilles for Domstolen og dømmes! Sørg for, at de lande får frakendt restitutionstilskud og støtte fra EU. Vi kan ikke acceptere dette! Det er noget, borgerne virkelig føler sig berørt af, og som harmer dem. De synes, det er fuldstændig tåbeligt at have et Fællesskab, hvori man kan acceptere noget sådant. Hr. Fischler, jeg ved, De kan! Jeg ved, hvor dygtig De er! Statuer et eksempel og sørg for, at vi ikke længere skal opleve den form for utilstedelighed. Og hvis landene ikke overholder det, så bør de stilles for Domstolen. Sådan bør det være. Vis os, at De er i stand til at få dette sat igennem, og jeg vil give Dem et kraftigt bifald, når De har effektueret det!

Fischler
Ærede medlem, for at vi ikke skal misforstå hinanden: Jeg kan indbringe en medlemsstat for Domstolen, nemlig Den Europæiske Domstol, dersom den ikke opfylder sine forpligtelser. Men at en enkelt vognmand, der f.eks. gør noget forkert, straffes eller stilles for en medlemsstats domstol, er udelukkende medlemsstaternes ansvar. Jeg kan ikke gribe ind i deres kompetence. Jeg kan kun endnu en gang understrege det, jeg forklarede Dem før: Dersom man ikke giver mig andre instrumenter i hænde til at gribe ind over for sådanne overtrædelser end den normale procedure ved overtrædelse af traktaten, kan jeg kun anvende dette ene. Ellers må man give mig andre midler i hænde.

Spiers
Jeg er helt enig med kommissæren i, at det er beklageligt, at Kommissionen ikke har fået de ekstra inspektører, den har brug for. Men formentlig er en måde at komme uden om det på at tillade ansvarlige NGO'er at føre tilsyn med, om medlemsstaterne håndhæver reglerne.
Dette blev rejst i sidste måned i spørgetiden af fru Bonino, og så vidt jeg erindrer, sagde fru Bonino, at medlemsstaterne selv kunne delegere myndigheden ud til NGO'er, men at Kommissionen ikke ville kræve, at de skulle gøre det. Hvis Kommissionen ser på påstande, der er fremsat i fjernsynsprogrammer, kan den lige så godt se på alle påstande om overtrædelse af reglerne, som NGO'er, der virker i medlemsstaterne, har fremsat. Hvis man ikke kan få de ekstra veterinærinspektører - og der er masser af mennesker rundt omkring i Europa, der er villige til selv at foretage inspektionen, herunder meget ansvarlige organer - så bør Kommissionen kræve, at medlemsstaterne tager hensyn til disse inspektioner.

Fischler
Hr. formand, ærede medlem, den tanke, De her fremsætter, er ikke helt ny for mig. Jeg går principielt ind for, hvis det er juridisk muligt, at sætte denne mulighed ind og gøre brug af den. Vi er dog i første omgang nødt til at få den juridiske side af sagen belyst, for det går jo ikke an, at en NGO så at sige illegalt må skaffe sig adgang for på stedet at kunne foretage en sådan kontrol. Vi skal være i stand til at udstyre en sådan NGO eller en repræsentant med en fuldmagt, for vi kan jo ikke gå ind for, at en sådan person muligvis oven i købet bliver straffet for, at han går ind for dyrebeskyttelse. Dette spørgsmål skal belyses juridisk. Når vi har en løsning på det, går jeg stærkt ind for, at vi også benytter denne udvej. Men jeg tror på den anden side ikke, at vi helt kan klare os uden professionelle kontrollører. Jeg fastholder derfor min anmodning om, at vi får de kontrollører, vi har fået tilsagn om, eller i det mindste nogle af dem - måske kan vi dele med NGO.

Formanden
Spørgsmål nr. 39 af Marie-Paule Kestelijn-Sierens (H-0949/96):
Om: Antidumping
Kommissionen overvejer at indføre antidumpingforanstaltninger i form af højere told i forbindelse med indførsel af billigt fodtøj fra Kina, Indonesien og Thailand.
Disse foranstaltninger vil få alvorlige følger både for europæiske importører og distributører af billigt fodtøj og for forbrugerne.
Bortset fra meget presserende situationer fører Kommissionen samråd med medlemsstaterne, før der gennemføres foreløbige beskyttelsesforanstaltninger.
Har Kommissionen allerede officielt truffet beslutning i denne sag? Mener den, at der er tale om dumping af fodtøj fra Kina, Indonesien og Thailand? Virker indførslen af billigt fodtøj fra de pågældende lande skadelig for Fællesskabet, så der er behov for antidumpingforanstaltninger? Har Kommissionen allerede ført samråd med medlemsstaterne i denne sag?

Gradin
I øjeblikket er to antidumpingsager om fodtøj under behandling af Kommissionen. Den ene drejer sig om fodtøj med læder- og plasticoverdele, der stammer fra Den Kinesiske Folkerepublik, Indonesien og Thailand. Den anden drejer sig om visse former for fodtøj med overdele af stof fra Den Kinesiske Folkerepublik og Indonesien. Medlemsstaterne er blevet spurgt til råds om Kommissionens afgørelser under mødet i det rådgivende udvalg for antidumping den 17. september 1996. Disse afgørelser er på nuværende tidspunkt fortrolige. Med hensyn til sagen om overdele af stof, forventes en afgørelse inden årets udgang. I sagen om læder- og plasticoverdele pågår undersøgelsen stadig, og man forventer ikke en afgørelse før om nogen tid.
I overensstemmelse med bestemmelserne i den grundlæggende antidumpingforordning vil Kommissionen kun benytte midlertidige foranstaltninger, hvor man konstaterer, at import er blevet dumpet på Fællesskabets marked, og hvor denne dumping har forårsaget væsentlig skade for den pågældende fællesskabsindustri. Herudover må der træffes en positiv afgørelse om, at Fællesskabets interesser kræver en intervention. Når man tager fat på spørgsmålet om, hvorvidt foranstaltninger er i Fællesskabets interesse, kan Kommissionen ikke begrænse sig til mulige virkninger af foranstaltninger på visse interessegrupper eller én enkelt medlemsstat. Den må basere sin vurdering på alle de forskellige interesser under ét og på et grundlag, der dækker hele Fællesskabet, i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 21 i den grundlæggende antidumpingforordning.

Kestlijn-Sierens
Jeg takker kommissæren for hendes svar. Det indeholder en del nye ting, som jeg endnu ikke havde set i Kommissionens svar på det skriftlige spørgsmål fra min kollega Maij-Weggen, nemlig at der anvendes to anti-dumpingprocedurer. Jeg ville gerne have hørt fra kommissæren, hvornår undersøgelsen egentlig er begyndt, fordi der også er en tidsfrist for proceduren. Den må højst tage et år, eller under særlige omstændigheder 15 måneder. Jeg vil derfor gerne vide, hvornår er denne procedure sat i gang, så jeg kan regne ud, hvornår den eventuelt skal være færdig.
Jeg vil også gerne stille et andet spørgsmål. Har Kommissionen allerede afvejet de interesser, som findes hos de forskellige grupper eller de forskellige mennesker, der bliver berørt, nemlig forbrugerne, importørerne og producenterne? De har sagt, at der er ført forhandlinger med de forskellige medlemslande. Jeg har hørt, at syv medlemslande allerede har udtalt sig negativt i denne sag, og at kun de sydlige medlemslande skulle have godtaget denne foranstaltning. Men lande som Nederlandene og Belgien har heller ikke selv en skotøjsindustri, og de har således ikke nogen fordel af en beskyttelse af denne industri.

Gradin
Denne sag blev startet den 22. februar 1995. Som jeg har sagt, er der foregået rådslagninger i det rådgivende udvalg for antidumping. Desværre er resultaterne på nuværende tidspunkt fortrolige. Som jeg også har sagt, gælder det vedrørende sagen med overdele af stof, at afgørelsen forventes inden udgangen af dette år. Men i det andet tilfælde vil det vare længere at finde ud af, om Fællesskabets industri er blevet ramt eller ej.

Billingham
Jeg vil gerne komplimentere spørgeren. Det er et yderst passende spørgsmål. Det er ét, der vedrører min valgkreds, Northamptonshire, og i særdeleshed Blaby, hvor vi har et stort antal skotøjsproducenter.
Jeg vil gerne udvide debatten. Jeg vil gerne vide, om Kommissionen glæder sig over den holdning, som tre større sportstilbehørsselskaber i Europa har indtaget - Adidas, Reebok og Nike - der nu sikrer, at der betales rimelige lønninger de steder, hvorfra de importerer deres fodtøj. Det er da en etisk holdning, som vi gerne vil se kopieret af andre importvirksomheder, for det er på denne måde, at man kan undgå nogle af de mest uheldige virkninger af de antidumpingforanstaltninger, som vi nu har fået forelagt.

Gradin
Jeg kan forstå, at det ærede medlem er bekymret for sin egen valgkreds. Men samtidig må vi være meget forsigtige, når vi ser på, om disse tilfælde virkelig involverer dumping. Jeg håber derfor, at det vil være i både udenrigshandelens og vor egen europæiske arbejdsstyrkes interesse.

Smith
Tak for deres svar, fru kommissær. Jeg er interesseret i dette kriterium om, at der skal ske væsentlig skade på industrien i Den Europæiske Union. Jeg vil gerne have Dem til at sige lidt mere om dette. Hvis jeg formoder, at De anvender dette kriterium for at kunne fastslå, enten at en industri er blevet alvorligt skadet, måske via fabrikslukninger, eller ved at folk bliver arbejdsløse, er det så ikke lidt sent at sige, at der er sket væsentlig skade, når folk har mistet deres arbejde og alle fabrikkerne er lukket.
Hvor stor vægt lægger De på de beskæftigedes behov og interesser i disse situationer?

Gradin
Som jeg sagde i mit svar, må vi anlægge et bredt perspektiv. Vi kan ikke kun se på én medlemsstat eller én gruppe, der kunne være interesseret i denne sag, vi må se på det under ét, når det gælder et spørgsmål om dumping. Hvis vi virkelig skal leve op til vore idealer om frihandel med lande i hele verden, så må vi være fair, når vi ser på disse spørgsmål. Vi må se både på, hvad der er af interesse for arbejdstagerne i Den Europæiske Union, og samtidig på situationen i de lande, vi handler med.

Formanden
Spørgsmål nr. 40 af Rui Vieira (H-0822/96):
Om: Korruption
Forskellige ansvarlige instanser, navnlig med tilknytning til retsvæsenet, advarer samstemmende mod den alvorlige korruption, som verden er ramt af sammen med andre frygtelige svøber, såsom narkotika, terrorisme, gangstervirksomhed, handel med børn og kvinder og andre mafiaprægede former for virksomhed, som heller ikke Det Europæiske Fællesskab er sluppet for, og opfordrer regeringerne til at skabe et stærkere internationalt samarbejde, der kan reagere mere effektivt, intelligent og også langt hurtigere.
Da det drejer sig om et vanskeligt, komplekst og transnationalt problem af stadig mere kræftlignende karakter, bør der foretages en undersøgelse af de årsager, der ligger til grund for det, såvel i det nære som i det fjernere miljø. EU bør sammen med såvel medlemsstaterne som lande fra andre verdensdele iværksætte en grundig undersøgelse med henblik på at finde en hensigtsmæssig løsning, som, måske kun på lang sigt, kan udrydde dette problem.
Hvornår agter Kommissionen at iværksætte en sådan undersøgelse og træffe foranstaltninger mod korruptionen og derved styrke sin troværdighed i offentligheden?

Gradin
Hr. formand, Kommissionen er udmærket klar over, at der er behov for foranstaltninger mod korruption inden for såvel Europa-Kommissionen som på unionsplan. Der er også behov for foranstaltninger på globalt plan. Kommissionen har allerede foretaget en hel del for at skabe større åbenhed og gennemskuelighed, bl.a. i form af regler for offentlige indkøb og støtteforanstaltninger for tredjelande.
Kommissionen gjorde i sit svar på Europa-Parlamentets beslutning af 15. december 1995 om korruption i detaljer rede for, hvilke foranstaltninger der allerede var blevet truffet. Herudover er der inden for rammerne af søjle 3 iværksat et arbejde med henblik på at kriminalisere korruption af tjenestemænd i EU-institutionerne og medlemsstaterne. Vi har også hjulpet med til at udarbejde udkast til en konvention om retshjælp.
Desuden følger Kommissionen det arbejde, der finder sted inden for OECD og Europarådet om disse spørgsmål. Begge organisationer har taget konkrete initiativer til bekæmpelse af forskellige former for korruption. Vi deltager også i WTO's arbejde for at skabe større gennemskuelighed og åbenhed i forbindelse med offentlige indkøb. Vi gennemgår i øjeblikket vore aktiviteter på dette område for at undersøge, hvordan vi kan effektivisere korruptionsbekæmpelsen. Arbejdet hermed resulterer muligvis i en meddelelse til Rådet og Parlamentet i løbet af foråret.
Der findes allerede nu et udførligt materiale om korruption såvel i som uden for Den Europæiske Union. Kommissionen er derfor ikke overbevist om, at endnu en undersøgelse er den bedste måde at anvende Kommissionens ressourcer på.

Vieira
Mange tak for Deres svar, fru kommissær, som jeg dog ikke finder tilstrækkelig konkrete, for så vidt som jeg gerne så et effektivt samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaterne, navnlig om fastlæggelsen af Kommissionens og de enkelte medlemsstaters rolle i forbindelse med forskellige foranstaltninger og aktioner.
Problemet griber om sig, det er et problem, som ikke blot er fælles for Den Europæiske Union, det er et tværnationalt problem, og efter min mening ville der være god mening i et politisk samarbejde med andre stater, for så vidt som korruptionen antager forskellige former og blive mere og mere udbredt i hele Europa.
Dette aspekt af det internationale samarbejde bør, ligesom på de andre områder, der rækker ud over medlemsstaternes og Unionens territorium, håndteres på en sådan måde, at vi får, om ikke håndgribelige resultater, så dog begyndelsen til en løsning, da det vil tilføre Kommissionens indsats et noget mere positivt perspektiv og give os borgere lidt mere tillid til fællesskabsinstitutionerne.

Gradin
Undskyld, ærede medlem, men jeg synes faktisk, at mit svar var konkret! Der er tale om et ægte samarbejde mellem både Kommissionen, Parlamentet og medlemsstaterne. Det er, hvad der er tale om, når vi udarbejder en konvention for sammen at kriminalisere korruption - såvel blandt EU-tjenestemænd som i medlemsstaterne.
Desuden sagde jeg, at vi samarbejder intensivt med såvel OECD som WTO om at tilvejebringe internationale regler på dette område for at få bugt med den korruption, som jo også trives på det globale plan.

Formanden
Spørgsmål nr. 41 af Bernd Posselt (H-0922/96):
Om: Asylpolitik
Ifølge EUROSTAT vokser Tysklands andel af asylansøgningerne i Den Europæiske Union fortsat; hertil kommer en uforholdsmæssig stor strøm af krigs- og borgerkrigsflygtninge. Hvilke forslag har Kommissionen til at sikre en mere rimelig fordeling af byrderne mellem EU-medlemsstaterne?

Gradin
Hr. formand, det er rigtigt, at Tyskland i de sidste ti år har behandlet ca. halvdelen af det totale antal asylansøgninger i Den Europæiske Union. I visse år har tallet faktisk været endnu højere. I 1992, f.eks., tog Tyskland imod ca. 60 % af samtlige asylansøgere i EU. Det svarede til 438.191 ansøgninger. Siden da er det totale antal asylansøgere faldet betydeligt. I 1994 ansøgte 127.210 personer om asyl i Tyskland. Det svarede til 41, 5 % af alle ansøgere i Den Europæiske Union. Tallet steg noget i 1995, hvor Tyskland tegnede sig for ca. 47 % af det samlede antal asylansøgninger. I absolutte tal har Tyskland uden sammenligning taget imod flest asylansøgere. Tyskland har påtaget sig en stor byrde, ikke mindst når det gælder flygtninge fra krigen i Bosnien. Ser man på antallet af asylansøgere i forhold til bruttonationalproduktet eller befolkningens størrelse, har også flere andre lande ydet en rosværdig indsats. Jeg tænker bl.a på Østrig og Sverige.
Med hensyn til fordelingen af byrderne ved at tage sig af asylansøgere skal jeg erindre om, at Rådet har indgået to aftaler vedrørende dette spørgsmål. Den ene er en resolution fra september 1995 om byrdefordelingen i forbindelse med modtagelse og midlertidigt ophold. Den anden er en beslutning fra november 1995 om en varslings- og beredskabsprocedure. Medlemsstaterne har allerede i dag mulighed for at tilbyde midlertidig beskyttelse, hvis der opstår en masseflugtssituation. Dette sker da også. Ordningerne er imidlertid forskellige fra land til land. Jeg har derfor iværksat en drøftelse i Rådet om nødvendigheden af mere ensartede regler for midlertidig beskyttelse.
På det uformelle rådsmøde i september fremlagde jeg et arbejdsdokument med en række konkrete spørgsmål. Jeg ønsker bl.a. at drøfte, hvordan vore ordninger adskiller sig fra hinanden i forbindelse med, hvilke rettigheder og pligter der skal gælde i forbindelse med midlertidig opholdstilladelse. I forlængelse af dette initiativ agter jeg at følge drøftelserne op under det nederlandske formandskab ved at forelægge et forslag til en fælles aktion på området.

Posselt
Mange tak, fru kommissær, for dette meget præcise svar og tillige for, at De skelnede mellem asylansøgere og borgerkrigsflygtninge, som jo i Tyskland skal lægges til de af Dem nævnte tal. Mit spørgsmål går på to ting: For det første, regner De med, at der inden for en overskuelig fremtid kommer et formelt initiativ til at vedtage og fastsætte bestemmelser om dette i Rådet?
For det andet vil jeg gerne spørge Dem, om De ser Dem i stand til inden for en overskuelig fremtid at forelægge Parlamentet papirer, hvoraf det fremgår, hvorledes asylansøgernes retsstilling og materielle stilling er ordnet i de enkelte medlemsstater og hvori forskellene er begrundet.

Gradin
Med hensyn til midlertidig opholdstilladelse findes der i det arbejdsdokument, som jeg forelagde Rådet, en oversigt over situationen i alle femten medlemslande. Desuden er vi under drøftelser, som jeg har for nylig har haft med det nederlandske formandskab, blevet enige om i løbet af foråret at fremlægge et forslag til en joint action på dette område.

Formanden
Spørgsmål nr. 42 af Jonas Sjöstedt (H-0935/96):
Om: Europols register over eftersøgte personer
På baggrund af forslaget til gennemførelsesbestemmelser til artikel 10, stk. 1, i Europol-konventionen bedes Kommissionen oplyse følgende:
Mener Kommissionen, at man i Europols register over eftersøgte personer skal kunne registrere andre end personer, der er mistænkt eller dømt for kriminelle handlinger? Mener Kommissionen, at det kan være tilladt at registrere oplysninger som race, seksuel tilbøjelighed, medlemskab af politiske organisationer eller trossamfund i dette register?

Gradin
Hr. formand, Europol-konventionen blev undertegnet i juli 1995 og skal nu ratificeres i samtlige medlemsstaters parlamenter, inden den kan træde i kraft. Udgangspunktet for oplysningsbeskyttelsen i Europol-konventionen er Europarådets konvention af 1981 om databehandling af personoplysninger og den ledsagende henstilling om registrering af personoplysninger i politiregistre. Europolkonventionen giver imidlertid en langt mere vidtgående beskyttelse af enkeltpersoners integritet og retssikkerhed. Den drejer sig eksempelvis om, hvordan rettelser skal foretages, hvordan og hvornår visse personoplysninger skal slettes, på hvilke betingelser en person kan få at vide, om en registrering har fundet sted osv. Det bestemmes også i konventionen, at der skal oprettes en fælles kontrolmyndighed for at sikre, at Europol anvender sine databaser som tilsigtet.
Det er rigtigt, at Europol, når konventionen er blevet ratificeret, skal kunne lagre information om enkeltpersoner, som hverken er dømt eller mistænkt for en forbrydelse. Årsagen til dette er, at det i praksis for det meste er umuligt på forhånd at afgøre, hvilken rolle en person, som optræder i efterforskningen af en forbrydelse, spiller. Først når efterforskningen er færdig, kan man med sikkerhed fastslå, om der er tale om en informant, et vidne, en passiv medhjælper eller en aktiv forbryder. Det er særlig vanskeligt i forbindelse med narkotikakriminalitet og menneskehandel. Det er snarere reglen end undtagelsen, at personer, som vi først troede var vidner eller informanter, viser sig i virkeligheden at have deltaget i den forbrydelse, der efterforskes.
Kommissionen er derfor enig med medlemsstaterne i, at personer, som ikke har begået forbrydelser, også må kunne registreres i Europols databaser. Med hensyn til hvilken form for oplysninger, der skal kunne lagres, indeholder konventionen en række beskyttelsesmekanismer. Det er en betingelse for at registrere sådanne oplysninger, at dette er strengt nødvendigt, og at de supplerer andre oplysninger. Desuden er det udtrykkelig forbudt at foretage undersøgelser i databaserne udelukkende på grundlag af denne form for oplysninger.
Kommissionen er også på dette punkt enige med medlemsstaterne i, at følsomme personoplysninger må kunne registreres, således at man på den måde kan bistå de nationale retsmyndigheder i deres arbejde. Kommissionen hilser det velkomment, at Europol-konventionen også i disse henseender er blevet udformet således, at den går længere end de regler om beskyttelse af menneskers integritet og retssikkerhed, der findes i Europarådets konvention.

Sjöstedt
Jeg takker kommissæren for svaret, men jeg er ikke enig i, at retssikkerheden er tilfredsstillende. Min opfattelse bygger på dette dokument med forslag til gennemførelsesbestemmelser til Europolkonventionens artikel 10, stk. 1. Heri er begrundelsen for, hvad der må registreres og om hvem, meget dårligt defineret. Ifølge dokumentet kan man eksempelvis registrere folks politiske overbevisning, selvom de ikke er mistænkt for en forbrydelse.
Desuden er den vejledning, som skal benyttes, til reglerne om, hvordan registreringen skal foregå, hemmelig - man kan ikke få den at se. De nationale parlamenter får i det hele taget en meget ringe demokratisk kontrol med disse store registre, som vil kunne indeholde meget følsomme oplysninger om personer, der, som nævnt, ikke er mistænkt for at have begået en forbrydelse. Derfor mener jeg, at dette bør offentliggøres og gøres til genstand for en åben debat i medlemslandene, inden der træffes afgørelse om så vidtgående muligheder for at registrere EU-borgerne.

Titley
Det fremgår stadig ikke klart af kommissærens svar, præcis hvilke juridiske klagemuligheder, en borger har, hvis oplysningerne om den pågældende fejlagtigt bliver anbragt i et register under Europol. Hun har talt om, at et udvalg skulle overvåge denne konvention, men hun har ikke sagt, hvilke juridiske beføjelser, et sådant udvalg har. Hvad sker der, hvis mit navn fejlagtigt bliver nævnt, og jeg bliver arresteret for en forbrydelse, jeg ikke har begået? Hvem skal jeg appellere til, eller hvor får jeg erstatning fra?

Gradin
Hvis det ærede medlem ved en fejltagelse kommer i registret, skal han henvende sig til den nationale kontrolmyndighed, som skal oprettes for at sikre, at Europol anvender sin databaser som tilsigtet.

Posselt
Fru kommissær, der er en risiko for, at denne debat om registret til en vis grad lejrer sig oven på Europol som hastesag i den offentlige debat. Jeg vil gerne spørge Dem, hvorledes det går med den proces at få Europol ratificeret og hvorledes tidsplanen er for omsider at få Europol til at fungere. Det er således ikke kun debatten om registret, der er vigtig, men tidsplanen for Europol som helhed.

Gradin
Tak for det spørgsmål. Jeg er bekymret over, at ratificeringen af Europol-konventionen går så langsomt. Derfor blev der ført en intensiv drøftelse om spørgsmålet på sidste samling af indenrigs- og justitsministrene. Udvalgsformanden henstillede til samtlige medlemslande, at de ratificerede konvention i løbet af 1997, for intet land har endnu ratificeret den.

Formanden
Spørgsmål nr. 43 af Maj Theorin (H-1000/96):
Om: Kriminalitetsbekæmpelse i EU
Sveriges justitsminister har udtalt, at kampen mod den internationale kriminalitet kan effektiviseres betydeligt, uden at man behøver at ændre EU-traktaten. Kommissionen mener derimod, at kriminalitetsbekæmpelsen bedst kan gennemføres med en større grad af overstatlighed gennem fjernelse af medlemsstaternes vetoret.
Mener Kommissionen ikke, at Sveriges initiativ til et flerårigt arbejdsprogram for kriminalitetsbekæmpelse og til inddragelse af et nyt arbejdsområde, det kriminalitetsforebyggende arbejde, er klare eksempler på, at disse spørgsmål effektivt kan løses via et mellemstatsligt samarbejde mellem frie stater?
Mener Kommissionen ikke, at Sverige har ret i sin modstand mod overstatlighedsprincippet, når man ser på Sveriges bidrag til EU's handlingsprogram på narkotikabekæmpelsesområdet, der nu på svensk initiativ indeholder en passus om, at legalisering af narkotika er i strid med EU's narkotikapolitik?

Gradin
Hr. formand, efter Kommissionens opfattelse er der behov for en gennemgribende revision af samarbejdet om retlige og indre anliggender. Det er især nødvendigt væsentligt at forbedre samarbejdet om bekæmpelse af den internationale organiserede kriminalitet. Alle undersøgelser viser, at EU-borgerne betragter kriminalitetsbekæmpelse som en absolut prioritet. Hvad EU gør på dette vigtige område må derfor være så effektivt som muligt. Det må også være underlagt demokratisk kontrol og have en form, som giver borgerne en tilfredsstillende retsbeskyttelse. Det er ikke tilfældet i dag, og Kommissionen har derfor til den igangværende regeringskonference fremsat en række forslag, som tager sigte på at forbedre samarbejdet på disse punkter.
Kommissionens idé om at indføre flerårige arbejdsprogrammer har betydet, at et praktisk samarbejde nu kan komme i gang på en række forskellige områder. Hensigten med disse programmer er at gøre det muligt at knytte budgetgennemførelsen tættere sammen med de politiske prioriteringer på søjle 3-området. Som eksempel kan jeg nævne, at indenrigs- og justitsministrene på deres samling i Bruxelles for fjorten dage siden besluttede at styrke medlemsstaternes juridiske samarbejde vedrørende seksuel udnyttelse af børn. Det er meget opmuntrende. Her kan og bør EU spille en vigtig rolle. Samtidig enedes ministrene om et flerårigt program ved navn STOP, hvilket indebærer, at man kan komme i gang med en konkret erfaringsudveksling.
Det ærede parlamentsmedlem henviser til Sveriges konstruktive initiativ til et kriminalitetsforebyggende samarbejde og spørger, hvad Kommissionen mener om værdien af et mellemstatsligt samarbejde mellem frie stater. Jeg hilser Sveriges bestræbelser for at sætte de kriminalitetsforebyggende spørgsmål på EU's dagsorden varmt velkommen. Det initiativ, som den svenske justitsminister har taget, er meget værdifuldt. Samtidig beklager jeg, at ingen af de retligt bindende aftaler, som man har indgået inden for rammerne af det mellemstatslige samarbejde, er trådt i kraft endnu. Sandheden er, at ikke en eneste af de konventioner, som Rådet er enedes om, er blevet ratificeret. Det kan ikke være det ærede medlem ubekendt, at nogle af de indgåede aftaler er over fem år gamle. Kommissionen forstår ikke, hvordan man kan betegne denne arbejdsform som effektiv.

Theorin
Jeg takker kommissæren for svaret. Det er nødvendigt at bekæmpe den stadig stigende internationale kriminalitet i Europa. Det er vi helt enige om. Men vi ser tydeligvis forskelligt på, hvordan det skal ske.
Den afgørelse, som man nu har truffet om et Europol, som betyder en øget informationsudveksling mellem de europæiske lande, er et vigtigt mellemstatsligt skridt i kriminalitetsbekæmpelsen. Dette samarbejde bør, når det er trådt i kraft, underkastes en evaluering, og viser denne, at oplysningssamarbejdet er utilstrækkeligt, kan et næste skridt være gennemførelsen af fælles operative foranstaltninger på mellemstatsligt plan, sådan som det for øvrigt er sket mellem det svenske og det danske politi. Men der er et langt skridt fra et sådant mellemstatsligt samarbejde til oprettelsen af en fælles politistyrke i Europa, et europæisk FBI, som bl.a. indebærer, at udenlandske politifolk kan foretage aktioner i et andet land - noget, som er helt utænkeligt i svensk lovgivning. Jeg gad vide, kommissær Gradin, hvor langt Kommissionen er villig til at gå i sit forslag om operativ politivirksomhed på europæisk plan.

Gradin
Jeg er, efter at have læst dagens nyheder, meget taknemlig for den udtalelse fra et møde mellem forbundskansler Kohl og præsident Chirac, ifølge hvilken de begge vil sætte samarbejde på politi- og retsområdet højt på den politiske dagsorden. Vi skal ikke have noget europæisk FBI, men et intensiveret samarbejde, som overvejende bliver en aktivitet under søjle 1. Det tror jeg er nødvendigt, hvis vi skal klare den udfordring, som vi står over for.

Formanden
Spørgsmål nr. 44 af Luciano Vecchi (H-0878/96):
Om: Nye generelle vilkår vedrørende medfinansiering for de ikke-statslige udviklingsorganisationer
I mange år har Den Europæiske Unions samarbejde med de ikke-statslige udviklingsorganisationer været en af hjørnestenene i Europas internationale samarbejdspolitik.
Bl.a. har medfinansiering af de ikke-statslige organisationers udviklingsaktioner antaget en voksende kvalitativ og kvantitativ betydning.
Imidlertid har den voksende arbejdsbyrde skabt voksende problemer med hensyn til tidsfristen for behandlingen af projekterne og overvågningen af disses forvaltning.
Kommissionen bedes oplyse, hvilke organisatoriske foranstaltninger den agter at træffe for bedre at imødegå de voksende behov.
Endvidere bedes den oplyse, hvor langt man er kommet med udarbejdelsen af nye generelle medfinansieringsvilkår og eventuelt forsøg med nye arbejdsmetoder.

Pinheiro
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen har i første omgang truffet en række interne organisatoriske foranstaltninger for at fremme og forbedre forvaltningen af budgettet for medfinansieringen af de ikke-statslige organisationers udviklingsaktioner.
En af disse foranstaltninger, nemlig styrkelsen af den enhed, der sammen med nogle hjælpende mellemled forvalter budgettet for medfinansieringen af de ikke-statslige organisationers udviklingsaktioner, har allerede haft sin virkning her i år. Dette giver sig dels udtryk i, at samtlige disponible midler vil blive anvendt i år til medfinansiering for de ikke-statslige udviklingsorganisationer og dels i, at man vil kunne indhente forsinkelsen i opfølgningen af de finansierede projekter.
Desuden har Kommissionen lige ladet igangsætte en organisatorisk revision, der vil blive foretaget af et eksternt kontor, og den har foretaget en analyse af de eksisterende forvaltningsprocedurer og forslagene til forbedring af disse, således at man kan blive bedre til at imødegå en voksende arbejdsbyrde.
En plan til revision af de generelle medfinansieringsvilkår er ved at blive behandlet i Kommissionens regi. I den forbindelse er der planer om en grundlæggende drøftelse i 1997 om en styrkelse af forbindelserne mellem de ikkestatslige organisationer og Kommissionen og af deres rolle inden for medfinansieringsområdet.

Vecchi
Deres svar, hr. kommissær, beroliger mig delvis, fordi det viser, at der dog gøres noget, og at der løber en overvejelsesproces, men på den anden side må jeg sige, at Deres svar ikke er meget anderledes end dem, Deres forgængere har givet i løbet af de sidste syv år. I tidens løb er linjen for samfinansiering af de ikke-statslige organisationer vel blevet forøget, særlig takket være Europa-Parlamentets støtte, og i dag er den næsten 100 gange større end i 1976. Der har mange gange været tale om personaleproblemer, altså ikke kvalitetsproblemer - alle, vi har set arbejde i enheden for »samfinansiering« er fremragende tjenestemænd - men problemer af kvantitativ karakter, idet der kun er få tjenestemænd, og hver enkelt af disse skal behandle hundreder af projekter hvert år. Det er efter min opfattelse et problem, der vedrører procedurerne, som er blevet fastsat i sin tid, hvor der var tale om få projekter og i det hele taget få ressourcer, men som i de seneste år er vokset som følge af finanskontrollen. Yderligere finder jeg, at der er et problem med vanskeligheder ved overvågningen og den konkrete opfølgning af projekterne og deres indvirkning på forholdene.
Jeg finder det nu, selvom jeg ved, at den almindelige opfattelse vedrørende samfinansieringen af ikke-statslige organisationer er positiv, dog nødvendigt - og her stiller jeg et tillægsspørgsmål - at forstå, i hvilken retning man tænker sig at gå med hensyn til de nye samfinansieringsbetingelser, eller konkret: Finder Kommissionen, at man kan gå i retning af vedtagelse af rammeaftaler i det mindste med en del af de ikke-statslige organisationer, og i det mindste for så vidt angår en del af ressourcerne, således at man kan gøre det muligt at indgå aftaler med visse ikke-statslige organisationer om støtte over flere år og til flere projekter?

Pinheiro
Hr. formand, det er ganske rigtigt, at vi takket være Europa-Parlamentets støtte har haft held til mere end at fordoble de disponible bevillinger til medfinansiering af de ikke-statslige organisationers udviklingsaktioner. Jeg bør sige, at jeg sidste år i forbindelse med et spørgsmål, der blev stillet mig her i Parlamentet, udtrykte mine bekymringer med hensyn til personalespørgsmålet. Heldigvis kan jeg i år fortælle Dem, at vi ikke blot har opbrugt alle de bevillinger, der var til vor rådighed, men vi har også indhentet en vis forsinkelse, og vi har forbedret opfølgningen af de medfinansierede projekter betragteligt.
Men vi er ikke tilfredse med dette, og derfor er vi nu gået i gang med to parallelle foranstaltninger. Dels eksterne revisioner, der skal hjælpe os til at blive bedre til at fastslå, hvad der fra et mekanisk synspunkt kunne gøres bedre andetsteds, med henblik på at frigøre energi til opfølgningen og lad os sige den pædagogiske drøftelse med NGO'erne.
Og dels har vi indledt en meget tilbundsgående drøftelse med de ikke-statslige organisationers forbindelsesudvalg om praktiske og pragmatiske måder at øge vor gensidige, dvs. både Kommissionens og de ikke-statslige organisationers, effektivitet på.
Blandt de forskellige muligheder, der er ved at blive undersøgt, kunne jeg sige, at man bør søge at nå frem til samstemmighed om programkontrakter, især med de NGO'er, der har arbejdet sammen med Kommissionen i årtier, og som har bevist deres forvaltningsevne og evne til at udøve budgetkontrol med hensyn til de bevillinger, der er til rådighed.
Det er, hvad jeg i øjeblikket kan sige i den anledning, men jeg forsikrer Dem om, at vi til næste år vil have mange spørgsmål at drøfte i den henseende.

Formanden
Da følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 45 af Gary Titley (H-0954/96):
Om: Forslag til frihandelsaftale EU-Sydafrika
Kan Kommissionen oplyse, hvilke fremskridt der er gjort hen imod en frihandelsaftale mellem EU og Sydafrika? spørgsmål nr. 46 af Alex Smith (H-1007/96):
Om: Handel med Sydafrika
Hvad er Kommissionens vurdering af de potentielle økonomiske omkostninger for Sydafrika ved en udelukkelse af de landbrugsvarer, der i øjeblikket er omfattet af Fællesskabets mandat, sammenlignet med fuld liberalisering af handelen med disse varer?
Vil Kommissionen være rede til at forelægge yderligere forslag for Rådet vedrørende en revision af disse lister, hvis de viser sig at være en væsentlig hindring for, at forhandlingerne kan bringes til en vellykket afslutning?spørgsmål nr. 47 af Angela Billingham (H-1019/96):
Om: Tredjelandes stilling under forhandlingerne om en frihandelsaftale mellem EU og Sydafrika
Kan Kommissionen på baggrund af de væsentlige følger for den internationale handel, toldindtægter og grænsekontrol for landene i Southern African Development Community (det sydlige Afrikas udviklingsfællesskab), oplyse, hvilken status de ud over den eksisterende høring som AVS-medlemsstater vil få tilkendt under de videre forhandlinger om Fællesskabets forslag om et frihandelsområde mellem EU og Sydafrika?spørgsmål nr. 48 af ShaunSpiers (H-1020/96):
Om: Økonomisk indvirkning af forslag om frihandelsaftale mellem EF og Sydafrika
Hvilken økonomisk indvirkning forventer Kommissionen Fællesskabets forslag om en frihandelsaftale mellem EU og Sydafrika vil få for de øvrige lande i Southern African Development Community (det sydlige Afrikas udviklingsfællesskab), især Botswana, Lesotho, Namibia og Swaziland?spørgsmål nr. 49 af Patrick Cox (H-1021/96):
Om: Bestemmelser i forslaget til frihandelsaftale mellem EU og Sydafrika
Vil Kommissionen foreslå særlige bestemmelser i frihandelsaftalen mellem EU og Sydafrika for at sikre, at landene i Southern African Development Community (det sydlige Afrikas udviklingsfællesskab), især Botswana, Lesotho, Namibia og Swaziland, ikke lider reelle økonomiske tab som følge af aftalens gennemførelse?og spørgsmål nr. 50 af Ria Oomen-Ruijten (H-1022/96):
Om: Kompensation til SACU-lande efter forslag om frihandelsaftale mellem EU og Sydafrika
I hvilket omfang har Kommissionen overvejet at træffe kompenserende foranstaltninger til fordel for landene i det sydlige Afrikas toldunion (SACU), især Botswana, Lesotho, Namibia og Swaziland, for tabte toldindtægter og udgifter til grænsekontrol som følge af Fællesskabets forslag til frihandelsaftale mellem EU og Sydafrika?
Pinheiro
Den 22. marts 1996 vedtog Rådet den pakke af direktiver, som gør det muligt for Kommissionen at indlede forhandlinger med Sydafrika om handel og samarbejde. Siden da har Kommissionen og dens sydafrikanske partnere mødtes adskillige gange. Kommissionen forelagde sit forhandlingsoplæg og modificerede det på anmodning af sine sydafrikanske modparter.
Samtidig har Kommissionen forberedt det nødvendige tekniske grundlag, der vil muliggøre, at fremtidige forhandlinger kan gå glat.
Med hensyn til Sydafrika er det i øjeblikket i gang med at udarbejde sit eget forhandlingsoplæg, der bør være klar i løbet af de kommende uger. Så snart dette mandat bliver overgivet til Kommissionen, vil de formelle forhandlinger mellem de to parter blive genoptaget.
Til trods for nogle begrænsninger inden for landbrugsområdet giver Rådets direktiver et godt udgangspunkt for drøftelser om samhandel. Det er ikke Kommissionens hensigt at vurdere hypotetiske økonomiske omkostninger for Sydafrika eller at vende tilbage til Rådet, før de reelle forhandlinger begynder.
Under disse forhandlinger kan Kommissionen om nødvendigt vende tilbage til Rådet og bede om yderligere direktiver for at kunne afslutte en aftale, der tilgodeser begge parters forhåbninger og interesser.
Med hensyn til den videre virkning af den foreslåede aftale, erkender Kommissionen, at Sydafrikas naboers og AVS-landenes interesser har krav på særlige hensyn. Kommissionen vil bestræbe sig på at holde sig i nøje kontakt med disse parter i forhandlingernes løb.
På deres anmodning giver Kommissionen teknisk og finansiel bistand til Botswana, Lesotho, Namibia og Swaziland (BLNS-landene) for at vurdere de sandsynlige virkninger på deres økonomier af den foreslåede aftale med Sydafrika og for at forberede henstillinger til de to parter i forhandlingerne med hensyn til projekter, der er særlig følsomme for BLNS-landene, som muligvis vil blive udelukket fra frihandelsaftalen. Studier af disse spørgsmål er undervejs og vil blive afsluttet tidligt næste år.
Forhandlingerne om en aftale om handel og samarbejde mellem Den Europæiske Union og Sydafrika foregår mellem disse lande og ikke mellem Den Europæiske Union og det sydlige Afrika. Der er ingen hensigt om at bruge denne aftale som en model, der skal påtvinges de andre lande i regionen.
Den Europæiske Unions samarbejde med Sydafrikas naboer foregår allerede i henhold til bestemmelserne i Lomé-konventionen. De eventuelle følger for BLNS-landene af en aftale med Sydafrika bør drøftes og om nødvendigt behandles inden for rammerne af denne konvention. Men såkaldte kompensatoriske foranstaltninger for tab af toldindtægter bliver ikke overvejet af Kommissionen.
Jeg vil blot tilføje, at ved det møde, jeg selv havde for nylig med vicepræsident Thabo Mbeki i Bruxelles, enedes vi om, at vi med tiden ville udvide grundlaget for vore drøftelser, sådan at vi også medtog muligheden for at tage hensyn til flere af bekymringerne hos nabolandene angående den mulige ligevægt for handelen med Sydafrika gennem investering og andre komplementære aspekter.
Jeg må sige, at der på dette stadium ikke er plads til pessimisme. Der er nogle opmuntrende tegn, men jeg må alligevel erkende, at drøftelserne er komplicerede, og jeg vil ikke på nogen måde udelukke, at vi på et vist tidspunkt bliver nødt til at gå tilbage til grundlaget og se, om de politiske mål, vi selv har fastsat - dvs. at hjælpe det nye Sydafrika med at få bedre adgang til det europæiske marked og at forbedre handelen med Europa - ikke bliver tabt af syne i detaljerne af for mange af de drøftelser, der angår de forskellige sektorer. Ikke desto mindre er dette, hvad jeg på nuværende tidspunkt kan fortælle Parlamentet.

Titley
Jeg takker kommissæren for hans udførlige svar og i særdeleshed for hans improviserede bemærkninger til sidst. Jeg vil gerne spørge ham, om han på nuværende tidspunkt har nogen fornemmelse af, hvad præcis der foregår med hensyn til forhandlingerne om mandatet fra Sydafrikas side? Og om han kan kommentere rygter om, at europæiske multinationale selskaber med base i Sydafrika, der har været beskyttet af deres ordning for industrien, søger at begrænse omfanget af den industrielle frihandel inden for rammerne af denne aftale?

Pinheiro
Med hensyn til, hvor vi står i øjeblikket, har Sydafrika altid været meget optaget af sine naboer. Fra begyndelsen har de sagt, at de ikke ønsker at være et velstående land midt i fattigdommen. De ønsker at tage hensyn til deres naboers betænkeligheder og bekymringer for deres udvikling. Som De ved, underskrev SADClandene for to til tre måneder siden en aftale om et frihandelsområde, der skal træde i kraft om otte år. Det må vi ikke ignorere. Det er en realitet, og det må der tages hensyn til, når vi forhandler med Sydafrika. Sydafrikas oplæg er på en eller anden måde blevet forsinket, og det har været vanskeligt at få det på bordet. Men efter hvad jeg hørte for nogle få uger siden, får vi måske oplægget i december og vil så være i stand til at starte en vurdering af det sammen med vore sydafrikanske partnere i begyndelsen af januar.
Med hensyn til den protektionisme, der fandtes i visse industrier i Sydafrika i apartheid-tiden, så er det helt klart, at man ikke vil acceptere nogen protektionistiske foranstaltninger til trods for, at der i mange tilfælde vil være en vis asymmetri. Men én ting er sikker. Små nye industrier, der kæmper for at klare sig både i Sydafrika og i nabolandene, må beskyttes. Ellers vil de ikke kunne klare den pludselige konkurrence udefra.
På dette stadium ser de største vanskeligheder ud til at komme inden for landbrugsområdet, hvor Den Europæiske Union har søgt mange undtagelser, og hvor nogle af de produkter, som der er søgt udelukkelse for, er af stor interesse for vore sydafrikanske partnere. Men i øjeblikket venter vi på begyndelsen, det sydafrikanske oplæg, og som i enhver anden forhandling bliver vi så nødt til at mødes på midten. Jeg er ret overbevist om, at vi med støtte fra Europa-Parlamentet vil være i stand til til sidst at få en aftale, der er god for begge parter.

Smith
Jeg takker kommissæren for hans optimisme. Jeg har også med interesse noteret mig, at han i sit oprindelige svar brugte en eufemisme. Hans sagde »vanskeligheder inden for landbruget«, når han mente »udelukkede produkter«. For ca. en halv time siden, hr. kommissær, sad De dér ligesom jeg og hørte på vor kollega, fru Gradin, som talte om Den Europæiske Unions frihandelsidealer. Er det ikke temmelig hyklerisk af os at foregribe en forhandlingsrunde med en liste over udelukkede produkter? Hvad er det for et signal at sende til andre lande? Skal de gøre det samme? Er sandheden ikke, at Rådet har pålagt Kommissionen kun at søge frihandel, når det passer Den Europæiske Union?

Pinheiro
Rådet må se på Den Europæiske Unions interesser, så det prøver at opnå mest muligt ved hver aftale. Det er min opgave at forsøge at vise, at gode forbindelser til verden udenom, i dette tilfælde Sydafrika og SADC, er af betydning for Europa. Undertiden taler vi, som om dette kun sker for de pågældende landes skyld, men det er ikke tilfældet. Hvis der dukker nye områder op i det tredje årtusind, så vil det efter min mening være i Sydafrika og muligvis i Vestafrika. Så det er i vor egen interesse at have gode forbindelser med disse lande - selv om man ser bort fra vort historiske ansvar osv. Da jeg har siddet ni år på den anden side af bordet, ved jeg, at mandatet altid er meget strengt. Måske vil nogle af Dem erindre det mandat, min tidligere kollega, hr. Andriessen, havde, da han gik til Uruguay-runden. På et vist tidspunkt fortalte han Rådet, at han hellere ville gå med sin søns meget stramme jakke end tage det mandat, han havde fået, med til drøftelserne - han havde ingen manøvremuligheder. I sidste instans søgte man en vis fleksibilitet; der fandt nogle drøftelser sted, og jeg tror, at det samme kommer til gælde Sydafrika.
Jeg må gentage, at når vi foreslår en frihandelsaftale med Sydafrika, er det vigtigste mål at hjælpe det nye Sydafrika og hele regionen. Det var den væsentligste grund til, at vi stillede forslag om det, og vi bør ikke tabe dette hovedmål af syne. På hvert stadium af forhandlingerne må vi vurdere, om det, vi foreslår, er rimeligt, men det vil også afhænge af reaktionen fra vore sydafrikanske partnere. På dette tidspunkt tror jeg, at forhandlerne på begge sider nærer stor tillid til hinanden. Der er ikke nogen skjult dagsorden. Vi vil få en meget åben og gennemskuelig diskussion, og det vil være en model for en europæisk, ja global, forhandling om en handelsaftale. Jeg håber oprigtigt, at den kommer i stand så hurtigt som muligt, for vi mister chancer.

Billingham
Først og fremmest vil jeg gerne takke kommissæren for hans meget grundige og åbenhjertige svar. I september besøgte jeg Sydafrika sammen med et antal medlemmer, der er til stede her til aften, og for to uger siden havde jeg mulighed for at mødes med vicepræsidenten i London. Budskabet fra begge disse møder var, at man var yderst bekymret, bekymret for, at medmindre vi, Den Europæiske Union, er positivt indstillede over for den sydafrikanske økonomis allerede skrøbelige tilstand, vil ugunstige rammer om handelen skade den enormt.
Det er på denne baggrund, hr. kommissær, at jeg stiller mine spørgsmål, for jeg hører, at Den Europæiske Unions hovedforhandler med Sydafrika snart skal forlade sin post. Jeg spørger Dem, om dette giver grund til bekymring, og jeg kan forsikre Dem om, at disse forhandlinger må fortsættes og afsluttes på en yderst positiv og konstruktiv måde, faktisk, med Deres egne ord - og jeg skrev dem ned - «en aftale, der opfylder begge parters forhåbninger og interesser« og en aftale, der afspejler den opfattelse, at Sydafrika bestemt fortjener særlig hensyntagen i denne sag.

Pinheiro
Jeg kunne ikke være mere enig, og med hensyn til hovedforhandleren, så lad mig forsikre Dem, at han vil blive erstattet af en passende person. Som jeg allerede har sagt, vil jeg selv holde mig i nær kontakt med hensyn til forhandlingerne, ikke bare med mine egne, men med hr. Erwin og vicepræsident Mbeki. Det er vi blevet enige om for at forsøge at fjerne misforståelser, at prøve at smøre maskinen her og der. Så jeg håber, at der ikke bliver nogen afbrydelse. Jeg er sikker på, at det bliver der ikke, selv om Steffen Smidt flytter til et andet generaldirektorat.

Spiers
Jeg føler mig beroliget af kommissærens tone, og i særdeleshed af hans anerkendelse af problemets komplekse natur og af, at de to mål, at få en frihandelsaftale og at hjælpe landene i det sydlige Afrika, måske vil vise sig uforenelige. Kommissæren vil forstå, at en finansiel undersøgelse fra Kommissionen af virkningen af frihandelsområdet på Botswana, Lesotho, Namibia og Swaziland viser, at disse lande vil tabe, hvis de holder sig uden for en frihandelsaftale, og ligeledes hvis der bliver indgået en frihandelsaftale, som de ikke har del i. De vil tabe i begge tilfælde.
Derfor er jeg ikke rigtig glad for hans svar om, at Kommissionen ikke vil overveje kompensation for tab af toldindtægter, hvis frihandelsaftalen bliver til noget. Jeg vil gerne vide, om han anerkender konklusionerne fra Kommissionens finansielle undersøgelse, og hvis han gør det, om Kommissionen så ikke vil genoverveje kompensation til disse lande.

Pinheiro
Lad mig sige det på denne måde: Revisionen af SACU, der har været til overvejelse og er på vej, har vist, at toldindtægter er noget, der ikke kan danne basis for BLNS-landenes budget i fremtiden. Så der er allerede grund til bekymring her, med eller uden frihandelsområder.
Hvad vi altid har sagt tidligere er, at vi ikke kan gøre noget, der bliver betragtet som kompensation som sådan. Hvad vi kan og bør gøre, fordi vi har gjort det andre steder, er at forsøge at hjælpe disse lande i de såkaldte overgangsperioder med foranstaltninger, der modsvarer en dramatisk ændring i kilderne til indkomst fra told eller andre mere normale, traditionelle og udviklede måder at få indtægter på.
Det har vi gjort i mange andre lande. Vi gør det i UEMOA-landene i Vestafrika med det system, Pari, der er stillet forslag om, og derfor er der ingen som helst grund til, at vi ikke skal overveje det. Men det er noget, der vil vise sig ved forhandlingernes afslutning. Hvis vi kommer til den konklusion, at disse lande vil blive alvorligt ramt, så er vi naturligvis parate til at overveje disse foranstaltninger. Vi vil på ingen måde opfylde vort mandat, hvis vi ved afslutningen af forhandlingerne kommer til den konklusion, at det vil være skadeligt for nabolandene, for der står klart i mandatet, at det skal gavne Sydafrika og hele området. Så i den forbindelse vil jeg ikke udelukke nogen foranstaltning, men jeg vil gerne se på dem først, før vi går ind i egentlige drøftelser af de forskellige sektorer og produkter.

Cox
Helt ærligt mener jeg i forbindelse med dette emne, at kommissæren i det mindste i princippet har angivet en retning for sit svar. Jeg tror ikke, at jeg vil presse ham yderligere i dette spørgsmål. Jeg vil simpelt hen understrege det pågældende problem: Det vil sige, at det, man er ivrig efter, er at sikre, at de mindre stater i det sydlige Afrika bliver udpeget i tilfælde, hvor der er økonomiske omkostninger, og at man tager særlig fat på de således udpegede omkostninger i en endelig aftale.

Pinheiro
Jeg tror, at jeg stort set har besvaret Deres spørgsmål, men da der er endnu et spørgsmål om dette problem, vil jeg vente med mine kommentarer til efter sidste spørgsmål.

Pex
Også jeg vil takke kommissæren for hans svar. Jeg vil dog for tredje gang spørge om kompensationen, for kommissæren har egentlig sagt, at naboernes interesse fortjener særlig opmærksomhed. Han vil fastslå de indirekte følger og yder speciel hjælp til at kunne fastslå denne. Så synes det logisk, at der også betales erstatning, hvis der er en skade, og at der altså ydes kompensation. Det er en meget vanskelig sag. Det fremgår også af kommissærens svar på de forskellige spørgsmål, og det fører mig frem til mit sidste spørgsmål. Er det ikke meget klogere, når man vil hjælpe Sydafrika og naboerne, at udvide frihandelsaftalen med Sydafrika til en South African Customs Union?

Pinheiro
Nuvel, De har rejst det helt afgørende spørgsmål, for så vidt som vi forsøger at opbygge et frihandelsområde sammen med Sydafrika; Sydafrika forsøger at opbygge et frihandelsområde med sine nabolande; så trekanten implicerer rent logisk, at vi på en eller anden måde må have at gøre med et frihandelsområde i denne region.
Jeg er enig i Deres holdning, for det ville være tåbeligt af os ikke at tage hensyn til udviklingen i regionen. Så vor aftale med Sydafrika, hvordan den så ellers til sidst kommer til at se ud, må have en paragraf om den videre udvikling af aftalen selv for at tage hensyn til tættere integration i regionen.
En af de ting, som jeg og vicepræsident Mbeki blev enige om, var, at en sådan bestemmelse må medtages, såvel som en bestemmelse om forbehold, der vil tage højde for den mulighed, at toget løber af sporet. Mit navn betyder på portugisisk Gud, men det er bare et navn, det er ikke en evne, så vi kan ikke nøjagtigt forudsige, hvad der vil ske, og vi må sikre, at vi har mulighed for at få tingene tilbage på sporet, hvis de ikke går som vi ønsker.
I den forbindelse vil jeg gerne forsikre Dem om, at det er en af de ting, vi er optagede af. Det er en af de tekniske vanskeligheder, men vi er opmærksomme på dem, og vi bliver nødt til at tage hensyn til dem ved den endelige aftale, som vi indgår med Sydafrika.
Hr. formand, min sidste kommentar er at bede Dem om at opretholde presset i denne sag.

Formanden
Spørgsmål nr. 54 af Arlene McCarthy (H-0912/96):
Om: Lokale og regionale beskæftigelsesaftaler
I betragtning af at både den britiske premierminister John Major og den britiske arbejdsminister Gillian Shephard har skrevet til henholdsvis Santer, formand for Kommissionen, og Flynn, medlem af Kommissionen, for at gøre opmærksom på deres uvilje mod at gennemføre Kommissionens initiativ for lokale og regionale beskæftigelsesaftaler på trods af, at Det Forenede Kongerige gik ind på beskæftigelsesstrategien på topmøderne i Essen, Madrid og Firenze, ønskes det oplyst, hvilke skridt Kommissionen agter at tage med henblik på at overtale Det Forenede Kongerige til at iværksætte et handlingsprogram. Vil Kommissionen, ifald Det Forenede Kongerige vælger initiativet fra, tilbagebetale de omregnede strukturfondsmidler til den britiske regering pro rata? Betyder dette, at Det Forenede Kongerige på topmødet i Dublin vil være den eneste medlemsstat, som ikke har forsøgsprogrammer i forbindelse med lokale og regionale beskæftigelsesaftaler?

Flynn
Kommissionen har haft drøftelser med medlemsstaterne angående arten og sammensætningen af de territoriale beskæftigelsesaftaler og de måder, hvorpå de kan støttes på europæisk plan.
Det Forenede Kongeriges regering har givet udtryk for visse forbehold mod at fremme sådanne aftaler, men ikke desto mindre mener den, at Det Forenede Kongeriges erfaring vil være værdifuld for de andre medlemsstater, og den er interesseret i at dele disse erfaringer, i særdeleshed på europæisk plan.
I forlængelse af topmødet i Dublin vil Kommissionen holde sig i kontakt med alle medlemsstaterne om deres planer for valg af projekter, der kan indgå i det europæiske netværk til udveksling af erfaringer. Jeg håber, at disse kontakter vil føre til enighed med Det Forenede Kongerige om nytten af dette netværk, og at Det Forenede Kongerige faktisk vil deltage i det.
Spørgsmålet om tilbageholdelse af beløb fra strukturfondene, som udspringer af anvendelsen af den årlige deflator, hvis nogle medlemsstater vælger ikke at deltage, er ikke aktuelt. De yderligere ressourcer, der fremkommer ved indeksering, er ikke betingede af gennemførelsen af aftalerne; de bliver fordelt af overvågningsudvalgene til foranstaltninger i de nuværende programmer.

McCarthy
Hr. kommissær, jeg tror, De har besvaret mit spørgsmål. Problemet er, at der er en mulighed for at vælge at stå udenfor, og som De sagde i Deres brev, er det helt forudsigeligt, at Det Forenede Kongerige har forbehold. Faktisk er jeg sikker på, at De kan forstå, at den nuværende regering bruger mere tid på at flytte rundt på dækstolene på Titanic end på at finde på nye beskæftigelsesinitiativer.
Jeg vil gerne citere fra et brev, som Gillian Shephard skrev til Dem, hvori hun siger: «Vi ønsker ikke at følge den vej, som Kommissionen har foreslået.« Det fremgår helt klart af dette brev, at Det Forenede Kongeriges regering ikke ønsker, at arbejdsmarkedets parter eller spørgsmål om samarbejde på arbejdsmarkedet skal medtages.
Hr. kommissær, hvad er værdien af en territorial aftale uden arbejdsmarkedets parter, og skal vi acceptere genbrugsprojekter, der ikke er i tillidspagtens ånd? Hvordan kan Kommissionen hjælpe arbejdsmarkedets parter, arbejdsgiverne og fagforeningerne med at komme med og køre pilotprojekter for handlingsprogrammer?

Flynn
Jeg vil blot gerne svare, at De faktisk selv har besvaret spørgsmålet, og De kender udmærket grunden til, at Det Forenede Kongerige ikke ønsker at være med på dette område. Det har problemer med navnet på pagterne. Det rejser spørgsmål om den sociale dialog, og af denne grund ønsker de ikke at være med.
De synes at være særlig interesseret i at dele de gode erfaringer, de har, for så vidt angår lokale initiativer af denne art. Jeg har ikke givet op endnu, for det kan meget vel tænkes, at de kan overtales til at være med i disse sager. Men De vil forstå, at det ikke er Kommissionen, der skal udvælge aftalerne. Det er medlemsstaterne. De vil udvælge aftalerne og underrette Kommissionen. Det vil støtte aftalerne i netværket, for så vidt angår teknisk bistand, og dem bliver der mange af. Men det er op til medlemsstaterne at afgøre, om de vil være med eller ej. Vi kan ikke tvinge nogen medlemsstat til at være med. Desværre ser det ikke meget lovende ud i øjeblikket, for så vidt angår Det Forenede Kongerige, men hvem ved, hvad der kan ske.

Flemming
Hr. kommissær, hvilke konkrete foranstaltninger mod ungdomsarbejdsløsheden har De planer om i den nærmeste fremtid, og hvilken støtte forventer De fra Parlamentet?

Flynn
De har ganske ret. Jeg tror, det er meget vigtigt, når det gælder Europas integration, at man forstår den sociale dimension. Jeg er særlig bekymret over omfanget af ungdomsarbejdsløsheden. I øjeblikket er der ca. 25 mio mennesker under 25, der ikke har det adgangskort til arbejdsmarkedet, som gode kvalifikationer eller et godt eksamensbevis eller skoleuddannelse ville give dem. Vi må huske, at omkring 30 % af alle unge er droppet ud af uddannelsessystemet, så her har vi et reelt problem. Det er derfor, at vi i Firenze og ved alle topmøder i den senere tid har forsøgt at få en forpligtelse til at få udvalgt tre grupper, som skal have særlig opmærksomhed. Dem blev der også peget på ved topmødet i Essen: unge arbejdsløse, de langtidsledige og spørgsmålet om lige muligheder.
Det er meget vigtigt, at man er blevet enige om den fælles rapport. Man går videre med den. ØKOFIN godkendte den i sidste uge, og det gjorde Rådet (socialministre) også. Den går videre til topmødet i Dublin. Den understreger to ting: At erhvervslivet bør investere nu, fordi økonomien er så stærk i Unionen, og at der bør investeres i menneskelige ressourcer. Jeg vil gerne have meget større investeringer, for så vidt angår udviklingen af menneskelige ressourcer hos de unge.

Formanden
Spørgsmål nr. 55 af Birgitta Ahlqvist (H-0915/96):
Om: Foranstaltninger med sigte på at reducere alkoholforbruget
Den frie bevægelighed for varer på det indre marked omfatter til en vis grad også alkoholholdige drikkevarer. Hvor omfattende den frie bevægelighed for alkohol til personligt brug skal være, og hvilke konsekvenser dette har for forbruget, er som bekendt et spørgsmål, som Sverige i øjeblikket drøfter med Kommissionen med henblik på folkesundheden.
Det er vigtigt, at EU's medlemsstater gennem samordnede foranstaltninger handler på nationalt plan for at mindske alkoholforbruget. Hvad gør Kommissionen for at tilskynde medlemsstaterne til at træffe foranstaltninger på dette område? Hvad har Den Europæiske Union og dens medlemsstater gjort for at reducere alkoholforbruget med 25 % fra 1980 til 2000, således som Verdenssundhedsorganisationen, WHO, har sat som mål?

Flynn
På fællesskabsniveau har man påpeget, at overdreven indtagelse af alkohol og de sociale og helbredsmæssige følger deraf er et vigtigt problem for folkesundheden. Men i overensstemmelse med Rådets resolution af 29. maj 1986 om alkoholmisbrug, må Kommissionen omhyggeligt afveje de interesser, der er involveret i produktion, distribution og markedsføring af alkoholiske drikke over for folkesundhedens interesser, og føre en afbalanceret politik på dette område.
De europæiske sundhedsprogrammer, særlig handlingsprogrammet om fremme af sundhed, oplysning, uddannelse og oplæring, påpeger, at alkohol er et sundhedsproblem, og tillader, at der tages initiativer på dette område, når det er passende. Man vil sikre, at der sker en koordination med de foranstaltninger, som WHO allerede er i gang med.
Kommissionen følger naturligvis med den største interesse gennemførelsen af WHO's kampagner, såsom sundhed for alle i år 2000 og den europæiske alkoholhandlingsplan, der har til formål at reducere det totale forbrug af alkohol. Det er op til såvel medlemsstaterne som WHO at vurdere, i hvilken udstrækning disse mål er eller vil blive nået.

Ahlqvist
Tak for svaret, kommissær Flynn. Det er jo ikke nødvendigt at føre yderligere bevis for, at der er en sammenhæng mellem alkoholskader og alkoholforbruget. Det er der allerede ført bevis for fra flere forskellige sider. En begrænsning af forbruget kunne frigøre store økonomiske ressourcer i samfundet. Sammenlagt ligger der en meget stor skjult ressource i en begrænsning af alkoholforbruget. Disse midler kunne vi i stedet anvende til beskæftigelsesskabende foranstaltninger og dermed give borgerne øget livskvalitet. Alkoholspørgsmål er, som kommissær Flynn også meget rigtigt påpegede i sit svar, sundhedsspørgsmål. Kunne kommissær Flynn ikke tænke sig at følge den svenske alkoholpolitik, som netop har til formål at begrænse tilgængeligheden? Den politik har jo vist sig at virke efter hensigten.

Flynn
Jeg vil blot gerne sige til det ærede medlem, at der, som hun så rigtigt siger, er en nøje forbindelse mellem forbruget af alkohol og folkesundheden, og det er noget, som vi i høj grad tager højde for i vort nye rammeprogram. Jeg har hørt alt, hvad De har sagt i denne forbindelse, og jeg noterer mig, hvad De siger, for så vidt angår det svenske eksempel. Spørgsmålet er også til overvejelse, for så vidt angår den generelle sundhedssituation. Vi er underkastet resolutionen fra 1986, der stadig gælder, og som i høj grad fortjener støtte.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, jeg vil gerne appellere til kommissæren, da han kommer fra et land, der producerer en af de bedste alkoholiske drikke, nemlig en fremragende whiskey, men jeg må naturligvis være tilbageholdende, da min kone stammer fra Skotland og jeg derfor ikke må reklamere for irsk whiskey. Jeg vil imidlertid gerne i denne sammenhæng gøre opmærksom på, i hvor høj grad produktion og konsum af ædle drikke som navnlig vin, øl og whisky har bidraget til den europæiske kultur. Da indtagelsen af disse drikke ofte foregår i selskab eller ved festlige lejligheder, vil jeg absolut modsætte mig enhver form for generalisering ved, at man taler om alkoholforbrug i almindelighed og ikke holder det netop nævnte uden for drikkelag eller destruktivt drikkeri. Efter min mening er det også i Kommissionens interesse at udbrede kultur og sørge for mangfoldighed. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at netop i Østrig produceres der en bred vifte af vin og ølsorter, som kun til en vis grad kan gøres ansvarlig for det, man afviser ved alkoholholdige drikke.
Jeg modsætter mig derfor ihærdigt enhver generaliserende diskriminering, navnlig af vin og øl, således som vi for øjeblikket erfarer fra USA og således som den altid fremlægges af den ideologisk dominerede WHO.

Flynn
Det ærede medlem har helt ret, det er et spørgsmål om mådehold. Det er ved overdreven indtagelse af alkohol, at problemet opstår. Der består et større problem for udarbejdelse af en koordineret politik, i og med at der er mangel på sammenlignelige data om de sociale og sundhedsmæssige problemer ved forbrug og misbrug af alkohol. Så i det sundhedsovervågningsprogram, som jeg allerede har nævnt, forsøger man at samle alle disse data og få dem gjort lettere tilgængelige, så vi kan få en bedre forståelse af, hvordan problemet skal håndteres.

Lööw
Jeg har et spørgsmål lidt længere fremme, som jeg nok ikke får svar på. Derfor griber jeg lejligheden nu. Jeg mener, at de to spørgere, som vi nu har hørt, er et udtryk for det kultursammenstød, som alkoholproblematikken giver anledning til i Den Europæiske Union. Selvom den, naturligvis, bør forblive et nationalt anliggende, mener jeg, at vi bør kunne enes om, at vi på dette område også har et fælles ansvar og en fælles interesse. Dette så jeg gerne kommissæren bekræfte. F.eks. burde vi kunne enes om, at alkohol og bilkørsel ikke hører sammen, at alkohol og graviditet ikke hører sammen, og at alkohol og teenagere ikke hører sammen. Det har jo ikke noget med kultur at gøre. På dette område har vi et fælles ansvar på grund af den øgede bevægelighed for såvel varer som personer i dagens Europa.

Flynn
De har naturligvis ret. Spørgsmålet om bilkørsel og alkohol er et problem, vi har i hele Unionen, og i mange medlemsstater tages der meget stærke foranstaltninger for at håndtere det. Promillegrænsen er blevet sat væsentligt ned i mange medlemsstater for at håndtere dette problem. Som De så rigtigt siger, er det naturligvis meget alvorligt med overdreven indtagelse af alkohol under svangerskab. Alle disse ting er med i vort sundhedsprogram, og jeg har medtaget det budskab, De sender.

Formanden
Da følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 56 af Sören Wibe (H-0916/96):
Om: Arbejdskraftens fri bevægelighed og den sociale tryghed
De svenske transportarbejderes arbejdsløshedskasse har konstateret, at der er uklare regler for, hvorledes arbejdsløshedsforsikringen og medlemskabet af arbejdsløshedskasserne administreres inden for EU. Der opstår hele tiden tvivlsspørgsmål om, hvilke regler der skal gælde for personer, der er ansat i ét land, arbejder i en virksomhed i et andet land, og eventuelt af denne virksomhed er udstationeret i et tredje land. Når en person med et sådant ansættelsesforhold bliver arbejdsløs, er det svært at finde ud af, hvor denne person skal være arbejdssøgende, og hvor han er berettiget til dagpenge. Den svenske Arbejdsmarkedsstyrelse (AMS) har ikke kunnet give klart svar på forespørgsler om dette problem. Ved forespørgsel hos AMS' sidestykke i Danmark er der her givet anden oplysning, end den, AMS har givet i Sverige.
Har Kommissionen taget initiativ til koordinering af udarbejdelsen af et fælles regelværk for alle EU-medlemsstater? og spørgsmål nr. 57 af Jan Andersson (H-0917/96/ændr. 1):
Om: Arbejdskraftens sociale tryghed i forbindelse med fri bevægelighed
De svenske transportarbejderes arbejdsløshedskasse har fremlagt et konkret eksempel på et problem, når en person, der arbejder i flere medlemsstater, rammes af arbejdsløshed.
En svensk erhvervschauffør var ansat i en dansk virksomhed. Han havde base i Travemünde i Tyskland for at køre rundt i Europa, og han vendte kun meget uregelmæssigt tilbage til Sverige. Spørgsmålene er i den forbindelse bl.a.: I hvilket land skal chaufføren være medlem af en fagforening? Hvor skal han søge arbejde, hvis hans ansættelse ophører? I hvilket land skal han i givet fald søge om arbejdsløshedsunderstøttelse? Har det betydning, i hvilket land løn og socialforsikring betales?
Er det bopælen, der afgør, hvilken lovgivning, der skal gælde? Hvad sker der, hvis bopælen efter arbejdets ophør flyttes til et andet land?
Spørgsmålene er mange, og desværre får mange borgere, der går arbejdsløse, ikke klar besked. Hvordan mener Kommissionen, ovennævnte problemer skal løses?
Flynn
Dette spørgsmål drejer sig om forordning 1408 om koordineringen af sociale sikringsordninger for vandrende arbejdstagere, og den indeholder de regler, som anvendes i komplicerede tilfælde, såsom dem, der bliver anført af det ærede medlem, vedrørende den medlemsstat, hvor arbejdstageren bør have sin socialforsikring, og den medlemsstat, der skal udbetale arbejdsløshedsunderstøttelse, hvis den pågældende bliver arbejdsløs.
Et af de basale principper i forordningen er, at en arbejdstager er forsikret i den medlemsstat, hvor han eller hun har sit professionelle virke. Men der er særlige regler, der afgør, om en arbejdstager er forsikret, når han eller hun arbejder i to eller flere medlemsstater for et internationalt transportselskab, såsom et transportfirma. I sådanne tilfælde vil arbejdstageren normalt være forsikret i den medlemsstat, hvor selskabet har sit registrerede kontor. Men hvis selskabet har en filial i en anden medlemsstat, skal de, der beskæftiges af denne filial, være forsikret i den pågældende stat, og det sker i overensstemmelse med artikel 4, stk. 2, litra A i forordning 1408.
På basis af de forhold, der nævnes i hr. Anderssons eksempel, og i overensstemmelse med ovennævnte regler, bør chaufføren høre ind under det tyske sociale sikringssystem, eftersom det ser ud til, at han er beskæftiget af selskabets tyske afdeling. Hvis den pågældende faktisk er beskæftiget af kontoret i Danmark, så vil han være underlagt det danske sociale sikringssystem. Normalt vil en arbejdsløs have ret til sociale ydelser i det land, hvor han eller hun sidst har været forsikret. Men der gælder særlige regler, når det drejer sig om en person, der under sin sidste beskæftigelsesperiode har boet i en anden stat end den stat, hvor forsikringen dækker. Hvis lastbilchaufføren, som i det anførte eksempel, bliver ved med at bo i Sverige, mens hans beskæftigelse foregår i Tyskland, så gælder de særlige bestemmelser i artikel 71, litra B i forordning 1408. Så i henhold til disse bestemmelser vil den arbejdsløse chauffør, som bor i Sverige og vender tilbage dertil, når han bliver arbejdsløs, have ret til arbejdsløshedsunderstøttelse i Sverige, hvis han sidst har været beskæftiget i Sverige.

Wibe
Jeg takker for svaret. Det ser jo ud til, at kommissær Flynn er på det rene med, hvilke regler der gælder, i modsætning til den svenske Arbejdsmarkedsstyrelse, som ikke har kunnet afklare det. Derfor vil jeg gerne opfordre Kommissionen til at samle disse regler, eventuelt opstillet i en klar og overskuelig punktform, og sende oplysningerne til medlemsstaterne, idet der, trods det, som kommissæren nu siger, åbenbart stadig hersker meget stor usikkerhed om spørgsmålene blandt såvel arbejdstagere som arbejdsgivere.

Flynn
Ja, det kan vi gøre, hvis det kan hjælpe. Vi har ikke fået nogen klager over dette spørgsmål fra medlemsstaterne. Når vi får klager af denne art, træder et rådgivende udvalg af højtplacerede eksperter fra alle medlemsstaterne sammen og foretager en fortolkning. Den er ikke juridisk bindende, men man har altid rettet sig efter den. Men vi har ikke haft nogen klage i dette tilfælde.

Andersson
Jeg vil også gerne takke kommissær Flynn for et meget detaljeret og udmærket svar. Vi har fået spørgsmålene fra den svenske fagbevægelse, som ikke har kunnet få afklaret disse forholdsvis indviklede problemer. Det er ikke let at koordinere socialsikringsordningerne, når folk bor ét sted, arbejder et andet og bevæger sig fra land til land. Kommissær Flynns svar er imidlertid det klareste, som vi har fået, og vi vil vi prøve at formidle det videre hjem til Sverige, således at det kan komme ud til dem, der befinder sig i den omtalte situation. Mange tak for svaret.

Flynn
Jeg har forsøgt at gøre det så enkelt, som jeg kan. Hvis jeg kan være til yderligere nytte, vil mit kontor gerne give Dem mere detaljerede oplysninger, hvis det er nødvendigt, og vil med glæde hjælpe i denne sag.

Formanden
Spørgsmål nr. 58 af Anne McIntosh (H-0926/96):
Om: EU-foranstaltninger mod gnubbesyge blandt får
Hvilke foranstaltninger har Kommissionen truffet eller forslår Kommissionen at træffe med hensyn til årsagerne til gnubbesyge blandt får i betragtning af det store postyr for nylig i offentligheden på grund af kvægsygdommen BSE?
Kan Kommissionen oplyse, hvorvidt der foreligger videnskabelige oplysninger om en sammenhæng mellem gnubbesyge blandt får og Creutzfeld-Jakob-sygdommen hos mennesker?

Flynn
Siden 1990 har Den Europæiske Union finansielt støttet forskning smitsom TSE (transmissibel spongiform encephalopati) gennem sine særlige RDT-programmer under tredje og fjerde rammeprogram - det er BIOMED, BIOTECH og FAIR, herunder forskning i Creutzfeld-Jakob-sygdommen og BSE såvel som gnubbesyge. I betragtning af den risiko for menneskers helbred, som TSE udgør, har Kommissionen vedtaget en forskningshandlingsplan, der har at gøre med alle former for TSE. Det inkluderer gnubbesyge.
Denne handlingsplan er blevet oversendt til Parlamentet og Rådet, og man har set på den ved et møde i Rådet (forskning) den 5. december 1996, hvor man nåede frem til en aftale. Gnubbesyge er en form for TSE, der påvirker får og geder, og den er første gang beskrevet så tidligt som i 1732. Den er vidt udbredt i hele verden med varierende forekomst, og man har tidligere foretaget langtidsstudier for at se på den mulige forbindelse mellem den sygdom, der naturligt forekommer hos får, og Creutzfeld-Jakob-sygdommen hos mennesker. Jeg må sige, at der på baggrund af disse studier ikke er noget, der tyder på risiko for overførsel, selv i en population, der forbruger ting, som potentielt er yderst smittefarlige, såsom fårehjerner og indmad.

McIntosh
Vil kommissæren være venlig at sige noget om, hvorvidt vi som følge enten af programmer, der støttes i Den Europæiske Union, eller andre programmer, som Kommissionen har fået kendskab til, er nærmere ved at kende årsagen til gnubbesyge? Det er det første spørgsmål.
Er Kommissionen for det andet i stand til kategorisk at sige, at sådan som Oxford-studierne også har vist det i Det Forenede Kongerige, er der stadig ikke noget endeligt bevis for risiko for overførsel fra kvæg til mennesker? Jeg er lidt bekymret over, at den konklusion, kommissæren drager, er så kategorisk, når det gælder får, og ikke så kategorisk, når det gælder oksekød.

Flynn
Det er grunden til, at jeg gerne vil fortælle det ærede medlem, at der, som jeg har sagt, er blevet truffet en beslutning af Rådet (forskningsministre) den 5. i denne måned. Dette forskningsprogram er blevet vedtaget, og der er givet en bevilling på et ganske betragteligt beløb til det. Det vil se på alle former for TSE, herunder gnubbesyge. Det vil også se på epidemiologiske studier for at forsøge endeligt at fastslå, hvordan det forholder sig.
Jeg kan ikke sige definitivt, at vi ved, hvordan gnubbesyge opstår hos får. Den kan fremkaldes kunstigt. Der foregår hele tiden forsøg i denne sag, og så sent som i dag har Kommissionen drøftet hele spørgsmålet om særlig risikabelt materiale og spørgsmålet om et generelt forbud i hele Fællesskabet både for så vidt angår kvæg, får og geder. Vi må vente på yderligere forskningsresultater, før vi forhåbentlig endelig kan fastslå, hvordan disse sygdomme hænger sammen.

Formanden
Spørgsmål nr. 59 af Veronica Hardstaff (H-0927/96):
Om: Arbejdsvilkår for lærere i Det Forenede Kongerige
Har Kommissionen kendskab til, at tusindvis af lærere efter, at de lokale myndigheder i april 1993 fratoges kontrollen med lærerseminarierne i Det Forenede Kongerige, som bibeholdt deres arbejdsvilkår, er blevet nægtet lønforhøjelser, forfremmelse og karrieremæssige muligheder og desuden har større risiko for afskedigelse eller arbejdsløshed?
Er dette ikke et alvorligt brud på fællesskabsbestemmelserne, og har Kommissionen planer om at følge de henstillinger op, som den har fået med hensyn til at undersøge denne undergravning af arbejdstagernes aftalemæssige rettigheder?

Flynn
Det spørgsmål, det ærede medlem rejser, drejer sig om et problem, der har forbindelse med anvendelsen af de nationale bestemmelser, der omsætter direktiv 77/187 i et særligt tilfælde, snarere end ukorrekt omsættelse af direktivet til national lovgivning. Det betyder, at det er op til de kompetente nationale domstole at gøre noget i denne sag.
Hensigten med direktivet er at sikre arbejdstageres rettigheder, når der sker skift af arbejdsgiver, ved at gøre det muligt for dem at fortsætte med at arbejde for den nye arbejdsgiver under samme betingelser som dem, de havde aftalt med den gamle. Under alle omstændigheder må man notere sig, at i overensstemmelse med ovennævnte direktiv som fortolket af Domstolen - jeg taler her om sag nr. 323/86 om »Daddy's Dance Hall« - kan rettigheder og pligter i henhold til en ansættelseskontrakt eller et ansættelsesforhold i tilfælde af skift ændres af den nye arbejdsgiver i samme udstrækning, som de kunne have været ændret af den gamle arbejdsgiver, forudsat at det ikke er selve overførselen af virksomheden, der er grunden til denne ændring. Eftersom der, efter hvad Kommissionen har fået at vide, pågår retssager om dette spørgsmål ved Det Forenede Kongeriges domstole, mener Kommissionen, at den bør afvente resultatet heraf for at kunne foretage en detaljeret analyse af implikationerne af den korrekte anvendelse af Fællesskabets lovgivning, som muligvis kunne blive resultatet af denne sag.

Hardstaff
Jeg er i nogle henseender lidt forundret over Deres svar. Den tvungne ændring af kontrakterne, som mange tusinder af lektorer ved højere læreanstalter har måttet acceptere under svært pres, har ført til, at disse lektorer må undervise meget mere og meget større hold. I mange tilfælde har de, hvis de har vist modvilje mod at acceptere disse ændringer eller har støttet kolleger, der er modvillige mod at acceptere dem, opdaget, at såkaldt resultatløn er blevet holdt tilbage, og at de normale lønstigninger, de kunne forvente i henhold til deres tidligere arbejdsbetingelser, ikke er blevet udbetalt.
I sidste instans er truslen, at regeringen kan holde bevillingerne tilbage fra læreanstalterne. Det er det, der tvinger lederne til at gå denne vej, selv når de faktisk hellere ville koncentrere sig om at opfylde deres studerendes uddannelsesmæssige behov.
Har Kommissionen den politiske vilje til, når dette er afgjort ved domstolene, faktisk at tage fat på det og sikre, at denne meget store gruppe af arbejdstagere ikke fortsat skal lide under en alvorlig forringelse af sine arbejdsbetingelser?

Flynn
Jeg vil blot sige til det ærede medlem, at spørgsmålet om omsættelse af direktivet tidligere har været aktuelt, og Domstolen har afsagt nogle kendelser om denne sag. De bekræftede, at direktiv 77/187 på daværende tidspunkt ikke var omsat korrekt til national lovgivning. Derfor kom der yderligere lovgivning i Det Forenede Kongerige, og den blev bragt på linje med Fællesskabets lovgivning. Der synes ikke at være nogen yderligere problemer angående det, der henvises til i spørgsmålet. Der er et udestående spørgsmål om fortolkning, for så vidt angår repræsentation af arbejdstagere, og der er blevet sendt et brev om denne sag i henhold til artikel 169. Men det nævner ikke det problem, det ærede medlem har bragt på bane. Jeg forstår det nu sådan, at omsætningen til national lovgivning på dette punkt har været korrekt.
Når disse sager nu bliver prøvet ved de nationale domstole, og efter at en dom er blevet afsagt, agter jeg at foretage en analyse af sagen og det punkt, De har gjort opmærksom på. Vi kan vende tilbage til det på et senere tidspunkt.

Formanden
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.35 og genoptaget kl. 21.00)

Det indre marked for elektricitet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0380/96) fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fælles regler for det indre marked for elektricitet (C4-0457/9600/0384(COD)) (Ordfører: Desama).

Desama
Fru formand, jeg vil gerne først - og De tillader mig nok, at jeg bruger nogle sekunder af min taletid i dette øjemed - have, at min protest i egenskab af ordfører over den måde, hvorpå tingene bliver tilrettelagt af Europa-Parlamentets bureaukrati, bliver ført til protokols. At skulle drøfte en af de vigtigste retsakter i to år klokken 21 og for tomme rækker er rent ud sagt uværdigt for et parlament, og jeg ser gerne, at De delagtiggør vor formand i dette.
Når dette er sagt, vil jeg ikke her på nogle få minutter opridse forhistorien for den lange odyssé, som direktivet om det indre marked for energi har gennemgået.
Jeg vil blot sige dette: Rådets fælles holdning er i sin aktuelle form resultatet af et langt, frugtbart, men undertiden vanskeligt og konfliktfyldt samarbejde mellem Parlamentet, Kommissionen og også in fine Rådet.
Til at begynde med var holdningerne meget modstridende. I dag skal vi behandle en fælles holdning, der genoptager ikke mindre end 80 % af de ændringsforslag, som Parlamentet vedtog ved førstebehandlingen med en ændret holdning fra Kommissionen mellem de to behandlinger. Dette viser, at vi her allesammen i fællesskab har udført et meget seriøst og meget omhyggeligt lovgivningsarbejde. I alle tilfælde vil jeg gerne takke mine kolleger i Europa-Parlamentet og i særdeleshed medlemmerne af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, Europa-Kommissionen og de successive kommissærer, der har måttet sætte sig ind i sagen, fra hr. Cardoso til hr. Papoutsis. Og endelig vil jeg gerne takke Rådet, der, da det kom til stykket, har været i stand til af sig selv - og man ved, at det ikke altid er nemt for Rådet - at finde styrken til at nå frem til et kompromis, der har kostet adskillige lande dyrt.
Denne fælles holdning behager således i meget vid udstrækning Europa-Parlamentet. Vi genfinder rent faktisk heri adskillige væsentlige elementer, som vi havde insisteret på ved førstebehandlingen, hvoriblandt jeg først og fremmest vil nævne forpligtelserne til offentlig tjeneste. Inden for dette område kan man sige, at vi går ud over det, som hidtil er blevet gjort. Jeg mener, at dette er en god vej, et godt skridt. Jeg tror, at hvis alle parterne holdt sig til dette skridt i forbindelse med de direktiver, der vil følge efter hinanden om det indre marked, ville man meget let, tror jeg, kunne nå frem til nogle balancepunkter mellem Kommissionens og Parlamentets vilje.
En anden grund til tilfredshed er, at dette direktiv vil åbne markederne uden af den grund at forpligte de forskellige medlemsstater til at liberalisere deres system. Åbningen af markederne er positiv, den ønsker vi alle. Liberaliseringen vil i det mindste i løbet af overgangsperioden være overladt til den enkelte medlemsstats skøn takket været anvendelsen af et velforstået subsidiaritetsprincip.
Lad os også lige i forbifarten bemærke os en række punkter, der er blevet direkte genbrugt fra EuropaParlamentets forslag. Her tænker jeg på udbudsproceduren for eksempel for ny kapacitet. Jeg tænker på muligheden for at give forrang til kraftværker, der anvender vedvarende energi til forsyning af nettet. Jeg kunne fortsætte med andre eksempler såsom den gradvise åbning af markederne, som ganske følger den retning, som Energiudvalget har ønsket, og endelig den famøse »forhandlede adgang til nettet«, der virkelig er en slags opfindelse, som Kommissionen og Parlamentet har gjort sammen for at undgå tredjepartsoperatørers almindelige adgang til nettet. Jeg kunne nævne andre eksempler, regnskabernes gennemskuelighed for eksempel, eller kort sagt en lang række punkter, som Parlamentet er overordentlig tilfreds med. Dette direktiv, denne fælles holdning er en god fælles holdning.
Når det nu forholder sig således, hvorfor nøjes Europa-Parlamentet så ikke med at godkende den, som det er? Nuvel, fordi, som La Palice ville sige det, hvis 80 % af ændringsforslagene er taget med i den fælles holdning, så må der nødvendigvis være 20 %, der er ikke er med. Det er sikkert ikke de vigtigste, men der er nu alligevel to punkter, som vi - det indrømmer jeg - føler en vis bitterhed over. For det første er der ikke sket nogen udvidelse af distributørernes adgang til markedet, og vi kan udmærket godt forstå grunden hertil. En sådan udvidelse ville virkelig støde mod betydelige politiske vanskeligheder, og det var derfor mere fornuftigt at overlade det til subsidiaritetsprincippet, til medlemsstaternes skøn. Men jeg tror, at vi bør vende tilbage til det på et senere tidspunkt.
For det andet, og her er vor beklagelse måske endnu større, indeholder direktivet ikke tilstrækkelig mange præcisioner med hensyn til harmoniseringen. I den anledning vil jeg gerne sende følgende appel til Kommissionen: hvis hovedparten eller alle ændringsforslagene ikke bliver vedtaget af Parlamentet ved kvalificeret flertal i morgen, som jeg tror - for ikke at sige: som jeg frygter, vil jeg ønske, at Kommissionen kunne starte en dialog med EuropaParlamentet om harmoniseringen, en dialog, der kunne konkretisere sig i en meddelelse, hvor Kommissionen til en vis grad definerer de store linier i det, som om to år vil være de fremtidige harmoniseringsdirektiver, som vil blive krævet af Rådet.
Hvad samtlige ændringsforslag angår, vil jeg sige til Dem, at ordføreren først og fremmest vil støtte dem, der er blevet vedtaget af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi og i særdeleshed, det vil De have forstået, det ændringsforslag, der omhandler harmoniseringen. Da det nu forholder sig således, vil jeg ikke støtte de andre ændringsforslag, som jeg ville kunne angive min tilslutning til helt personligt og uanset den sympati, jeg måtte føle for dem, for det første fordi de ikke er blevet vedtaget af Energiudvalget, og dernæst fordi de ganske afgjort ikke vil opnå flertal i Parlamentet.
Jeg takker endnu en gang alle dem, der har gjort det muligt at nå frem til dette direktiv, og jeg finder, at hvis et og andet ændringsforslag skulle blive vedtaget i morgen, så er det i morgen, vi anmoder Kommissionen om at udtale sig om disse ændringsforslag.

Formanden
Jeg skal forelægge det for Parlamentets formand, hr. Hänsch. Jeg må dog lige sige, at der altid klages over det tirsdag og onsdag aften. Vi har jo altid vigtige sager på dagsordenen; men det er op til gruppeformændene, som forhandler om og vedtager dagsordenen. Jeg vil anmode om, når der igen sker noget sådant, at der i god tid i grupperne gøres opmærksom derpå i forvejen, men det er altid et kedeligt emne, og jeg forstår godt, at det bliver taget op igen i dag.

Adam
Fru formand, hvad end resultatet bliver af morgendagens afstemning om ændringsforslagene, må vi erkende, at den fælles holdning, som den fremstår nu, er en betydelig forbedring i forhold til den oprindelige tekst, og vi vil gerne rose hr. Desama for hans arbejde med denne. Det er sandt, at debatten har taget næsten seks år, men det skyldes, at vi arbejder inden for to yderliggående holdninger, nemlig den, der ønsker et totalt monopol, og den, der ønsker total liberalisering. Det er noget af et mirakel, at det er lykkedes os at få dem til at mødes et sted på midten, skønt det måske ikke er så meget på midten, som nogle af os kunne ønske.
Vi må huske på, at elektricitet er et uundværligt element i vor økonomi. Efterspørgslen efter elektricitet stiger faktisk hurtigere end den samlede energiefterspørgsel. Der er flere borgere, som er tilsluttet et elektricitetsnet end et gasnet. Endnu en grund til, at det er så vigtigt. På grund af den tætte forbindelse til offentligheden vil den offentlige tjenestes standard og spørgsmålene om miljøpåvirkningen berøre alle vore borgere direkte. Det kompromis, som Rådet er kommet frem til, og som elektricitetsindustrien stort set har hilst velkommen, giver storforbrugerne en begrænset fordel af den økonomiske liberalisering. De små forbrugere er nærmest blevet skubbet lidt til side i den tekst.
Derudover har industrien gjort et stort lobbyarbejde - med succes må man sige - for at begrænse sine forpligtelser til offentlig tjeneste og for at undgå en harmonisering af miljønormerne, af reglerne for social beskyttelse af de ansatte inden for sektoren og på det skattemæssige plan. Det er lykkedes den at bevare så meget af sit monopol, som den kunne, så længe som den kunne. Vi beklager imidlertid, at PPE-Gruppen ved afstemningen i udvalget ikke bakkede op om de små forbrugere, men ignorerede de mange sociale aspekter og forpligtelserne til offentlig tjeneste.
Der er klare nationale interesser forbundet med elforsyningssektoren. Ikke alle lande har rigeligt med energiforsyninger. Visse har overhovedet ingen primære energikilder, så derfor er det forståeligt, at de nationale regeringer bør have magtbeføjelser til at træffe beslutninger, der vedrører balancen i forbruget af primært brændsel. Dette er ikke i modstrid med principperne for det indre marked, forudsat at hver brændselssektor får samme vilkår. Det er årsagen til, at PSE-Gruppen vil støtte ændringsforslag nr. 11. Hvad end resultatet af afstemningen bliver, vil PSE-Gruppen fortsætte med at presse spørgsmålene vedrørende almen interesse igennem, hvis vi ser den mindste mulighed for det. Vi regner med, at Kommissionen vil støtte os i disse bestræbelser.

Mombaur
Fru formand, mine damer og herrer, det, der tager lang tid, ender med at blive godt, hedder det i folkemunde. Måske kan vi også sige det her, måske ikke. Vi får se. Hvad drejer det sig om her? Det drejer sig om, at i energiforsyningen i Europa skal noget mere vokse sammen, markedsstrukturer skal langsomt gøres mulige og forbrugerne skal efterhånden have flere rettigheder, end de hidtil har haft. Længe har det jo varet, nemlig ni år, og længe kommer det endnu til at vare, nemlig yderligere otte år inklusive omsættelsen.
Jeg vil tage tre punkter op. Først en kompliment til ordføreren for det store stykke arbejde, han har ydet, og for betydelige succeser, men tillige en kompliment navnlig til Rådet for et kunstfærdigt kompromis. Hvorfor kompromis? Ganske enkelt: Forskellige faktiske udgangspositioner i de 15 medlemsstater skulle koordineres; en part var meget liberal, en anden alsidig, men monopolistisk, f.eks. i mit land, og en tredje struktureret på en helt anden måde.
Hvorfor kunstfærdig? Jo, fordi alle giver og alle tager noget. Det er princippet i et kompromis. Der sker noget i forbindelse med forbrugerrettigheder og åbning af markedet: De eksisterer i og for sig allerede i henhold til traktaterne. Men nu gennemføres de officielt, i homøopatiske doser på i første omgang ca. en fjerdedel til en tredjedel markedsandel og så i forbindelse med tjenesteydelserne af almen offentlig interesse. De anerkendes. De bliver ganske vist fra nu af gennemskuelige og kontrollerbare. Det er et fremskridt, begrænses skal de dér, hvor opfyldelsen af dem påviseligt er umulig ved hjælp af konkurrence, og under alle omstændigheder skal medlemsstaterne nå markedsåbningskvoten.
Det tredje punkt er adgangen til nettet. Her er det et klogt forslag at vælge to modeller. Eneaftageren indføres som noget nyt, og her lykkedes det at bringe ejendom og konkurrencepligt i overensstemmelse. I den sammenhæng - det vil jeg lige nævne - respekteres f.eks. også den vanskelige situation i den østtyske forsyning, hvor det er lykkedes på kort sigt at gennemføre store investeringer og alligevel holde dem i overensstemmelse med direktivet.
Et fjerde punkt er medlemsstaternes frihed til at gå videre i liberaliseringen. Det forhindres ikke her, men muliggøres ved hjælp af en beskyttelsesklausul, ved hjælp af den såkaldte negative gensidighed. Der er også gjort meget for miljøbeskyttelsen. Direktivet vil udløse et innovationspres og dermed fremme mere effektive anlæg. Det fremmer endvidere aftagelsen af strøm fra vedvarende energikilder, sammenkobling af kraft- og varmeværker og affald. De, der producerer energi af vedvarende energikilder får fortrinsstilling ved tildeling af tilladelser. Direktivet gør endvidere meget fornuftigt for subsidiariteten, to netadgangssystemer, to systemer til fremskaffelse af produktionsanlæg og til indkøb.
Alt i alt en smule mere konkurrence, en smule mere omkostningsbevidsthed, en smule mere europæisk fællesskab, dvs. et skridt i den rigtige retning. Det kan man desværre ikke sige om ændringsforslagene. Ændringsforslagene kan inddeles i fire grupper: de, der kan undværes, de, der beror på misforståelser, de, der virker ødelæggende og de, der slet ikke hører hjemme her, fordi de overhovedet ikke har noget at gøre med lovgivningsprojektet.
På grund af den knappe tid vil jeg kun komme ind på den tredje gruppe, de, der efter min mening virker ødelæggende og som gør det klart, ud fra hvilke forskellige grundlag et kompromis måtte bygges op. Det gælder f.eks. for ændringsforslaget om distributørerne, som jeg personlig egentlig går ind for og som jeg har kæmpet for i årevis, men som jeg ikke støtter nu i denne sag, fordi det slår kompromiset i stykker. Det samme gælder for det, der tager sigte på kun delvis at tillade åbningen af markedet. Det er uacceptabelt, fordi kompromiset ødelægges. Det samme gælder for den grænseløse udvidelse af begrebet »offentlig tjeneste«. Også her er argumentationen den samme.
Af alle disse grunde har min gruppe vedtaget ikke at stille nogen ændringsforslag, men heller ikke stemme for nogen; den vil derimod hjælpe Rådets kompromis igennem.

Scapagnini
Fru formand, den fælles holdning, vi i dag har til andenbehandling, er både en succes og en fiasko for Fællesskabet.
Den seneste dato for gennemførelsen af enhedsmarkedet var den 1. januar 1993, og der var ikke fastsat undtagelser i traktaten vedrørende energisektoren. Vi må, som det er blevet sagt, ikke glemme, at den fælles holdning vedrørende elektricitet i årevis har været genstand for forslag og tvivl samt hårdnakkede forhandlinger, der har resulteret i en gradvis og forsigtig, delvis åbning under hele denne møjsommelige proces med forhandlinger og skabelse af ligevægt.
At det hastede med en fælles politik, er allerede klarlagt i de debatter, der har fundet sted på grundlag af Grønbogen og Hvidbogen for Unionens politik. Hvis vi ikke ønsker, at skabe vanskeligheder i fremtiden, må vi alt i alt sige, at Rådet er nået frem til en aftale, og at vi er bedre tjent med denne end med opretholdelse af den nuværende tingenes tilstand.
Endelig udgør de samlede fællesskabsbestemmelser på energiområdet i sig selv en fælles energipolitik, som man blot skal give et navn.
Rådet har allerede foran sig hele dette kompleks af bestemmelser, hvortil kommer den foreliggende fælles holdning, og kan faktisk ikke længere benægte dets eksistens.
Parlamentet kan over for denne historiske mulighed og den succes, der ligger i opnåelsen af en fælles holdning, ikke optræde perfektionistisk i detaljerne, idet dette meget vel kan føre til, at det, der er opnået, forspildes. At sætte den fælles holdning skakmat i bevidsthed om de politiske omkostninger ved opnåelsen af denne ligevægt, ville være det samme som at fornægte den.
Ingen betvivler, at de yderligere elementer, der er ønsket af vort udvalg, vedrørende harmoniseringen, regnskabernes gennemsigtighed, beskyttelsen af beskæftigelsessektoren og vor generation - for blot at nævne nogle eksempler - måske kan føre til en væsentlig ændring af formuleringen af den fælles holdning, men man må ikke glemme, at denne giver subsidiariteten et vidt spillerum, og det vil således blive under medlemsstaternes gennemførelse af reglerne, at man får et bedre indtryk af disse særlige forhold.
Vi anmoder derfor Parlamentet om at godkende teksten til den fælles holdning, for at der ikke skal opstå flere forsinkelser, og for at undgå anklager for at have forvoldt disse ved skabelsen af det interne energimarked, som er en af de grundlæggende faktorer inden for den fælles politik.

Plooij-Van Gorsel
Fru formand, kære kommissærer, kære kolleger, vi foretager i dag andenbehandling af elektricitetsdirektivet med det formål at skabe et indre marked for elektricitet. Den Liberale Gruppe er glad for, at man går i gang med at åbne markedet. Det er imidlertid påfaldende, hvordan forskellige regeringer ser deres interesse i at forsinke tilvejebringelsen af et indre marked - ikke med et år eller to, men med ni år. Det er også påfaldende, at Rådet beder Parlamentet om ikke at gøre brug af - jeg gentager: ikke gøre brug af - sin lovgivningsbeføjelse, samtidig med at Parlamentet og Rådet følger medbestemmelsesproceduren i denne sag. Men hvis vi ikke bruger vor beføjelse til at sørge for en god lovgivning, når det gælder en så afgørende sag for det samlede europæiske erhvervsliv, er vi så ikke dén papirtiger, som vi så ofte bliver beskyldt for at være? Den Liberale Gruppe har besluttet sig for ikke at lade sig manøvrere ind i en sådan situation. Parlamentets beføjelser bliver ofte tilsidesat af Rådet, men historien lærer os, at man må kæmpe for demokratiet. Den liberale gruppe støtter da også de to ændringsforslag, som indeholder den nødvendige forbedring af Rådets fælles holdning.
Det er for det første det af min gruppe stillede ændringsforslag nr. 12, som vedrører distributionsselskabernes stilling på elektricitetsmarkedet. Distributionsselskaber bør af alle medlemslande anerkendes som ligeværdige markedsparter. Hvis det indre marked skal fungere ordentligt, må der gælde ens rettigheder for ens medspillere. Netop distributionsselskaberne kan stimulere decentrale initiativer, for eksempel produktion af elektricitet på grundlag af vedvarende energikilder og kraftvarmeproduktion. Alle mine kolleger - uanset partifarve - fra venstre til højre i parlamentet har nylig under drøftelsen af Hvidbog om Energi tilsagt deres støtte til udnyttelse af vedvarende energi. Men når det kommer til at stemme for en lovgivning, melder alle de store grupper fra på dette område. Lad os her, hvor det drejer sig om lovgivning, lade handling følge på ord.
Så til ændringsforslag nr. 5 fra Energiudvalget. Heri siges det, at produktion af elektricitet på grundlag af vedvarende energikilder og kraftvarmeproduktion kan gives forrang. Den liberale gruppe vil også støtte dette ændringsforslag. Kraftvarmecentraler bidrager uomtvistelig til en effektiv energiudnyttelse. De sparer omkostninger og fremmer vor industris konkurrenceevne, og, hvad der ikke er uvæsentligt, de skåner miljøet.
Fru formand, modstandere af en liberalisering af elektricitetsmarkedet glemmer, at kun en sund konkurrence sikrer en effektiv udnyttelse af produktionsmidlerne. Energi spiller som produktionsfaktor - og dermed som omkostningsfaktor - en vigtig rolle for virksomhedernes konkurrenceevne, også i sammenligning med Amerika. Energi må og skal ikke være en faktor, der påvirker markedsforholdene. Den liberale gruppe er fortaler for en bæredygtig anvendelse af bestående energikilder og inddragelse af alternative energikilder. Vi er overbeviste om, at der under indflydelse af markedskræfterne vil opstå et marked med ligeværdige medspillere i hele Unionen, således at der opstår en afbalanceret anvendelse af de forskellige energikilder, og således at også alternativ energi vil få en fair chance. Hr. Van Velsen fra PPE har i en nederlandsk avis anmodet om den liberale gruppes støtte til en uændret vedtagelse af Rådets holdning. Det forekommer mig, at dette ikke virker så godt som postillon d'amour.

Marset Campos
Fru formand, jeg vil først takke hr. Desama for hans fremragende betænkning, men må herefter konstatere, at et af de problemer, der ligger i opbygningen af den nuværende europæiske økonomiske model under de neoliberalistiske Maastricht-auspicier, er det store antal selvmodsigelser, som findes i den. På denne måde kan forslaget om harmonisering og liberalisering af elektricitetssektoren være velment, men ved ikke at tage hensyn til de betydelige sociale og politiske aspekter, den indebærer, vil den få alvorlige følger. De tre vigtigste er følgende:
For det første en trussel mod arbejdspladserne og produktionsstrukturen inden for sektoren i de lande, der i høj grad er selvforsynende med energi - således som Spanien med forsyningerne fra kullejerne i Léon, Palencia, Asturien, Galicien, Andalusien m.fl. Dette er grunden til vort ændringsforslag om, at denne procentsats skal forhøjes fra de 15 %, der er foreslået, til 30 %.
For det andet er der truslen i betragtningen om det offentlige, der skal overlade en betydelig del af elektricitetsforsyningen til markedskræfterne, hvilket kan være til stor skade for de befolkningsgrupper, som har de dårligste økonomiske forhold.
Og for det tredje er der det paradoks, som ligger i formodningen om, at elektricitetspriserne vil falde, fordi forbruget automatisk vil stige, hvorved vi alle i stor stil ville komme til at bidrage til luftforureningen i strid med vore forpligtelser fra Rio-konferencen og således fjerne os fra den model for bæredygtig udvikling, som vi sætter så højt.
Af disse grunde finder vi, at det fornuftigste ville være at foreslå en samlet ny overvejelse af dette forslag.

Breyer
Fru formand, kære kolleger, kære kommissærer, konkurrence er godt, hvis den fører til øget effektivitet og ikke skader miljøet. Status quo, monopolstrukturerne i energiforsyningen, er der ingen, der ønsker. De Grønne går ind for konkurrence om den mest miljøvenlige energitjeneste. Men Europa-Parlamentet har hidtil ikke grebet chancen for at indlede en økologisk omstrukturering af det indre marked for energi. Direktivet vil desværre ikke bryde monopolstrukturerne og indlede en miljøvenlig konkurrence, tværtimod. Direktivet skaber et monopol light , et monopol soft , og koncentrationerne i energiforsyningen vil øges. Der er stor fare for, at de kommunale og regionale operatører lades i stikken og bliver til de store energimonopolers marionetter.
Også forbrugerne vil blive ladt i stikken sammen med de små og mellemstore virksomheder, for direktivforslaget muliggør støtte på tværs, og forbrugerne og SMV må regne med høje priser på energi, medens storindustrien støttes med dumpingpriser på energi.
Men konkurrence lever netop af mangfoldigheden. Det prøver vi på at give udtryk for med vort ændringsforslag om operatører på distributionsområdet - således som mange politiske grupper har gjort. Vort centrale kritikpunkt er, at der mangler et økologisk værn. Vort politiske signal skal være at skabe økologiske rammebetingelser for konkurrencen på det indre marked for energi. Mangler disse økologiske rammebetingelser, fører det til et økologisk Waterloo.
Direktivforslaget vil føre til dumpingpriser på energi. Dumpingpriser på energi øger efterspørgslen efter energi og fører til energifråds. Det fører til, at vi forfejler vort klimapolitiske mål, det fører til en klimapolitisk katastrofe. For at forhindre det er der hårdt brug for en udligning i form af en energiafgift, således som Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet henstiller.
Principielt hilser vi det velkomment, at direktivforslaget stadig levner medlemsstaterne manøvremargener, som skal fyldes ud også økologisk. Danmark har mønstergyldigt vist os, hvorledes den fornuftige økologiske udformning af direktivet kan se ud. Også den tyske lov om tilførsel af strøm støttes klart med direktivforslaget. Men man undlod at fastlægge disse økologiske manøvremargener så klart, at de også holder stand over for presset fra industrien. Europa-Parlamentet skal give signal til en økologisk energireform. Det er derfor beklageligt, at sammenkoblingen af kraft og varme og de vedvarende energikilder ikke i højere grad får en fortrinsstilling, for sammenkoblingen af kraft og varme og de vedvarende energikilder hører fremtiden til. En undersøgelse foretaget på den nederlandske regerings initiativ viser, at der årligt i EU går mellem 45 og 80 mia ecu tabt, fordi mulighederne for energibesparelser og de vedvarende energikilder ikke udnyttes. Derfor ville det være og er det så vigtigt, at vi fastlægger vor integrated ressource planning .
Dette tal gør det klart, at vi har brug for et politisk signal, ikke noget monopol light , men et opbrud i retning af en økologisk omstrukturering af det indre marked for energi, en konkurrence blandt de mest miljøvenlige energitjenester og en bæredygtig energipolitik. Europa-Parlamentet skal gribe denne chance. Vi skal hejse et klart signal. En europæisk fornyelse af konkurrencen på energitjenestesektoren skal følge tre mål: klimabeskyttelse, økologisk energiforsyning og energieffektivitetsstrategi.

Sainjon
Fru formand, den fælles holdning, der er forelagt os her i dag, er resultatet af et vanskeligt kompromis inden for Den Europæiske Union, der inden for dette som inden for andre områder afspejler en enorm forskelligartethed.
Min gruppe anerkender og hylder det bemærkelsesværdige arbejde, der er udført af vor kollega Claude Desama, der igennem de sidste måneder har arbejdet på at tilnærme de forskellige synspunkter om elektricitet til hinanden. Her har vi så resultatet af en hård kamp ført i Europa-Parlamentet, som har gjort det muligt at nå frem til det mindst ringe kompromis, selv om det set fra Frankrigs synsvinkel kan synes bittert for nogle. Rent faktisk spørger vi os selv, om den skrøbelige balance, der er foreslået os, ikke på sigt kan komme til at udgøre en reel fare for, at der atter vil blive sat spørgsmålstegn ved et begreb, som vi føler stor hengivenhed for, nemlig begrebet om en virkelig europæisk offentlig tjeneste inden for nøglesektoren elektrisk energi.
Vi mener, at der er områder, herunder bl.a. energiområdet, hvor Unionen bør gøre sig fri af en ultraliberal indfaldsvinkel. Energi er grundlaget for enhver økonomisk og industriel udvikling. Den er væsentlig for fremskridtene inden for det sociale område. Det er en kilde, der ikke kan underkastes markedets simple lov. På dette område har vi nået smertepunktet i Europa. Konkurrence inden for elektricitetssektoren kan kun forestilles at finde sted i homøopatiske, styrede og regulerede doser. Den franske regering ville for eksempel ikke på grundlag af dette direktiv kunne tillade sig at sætte Electricité de France under fornyet debat i de kommende måneder og afvikle denne offentlige virksomhed, der i sin halvtredsårige historie har bevist, at den både er en dynamisk og kompetent virksomhed.
Mit land er bekymret i dag, fru formand. Hvorfor i alverden skal man, og hvilken ideologisk grille ligger der til grund for, at man skal ændre et system, der fungerer, og som er blandt dem, der producerer den billigste elektricitet i Europa? Hvordan skal vi forklare de europæiske lønmodtagere i denne sektor, at liberaliseringen er et plus, når den overalt medfører personalenedskæringer, færre arbejdspladser og en nedgang i kvaliteten af den ydede service? Det er de politiske spørgsmål, som vi alle bør tage os af uden for vore grupper, i vore lande, og det vil være mine bekymringer i Frankrig, når omsættelsen af det direktiv, som vi behandler i dag, kommer på dagsordenen.
Følgelig vil jeg naturligvis forblive agtpågivende, således at den offentlige elektricitetsservice i Frankrig og i Europa kan forblive en økonomisk og social udviklingsmodel.

Martinez
Fru formand, tilfældet vil, at vi i denne uge ud over hr. Desamas betænkning også skal drøfte hr. Hermans betænkning om telekommunikation.
Ud over tilfældet - man ville i øvrigt hertil have kunnet tilføje pensionsfondene - træffer det sig sådan, at alle disse spørgsmål er indbyrdes forbundne, fordi der er tale om rene guldminer, rene profitkilder, og fordi industri-, serviceog forsikringssektorens multinationale selskaber naturligvis ønsker at bemægtige sig denne guldgrube under dække af afbureaukratisering, effektivitet, privatisering og andre ideologiske røgslør.
Inden for elektricitetsområdet har dette givet anledning til en otteårskrig om en 30-35 %'s åbning af markedet over 9 år. Man ved, at to teser stod i modsætning til hinanden: på den ene side privatiseringen af elektricitetssektoren med almindelig adgang for alle og på den anden side elektricitet betragtet som et særskilt produkt, der - som hr. Sainjon sagde det for lidt siden - fortjener anderledes regler.
Man kunne, hr. Desama, tale om teknik, om eneaftager, om en gradvis åbning af markedet, om almindelig adgang for tredjeparter eller om den udvidelse af distributørernes adgang til markedet, som to gange er blevet tilbagevist i udvalget, som det i øvrigt var tilfældet med hele denne tekst. Det kan i øvrigt tilskrives en kraftanstrengelse fra energiudvalgsformandens side, at man drøfter denne tekst, for den blev forkastet ved 12 stemmer mod 12.
Når dette er sagt, bør spørgsmålet behandles politisk, fra en energipolitisk og energiselvforsyningspolitisk synsvinkel i Europa. Ønsker vi, ja eller nej, at vor elektricitet om tyve år udelukkende bliver til på grundlag af gas, algerisk gas eller russisk gas, eftersom det økonomisk set er mere rentabelt? Afskrivningstiden for et atomkraftværk er 30-40 år ligesom afskrivningstiden for et vandkraftværk eller et kulkraftværk. Havnetransportomkostningerne er lige store, hvorimod et gaskraftværk derimod afskrives meget hurtigere for meget mindre investeringer. Deraf naturligvis forøgelsen af denne type kraftværker.
Samme ræsonnement for omkostningsstrukturen: elektricitet på grundlag af gas for 100 ECU repræsenterer 20 %'s investeringer for 80 % brændstof, hvorimod forholdet for de andre typer er omvendt. Til slut vil de finansielle årsager føre til, at Europa udelukkende dækkes af gaskraftværker, hvilket allerede er tilfældet for Storbritanniens vedkommende. Således vil Frankrig især miste den energiuafhængighed, som det med stort møje og besvær har opnået. Og jeg siger det også for økologerne: man bør opgive den traditionelle elektricitet, der bliver til ved hjælp af tidevandskraftværker, vindmøller og andet.
Sagt på en anden måde er elektricitet et fælles gode og praktisk taget en fædrenearv, der er fælles for hele menneskeheden. Det er det ideen om offentlig tjeneste giver udtryk for, dette henhører ikke under privatisering. Jeg har fået lejlighed til at sige det: man privatiserer ikke feer, de tilhører alle.

Linkohr
Fru formand, mine damer og herrer, i modsætning til den, der havde ordet før mig, mener jeg, at dette direktiv burde have været fremlagt for længst; for hvis vi ikke når frem til et politisk kompromis her, vil Domstolen træffe afgørelsen, og så ville mange af dem, der i denne sal har udtalt sig imod direktivet, se temmelig bedrøvede ud. Jeg vil navnlig takke Claude Desama, fordi han igennem mange år har arbejdet hen imod dette kompromis, der, som han selv og mange andre før ham har sagt, er fornuftigt. Men direktivet er kun et første skridt. Jeg går egentlig ud fra, at den tekniske forvandling for fremtiden snarere vil fremskynde liberaliseringen, Om fem eller seks år, når der er brændstofceller på markedet, når transport af elektrisk energi over lange strækninger ikke medfører så stort spild, eller når den ene eller den anden vedvarende energikilde måske er mere konkurrencedygtig, vil vi tale helt anderledes om adgang til nettet end i dag. Vi vil muligvis få en udvikling som inden for telekommunikationen, hvor teknikken faktisk også har gennemtvunget en ændring af systemstrukturen.
Direktivet vil ganske vist, og det bør man også sige her, få betydelige virkninger, som vi måske ikke vil hilse så velkomne. Tvangen til at sænke omkostningerne vil fremskynde koncentrationen. Store virksomheder vil sluge de mindre. Mindre virksomheder vil blive nødt til at slutte sig sammen for at få omkostningsmæssige fordele, og naturgas - det er også allerede med rette blevet sagt - vil trænge yderligere frem på el-markedet. I nogle medlemsstater vil direktivet nok blive brugt som anledning til at udvide konkurrencen, selv om direktivet selv ikke kræver det. Det giver dog medlemsstaterne et temmelig stort spillerum.
Til slut vil jeg endnu en gang komme ind på spørgsmålet om tilladte kunder, det er for øvrigt meget mærkeligt, at man skal tillade en kunde. Jeg mener egentlig, at det hører med til vor traktats filosofi, at man som kunde altid er tilladt. Men dette direktiv er noget anderledes i denne sag. Det tillader således kun distributionsvirksomheder, hvis medlemsstaterne ønsker det. Det har vi stillet et ændringsforslag om, og jeg anmoder om støtte til det. Begrundelsen er allerede givet. Jeg vil blot komme med en bemærkning til hr. Mombaur, der jo med rette sagde, at forslaget var fornuftigt, men ud fra taktiske grunde måske klodset. Han mener, det er et ødelæggende kompromis. Kompromiset bliver ikke til i Rådets enegang. Det opstår til slut mellem Parlament og Råd, og hvis vi gør det til en regel, at vi opfatter det kompromis, der er nået i Rådet under møjsommelige drøftelser, som en konstant, behøver vi ikke at kæmpe for en udvidelse af artikel 189 B til også at omfatte andre områder. Derfor anmoder jeg Dem om endnu en gang at overveje, om De ikke alligevel kan stemme for dette ændringsforslag, når vi nu de facto er enige.

W. G. Van Velzen
Fru formand, lad mig indledningsvis udtrykke en stor tak til ordføreren, hr. Desama. Efter førstebehandlingen har Rådet overtaget flere af Europa-Parlamentets forslag, og det er endda på nogle væsentlige punkter gået videre. Hr. Desama kan være tilfreds med resultatet. Hans opgave under andenbehandlingen var alt andet end let, og jeg ved, hvor megen energi han har sat ind på udarbejdelsen af denne betænkning.
Det er karakteristisk for et kompromis, at der egentlig ikke er nogen, der er tilfreds med resultatet. Også min gruppe har længe tvivlet på, hvorvidt den skulle fremsætte ændringsforslag, og er kommet til det resultat, at den tillægger det større betydning, at der nu efter syv års forløb kommer et direktiv, som bringer orden på elektricitetsmarkedet, og den accepterer derfor, at der nu kommer et skrøbeligt kompromis med alle dets mangler. Hellere noget end intet, for hvad har vi i vente, hvis Rådets fælles holdning ikke bliver accepteret i morgen? Allerførst havner vi i en forligsprocedure, hvis resultat er meget usikkert, og med risiko for, at det ender med en forkastelse i Rådet. Hvad sker der så? De liberaliserende tendenser i de forskellige medlemslande vil fortsætte. Dominerende rolleindehavere på markedet vil så få alt for store muligheder. Private investorer, bl.a. bankerne vil komme til at spille en stadig vigtigere rolle på elektricitetsmarkedet. Der vil opstå grænseoverskridende joint ventures. Om dette vil Domstolen naturligvis afsige kendelser. Der vil derfor ikke på kort sigt komme nogen markedsordning på europæisk plan. Der er en ikke ringe risiko for, at borgernes forsyningssikkerhed kommer i fare med et sådant scenario, for ikke at tale om alle vore smukke og ambitiøse planer om mere opmærksomhed over for vedvarende energi i elektricitetsforsyningen, som nu har en for høj kostpris. Vi kan glemme det alt sammen. Jeg vil da også her i aften have klar besked fra kommissæren om, at han fuldt og helt støtter Rådets fælles holdning og holder ryggen rank, så det skrøbelige kompromis, som nu ligger på bordet, ikke bliver undermineret.
Jeg må have det sagt, selvom jeg altid i høj grad anerkender min kollega Desamas initiativer, at en række af hans ændringsforslag er meget præmature. Også ændringsforslagene 3 og 8 vedrørende forpligtelser til almen tjeneste går alt for vidt og kan ikke støttes. Også ændringsforslag 12 fra fru Plooij kan i nederlandsk sammenhæng virke sympatisk, men også den liberale gruppe bør vide, at det er en tidsindstillet bombe under det skrøbelige kompromis. Vil man på forhånd udstyre det nederlandske formandskab med et stort problem? I så fald imødeser jeg med interesse de konstruktive samtaler mellem Deres gruppe og økonomiministeren. Gasdirektivet, et sigtepunkt for det nederlandske formandskab, kan dermed også afskrives, fordi det for størstedelen er baseret på de samme principper som elektricitetsdirektivet.
Dette direktiv kan sammenlignes med en flaske ketchup. I begyndelsen varer det længe, førend der kommer noget ud. Man må ryste kraftigt og have tålmodighed. Det har vi nu gjort i syv år. Men så kommer det hele i en fart.

Pompidou
Fru formand, kære kolleger, direktivet om det indre marked for elektricitet markerer indledningen til en liberalisering af markedet, men det bør anvendes i fuld respekt for et grundlæggende princip, nemlig forpligtelsen til offentlig tjeneste eller forsyning og distribution af elektricitet til alle borgere, hvor de end måtte befinde sig og til samme pris. I øvrigt udgør elektricitetssektoren en vigtig beskæftigelsessektor, hvis bevarelse der er taget hensyn til i den fælles holdning. Hvad adgangen til nettet angår, gentager den fælles holdning i alt væsentligt de resultater, man var nået frem til i løbet af forhandlingen mellem Parlamentet og Kommissionen, og Parlamentet kan kun glæde sig over denne succes.
Hvad den gradvise liberalisering og udvidelsen af distributørernes adgang til markedet angår, så støtter den ordning, man er nået frem til, sig på en gradvis udvikling og på, at man gør brug af tidligere erfaringer. Rent faktisk udgør det at ville forene hele systemet på én gang risici, som elektricitetsmarkedet vil undgå takket være den gradvise og regulerede indføring. Hvordan det end forholder sig, gør den aktuelle holdning det muligt at støtte sig på en reel retssikkerhed, der gør det muligt at udarbejde den kommende strategi, alt imens man sikrer investeringspolitikkens varige beståen.
Jeg vil således gerne rose ordføreren, Claude Desama, for hans yderst afbalancerede arbejde såvel som hans pragmatiske og cartesianske tilgang til problemet. Vor gruppe vil imidlertid stemme imod de fremsatte ændringsforslag. Vi finder det rent faktisk ikke hensigtsmæssigt på dette stadium at genåbne en debat, der kun efter lange forhandlinger har gjort det muligt at nå frem til et kompromis, der tager hensyn til Parlamentets oprindelige holdning. Det, at man ikke genåbner forligsdebatten, er ikke nogen trussel mod Parlamentets fælles beslutningstagningskompetence, for så vidt som dets bidrag allerede har været meget betydeligt.
Det vil under alle omstændigheder være nødvendigt senere at fortsætte overvejelserne og indsatsen i fuld respekt for subsidiaritetsprincippet og især for medlemsstaternes forskellige kulturer med hensyn til miljøbeskyttelse, beskatningsforhold og socialpolitik. Hvis vi ikke gør det, vil konkurrencen foregå på ulige vilkår i de forskellige medlemsstater. Den vil true den energipolitiske samhørighed i Den Europæiske Union såvel som den balance, der nødvendigvis må opstå mellem disse forskellige aktører.

Moreau
Fru formand, man må konstatere, at de offentlige virksomheder har været i EuropaKommissionens og medlemsstaternes regeringers søgelys siden indførelsen af det indre marked, der er blevet styrket af Maastricht-traktaten. Rent faktisk udgør de nogle afgjorte styrkepoler over for liberaliseringen og afbureaukratiseringen, der henhører til et valg af samfund, der giver forrang til konkurrence og til profitsøgning på bekostning af de almindelige økonomiske interesser og borgernes behovsopfyldelse. Electricitetssektoren bliver således ikke sparet ved vedtagelsen af Rådets fælles holdning om direktivet, der åbner op til 32 % af elektricitetsmarkedet for konkurrence i 2003, hvilket i Frankrig vil føre til en sprængning af Electricité de France, der ellers har bevist sin effektivitet. De eneste, der vil nyde godt af dette, vil være de store forbrugere, og i særdeleshed de store industrivirksomheder på bekostning af de små virksomheder og husholdningerne i lighed med det, der allerede er sket i Storbritannien.
Denne frigørelse af konkurrencen risikerer oven i købet at medføre massive afskedigelser, forværre de regionale uligheder og bringe forsyningssikkerheden i fare, idet den begrænser staternes evne til at investere på langt sigt og intervenere i energivalget. Ved at prioritere den kortsigtede planlægning er det de investeringer, der hurtigst er rentable, der vil blive foretrukket, dvs. gaskraftværkerne på bekostning af de andre energikilder. Og i energisektoren kan en kortsigtet planlægning hurtigt gå hen og blive meget foruroligende og rejse alvorlige problemer i relation til miljøet og udtømningen af eksisterende reserver. Direktivet gør indgreb i staternes vilje til at sikre deres energiuafhængighed ved at gå så langt som til vilkårligt at begrænse deres muligheder for at disponere over deres egne energiressourcer. Det åbner ligeledes muligheden for at sætte spørgsmålstegn ved flere forpligtelser om offentlig tjeneste, især prisrimeligheden, forsyningsgarantien, ligebehandlingen af brugerne og princippet om lige priser for alle.
Alle disse elementer har fået vor gruppe til at foreslå en afvisning af Rådets fælles holdning, en afvisning, der støtter sig både på artikel 92, stk. 2 i traktaten, der anerkender enhver stat muligheden for at tilrettelægge sine samfundstjenester i modstrid med konkurrencereglerne, men den støtter sig også på subsidiaritetsprincippet. Dette skulle rent faktisk gøre det muligt at tage hensyn til elektricitetens særlige beskaffenhed, idet den ikke er nogen vare som de andre, men en ressource, der tilhører hele menneskeheden, og som således ikke bør underkastes den fri konkurrence.
Vor gruppe har viljen til at bidrage, sammen med de faglige organisationer, lønmodtagerne og forbrugerorganisationerne, til at modarbejde dette direktivforslag, bidrage til forsvaret og moderniseringen af de offentlige virksomheder, således at de kan blive fuldt ud i stand til at varetage deres særlige opgave som leverandører af offentlige tjenester, der imødekommer brugernes og personalets interesser, muliggør en harmonisk egnsudvikling og fremmer samarbejdet inden for Den Europæiske Union såvel som på internationalt plan.

Bloch von Blottnitz
Fru formand, liberalisering af det indre marked for elektricitet lyder jo herligt, det kan jo være godt, men hvorledes kan jeg tale om konkurrence, når jeg på forhånd udelukker nogle, ikke lader dem deltage, nemlig de små producenter? Hvorledes kan jeg tale om ligeberettiget konkurrence, når afgiftssystemerne er forskellige? Jeg henviser blot til Sverige, Finland og Danmark. Efter vor mening er det et frontalangreb på vedvarende energikilder og energieffektivitet. Vi vil på behæftelsesområdet, og det er nu en gang rosinerne i kagen, opleve en handel til dumpingpriser, og det er det stik modsatte af det, vi vil, nemlig spare energi. Vi vil få en meget stor forskel i prisen på energi i byen og på landet. Det vil også betyde svære tab for de små og mellemstore virksomheder, som vi jo egentlig vil støtte. I sidste instans er dette forslag uacceptabelt, således som det er planlagt her, uden at de vedvarende energikilder og uden at energibesparelser får en fortrinsstilling. Jeg kan heller ikke se, hvorledes vi overhovedet skal komme de mål nærmere, som vi satte os med henblik på Rio, Berlin og anvendelsen af vedvarende energikilder, ved hjælp af dette direktiv om det indre marked for energi. Vi vil opnå det stik modsatte. Som direktivet indtil nu er stillet op, er det uproduktivt.

García Arias
Fru formand, man må ønske kommissæren tillykke med, at denne fælles holdning nu endelig er kommet til at rumme garantier for opfyldelsen af den offentlige tjeneste og den sociale og territoriale samhørighed som krævet af Parlamentet og ordføreren, hr. Claude Desama, som jeg takker oprigtigt.
Alligevel er mange af os fortsat i tvivl om, hvorvidt disse foranstaltninger virkelig bidrager til prisnedsættelser for alle og skabelse af arbejdspladser. Vi tror nærmest det modsatte.
Der mangler gennemsigtighed vedrørende omkostningerne. I Spanien er regeringen i ly af dette direktiv ved at retfærdiggøre, at den nationale kulmineindustri praktisk talt forsvinder, og som følge heraf opgivelse, forøgelse af arbejdsløsheden og forarmelse af de spanske minedistrikter.
Under påberåbelse af dette direktiv og omkostningerne ved overgang til et konkurrencedygtigt marked, har elektricitetsselskaberne indgået en aftale, der er meget kostbar for forbrugerne, og som har marginaliseret den øvrige del af agenterne på markedet, og som gør det muligt for dem at undgå finansieringsomkostninger og opretholde afkastet af ineffektive investeringer, som om de var virkelig lønsomme, i et klart tilfælde af misbrug af en dominerende og udelukkende stilling, der styrkes ved regeringens virke, som Kommissionen må stille spørgsmålstegn ved.
Det spanske oligopol - af selskaber og banker - styrkes og opnår besynderligt nok overskud til på grund af de privatiseringer, der bebudes, at erhverve det, som endnu er på statens hænder inden for energisektoren og i telekommunikationssektoren. Forbrugerne bliver taberne, idet de skal betale driften, selvom der dog som et røgslør loves dem en mindre nedsættelse af tarifferne. Tabere er ligeledes alle indbyggere i minedistrikterne.
Hr. kommissær, fru formand, her ved juletid må også vi i Parlamentet være generøse. Jeg beder derfor samtlige grupper særlig Det Europæiske Folkepartis Gruppe, om at stemme for de ændringer, hvori der foreslås en forøget brug af landenes egne energikilder, selvom det så sker på trods af den spanske industriminister, der i dette direktiv bestræber sig for at øge arbejdsløsheden i mange områder i Spanien. Dette har mange lokalområder, først og fremmest Fuenteovejuna, anmodet om, og medlemmerne af Det Spanske Folkeparti ved særdeles vel, hvad Fuenteovejuna betyder.

Soulier
Fru formand, vil vor kollega Claude Desama mon tillade mig med det samme at føje min beskedne hyldestbuket til det prægtige lovprisningsneg, der allerede er lagt for hans fødder?
Jeg mener, at der rent faktisk er blevet gjort et godt stykke arbejde, og jeg vil uden videre sige, at det direktivforslag, der er forelagt os til godkendelse, er tilfredsstillende af mange grunde. Først bør man genopstille denne tekst i et historisk og metodologisk perspektiv. Der var tale om at søge et kompromis midt blandt særligt komplekse nationale, kommercielle og samfundsmæssige interesser. Således er man nået frem til en tekst, der er blevet godkendt af femten lande, dvs. hele Unionen. Der skal derfor nogle tungtvejende motiver til, for at vi ved ændringer skulle beslutte at nedrive eller sløjfe dette bygningsværk, der tålmodigt er blevet opbygget over en treårig periode, og - som Rolf Linkohr sagde det for lidt siden - give os i kast med nogle juridiske trakasserier eller opgive denne tekst. Hvem ville vinde herved? Det ved jeg ikke, men jeg kan forestille mig, hvilke spirer til splittelse af det indre marked, der så ville være i arbejde!
Hvordan ville man rent faktisk kunne forestille sig et marked, der var åbent for alle industrielt forarbejdede produkter og tjenesteydelser, og som var lukket for en af de mest afgørende vækstfaktorer, nemlig energi? Som nationernes og kontinenternes historie lærer os, kan man ikke ved lov etablere en indesluttethed og begrænsninger for samfundenes vækst, for dette ville føre til modgang og ikke til økonomisk fremgang. Det er tværtimod ophævelsen af toldbarriererne, toldens og afgifternes forsvinden og en udvidelse af det fysiske marked, der har gjort det muligt for Europa at gøre fremskridt siden Schumans appel i 1950.
Men jeg tror, at man bør sige til dem, der føler ængstelse, hvilket i øvrigt er en følelse, der undertiden øges af partipolitiske årsager, at denne nye etape i opbygningen af en sand Europæisk Union respekterer de kollektive og samfundsmæssige interesser, der fremdrages af flere stater, herunder Frankrig. Og ingen kan i fuld ærlighed sige til offentligheden, at der her er tale om en uhæmmet liberalisering eller om en ukontrolleret og umådeholden adgang for producenterne til hele markedet, med frygt for en ødelæggende strøm, der river hele stykker af vor økonomi med sig.
Der er blevet taget visse forholdsregler, og i særdeleshed vil der om ni år atter finde en statusdrøftelse sted, for at man kan danne sig en rimelig mening om de justeringer, der bør foretages her og dér ved at udvide dette eller hint punkt i direktivet inden for forbrugerbeskyttelsesområdet. Der er således ikke her tale om en kuldkastning men om en udvikling. Vi her har en pligt, nemlig til at gøre alt, for at Europa kan fortsætte sin udvikling og til at sørge for, at der ikke dér er nogen kuldkastningsfaktor for vort kontinent og rimeligvis for resten af verden.
Jeg godkender, ligesom min gruppe, Det Europæiske Folkepartis Gruppe, dette ne varietur direktiv.

Estevan Bolea
Fru formand, også jeg vil sige hr. Desama mange tak, netop fordi jeg har været et meget nært vidne til de bestræbelser, han har udfoldet for at vi kunne nå frem til denne fælles holdning. Og som han selv så udmærket har udtrykt det, er denne fælles holdning god. Og det er den på grund af det store arbejde, der er udført af mange her i Parlamentet.
Ganske vist, hr. kommissær, kære kolleger, ville mange af os givet have ønsket et andet indhold, men holdningen er et meget væsentligt første skridt, at vi for et år siden, kære kolleger, ville have skrevet under på, at vi ikke var sikre på at komme så vidt.
Det er rigtigt, at vi meget gerne havde set miljøbeskyttelsen - der i øjeblikket ikke er omtalt inden for elektricitetssektoren - inddraget lidt efter lidt tillige med en forbedring af energisektoren, som vi hele tiden taler om uden at lade handling følge på ord. Men jeg er overbevist om, at vi vil så vidt i de nærmeste år.
Jeg har hørt fru García Arias, og det forekommer mig, at hun har taget fejl af forsamlingen og landet, fordi jeg ikke har forstået noget af det, hun sagde. Det er forekommet mig at være fantasier - og ikke netop heroiske fantasier - og jeg beklager dette, fordi jeg betragter hende som en veninde med et lyst hoved, men jeg ved ikke, hvad hun henviste til. Måske fordi det var det socialistiske parti, hun tilhører, der bevirkede, at der i Spanien gik 25.000 arbejdspladser tabt i kulmineindustrien, og den nuværende industriminister ønsker at redde, hvad reddes kan, i hele den katastrofe, som man kan kalde den socialistiske regerings energipolitik.
Men da vi ikke her skal tale om de enkelte landes politik, men om det begejstrende projekt, som Den Europæiske Union er, elektricitetsmarkedet i Unionen, vil jeg sige, at min gruppe ikke vil støtte noget ændringsforslag med undtagelse af dem, som har at gøre med brugen af kul.
I direktivet hedder det, at man kan fastsætte økonomiske præferencer, der gør det muligt at udnytte alt det kul, som medlemsstaterne har og ønsker, med indtil 15 % til fremstilling af primærenergi.
I Spanien udgør kul i øjeblikket 18 % af den primære energi, og af disse 18 % er 10 % nationalt kul og 8 % importeret kul. Der findes derfor med de 15 % stadig en reserve på 50 %, for hvilken der kan gives økonomisk præference. Men vi har ligeledes forudset - eller i det mindste anmoder jeg om -at man vil støtte os i, at mængden fastsættes til 25 %. Med hvilket formål? Alene for at berolige folk, der unødigt har følt sig foruroliget. Vi har tilføjet et ændringsforslag, hvori der tale om 25 % - der to og en halv gang dækker det nationale kul, Spanien bruger i øjeblikket - som medlemsstaterne vil kunne anvende i overensstemmelse med overgangsordningen alt efter deres behov.
Fru formand, kære kolleger, De skal alle have mange tak. Vi vil kun støtte disse ændringsforslag, men ikke den resterende del, fordi vi ønsker, at enhedsmarkedet for elektricitet skal træde hurtigt i funktion.

Secchi
Fru formand, jeg vil begynde med at understrege, at åbningen og den delvise liberalisering af det interne elektricitetsmarked vel på den ene side udgør et grundlæggende skridt i retning af fuldstændig liberalisering af enhedsmarkedet, men at man dog på den anden side skal være opmærksom på, at Rådets fælles holdning er et fast punkt, der, som andre kolleger allerede har understreget, snarere skal betragtes som et udgangspunkt for en yderligere udvikling end som den endelige situation inden for denne meget vigtige sektor.
Andre kolleger fra PPE-gruppen har allerede klarlagt vore grunde til at støtte denne tekst uden ændringer, også selvom vi meget stærkt kunne have ønsket os større fremskridt på mange områder. Dette gælder f.eks. distributørernes rolle, som f.eks. de kommunale værker, for at nævne eksemplet i Italien, særlige regler for adgangen til det liberaliserede marked for konsortier og små og mellemstore virksomheder, der er et andet meget vigtigt aspekt, som ikke er blevet taget i betragtning, hvortil kommer udnyttelsen af de selvproducerende virksomheder og uafhængige producenter samt endelig, for at nævne et andet meget vigtigt aspekt, den yderligere liberalisering af handelen med elektricitet over grænserne.
Selvom indførelse af ændringer i direktivet i denne fase ville have bevirket en risiko for at gøre otte års arbejde forgæves, skal Europa-Parlamentet dog i den nærmeste fremtid engagere sig på dette område og tilskynde Rådet og Kommissionen til, når direktivet er udstedt, hurtigt at foretage en yderligere liberalisering af markedet med de åbenbare fordele, der forventes for den europæiske industris konkurrenceevne og forbrugerne i almindelighed.
Jeg vil endelig understrege, at en hurtig udstedelse af direktivet også er af særlig betydning for visse medlemsstater, som f.eks. Italien, hvor elektricitetsmarkedet - der hidtil har været praktisk talt ikke eksisterende som et egentlig marked - står over for en omfattende omstrukturering. Uden en sikker retlig ramme, hvor snæver den end er ifølge direktivet - som vi håber vil kunne gennemføres i Italien med yderligere forbedringer af den type, som jeg kort har nævnt - vil det nemlig ikke være muligt på tilfredsstillende måde at påbegynde virket i den myndighed for regulering af sektoren, som er blevet nedsat for kort tid siden, og ej heller foretage en effektiv og tilfredsstillende privatisering af ENEL, det nationale elektricitetsselskab, foranstaltninger, der er absolut nødvendige i forbindelse med en økonomisk sanering for at bringe Italien bedre på niveau med den øvrige del af Den Europæiske Union.

Papoutsis
Fru formand, mine damer og herrer, det forslag, vi har til andenbehandling i dag, som drejer sig om virkeliggørelsen af det indre marked for elektricitet, udgør afslutningen på en temmelig lang proces. Efter otte års drøftelser såvel i Rådet som i Parlamentet synes det nu muligt at finde en løsning, som er acceptabel for alle involverede parter.
Jeg vil derfor først og fremmest fremhæve det seriøse arbejde, som ordføreren, hr. Desama har udført, og takke ham varmt for den store indsats, han har gjort igennem 6 år - hvis jeg husker ret - i Europa-Parlamentet. Jeg tror således, det er helt i overensstemmelse med Deres retningslinjer og Deres personlige arbejde, at vi nu, efter de beslutninger, der er truffet i Parlamentets Energiudvalg, er kommet dertil, hvor vi i plenum kan skride til andenbehandlingen af dette så vigtige direktiv.
Rådets fælles holdning er udtryk for den høje grad af konsensus og kompromis, der er konstateret medlemsstaterne imellem, sådan som hr. van Velzen også fremhævede i sit indlæg, ligesom den er udtryk for det kompromis, der er indgået mellem Den Europæiske Unions institutionelle organer. Det er en betydningsfuld aftale, som baner nye veje for energipolitikken i Europa, sådan som hr. Soulier så præcist gjorde os opmærksom på.
Og som De vil se, omfatter den fælles holdning størstedelen af de ændringsforslag, som Europa-Parlamentet stillede ved førstebehandlingen. Som hr. Desama gjorde opmærksom på, er 80 % af Europa-Parlamentet ændringsforslag blevet accepteret og indgår i dag i den fælles holdning.
Den fælles holdning bygger på vedtagelsen af fælles regler, dvs. grundlæggende principper for det indre marked for elektricitet. Regler, som alle medlemsstater skal inddrage i deres nationale systemer og overholde. Direktivet foreskriver ikke et ensartet system for hele Europa, det giver mulighed for en vis grad af subsidiaritet og fleksibilitet for medlemsstaterne i anvendelsen af reglerne og undgår samtidig alt for strenge bestemmelser. Dette kommer i direktivet til udtryk i den mulighed, medlemsstaterne har for at vælge mellem forskellige modeller og alternative løsninger.
Som svar til hr. Pompidou vil jeg gerne påpege, at de nationale forskelle, set med europæiske øjne, med hensyn til den pågældende politik vil blive mindre signifikante. Når direktivet er godkendt og gennemført, vil det indføre et minimalt, men fælles niveau for fri konkurrence inden for alle elektrcitetssektorer i EU, som skal overholdes af alle medlemsstater.
Direktivet vil give markedskræfterne mulighed for at virke frit inden for elektricitetsindustrien. Personligt er jeg overbevist om, at direktivet vil betyde en væsentlig forbedring af den europæiske industris position i den internationale konkurrence, som hr. Scapagnini også påpegede i sit indlæg. Det er også et meget stort skridt i denne retning, som mange kolleger understregede, især hr. Linkohr og fr. Estevan Bolea.
Elektricitetsmarkedet og alle de enkelte sektorer, der er underlagt direktivet, kan pålægges »forpligtelse til offentlig tjeneste«, forpligtelser, som medlemsstaterne kan pålægge elektricitetsvirksomhederne på deres marked til gavn for den almene økonomiske interesse. Disse forpligtelser kan defineres af de enkelte stater hver for sig inden for en fastlagt fællesskabsramme.
Medlemsstaterne skal definere forpligtelse til offentlig tjeneste meget præcist: forpligtelserne skal være objektive, gennemsigtige, må ikke indebære forskelsbehandling, og de skal kunne kontrolleres. De skal offentliggøres inden for en af de fem grupper, der er vedtaget på fællesskabsplan, dvs. forsyningssikkerhed, regelmæssighed, kvalitet, pris samt miljøbeskyttelse. Disse forpligtelser skal meddeles Kommissionen, som skal kontrollere dem i forhold til gældende EU-retsbestemmelser.
Dette system vil give medlemsstaterne mulighed for at skabe balance i konkurrencen med de offentlige selskaber i de tilfælde, hvor dette findes nødvendigt af hensyn til de almene samfundsinteresser. Jeg minder om, at også hr. Gordon Adam så fremragende omtalte denne balance under forhandlingen og fremhævede vigtigheden heraf. Denne løsning, som blev vedtaget enstemmigt i Rådet, er resultatet af Rådets forhandlinger, og det har taget mange år at nå så vidt. Jeg vil også understrege, at hvert enkelt ord i teksten til den fælles holdning er valgt ud fra omhyggelige overvejelser. Til sidst blev beslutningerne truffet på det absolut højest mulige niveau. Aftalerne på dette område har været en meget vanskelig proces, og som svar til fr. Ludivina Carcía Arias og hr. Marset Campos samt til hr. Sainjon vil jeg gerne understrege, at der i artikel 3 i direktivforslaget er fundet en passende balance mellem på den ene side konkurrencekravene og på den anden side forpligtelserne med hensyn til at yde offentlig tjeneste. Derfor vil jeg bede Dem om ikke at ødelægge denne fine balance, vi har opnået.
Nogle af de ændringsforslag, Europa-Parlamentet har stillet, har til formål at lægge større vægt på den sociale dimension i den fælles holdning. Som De alle ved, gør Kommissionen et energisk forsøg på at fremme den sociale dimension i Den Europæiske Union. Men i dette konkrete spørgsmål har vi brug for en bred og ikke en sektorbestemt løsningsmodel. Vi må undgå at stræbe efter en sektorvis harmonisering af de sociale forhold inden for elektricitetsindustrien. Vi mener, at disse spørgsmål bør løses på det bredest mulige plan. Og her vil jeg gerne understrege, at der vil være mulighed for debat om de sociale og andre spørgsmål i forbindelse med direktivets gennemførelse inden for rammerne af det rådgivende udvalg for energi, som Kommissionen nedsætter med repræsentanter for instanser på energioområdet, heriblandt naturligvis også de faglige organisationer. Lad os ikke glemme, at et af hovedformålene med direktivforslaget er at forbedre vor industris internationale konkurrenceevne, der vil give jobskabelsen en ny saltvandsindsprøjtning.
Andre af Parlamentets ændringsforslag søger at understrege den miljømæssige dimension. Personligt vil jeg fremhæve energieffektiviteten og de vedvarende energikilder, og jeg deler det synspunkt, at vi bør styrke de vedvarende energikilder mere, sådan som fr. Plooij-van Gorsel og fr. Breyer også understregede.
Men som svar til fr. Bloch von Blottnitz vil jeg gerne sige, at Kommissionen jo for nylig har godkendt den grønbog om vedvarende energikilder, som vi også har forelagt Europa-Parlamentet. Det er dette initiativ, som efter min opfattelse bør danne ramme om udformningen af en passende strategi med hensyn til styrkelsen af de vedvarende energikilder, og ikke forslaget til direktiv om det indre marked for elektricitet. Jeg vil derfor opfordre Dem til at gå videre med dette tiltag. Desuden byggede dette initiativ på Deres egne forslag, Europa-Parlamentets forslag, der blev fremsat af hr. Mombaur i den fremragende betænkning, han fremlagde i Europa-Parlamentet vedrørende vedvarende energikilder. Andre ændringsforslag drejer sig om udvidelse af harmoniseringen inden for elektricitetsmarkedet, hvilket er nødvendigt, hvis det indre marked for elektricitet skal fungere tilfredsstillende.
Kommissionen er enig i det synspunkt, at det nok er nødvendigt med yderligere harmonisering, navnlig på miljøog beskatningsområdet. Mine tjenestegrene er allerede begyndt at arbejde med disse områder, og den første undersøgelse er iværksat med henblik på at definere eventuelle harmoniseringsbehov.
Som svar på det spørgsmål, hr. Desama stillede, kan jeg forsikre Dem om, at der hos Kommissionen er den politiske vilje til at skabe fremskridt inden for dette spørgsmål, og Kommissionen vil snarest muligt komme med en meddelelse til Parlamentet og Rådet, sådan som De efterlyste. Derfor vil jeg bede Dem afvente resultaterne af denne analyse og ikke foregribe vore forslag, da dette kunne påvirke Kommissionens initiativret, og med den store debat for øje, der netop nu foregår inden for rammerne af regeringskonferencen, tror jeg heller ikke, at Parlamentet ønsker en begrænsning af Kommissionens initiativret. Det er årsagen til, at jeg vil anmode Dem om ikke at insistere på dette punkt.
Kommissionen har accepteret Rådets fælles holdning, for det første fordi vi mener, at den afspejler de problemstillinger, Europa-Parlamentet har rejst, og for det andet fordi vi tror, at den enighed, der er opnået, sikrer Unionens interesser på den bedst mulige måde. Derfor håber Kommissionen på Parlamentets vedtagelse af den fælles holdning, som den fremstår, så den hårfine balance, der er skabt efter en langvarig og vanskelig forhandling, ikke forstyrres, og fordi vi mener, at det først og fremmest er vigtigt, at direktivet udkommer så hurtigt som muligt for at få fjernet den usikkerhed, der præger industrien og få frigjort de fordele, der vil være for de europæiske borgere, hvilket elektricitetsproducenterne og forbrugerne støtter og afventer med en vis spænding.
Jeg vil endnu en gang understrege vor politiske vilje og politiske ønske om at se den fælles holdning vedtaget, som den er, uden ændringsforslag - men ifald Europa-Parlamentet skulle vedtage nogle ændringsforslag, vil Kommissionen undersøge disse nøje og tilkendegive sit standpunkt efter afstemningen i morgen. Jeg kan endvidere forsikre Dem om, at jeg vil være til stede under hele afstemningen.
Mine damer og herrer, Deres stemme med hensyn til elektricitetsmarkedet vil få væsentlig indflydelse på udviklingen henimod åbningen af det indre marked, ikke kun for elektricitet, men også for naturgas. Og jeg håber, at det vil være en positiv indflydelse, og at Europa-Parlamentet i morgen vil udsende et positivt signal, så vi kan gå videre med forhandlingerne om direktivet for det indre marked for naturgas.
Til sidst vil jeg endnu en gang takke hr. Desama og alle de af Parlamentets medlemmer, der har beskæftiget sig med dette spørgsmål, for det konstruktive samarbejde, vi har haft gennem alle disse måneder - og alle de foregående år med mine forgængere med ansvar for energiomorådet. Hvis den fælles holdning til dette direktiv vedtages i morgen, vil jeg se det som en stor succes for Europa-Parlamentet, men også for Kommissionen. For sammen er vi i dag nået hertil efter en langvarig - mangeårig - fælles indsats.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Konkurrenceforhold på telekommunikationsområdet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0402/96) fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 90/387/EØF og 92/44/EØF med henblik på tilpasning til konkurrenceforhold på telekommunikationsområdet (C4-0469/96-95/0280(COD)) (Ordfører: Herman).

Herman
Fru formand, kære kolleger, min opgave skal nok have været meget nemmere end hr. Desamas opgave, eftersom det meget hurtigt lykkedes for Parlamentet og Kommissionen at nå til enighed om en kurs, der i øvrigt i vid udstrækning var dikteret af den usædvanligt hurtige teknologiske udvikling, som vore nationale operatører har måttet imødegå. Og de har hurtigt måttet erkende, at det ikke kunne forsvares at bevare monopolerne. Det er ikke som i Electricité de France's eller andre offentlige monopolers tilfælde. Her var der ikke nogen anden vej, hvis man ikke slet og ret ville marginaliseres og forsvinde.
Jeg glæder mig meget over at konstatere, at der ikke har været nogen uenighed i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, når det gjaldt om at genfremsætte en række ændringsforslag fra førstebehandlingen, som var blevet delvis forkastet af Kommissionen, selv om denne i store træk havde taget hensyn til dem. Jeg vil hurtigt gennemgå de fem punkter, hvorom der stadig er nogle mindre uoverensstemmelser.
Det første er ændringsforslag 5 om definitionen af »lejede linier«. Det forekommer mig, at vi efter at have taget hensyn til Kommissionens indsigelser ved førstebehandlingen har omformuleret dette ændringsforslag for at fjerne enhver tvetydighed. Det andet er nummerportabiliteten. Vi har kunnet teste, at nummerportabiliteten i to lande, hvor konkurrencen er frigivet, udgør et grundlæggende problem, for så vidt som forbrugerne, selv om en konkurrent tilbyder billigere eller mere attraktive priser, tøver med at skifte over til denne, fordi dette medfører, at de er nødt til skifte nummer, hvilket ikke udgør et større problem for en enkeltperson, men det udgør derimod en kostbar operation for virksomheder, der distribuerer talrige tryksager, udgiver annoncer eller allerede ligger inde med en lang række dokumenter, hvorpå deres nummer figurerer. Derfor er nummerportabilitet et vigtigt element.
Vi lægger meget vægt på et mere politisk problem, og det er uafhængigheden hos myndighedsorganerne, som De har ladet være nationale. Når man først har valgt denne mere risikable og mindre sikre vej, så må man i det mindste sikre sig, at disse myndighedsorganer er uafhængige, at de ikke blot er det figenblad, som man sætter på for at formilde kommissærernes vrede blik, men som faktisk udgør en fordølgelse af den nationale operatør. Jeg vil ikke nævne nogen eksempler, men alle - og af Deres smil, kan jeg se, at også De - har forstået, hvad jeg hentyder til.
Det andet problem er finansieringen af det almene tjenesteudbud. Vi er alle enige om, at vi skal have et alment tjenesteudbud. Kommissionen har i den anledning fremsat nogle interessante forslag, som en række af vore venner ikke finder går vidt nok. Vi for vor del finder, at det forslag, som De fremsætter, er relativt moderat og vil kunne opnå en bred samstemmighed, men det er naturligvis ikke nok at erklære, at et tjenesteudbud er »alment«, man må ligeledes kunne sige, hvem der betaler for det.
I dag ser man som ved et tilfælde en række lande, der giver det almene tjenesteudbud en maksimal udvidelse, fordi de godt ved, at dette kan forhindre, at der udbryder konkurrence, hvor nogle er sikre på at kunne få støtte fra deres stat, og de andre, deres konkurrenter, må klare sig selv. Dette vil reducere liberaliseringens rækkevidde, og det er derfor efter min mening bydende nødvendigt, at Kommissionen udarbejder et direktiv, eller måske endog en forordning, om finansieringen af det almene tjenesteudbud.
Endelig anmoder vi uden at gøre os alt for mange illusioner, for Kommissionen har ikke mere det mod, som den tidligere havde, om, at der bliver oprettet et overnationalt europæisk myndighedsorgan, der skal sikre en konstant retspraksis fra disse nationale myndighedsorganer. Om det bliver Kommissionen eller en institution i Kommissionens regi er os ligegyldigt, men hvis man ikke opretter et europæisk myndighedsorgan til at se til, at disse nationale myndighedsorganer ikke hver især handler efter deres eget hoved, så ender vi med det, som vi ønskede at undgå, nemlig med femten markeder, der forbliver adskilte. Der må altså en ensartet regulering til - det forekommer mig helt klart eller i det mindste en ensartet overvågning af reguleringen.

Read
Fru formand, jeg vil gerne have lov at takke ordføreren, hr. Herman, for hans betænkning, som PSE-Gruppen vil støtte. Jeg vil gerne understrege og gentage nogle af de ting, han fremhæver. De nationale myndighedsorganers uafhængighed er et spørgsmål, som Parlamentet har udtalt sig om ved adskillige lejligheder. Som kommissæren sikkert vil erindre, var det - i forbindelse med den foregående betænkning om taletelefoni, som var den første betænkning i forligsproceduren efter Maastricht - på spørgsmålet om både disse myndighedsorganers uafhængighed og deres rådighed over de nødvendige midler, at forhandlingerne mellem Parlamentet og Rådet kørte fast. Der kan overhovedet ikke være tvivl om, at hvis ikke organerne er uafhængige - og hvis jeg må gentage, hvad hr. Herman sagde, så er det faktisk nemmere af finde eksempler på manglende uafhængighed end på uafhængighed, lad os bare sige det, som det er - og medmindre de har de nødvendige ressourcer til at udføre den opgave, som Kommissionen med rette pålægger dem, så er den lovgivning, vi laver, næsten dømt til at mislykkes på forhånd.
Jeg vil gerne have kommissærens kommentar angående Kommissionens overvejelser omkring et europæisk myndighedsorgan og høre, hvordan han ser på sammenkædningen af det europæiske myndighedsorgan, der er foreslået, og de nationale myndighedsorganer. Det er sandt, at vi hidtil ikke har formået at bringe lovgivningen i orden på dette vigtige område. Der er forståelige årsager til dette. Det fremgår tydeligt af dette forslag og af mange andre, at tiden løber mere og mere fra os, ikke kun den dato, vi selv har fastsat som mål for liberaliseringen, men tiden er også ved at løbe ud for den europæiske industri på dette område, hvis den skal kunne overleve og konkurrere med De Forenede Stater og Japan. Jeg kommer netop fra et møde med repræsentanter for informationsteknologiindustrien i Europa, og jeg forstår deres ængstelse og frustration.
Jeg vil gerne spørge kommissæren - og jeg ved, at De måske ikke er i stand til at svare nu, men jeg vil tillade mig at skrive til Dem angående dette - om han kan fortælle Parlamentet, tilnærmelsesvis hvor meget af den eksisterende lovgivning inden for telekommunikation der formelt er omsat til national lovgivning, hvor mange medlemsstater der faktisk gennemfører denne lovgivning, og hvilke skridt de nationale myndighedsorganer har taget. Hvis vi kunne få et fingerpeg om, hvad svarene er på disse spørgsmål, samtidig med at de medlemmer, der beskæftiger sig med området, kender nogle af svarene, så ville vi være nået langt i retning af at få dannet et europæisk myndighedsorgan.
Jeg vil tillade mig at sige til kommissæren, at jeg finder det forkert - der er sikkert medlemmer, der ser anderledes på det - at oprette et europæisk myndighedsorgan, udelukkende fordi det ikke fungerer med de nationale myndighedsorganer. For mig ser det ud til, at der er helt klare opgaver, som bør udføres på nationalt plan, og andre, som skal udføres på europæisk plan. Kommissærens kommentarer til dette og til hr. Hermans udmærkede betænkning ville kaste lys over spørgsmålet for Parlamentet.

Lindqvist
Fru formand, fra og med den 1. januar 1998 skal der altså være fri konkurrence på telekommunikationsmarkederne. Den Liberale Gruppe understregede allerede ved førstebehandlingen den 31. maj i år vigtigheden af, at man er ordentlig forberedt, og at der findes en lovgivning, der gør det lettere for det nye marked at fungere så effektivt som muligt. Det har det såkaldte rammedirektiv fra 1990 da også muliggjort. Men for at markedet kan fungere, må de forskellige aktører kunne holde deres roller adskilt. Det nationale myndighedsorgan må derfor ikke alene være kompetent, men også frit og helt uafhængigt. Det skal være uafhængigt af alle de organisationer og selskaber, der udbyder telenet, teleudstyr og teletjenester.
Vor gruppe kan i alt væsentligt tilslutte sig betænkningen, og vi ønsker især at understrege forslaget om et rådgivende teleudvalg med repræsentanter for de nationale myndighedsorganer. Det er vigtigt, at brugerne, forbrugerne, er tilfredsstillende repræsenteret i dette udvalg. Vi går ud fra, at dets møder skal være offentlige. Kommissionen og det rådgivende udvalg skal nøje følge og rapportere om udviklingen til de nationale myndighedsorganer og markedsaktørerne. Sker dette på den rigtige måde, er jeg ikke sikker på, at der er behov for at oprette et særligt europæisk myndighedsorgan.
Parlamentet vedtog ved forrige behandling størsteparten af Økonomiudvalgets forslag til lovgivningsændringer og præciseringer af kravene til det almene tjenesteudbud m.m. Kommissionen godkendte de fleste af disse ændringsforslag.
Information må ikke kun være et spørgsmål om teknologi - det er i lige så høj grad et spørgsmål om demokrati og om at give alle grupper lige muligheder. Dette kræver ikke alene uddannelse, men også at teleselskaber og myndigheder sikrer, at også de perifere og tyndtbefolkede områder i vore medlemslande dækkes.

Bangemann
Fru formand, hr. Maher har ret, vi bliver nødt til meget hurtigt at beskæftige os med ændringer af direktiver, som vi har vedtaget for blot få år siden. ONP-rammedirektivet blev vedtaget i 1990 og direktivet om faste kredsløb endog så sent som i 1992. Men det er noget, vi sandsynligvis kommer til at opleve i de kommende år. Den eneste trøst, jeg kan få øje på, er, at jeg hyppigt vil få den fornøjelse at læse hr. Hermans betænkninger. Det er rigtigt: Den tekniske udvikling går så hurtigt, at en stor del af det, vi har vedtaget i de sidste år, inden længe i praksis vil være forældet.
Jeg behøver blot at nævne et stikord, som sikkert vil beskæftige os yderligere i de kommende måneder, nemlig konvergens, altså det forhold, at hidtil forskellige ydelser på telekommunikationsområdet falder sammen, hvilket fremskyndes af de tekniske muligheder. Den skelnen, vi endnu i dag accepterer som en selvfølge, mellem telefontjenester, tv, radio og andre tjenester, vil i stigende grad forældes, og de juridiske forudsætninger, der skabes i dag for at behandle disse tjenester separat, vil blive ændret på helt afgørende vis. Vi vil altså desværre - eller heldigvis alt efter, hvorledes man opfatter det - i de kommende år blive nødt til at beskæftige os med ændringer.
Vi har ikke de store vanskeligheder med hinanden på dette område. Af Parlamentets syv ændringsforslag kan Kommissionen overtage de fire, men ikke de tre øvrige. Jeg skal straks fortælle, hvorfor vi ikke kan, men først vil jeg sige noget om de ændringsforslag, vi overtager. Det drejer sig først og fremmest om ændringsforslag 4 og 6, i hvert fald de dele, hvor der kræves et myndighedsorgan. Hr. Herman ved, at det ikke skyldes manglende mod hos os, at vi så at sige i første omgang erkender den realitet, at hidtil ikke et eneste medlemsland har kunnet gå ind for denne tanke. Nu er Kommissionen jo nok i stand til at flytte noget, men vi kan ikke helt træde i Rådets sted, når det ikke vil, det vil alle kunne forstå.
Alligevel har vi sørget for, at der ikke bliver kaos i den nuværende tilstand. Vi har opstillet principper, som kræver de nationale reguleringsmyndigheders uafhængighed. Vi har opstillet principper for deres afgørelser, i første omgang generelt - gennemskuelighed, ikke-diskriminering etc. lige til specifikke bestemmelser, når der er tale om specifikke problemer, f.eks. tildeling af licenser o.l. Det betyder, at de nuværende forhold, som de nationale myndigheder arbejder under, ikke afvikles uden en europæisk ramme, og vi vil naturligvis kontrollere det, fru Read, for Kommissionen skal, når der er udstedt en europæisk lovgivning, kontrollere anvendelsen af disse love og om nødvendigt skride ind.
Vi har også en præcis fortegnelse over, hvem der har omsat hvad. Jeg har den ikke lige i hovedet, jeg så først på den i eftermiddags, men i gennemsnit er omsættelsesfrekvensen ganske pæn. Vi har som altid nogle kandidater, der er bagefter, men jeg er sikker på, de vil indhente det forsømte. Sker det imidlertid ikke, er det ikke nogen ulempe for de involverede. Ifølge Den Europæiske Domstols retspraksis er et direktiv, der er vedtaget, men ikke omsat, et tilstrækkeligt retsgrundlag for krav fra tredjeparter. Hvis altså nogen f.eks. ikke får en licens, fordi et bestemt direktiv i et bestemt medlemsland endnu ikke er blevet omsat, har han et juridisk krav og kan om nødvendigt anlægge sag. Det betyder, at selv dér, hvor der kan konstateres en vis forsinkelse i omsættelsen, er det ikke nogen katastrofe for den enkelte.
Med de erfaringer, vi gør i de kommende år, vil vi - det kan man vel forudsige - senest i år 2000 nå frem til en form for europæisk agentur - eller hvad man nu vil kalde det - for det er helt rigtigt, hvad alle talere har sagt her: Der er nogle ting, man kan lave bestemmelser om nationalt, der er andre ting, man ikke kan lave bestemmelser om nationalt, fordi omfanget af en sådan afgørelse rækker ud over de nationale grænser.
Men jo mere vi i første omgang lader medlemslandene gøre deres dårlige erfaringer, jo mindre vil de bebrejde Kommissionen og Parlamentet, at vi igen kun er på jagt efter nye beføjelser. Det er virkelig ikke vort problem! Problemet er, at vi bliver nødt til at udarbejde korrekte løsninger.
Vi har naturligvis også allerede bearbejdet spørgsmålet om det almene tjenesteudbud og beregningen af det samt spørgsmålet om finansieringen af det. Vi har offentliggjort en meddelelse derom, og derfor vil vi ikke behandle dette problem nu i forbindelse med ændringen af ONP-direktivet. Det er et generelt problem. Det optræder i forbindelse med ONP, det optræder i forbindelse med sammenkoblingen osv., og det er derfor bedre, hvis vi får en generel bestemmelse til det almene tjenesteudbud.
Vor mening derom kender De: Vi vil give medlemslandene finansieringsmuligheder, hvis de synes, de har brug for det. Personlig er jeg overbevist om, at ikke alle medlemslande er nødt til at finansiere det almene tjenesteudbud via offentlige eller ekstra bidrag. Vi vil om lidt i anden sammenhæng få lejlighed til at drøfte detaljerne, og jeg vil sige noget mere derom, for meddelelsen er på dagsordenen om et øjeblik.
Tanken om en enkelt, konsolideret tekst - det indgår i ændringsforslag 4 og 6 - finder jeg uhyre sympatisk. Jeg har sammen med mine medarbejdere overvejet, om vi ikke kan indføre princippet om kodifikation på telekommunikationsområdet, dvs. vi vedtager en samling af allerede vedtagne lovtekster, og kun det, der står i denne samling, er gyldig lovtekst. Det ville være en meget stor hjælp for alle brugere, om de i kodifikationen til enhver tid kunne finde lovteksten i den gældende form. Indtil nu har vore jurister ikke kunnet få sig selv til at overtage denne idé, for den betyder naturligvis, om De vil, en dobbelt lovgivningsafgørelse. Først vedtages teksten, og så afgøres det, at den skal med i kodifikationen, og det er en ny procedure. Vi må overveje, hvorledes vi kan gøre det. Som erstatning ville vi udgive en slags junglebog, dvs. uden retskraft optage alt det, der er gældende, i en samling. Det bliver vi sandsynligvis alligevel nødt til, når vi tager denne konvergensproblematik op, for det vil tvinge os til endnu en gang at gennemgå praktisk talt alt, hvad vi til dato har vedtaget om telekommunikation, og muligvis ændre det.
Det er, mener jeg, de problemer, vi skal drøfte her. Jeg takker for det gode samarbejde også i forbindelse med ændringen, og jeg tror, at vi i første halvår af 1997 med effektiv bistand fra det nederlandske formandskab kan fejre den definitive vedtagelse.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Det almene tjenesteudbud for telekommunikation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0389/96) af Berès for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet (KOM(96)0073 - C4-0205/96), Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om det almene tjenesteudbud for telekommunikation i perspektivet af et fuldt liberaliseret marked.

Berès
Fru formand, kære kolleger, ved overgangen til den liberalisering af telekommunikationssektoren, der er påbegyndt inden for Den Europæiske Union, kommer den tekst, som vi i dag skal udtale os om, temmelig sent. Den kommer sent og med en tvivlsom retlig værdi. Man liberaliserer hurtigt med direktiver, man regulerer sent - og lad os ikke håbe for sent - med meddelelser.
Og det almene tjenesteudbud i telekommunikationssektoren kan ikke betragtes som et vedhæng til liberaliseringen. Det er et element på vægtskålen. Det er det eneste element, der gør det muligt at tage hensyn til egnsudviklingen, den lige adgang for alle, den økonomiske og sociale samhørighed og beskæftigelsen.
Europa og Europas borgere har behov for offentlige tjenesteydelser og for tjenesteydelser i samfundets interesse. Dette bør være nedfældet i Rom-traktaten, det bør tilkendegives sektor for sektor, og i telekommunikationssektoren kan man ikke sammenfatte borgernes interesse i det fald i omkostningerne, som liberaliseringen i princippet bør føre med sig.
Ud over de ufravigelige regler, der med føje definerer forpligtelserne som forfatningsmæssige friheder eller miljøbeskyttelse, kan markedet ikke medregne alt. Selv efter operatørernes mening har intet reguleringssystem, herunder markedet, hidtil bevist sin effektivitet. Vi bør derfor fastsætte den retlige ramme for denne industri, der får mere og mere magt for hver dag, der går.
Hvad angår det almene tjenesteudbuds rækkevidde, foreslår Kommissionen os en minimumsdefinition uden at forbyde medlemsstater, der måtte ønske at gå endnu videre, at gøre det. Vi tror, at det er i borgernes og operatørernes interesse at have den bredest mulige definition af det almene tjenesteudbud på unionsplan. Man må tage det bedste fra den enkelte nationale praksis for at nå frem til en kollektiv berigelse. Dette bør ledsages af en definition på fællesskabsplan af begrebet overkommelig pris. Dette er også i overensstemmelse med operatørernes interesse. De er ikke fjendtligt stillede over for definitionen af en europæisk ramme, for så vidt som man definerer den for dem - det er ikke op til dem at gøre det, og de vil ikke gøre det - men de gruer for at skulle stedfæste deres tjenesteudbud i forhold til forskellene i de nationale lovgivninger.
Den geografiske udligning, der skal muliggøre, at der skabes en balance mellem alle medlemsstaternes områder, bør ligeledes henhøre under det almene tjenesteudbud.
Kommissionens meddelelse forekommer os at være for forsagt til, at liberaliseringen af telekommunikationssektoren kan føre til lige adgang for alle til informationssamfundet. Det er det centrale spørgsmål.
Fra i dag bør der på grundlisten over det almene tjenesteudbud figurere skolers, bibliotekers og hospitalers adgang til disse tjenester. På dette punkt siger Kommissionen overraskende, at den ikke vil følge den amerikanske lovgivning, der er i modstrid med en liberal indfaldsvinkel.
Vi har igangsat liberaliseringen, men først for at gøre det muligt for os at vinde kampe indadtil i denne fremtidens sektor.
Hvad finansieringen angår, må man allerførst have et tal i hovedet. Det almene tjenesteudbud repræsenterer en omkostning, der er vurderet til mellem 4 og 8 % af sektorens omsætning i de kommende år afhængig af det omfang, man giver begrebet alment tjenesteudbud. Det er vort ønske, at alle operatører, der kommer til at tjene på liberaliseringen, fortrinsvis på tærskelbetingelser, der endnu mangler at blive fastsat, skal bidrage til finansieringen af ovennævnte almene tjenesteudbud. Jeg vil kun nævne ét eksempel. Den aktuelle situation gør, at nye operatører vil nyde godt af infrastrukturer, der i går blev finansieret af de offentlige operatører. Der er her tale om kobberinstallationerne. Hvis vi i morgen skulle ønske at gå over til optiske fibre, hvem skal så finansiere disse installationer, hvis ikke samtlige af de operatører, der nyder godt af liberaliseringen, finansierer det almene tjenesteudbud?
Kommissionens meddelelse fastslår, at medlemsstaterne dér, hvor de måtte ønske det, kan give begrebet det almene tjenesteudbud en bredere betydning end den, der fastsættes på unionsplan. Men de vil ikke kunne finansiere det ved mekanismer, der er fastsat for fonden for forsyningspligtydelser. Vi ønsker, at den definition, der fastsættes på europæisk plan, bliver så bred, at denne mekanisme ikke bliver nødvendig, men hvis den skal blive det, så må det almene tjenesteudbud, der er fastsat på medlemsstatsplan, være økonomisk bæredygtigt.
Det er Deres ordførers opfattelse - men jeg må indrømme, at han på dette punkt endnu ikke har overbevist flertallet af sine kolleger - at denne mekanisme ikke er realistisk. Hvordan vil disse aktioner blive finansieret i det system, der foreslås af Kommissionen? Vil dette blive overladt til de operatører, der har til opgave at tage sig af det almene tjenesteudbud? Det er fuldstændigt hyklerisk i et liberaliseret miljø. Over medlemsstaternes budgetter? Det er ligeledes hyklerisk, når man kender den tilstand, som vore offentlige finanser befinder sig i. Vi bør tage os af en mekanisme, der får operatørerne til at virke for liberaliseringen. Denne liberalisering leder én til at ændre balancen hvad angår visse ansvar for for eksempel erhvervsuddannelse og egnsudvikling. Derefter vender disse operatører sig til medlemsstaterne for at bede dem om at finansiere de operationer, som de ikke vil påtage sig. Det kan ikke fungere på den måde.
Så, hr. kommissær, vi sætter Dem stævne i de kommende år, og jeg tror, at vi ud fra dette synspunkt bør sørge for, at der skabes sammenhæng mellem de tekster, vi vedtager. Vi sætter Dem stævne ved udgangen af næste år, idet vi beder Dem om at komme med klare forslag om omfanget af det almene tjenesteudbud i et bedre informationssamfunds tjeneste og om de nye operatørers bidrag til finansieringen af det almene tjenesteudbud.
Jeg håber, at det vil lykkes os at forhindre en kolossal teknologisk succes i at gå hen og blive en menneskelig fiasko. Vi vil ikke have noget med en mindstetjeneste for mindre bemidlede at gøre. Vi vil have et alment tjenesteudbud, hvis det skal kaldes sådan i telekommunikationssektoren, for den sociale samhørighed og for spredningen af fremskridtet i et demokratisk samfunds tjeneste.

Cot
Fru formand, hr. kommissær, jeg er bange for, at den samarbejdsånd mellem Kommissionen og Parlamentet, der har præget den første halvdel af denne aften, vil fortone sig i løbet af den anden halvdel.
På to minutter og på vegne af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder vil jeg kun komme ind på ét spørgsmål: subsidiaritetsprincippet. Det står jo i centrum for den meget omtvistelige argumentation, som De foreslår os.
Lad os argumentere i tre trin. For det første foreslår De os en minimalistisk definition af alment tjenesteudbud, minimum, minimorum. De vedgår det selv ved at sammenligne den med den definition, der er fastsat i USA, og som omfatter forpligtelser i relation til uddannelsessektorens offentlige tjenesteudbud, socialsektorens offentlige tjenesteudbud eller egnsudvikling.
For det andet retfærdiggør De i Deres bevisførelse dette minimalistiske begreb i subsidiaritetens navn, idet medlemsstaterne ud over dette grundlæggende almene tjenesteudbud selv frit kan indføre yderligere forpligtelser, som de måtte finde nyttige. Så langt er argumentationen acceptabel. Men som tredje trin præciserer De, at disse yderligere forpligtelser, jeg citerer Dem »ikke under nogen omstændigheder kan finansieres via omkostningsfordelingsordninger for forsyningspligtydelserne«, og at de således sorterer under den nationale solidaritet, dvs. skatten.
Det er et usædvanligt subsidiaritetsprincip, der overlader det til medlemsstaterne at definere de yderligere forpligtelser, men afviser den tilsvarende finansiering. Sandheden er, hr. formand, at De har i sinde at påtvinge en ultraliberal opfattelse af det almene tjenesteudbud og afvise enhver sammenhæng med forpligtelsen til offentligt tjenesteudbud. Det er Deres ret at have en opfattelse, der er blottet for solidaritet, og raskt at ofre begrebet alment tjenesteudbud for markedets hellige lov. Men skjul Dem ikke bag det argument, De kalder subsidiaritet. Disse retlige krumspring er ikke Kommissionen værdig.

Schiedermeier
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, først vil jeg gerne takke fru Berès hjerteligt. Hun har gjort sig stor umage med denne betænkning. Det er uden tvivl rigtigt, at et omfattende tjenesteudbud for telekommunikation i perspektivet af et fuldt liberaliseret marked er en væsentlig bestanddel af informationssamfundet. Dertil hører overalt i EU lige muligheder i alle regioner for kunderne både med hensyn til køb og priser på udbuddet. Begrebet overkommelige priser skal til enhver tid defineres således, at der tages hensyn til de indkomstsvageste befolkningsgrupper og regioner. De omkostninger, der ikke dækkes ind, skal fordeles retfærdigt mellem samtlige udbydere af telekommunikationsfaciliteter. Så vidt, så godt. Derfor havde jeg egentlig hellere set, at det var kommissær Flynn, og ikke kommissær Bangemann, der sad over for mig.
På vegne af Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse vil jeg gerne gøre særlig opmærksom på følgende. For det første lever det almene tjenesteudbud ikke op til de krav, som handicappede og brugere med specielle behov har. Derfor opfordrer jeg Kommissionen til at optage særtjenester til fordel for de nævnte grupper i det almene tjenesteudbud og sørge for, at procedurerne med henblik herpå bliver så enkle som muligt. For det andet giver liberaliseringen og indførelsen af de nye informationsteknologier ikke kun nye arbejdspladser, men vil også være forbundet med nedlæggelse af arbejdspladser, hvor kvinder har en høj beskæftigelsesandel. Derfor skal der lægges særlig vægt på det socialt acceptable. For det tredje skal arbejdstagere, navnlig kvinder sikres adgang til uddannelse og videreuddannelse inden for informationsteknologierne. For det fjerde skal en omkostningsnedgang gives videre til den endelige bruger, hr. kommissær, og ikke handles som shareholder value . Derfor skal Kommissionen også løbende holde øje med prisudviklingen inden for telekommunikationssektoren.

De Coene
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, jeg taler her ikke på vegne af Kulturudvalget, for sådan har jeg forstået det, men på vegne af Udvalget for Miljø og Forbrugerbeskyttelse. Og dette udvalg vil tilslutte sig kollega Peijs, når hun taler for en bred fortolkning af begrebet alment tjenesteudbud. Således undgår man ifølge vor opfattelse en adskillelse befolkningsgrupper og områder, og flest mulig europæere vil til overkommelige priser kunne have glæde af infrastrukturen, teknologien og informationskanalerne. En sikret adgang for skoler, sundhedscentre, biblioteker osv. vil sænke tærskelhøjden og bidrage til, at færre mennesker bliver sat af informationstoget. Vort udvalg taler for, at alle operatører på telekommunikationsmarkedet yder deres bidrag til finansiering af det almene tjenesteudbud, og vi henviser her til Parlamentets beslutning af maj '95, hvori der står, at alle brugere af infrastrukturer og tjenester skal bidrage til finansiering af en fond for alment tjenesteudbud i forhold til deres markedsandel og bruttoudbytte.
Nogle kolleger ønsker at fritage informationsudbyderne, fordi det skulle stille dem ringere end informationsudbydere uden for Unionen. Vi betvivler dette. Det afhænger ganske simpelt af den måde, hvorpå dette bidrag fastsættes. En bred adgang til de nye kommunikationsmuligheder, om muligt og nødvendigt med præferencetariffer for risikogrupper, vil i øvrigt i det lange løb føre til en højere omsætning for alle operatører, eftersom flere mennesker også vil gøre mere brug af disse nye teknikker. Vi støtter da også til fulde ændringsforslaget om en strategi for den almene adgang, men vi vil bede Kommissionen om her ikke alene at lade sine handlinger påvirke af, hvad operatørerne siger, men også lytte til forbrugerorganisationerne og ikke mindst fagforbundet i denne sektor.

W.G. Van Velzen
Fru formand, det vedvarende fald i teknologiomkostningerne i telekommunikationssektoren kombineret med den enorme dynamiske udvikling af denne sektor gør det ikke let at indtage et standpunkt over for indholdet af det almene tjenesteudbud på langt sigt. Vi må ikke glemme, at det almene tjenesteudbud i nogle lande, hvor der allerede er gennemført en liberalisering, er blevet stærkt udvidet som følge af denne liberalisering. Derfor må det almene tjenesteudbud ikke under nogen omstændighed misbruges til at beskytte dominerende markedsparter. Det drejer sig om at finde en retfærdig balance mellem på den ene side den betingelse, at markedet skal kunne udvikle sig sundt og uden alt for mange stive og dyre regler - og på den anden side en retfærdig sikring af, at enhver bruger får tilbudt en pakke telekommunikationstjenester til en rimelig pris.
Denne balance har nu fået Den Kristelig-Demokratiske Gruppe til at støtte det niveau for det almene tjenesteudbud, som Kommissionen foreslår i revisionen af taletelefonidirektivet. Lad os gøre os helt klart, hvad dette niveau i øjeblikket betyder. Det er meget. Enhver borger får heri immervæk en basistelefon- og faxlinie og en mulighed for tilslutning til Internettet.
Det er også glædeligt, at Kommissionen er opmærksom på vore handikappede medborgere. Vi beder dog Kommissionen om et system for periodisk revision af basislisten. Det må jo forventes, at nye teknologier på et vist tidspunkt bliver så almindelige på markedet - og så billige - at det er rimeligt at føje dem til basislisten. Men der må fortsat lægges vægt på, at det almene tjenesteudbud har sin pris på ethvert niveau. Ved at udvikle objektive omkostningsmodeller kan vi holde diskussionen klar, og jeg beder Kommissæren om at være opmærksom herpå.
Den nævnte balance fører til, at PPE-gruppen på indeværende stadium må mene, at de nye tjenesteudbydere og leverandørerne af telefonbøger ikke behøver deltage i betalingen til det almene tjenesteudbud. Vi beder Kommissionen om at undersøge, hvornår det forekommer retfærdigt at gå over hertil under hensyn til udviklingen på telekommunikationsmarkedet. At lade dem være med til at betale nu vil være til stor skade for mange nye virksomheder, som nu begiver sig ud på telekommunikationsmarkedet og markedet for nye elektroniske tjenester. Vi finder, at leverandørerne af mobiltjenester ikke nu skal udelukkes fra betaling til det almene tjenesteudbud, hvad Kommissionen nu også finder.
EU må sikre, at borgerne har adgang til nye avancerede tjenester. Det er et ansvar, der påhviler os alle, og det hører ind under undervisningspolitikken og socialpolitikken. At lade alle telekommunikationsvirksomheder betale for en tilslutning til avancerede tjenester af skoler, biblioteker og så videre, ville stille de europæiske telekommunikationsvirksomheder væsentlig ringere end de amerikanske konkurrenter, som ikke møder sådanne krav på deres hjemmemarked. Enhver forpligtelse vil medføre omkostninger, som især små, nye telekommunikationsvirksomheder i Europa og nye tjenesteudbydere med ansættelse af mange unge medarbejdere bestemt ikke kan klare i øjeblikket. Det er et ansvar som Den Kristelig-Demokratiske Gruppe hverken kan eller vil påtage sig.

Lindqvist
Fru formand, teknologien er aldrig bedre end det, som mennesket gør den til. Informationssamfundet giver menneskene uanede muligheder for at opfylde et af dets mest fundamentale behov og ønsker, nemlig at tale med, udtrykke sig over for og kommunikere med andre mennesker og med omverdenen. Udviklingen inden for TV, radio, mobiltelefoni, e-mail og Internet er kommet uhyre langt på meget kort tid, og udviklingen vil fortsætte.
Der er imidlertid også farer: faren for en opdeling i dem, som har, og dem, som ikke har, i dem, som kan, og dem, som ikke kan, i dem, som har råd, og dem, som ikke har råd, og i dem, der bor på en sådan måde - i tyndtbefolkede og perifere områder - at de enten ikke kommer med eller får en ringere service. Mange af disse spørgsmål er nationale anliggender, men kommunikation er international, og derfor er der brug for både nationale, europæiske og internationale regler, hvis man skal opfylde hovedmålsætningen om at give alle mennesker lige forudsætninger for at kunne udnytte informationssamfundets muligheder. Hovedansvaret for at målsætningerne nås, skal påhvile medlemsstaterne, men i samarbejde med EU-organer, europæiske organisationer, virksomheder og internationale organisationer.
Den Liberale Gruppe tilslutter sig naturligvis hovedprincippet om et grundlæggende tjenesteudbud til alle til en overkommelig pris. Hvad der måske betyder mest, er, at hverdagskommunikationen i form af lokalsamtaler kan finde sted til en lav takst.
Jeg er personlig skeptisk over for at oprette nye kontrolorganer, modeller og fonde på EU-plan. Samråd og samarbejde rækker langt i denne sammenhæng og er, efter min mening, bedre fremgangsmåder. Bliver der brug for at oprette en fond til at finansiere udgifterne til det almene tjenesteudbud, bør beslutningen herom træffes, og fonden administreres, på nationalt plan.

Hautala
Fru formand, jeg vil også fremhæve, hvor vigtigt det vil være med en løsning for det almene tjenesteudbud på kort sigt. Som det fremgår af fru Berès' udmærkede betænkning, vil disse tjenester formodentlige på længere sigt blive billigere, og så vil det også blive det lettere for borgerne at få adgang til dem.
I så kort et indlæg kan man ikke sige meget, men jeg vil især understrege det punkt i fru Berès' betænkning, hvori det foreslås, at EU's institutioner skal tage fat på muligheden for at udnytte informationsnettene og således skabe større åbenhed omkring deres arbejde. Jeg vil gerne vide, om hr. Bangemann har overvejet, hvordan brugen af informationsnettene kan øge åbenheden omkring Unionens institutioner. Det er jo blevet fremført her, at alle borgere i princippet gratis bør kunne få adgang til institutionernes officielle dokumenter via Internettet. Det er en udmærket idé, der skal ses i sammenhæng med, at alle bør sikres adgang til de almene tjenester.

Sichrovsky
Fru formand, som allerede andre talere har fremhævet, er liberaliseringen af telekommunikationen ikke kun et erhvervsmæssigt og økonomisk, men tillige et dybest set socialt og kulturelt problem. Desværre sov vi fra denne udvikling i Europa. Når man tænker på, at allerede mere end 60 % af skoleeleverne og mere end 90 % af de studerende i USA under deres uddannelse benytter telekommunikation og uden den sandsynligvis ikke længere ville kunne forberede deres arbejde, kan man forestille sig, hvad denne ulighed i forbindelse med benyttelsen af telekommunikation betyder for skoleeleverne f.eks. i Østrig eller andre europæiske stater.
Liberaliseringen af telekommunikationen betyder derfor, at vi nu pludselig ikke mere har det uddannelsessystem i Europa, som møjsommelig blev skabt og udformet således, at det er lige for alle. Der er skoleelever og studerende, børn fra velhavende familier, som har adgang, og andre fra mindre velhavende familier, som ikke har denne adgang på grund af de store telefonudgifter. Hvis det fortsætter på den måde, vil det komme til en ulighed, som i næste generation vil kaste os hundrede år tilbage i uddannelsen.
Et særligt problem er det, at navnlig i Østrig er overskuddet fra telekommunikation i de sidste årtier blevet brugt til at fylde andre huller på budgettet ud. Det betyder, at vi i dag i Østrig har et stærkt forældet telefonsystem og sidder tilbage med et foretagende med en milliardgæld. Det er i dag i Østrig nemmere at telefonere via et internationalt kommunikationsnet end at benytte Østrigs eget statslige net. Jeg appellerer derfor til alle ansvarlige, at moderniseringen her fremskyndes og støttes mest muligt og at adgangen til kommunikation gøres lettere for navnlig den næste generation.

Hendrick
Fru formand, jeg vil indlede med at takke fru Berès for hendes meget detaljerede betænkning, som er et godt stykke arbejde.
Jeg vil ganske kort tale om tre ting: for det første dagsordenen for den liberalisering, der skaber behovet for et alment tjenesteudbud; for det andet om selve begrebet det almene tjenesteudbud; og for det tredje vil jeg gerne sige lidt mere om definitionen, og om hvordan der bør ske en udvikling af denne definition.
Der er indlysende grunde til denne liberalisering: pris, konkurrence og ønsket om at mindske omkostningerne for industrien, så vi i Europa forbedrer vor konkurrenceevne i forhold til vore konkurrenter både i Nordamerika og i Asien. Det er ligeledes klart, at staterne ikke har råd til at klare det hele, og at en liberaliseringsplan derfor er påkrævet, så vi kan kombinere offentlig og privat kapital med henblik på at forbedre det informationssamfund, som er under udvikling her i Europa.
Det er klart, at prisen bliver vigtig, når der er tale om konkurrence. Men det er også klart, at der vil være visse tjenester, som ikke er profitable, og spørgsmålet er, hvordan vi sikrer, at serviceniveauet bevares, ja endog forbedres.
Kommissionens definition af det almene tjenesteudbud er en god begyndelse, men den er ikke tilstrækkelig. Vi har brug for de basistjenester, der er, men vi har også brug for kvalitet, som den også omtaler, og vi har især brug for prismæssig overkommelighed i betragtning af de problemer med social udstødelse, vi står med i Den Europæiske Union. Jeg er enig med ordføreren i, at vi har behov for en europæisk definition af begrebet prismæssig overkommelighed, og det betyder for mit vedkommende en model, vi kan overføre til en hvilken som helst medlemsstat under hensyntagen til dens økonomiske situation på et givet tidspunkt.
Vi er også nødt til at tage hensyn til den teknologiske udvikling, og til hvad der er gældende i de forskellige medlemsstater: hvad der er normen i Sverige, er ikke nødvendigvis normen i Grækenland eller Portugal. Derfor er vi nødt til at vedtage en tidsplan - måske en tidsplan der varierer fra medlemsstat til medlemsstat - som tager hensyn til, hvilket niveau de nye teknologier indføres på, og niveauet af de eksisterende almene tjenester.
Her vil jeg gerne skelne mellem alment tjenesteudbud og generel adgang. Da telefonen kom frem, måtte alle gå ud og ringe fra en offentlig telefonboks på gaden, og det var det eneste, man havde, indtil markedet efterhånden var mættet, og de fleste fik telefon derhjemme. I Europa er det på nuværende tidspunkt sådan, at der er områder, som har generel adgang og alment tjenesteudbud, især i de rigeste lande, men der er også områder i Unionen, hvor man stadigvæk ikke har generel adgang. Derfor er det nødvendigt at etablere en tidsplan for hver medlemsstat, og det bør gøres af Kommissionen i samråd med Parlamentet.
Jeg er enig med ordføreren i, at begrebet alment tjenesteudbud bør defineres så bredt som muligt. Jeg er også enig med hensyn til de offentlige faciliteter, men vi må også se på private institutioner, som tager sig af mennesker, der er udstødt af samfundet - som for eksempel fængsler og private plejehjem - og sikre generel adgang også for disse mennesker.
Igen er jeg fuldstændig enig med ordføreren i, at vi må sikre, at de definitioner og teknologiske løsninger, vi når frem til, vil hjælpe disse særlige brugere, hvad enten de er geografisk eller socialt udstødte.
Jeg er enig med ordføreren i spørgsmålet omkring de rige og de fattige. Vi ønsker at sikre et alment tjenesteudbud for alle. Jeg anbefaler hermed fru Berès betænkning til Parlamentet.

Ryynänen
Fru formand, hr. kommissær, liberaliseringen af konkurrencen på telekommunikationsområdet er bl.a. vigtig for styrkelsen af den europæiske konkurrenceevne og den teknologiske udvikling i Europa. Det er desuden nødvendigt at sikre, at alle får lige adgang til disse vigtige tjenester, der både skal være prismæssigt rimelige og af tilfredsstillende kvalitet. Den frie konkurrence alene kan ikke sikre udbuddet af de almene teletjenester. Derfor bør teletjenesterne defineres hver for sig og finansieres samlet. Det er imidlertid vigtigt, at de almene tjenester ud fra en konkurrencemæssig synsvinkel behandles neutralt, så at konkurrencefordrejning undgås. Man må ikke kun belaste nogle enkelte operatører med krav, der er brug for en fælles ordning for hele markedet.
De almene tjenester bliver ofte kun betragtet ud fra nogle særlige gruppers synsvinkel. De stærke monopoler inden for denne sektor og den generelle mangel på udvikling har skabt en meget ufleksibel opfattelse af de almene tjenester. På dette område er der store forskelle mellem de EU-landene.
I betragtning af sektorens enorme udvikling bør man også tænke på problemerne i fremtiden. De almene tjenester vil ikke miste deres betydning, men deres betydning vil meget hurtigt ændres. Et godt eksempel på dette er adgangen til offentlig information og også til EU-viden via biblioteker og informationsnet. Derfor er det nødvendigt at skabe en varig og fleksibel finansieringsordning for de almene tjenester, hvilket er vanskeligt.

Erika Mann
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, anvendelsen af kommunikationsvejene vil ændre sig principielt i fremtiden. I dag er det over en milliard mennesker, som daglig benytter telefonen i nogle minutter. I morgen vil det være over en milliard mennesker, som benytter internettet i en time eller mere, til underholdning, erhvervelse af viden eller i forretningsøjemed. Det kræver en yderligere og omfattende tilpasning af kommunikationspolitikken på EU-niveau og den dertil passende og dertil hørende prispolitik; priserne for datakommunikation er - og det på trods af den eksisterende model af det almene tjenesteudbud - alt for høj på lokaltarifområdet. På den måde kan borgerne og firmaerne i Unionen ikke i tilstrækkeligt omfang udnytte de nye kommunikationsmuligheder.
Hr. Bangemann, priserne skal sættes drastisk ned. Begrebet overkommelige priser er noget af det, der bekymrer mig mest ved det foreliggende udkast til det almene tjenesteudbud. Det er absolut ikke tilstrækkeligt i den foreliggende form. Derudover skal vi reformere begrebet taletelefoni og supplere det i retning af datakommunikation. Begrebet forvirrer, fordi vi til stadighed skal forklare, at ud over taletelefoni hører også dataoverførsel pr. fax og modem med og menes i denne sammenhæng.
Vi har brug for et nyt koncept - hr. Mark Hendrick har netop gjort opmærksom på det - som supplement til det almene tjenesteudbud, hvorefter alle borgere skal have adgang til nettet. Til dette formål har vi brug for en integration i bibliotekerne og i de offentlige administrationer. Alle skoler skal tilsluttes nettet, for at eleverne overhovedet kan drage nytte af informationssamfundets muligheder.
Vi har til det formål i det kommende år brug for et nyt koncept på europæisk plan, og vi skal have en finansieringsmodel. For den, der eksisterer for universal service - det er jeg enig med Kommissionen i - kan ikke udvides med dette område. På den anden side bliver vi nødt til at udarbejde en model på europæisk plan. Vi kan ikke overlade det til staterne alene.
Lige en oplysning: Amerikanerne har sat sig det mål, at alle skoler skal være tilsluttet nettet inden år 2000. Jeg synes, at det også skal være vort mål.

Read
Fru formand, jeg vil gerne udtrykke min støtte til fru Berès' betænkning og blot fremhæve et par enkelte punkter fra den. Men for lige at se hele denne debat i et større perspektiv synes jeg, det er vigtigt at huske på, at på verdensplan har langt den største del af befolkningen aldrig foretaget en telefonopringning og vil heller aldrig nogen sinde komme til det, og det er vigtigt ikke at glemme, at der findes informationsfattigdom i en sådan målestok.
Fru Berès har ret, når hun i sin betænkning taler om en traktatændring, der anerkender den offentlige tjeneste. I en tid, hvor mange borgere øjensynlig er ved at miste troen på Den Europæiske Union, er dette et vældig klart eksempel på, hvordan vi kan vise, at der virkelig er noget i Europa, noget for alle dets indbyggere, både mænd, kvinder og børn. Det almene tjenesteudbud er også betydningsfuldt, i stadig mindre grad hvad angår geografisk ugunstigt stillede områder, men i stadig større grad i forbindelse med de borgere, der bor i de fattigste kvarterer i de indre bydele, hvor operatørerne er mindre og mindre tilbøjelige til at levere telefoner og telefontjenester. Det betyder meget på flere områder, ikke mindst fordi det at bruge og have adgang til en telefon er en nødvendig del af livet i et moderne samfund. Når man søger arbejde, når man deltager i byens sociale liv, når man deltager aktivt i et demokratisk samfund - alt dette kræver, at man har adgang til og bruger en telefon.
Det almene tjenesteudbud er også vigtigt, fordi det er en af de få måder, hvorpå Den Europæiske Unions institutioner kan udøve en form for reel kontrol over denne kolossalt indbringende industri. Vi taler om universel adgang og universelt behov. Vi må aldrig glemme, hvor lidt politisk ansvarlighed eller kontrol der er indbygget i den økonomiske udvikling i denne sektor.
Og min sidste bemærkning: der er nogle, der har sagt, at det er vigtigt at gøre rede for, hvilke ydelser borgerne skal have ret til. Forskellen på telekommunikation og vand, gas og elektricitet er, at ny teknologi vil betyde en væsentlig udvidelse af mulighederne, og her kender vi ikke tidsplanen. Jeg mener derfor, det er meget vigtigt, at både Kommissionen og Parlamentet erkender, at vi er nødt til ikke blot i denne betænkning, men i lovgivningen - jeg er ordfører for betænkningen om taletelefoni og alment tjenesteudbud - at indbygge en regelmæssig ajourføring af listen over de ydelser, som er realistiske og gennemførlige.

Bangemann
Fru formand, jeg vil indskrænke mig til det, som adskiller Kommissionen fra det, der er blevet sagt her under drøftelsen, jeg vil ikke fremhæve alle fælles træk og nu takke ordføreren ved at fremhæve dem, men jeg vil simpelt hen forsøge at forklare, hvad vi har tænkt os med denne meddelelse, for jeg tror, at det er nødvendigt og igen og igen vil blive nødvendigt, fordi der her rent faktisk foreligger to forskellige opfattelser.
For det første er telekommunikation mere end tidligere tiders telefon. Telekommunikation er en økonomisk faktor. Det er blevet en produktionsfaktor. Naturligvis har den også betydning for den enkelte borger, men vi må ikke glemme, at det spørgsmål, i hvilket omfang og med hvilke udgifter telekommunikation kan benyttes, vil afgøre den europæiske industris konkurrenceevne. Det værste, der faldt os i øjnene for nogle få år siden, da vi sammenlignede vor situation f.eks. med USA, var den ti gange så store, med faktor ti større udgiftssituation i forbindelse med overførsel af data.
Vi har for kort tid siden forelagt endnu en beretning om den europæiske industris konkurrenceevne. Vi er på grund af input , på grund af den store belastning i form af input også i telekommunikationen - for øvrigt også i energi og tjenesteydelser - sakket stadig længere agterud. Det betyder, at den, som nu ud fra en klassisk opfattelse af socialpolitik - jeg vil udtrykke mig meget forsigtigt, fordi hr. Caudron sidste gang kritiserede, at jeg udtrykte mig for klart. Jeg vil ikke udelukke, at hr. Caudron også ind imellem kan have ret, det forsøger jeg jo nu at sige meget forsigtigt. Den klassiske opfattelse, som skinner igennem hos ordføreren, hos Jean-Pierre Cot og andre, også til dels i Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe, er følgende: Vi har sociale problemer, og disse sociale problemer kan vi kun finansiere gennem finansielle ydelser fra staten, og det vil vi så opnå ved at belaste en ydelse, der frembringes i erhvervslivet. Netop dét er den klassiske opfattelse.
Den moderne opfattelse ser helt anderledes ud, og jeg skal sige Dem hvorfor. Det begynder allerede med begrebet service public . Service public findes, det har Kommissionen jo erkendt for nylig i et forslag, men ikke alt det, der tidligere og også endnu i dag frembringes inden for service public , skal nødvendigvis være det samme som kravene til det almene tjenesteudbud.
Ordføreren og andre nævner som en selvfølge, at disse to begreber på en måde dækker hinanden: service public og det almene tjenesteudbud er det samme. Det er helt forkert! Den enkelte borgers adgang til telekommunikationstjenesteydelserne kunne i et ekstremt tilfælde organiseres uden nogen form for service public, og det undrer mig, at svenske og finske medlemmer her synger med på den sang, for de to lande er et eksempel på, at sådanne tjenesteydelser og universal access udmærket kan opstå i et konkurrencesystem, og hvorfor, cher Jean-Pierre, er det mere sandsynligt? Jeg skal prøve på at illustrere det med de særlige love, der gælder for denne erhvervsgren: Udbyderen af ydelser lever nemlig ret beset af, at hans ydelser rekvireres af så mange som muligt. Derfor er han særlig interesseret i - helt egoistisk, men det får en social virkning - at så mange som muligt har adgang. Det kan De se alle vegne.
For øvrigt mine kære - jeg havde nær sagt brødre og søstre fra denne klassiske gruppe - hvornår var det, at priserne faldt? Fru Mann siger direkte henvendt til mig: Priserne skal sættes ned! De faldt først, da vi liberaliserede, da vi afskaffede monopolerne og indførte konkurrence. Jeg hører ikke til dem, der forlanger alt af markedet. Det, der gør mig virkelig lykkelig, leveres ikke af markedet, men én ting ved jeg helt bestemt: Konkurrence og marked er i hvert fald bedre - også for forsyningen med tjenesteydelser via det almene tjenesteudbud - end et monopol. Det er netop sagen.
Vi har for øvrigt drøftet denne meddelelse i en bred debat også med fagforeninger og forbrugergrupper, og der var temmelig stor enighed, for øvrigt også i Rådet. I Rådet er der betydelig større enighed om vore forslag end i Europa-Parlamentet. Det behøver ikke at betyde noget, jeg nævner det blot. Det kan også være, at det at være enig med Rådet er tegn på, at man har en forkert indstilling; det indrømmer jeg gerne, men det er ikke altid tilfældet.
Nu til bestemmelsen af begrebet det almene tjenesteudbud. Når De læser meddelelsen igennem, har vi anerkendt det rigtige standpunkt hos Parlamentet, at det er et begreb, der ikke ligger fast. Dvs. at det, der i dag måske - Hendricks sagde det så rigtigt - defineres ud fra synspunktet en enkel adgang, måske i morgen eller i overmorgen skal omfatte hele tjenesteydelser. Det erkender vi, dvs. at definitionen på det almene tjenesteudbud skal tages op igen og igen. Det er et dynamisk koncept under udvikling.
Nu til overkommelige priser og finansiering. Man kan lige nu sige, at det er overdreven subsidiaritet, men vi har valgt dette udgangspunkt af to grunde. For det første er situationen i de enkelte medlemslande virkelig meget forskellig, og det ville være helt forkert nu at komme med en almen, generel europæisk lovgivning.
For det andet, netop fordi vi vil undgå, at de, der frembringer denne ydelse, som der er hårdt brug for, belastes for meget, har vi ganske vist foreslået en finansieringsmodel med to varianter, men samtidig begrænset de ydelser, der kan blive omfattet af denne finansieringsmodel. Jeg ved virkelig ikke, hvorfor en skole, som jo via offentlige budgetter udstyres med skoleborde og stole og mange andre ting, ikke også skulle kunne få en tilslutning og flere computere. Det kan jeg ikke indse. Man kan da forlange, at en moderne skole skal se sådan ud. Hvorfor skal man pålægge nogle udbydere det? I sidste instans er det en grundydelse, som bør betales via et budget.
Det er vor holdning, og jeg tror, at vi, når vi følger det op, vil få at se - og jeg er helt sikker på, at det vil forholde sig således - at dette almene tjenesteudbud egentlig skrumper ind til et lille problem. Men der bliver et problem med f.eks. tekniske muligheder for handicappede. Det er et reelt problem. Vi skal have belyst særlige spørgsmål, f.eks. vedrørende offentlige dokumenter, jeg kan ikke huske, hvem der spurgte om det. På internettet har Kommissionen allerede en homepage , det tilbyder vi. Vi ville meget gerne sammen med Parlamentet og Rådet oprette en fælles informationstjeneste. Men det er hidtil ikke lykkedes, fordi hver part har sine egne ideer, desværre! Det bliver man lige nødt til at sige. Vi er selv rede til sammen med Parlamentet og Rådet at enes om et system, også selv om det ikke bliver vort system, men hidtil har vi ikke gjort fremskridt i de arbejdsgrupper.
Jeg resumerer: Det er et vigtigt problem i dag. Vi er overbevist om, at problemet med vor definition vil kunne mestres, og det vil om få år ikke mere være noget problem, fordi nemlig alle udbydere er stærkt interesserede i at dække det hele 100 %. Det kan De se i alle sager, f.eks. denne dekoderhistorie, som plagede os meget - ikke fordi der dér var tale om telekommunikation, men fordi det i første omgang drejer sig om medierne - den bliver til det rene ingenting, når man lægger pres på. Enhver ved nemlig: Hvis han kan nå alle, kunne han endog forære den enkelte forbruger en dekoder, for benyttelsen af disse tjenester giver så penge, ikke hardware .
Bare De også en gang ville tænke over det! De opfordrer altid Kommissionen til at tænke over det. Det gør vi hele tiden, og derfor er vi allerede så blege. Nej, jeg ville gerne anmode Dem om at tænke en smule over Deres såkaldte klassiske holdninger. Jeg kan allerede se, at hr. Caudron begynder at tænke over det, hans ansigt er langt mere åbent, end jeg er vant til at se det. Vi bør under ingen omstændigheder overføre tidligere tiders koncepter til en sådan moderne teknologi og til de nye tider. Det ville vi bestemt ikke få held med!

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Konkurrence inden for postsektoren
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0388/96) af d'Ars for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om udkast til meddelelse fra Kommissionen om anvendelse af konkurrencereglerne på postsektoren og navnlig på vurderingen af visse statslige foranstaltninger i relation til posttjenesterne.

Wijsenbeek
Jeg vil gerne have at vide, hvorfor den kommissær, som har ansvaret for posttjenesterne, ikke bliver her!

Bangemann
Det er virkelig ikke ringeagt over for Parlamentet eller en undervurdering af dette emnes betydning, men i dag drejer det sig jo udelukkende om meddelelsen, som hr. van Miert har ansvaret for. Jeg har allerede tre gange forsvaret denne meddelelse i Europa-Parlamentet. Det var mig, der forsvarede den. Det har hr. van Miert ikke gjort, og jeg vil nu give ham lejlighed til selv at forklare, hvad hans hensigt med den er.

de Brémond d'Ars
Hr. Bangemann har ret, dette henhører under hr. van Mierts kompetenceområde her i aften. Fru formand, hr. kommissær, der er nok gået næsten syv år, siden EuropaParlamentet og Rådet første gang anmodede Kommissionen om endelig at formulere nogle forslag om postsektoren. Denne kendsgerning afslører sagens meget komplekse karakter. Der er i visse medlemsstater tale om en af de mest udviklede offentlige tjenestegrene, som ud over sit naturlige kald varetager andre funktioner især på det sociale område og på egnsudviklingsområdet. Herved unddrager den sig for en stor del konkurrencens love som følge af den ikke-rentable karakter af betjeningen af områder med en lav befolkningstæthed.
En harmonisering er ikke desto mindre nødvendig, for der er ved at udvikle sig en uhæmmet konkurrence, der gør visse postvæsner, der i øvrigt er truet af den tekniske udvikling, underskudsgivende. I december 1995 fik Parlamentet forelagt to tekster: et forslag til direktiv, som det udtalte sig om ved førstebehandlingen i maj i år på grundlag af en betænkning af Simpson for Transportudvalget og et udkast til meddelelse om anvendelse af konkurrencereglerne i postsektoren. Det er denne anden tekst, som vor forhandling i dag handler om.
To tekster. Parlamentet forventede ikke så mange. Det har længe anmodet om et direktiv om postsektoren på grundlag af artikel 100 A, og det ville i vid udstrækning have været tilstrækkeligt. Den samtidige fremsættelse af disse to tekster er i øvrigt mærkelig og udgør en kendsgerning uden fortilfælde. Det ville have været logisk først at tage en sådan meddelelse under overvejelse efter vedtagelsen af direktivforslaget, hvis det skulle vise sig nødvendigt. I telekommunikationssektorens tilfælde er Kommissionens meddelelse i øvrigt fulgt efter to tidligere direktiver. Hvorfor har dette ikke været tilfældet denne gang?
I det foreliggende tilfælde har Kommissionen gentagne gange truet med at vedtage sit udkast til meddelelse, uanset hvor langt man var nået med den lovgivningsmæssige procedure vedrørende direktivet. Hvis den holdt fast ved denne hensigt, ville den skabe et institutionelt problem over for Unionens lovgivende myndighed, nemlig Rådet og Parlamentet, der siden 1988 uophørligt har krævet, og jeg gentager: har krævet at få et direktiv på grundlag af artikel 100 A.
Økonomiudvalgets udtalelse er imidlertid nuanceret. Den udgør på en vis måde en syntese af Jean-Pierre Cots udtalelse for Udvalget om Retlige Anliggender og Marcus Ferbers udtalelse for Transportudvalget. Økonomiudvalget såvel som de to udvalg, der er blevet anmodet om en udtalelse, udtaler sig ikke om de bestemmelser, der er indeholdt i udkastet til meddelelse, men kun om dets hensigtmæssighed og retlige beskaffenhed.
Økonomiudvalget anmoder Dem, hr. kommissær, om indtil videre at trække Deres udkast til meddelelse tilbage. »Indtil videre« betyder, at udvalget anmoder Dem om at afvente resultatet af den igangværende lovgivningsmæssige procedure. Det anmoder samtidig Rådet om at udtale sig snarligt - der må endnu være andre møder - og fastsætte dets fælles holdning om direktivforslaget.
Jeg vil ønske, hr. kommissær, at Kommissionen i dag er mere opmærksom på Europa-Parlamentets ønsker, end den hidtil har været, bl.a. ved kun at genoptage et begrænset antal af Parlamentets ændringsforslag til direktivforslaget. En sådan holdning er ikke skikket til at fremme enigheden i Rådet. Hvis Kommissionen har skullet bruge syv år til at formulere nogle forslag, burde den kunne vente den tid, det tager for Rådet og Parlamentet at lovgive om et spørgsmål, der er så følsomt og komplekst.

Cot
Fru formand, hr. kommissær, vi stod over for et problem med samordning af et direktiv og en meddelelse, der vedrørte det samme emne, nemlig postvæsenet. Og efter det manglende resultat i ministerrådet (telekommunikation) den 28. november, står vi over for et institutionelt problem. Har Kommissionen, som sagerne nu står, ret til at vedtage den meddelelse, som vi har fået forelagt, når der ikke er noget direktiv?
Mit svar er »nej« - af retlige og politiske grunde. Retligt kan Kommissionen ikke optræde som en vendekåbe. Den kan ikke på én gang vurdere, at der er anledning til at harmonisere lovgivningerne ved et direktiv baseret på artikel 100 A og gøre brug af den egentlige beføjelse, der ligger i artikel 90, stk. 3, for at nå frem til samme resultat. Der er et alment princip, der er fælles for vore interne rettigheder: «electa une via«. Hvis to procedurer er mulige, må man vælge én, men man har ikke ret til ustraffet at gå fra en procedure til en anden og endnu mindre til at true med den ene for at lægge pres på den anden. Dette ville være et åbenbart tilfælde af procedurefordrejning. Eftersom De har fundet direktivet nødvendigt, bør De holde Dem på direktivets vej. Meddelelser og særafgørelser truffet i henhold til traktaten kan kun være gennemførelsesbeslutninger, de kan ikke træde i stedet for direktiver.
Et andet skridt ville være politisk uacceptabelt. Vi befinder os inden for det konkurrencepolitiske område. Den, der siger politik, siger hensigtsmæssig beslutning, vurderingsevne. Det har taget Dem selv tredive år at beslutte at anvende konkurrencereglerne på den offentlige sektor. Der er intet automatisk ved de nærmere bestemmelser og tidsplanen for gennemførelsen i traktaten. Parlamentet har med et meget stort flertal ændret Kommissionens direktivforslag på disse punkter. Kommissionen har afvist alle vore ændringsforslag og har således bidraget til at blokere situationen i Ministerrådet. Rådet er delt, omendskønt man nok ville have kunnet nå frem til et kvalificeret flertal for vore holdninger.
Og Kommissionen ønskede i dag at drage fordel af denne lammelse, som den selv har skabt, for at få overmagten! De vil således indlede en institutionel konflikt, som jeg vil bede Dem om at måle konsekvenserne og hensigtsmæssigheden af her lige inden regeringskonferencen. Ved hårdnakket at holde fast ved denne sag, der er både følsom og uden politisk støtte, giver De gratis argumenter til dem, der ønsker at reducere Kommissionens beføjelser. Jeg for min del ville ikke føle mig forpligtet til at kvie mig ved at give dem ret.

Ferber
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Transport og Turisme om dette udkast til meddelelse har jeg den store og vanskelige opgave at gå balancegang mellem det absolutte krav om en varig sikring af ydedygtige posttjenester til overkommelige priser og spørgsmålet om, på hvilket retsgrundlag vi kan lave denne varige sikring. Hvad retsgrundlaget angår, er Udvalget om Transport og Turisme altid gået ind for en klar linje, nemlig at en afbalanceret og varig løsning kun kan opnås gennem proceduren med fælles beslutningstagning. Derfor er det vigtigt, at Rådet omsider, således som vi jo har gjort i Europa-Parlamentet, laver sit hjemmearbejde og formulerer en fælles holdning.
Uafhængig af det skal vi naturligvis - den ret bliver man nødt til at tilstå Kommissionen - opstille konkurrenceregler, da der allerede er indbragt adskillige sager for Den Europæiske Domstol, hvor de nu verserer. De konkurrenceregler, vi har fået forelagt og som De, hr. kommissær, har formuleret, kan vi imidlertid ikke acceptere, og dét af følgende grunde: For det første er meddelelsens lovlighed i forhold til direktivet ikke påvist. Det var et politisk kompromis i Kommissionen. Kommissionen overskrider sine beføjelser. Meddelelsen stemmer ikke overens med direktivforslaget. Fra Kommissionen kommer der to oplæg, et direktivforslag og en meddelelse. Indholdsmæssigt passer de overhovedet ikke sammen.
For det andet kan vi ikke sætte os ind i Kommissionens hensigter. Vi har som Parlament ved førstebehandlingen fremsat nogle principielle bemærkninger. Ændringen af tidsplanen for liberaliseringen var vort første punkt. Vi udelod den åbne adgang til nettet, fordi det ikke kan gennemføres i postvæsenets regi. Dér adskiller postvæsenet sig fra telekommunikationen, og vi krævede sikring af et alment tjenesteudbud gennem oprettelse af et reserveret område. Alle disse ting ville ikke blive til noget med en meddelelse.
Ja, endog sikringen af et alment tjenesteudbud drages i tvivl med meddelelsen. Dermed er porten åbnet på vid gab for en ikke reguleret liberalisering i hele Europa. Jeg spørger virkelig mig selv, om det er den vej, vi som Europa-Parlament kan slå ind på.
Jeg vil derfor anmode Kommissionen om at trække det foreliggende udkast tilbage og forelægge et nyt udkast, som er i overensstemmelse med Europa-Parlamentets forslag. Vi bliver nok nødt til at sætte Rådet under pres. Det må se at blive færdig med denne sag og forelægge en fælles holdning. Men prisen derfor kan ikke være fuldstændigt kaos på grund af en ikke reguleret liberalisering.

Torres Marques
Fru formand, et af de største problemer for Unionen i øjeblikket er at få borgerne til at føle større nærhed til institutionerne, at få dem til at føle, at de er omdrejningspunktet for bestræbelserne på unionsplan, at det er dem, vi arbejder for, at det er dem, vi repræsenterer i overensstemmelse med de grundlæggende principper om demokrati og transparens.
Netop på dette tidspunkt, hvor der udfoldes så store bestræbelser for at få den europæiske borger til at føle sig som en integrerende del af den Union, vi er i gang med at opbygge, hvor der iværksættes særprogrammer - såsom CITIZENS FIRST - for at oplyse, tilnærme og fange europæernes opmærksomhed, foreslår Kommissionen, at der uden om de valgte institutioner - Parlamentet og Rådet - træffes beslutning om liberaliseringen af en af de sektorer, der er tættest på befolkningen, og som denne føler et tæt tilknytningsforhold til, nemlig posttjenesten.
Jeg er mig bevidst, at Kommissionen juridisk set kan gøre det. Men politisk set er det uacceptabelt, at den går solo i denne sag og tager et sådant skridt til liberalisering af posttjenesterne uden om de øvrige institutioner. Og at den gør det netop på et tidspunkt, hvor vi arbejder med et forslag til direktiv, er en fjendtlig og arrogant handling, der kun kan opfattes som manglende respekt for folkenes vilje, og som bestemt ikke bidrager til at gøre den nye europæiske model mere attraktiv, når det så tydeligt fremgår, at liberalisme og teknisk udvikling prioriteres frem for solidaritet og samhørighed.
Også Parlamentet og Rådet går ind for en liberalisering af posttjenesterne, men vi kan ikke acceptere Kommissionens fremgangsmåde. Lad os arbejde i fællesskab om det forslag til direktiv, som Kommissionen har udarbejdet, og om hvilket Parlamentet har udarbejdet en fremragende betænkning. Kommissionen bør ikke følge en uigennemsigtig, autoritær fremgangsmåde uden folkelig støtte. Vi må gå i dialog og sammen finde egnede løsninger. Hvis principperne om universelle tjenester og demokratisk kontrol var sikret, og hvis det foreliggende dokument i sin endelige version fastslår disse principper, vil det afgjort kunne regne med vores tilslutning.

W.G. Van Velzen
Fru formand, hr. kommissær, jeg har her i hånden et brev, som har været fem dage om at komme fra Belgien til Nederlandene. Sådan er postbesørgelsen i realiteten stadigvæk i nogle dele af Europa. Det må jeg beklage, men desværre er postsagen kørt helt fast i Rådet. På det sidste Telekområd den 17. november i år viste det sig, at medlemslandene ikke kunne nå til enighed om forslaget til direktiv. Det betyder, at liberaliseringen af markedet for postforsendelse igen bliver udsat en tid, og at der ikke kommer bevægelse i en sektor, der er så betydningsfuld for Den Europæiske Unions konkurrenceevne. Det må jeg beklage, men jeg gør mig samtidig klart, at det sociale klima i visse af Unionens medlemslande i øjeblikket er anstrengt, og at vi må være forsigtige med at tage et for stort skridt i øjeblikket. Postsektoren har i nogle af Unionens medlemslande en særlig funktion, for eksempel på landet, og vi kan ikke bare se bort herfra. Jeg er også oprigtigt enig med min kollega Bremond d'Ars i, at vi ikke uden diskussion kan acceptere det udkast til en meddelelse, vi taler om i dag - bl.a. under hensyn til det retlige grundlag.
En meddelelse er jo ikke nogen bindende beslutning, men har udelukkende til formål at redegøre for den gældende traktatret. På den ene side må vi da også erkende, at Rådet og Parlamentet i fællesskab har den demokratiske legitimation til at træffe beslutninger på postområdet. På den anden side må vi også erkende, at Kommissionen har et selvstændigt ansvar på grundlag af traktatens artikel 85, 86 og 90. Det er en kendsgerning, at nogle posttjenester misbruger deres magtstilling og opretholder unødvendige betingelser eller beregner for høje tariffer, således som det fremgår af de mange klager, Kommissionen modtager. Det, at postsagen er kørt fast, får også nogle posttjenester på vort kontinent til at rette deres investeringer mod andre verdensdele. Det er dårligt for vor konkurrencemæssige stilling, for investeringsklimaet i Europa og for beskæftigelsen. Jeg vil da også spørge kommissæren om, hvad han nu, efter Telekområdet i november, har planer om at gøre. Har han planer om at fremsætte et nyt forslag eller at gøre brug af traktatens artikel 90? Jeg finder, at vi nu har manøvreret os selv ind i en vanskelig situation, men alligevel finder jeg, at vi må holde os det endelige formål med hele diskussionen klart for øje. Det er nemlig, at vi skal skabe et harmoniseret og for en stor del liberaliseret postmarked, med sikring af en posttjeneste for alle borgere, der er prismæssig overkommelig og af høj kvalitet. Det skylder Unionen Europas borgere.

Wijsenbeek
Dette er næste afsnit af the never ending story om posttjenesten. Hvad er det nu, man egentlig vil her i Parlamentet? Vil man have, at Kommissionen skal svigte sin opgave? Hr. Cot giver Dem endnu en gang et svar herpå. Hvad De forlanger, er fuldstændigt umuligt. Hvad De ønsker er, at Kommissionen svigter sin opgave. Hvad De ønsker er, at når Kommissionen er så høflig at sige, at det planlægger vi at gøre i overensstemmelse med vor opgave, at De så siger: Ja, men det vil vi slet ikke vide af. Vil De nu virkelig have, at Kommissionen ikke løser sin opgave i henhold til Traktaten? Det vil jeg!
Jeg finder, at de europæiske borgere har ret til en ordentlig tjenesteydelse, sådan som hr. Van Velzen lige har sagt det. Jeg finder, at det er helt forkert, når der foreligger seks klager, når der allerede er afsagt én dom af Domstolen vedrørende La Poste i Frankrig, der har udøvet en fuldstændig illoyal konkurrence, som er erklæret ulovlig, og at Kommissionen har ret og pligt til at udføre sin opgave i henhold til traktaten. Hvis vi i Parlamentet og Rådet siger, at det vil vi ikke have, er vi virkelig på den forkerte vej. Det er tydeligvis det, De ønsker. For mig står det fuldstændigt klart, at Kommissionen nu må gøre det, som Kommissionen skal gøre i henhold til traktaten. Hr. Van Miert har sagt Dem det i Bruxelles. Hr. Van Miert er til stede her i aften for at forsvare, at Kommissionen har sin egen opgave at varetage. Hvis De vil forhindre hr. Van Miert heri, må De sige det ærligt, og så skal De ikke skrive i en betænkning, at Kommissionen skal trække sin meddelelse tilbage, for det er naturligvis den forkerte vej at gå. Så skal De bare sige, at De ønsker, at Kommissionen ikke udfører sit hverv. Det er der ingen af os, der tør sige. Jeg er tilhænger af, at Kommissionen udfører sit hverv.

Moreau
Fru formand, det er vigtigt at bemærke, at Rådet (telekommunikation) ved dets møde den 28. november ikke er nået frem til enighed om direktivet vedrørende posttjenesterne. Den mobilisering af fagforeningerne og personaleorganisationerne, som vor gruppe roser sig af at have ladet afløse hinanden hos regeringsinstanserne og de europæiske instanser, har uden nogen tvivl spillet en vigtig rolle heri.
Liberaliseringen er således endnu engang strandet, men truslen er der stadig, for i realiteten går uoverensstemmelserne mellem medlemsstaterne mere på de nærmere enkeltheder i forbindelse med liberaliseringen end på liberaliseringen selv. Nederlaget den 28. november har imidlertid ikke dæmpet Kommissionens lidenskab på afbureaukratiseringsområdet. Den svinger sit forslag til meddelelse som et Damokles-sværd, som den truer med at slå omkuld i mangel af et eventuelt direktiv.
Denne meddelelse, der er baseret på artikel 90, stk. 3 i Traktaten, gør det muligt at påtvinge posttjenesten konkurrenceregler uden at høre hverken Europa-Parlamentet eller Rådet, og det er uacceptabelt. Denne fuldstændig udemokratiske procedure vil forhåne Europa-Parlamentets myndighed og kan ikke andet end at øge det famøse demokratiske underskud i den nuværende europæiske konstruktion. Som det paritetiske kommuniké fra Den Europæiske Unions postvæsner understregede det, åbner denne meddelelse vejen for en afbureaukratisering, der er skadelig for det størst mulige antal europæiske borgeres interesser og til gavn for økonomiske pressionsgrupper, der ønsker at tilrane sig de mest rentable postmarkedssegmenter.
Disse grupper udøver allerede et vanskeligt tilstedeligt pres. Således tildeler det amerikanske postselskab, UPS, Kommissionens personale en 50 %'s reduktion på private forsendelser. Jeg har her notatet om de nærmere enkeltheder om denne begunstigelse. I halvandet år har det kongelige nederlandske post- og telegrafvæsen, KPN, udlånt deres specialist i international posttrafik til Kommissionen. I tre år vil denne således deltage i lovgivningen om liberaliseringen af postmarkedet. Det er eksperter af denne art, som Kommissionen rådslår sig med, når den skal udarbejde sit direktiv.
Det er dem, der retfærdiggør alle bekymringerne, - bekymringer, der kun kan øges ved Nederlandenes overtagelse af formandskabet for Rådet, eftersom de i årevis har gjort sig til talsmænd for afbureaukratisering inden for postområdet. Jeg har her et presseklip, der fortæller om dette.
Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik stadfæster Europa-Parlamentets flertalsafstemning fra oktober 1995 og anmoder Europa-Kommissionen om at trække sit forslag til meddelelse tilbage, idet det er i fuldstændig modstrid med de ændringsforslag, som vor forsamling vedtog den 9. maj i år med henblik på at sætter bremserne kraftigt i for liberaliseringsprocessen. Vor gruppe glæder sig meget over denne holdning fra Økonomiudvalgets side, men beklager, at vedtagelsen af visse ændringsforslag har svækket dens styrke ved at sætte fingeren i liberaliseringens maskineri. Derfor fremsætter vi nogle ændringsforslag med henblik på at styrke teksten og nå frem til en eftertrykkelig fordømmelse af Europa-Kommissionens holdning.
Samtidig gælder det om at forblive agtpågivende på medlemsstatsplan for at forhindre regeringerne i at iværksætte foranstaltninger i forventning om gennemførelsen af direktivet. Vi er fast besluttet på at fortsætte vor indsats sammen med sektorens fagforeningsorganisationer, lønmodtagere og forbrugerforeninger med henblik på at nå frem til en harmonisering oventil af posttjenesterne, der respekterer personalets status, sikrer bevarelsen og udviklingen af kvalitetstjenester baseret på lige behandling af brugerne, og som fremmer samarbejdet mellem de nationale aktører.

Wolf
Kære kolleger, den rigtige vej, den forkerte vej - hr. Wijsenbeek er ikke længere til stede - politik er nu engang ikke en simpel reaktion på saglig nødvendighed. Kommissionens rolle kan ikke drøftes løsrevet fra den politiske opfattelse, der ligger til grund. Målet må da være, at vi får fleksible, moderne og effektive tjenester for alle som frie og lige borgere, og det drejer sig ikke om at åbne nye områder for anvendelse af kapital, hvor så nogle private virksomheder kan løbe med profitten.
På den baggrund er jeg enig med hr. Brémond d'Ars. Vi har brug for et direktiv. Vi har ikke brug for Kommissionens udkast, således som det foreligger. Vi har brug for et klart retsgrundlag, således som hr. Ferber krævede, artikel 100 A og ikke artikel 90, stk. 3, og vi skal i morgen forkaste de uacceptable ændringsforslag, navnlig ændringsforslag 1, som ville forvandle betænkningen til det modsatte.

Dary
Fru formand, med gennemgangen af hr. de Bremond d'Ars' betænkning står vi på ny over for vanskelighederne i forbindelse med den væsentligste sag vedrørende posttjenesterne.
Hvad disse posttjenester angår, er Kommissionens ideer uden tvivl konsekvente. Det ville have været bedre, hvis dens ideer, når de først var taget i anvendelse, ikke var i stand til at afvikle den offentlige tjenestegren.
Parlamentet har måttet anvende hele sin forholdsmæssige myndighed for at få Kommissionen til at forelægge det et direktiv om posttjenesterne. Ordføreren har henledt vor opmærksomhed på, at der har skullet tæt ved 7 år til, før det skete. Direktivet er blevet vedtaget af Europa-Parlamentet med et vist antal ændringsforslag, men ingen af dem er blevet fastholdt af Kommissionen.
I dag ved vi, at Kommissionen ikke blot har forkastet ændringsforslagene, men vi ved også, at den foreslår en meddelelse, hvis tekst adskiller sig totalt fra direktivteksten, og hvad mere er, er, at den sigter på at sætte en uigenkaldelig og ukontrolleret liberaliseringsproces i gang, som brugerne og lønmodtagerne i denne sektor ikke ville kunne komme sig af igen.
Det er således væsentligt, at dette forslag til meddelelse uden videre bliver trukket tilbage. Og selv om der ikke er tale om at frakende Kommissionen muligheden for at udarbejde en meddelelse, så bør man alligevel henlede dens opmærksomhed på, at der bør være sammenhæng mellem denne tekst og direktivets tekst.
Jeg mener personligt, at denne manglende sammenhæng kan tilskrives den pludselige hast, med hvilken Kommissionen ønsker at liberalisere posttjenesterne. Ultraliberalismen bliver nu ført i stormskridt; den offentlige sektor er i fare.

Schmidbauer
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, som det første vil jeg gerne gratulere hr. Brémond d'Ars med hans betænkning. Den er et godt grundlag for den videre udvikling af en sammenhængende europæisk postpolitik. Vi ønsker alle en postservice, der fungerer for Europas borgere til overkommelige priser med tjenester af høj kvalitet og en garanti for et alment tjenesteudbud. Under drøftelsen og beslutningstagningen i Parlamentet vedrørende direktivforslaget - jeg tager nu den nøjagtige ordlyd - om fælles regler for udvikling af Fællesskabets posttjenester og forbedring af kvaliteten af disse tjenester konstaterede vi allerede, at den sideløbende hermed offentliggjorte meddelelse om konkurrencereglerne er uacceptabel og helt overflødig. Den er ikke kun i titlen, men tillige på mange punkter i modstrid med direktivforslaget, der jo også kom fra Kommissionen. Opfordringen til at trække meddelelsen tilbage, opretholdes derfor.
Et direktiv betyder lov, en meddelelse kan kun supplere, men ikke erstatte eller endog indføre bestemmelser, der er i modstrid med direktivet. Meddelelsen tager ikke hensyn til nødvendigheden af et alment tjenesteudbud. Det ser ud, som om Kommissionen gerne vil indføre en liberalisering for ideologiens skyld, en liberalisering, der ikke mere kan gøres om og som ikke tager hensyn til de europæiske borgeres krav.
Kommissionen har siden august haft den af Parlamentet krævede undersøgelse af arbejdspladssituationen i postale virksomheder. Den hemmeligholdes stadig, fordi det vel dér bliver bevist sort på hvidt: Dersom konkurrencereglerne skulle gøres gældende, vil i hele Europa mellem 20 og 40 %, dvs. mellem 300.000 og 600.000 arbejdspladser gå tabt. Skønne udsigter med den arbejdsløshed, der i forvejen er. Det tidspres, Kommissionen lægger på Rådet og Parlamentet i anledning af beslutningen om direktivet, er helt overdrevet, det er allerede blevet nævnt. Den har jo selv været syv år om at forelægge direktivforslaget for offentligheden. Det er bestemt ærgerligt, at Rådet til dato ikke har kunnet blive enig om en fælles holdning. Derfor vort krav til Rådet om, at det skal blive enigt så hurtigt som muligt under hensyntagen til Parlamentets holdning, og til Kommissionen om at trække meddelelsen tilbage.

Caudron
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, der er ikke på nuværende fremskredne tidspunkt tid til at vende tilbage til den institutionelle debat, al den stund at Jean-Pierre Cot har gjort det livligt og åndrigt. Jeg for min del vil ikke desto mindre insistere på alvoren i denne situation, hvor vi har et forslag til direktiv blokeret af Rådet, der erstattes af en meddelelse fra Kommissionen, der adskiller sig ret så meget fra de holdninger, som Parlamentet har udtrykt i relation til posttjenesterne.
Efter min mening er der rent faktisk nogle alvorlige og uigenkaldelige risici for en afbureaukratisering, som vi er mange her, der er imod. Og jeg vil i løbet af mine to minutter fremdrage tre punkter.
Det første punkt, den manglende enighed i Rådet, er, at der ikke er nogen mulighed for et sandt alment tjenesteudbud; det er den uudholdelige risiko for, at der ikke etableres nogen europæisk posttjeneste eller noget alment tjenesteudbud i hele Unionen eller noget ensartet tjenesteudbud for alle virksomheder uanset region eller noget alment tjenesteudbud for alle forbrugere uanset status eller økonomiske stilling og ej heller ikke nogen egentlig posttjeneste inden for Fællesskabet.
Det andet punkt er, at det ikke er normalt, hr. van Miert, at Europa åbner sig for resten af verden og især for USA - uden gensidighed. Lad os ikke glemme, at posttjenesterne er monopoliserede i USA.
Og endelig er det tredje punkt beskæftigelsesproblemet. Kommissionen har vist igangsat en undersøgelse for nogen tid siden. Vi afventer præcise, påviste og velargumenterede skriftlige resultater. Vi for vor del frygter, at der vil gå 300.0-600.000 arbejdspladser tabt. Jeg ser gerne, at dette bliver gjort til skamme, men i dag konstaterer jeg det blot.
Jeg vil her i aften, hr. kommissær, kære kolleger, hylde det vigtige og kloge arbejde, som hr. de Brémond d'Ars har udført, men jeg vil udtrykke min bekymring. Jeg vil gerne forsikres, men jeg ser især gerne, at Ministerrådet meget hurtigt lytter til Parlamentet og vedtager en fælles holdning, der stemmer overens med vore ønsker.

Van Miert
Fru formand, jeg vil først gerne takke ordføreren, der har haft den vanskelige opgave at forsøge at få bragt samling på så divergerende meninger. Det er en situation, som vi har kendt til i flere år både i Parlamentet, i Rådet og inden for de øvrige europæiske institutioner, hvilket i øvrigt forklarer, hvorfor det har taget år, inden man nåede frem til at udarbejde nogle forslag. De vidste altså, da De insisterede på, at Kommissionen skulle udarbejde nogle forslag, at det var en næsten overmenneskelig opgave som følge af de uoverensstemmelser, der allerede eksisterede dengang, og som fortsat eksisterer i dag inden for Den Europæiske Union. For resten drøfter vi i dag et dokument, der ikke er noget direktiv, og flere indlæg er ikke blot udtryk for en uklarhed, men, hvad værre er, de er udtryk for en misforståelse. Der er i det foreliggende tilfælde tale om, og jeg præciserer: der er tale om en tekst, der kun har til formål at gøre anvendelsen af konkurrencereglerne i postsektoren gennemsigtige, hverken mere eller mindre.
De kræver uophørligt gennemsigtighed. Nuvel, og se, hvad der så sker, når man bringer denne gennemsigtighed i anvendelse! Man kritiserer os, og De kræver, at vi trækker dokumentet tilbage. Jeg erklærer, at det er uacceptabelt fra et institutionelt synspunkt, fordi der er tale om et tilfælde, hvor Kommissionen udøver sit ansvar i en sektor, hvor dette er klart og stadfæstet af domme afsagt af EF-Domstolen. Hvis De kræver, at dette dokument skal trækkes tilbage, og så holder på at ændre traktaten - og det er vel netop det, De ønsker: at man ikke mere gør brug af spillereglerne inden for konkurrenceområdet - så kræver De naturligvis det umulige, og, som hr. Wijsenbeek har sagt, er det absolut ensbetydende med at kræve af Kommissionen, at den ikke mere skal gøre sit arbejde. Det er, hvad der er tale om!
Nu er det da også beklageligt, at Rådet ikke har kunnet nå til enighed om disse direktiver, men jeg beklager at måtte sige, mine damer og herrer, at ingen af Dem har opført sig korrekt over for Kommissionen. Har vi foreslået en fuld liberalisering? Nej, vel? Selv om denne situation eksisterer i flere medlemsstater, har vi i vort direktiv foreslået, at de medlemsstater, der ønskede det, kunne bevare postvæsenets grundlæggende aktivitet under monopol. Ja eller nej? Ja, ikke også! Så lad være med at påstå det modsatte. Lad være med at påstå det modsatte, frue. Læs vort forslag.
Det, man også drøfter i Ministerrådet, det er spørgsmålet, om man faktisk i de kommende år vil kunne liberalisere visse aktiviteter såsom reklamepost, hvornår man kan gøre det, og hvem der kan påtage sig dette. Det er i øvrigt dette punkt, der ligger til grund for konflikten i Rådet. Så vil De ikke nok gøre mig den glæde at lade være med at sige, at Kommissionen foreslår privatisering af postvæsenet, fuld privatisering i morgen, for det er ikke sandt, det er ikke korrekt, og det er ikke Parlamentet værdigt at sjakre sådan med en debat!
Og nu hvad angår dette notat, så er der, og jeg gentager, så er der tale om en bestræbelse på at skabe gennemsigtighed - og ikke på at søge tilflugt til artikel 90, hr. Cot. De tager fejl, det er ikke rigtigt. Der er slet og ret tale om at anvende konkrete tilfælde til at beskrive, hvordan Kommissionen vil gøre det. Må jeg henlede Deres opmærksomhed på, at vi allerede, hvad postvæsenet angår, har modtaget mange klager af denne art, som Kommissionen må behandle. Så bed mig ikke om at trække et notat tilbage, der forsøger at klargøre debatten, og som på grundlag af præcise tilfælde søger at beskrive de nærmere enkeltheder i forbindelse med anvendelsen af spillereglerne!
Eftersom man ikke er nået frem til nogen aftale i Rådet, forventer jeg desværre endnu flere klager, for der er lande, der allerede har liberaliseret visse aktiviteter, såsom reklameposten. Syv medlemsstater har fuldstændig eller delvis liberalisering, ikke fordi Kommissionen har påtvunget dem den, men fordi disse regeringer har besluttet, at det skulle være sådan. Sådan ser det ud.
Hvad notatet angår, vil vi naturligvis tage hensyn til drøftelsen i Rådet. Eftersom man ikke har kunnet nå til enighed om fristerne for liberaliseringen af reklameposten og den indgående post og ej heller i øvrigt om de nærmere enkeltheder og tidsplanen, vil vi trække alt vedrørende tidsfrister ud af notatet, for vi kan rent faktisk heller ikke henvise til dem i forbindelse med anvendelsen af konkurrencereglerne, så længe der ikke er enighed om dette punkt. Vi gjorde det på det tidspunkt, eftersom man bragte notatet i overensstemmelse med Kommissionens forslag, sådan som det var, men det vil være logisk at trække spørgsmålet om tidsfrister ud af notatet. Vi vil rent faktisk begrænse os til ved hjælp af hypoteser og individuelle tilfælde at forklare, hvordan vi har i sinde at anvende konkurrencereglerne.
Dér kan jeg ikke udelukke, hr. Cot, at der er klager på grundlag af artikel 90. Det er allerede tilfældet nu, og De ved, hvordan situationen undertiden kan være anakronistisk i postsektoren. Generaludgifterne er så forskellige, at dette giver anledning til ganske utrolige situationer. Man sender postforsendelser til tredjelande, man modtager post, og der er stadig folk, der tjener penge på det. Så der er altså fuldstændig absurde situationer i postsektoren! Så acceptér dog denne situation og denne realitet! Vi vil forsøge at rette op på alt dette, men i betragtning af situationens karakter er der allerede mange klager, og der vil komme flere.
Derfor må Kommissionen behandle dem, for ellers har klagerne ret til at bringe os for Domstolen. Man har allerede mistet tid, fordi jeg hidtil har accepteret at udsætte Kommissionens godkendelse af dette notat fra mine tjenestegrene indtil udgangen af året for at forsøge at få et mere klart billede af debatten. Man ser nu lidt mere klarhed deri, men den er desværre ikke tilstrækkelig, men vi vil tage hensyn til en række elementer, der er dukket op i løbet af debatten. For nærværende er mine tjenestegrene i færd med at udarbejde, justere eller ændre teksten ved at reducere den til en vis grad men også ved at forklare, hvorledes Kommissionen fra en konkurrencepolitisk synsvinkel vil behandle de enkelte tilfælde i en række hypoteser.
For eksempel krydsstøtten. Her har man allerede haft klager i Frankrig, hr. Cot, det ved De godt. Private forsikringsassurandører har klaget til Kommissionen over, at postvæsenet har kastet sig over forsikringer, en sektor, der har været liberaliseret i mange herrens år, ved hjælp af en række fordele, som det offentlige helt klart har tildelt postvæsenet. Hr. Wijsenbeek har henledt opmærksomheden på en dom, der er afsagt af Domstolen for ganske nylig, der da også udtalte sig imod en situation, der var til fordel for det franske postvæsen. Læg mærke til, at vi stadig befinder os i et retsfællesskab, hvor man må overholde spillereglerne, sådan som de er.
Derfor vil vi, alt imens vi accepterer en række ændringer, hr. ordfører, og en række ændringsforslag i øvrigt, gøre vort arbejde om, men vi vil ikke trække notatet tilbage. Vi skylder alle aktører i denne sektor, at der skabes klarhed omkring anvendelsen af spillereglerne på området.
Det er vort ansvar, og jeg er glad for her i aften at have kunnet forklare mig for Dem om dette emne.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
(Mødet hævet kl. 00.04)

