Åbning af den årlige session
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session 2003-2004 for åbnet.
(Mødet åbnet kl. 9.05)

Valdivielso de Cué (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, ligesom flere andre medlemmer af Europa-Parlamentet er jeg også basker, og jeg er også en brændende fortaler for menneskerettighederne, ikke mindst den mest grundlæggende af disse, det vil sige livet.
Som nogle af Dem ved, døde Domingo Durán, der var betjent i den nationale politistyrke, sidste fredag, 51 år gammel, efter at have været lammet i otte år som følge af de læsioner, han pådrog sig under et af terrorgruppen ETA's attentater, mens han holdt vagt ved et personregisterkontor i Bilbao.
Jeg beder Dem, hr. formand, om, at Europa-Parlamentets formandskab viderebringer vores fordømmelse af enhver form for vold og i særdeleshed den, der bruger terrorisme til at nå politiske mål. Jeg vil også bede Dem om at kondolere terrorofferets familie.
Jeg vil desuden gerne bede Dem alle om at være solidariske med det spanske samfund - især det baskiske - i forsvaret for friheden, respekten for lovene og den fredelige sameksistens samt holde et minuts stilhed.

Formanden.
Tak, fordi De tager dette meget alvorlige emne op denne morgen. På Parlamentets vegne vil jeg kondolere over for afdødes familie og kolleger og fordømme denne handling.
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, De har netop omtalt Guantánamo. Jeg vil gerne oplyse Parlamentet om, at en gruppe medlemmer af Den Kristne Befrielsesbevægelse er blevet intimideret, forfulgt og belejret i Santiago de Cuba, og jeg vil gerne minde Dem om, hvilket De udmærket ved, at formanden for Den Kristne Befrielsesbevægelse er Oswaldo Payá, modtager af Sakharov-prisen i 2002. Oswaldo Payá har offentliggjort en meddelelse, hvori han refererer disse begivenheder og anmoder regeringerne og institutionerne om at udvise solidaritet for at sikre de fredelige medlemmer af hans bevægelse, i særdeleshed sikre disses liv og integritet.
Jeg beder Dem derfor, hr. formand, om at interessere Dem for disse personers skæbne.

Formanden.
Det vil vi gøre.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om Kommissionens politiske strategi 2004 / Budgetretningslinjer 2004:
Kommissionens redegørelse - Europa-Kommissionens årlige politikstrategi for 2004;
Betænkning (A5-0039/2003) af Mulder for Budgetudvalget om retningslinjerne for 2004-budgetproceduren (2003/2001(BUD)) Sektion III - Kommissionen;
Betænkning (A5-0041/2003) af Gill for Budgetudvalget om retningslinjerne for sektion II, IV, V, VI, VII, VIII (A) og VIII (B) og foreløbigt forslag til Europa-Parlamentets budgetoverslag (sektion I) med henblik på 2004-budgetproceduren (2003/2002(BUD)): Sektion I - Europa-Parlamentet; Sektion II - Rådet; Sektion IV - Domstolen; Sektion V - Revisionsretten; Sektion VI - Det Økonomiske og Sociale Udvalg; Sektion VII - Regionsudvalget; Sektion VIII (A) - Den Europæiske Ombudsmand; Sektion VIII (B) - Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse.
Prodi
Hr. formand, mine damer og herrer, forhandlingen om situationen i EU er et fast punkt på vores arbejdsprogram. Her får vi lejlighed til at overveje de skridt, vi har taget i løbet af det år, der lige er gået, og de skridt, som vi skal tage i indeværende år. Dette års forhandling kommer på et særlig vanskeligt tidspunkt, både når det gælder storpolitik og hverdagen i EU. Irak-krisen, udvidelsen og konventet ligger os alle så stærkt på sinde, at jeg næppe behøver at nævne det. Dog vil jeg gerne understrege, at vi med forhandlingen i dag har forpligtet os til på den ene side at vurdere de muligheder og udfordringer, der ligger i foreningen af vores kontinent, og på den anden side at tænke over, hvad vi kan lære af Irak-krisen, mens vi er ved at skrive EU's nye forfatningscharter.
Jeg vil gerne begynde med udvidelsen. I december afsluttede vi nemlig tiltrædelsesforhandlingerne med 10 lande. Disse 10 lande bør vi ikke længere kalde "kandidatlande", men "kommende medlemmer af EU." I mellemtiden fortsætter forhandlingerne med Bulgarien og Rumænien, så disse lande kan tiltræde lidt senere, og vi fortsætter samarbejdet med Tyrkiet, hvilket sker med de nødvendige justeringer. I den forbindelse vil jeg her i Parlamentet gerne takke Kommissionens tjenestegrene og kommissær Verheugen for deres engagement og store indsats.
Men den beslutning, der blev truffet i København, betyder ikke, at EU's arbejde med udvidelsen er færdigt. Da Kroatien for nylig ansøgte om medlemskab, så vi nemlig, at en anden europæisk region var begyndt at banke på vores dør. Her tænker jeg på det vestlige Balkan. Jeg vil gerne gøre det helt klart, at Europas foreningsproces ikke er afsluttet, før Balkanlandene også er blevet medlemmer af EU. Alle Balkanlandene skal sikres denne mulighed, og samtidig skal det understreges, at de kriterier, der blev fulgt i den første runde af udvidelsen, skal følges med samme stringens. Efter flere års usikkerhed kan den demokratiske debat i både de gamle og nye EU-medlemsstater nu finde sted på et konkret grundlag. Det meget positive resultat af folkeafstemningen på Malta er et godt tegn, der opfordrer til en yderligere indsats.
Selv om udvidelsen med nye medlemsstater er vigtig, er den kun et skridt på vejen. Derfor må vi ikke glemme, at der fortsat venter store opgaver. Den første opgave er at fuldføre den økonomiske integration. De nuværende 15 medlemsstater kan og skal gøre meget mere for at øge væksten og beskæftigelsen samt mindske uligheden. Men det er de kommende medlemsstater - både de, som tiltræder til næste år, og de andre, som kommer med lidt senere - som skal have den størst mulige opmærksomhed. Vores fælles mål må være at skabe varig vækst, større samhørighed, bedre miljøbeskyttelse, mindre ulighed og på længere sigt at få alle til at gå over til euroen. Det er i store træk de væsentligste punkter i vores økonomiske integrationsprojekt.
Dette er som sagt vores første mål, men det er lige så vigtigt at gå videre med den politiske debat. Det er på tide, at vi får en indgående, gennemskuelig og oprigtig debat om, hvilket Europa vi ønsker at skabe. Vores integrations succes har allerede gjort en sådan debat obligatorisk. Med Irak-krisen og den internationale situation er debatten nu blevet uundgåelig. Risikoen for krig i Irak berører i høj grad europæerne, fordi EU netop er bygget på fred og forsoning. Og den berører i endnu højere grad europæerne her i dag, fordi fire EU-medlemsstater og ét kandidatland tilfældigvis har sæde i FN's Sikkerhedsråd i øjeblikket.
I den henseende er der to fristelser, som vi ikke må falde for. Den første fristelse er at skabe et Europa i opposition til USA. Denne krise er præget af en stærk uenighed om de instrumenter, der skal anvendes. Der er tale om en væsentlig uenighed, fordi det handler om forskellen mellem krig og fred. Men disse meningsforskelle drejer sig ikke om de endelige mål for vores politikker eller om vores alliances styrke, og de skaber heller ingen tvivl om de transatlantiske forhold, vores fælles historie eller vores forbindelsers omfang. Den anden fristelse, som vi skal være på vagt over for, er kun at lægge vægt på den interne uenighed i EU. Både blandt de 15 nuværende medlemsstater og blandt de kommende medlemsstater har meningsforskellene været åbenlyse i de seneste uger. Som Det Europæiske Råds ekstraordinære møde den 17. februar tydeligt viste, er vi imidlertid enige om en lang række afgørende punkter. Vi ønsker alle sammen, at FN skal være det bærende element i verdensordenen. Vi støtter alle Sikkerhedsrådet i udførelsen af dets pligter. Ingen af os tror, at en krig er uundgåelig, men vi mener samtidig, at Irak skal leve op til sit ansvar.
Når det er sagt, må vi se vores svagheder i øjnene. Europæerne har nemlig ikke kun en politisk forpligtelse til at finde en fælles holdning. Siden Maastricht har vi i henhold til traktaterne været forpligtet til at bevise vores loyalitet og gensidige solidaritet. De medlemsstater, som sidder i FN's Sikkerhedsråd, har en særlig forpligtelse til at samordne deres handlinger og holde de andre underrettet, mens de permanente medlemmer skal forsvare EU's holdninger og interesser.
Disse mekanismer har vist sig at være utilstrækkelige. Skal vi derfor resignere og konstatere, at fælles handling ikke er en mulighed? Det mener jeg absolut ikke. Uden effektive procedurer og instrumenter, som gør det lettere at finde en fælles holdning, bliver det vanskeligt at skabe en fælles europæisk udenrigspolitik, og det kommer under alle omstændigheder til at gå langsommere. Vores fantasi og viljestyrke skal svare til de udfordringer, vi står over for. Resignation er ganske enkelt ikke en mulighed. De spørgsmål, som vi må tage op og finde en løsning på, er både vanskelige og væsentlige. Hvad er det for et Europa, vi ønsker? Hvilket projekt styrer vi efter? Jeg kan ikke stille mig tilfreds med et "supermarked" eller et stort fællesmarked, om De vil. Det, vi ønsker, er at skabe et ægte politisk område, der gør det muligt for os at fastslå og forsvare vores principper og værdier på verdensplan. Derfor kan vi ikke længere fortsætte med den "europæiske skizofreni", som betyder, at EU og integrationsprocessen forventes at levere velstand og udvikling, mens USA forventes at garantere sikkerheden.
Den offentlige mening i Europa peger med bemærkelsesværdig tydelighed på, hvad der forventes. De Eurobarometer-undersøgelser, som Kommissionen foretager jævnligt, viser, at borgerne især forventer, at EU garanterer deres sikkerhed, både indadtil og udadtil. For at øge vores engagement på forsvarsområdet vil Kommissionen i eftermiddag vedtage en meddelelse, der skal styrke den europæiske forsvarsindustri. Hvad krig og fred angår, har vi set en meningstilkendegivelse uden sidestykke, ikke blot i meningsmålingerne, men også på gaderne i vores byer. Fælles holdninger kender ingen grænser i Europa. Det er et tegn på, at Europas befolkninger nærmer sig hinanden, og det kommer før reformen af de europæiske institutioner og systemer. Disse fælles holdninger og dette spontane værdifællesskab betyder ikke, at en grundlæggende og åben politisk debat bliver mindre vigtig, men understreger tværtimod behovet for en sådan debat. Det var ikke tilfældigt, at Kommissionen i sin første meddelelse til konventet den 22. maj sidste år valgte at spille ud med at foreslå et projekt for Europa, hvor man bl.a. understreger behovet for et EU, der kan påtage sig sit ansvar som verdensmagt. En af de få fordele ved den tragiske Irak-krise er, at den tvinger os til at tale åbent om grundlaget for vores måde at stå sammen på og vores fremgangsmåde. Vi har ingen grund til at frygte en åben debat, for det er kun ved at diskutere, at vi kan finde de mulige løsninger.
Dette fører mig frem til konventet. Jeg har altid været af den opfattelse, at det er vores mission at gennemføre udvidelsen og reformen af EU's institutioner samtidig. De nuværende institutioner og procedurer var beregnet på og stammer fra et Fællesskab mellem seks forholdsvis homogene stater og opfylder ikke længere behovene i et større og mere forskelligartet EU. Derfor er jeg glad for, at kandidatlandene lige fra starten har været fuldt repræsenteret i konventet, og at de yder et aktivt bidrag. Jeg vil endda understrege, at et af de mest opmuntrende aspekter af konventets arbejde har været, at dets medlemmer blandes på en sådan måde og i en sådan grad, at det ville være stort set umuligt at skelne mellem repræsentanterne for de nuværende og de kommende medlemsstater.
Vi skal ikke nu og her analysere udviklingen i konventets arbejde. Jeg må dog sige, at det giver anledning til optimisme at se den brede enighed om, at man skal nå frem til en tekst af forfatningsmæssig karakter, at instrumenter og procedurer skal rationaliseres, at chartret om grundlæggende rettigheder skal medtages fuldstændigt, og at EU skal anerkendes som juridisk person. Jeg gentager, at det ikke er rette tid og sted til en detaljeret drøftelse af de spørgsmål, konventet behandler, men der er et spørgsmål, som efter min mening er afgørende i lyset af den internationale krise og EU's nødvendige rolle i international politik. Her tænker jeg på flertalsafstemningernes udbredelse. Kravet om enstemmighed skaber nemlig handlingslammelse, hvilket vi kan se i denne tid. Det er allerede tilfældet i dag og bliver det i endnu højere grad i det udvidede EU, som vi har besluttet at opbygge. Også derfor er det vigtigt, at vi får en åben politisk debat om det projekt, der tager sigte på at skabe et nyt, stort Europa. Kun hvis vi har udtænkt et fælles projekt, kan vi fuldt ud acceptere grundreglen for enhver demokratisk institution, nemlig flertalsafstemninger. Kun hvis vi er nået til erkendelse af, at vi under alle omstændigheder er enige om det væsentlige i vores samarbejde, kan vi, når det er nødvendigt og uundgåeligt, acceptere at være i mindretal og alligevel føle os fuldt ud repræsenteret.
Mine damer og herrer, den årlige politiske strategi, som vi drøfter i dag, udstikker den politiske horisont og skaber rammerne for ressourcerne i 2004. Hermed indledes en proces, som bliver afsluttet med vedtagelsen af budgettet og præsentationen af det lovgivningsmæssige arbejdsprogram for denne periode. I hele forløbet vil vi føre en indgående og præcis dialog med Parlamentet og Rådet for at nå frem til en fastlæggelse af de fundamentale politiske målsætninger. Jeg vil gerne understrege, at arbejdet i Parlamentets udvalg bliver af særlig stor betydning. Et nyt element i strategien for det kommende år er den flerårige programlægning for 2004-2006, som Det Europæiske Råd som noget helt nyt skal godkende.
Jeg er overbevist om, at det interinstitutionelle samarbejde vil munde ud i et arbejdsprogram, som er på højde med vores ambitioner. Som det tydeligt fremgår af de politiske prioriteter, vi har opstillet for 2004, er disse ambitioner meget store. I det kommende år vil vi nemlig koncentrere vores indsats om udvidelsen, væksten og den interne og eksterne sikkerhed.
Uden at gå i detaljer med de enkelte initiativer på dette felt vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed på spørgsmålet om forholdet til de lande, som allerede i dag er vores naboer, og som bliver naboer til det udvidede EU. Jeg taler her om lande, der strækker sig helt fra Rusland og Ukraine til Marokko. Der er tale om en kreds af lande, som vi foreslår at intensivere samarbejdet med for dermed at iværksætte en proces, som med tiden kan føre til, at vi kommer til at dele alt andet end institutionerne. Et fælles marked, en fornyet politisk dialog på grundlag af fælles principper og værdier samt fuld udnyttelse af hele det eksterne potentiale i vores fælles politikker er grundpillerne for et nyt strategisk begreb for EU, som vi er i færd med at beskrive i en meddelelse under overskriften "det bredere europæiske naboskab." Kun inden for rammerne af et større område med stabilitet og velfærd kan Europa med fuld sikkerhed se den undertiden foruroligende udvikling på den internationale politiske scene i øjnene og drage fuld fordel af de muligheder, som globaliseringen giver.
Denne strategi på mellemlang og lang sigt samt alle de øvrige politikker, der er planer om i EU i de kommende år, kræver en grundig forberedelse af EU's politiske projekt og en præcisering af dets finansielle konsekvenser. I den forbindelse vil det politiske program på mellemlang sigt som forberedelse af de kommende finansielle overslag spille en afgørende rolle. De skal ikke blot afspejle den forfatningstraktat, som konventet og den efterfølgende regeringskonference skal forberede, men også skabe det nødvendige grundlag for et udvidet EU, som er klar til at nå tre vigtige målsætninger, nemlig fred, frihed og solidaritet. Derfor vil vi inden årets udgang - eller allersenest i begyndelsen af 2004 - fremlægge vores overordnede politiske projekt for det udvidede EU og udarbejde en oversigt over de finansielle forslag, der er nødvendige for at gennemføre det. Derefter vil vi udarbejde de lovgivningsmæssige forslag i den forbindelse, så de er klar til at blive vedtaget medio 2004.
Vi har afsluttet udvidelsesforhandlingerne, og nu skal vi fastlægge det politiske projekt for det udvidede EU. Vi skal derfor tage stilling til, hvad der kan gøres på EU-plan for at styrke og værne om de borgerlige frihedsrettigheder, hvordan EU kan supplere medlemsstaternes bestemmelser om grundlæggende forhold som sundhed, sikkerhed og området med frihed og retfærdighed, hvilke EU-politikker som bedst kan bidrage til at skabe varig velfærd i Europa, hvilke målsætninger EU skal sætte sig for at fremme den regionale og sociale samhørighed i et udvidet EU, hvor de økonomiske forskelle vil være større end i det nuværende EU, hvilke omlægninger af forskningspolitikken og strukturfondene der er nødvendige for at nå disse målsætninger, om udgifterne til samhørighed skal forblive uændrede, øges eller nedsættes for at bidrage til at mindske de økonomiske forskelle mellem medlemsstaterne og internt i de enkelte lande, og hvilke politiske initiativer vi skal iværksætte for at udbrede den europæiske model til især vores nabolande.
Hr. formand, mine damer og herrer, som vi kan se i dag, befinder EU sig i en overgangsfase. EU skal tage udgangspunkt i de erfaringer, vi nu gør os, for at blive stærkere og udtrykke sin identitet og spille sin rolle i verden på en mere overbevisende måde. Den aktuelle krise bør motivere os til at fremskynde den igangværende reformproces, som er nødvendig uafhængigt af udvidelsen, men som udvidelsen og den aktuelle internationale situation gør endnu mere vigtig og presserende. I dag kan vi skabe fornyet enighed. Det kræver vores borgere, og det kræver de forestående begivenheder. Konventet kan være et vendepunkt for vores fælles eksistens, så lad os alle bestræbe os på at gøre det til en succes. Sammen kan vi løse opgaven. Ud over et solidt fundament for institutionerne kan og bør vi også skabe det politiske og finansielle fundament, der er nødvendigt for, at vi kan bevæge os ind i denne nye fase.
Det arbejde, vi sammen udfører i år og til næste år, vil i vid udstrækning blive afgørende for, hvilken karakter EU vil få, og hvilken rolle EU vil spille i resten af verden, nemlig det EU, som vi overdrager til de kommende generationer.
Elles (PPE-DE).
Hr. formand, for det første sætter PPE-DE-Gruppen pris på de dokumenter, som Kommissionen har givet os her til morgen. Det er en historisk og enestående begivenhed. Det er første gang i vores historie, at vi har haft mulighed for at drøfte budgetretningslinjer med politikdokumenter på samme tid. Så nu kan vi se, hvordan vi kan tilpasse prioriteterne efter de tilgængelige ressourcer. Det er en skam, at Rådet ikke er med os, for det kunne også have været en del af denne debat.
Jeg vil starte med det omfattende dokument, som Kommissionen har fremlagt her til morgen. Det indeholder et udkast til en oversigt over fællesskabsfinanserne efter 2006 samt berettigede spørgsmål om f.eks. EU's kompetencer, EU's geografiske størrelse samt en lang række sager, der sætter vores budgetdebat i det rette perspektiv. Jeg vil starte med det reelle indhold.
Vi bør helt sikkert have en række idéer, hvor Kommissionens arbejdsgrupper arbejder med fred og fremgang og med spørgsmål vedrørende bæredygtig udvikling. Men arbejdsgruppen dækker ikke fremtidsudsigterne for EU's eksterne dimension. Som formanden sagde om det aktuelle indhold, er det relevant at overveje væsentlige spørgsmål - eksempelvis hvordan det transatlantiske partnerskab skal se ud om fem år.
Vi har bedt om en rapport. Vi har ikke fået den. Budgettet for 2003 indeholdt en anmodning om at få udarbejdet et sådant dokument. Når man spørger, hvad der skal være EU's eksterne strategimålsætninger i 2007, bliver der dødstille.
For så vidt angår procedurer, skal vi være lidt forsigtige med, at denne Kommission, skønt den meget aktivt skuer fremad mod det næste finansielle overslag, i teorien kan bringe os frem til 2013, hvilket ikke blot dækker den næste Kommission men også Kommissionen efter den. Det virker lidt irrelevant, at vi allerede i 2003 diskuterer 2013.
I den forbindelse har jeg et helt konkret spørgsmål til formanden for Kommissionen. I sidste sætning i dette interessante dokument står der, at varigheden af næste finansielle overslag kan bringes i overensstemmelse med Kommissionens og Europa-Parlamentets femårige mandat. Vil det sige, at det finansielle overslag går til 2010 i stedet for 2013? PPE-DE-Gruppen går ind for, at det finansielle overslag skal gælde for en femårig periode. Jeg vil gerne have afklaret dette punkt.
Hr. formand, da De talte om Kommissionen, nævnte de ikke konventet. Når vi regner med, at EU efter 2006 består af 500 millioner mennesker eller flere, hvordan vil det så være muligt at styre EU med færre kommissærer end i dag? I øjeblikket synes de fleste parlamentsmedlemmer angiveligt, at vi skal have 10-12 kommissærer. Jeg kan ikke se, hvordan vi kan få Kommissionen til at fungere med kun 10-12 kommissærer, når de fleste regeringer har mindst 30-35 ministre til at lede deres egne lande. Her handler det om EU, der er et langt større foretagende, så hvorfor ikke have 30 eller 35 kommissærer?
Det finder jeg helt naturligt, i betragtning af hvordan morgendagens EU tager sig ud.
Dernæst er prioriteterne for budgettet for 2004 stillet fint op i den årlige politikstrategi, for så vidt angår de tre punkter. Med hensyn til bæredygtig vækst giver det mening med en bedre integration af miljømæssige bekymringer. PPE-DE-Gruppen er også interesseret i dokumentet om et bedre forhold til vores naboer, for så vidt angår sikkerhed og stabilitet. Vi er primært interesseret i udvidelsesprocessen, i at leve op til vores forpligtelser og i, at medlemsstaterne integreres fuldt ud i EU efter den 1. maj 2004.
Vi er også enige i, at proceduren for håndtering af disse politiske strategier på deres vej gennem udvalgene og budgetproceduren er meget vigtig, for at vi kan sikre os, at de føres ud i livet på den rigtige måde.
Vores spørgsmål vedrører den betydelige stigning i antallet af ansatte med 780 samt i særdeleshed, om det er nødvendigt med så mange tjenestemænd i tolke- og oversættelsesafdelingerne.
Til slut vil jeg tale om min gruppes prioriteter under budgetprocessen. Vi er trofaste over for det, der har styret os gennem de seneste par budgetter - specielt med hensyn til tre elementer, der har særlig betydning for os. For det første er der afslutningen af reformen af institutionerne. Det var Kommissionens udgangspunkt. Vi vil gerne sikre os, at reformen afsluttes ved udløbet af vores mandat. Her finder vi fortsat irritationer. I går talte man om et dokument, der er delvist citeret i pressen, og som omhandler den igangværende sag mod den suspenderede regnskabsansvarlige. Vi vil gerne have det pågældende dokument fremlagt. Det er ingen hemmelighed, idet de fleste medlemmer inklusive undertegnede allerede har en kopi. Hvad skyldes denne frygt og dette ønske om at hemmeligholde et dokument, der allerede er halvkendt? Vi vil gerne se dokumentet hurtigst muligt.
For det andet er der spørgsmålet om A-30-støttebevillingerne, der er et konkret, men meget følsomt punkt for Parlamentet. Vi vil gerne være helt sikre på, hvad Kommissionen foreslår af tilskud til bestemte institutioner. Parlamentsmedlemmerne har forskellige holdninger til, hvad der skal kortlægges, og hvad der ikke skal kortlægges, og der er brug for en fælles tilgang hertil.
Min sidste bemærkning vedrører et brev fra generalsekretæren om opfølgning på parlamentets arbejde. Her finder vi, at mindst 25-30 % af de rapporter, Europa-Parlamentet efterspørger, aldrig udarbejdes. Med hensyn til Parlamentets betænkninger om COS-dokumenter fastslås det i brevet, at der i fjor blev fremsat 490 anmodninger, men at Kommissionen har besluttet ikke at forfølge 104 sager. Vi vil gerne have afklaret, hvorfor Kommissionen ikke følger Parlamentets anmodninger, og vi mener helt sikkert, at det skal afspejles i budgetprocessen, hvis Kommissionen ikke ønsker at efterkomme Parlamentets anmodninger.
Til sidst vil jeg sige, at det er et afgørende tidspunkt i denne budgetproces. Kommissionen har opstillet brugbare linjer for diskussioner og forhandlinger efter 2004. Jeg håber, at Parlamentet ved processens afslutning når frem til de konklusioner, der gavner borgerne mest muligt.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, det er et meget teknokratisk papir og en meget politisk tale af Dem, hr. kommissionsformand Prodi, vi skal behandle i dag. Jeg vil ikke lægge skjul på, at jeg bedst kan lide den politiske tale. Jeg vil forsøge at bygge bro mellem de to elementer.
Hr. Prodi, De har virkelig ret i, at rammebetingelserne bestemt ikke er gunstige, og de vil sandsynligvis heller ikke være gunstige i 2004. Den truende Irak-krig har trukket nye skillelinjer inden for EU og også inden for kandidatlandene. Hvis det ikke ændrer sig radikalt, ligger udenrigs- og sikkerhedspolitikken i ruiner. Heller ikke økonomien har udviklet sig så positivt, som vi havde forventet, især ikke hvad arbejdspladser angår. Derfor må vi gå mere kritisk til tingene.
Først en bemærkning om målet med udvidelsen. Ja, det er rigtigt, at vi skal sørge for, at udvidelsen bliver en succes. Til alle dem, som i dag mener - måske netop på grund af de seneste måneders begivenheder - at vi bør udskyde udvidelsen, vil jeg sige, at det ville øge Europas splittelse endnu mere og svække Europa endnu mere. Men jeg vil gerne indrømme, at mange af os er skuffede over, at den følelsesmæssige og intellektuelle binding til det europæiske projekt ikke er mere udpræget hos mange af vores naboer, og også hos nogle af vores medlemmer. EU er ikke noget supermarked, det har De ret i, og EU er heller ikke en bank, hvor man bare henter penge til nogle projekter. Den er heller ikke nogen hjælpekonstruktion, som kun er der, for at man kan bruge den som undskyldning, når man er nødt til at satse på ubehagelige, men nødvendige reformer.
Hr. formand, jeg tror, at vi nok alle har forsømt at fremhæve EU's mål, EU's egentlige eksistensberettigelse som fredsprojekt, ikke kun i Irak-spørgsmålet. Formanden nævnte Den Internationale Straffedomstol. Også her har vi forsømt at overbevise også de nye medlemmer om, at de multilaterale institutioner, som f.eks. Den Internationale Straffedomstol og FN, er meget, meget vigtige for os og ligger os stærkt på sinde. Det var en fejl, det var en forsømmelse. Måske hævner det sig også, at vi nogle gange har betragtet EU's aquis for legalistisk og for snævert.
Nuvel, Kommissionen foreslår, at man skaber en ring af venner uden for det udvidede EU. Men hr. kommissionsformand Prodi, vi har i de seneste år ikke engang magtet at vinde nok venner i kandidatlandenes regeringer. Og vi må indrømme, at det nogle gange er lykkedes bedre for amerikanerne - med penge og lobbyisme, med et tæt net af institutioner og stiftelser, til dels båret af diasporaen, og om nødvendigt også med pres og trusler - at fremmedgøre i det mindste regeringerne i nogle lande for EU allerede før tiltrædelsen.
Det er også en opgave for Kommissionen at overveje, hvordan man kan modvirke det, hvordan man især også på det kulturelle og samfundsmæssige niveau kan udbrede den europæiske tanke bredere i befolkningen, som supplement til EU's fælles stemme.
Min næste bemærkning angår stabiliteten i og rundt om Europa.
Jeg tror, at vi også her må betragte de enkelte regioner noget bredere og dybere og udforme relationen i forhold til dette. Målene er for upræcise og differentierede, for Rusland skal behandles anderledes end Middelhavet og Middelhavet anderledes end Balkanlandene, som i øvrigt siden topmødet i Zagreb allerede er potentielle kandidater, selv om der i det foreliggende papir kun står, at de kunne blive det.
Vi må imidlertid indrømme, at vores visumpolitik for alle disse lande - og jeg rejser meget ofte i disse lande - er meget skrap. Erhvervsfolk, forskere, journalister, studenter, alle de mennesker, som kunne bidrage til at slutte venskab med disse lande, støder vi ofte fra os med en meget restriktiv, stiv og bureaukratisk visumpolitik. Den ærgrer disse mennesker, og den ærgrer især de vigtigste meningsdannere i disse lande. Det er sikkert rigtigt, at vi er nødt til at føre en restriktiv visumpolitik, men netop for disse samfundsgrupper kunne den godt praktiseres mere fleksibelt.
Nu til det tredje mål, den bæredygtige vækst. Jeg vil gerne indrømme, at det er et meget vagt begreb, men det er et begreb, som alligevel giver mening for mig. Jeg spørger bare mig selv, om vi virkelig har en sammenhængende vækstpolitik. Vi investerer for lidt, for lidt i forskning og udvikling, men også i infrastrukturen. Tænk bare på den offentlige trafik, som samtidig også kunne gøre mere for miljøet. Der bliver gjort for lidt for at gøre uddannelsesinstitutionerne mere effektive og samtidig holde dem tilgængelige for de almindelige lag i befolkningen.
Vi bebrejder ofte folk, vores egne borgere, at de viser for lidt vilje og mod til at løbe en risiko. Men når de sociale net i vores lande bliver stadig mere stormaskede og langtfra opfanger alle, så er det ikke så mærkeligt, at folk så ofte bliver bange, også bange for risikoen.
Også tendensen til at udhule forsyningspligtydelserne - vi venter stadig på en kohærent EU-politik, især fra Kommissionen, hvad forsyningspligtydelserne angår - fører ofte til, at menneskene desværre nogle gange blindt tager afstand fra globaliseringen og i hvert fald får mistro til det fælles marked. Også her vil jeg gerne igen understrege Deres ord, at vi ikke er noget supermarked i EU. Vi bør absolut være i stand til at forbinde målene om bæredygtig vækst med en social markedsøkonomi.
For min gruppe er det ikke noget forældet koncept at ønske større individualitet, større fleksibilitet, større mobilitet, større employability, for at bruge et nyt ord. Vi vil have succes, når borgerne i hele Europa har adgang til et passende net af social sikkerhed. Dette net skal - det er min gruppe fast overbevist om - også omfatte den tilvandrede befolkning, om ikke andet så for at undgå unfair konkurrence.
Vi må derfor bekende os til en europæisk model for kapitalisme, fordi det på lang sigt er mere effektivt, socialt og menneskeligt.
Afslutningsvis vil jeg gerne endnu en gang, også på min gruppes vegne, hilse papiret velkommen. Men jeg tror, hr. kommissionsformand, at vi i tråd med Deres tale har brug for flere politiske overbevisninger og strategier, som går ind på befolkningens psykologi i vores egne lande og hos vores naboer.
Sørg for, hr. formand, at det også kommer klart til udtryk i Kommissionens dokumenter, at Europa ikke er et teknokratisk forvaltningsprojekt, men et politisk projekt!
Clegg (ELDR).
Hr. formand, på et tidspunkt, hvor kandidatlandene i Central- og Østeuropa har været udsat for en del kritik fra EU's regeringschefer, kommissionsmedlemmer med flere, fordi de har udtrykt deres holdning til Irak-krisen, glæder ELDR-Gruppen sig meget over Europa-Kommissionens erklæring om, at udvidelsen fortsat skal være den vigtigste prioritering. Efter vores mening er det urimeligt, at kandidatlandene er blevet udsat for hyppig kritik. De er blevet udsat for nedladende irettesættelser, skønt uenigheden i EU i den aktuelle krise næsten udelukkende skyldes de nuværende medlemsstater.
Det er selvfølgelig rigtigt, at EU ikke er et supermarked, men det er heller ikke et tempel, hvor folk, der taler lidt for højt, bliver bedt om at holde mund. Grunden til den aktuelle splittelse er primært, at nogle af de nuværende medlemsstater insisterer på ubetinget troskab over for Washington, mens andre insisterer på en tilsvarende stædig fjendtlighed over for alt, hvad der kommer fra USA. Kandidatlandene er uskyldige tilskuere til denne debat, og de bør ikke straffes, fordi de er blevet presset til at offentliggøre deres synspunkter.
Derfor er vi meget glade for, at De, hr. kommissionsformand Prodi, lægger vægt på, at de aktuelle problemer ikke løber af sporet eller bremser udvidelsesprocessen, og vi håber, at De vil gøre deres yderste for at få afsluttet udvidelsesprocessen næste år.
Dernæst vil jeg gerne tale om styring. Dette dokument er et nyttigt skridt i retning af at forbedre styreformerne i EU, og det finder vi meget glædeligt. Det tjener ikke noget formål, at den ene eller den anden institution opper sig, hvis ikke de øvrige institutioner gør noget tilsvarende. Derfor er ELDR-Gruppen meget opsat på hurtigst muligt at få afsluttet de noget fastkørte forhandlinger i den interinstitutionelle arbejdsgruppe, der undersøger, hvordan vi i fællesskab kan forbedre lovgivningsarbejdet. Tidsfristerne er overskredet. Gruppen skulle have afsluttet sit arbejde i fjor, og nu virker den nye tidsfrist til forårstopmødet også urealistisk. Det er vigtigt, at vi alle gør en indsats i de tre pågældende institutioner for at gennemføre denne institutionelle tilgang.
Jeg vil gerne komme med et eksempel. I dokumentet citerer De udførligt Europa-Kommissionens meget prisværdige forsøg på at gennemføre konsekvensanalyser af centrale lovgivningsforslag. Så vidt jeg husker, foreslår De sådanne analyser gennemført i forbindelse med 31 forslag i 2004. Det tjener ikke noget formål at gennemføre sådanne konsekvensanalyser, hvis medlemmerne af Europa-Parlamentet eller ministrene i Ministerrådet derefter vælger at ignorere analyserne og blot reviderer lovgivningen uden at skele til konsekvenserne. Derfor er vi mange i den interinstitutionelle arbejdsgruppe, der har opfordret Europa-Kommissionen til at overveje, hvordan den kan ekstrapolere sit glimrende arbejde med konsekvensanalyser, ligesom vi opfordrer alle institutioner til at indføre en lignende praksis. Vi vil helt sikkert opfordre Dem til at øge bestræbelserne i de kommende uger.
Caudron (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, i mit indlæg på vegne af GUE/NGL-Gruppen i forhandlingen den 18. november 2002 om Kommissionens lovgivnings- og arbejdsprogram for 2003 udtalte jeg, at jeg ikke kunne se, hvordan man kunne være imod de meddelte politiske prioriteter, men jeg tilføjede, at der var stor afstand mellem målene og de iværksatte midler, hvilket medfører en stigende utilfredshed i offentligheden og risiko for afvisning af selve idéen om Europa fra personer, der som jeg ønsker et europæisk Europa. Fire måneder senere er jeg på GUE/NGL-Gruppens vegne efter at have læst Kommissionens lange meddelelse og have lyttet til kommissionsformand Prodi fristet til at sige det samme bortset fra, at dagens tekst er meget mere udvandet. Den indeholder en optimisme, som jeg vil betegne som selvglad. Hvad værre er, jeg synes, den i vid udstrækning er utidig og fyldt med nyttesløse selvfølgeligheder. Nogle eksempler på disse er, at kommissionsformand Prodis mandat udløber i 2004, at der skal afholdes valg til Europa-Parlamentet og valg af 732 medlemmer, og at udvidelsen gennemføres den 1. maj på betingelse af en vellykket gennemførelse af ratificeringsprocessen.
Hr. formand, kære kolleger, verdensfreden er alvorlig truet, og FN risikerer at miste sin troværdighed. Medlemslandene er delt mellem forsvarerne for fred og tilhængerne af krig, mellem en blind følgen i USA's fodspor og bestræbelserne på at finde en afbalanceret europæisk holdning. Den økonomiske krise og recessionen er på fremmarch, arbejdsløsheden viser sig overalt med nådesløse afskedigelser af tusindvis af personer, usikkerhed i alle afskygninger trives på bekostning af de svageste, og mens vi står ansigt til ansigt med disse ødelæggende udfordringer, hvoraf de to første blev nævnt af kommissionsformand Prodi i morges, tales der i den skriftlige meddelelse om nye styreformer, stabilitet, en ny økonomisk og social dagsorden, livskvalitet, sikkerhed ved grænserne og endda om trafik og indregistreringsafgifter vedrørende private køretøjer.
Hr. formand, kære kolleger, det er ikke for meget at sige, at ikke alle medlemmer i min gruppe er proeuropæere, men de er realister. Det store flertal har som udgangspunkt, at Europa i dag findes, og kræver som minimum, at det er borgervenligt, demokratisk, socialt og ikke underlagt økonomiens diktatur og derfor kan give svar på de europæiske borgeres reelle problemer.
Hr. kommissionsformand Prodi, jeg er derfor ked af at skulle sige til Dem, at vi ikke blot er uenige i den ideologi, der understøtter Deres forslag, men hvad værre er, lever disse forslag selv med denne ideologi kun middelmådigt op til de enorme udfordringer, som venter os. Hr. formand, derfor beder jeg Dem med al respekt om at revidere Deres dokument.
Buitenweg (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil takke de to ordførere og naturligvis også Kommissionen mange gange for alt det arbejde, der er udført. Jeg tilslutter mig hr. Elles' skuffelse over, at Rådet ikke er til stede. Vi drøfter i dag Kommissionens budgetretningslinjer og politiske strategi samtidig, fordi vi håbede, at der ville opstå en slags synergi mellem de to. Det er imidlertid meget vanskeligt, når disse politiske hensigter fremlægges så sent. For sent til at drøfte dem udførligt i grupperne og også for sent til at sammenligne dem med de retningslinjer, som Europa-Parlamentet har formuleret.
Min gruppe synes derfor, det er vigtigt at vælge endnu et tidspunkt i år, hvor Kommissionen tydeligt gør rede for sine konkrete prioriteter for det kommende år. Altså ikke en lang liste over gode hensigter, men politiske valg kombineret med en tidsplan. Vi har jo ikke ret meget tid tilbage i denne lovgivningsperiode. Jeg nævner som eksempel aftalerne omkring kemikalierne. Disse skal gennemføres i 2004, men en række aftalte ændringer risikerer at blive forelagt for sent, hvorved proceduren for disse supplerende forandringer måske ikke kan færdigbehandles inden udløbet af dette mandat. Så når vi det naturligvis absolut ikke inden denne gennemførelsesdato i 2004, og det er min gruppe bekymret over.
Min gruppe har også i en anden sammenhæng i de forløbne måneder hele tiden haft som motto: "make law not war". Retsinstrumenter og overholdelse af aftaler er væsentlige for os. I hvert fald når det gælder menneskerettigheder og demokrati. Vi vil derfor gerne indgå nærmere aftaler om de klausuler, som er optaget i konventionerne med tredjelande. Parlamentet skal spille en rolle ved overvågningen af disse aftaler, og der skal også drages konklusioner. For hvordan kan man ellers forhindre, at disse vigtige klausuler, som EU også hele tiden henviser til for at vise, at de bekymrer sig meget om menneskerettigheder og demokrati, bliver tomme ord?
Også ligebehandlingen af mænd og kvinder berører kernen i de værdier, som Unionen lægger vægt på. I lørdags var det den 8. marts - den internationale kvindedag - og derfor syntes jeg, det var passende at sige noget herom. Retningslinjerne har haft stor indflydelse på kvindernes frigørelse, og overholdelsen af dem er afgørende, også i kandidatlandene. Dette er en del af EU's acquis, som skal overtages uden overgangsperioder. Jeg forventer af Kommissionen, at den oplyser, om den tror, at den har tilstrækkelige finansielle og administrative midler hertil. Ellers er netop dette noget, som skal tages i betragtning under budgetproceduren.
Nu har jeg en bemærkning af en helt anden slags. I Neena Gills betænkning siges det, for øvrigt mod hendes ønske, at politiske partier skal betales af Parlamentets budget. Det kan da ikke være rigtigt. Har vi da intet lært af Revisionsrettens beretning, hvori det blev sagt, at der ikke måtte være nogen forbindelse mellem grupperne og de politiske partier? Desuden bliver grænsen mellem pengedonation og køb af stemmer temmelig udflydende. Eller synes PPE-DE-Gruppen måske, det er praktisk, at Rådet ikke har kontrol med disse penge, fordi Rådet ifølge gentlemanaftalen heller ikke får indflydelse på pengene til de politiske partier? For min gruppe er det uacceptabelt. Hvis ændringsforslaget fra Socialdemokraterne og De Grønne, hvori der opfordres til at optage disse penge i Kommissionens almindelige budget, mod forventning ikke vedtages, ser vi os desværre nødsaget til at stemme imod betænkningen.

Butel (EDD).
Kære kolleger, hr. kommissionsformand Prodi, ud over Kommissionens strategi for 2004 drøfter vi i dag de budgetmæssige og økonomiske retningslinjer. Selv om det økonomiske og sociale klima er meget anspændt, er jeg overrasket over optimismen i Kommissionens meddelelse og rent ud sagt harm over denne måde at indlede forhandlingerne på. Jeg kunne have skrevet punkt 2 i forslaget om den europæiske økonomi, som råder de europæiske ledere til under det kommende Økofin-Råd til foråret at undgå svage, selvglade udtalelser, og jeg ville stemme for det lige med det samme. Men det er også den eneste del af denne drøftelse, som jeg bryder mig om.
Hvad resten angår, kan jeg se en stor uoverensstemmelse mellem på den ene side Kommissionens højstemte formuleringer om den mest konkurrencedygtige europæiske økonomi, det videnbaserede samfund, nye styreformer og på den anden side de bristede forhåbninger om vækst og beskæftigelse på trods af de gentagne løfter i forbindelse med det indre marked og euroen. Det er chokerende, og det er ikke nemt at forklare. Hr. Prodi kan måske forklare, hvorfor Kommissionen holder fast i disse udtalelser, når alle analyser fra Eurostat og OECD afspejler en tydelig pessimisme. Regeringen i mit land er også endt med at acceptere virkeligheden efter at have udvist en uforholdsmæssig stor optimisme, som Kommissionen ironisk nok ikke har undladt at bebrejde den. Det er endnu mere chokerende at se, at Kommissionen over for kendsgerningerne hårdnakket fortsætter med udvidelsen og med alle midler forsøger at gøre EU attraktiv.
Jeg mener især, at de reklamer, der har været i de maltesiske dagblade vedrørende de støttebidrag, som landet vil modtage, hvis det tiltræder Unionen, er upassende. Jeg fik den samme ubehagelig følelse ved læsningen af følgende passage i Deres strategi for 2004: "Derfor lægger den nuværende Kommission vægt på at kunne videregive et godt grundlag for en vellykket EU-udvidelse. I den forbindelse gør Kommissionen opmærksom på, at de mål, som den satte sig i begyndelsen af sin embedsperiode, vil blive gennemført i 2004". Denne passage minder mig om en anden tekst, som er 20 år gammel, hvoraf det fremgår, at den daværende Kommission allerede havde gjort bemærkelsesværdige fremskridt på alle disse områder som en forberedelse til fremtiden, opbygningen af tillid og de nødvendige aktiver. Det kan være nødvendigt at tænke over denne passage, når man ved, hvad der skete med den forrige Kommissionen og det politiske mål om gennemsigtighed og effektiv styring. Det er op til Dem at overbevise os om, at De ikke går i samme retning, og det giver os ikke meget tid til at spille globale politimænd.
Berthu (NI).
Hr. formand, Kommissionen fremlægger i dag en meddelelse om den årlige politikstrategi, som medfører flere bemærkninger. 
For det første en bemærkning om formatet. Allerede i det første afsnit kan man læse, at i "den årlige politikstrategi, som Kommissionen har vedtaget ... gøres der et forsøg på at definere Kommissionens politiske prioriteringer og på at sikre, at der er overensstemmelse mellem opgaver og ressourcer". Denne sætning kan give et falsk indtryk. Den giver indtryk af, at Kommissionen er en regering, der kan vedtage en politisk strategi. Det er ikke tilfældet, for meddelelsen er blot et forslag, som på den ene eller den anden måde skal godkendes af Rådet, som udelukkende i henhold til artikel 4 i traktaten om Den Europæiske Union har beføjelse til at give Unionen politiske input. Jeg bemærker for øvrigt, at Rådet ikke er til stede i dag, og jeg ved ikke, hvilken betydning dette fravær skal tillægges.
Min anden bemærkning drejer sig om de prioriteter, der er valgt. De er gode, men mellem den første prioritet om udvidelsen og EU's rolle og den anden prioritet om stabilitet ved grænserne åbenbares en form for anderledes tankegang. 
Inden for EU finder man både i de gamle og de nye medlemslande en slags fællesskabsfundamentalisme. Men i forbindelserne til nabolandene råder fleksibilitet og den variable geometri derimod med henblik på at kunne tilbyde forskellig former for samarbejde. Vi mener, at fleksibiliteten bør være til stede overalt. Kommissionsformand Prodi har endnu en gang gentaget, at i et Europa med 25 medlemslande er det nødvendigt at fjerne flertalsbeslutningerne og gøre det kvalificerede flertal generelt gældende. Fra vores side siger vi, at det kvalificerede flertal heller ikke vil virke, hvis ikke de nationale parlamenter samtidig får vetoret og ret til at anvende den variable geometri.
Mulder (ELDR)
Hr. formand, 2004 vil af forskellige grunde blive et usædvanligt regnskabsår. For det første vil vi sandsynligvis få 10 nye medlemsstater den 1. maj det år, og den kendsgerning er vi nødt til at inddrage i vores budget for 2004. For at muliggøre det skal de finansielle overslag ændres. Det forhandler vi stadig om, men efter Parlamentets opfattelse må det ikke være sådan, at godkendelsen af tiltrædelsesakterne med de tal, der er optaget deri, også automatisk vil betyde, at de finansielle overslag godkendes. Det skal der tales nærmere om.
Parlamentet foretrækker langt et budget, som vedtages i december i år for 25 medlemsstater. Det betyder, at vi for en del af 2004 i første instans skal arbejde for 15 medlemsstater og derefter fra den 1. maj 2004 også med 10 nye medlemsstater. Budgetterne skal derfor indeholde visse bemærkninger, som muliggør dette.
Et andet nyt element i budgettet for 2004 er, og jeg håber, at medlemmerne kan vænne sig til det, et nyt system, nemlig Activity Based Budgetting. Det skal alle som sagt vænne sig til. Hvilke prioriteter har budgettet for 2004? For det første må vi, som hr. Prodi også sagde, sørge for, at de nye medlemsstaters økonomier integreres i de nuværende medlemsstaters økonomier. Vi skal fremme de økonomiske aktiviteter, og med henblik herpå skal vi først og fremmest sørge for bedre investeringsmuligheder i disse lande, og vi skal undersøge alle instrumenter, der kan muliggøre dette.
Budgettets anden prioritet er forbedringen af den administrative kapacitet i disse lande. Hvordan kan de anvende de enorme pengesummer, de snart får, og hvordan kan de sørge for, at der forelægges gode projekter?
Nu vil jeg sige noget om de forskellige udgiftsområder i budgettet. Jeg begynder med udgiftsområde 1 om landbruget. Alt vil afhænge af resultaterne af kommissær Fischlers midtvejsevaluering, men bortset fra det vil vi gerne have, at der lægges vægt på en række aspekter. For det første hvordan forholdet præcist er mellem udbetalingen af støtte inden for landbruget og de miljøretningslinjer, som Europa har. Det må vi fastsætte mere nøjagtigt.
For det andet om det vil være muligt i fremtiden at udvikle forsikringsordninger for dyresygdomme. Vi ser i øjeblikket fjerkræpesten i Nederlandene, vi har haft mund- og klovsyge, og vi har haft svinepest. Det må vi undersøge. Er det endvidere muligt at træffe flere foranstaltninger til fremme af salg af landbrugsprodukter, især dem, der har høj kvalitet?
Udgiftsområde 2 vedrører strukturfondene. Det vigtigste er, at vi skal gøre, hvad vi har lovet. Vi skal sørge for, at de lande, som får stillet strukturfondsmidler i udsigt, også får disse, og at de administrative begrænsninger ikke bliver for begrænsende. Vi skal undersøge, hvilke konsekvenser N+2-reglen får, og hvilke konsekvenser 4 %-præstationsreserven får.
Udgiftsområde 3 omfatter de interne politiske foranstaltninger. En række konti inden for dette udgiftsområde ligger altid fast. For de øvriges vedkommende skal vi lægge vægt på det, som Europa kan gøre for at bekæmpe terrorisme, hvilket er meget aktuelt i disse dage. Hvad kan Europa gøre bedre end de individuelle medlemsstater? Hvad kan vi gøre for at skabe et område med frihed, retfærdighed og sikkerhed, for at forbedre beskyttelsen af de ydre grænser og for at forbedre asylpolitikken? Hvad kan vi gøre for at forbedre atomsikkerheden i de nye medlemsstater? Til sidst, hvad kan vi gøre ved spredningen af agenturerne? Tilsyneladende kommer der hvert år en række nye agenturer. Er det ikke for mange? Og til allersidst, hvad kan vi gøre ved stigningen i antallet af ældre i Europa?
Udgiftsområde 4 vil som altid kræve særlig opmærksomhed, i hvert fald i denne tid. Hvilke følger får en eventuel krise i Irak eller en krise i Mellemøsten? Vi vil igen blive konfronteret med mange ting, og vi skal derfor i høj grad holde øje med disse.
Udgiftsområde 5 vedrører de administrative udgifter. Vi skal nøje se på resultaterne af reformen i Kommissionen. Vi skal også se på resultaterne af den ekstra rekruttering af tjenestemænd, som vi tidligere har foretaget, osv.
Det sidste punkt vedrører udgiftsområde 7. I København blev det besluttet, at støtten til Tyrkiet kan være en del af udgiftsområde 7, og Kommissionen deler denne mening. Rådet har imidlertid også sagt, at vi først i 2004 kan se på, om forhandlingerne med Tyrkiet kan begynde. Vi må se på, om dette udgiftsområdes titel skal forandres, og om vi må inddele den i andre underrubrikker osv.
Det sidste punkt, hr. formand, jeg kan høre Deres hammer. Jeg forestiller mig et godt samarbejde for alle her i Parlamentet, særlig med de mange udvalg. Endelig vil jeg også lægge særlig vægt på det punkt, som hr. Elles omtalte.

Gill (PSE)
Hr. formand, som hr. Mulder sagde, bliver 2004-budgettet for de øvrige institutioner det første budget for et EU med 25 medlemsstater. Derfor bliver det sandsynligvis mere kompliceret end nogensinde tidligere, og jeg vil derfor allerede fra starten takke alle for deres samarbejde.
For mig er det helt afgørende, at de europæiske institutioner får de nødvendige midler til at gennemføre deres forberedelser, fordi udvidelsen skal fremstå som en klar succes for de europæiske statsborgere. I den sammenhæng er der tre hovedtemaer i mit beslutningsforslag. Det første handler om at skabe større oplysningspligt gennem en forbedret præsentation af og større gennemsigtighed i budgettet. Jeg vil gerne forbedre den måde, hvorpå bevillingerne anvendes i stedet for blot at gennemføre dem. Der er behov for bedre information om de vigtigste omkostningsfaktorer for at sikre større effektivitet og forsvarlig økonomisk forvaltning.
Ægte gennemsigtighed bliver først tydelig eksternt for de europæiske borgere, hvis den i første omgang findes internt. Det er ikke altid let at nå dette mål under det nuværende system. Beslutningsprocessen er for centraliseret, og der er ikke nok decentralisering og uddelegering i forvaltningsstrukturerne.
For så vidt angår gennemsigtighed, er et af de vigtige nye områder finansiering af politiske partier. Jeg er meget skuffet over, at medlemmerne fra den anden side af Parlamentet, der hævder at være gennemskuelighedens forkæmpere, presser på for at få finansiering via Parlamentets budget i stedet for Kommissionens. Det vil kunne føre til beskyldninger om, at vi varetager vores egne politiske interesser. Denne budgetpost skal forblive hos Kommissionen, der råder over de fornødne mekanismer til at forvalte den objektivt. Kommissionen begår en fejl ved at optræde meget kortsigtet og foreslå noget andet.
For det andet ønsker jeg tættere forbindelser til og en mere sammenhængende kommunikation med den europæiske befolkning. Vi skal være mere innovative og ambitiøse inden for næsten alle områder af vores strategi og i særdeleshed inden for vores informations- og kommunikationspolitik. For så vidt angår edb, skal vores hjemmeside snarere ses som et kommunikationsværktøj end som en informationsportal.
Parlamentet skal spille en endnu større rolle i den interinstitutionelle kommunikationsstrategi, som Kommissionen udfører. Der er også behov for, at alle gør en større indsats for at sikre et aktivt EU-borgerskab og borgernes deltagelse. Det er derfor afgørende, at de europæiske borgere informeres bedre om Parlamentets aktiviteter og om EU-lovgivningens indvirkning på deres dagligdag. Til dette formål må vi overveje at oprette et offentligt medieområde i EU.
Mit tredje tema handler om oprettelse af en fleksibel ramme for den fremtidige drift af Parlamentet og andre institutioner. Det er sandsynligvis en af de største udfordringer for alle institutionerne, og jeg glæder mig over forslagene fra Europa-Parlamentets generalsekretær om at "oppe sig" for i højere grad at fokusere på sekretariatets aktiviteter og yde medlemmerne bedre lovgivningsmæssig bistand. Det skal imidlertid siges, at der er tale om en rimelig tam række af forslag. Et af disse forslag handler om oprettelsen af et forslagskontor, hvilket helt sikkert er et skridt i den rigtige retning. Jeg ved, at nogen har forbehold over for dette, men hvis vi skal være helt ærlige, bruger vi megen tid på at behandle et overraskende stort antal meget trivielle ændringsforslag. Jeg havde gerne set større ambitioner og mere fornyelse fra generalsekretærens side, men jeg må erkende, at vores institution har begrænset lyst til reformer og forandringer.
Til slut vil jeg sige, at jeg kun har været ordfører i et par måneder. Jeg har imidlertid opdaget, at processen er ekstremt lærerig. Jeg har fundet krinkelkroge her i Parlamentet, som jeg ikke anede eksisterede. Hvis De vil bære over med mig, vil jeg gerne dele nogle af mine første indtryk med Dem.
Jeg er stødt på nogle utroligt talentfulde, engagerede og hårdtarbejdende mennesker, men for hver én af dem, er der to, der bare synes at flyde ovenpå. Det er bemærkelsesværdigt, at Parlamentet skaber resultater og fortsætter sin udvikling på trods af modstanden i stort set alle strukturer. Den kultur, jeg er stødt på overalt i institutionen, synes at være ekstremt fjendtligt indstillet over for selv de mindste forandringer, og så snart nogen har afgivet en udtalelse, svirrer luften af protestskrivelser. Der er nogle få, der har forstået at værdsætte følgerne af en udvidelse. Man tror åbenbart, at vi kan fortsætte tingene på samme måde som hidtil blot ved at gentage dem 10 gange.
Folk fra de nye medlemsstater har været nødt til at udvise ekstrem fleksibilitet i forbindelse med overgangen fra det gamle til det nye system. Her i institutionerne skal vi til at udvise en lignende fleksibilitet, hvis vi skal forbedre institutionernes troværdighed.

Schreyer
Hr. formand, mine damer og herrer, den årlige politikstrategi danner rammen for budgettet for 2004. Budgettet for 2004 bliver et særligt budget, det første budget for menneskene i 25 medlemslande og det første budget, som officielt er udfærdiget i den nye form, hvor EU's politikker får større vægt.
I 2004 bliver udvidelsen en realitet, og vi, institutionerne, har pligt til at gøre alt for at sikre, at udvidelsen bliver en succes fra begyndelsen. De nye medlemmer vil lige fra begyndelsen deltage i alle programmer, som finansieres af EU's budget. Programmerne for landbrugspolitikken, strukturpolitikken, miljøpolitikken, programmerne for forskning eller eksempelvis for støtte til transeuropæiske net.
Den økonomiske ramme for de nye medlemslande blev forhandlet i København, men tilpasningen af det finansielle overslag skal være en fælles beslutning truffet af Rådet, Europa-Parlamentet og Kommissionen, og derfor har Europa-Parlamentet naturligvis den aftalte ret til at kontrollere, om forslaget til finansielt overslag er rimeligt i forhold til rammen. Jeg håber imidlertid, at vi kan træffe en fælles beslutning om tilpasningen af det finansielle overslag før den højtidelige underskrivelse af traktaterne i Athen på agoraen. Jeg kan fra Kommissionens side endnu en gang sige, at vi naturligvis står til rådighed for at undersøge alle muligheder for at nå en fælles beslutning i denne sag.
I 2004 kommer der nye programmer for de nye medlemsstater, eksempelvis Schengen-faciliteten. Her vil der for første gang ske en slags samfinansiering fra det europæiske budget for varetagelse af opgaverne til opfyldelse af Schengen-kriterierne. Der vil også for første gang være en økonomisk hjælp til f.eks. nedlæggelse af atomkraftværker. Men også konkurrencelovgivningen og miljølovgivningen skal gennemføres i de nye medlemsstater fra begyndelsen af. Derfor vil Kommissionen også anmode budgetmyndigheden om også i dette år at bevilge ekstra stillinger, idet halvdelen af disse stillinger så i 2004 reserveres til sprogtjenesterne, for vi vil også skulle håndtere den nye mangfoldighed af sprog.
Andre prioriteter i 2004 er sikring af den politiske stabilitet, og som kommissionsformanden forklarede, har dette såvel et eksternt som et internt aspekt. Med hensyn til den eksterne effekt vil prioriteten få det udtryk i budgettet, at vi foreslår at forhøje midlerne til Balkanregionen og også midlerne til Meda-programmet. Kommissionen foreslår i øvrigt også at forhøje førtiltrædelsesstøtten til Bulgarien og Rumænien - som det er blevet lovet begge lande - for i de kommende år i højere grad at bidrage til, at disse to lande kan nå deres mål om at blive medlem af EU i 2007.
Kommissionen foreslår endvidere en væsentlig forhøjelse af midlerne til Tyrkiet for også her at støtte reformprocesserne og tilnærmelsen til EU. Kommissionen vil desuden stille et nyt forslag om hensyntagen til indvandringsspørgsmål i de forskellige politikområder. Her foreslår vi et nyt flerårigt program. Bæredygtig vækst er en anden prioritet. Det giver sig udslag i vores forslag f.eks. i forslaget om, at mulighederne for at bekæmpe havforurening ved tankskibsulykker skal forbedres, og at midlerne til kampen mod smitsomme sygdomme skal styrkes.
Når jeg sammenligner denne opremsning med hr. Mulders tale og med Deres betænkning, som jeg gerne vil gratulere Dem med, så ser mange af de prioriteter, som Europa-Parlamentet og Kommissionen sætter for budgettet for 2004, ud til at være meget ens. Derfor håber jeg også, at vi kan nå frem til en god afslutning på budgetproceduren. Jeg vil også gerne gratulere fru Gill med hendes betænkning.
Jeg vil kort kommentere to spørgsmål, som er blevet stillet. For det første spørgsmålet om forslaget til en retsakt for budgetposterne i kapitel A-30. Det vil vi forelægge for Europa-Parlamentet i slutningen af april. Hvad for det andet finansieringen af partierne angår, er det i første omgang afgørende, at vi skaber et gennembrud og vedtager et retsgrundlag, så dette kapitel kan blive afsluttet, idet der sikres et helt klart retsgrundlag, og der er afsat midler til det i EU's budget. Hvad angår spørgsmålet om, hvem der også af hensyn til magtens deling skal have ansvaret for at forvalte disse midler, så vil vi sikkert få mulighed for at drøfte dette emne mere intensivt.
I 2004 bliver den historiske udvidelse til virkelighed. Kommissionsformanden har forklaret, at Kommissionen har besluttet at leve op til sit ansvar og stille forslag for tiden efter 2006 for EU's opgaver og de nødvendige midler i denne forbindelse. Om dette forslag for det nye finansielle overslag , altså for tiden efter 2006, så skal dække perioden frem til 2013 eller 2011, her er Kommissionen meget åben over for de forskellige argumenter. Det er efter min mening virkelig et gunstigt tidspunkt til at skifte over til en femårsrytme. Heldigvis har vi jo tid til at drøfte det i fællesskab og fastsætte den bedste ramme.
Forslaget til den finansielle ramme skal give et fyldestgørende svar på fremtidens udfordringer. Fremtidens udfordringer i finansiel forstand vedrører spørgsmål, som også hr. Mulder var inde på. Hvad kan vi gøre for virkelig at gøre Europa til en videnbaseret og højt konkurrencedygtig økonomi? Hvor meget mere kan vi bidrage til det med fra budgettet? Hvilke programmer er der behov for? Med hensyn til de forventninger, som kommissionsformanden nævnte, nemlig borgernes forventninger til, at EU bidrager til deres sikkerhed, opstår det spørgsmål, hvad det eksempelvis betyder for EU's budget. Opgaven med at sikre grænserne er en fælles interesse. Bør dette ikke også give sig udslag i en form for fælles finansiering?
Med udvidelsen kommer vi til at opleve større økonomiske forskelle i EU, hvilket udgør en særlig udfordring, når det gælder de midler, som vi anvender, og som vil være et udtryk for solidaritet. Det er opgaver, som vi skal udarbejde forslag til. Også hvis EU vil påtage sig en større rolle i udenrigspolitikken, vil dette skulle afspejles i passende forslag til budgettet.
Det betyder, at opgaven består i at stille forslag for et EU med 25 eller 27 medlemsstater, og det skal naturligvis være forslag, som giver en merværdi for borgerne i EU. Jeg kan allerede nu love, at vi også i år vil udnytte tiden til også ved udarbejdelsen af disse forslag at arbejde tæt sammen med Europa-Parlamentet.

Ceyhun (PSE)
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, fru kommissær, kære kolleger, kære ordførere, også i år betragter vores udvalg sikringen af de ydre grænser og fuld fri bevægelighed som centrale punkter. De er af stor betydning ved finansieringen af de budgetområder, som hører under vores udvalg. Desværre må jeg også i år konstatere, at vi stadig ikke er kommet ret meget længere, når det gælder fuldstændig gennemførelse af den interne frie bevægelighed. Derfor har vi absolut brug for de nødvendige midler til sikring af vores grænser og beskyttelse mod menneskesmugling. Vi har nu som før brug for klare fælles regler for legal indvandring.
Også styrkelse af Europol og Eurojust og bekæmpelse af terrorisme hører fortsat til EU's mest presserende opgaver. Vores mål er og bliver at skabe et fælles lovgivningsområde. Kun på den måde vil det lykkes os at overbevise borgerne om udvidelsen og dens fordele. Netop med hensyn til udvidelsen vil jeg i dag gerne pege på, at udgifterne til den indre sikkerhed i EU vil stige. Såvel Eurodac som Eurojust vil komme til at koste EU markant flere penge, hvis vi f.eks. vil have et ensartet højt beskyttelsesniveau ved de nye grænser ved udvidelsen med 25 stater i EU.
Også Schengen betyder fremover fortsat stigende udgifter for EU, som sagt med i alt 25 medlemsstater. Alt dette betyder, at budgettet for det indenrigspolitiske område skal forhøjes, ellers kan EU ikke leve op til sine mål og opgaver, og området med frihed, sikkerhed og retfærdighed vil kun eksistere i teorien.
Derfor appellerer jeg til mine kolleger om at støtte vores ændringsforslag i dag til principperne for budgetproceduren 2004 og de fremtidige forslag i de kommende budgetforhandlinger.

Maat (PPE-DE)
Tak, hr. formand, allerførst glæder det mig, at hr. Mulder er ordfører i år. Han er et medlem af Budgetudvalget, som er meget velunderrettet om landbruget, og på Landbrugsudvalgets vegne vil jeg også udtale min tillid til det gode samarbejde med Budgetudvalget og med denne ordfører.
Landbrugsudvalget har et par hovedpunkter vedrørende retningslinjerne. Først og fremmest konstaterer vi, at vi med hensyn til dyresygdomme i Europa efterhånden har en særlig politik. Hvad angår dyrehold, findes der i EU en anden lovgivning end i andre dele af verden, og vores politik gør dyr mere sårbare over for dyresygdomme. Jeg gør opmærksom på, at vi tidligere i EU har haft udbrud af mund- og klovsyge og svinepest, og nu har vi igen fjerkræpest. Det betyder, at vi skal føre en bedre politik og også skal udvikle bedre forsikringsordninger for at bekæmpe netop den slags kriser på en passende måde, men desuden skal vi også afsætte tilstrækkeligt mange penge for at gøre det muligt for kvægavlere og deres sektor at overleve den slags kriser. Jeg glæder mig derfor over, at hr. Mulders betænkning indeholder temmelig meget derom.
Mit andet punkt vedrører sektorens omstilling, så den bliver mere markedsorienteret. Det betyder, at vi skal bestræbe os mere på at foretage salgsfremmende foranstaltninger, gøre sektoren markedsorienteret og tilrettelægge den finansielle politik på dette område.
Det tredje punkt vedrører de nye tiltrædende lande, og hvad det angår, er dette et historisk budget. Jeg henviser til hr. Mayers betænkning, hvori han udtrykkeligt anmoder om, at Sapard-pengene i hvert fald anvendes i de nye medlemsstater. Hvis dette skulle skabe problemer på lovgivningsområdet, skal vi forsøge at finde en passende løsning på det, men i hvert fald skal disse penge i fremtiden også anvendes i de nye medlemsstater, især til omstruktureringen af landbruget og gartnerisektoren. Desuden er det vigtigt, at politikken, i hvert fald inden for fødevaresikkerhed, udvikling af dyrevelfærd og miljøinstrumenter i landbruget, i højere grad fokuserer på udvikling af instrumenter til den finansielle politik.

Collins (UEN)
Hr. formand, et af de klare budskaber i dagens betænkning er, at der er behov for at indføre procedurer, der forenkler strukturfondenes udbetalingsordning i Europa.
Det er også vigtigt, at Europa-Kommissionen strengt fastholder håndhævelsen af additionalitetsprincippet gennem ensartede kontrolmetoder. Det er holdningen hos Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme. Udvalget finder det vigtigt at fremme gennemførelsen af alle de rationaliseringstiltag, der er nødvendige for at forbedre kvaliteten i anvendelsen af strukturfondstilskuddene i Europa.
Hvis EU's strukturfonde skal anvendes til det ønskede formål - nemlig at forbedre de forskellige regioners økonomiske og sociale samhørighed - så skal disse midler anvendes som ekstra finansielle midler. Hvis ikke additionalitetsprincippet håndhæves stramt og kontrolleres uafhængigt, så bliver det meget vanskeligt for EU's institutioner og de nationale regeringer i EU at forbedre konkurrencepositionen for de regioner, der har det største behov herfor. Jeg går ind for en aktivitetsbaseret opstilling af budgettet og mener, at en opstilling af klare og målbare mål vil være til stor gavn for budgetprocessen. Vi er alle enige om, at EU-budgettet skal udformes på en sådan måde, at det opfylder sine mål. Det bekymrer mig, at mens der fortsat er en tilfredsstillende bevillingsrate fra fællesskabsbudgettet til transeuropæiske netværk inden for transportforanstaltninger, så har en række medlemsstater ikke stillet de nødvendige midler til rådighed for disse TEN-projekter.
For så vidt angår budgettet i en bredere sammenhæng glæder det mig, at Parlamentets budgetudvalg støtter følgende foranstaltninger under 2004-budgettet: behovet for at øge bevillingerne til udvikling af landdistrikter under EU's fælles landbrugspolitik, behovet for at garantere sikkerheden af fødevarer fra EU såvel som fra tredjelande, bedre koordinering af sikkerhedsforanstaltninger ved EU's ydre grænser samt forbedring af EU's asyl- og indvandringspolitik og fremme af et medieområde i EU, der kan formidle information om arbejdsgangen i EU og øge offentlighedens opmærksomhed, når det gælder EU-lovgivningens indflydelse på EU-borgernes dagligdag.
Perry, Roy (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil tale om en ganske lille men ikke desto mindre meget vigtig del af budgettet, nemlig den del der vedrører Udvalget for Andragender. Jeg vil også nævne Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport. Begge disse udvalg kommer i meget tæt kontakt med den enkelte europæiske statsborger.
Inden for de seneste år har Udvalget for Andragender udviklet muligheden for at invitere andragere til at deltage i udvalgsmøder og få deres andragender behandlet, hvor det måtte være hensigtsmæssigt. Vi skal sikre os de fornødne midler til, at borgerne kan indgive andragender, hvor det måtte være hensigtsmæssigt.
Det er en vigtig ret for de europæiske statsborgere at kunne indgive andragender til Parlamentet. Udvalget for Andragender giver borgerne mulighed for at bane sig vej igennem det europæiske bureaukrati og få behandlet emner, der vedrører deres liv. Jeg taler kun om en meget beskeden stigning i de disponible midler, men det vil sende en klar besked til den europæiske befolkning.
Vi skal også huske, at Ombudsmanden er den anden store forsvarer af borgernes rettigheder. Ifølge Eurobarometer påskønner 87 % af borgerne deres ret til at kontakte Ombudsmanden. Vi har netop udnævnt en ny ombudsmand. Jeg har ingen personlig interesse i dette, men vi er nødt til at sikre ombudsmandsinstitutionen det nødvendige personale og de fornødne midler til at håndtere EU's udvidelse.
For så vidt angår kultur - under 0,5 % af de samlede udgifter - skal vi have en effektiv procedure for A-30-budgetposterne. Jeg hørte og bifalder, hvad kommissæren sagde tidligere på dagen. Jeg håber, at vi får procedurerne på plads, så instanser såsom EU's ungdomsorkester og Yehudi Menuhin-fonden ved, at deres fremtid er sikret.
Garriga Polledo (PPE-DE).
Hr. formand, repræsentanter for Rådet, hvor de end er, kommissær Schreyer, mine damer og herrer, jeg vil gerne forsvare Gruppen for Det Europæiske Folkepartis holdning i forbindelse med Jan Mulders betænkning om budgetretningslinjerne for 2004.
Jeg vil begynde med det nemmeste, det vil sige, at lykønske ordføreren med hans idéer og den store omhu, han har udvist for at forsøge at indarbejde størstedelen af de øvriges idéer i betænkningen. Vores gruppe er enig i betænkningen, vi støtter den fuldt ud, så meget at vi ikke har stillet nogen ændringsforslag i plenarforsamlingen. Vi håber, at der ikke bliver vedtaget for mange af de ændringsforslag, som andre grupper har stillet.
Budgettet for 2004 bliver som nævnt af vores ordfører helt igennem et besynderligt budget, for det begynder med at omfatte 15 medlemsstater og ender med at omfatte 25. Det betyder, at de tre institutioner skal gøre en ekstra indsats for at forstå hinanden, og denne gensidige forståelse gennemlever ikke et af sine bedste øjeblikke.
I disse vanskelige tider for Europa og andre lande - især andre lande - burde EU's budget for 2004 være en tillidserklæring til europæerne, til vores evner og muligheder. EU's budget for 2004 burde bidrage til at styrke Europas rolle og indflydelse uden for dets grænser, nu hvor vores fælles udenrigspolitik, dens instrumenter og endog de personer, der har til ansvar at forvalte dem, ser ud til at være forsvundet i et slag, der endnu ikke er begyndt.
Det Europa, der bebudes i Mulders betænkning, er et forenet Europa, der skal skabe konkurrenceevne og beskæftigelse, og som skal være en troværdig partner i verden og forvalte dets fælles politikker bedre. Men for at det skal lykkes, er der bl.a. behov for et interinstitutionelt samarbejde, der i dag forekommer tvivlsomt. I betænkningen står der i afsnit 2, 3 og 5, at de finansielle overslag for udvidelsen skal vedtages i fællesskab af Rådet og Europa-Parlamentet. Indtil videre ser det ikke ud til at være tilfældet.
Parlamentet skal have et stort ord at skulle have sagt om finansieringen af indenrigs- og udenrigspolitikken, hvis Europa skal blive en troværdig partner, og hvis vi skal blive konkurrencedygtige og skabe beskæftigelse. De overordnede beløb til tilpasning af de finansielle overslag skal ikke fastsættes ensidigt. Parlamentet skal have ret til at påpege manglerne på disse områder og forhandle nogle passende beløb.
Gruppen for Det Europæiske Folkeparti er parat til at forhandle disse udgiftsområder med Rådet og Kommissionen, for de er i dag helt nødvendige for at opfylde de prioriteter, som Jan Mulder selv har påpeget. På et tidspunkt med så meget splid og så meget uenighed burde vi ikke tillade, at EU's institutioner bidrager til denne uro. De burde i stedet være et eksempel på dialog og samarbejde.

Walter (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil også gerne indlede med at takke de to ordførere, fru Gill og hr. Mulder, hjerteligt for det gode samarbejde, vi har haft i de seneste uger. Vi er meget tidligt på den med at fastsætte budgetprincipperne i år. Men proceduren er ændret, derfor vil vi fremover altid være noget tidligere på færde, hvilket ikke behøver at være nogen ulempe.
Når man ser på den aktuelle diskussion i EU, så ved man, at borgerne på den ene side forbinder Europa med utroligt store forhåbninger, men for tiden også er noget usikre på mange punkter. De debatter, som vi vil få i år, og som også påvirker budgettet for næste år, vil være spørgsmålet om konventet, spørgsmålet om udvidelsen, spørgsmålet om, hvad der skal ske på det økonomiske område, og spørgsmålet om, hvordan det ser ud på fredsområdet. Og det er nødvendigt, at vi, at Parlamentet arbejder pålideligt også i forbindelse med budgettet, pålideligt med hensyn til det, vi har gjort tidligere, og med hensyn til det, som vi vil overføre til fremtiden.
De enkelte spørgsmål skal tages op og diskuteres åbent og gennemsigtigt. Jeg har ved hver budgetdebat sagt, at vi skal være ligeberettigede i alle områder af budgettet, og jeg vil vedblive med at påpege dette, indtil det faktisk er tilfældet. Konventet har chancen for at udvirke dette og give begge dele af budgetmyndigheden samme midler i hånden i budgetproceduren, også hvad landbrugspolitikken angår. Og vi må sørge for, at der kan formidles gennemsigtighed og klarhed til borgerne, hvad budgettet i Europa angår.
Udvidelsen står for døren. Vi ønsker udvidelsen. Spaltningen af det europæiske kontinent i vest og øst, i fattig og rig, er forkert. Men forberedelsen til det skal, også hvad det økonomiske angår, være gennemsigtig og sammenhængende. Parlamentet er den ene af de to dele af en beslutningstagende myndighed, og vi vil ikke tillade, at Rådet på forhånd har taget beslutningerne i denne sag.
Hvad den økonomiske udvikling i Europa angår, har mange af de foregående talere allerede sagt, at vi må gennemføre det indre marked - det indre marked, som for mange var et godt pejlemærke, som vakte håb. Men arbejdsløsheden i Europa er fortsat på dagsordenen. Vi har jo midler til at gøre noget på dette felt. I de seneste år har vi tilbageført henholdsvis 14 milliarder og 11 milliarder, og i år kommer vi til at tilbageføre 7 milliarder euro. Midler, som ikke er blevet udnyttet, f.eks. inden for strukturfondene, til at bekæmpe arbejdsløshed med. Det kan vi ikke acceptere. Tendensen er ganske vist blevet bedre, men det er stadig sådan, at alt for mange midler, som vi har, ikke kan anvendes. Vær venlig at gå videre med forenklingen af forvaltningen, så der kan ske fremskridt på dette område.
Hvad angår spørgsmålet om fred i verden og på det europæiske kontinent, så vil vi naturligvis fortsætte med at udvikle os med udgangspunkt i det, som vi har gjort tidligere. Men Europa må, når det bestræber sig på at opnå en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - ikke kun opfattes som dem, som nu også opbygger fælles militære strukturer. Vores indgangsvinkel skal være at undgå konflikter, at bedrive konfliktforebyggelse, bedrive våbenreduktion, som vi bl.a. har gjort det med landminer og lignende. Og hvad udviklingen i Palæstina og Irak angår, så er vi naturligvis indstillet på også senere at yde humanitær hjælp, men ingen må betragte dette som en blankocheck til at gøre alt, hvad der er muligt, efter mottoet "vi klarer den ene del, så klarer EU genopbygningen". Det er ikke nogen blankocheck, vi udsteder her, det vil vi gerne gøre helt klart.
Det sidste punkt, jeg vil nævne, er, at Europa er inde i en demografisk udvikling - her skal vi se lidt længere frem i tiden - hvor vi har stadig flere ældre mennesker og stadig færre unge mennesker. Det vil på europæisk niveau få konsekvenser for pensionerne. Vi ønsker, at vi betragter alle politikker ud fra denne synsvinkel. Hvordan ser denne udvikling ud i fremtiden ?
(Formanden afbrød taleren)
Jensen (ELDR).
Hr. formand, som det allerede har været nævnt flere gange, er budgetlægningen for 2004 særlig spændende og særlig kompliceret på grund af udvidelsen og de fortsatte reformer af EU's budgetlægning. Vi får nu det første år med det aktivitetsbaserede budget, som vil gøre det enklere for os alle fremover at aflæse de politiske budskaber i budgettet.
Jeg vil gerne starte med at sige Jan Mulder og Nina Gill tak for det gode og veldisponerede oplæg til arbejdet med budgettet for 2004. Målsætningen for dette års budget er blevet at forene Europa, for udvidelsen betyder, at der er behov for en række nye tiltag, og her vil jeg særligt nævne behovet for, at Kommissionens reformer gennemføres på en sådan måde, at administrationen reelt bliver effektiv og gjort tilstrækkeligt fleksibel til, at der endegyldigt kan rettes op på de problemer, som førte til Kommissionens afgang i 1999. Får vi ikke klaret problemerne nu, bliver det så meget desto vanskeligere i et udvidet EU. Man kan sige, at udvidelsen giver nogle særlige muligheder for at få rettet op på en række problemer, til gengæld er vanskelighederne ved at få dem løst også skærpede. Som fru Gill var inde på, gælder det jo også vores egen institution - Parlamentet - der er nok at tage fat på med henblik på at få ryddet op i administrationen.
Det er vigtigt, at vi afsætter de fornødne midler til en fortsat udvikling af administration og uddannelse og social dialog i de nye medlemsstater. Det gælder også budgetterne til agenturerne på arbejdsmarkeds- og uddannelsesområdet.
Det sidste punkt jeg vil nævne er, at EU med udvidelsen får nye grænser mod øst; på budgettet sker støtten til landene i det tidligere Sovjetunionen via Tacis-programmerne, som giver penge til at fremme sikkerheden i forbindelse med atomkraftværker, til administrativ udvikling og til uddannelse. Det er vigtigt, at Tacis fortsat sikrer en god gennemførelse af projekterne - ikke mindst nuklear sikkerhed er en høj politisk prioritering.
Jeg glæder mig over, at vi i denne budgetproces også kan byde vores kommende kolleger fra de nye medlemsstater velkommen. Jeg tror, at de med deres tættere kendskab til vores nye naboer vil have godeidéer til, hvordan vi i fremtiden generelt kan udvikle Tacis-programmerne og ligeledes sikre en effektiv gennemførelse; det er et islæt i debatten og budgettet, jeg ser meget frem til.

Seppänen (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, fru kommissær, i konventet har jeg fået et dårligt indtryk af den retning, som EU's sprogpolitik bevæger sig i. Der oversætter man ikke ændringsforslagene til præsidiets forslag til forfatning til EU's officielle sprog. Diskussionerne i konventets arbejdsgrupper er kun blevet tolket til to eller tre sprog. Men man er i færd med at udforme en forfatning, som ligger på et højere niveau end medlemslandenes nationale lovgivning. Eftersom konventet kaldes for fremtidens konvent, ser det ud til, at sproglige restriktioner og tilintetgørelse af den nationale sproglige identitet er fremtiden for EU.
Begge budgetbetænkninger beskæftiger sig med sprog, oversættelse og tolkning. Når fru Gill taler om kontrolleret mangfoldighed af sprog, er jeg ikke sikker på, at det betyder lighed for alle sprog. Når man taler om distancetolkning, er jeg ikke sikker på, at det betyder distancetolkning for alle sprog. Hvis ikke alle sprog i EU kan bruges på lige fod, så lad os trække lod om de sprog, der skal være såkaldte arbejdssprog. Et andet sprogligt overgreb er, at Europa-Parlamentets besøgstjeneste ikke længere har en finsktalende medarbejder.
Derudover er retningslinjerne for budgetproceduren på et så generelt niveau, at man kun kan komme med et par generelle bemærkninger. Det ser ud til, at der er politisk enighed i Parlamentet om, at det bør besluttes at reducere mængden af uindfriede forpligtelser. Mange i vores gruppe er modstandere af at indføre økonomisk støtte til europæiske partier, fordi partierne i så fald ville blive overnationale.
Med hensyn til hr. Wynns betænknig, som er den næste, der skal diskuteres, er der stillet ændringsforslag, som foreslår indførelse af europæiske skatter til at finansiere EU's arbejde. Sådanne overnationale skatter er uacceptable for mange i vores gruppe.

Van Dam (EDD).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, fru kommissær, udformningen af en strategi for det kommende år er en enestående lejlighed til at opstille prioriteter. Kommissionen vælger i sin politiske strategi for 2004 først og fremmest 10 nye medlemsstaters tiltrædelse af EU, dernæst stabilitet og til sidst bæredygtig vækst. Dette valg af politiske prioriteter kan vi tilslutte os. Tiltrædelsen af 10 nye medlemsstater har i hele denne Kommissions embedsperiode været et vigtigt tema, og den får med rette den højeste prioritet i 2004. Den 1. maj næste år vil udvidelsen fra 15 til 25 medlemsstater jo være en kendsgerning. I det mindste hvis befolkningen i ansøgerlandene går med til det.
Ved Kommissionens konkrete udformning af temaet bæredygtig vækst og solidaritet er det påfaldende, at Unionen ifølge Kommissionen er ansvarlig for en hel del. Således skal Unionen for det første forstærke den økonomiske og sociale sammenhæng, for det andet gøre noget ved de forskellige regioners ulige udviklingsniveau, for det tredje støtte en bæredygtig økonomisk og social udvikling og for det fjerde fremme en afbalanceret og bæredygtig udvikling.
Denne optimisme med hensyn til, at myndighederne kan ændre samfundet, er ikke i overensstemmelse med vores opfattelse heraf. Kommissionen bør på dette punkt indtage en mere beskeden holdning og påtage sig færre opgaver.
Prioriteringen af stabilitet anser vi for at være et rigtigt valg. Den globale terrortrussel bør vi jo i høj grad tage alvorligt. Den konkrete udformning af dette politiske tema er imidlertid på ny i strid med vores billede af sikkerhed og stabilitet i Europa. Foruden initiativet med hensyn til de nye nabolande eller vennekredspolitikken mangler den vigtigste partner i den internationale kamp mod terrorismen og for håndhævelsen af international stabilitet. Jeg sigter til NATO-alliancen med USA som en stærk forbundsfælle. Vil Kommissionen forklare sig nærmere herom?
I EU's flerårige overslag for perioden 2004-2006 kommer sandheden frem. Disse omtaler nemlig den fundamentale opgave, ikke blot med hensyn til EU-borgerskabet og al den nævnte solidaritet, men også med hensyn til "at sætte Unionen i stand til at udøve en verdensmagts ansvar".
I lyset af den aktuelle situation er det utopisk at lade det uhyre splittede EU spille en mere aktiv rolle ved håndhævelsen af sikkerheden i verden.
Det er berettiget at lykønske hr. Mulder for hans gode betænkning om retningslinjerne for budgetproceduren for 2004. Om fru Gills betænkning må jeg desværre være mindre positiv. De fordele, som hun ser i udkastet til statutten for europæiske politiske partier, er vi slet ikke i stand til at se. Kommissionen vil hente hele 75 % af sådanne europæiske partiers budget fra EU-budgettet! Er det ikke fuldstændig overdrevet?
Politiske partier er frie foreninger af borgere. Er det så ikke kun logisk, at borgerne, som danner grundlaget for hvert parti, giver denne finansielle støtte til deres foretrukne parti? Dette anerkender også den naturlige forbindelse mellem parti og bagland, som kun kan være en fordel for engagementet i politik. Nationale politiske partier, som vil forene sig på europæisk plan, bør selv betale det, det vil sige deres medlemmer. Europæiske politiske partier er pr. definition meget længere væk fra vores borgere end nationale partier. Hvis vi derfor vil give disse europæiske partier enorme subsidier fra EU-midlerne, øger vi netop kløften mellem borgere og politikere.
Fru Gills analyse af, at en propagandaoffensiv bringer partierne tættere på borgerne, finder vi absolut utroværdig. Hvilken synlig virkning har europæiske kampagner om EU-borgerskab eller fordelene ved euroen haft? Ingen. Hvorfor skulle det lykkes nu? Efter vores gruppes mening kan udkastet til statutten bedre hurtigst muligt tages af bordet.

Dover (PPE-DE).
Hr. formand, som skyggeordfører har jeg fire bemærkninger til fru Gills betænkning. For det første, for så vidt angår finansiering af politiske partier - hvilket hr. van Dam netop har bragt på bane - mener min gruppe, at den skal foregå via Parlamentets budget og ikke via Kommissionens. Grunden er, at vi kan holdes ansvarlige. Reglerne er allerede nedfældet, og de tre institutioner er enige om dem. Jeg kan forstå, at Ministerrådet og Kommissionen også har foreslået at flytte dette budget ind under Parlamentets finansiering. Det er ret og rimeligt at vise, at vi er ansvarlige. Der er stillet et ændringsforslag, og jeg opfordrer medlemmerne til at stemme - måske imod deres egne grupper - for, at Parlamentet får kontrol med budgettet for finansiering af politiske partier.
For det andet, med hensyn til bygninger har præsidiet truffet for mange beslutninger uden at henvise til fornyet behandling i det relevante udvalg - Budgetudvalget. Jeg glæder mig over punkt 40 i fru Gills betænkning, som jeg generelt støtter. I dette punkt anmodes generalsekretæren om senest den 1. juni 2004 at indsende en beretning med en redegørelse om de finansielle konsekvenser af det nye bygningsprojekt. Jeg håber, at beretningen vil omfatte forslagene om to nye konferencelokaler. De konservative og socialdemokraterne fra Det Forenede Kongerige er imod disse to konferencelokaler, da de vil ødelægge den dejlige indgang til Europa-Parlamentet ved flagene. Der er ingen funktionel begrundelse. Konferencelokalerne - specielt de store - udnyttes ikke fuldt ud. Selv med EU's nye medlemsstater er der rigelig med plads til at sørge for alle de nødvendige faciliteter. Det er en meget alvorlig sag, og fremover vil vi i det mindste kræve en funktionel begrundelse, inden vi godkender sådanne udgifter.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på et meget positivt ændringsforslag - som jeg er sikker på, at fru Gill vil bifalde - til punkt 28. Det indebærer en afklaring vedrørende flere faciliteter til dækning af flersprogethed, hvilket har særlig stor betydning for udvidelsen. Forslaget vedrører elektronisk styring, computerarbejdspladser og skiltning til lokaler. Da jeg var nyt medlem for tre år siden, havde jeg store problemer med blot at finde frem til lokalerne i Bruxelles og Strasbourg. Tænk på sprogproblemerne for medlemmerne fra de nye lande. Det er derfor meget vigtigt, at der installeres skærme og skilte med anvisninger på forskellige sprog.
Endelig er der i betænkningen en henvisning til Revisionsretten. Den udfører et meget vigtigt arbejde og har brug for ekstra ressourcer, og jeg kan fuldt ud tilslutte mig dette forslag.
Pittella (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil også gerne takke ordførerne, men jeg vil navnlig gerne takke kommissionsformand Prodi for, at han i sin omfattende tale slog en politisk kendsgerning fast, nemlig at de aktuelle begivenheder er forfærdelige, men at EU skal fortsætte med sine projekter og ambitioner.
Den historiske målsætning, som vi nu skal nå, nemlig EU's udvidelse, fortjener den størst mulige konsekvens, hvad budgetbeslutningerne angår. Også i den forbindelse agter Parlamentet at spille sin rolle, og det er ikke Parlamentets rolle at være en notar, der underdanigt accepterer de andres beslutninger og fører dem til protokols. Der er hovedsagelig fire EU-politikker, som er vigtige for udvidelsen, nemlig samhørighedspolitikken, den fælles landbrugspolitik, politikken for de transeuropæiske net og politikken for samarbejdet mellem de små og mellemstore virksomheder. Udvidelsens og integrationens succes afhænger i høj grad af, hvordan disse politikker bliver tilrettelagt, og af den vægt, der lægges på disse politikker i budgetbeslutningerne.
Der er blot to ting, som jeg ønsker at sige. For det første tror jeg, at det er nødvendigt at tage de finansielle bevillinger til TEN samt EU's bidrag op til fornyet overvejelse, forenkle procedurerne og sætte skub i aksen mellem Nord og Syd såvel som aksen mellem Øst og Vest. For det andet tror jeg, at det er nødvendigt at styrke de små og mellemstore virksomheders internationalisering og deres partnerskab med kandidatlandenes små og mellemstore virksomheder. I den forbindelse ville det være hensigtsmæssigt at forbedre de nuværende instrumenter, styrke det aktuelle pilotprojekt for SMV'er og udvidelsen og benytte den lejlighed, som midtvejsrevisionen i forbindelse med Agenda 2000 giver til en klar forbedring af de foranstaltninger, der tager sigte en internationalisering af de små og mellemstore virksomheder.

Virrankoski (ELDR).
Hr. formand, først vil jeg gerne ønske hr. Mulder og fru Gill hjerteligt tillykke med deres fremragende betænkninger, og også kommissær Schreyer med den meget konstruktive indstilling, hun har vist under forberedelsen af budgettet. Min særlige tak går imidlertid til formanden for Kommissionen, Romano Prodi, for det vigtige arbejde han har gjort indtil nu med at opbygge EU og bringe nationerne nærmere til hinanden i et fælles projekt, som vi nu kan kalde udvidelsen mod øst.
Det foreliggende budget er det første til et EU med 25 medlemsstater. Det er et meget udfordrende projekt rent teknisk set, eftersom budgettet skal gælde for 15 medlemsstater i de første fire måneder og for 25 medlemsstater resten af året. Derfor skal det understreges, at ordførerne spiller en vigtig rolle i udarbejdelsen af dette budget.
Heldigvis har vi aktivitetsbaseret budgettering, som nu for første gang implementeres for alvor. Det vil forbedre budgettets gennemsigtighed og give et bedre billede af det arbejde, der udføres inden for EU's rammer. Aktivitetsbaseret budgettering giver et klart svar på, hvad hver enkelt aktivitet faktisk koster.
Østudvidelsen er en udfordring for alle, og den skal medtænkes under hele budgetteringsprocessen. Det begynder med forvaltningen. Vi skal fortsætte med at have respekt for medlemslandenes individuelle sprog og holde sprogmangfoldighedens fane højt. Den største udfordring er imidlertid strukturfondene. Østudvidelsen vil blive et enormt genopbygningsprojekt, det største Vesteuropa har givet sig i kast med siden Anden Verdenskrig. Hvis det skal lykkes, skal forvaltningen af strukturfondene forenkles og håndteres mere effektivt. Kun på den måde kan vi nå de mål, vi stræber efter.

Fiebiger (GUE/NGL).
Hr. formand, Kommissionen understreger i sin meddelelse, at udvidelsen af EU bliver den centrale udfordring i 2004. Det kan ikke modsiges. Jeg tvivler imidlertid på, om Kommissionen med budgetprincipperne virkelig kan leve op til disse udfordringer.
Konkret tænker jeg på følgende: I forbindelse med udvidelsen er der for 2004 afsat godt 11 milliarder. Det er kun 10 % af midlerne til forpligtelser i alt. For landbrugsudgifternes vedkommende ligger andelen sågar kun på 2,4 %. Disse andele kan næppe garantere en ligeberettiget deltagelse for medlemsstaterne, heller ikke når man tager højde for, at optagelsen først skal ske pr. 1. maj. Derfor forventer jeg af Kommissionen, at den i budgetforslaget forklarer i detaljer, hvordan de nye medlemsstaters retskrav på at deltage i alle EU-finansierede programmer ser ud.
Midlerne til strukturforanstaltninger er meget store. Også her er der sket fornuftig planlægning allerede i de tidligere år. Det, som ikke fungerer, er forbruget af midler. Jeg forventer, at Kommissionen om kort tid fremlægger eksakte tal og en analyse af årsagerne og hindringerne. Der er her brug for større tillid til, at systemet er retfærdigt, for ikke en euro af strukturfondsmidlerne må gå tabt. For mange borgere i EU's regioner er disse projekter ofte det sidste halmstrå, der kan sikre deres arbejdsplads.
Startskuddet i dag til opstilling af det foreløbige forslag til det almindelige budget for 2004 giver altså signal til vigtige debatter og arbejder. Jeg forventer derfor ubetinget gennemsigtighed i hele proceduren, kombineret med et bredt oplysningsarbejde, som kun kan forbedre EU's ansigt udadtil.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, formanden for Kommissionen har mindet os om den kontekst, som Kommissionens strategi for 2004 indgår i.
Hr. Prodi omtalte naturligvis Irak-krisen, udvidelsen og behovet for et strategisk politisk projekt for et udvidet EU. Han omtalte også de dybtgående overvejelser om os selv og om vores rolle i verden, der pågår i konventet, som forbereder regeringskonferencens arbejde. En række andre spørgsmål som f.eks. Nice-traktatens ikrafttræden og, ud fra et mere budgetmæssigt synspunkt, den nye finansforordnings ikrafttræden den 1. januar blev også omtalt.
Jeg vil gerne komme kort ind på udenrigspolitikken. Det er tydeligt, at vi har brug for en mere effektiv, gennemsigtig og synlig udenrigspolitik i EU. Det ville derfor være ønskeligt, om Kommissionen kunne informere os lidt om, hvordan det går med decentraliseringspolitikken, og om de unormale uindfriede forpligtelser, som længe har bekymret Parlamentet.
Jeg synes, at vi burde gøre os alvorlige overvejelser om udgiftsområde 4 - udenrigspolitikken - hvor vi år efter år laver lappeløsninger. Der kommer formentligt en uopsættelig debat om Irak, og vi har allerede Afghanistan og Mellemøsten, Balkan og Middelhavspolitikken. Derudover er der de transatlantiske forbindelser, der bliver berørt af Irak-konflikten, og som det efter min mening er meget vigtigt, at vi går i dybden med, og endelig skal vi, fru kommissær, sidst, men ikke mindst, tage fat på forbindelserne med Latinamerika.
Jeg opfordrer Kommissionen til i år, når den forelægger budgetforslaget, at optræde i overensstemmelse med de forpligtelser, den selv har påtaget sig på Madrid-topmødet, for det er ikke muligt at finansiere nye prioriteter med de samme ressourcer. Kommissionen regulerer f.eks. på den ene side det generelle præferencesystem for lande som Colombia og Costa Rica, og på den anden side forventes Kommissionen i år ikke at foreslå nye budgetnedskæringer i budgetforslaget.
Jeg beder Dem om at være opmærksom på denne forudsætning, og jeg understreger, at det, hvis vi ønsker at have en ambitiøs udenrigspolitik, er vigtigt, at vi overvejer den måde, vi tildeler os selv ressourcer på til at kunne komme videre på det udenrigs- og forsvarspolitiske område, for i modsat fald begrænser vi os, hr. formand, som det er tilfældet, til ikke at kunne være til stede ved forhandlingsbordet og til at underskrive checken for de store samtidsdramaer uden at kunne deltage i beslutningsprocessen.
Jeg lykønsker hr. Prodi med den vision, han har haft, ved at tage hul på denne forhandling om strategiske prioriteter, som vi skal koble sammen med forhandlingen om budgetretningslinjerne for 2004.

Patakis (GUE/NGL).
Hr. formand, den krig, man er på vej ud i i Irak i den amerikanske imperialismes og dens allieredes interesse, er ikke blot en inhuman krig, den vil have stor effekt på EU's økonomi og vil medføre en mærkbar reduktion af den arbejdende klasses indkomst og EU's indtægter.
Optagelsen af de nye medlemslande, hvis BNP ligger under gennemsnittet i Fællesskabet, og hvis behov er større, vil også skabe alvorlige problemer. Retningslinjerne for EU's budget for 2004 taler alle om at skære i udgifterne til strukturfondene og den fælles landbrugspolitik og sætte penge i den repressive, aggressive fælles europæiske forsvars- og sikkerhedspolitik, idet man bruger kampen mod terror og immigration, krisestyring og konfliktforebyggelse som påskud. Med andre ord skal landbrugsstøtten splittes op i tråd med WTO-modellen og under pres fra USA, og dette vil blive fulgt op af obligatorisk omstrukturering og en landbrugsfjendtlig holdning til den delvise reform af den fælles landbrugspolitik.
Dette beviser kun, at budgettet fortsat er et græsrodsfjendtligt budget, og at arbejderne fortsat pålægges ofre i monopolernes interesse, nu i tråd med Lissabon, med voksende udnyttelse, angreb på arbejdernes beskæftigelse og rettigheder, galopperende arbejdsløshed, miljøkatastrofer og endnu større kommercialisering af sundhed, uddannelse og social service.
Der er atter bud efter arbejderne, de fattige og den lavere middelklasse i byerne og på landet for at betale regningen for recessionen, så storkapitalen kan fortsætte med at indkassere profitten. Grækenlands Kommunistiske Partis medlemmer af Europa-Parlamentet er modstandere af disse budgetretningslinjer, fordi de i stedet for at løse problemerne for arbejdere, landmænd og små virksomheder vil skabe nye problemer, og levestandarden for mennesker i kandidatlandene vil falde. I stedet for at bidrage til at opretholde freden bruges budgettet til at støtte større militarisering og aggression fra EU's side og dets antidemokratiske, græsrodsfjendtlige filosofi.

Laschet (PPE-DE).
Fru formand, kære kolleger, jeg vil gerne komme med et par bemærkninger til disse budgetposter set fra udenrigspolitikkens side. Udenrigspolitikken er traditionelt et anliggende for regeringerne, også i medlemsstaterne, men parlamenterne bliver inddraget via budgetproceduren og kan gennem budgetproceduren få indflydelse på udenrigspolitikken og på regeringernes prioriteringer.
På det europæiske niveau mangler dette modstykke af demokratisk kontrol lidt, og derfor finder vi det positivt, at man også i konventet er opmærksom på flere muligheder for, at Parlamentet kan få indflydelse på grundlæggende spørgsmål om finansieringen af udenrigspolitiske anliggender.
Vi finder det især positivt, at der i budgetproceduren for 2003 er opnået en aftale med Rådet om information om initiativer på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område. Det er en nyskabelse, og Rådet er på afgørende vis kommet Parlamentet i møde. Først overholdt det ikke de forpligtelser, som det selv havde påtaget sig under budgetproceduren, men nu ligger informationerne om vores aktiviteter i Makedonien på bordet. Det blev sikret under det sidste samråd med Rådet, og det var efter min mening et godt skridt. Det er et samarbejdsgrundlag mellem Rådet og Parlamentet, som vi kan arbejde videre på fremover. Derfor lægger vi særlig stor vægt på den passage i principperne, hvor Parlamentet endnu en gang understreger sin vilje til at samarbejde med Rådet i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og presser på for at involvere Parlamentet mest muligt i tildelingen af midler, planlægning og beslutningstagning om fælles aktioner. Det har der været problemer med tidligere. Rådet har afgivet økonomiske tilsagn, og Parlamentet var i sidste ende forpligtet til at finde pengene i budgettet. Det kan ændres gennem rettidig information og rettidig involvering af Europa-Parlamentet. Derfor tror jeg, at disse budgetprincipper fremover kan komme til at indlede en ny fase i samarbejdet mellem Parlamentet og Rådet.
Lad mig fra den udenrigspolitiske synsvinkel også komme med en bemærkning til den ad hoc-gruppe, som vi nu har nedsat vedrørende de direkte betalinger til det palæstinensiske selvstyre. Jeg tror, at denne ad hoc-gruppe er en god mulighed for i samarbejde med Kommissionen at undersøge nøjagtigt, hvad der er sket med de europæiske skattemidler. Vi har besluttet ikke at nedsætte et undersøgelsesudvalg, som i praksis ville være en anklage på forhånd, vi vil bare gerne vide, hvordan denne direkte støtte har fungeret, og hvordan vi kan gøre det bedre i fremtiden. Denne arbejdsgruppe vil tage fat på sit arbejde om kort tid. Det er ikke så meget et problem mellem Parlamentet og Rådet, men snarere et problem mellem Parlamentet og Kommissionen, og vi håber, at den lovede vilje til at samarbejde med Parlamentet i denne sag også vil blive overholdt af Kommissionen i arbejdsgruppen.

Morillon (PPE-DE).
Fru formand, under gennemgangen af det, som De, hr. kommissionsformand Prodi, har kaldt EU's tilstand og de budgetmæssige retningslinjer, som dette vil resultere i, sagde De ligeledes, at vi må undgå to farer. Den første ville være at overvurdere vores forskelligheder, og den anden ville være at betragte dem som ligegyldige.
Hvis EU skal have en udenrigspolitik, der kan give den udvidede Union midler til at forsvare egne værdier, skal De, kære kolleger, ikke være bange for forhandling, og hvis De tillader, så lad os måske for første gang på dette tidspunkt tale om de finansielle ressourcer, som skal bevilges til dette formål.
Som ansvarlig i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik for en betænkning om den nye struktur i den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, som vil blive sat under afstemning i udvalget i slutningen af denne måned, glæder jeg mig over denne anledning til uden tøven at tage dette emne op, ligesom jeg glæder mig over de oplysninger og signaler, der er kommet frem i løbet af de seneste uger både fra Kommissionens og Rådets side.
Hvad Rådet angår først og fremmest, vedtog Rådet (almindelige anliggender) under mødet den 27. januar i forbindelse med beslutningen om at påtage sig den militære operation i Makedonien samtidig beslutningen om at oprette en operationel finansiel mekanisme, der er beregnet til at dække den del af de tilhørende udgifter, som skal finansieres i samarbejde med EU. Det drejer sig om et helt nyt initiativ, som helt sikkert vil give de nævnte målsætninger en vis troværdighed, hvilket De på udmærket vis gjorde opmærksom på for et øjeblik siden, hr. kommissionsformand Prodi. Man kan nu ønske, at dette instrument, der hurtigt sættes i værk efter aftale med Europa-Parlamentet, kan brede sig til alle EU's kommende operationer.
Vedrørende Kommissionen har jeg med samme interesse bemærket resultatet af det seneste møde mellem Dem, hr. Prodi, og den græske forsvarsminister, Yiannos Papantoniou, som foreslog Dem, at der i EU's budget blev indført en ny budgetpost til finansiering af forskning vedrørende forsvar. Det er netop et af de nye forslag, som bør vedtages om nogle få dage af et flertal af mine kolleger i Udvalget om Udenrigsanliggender. Hr. kommissionsformand Prodi, må jeg spørge Dem, hvordan De personligt modtog dette forslag, og inden for hvilken frist det kunne blive gældende?
Fru formand, hr. kommissionsformand Prodi, EU vil i mangel af de nødvendige institutionelle, operationelle og finansielle midler længe dømme sig selv til marginalisering på den internationale scene. Jeg er sikker på, at det ikke er det, som et flertal af vores europæiske borgere ønsker.
Ferber (PPE-DE).
Hr. formand for Kommissionen, fru kommissær, kære kolleger, allerførst vil jeg gerne udtrykkeligt takke Kommissionen, fordi den har holdt sit løfte fra sidste år om at synkronisere politikstrategien for det kommende år med budgetforhandlingerne for det kommende år, og jeg tror, at det i dag er en vigtig anledning til i fællesskab at kunne løfte dette store fælles ansvar, som vi skal bære for Europa og for menneskene i Europa.
Vi står naturligvis over for afgørende problemstillinger, og én ting vil jeg gerne sige helt klart med det samme, fru kommissær, det ville hjælpe os meget, hvis vi ikke kun skulle bekymre os om problemstillinger, som ikke længere vedrører Deres embedsperiode - hvordan skal det gå videre efter 2006, hvad kommer der til at ske? Helt konkret handler det om, hvordan det finansielle overslag bliver tilpasset i forbindelse med udvidelsen. Her ville det have glædet mig, hvis Kommissionen havde valgt en klarere linje til fordel for Europa-Parlamentet for at sikre Parlamentets rettigheder og dermed borgernes interesse i gennemsigtighed og åbenhed i denne proces. Her er der brug for klarere udtalelser. Lad mig sige det helt klart. Vi bliver også nødt til at overveje, om vi er i stand til at behandle optagelsesansøgningerne om en måned, eller om ikke vi først skal afklare det institutionelle spørgsmål om, hvordan Europa-Parlamentet bliver involveret i dette vigtige spørgsmål.
Nu ville jeg egentlig gerne sige noget til De Grønne, som nu glimrer ved deres fravær og ikke finder det nødvendigt i det mindste at sende en repræsentant til denne debat - det er i sig selv meget sigende! Når vi taler om udvidelsen og allerede om få uger byder observatører fra de tiltrædende stater velkommen i Parlamentet, bør vi sikkert overveje andre muligheder for samarbejdet - hr. Dover har allerede nævnte det, og det er jeg taknemmelig for - så vi får organiseret integrationen bedre, også i det daglige arbejde, i det daglige liv her. Jeg synes, det er ynkeligt, at De Grønne har stillet forslag, som skal tage disse passager ud af Gill-betænkningen. Det er præcis det modsatte af, hvad vi har brug for, hvis vi vil integrere over 100 nye kolleger her!
Så, kære fru kommissær, kommer min bøn om, at vi nu koncentrerer os om de ting, der presser sig på! Jeg nævnte emnet finansielt overslag. Jeg vil gerne minde om Andreasen-sagen. Jeg har her et internt notat fra Kommissionen, som når frem til andre vurderinger end dem, som De forklarede i Budgetkontroludvalget. Vi må nu langt om længe løse problemet med kontosystemerne. Det var et af denne Kommissions store løfter, at den ville sætte fart i tingene i denne lovgivningsperiode. Når vi har fået klaret alt det på en ordentlig måde, kan vi diskutere, hvordan finansieringen af EU ser ud efter 2006. Men nu står der andre problemer på dagsordenen, som det haster med at få løst, så alle de løfter, som er blevet afgivet siden Prodi-Kommissionens tiltræden, i det mindste kan blive indfriet i denne Kommissions embedsperiode. Så ville vi have opnået meget for Europa!

Naranjo Escobar (PPE-DE).
Hr. formand, budgetretningslinjerne for 2004 tvinger os efter min mening til at overveje tre grundlæggende spørgsmål. Det første er det mulige udgiftsniveau. Det andet er en forbedret gennemførelse, og det tredje er de strategiske valg i forbindelse med budgettet.
Hvad angår udgiftsniveauet, udgør EU's budget i dag 1,02 % af Fællesskabets BNI og ligger på det hidtil laveste niveau. De aktuelle overslag tillader et yderligere beløb på ca. 5.000 milliarder. Der er foreslået det samme udgiftsniveau for budgettet for 2004. Vi optræder derfor mådeholdent, hvilket Rådet sætter så stor pris på.
En ordentlig gennemførelse er af afgørende betydning for budgettet for 2004. I de sidste tre år har udbetalingerne været meget lavere end overslagene, med et samlet overskud for disse tre år på ca. 23.000 milliarder. Sidste års erklæring om gennemførelsesprofilerne og planen om at fjerne de unormale uindfriede forpligtelser skal derfor gennemføres.
Hvad angår prioriteterne, synes jeg virkelig, at hr. Mulders betænkning har ramt plet, for den afspejler to meget vigtige ting. På den ene side borgernes bekymringer og forventninger og på den anden side de elementer, der er nødvendige for, at budgetmyndigheden kan træffe beslutninger efter fælles overenskomst.
Mine damer og herrer, budgettet for 2004 er af mange grunde fundamentalt og symbolsk for EU's nye vej. Borgerne er klar over, at deres sikkerhed, frihed og fremgang kræver passende budgetbeslutninger og fælles instrumenter. Kontrollen med de ydre grænser, bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet og terrorismen gør det nødvendigt at give Europol og Eurojust større beføjelser.
Endelig er der brug for at give erhvervslivet et skub, for at det udvidede EU bliver en succes. Der er stadig mange ubekendte som f.eks. de eventuelle økonomiske følger af landbrugsreformen og vedtagelsen af tilpasningen af de finansielle overslag. Rådet, der af uransagelige grunde ikke er til stede i dag, bør under alle omstændigheder være klar over, at de udfordringer, vi står over for, kun kan løses i kraft af en aftale med Parlamentet.

Von Wogau (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, vi taler om budgettet og strategien for 2004. 2004 vil som sagt blive året for udvidelsen af EU. 2004 skal imidlertid også blive et år, hvor udenrigs- og sikkerhedspolitikken i EU langt om længe bliver videreudviklet. Det afgørende spørgsmål er, hvis vi når frem til en fælles forsvarspolitik, hvordan ligger det så med den demokratiske kontrol? Demokratisk kontrol foregår på dette område først og fremmest gennem budgetproceduren. Når det handler om krig og fred, og når det handler om udenrigs- og sikkerhedspolitikken, er denne demokratiske kontrol endnu vigtigere end på alle andre områder. Derfor er det nødvendigt, at vi nu stiller nogle krav med henblik på konventet, som så vil være af betydning allerede i 2004.
For det første må vi sikre, at den militære del af de operationelle udgifter inden for fredsbevaring og krisehåndtering bliver forankret i EU's almindelige budget, og at vi i Europa-Parlamentet får fuld medbestemmelsesret. For det andet, hr. Prodi, har De talt om, at der foretages fælles skridt i EU inden for forskning og udvikling og indkøb af militært udstyr. Vi ved, at der i konventet tales om et rustningsagentur, og vi må gøre alt for at sikre, at disse budgetposter ikke forsvinder et eller andet sted i et skyggebudget, som så hverken bliver kontrolleret af Europa-Parlamentet eller af de 25 nationale parlamenter, men at også disse udgifter giver sig udslag i EU's budget.

Piscarreta (PPE-DE).
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, fru kommissær, ærede medlemmer, i denne forhandling under ét om Kommissionens politiske strategi for 2004 vil jeg gerne erindre om, at det er det første budget, hvor EU er udvidet med de nye medlemsstater.
EU's budget må derfor mere end nogensinde bidrage til den sociale og regionale samhørighed, såvel i de nye som i de nuværende 15 medlemsstater.
Jeg er enig i, at budgettet for 2004 skal prioritere gennemførelse af det indre marked, strategien for bæredygtig udvikling og realiseringen af Lissabon-strategien, så EU kan blive den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden inden 2010. Det er nemlig de store udfordringer, som EU står over for, og som udmærker sig ved at berøre den enkelte borger helt umiddelbart og konkret.
Jeg glæder mig også over, at Nice-traktaten er trådt i kraft, for trods al den kritik, som den - med rette - har været genstand for, indeholder den i hvert fald det ene gode, at flere politikområder er blevet omfattet af den fælles beslutningsprocedure, hvorved Parlamentet har fået udvidet sine beføjelser.
Tillad mig imidlertid, da ikke alt er rosenrødt, at fremsætte nogle kritiske bemærkninger til det dokument, som Kommissionen i dag har forelagt.
For det første er jeg enig med ordføreren i, at det må henstilles til Kommissionen at prioritere støtte til udvikling af landdistrikterne under den fælles landbrugspolitik, som netop er et område, hvor der findes de største forskelle mellem medlemsstaterne.
For det andet må det henstilles til Kommissionen yderligere at forenkle og forbedre gennnemførelsen af budgettet, navnlig i dens strukturfondspolitik. I denne sammenhæng støtter jeg, at der indføres mere pålidelige betalingsprognoser og større information til Europa-Parlamentet om den løbende udvikling i betalingerne, program for program, således at det får mulighed for tage højde for risikoen for bortfald af betalinger.
Netop med hensyn til bortfald af forpligtelser, mener jeg således, at N+2-reglen, der forpligter medlemsstaterne til at udnytte bevillingerne senest to år efter, at de er programsat, må forstås som et incitament til en hurtigere udnyttelse af midlerne, men uden at det må gå ud over de afholdte udgifters kvalitet.
Hvad angår strukturfondene, vil jeg gerne benytte denne anledning til at henlede Kommissionens opmærksomhed på et problem, som den allerede er bevidst om, nemlig at de nye medlemsstaters optagelse statistisk vil betyde, at EU's gennemsnitlige BNP går ned. Som konsekvens heraf vil visse regioners niveau blive hævet, med stor risiko for at de vil miste strukturstøtte, fordi de overskrider det minimumsniveau, der berettiger til Fællesskabets støtte. Jeg vil gerne understrege, at det - som kommissæren for udvidelsen, Günter Verheugen, jo også har sagt - drejer sig om en rigdom på papiret, men ikke i virkeligheden. Statistiske indikatorer alene må ikke begrunde, at samhørighedspolitik for de nuværende medlemsstater bringes til ophør. EU har al mulig interesse i, at dens nuværende medlemsstater har høje vækstrater, mere beskæftigelse og flere muligheder.

Weiler (PSE)
Fru formand, kære Kommission, kære kolleger, i offentligheden har man ofte den fejlagtige opfattelse - især i tiltrædelseslandene - at EU's budget praktisk talt kun beskæftiger sig med landbrugspolitik. Det er ikke kun fatalt, det er også forkert! I tider med økonomisk opbrud og fornyelse er det endnu vigtigere, at vi forklarer og viser det sociale sammenhold, også for at stabilisere demokratiet og opnå borgernes accept i de nye medlemsstater.
For Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender vil jeg derfor gerne fremhæve fire punkter, som er særlig vigtige for os i denne debat. Det første i denne forbindelse er støtten til den sociale dialog. I næsten alle kandidatlandene er der stadig behov for at etablere og styrke de strukturer, der kan gennemføre den sociale dialog.
Det andet punkt er forbedring af vilkårene på arbejdspladsen. Sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen er et centralt punkt i arbejdet i medlemsstaterne, og det skal det også blive i kandidatlandene.
Det tredje punkt er, at vi i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har fremhævet, at vi fortsat vil have støtte til den sociale platform i forbindelse med handlingsprogrammet mod social udstødelse og diskriminering. Jeg vil gerne pege på beslutningen fra Lissabon, hvor vi fremhævede og krævede konkurrenceevne og beskæftigelsesmuligheder. I forbindelse med omstruktureringen i kandidatlandene handler det ikke kun om landbrug, men også om store, forældede industrielle sektorer. Det skal vi hjælpe med til. Det kan vi gøre med EU's midler, og det bør vi også!
På alle områderne har vi naturligvis brug for agenturernes viden. Derfor forventer vi også de nødvendige økonomiske bevillinger.

Prodi
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil svare kort på nogle af spørgsmålene, som er yderst interessante. Jeg beklager, at størstedelen af parlamentsmedlemmerne ikke er til stede, eftersom dette burde være en dialog. Det glæder mig dog at se, at hr. Elles er her, og derfor vil jeg starte med at besvare de grundlæggende spørgsmål, han stillede.
Hans første spørgsmål var, om vores tidshorisont kun er fem år eller syv år. Det er ikke noget, som vi bestemmer, og derfor har vi ladet mulighederne stå åbne. Jeg går personligt ind for en tidshorisont på fem år, og det gør jeg både for at tilpasse den til Parlamentets arbejde, og fordi en tidshorisont på syv år efter min mening er for lang og ikke vil kunne kontrolleres eller styres fremover.
Hr. Elles rejste også spørgsmålet om antallet af kommissærer. Problemet er dog ikke antallet, men de organisations- og beslutningsbeføjelser, som formanden får. Antallet kan være lille eller stort, for problemet er, hvordan Kommissionens arbejde skal tilrettelægges. Det kan både administreres på en fornuftig måde med et lille antal kommissærer og med et stort antal kommissærer. Hvad personalet og Oversættelsestjenesten angår, har vi i øvrigt gjort en virkelig stor indsats og begrænset ansættelsen af personale i forbindelse med udvidelsen mest muligt.
Hr. Elles rejste andre spørgsmål, som det efter min mening er vigtigt at tage op igen. Han var f.eks. inde på spørgsmålet om de mangler, der er i kapitlet om de eksterne forbindelser, navnlig når det gælder det transatlantiske partnerskab. I begyndelsen af min tale var jeg netop inde på, at en af de fejltagelser, som vi ikke må gøre, er at ignorere vigtigheden af det transatlantiske partnerskab, og det sagde jeg, fordi det efter min mening er af afgørende betydning. Den fredsgruppe, som ledes af kommissær Lamy, beskæftiger sig således også med dette. Der er helt nøjagtigt to vigtige dimensioner i de eksterne forbindelser, nemlig den regionale dimension - og således det forslag om det bredere europæiske naboskab, som vi vedtager i dag - og den verdensomspændende dimension, som ikke mindst omfatter de transatlantiske forbindelser.
Kommissionsreformen har været en prioritet lige fra starten, og fra 2004 får vi nogle helt nye personalebestemmelser. Det har krævet et kæmpestort stykke arbejde. Vi har en kvalificeringsproces, som alle institutionerne deltager i, vi drøfter i dag APS-beslutningen, vi har ændret den økonomiske forvaltning fuldstændigt, og vi har en ny forvaltning, hvor vores embedsmænds beføjelser og ansvar er blevet væsentligt større, hvilket er af afgørende vigtighed for vores fremtid. Vi råder også over et nyt kontrolsystem, og som De ved, hr. Elles, arbejder vi netop med dette regnskabssystem i øjeblikket. Hvad angår det dokument, som De nævnte, vil jeg nu, hvor jeg har fået kendskab til dette dokument, ikke tøve med at offentliggøre det, eftersom disse ting bør komme for dagens lys. På den anden side skal vi også være klar over, at hvis det kommer til en disciplinærsag, skal man respektere rettighederne hos alle dem, som er involveret i en sådan sag. Det betyder dog ikke, at dokumentet ikke straks bør offentliggøres, og det vil jeg gerne gentage.
Når det gælder de famøse spørgsmål, som ikke er blevet besvaret, skal jeg gøre alt, hvad jeg kan for at undersøge sagen så hurtigt som muligt og med alle de midler, der er til rådighed. Jeg vil dog bemærke, at den manglende besvarelse af 400 spørgsmål - som De nævnte, hr. Elles - måske skyldes, at der er for mange spørgsmål. Jeg påtager mig gerne skylden for nogle af de langsomme svar, men jeg mener også, at der er en lang række spørgsmål, som er yderst vigtige.
Jeg vil også gerne komme ind på det spørgsmål, som hr. Clegg rejste om en bedre regulering, eftersom det har at gøre med disse emner. Vi er tæt på en aftale, men jeg må sige, at det er mit indtryk, at Parlamentet ikke er lige så interesseret i dag, som det var for et stykke tid siden. Jeg vil benytte denne lejlighed, så man gør en indsats for, at der bliver indgået en aftale på det interinstitutionelle møde den 19. marts. Jeg vil udtrykkeligt opfordre Parlamentets formandskab til at gribe chancen og være klar til at indgå en politisk aftale i næste uge. Kommissionen er for sit eget vedkommende helt rede til at gøre dette.
Hr. Morillon bad om informationer om budgetposten og forskningen i forbindelse med forsvaret. Vi overvejer i øjeblikket muligheden for at finansiere militærforskningen uden for det sjette rammeprogram for forskning, men vi har endnu ikke fundet en definitiv løsning på dette spørgsmål. Jeg har gjort opmærksom på, at det er hensigtsmæssigt med en forhandling. Det ville efter min mening være nyttigt at drøfte dette spørgsmål, og vi vil foreslå nogle løsninger så hurtigt som muligt.
Til sidst vil jeg besvare hr. Swobodas spørgsmål, det vil sige den efter hans mening upræcise definition af målsætningerne for Balkanlandene og Middelhavsområdet. Kommissionen har fremlagt - og afslutter i dag fremlæggelsen af - en meget nøje plan med en klar politik, hvor Balkanlandene betragtes som en del af Europa. De bliver medlemmer af EU, men det kommer til at ske efter de samme strenge regler som dem, der gælder for kandidatlandene her ved den første udvidelse. Vi giver ikke rabat. Døren står åben for dem, når de bliver optaget, men det bliver de først, når de er klar. Dette ligger helt fast.
Jeg er enig i det, hr. Swoboda sagde om problemet med visumpolitikken - som han kaldte skrap - og det er jeg ikke, fordi vi ikke skal være strenge i vores beskyttelse af EU's grænser, men netop fordi jeg mener, at det er en politik, der har brug for en fuldstændig modernisering. Meget ofte har kriminelle nemlig yderst let ved at få visum, mens det for almindelige borgere tit medfører et besvær, som ikke modsvares af en øget kontrol - og det siger jeg netop i betragtning af, hvordan vores visumpolitik gennemføres i praksis - men jeg vil gerne gentage, at det ikke er ensbetydende med en forringelse af grænsernes beskyttelse, som tværtimod bør styrkes på en fornuftigere og mere præcis måde.
Endelig sluttede hr. Caudron af med at sige, at optimismen i Kommissionens rapport ikke er passende på nuværende tidspunkt. Vi står i en meget vanskelig situation, hvor alt er ved at gå i opløsning. Der skal ikke herske nogen tvivl om, at vi er helt klar over situationens vanskelighed og de tragiske begivenheder, der finder sted, men vi er ligeledes klar over, at det er af afgørende vigtighed at blive ved med at føre en velafbalanceret politik, hvor alle omstændigheder tages i betragtning, at det er nødvendigt at tage mest muligt højde for FN's arbejde, at den nye politik virkelig kræver nogle stærkere internationale institutioner, som alle støtter, og at Europa spiller en uerstattelig rolle i den forbindelse.
Måske får vi en meget alvorlig krise i de næste par uger, men jeg er helt overbevist om, at netop denne krise vil understrege EU-institutionernes uerstattelighed. Det er kun Europa, der er blevet forenet med freden som absolut førsteprioritet, med en ny opfattelse af den nationale interesse som et begreb, der er forbundet med hele fællesskabets interesse, ved at vise åbenhed over for vores nabolande og endda med en ny forståelse for balanceforholdene og menneskehedens problemer. Disse kendsgerninger kan man ikke se bort fra. I disse krisetider lytter man naturligvis ikke så opmærksomt, som man burde, men vi ved, at vi er i færd med at skabe et grundlag for fremtiden.
Formanden.
Tak, hr. formand for Kommissionen.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0046/2003) af Wynn for Budgetudvalget om reform af budgetproceduren: mulige løsninger i forbindelse med en revision af traktaterne (2002/2271(INI)).
Wynn (PSE)
Fru formand, Budgetudvalget fandt det klogt at udarbejde en betænkning om dette emne. Da man ikke kunne blive enige om, hvem der skulle udarbejde den, besluttede man, at formanden for udvalget også skulle være ordfører, og jeg stod så tilbage med den dejlige opgave med at stykke denne betænkning sammen. Derfor bærer jeg nu tre kasketter samtidig - hvis det er muligt. Den ene bærer jeg som ordfører, hvor jeg afspejler udvalgets ønsker i henhold til afstemningen om og ændringen af det oprindelige udkast til en betænkning. Den anden kasket bærer jeg som udvalgsformand, hvor jeg skal holde øje med ordføreren. Den tredje kasket bærer jeg som britisk Labour-medlem, der kæmper med en række ændringsforslag fra sin egen politiske familie, PSE. Det har ikke været let at forene disse tre opgaver.
Det skal rimeligvis siges, at den eneste ændring, jeg forsøgte at gennemføre i denne betænkning, var en sammenlægning af punkt 6 og punkt 8 for at skabe bedre sammenhæng. Det lykkedes mig imidlertid ikke at skabe enighed mellem de politiske grupper, og derfor ser betænkningen ud, som den gør.
Hvis jeg kunne ændre på kasketterne - hvilket jeg ikke kan, fordi jeg bærer min ordførerkasket - og hvis jeg talte som britisk Labour-medlem, så ville jeg synes om fru Buitenwegs tekst, da den er letlæselig, enkel, præcis og i særdeleshed ikke gør et stort nummer ud af egne indtægter! Jeg ville imidlertid løbe flere kilometer - eller måske kunne jeg i virkeligheden blot klare en enkelt - fra PSE-Gruppens ændringsforslag! Jeg vil gøre det helt klart, at jeg ikke taler som britisk Labour-medlem, og at jeg derfor ikke kan sige disse ting. Jeg er nødt til at bære min ordførerkasket og udtale mig som ordfører, idet jeg udmærket ved, at formanden er meget opmærksom på, hvad jeg siger.
Jeg må rimeligvis sige, at betænkningen er acceptabel for alle politiske grupper. Der var næsten enstemmig opbakning til den i udvalget, men der er et par mindre meningsforskelle vedrørende egne indtægter. Derfor har PSE-Gruppen fremsat to ændringsforslag.
Vi er alle enige om, at budgetproceduren skal forenkles. Det er helt klart. I gennemsigtighedens tidsalder er systemet med egne indtægter helt uigennemsigtigt, og ingen uden for Budgetudvalget eller Generaldirektoratet for Budget forstår, hvad det handler om, og hvordan det hænger sammen. Der er brug for fælles beslutningstagning, og derfor skal obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter fjernes. Det fremgår tydeligt af de første tre punkter i fru Buitenwegs betænkning. Vi er nødt til at reformere, opdatere og forenkle vores procedurer. Der er brug for at gøre budgetsystemet mere gennemsigtigt, omfattende og demokratisk, og den fælles beslutningstagning skal gælde for al lovgivning inklusive finansforordningen og budgetproceduren. Under sådanne forhold vil obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter forsvinde.
Når vi stemmer om dette - jeg er sikker på at afstemningen bliver en succes - håber jeg, at vi kan sende det videre til medlemmerne af konventet, og at Parlamentets repræsentanter i konventet kan præsentere det som Parlamentets fremtidige holdning.

Schreyer
Fru formand, ærede medlemmer, EU har et budget til at finansiere dets politikker og institutioner. Denne sætning burde stå som indledning til finansdelen af den kommende forfatning, forfatningstraktaten. For naturligvis bør denne indeholde et særskilt kapitel om finanser, en finansforfatning. Det er da også tanken i den opdeling af forfatningsteksten, som konventet arbejder med.
Finanskapitlet bør nævne de vigtigste budgetprincipper og for udgiftssiden såvel som for indtægtssiden de vigtigste instrumenter og principper og især reglerne om beslutningstagning. Dermed fastlægger finansforfatningen Parlamentets budgetrettigheder. Det må blive et centralt punkt for konventet. Et parlaments budgetrettigheder er en målestok for et systems demokratiseringsgrad, og efter Kommissionens mening er det på tide, at Europa-Parlamentet nu får fulde budgetrettigheder.
Jeg vil gerne lykønske ordføreren, Terence Wynn, som med kompetence og omfattende erfaring som formand for Budgetudvalget har fremlagt de centrale punkter på afbalanceret vis i sin betænkning og stillet forslag til den kommende forfatning. Jeg gratulerer Dem også med, at det så at sige er lykkedes Dem at forene de tre kasketter!
Samarbejdet på budgetområdet mellem Parlamentet og Kommissionen er så intensivt, at det ikke kan undre, at rigtig mange forslag fra Parlamentet på den ene side og Kommissionen på den anden side er helt overensstemmende eller peger i samme retning. Hertil hører princippet om, at budgettets indtægter og udgifter skal balancere, og at det ikke er tilladt at finansiere udgifter gennem kredit. Hertil hører forslaget om, at det flerårige finansielle overslag som instrument skal optages i forfatningen, og dermed ville det flerårige finansielle overslag ikke længere være baseret på en aftale, men blive en lov, som vedtages af Parlamentet og Rådet i fællesskab efter forslag fra Kommissionen. Der er også fuld overensstemmelse om forslaget om, at EUF fremover skal være integreret i fællesskabsbudgettet.
Lad mig med hensyn til udgiftssiden af fællesskabsbudgettet også komme ind på et spørgsmål, som endnu ikke er blevet diskuteret i konventet, men som skal diskuteres, nemlig spørgsmålet om, om den kommende forfatning - som den nuværende traktat - skal udelukke finansiering af militærudgifter fra fællesskabsbudgettet eller ej. Er der ikke meget, der taler for, at de udgifter, der opstår i forbindelse med fælles initiativer til fælles varetagelse af Petersberg-opgaverne, bør betales af fællesskabsbudgettet?
Det fælles budget bør finansieres med egne midler. Dette princip er ikke til diskussion, det står fast. Men lever den nuværende finansieringsstruktur op til principperne om gennemsigtighed? Er det en tilstrækkeligt autonom finansiering, er det tilstrækkeligt, at Europa-Parlamentet kun kan komme med en udtalelse om beslutningen om egne midler? Til alle disse spørgsmål svarer Kommissionen, nej, det er ikke tilstrækkeligt, hvad vi har i dag, og der er et presserende behov for forandringer.
Med hensyn til beslutningen om egne midler skal der naturligvis også tages højde for Rådets følsomhed og for de nationale parlamenter. Alligevel bør Europa-Parlamentet også have medbestemmelsesret i dette anliggende. Det bør afspejle sig i finansieringsstrukturen, at EU er en union af medlemsstaterne og borgerne. Derfor går Kommissionen også i sit forslag ind for en mere direkte forbindelse i finansieringen af det europæiske budget.
Hvad budgetproceduren angår, deler Kommissionen den holdning, der kommer til udtryk i Europa-Parlamentets betænkning, nemlig at der bør ske en forenkling og koncentration. Kommissionen bør forelægge Europa-Parlamentet et forslag, og efter Parlamentets førstebehandling bør Rådets eneste behandling og efter et samråd så Europa-Parlamentets andenbehandling finde sted. Ændring af rådsbeslutninger ville kræve et styrket flertal i Europa-Parlamentet.
Der er også fuld overensstemmelse mellem Europa-Parlamentets og Kommissionens holdning med hensyn til at afskaffe den gamle skelnen mellem obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter. Det ville under alle omstændigheder være umuligt at præcisere og begrunde denne skelnen over for borgerne. Jeg håber virkelig, at der er fuld enighed i konventet om, at denne skelnen og den medfølgende begrænsning af Parlamentets budgetrettigheder skal høre fortiden til.
Forfatningens finanskapitel bør i enkle ord og med klare regler omfatte hele budgetprocessen. Derfor bør gennemførelsen af budgettet nævnes, og her bør man foruden Kommissionens ansvar også fastholde medlemsstaternes samarbejdsansvar. Dechargen skal forankres, og det samme gælder Fællesskabets og medlemsstaternes forpligtelse til at beskytte Fællesskabets finanser mod svig. Til det formål bør man langt om længe forankre muligheden for at etablere en statsadvokat på fællesskabsniveau. Borgerne forventer, at fællesskabsgods kan beskyttes effektivt, og at svig strafforfølges.
Med konventet er der nu mulighed for at etablere nye regler, som er tilpasset EU's udvikling, for det vigtige fællesskabsinstrument, som budgettet er. Konventet - denne debat kommer netop på det rigtige tidspunkt, eftersom konventet netop nu arbejder med finanskapitlet - bør tage denne vigtige betænkning fra Parlamentet op, og Kommissionen vil i sine forslag til konventet, som vi skal drøfte i næste uge, foreslå klare principper og bestemmelser, som især går ind for fuld budgetret til Europa-Parlamentet. Tak for Deres opmærksomhed!

Garriga Polledo (PPE-DE).
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne lykønske formanden, hr. Wynn, i hans dobbeltrolle som formand og ordfører, med den betænkning, han har udarbejdet, og jeg glæder mig over den konsensus, der har været mellem alle de politiske grupper. Jeg vil gerne minde hr. Wynn om, at en så sammensat gruppe som Gruppen for Det Europæiske Folkeparti kun vil stille ét ændringsforslag i plenarforsamlingen, hvilket betyder, at vi er kommet med et konstruktivt bidrag til hans betænkning, og det synes jeg også er bemærkelsesværdigt.
På den anden side støtter min gruppe klart en ændring af det nuværende system, der skelner mellem obligatoriske udgifter og ikke-obligatoriske udgifter. Det er allerede en fælles holdning i Parlamentet, og det burde der altid tages hensyn til, når der kan sikres visse udgiftsområder, især på landbrugsområdet. Vi støtter de fleste forslag fra konventets arbejdsgrupper, som ønsker at sikre princippet om delt budgetmyndighed mellem Parlamentet og Rådet.
Gruppen for Det Europæiske Folkeparti mener, at den mest effektive måde at sikre dette på ville være at formalisere balancen mellem budgetmyndighedens to grene. Budgettet burde vedtages ved hjælp af en fælles beslutningsproces, der er særligt tilpasset budgettet, og hvis der ikke kan opnås enighed, skulle Rådet have det sidste ord med hensyn til indtægterne og Europa-Parlamentet med hensyn til udgifterne.
Hvad angår de finansielle overslag, synes vi, at det er nødvendigt at gøre dem mere fleksible, så de kan tage højde for uventede omstændigheder. Den overdrevne stivhed mellem udgiftsområderne har til tider gjort det muligt at sikre en udgift, men ofte har det forhindret en mere effektiv ressourcetildeling.
Vi støtter fuldt og helt forslaget fra konventets arbejdsgruppe om at medtage de finansielle overslag i traktaten, og det samme gælder bestemmelserne om budgetdisciplin og -samarbejde. For at sikre kontinuiteten i beslutningerne inden for den finansielle ramme, burde de finansielle overslag være sammenfaldende med Parlamentets og Kommissionens femårige mandat.
Endelig bør reformen af budgetproceduren tage udgangspunkt i en forenkling, der sikrer en større demokratisering, legitimering og gennemsigtighed. I denne henseende er vi enige i forslaget om at gå bort fra førstebehandlingen i Rådet, for forslaget hænger godt sammen med målet om forenkling.
Endelig afviser vi de ændringsforslag, der går ud over denne forhandling, da vi ønsker, at det dokument, der præsenteres for konventet, har den bredest mulige opbakning i hele Parlamentet.

Colom i Naval (PSE).
Fru formand, selv om vi ikke er mange i salen lige nu, har historien vist, at budgettet er hjørnestenen i de repræsentative demokratier. Det er Parlamentets kontrol med statsoverhovedernes udgifter, der gør det muligt at udvikle et repræsentativt demokrati.
Vi skal snart vedtage den første europæiske forfatning. EU er fyldt 46 år, og vi har ikke ændret budgetbeføjelserne i de sidste 30 år. Jeg synes derfor, at det er vigtigt at få dem fuldstændig ajourført. Der er talrige punkter, der er overflødige, og hvis vi formelt efterlever traktaten, svarer den ikke til den aktuelle budgetmæssige virkelighed. For et øjeblik siden nævnte hr. Garriga Polledo de finansielle overslag. De er ikke omtalt i traktaten, selv om Rådet ofte synes at ignorere dette faktum.
Mine damer og herrer, forfatningen skal omfatte budgetprocessen og egne indtægter. Mantraet for revolutionerne i det 18. århundrede var "ingen beskatning uden repræsentation". Det er præcis det modsatte, der gør sig gældende i EU. Vi har en stærk demokratisk repræsentation - det er Parlamentet udtryk for - men vi har ingen demokratisk vedtaget ret til beskatning. 
Selv om det juridisk set drejer sig om EU's egne indtægter, er systemet med egne indtægter i bund og grund en skjult form for nationale bidrag. Vi kan ikke fortsætte sådan. Vi skal gå over til indtægter, der kommer direkte fra borgerne, som får dem til at forstå - det er et grundlæggende spørgsmål om demokratisk ansvarlighed - at skatten skal bruges til EU's budget. I modsat fald vil det altid være finansministeren, som opkræver skatten, og Fællesskabet som bruger pengene til et eller andet ikke nærmere bestemt. Det er uheldigt for den demokratiske kontrol.
Vi skal derfor gå over til et system, der gør det muligt for os at skabe denne forbindelse uden at øge borgernes samlede skattebyrde. Der skal indføres personlig og muligvis progressiv beskatning. Det skal ikke længere være muligt at hævde, som det så ofte sker, at de arbejdsløse i Østtyskland betaler støtte til storgodsejerne i Andalusien. Det fører til en usund populisme. Undskyld mig denne forsimpling, men vi skal undgå, at vi i det fremtidige finansieringssystem kan tale om bidrag fra det ene eller andet land.
Borgerne skal bidrage i forhold til deres personlige rigdom, ikke afhængigt af hvor de bor. Jeg synes, at det skal være et grundlæggende element i den nye strategi, i den nye vision for vores indtægtssystemer.
Fru formand, dette er Den Socialdemokratiske Gruppes holdning. Andre medlemmer vil tale om andre aspekter med udgangspunkt i en socialdemokratisk indfaldsvinkel.
Buitenweg (Verts/ALE).
Ordføreren, vores udvalgsformand og min kære kollega fra de britiske socialdemokrater, har virkelig givet alle grupper rig lejlighed til at fremsætte deres idéer og forsøge at nå frem til et kompromis. Det takker jeg ham mange gange for. Ikke desto mindre er min gruppe ikke helt tilfreds med slutresultatet. Vi foretrak ikke at stille nogen ændringsforslag, fordi det ville resultere i en usammenhængende helhed, men i stedet har vi fremsat et alternativt beslutningsforslag. Det foretrak vi, netop fordi der virkelig er behov for fuldstændig klarhed, når det gælder om at fastsætte, hvordan fremtidens budgetprocedure skal se ud. Vi vil f.eks. også allerede fra begyndelsen gøre det helt tydeligt, hvordan fordelingen af beføjelserne bør være. Rådet og Parlamentet skal forhandle med hinanden for at nå frem til en fælles aftale både om strukturen for og loftet over midlerne til finansiering af EU-budgettet og om de årlige eller flerårige udgifter. Hvis forhandlingerne mislykkes, har Rådet ganske simpelt det sidste ord om indtægterne og Parlamentet om udgifterne.
I vores beslutningsforslag understreger vi også kraftigt nødvendigheden af fælles beslutningstagning om al lovgivning. Det er udmærket at opfordre til, at forskellen mellem obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter ophæves, men hvis vi ikke også har magt eller fælles beslutningstagning om lovgivningen, er vi ofte til grin. Så kan vi nemlig komme i en situation, hvor vi nok har fælles beslutningstagning om landbrugsudgifterne, men simpelthen er forpligtede til også at give landmænd penge, fordi de har ret til dem ifølge den europæiske lovgivning. Desuden har Domstolens dom om retsgrundlaget lært os, at vi ikke kan træffe nogen autonome beslutninger om budgettet uden et retsgrundlag.
Jeg vil konkludere, at vi i Europa-Parlamentet intet har at vinde ved fælles beslutningstagning om budgettet, hvis vi ikke har fælles beslutningstagning om lovgivningen. Disse ting skal følges ad.

Hyland (UEN).
Fru formand, hr. Wynns betænkning lever op til den høje standard, vi er blevet vant til fra hans side her i Parlamentet. Han vil imidlertid kunne forstå, at jeg fra min gruppes perspektiv ikke kan være enig i forslaget om at afskaffe sondringen mellem obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter. Jeg vil åbent tilkendegive over for ordføreren, at jeg vil forsøge at få dette forslag fjernet fra det, jeg ellers ser som en meget konstruktiv betænkning.
Sondringen findes af en ganske enkelt grund, og den har tjent sit formål godt i årenes løb. Grunden er den, at beslutningstagningen skal afpolitiseres for så vidt angår landbrugsbudgettet. Landbruget er måske det mest usikre erhverv i EU i øjeblikket. Der er voldsomme angreb på landbrugsindtægterne fra venstre, højre og midten. Jeg skal ikke forsøge at skitsere mine indsigelser mod forslaget til en reform af den fælles landbrugspolitik under dagens budgetforhandling, men jeg vil fremsætte en kort og enkel kommentar. Landmænd har brug for at kunne planlægge, og de har brug for politisk stabilitet. Hvis man udsætter budgettet for den fælles landbrugspolitik for de indfald, der kan fremkomme under årlige politiske kampe i Europa-Parlamentet, vil det forvolde hidtil usete skader på landbrugsindtægterne og på den europæiske landbrugssektors levedygtighed og konkurrenceevne i forhold til verdensmarkedet.
Jeg vil bede Parlamentet om at tage hensyn hertil under morgendagens afstemning. Landbrugsindtægterne i Irland og mange andre medlemsstater afhænger i særdeles høj grad af den direkte indkomststøtte fra EU's budget. Stabiliteten kommer fra det faktum, at sådanne udgifter hidtil er affødt af juridisk bindende tilsagn, og vi skal fortsat give sådanne tilsagn.
Piscarreta (PPE-DE).
Fru formand, ærede medlemmer, i forbindelse med den revision og forenkling af traktaterne, der nu diskuteres i Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid, har Parlamentet benyttet lejligheden til at se nærmere på reformen af EU's budgetprocedure.
År efter år, reform efter reform, er budgetproceduren blevet ændret på uformel måde gennem politiske aftaler mellem de forskellige involverede institutioner. Disse uformelle ændringer har gjort den gældende tekst forældet og utidssvarende. Den kommende forfatningstraktat bør derfor indeholde nogle artikler om de principper, der styrer budgettet og dets godkendelsesprocedurer.
Som bidrag til debatten om den betænkning, som Budgetudvalget har fremlagt på eget initiativ, vil jeg gerne først takke vores formand og ordfører, Terence Wynn, for hans indsats og for det eksemplariske arbejde, som han har udført.
Jeg vil også gerne give udtryk for min fulde og uforbeholdne støtte til de fremsatte reformforslag. For det første fordi jeg mener, at vi bør gribe denne anledning til at overveje spørgsmålet om EU's finansiering. Mere Europa betyder bl.a. flere penge. Medlemsstaternes bidrag må dække og modsvare de mål, som EU ønsker at nå. Det er ren utopi at opstille mål som dem på topmødet i Lissabon, hvis man samtidig fastholder den nuværende finansieringsramme. Desuden må EU grundigt overveje sine egne ressourcer til finansiering af EU's budget. For det andet fordi der ud over disse nye udfordringer er en ny virkelighed, der nærmer sig, nemlig et EU med 25 medlemsstater. I den sammenhæng vil strukturfondene vise deres afgørende betydning for dels at opnå økonomisk og social samhørighed i de nye medlemsstater og dels videreføre de fremskridt, der er sket i de nuværende medlemsstater. For det tredje fordi jeg mener, at sondringen mellem obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter er blevet kunstig, hvilket også gælder de tilhørende procedurer. Jeg går derfor ind for en fuldstændig revision af procedurerne, så Parlamentet får større beføjelser i kraft af den fælles beslutningsprocedure, så det kommer på lige fod med Rådet.
Det vil betyde, at Parlamentet ville behandle de budgetudgifter, der er forbundet med den fælles landbrugspolitik, under den fælles beslutningsprocedure. Hvis en sådan ændring besluttes, vil det være en historisk revolution for Parlamentet, der altid har været politisk afskåret fra den fælles landbrugspolitik, selv om den i dag udgør mere end 50 % af EU's samlede budget.
Større involvering fra Parlamentets side i budgettet for den fælles landbrugspolitik vil kun være positivt for landmændene og landdistrikternes udvikling. Der vil på den måde komme større kontrol med midlernes anvendelse. Jeg minder om, at der hvert år er betydelige summer bestemt for den fælles landbrugspolitik, der sendes tilbage til medlemsstaterne, fordi de ikke har fundet adækvat anvendelse. Dertil skal føjes, at den fælles landbrugspolitik er blevet stadig bredere og omfatter flere dimensioner som f.eks. udvikling af landdistrikterne, beskyttelse af miljøet samt fødevarernes sikkerhed og kvalitet, hvor der er behov for en finansiering, der kan modsvare denne nye virkelighed, som er af allerstørste betydning for EU's borgere.
Så sent som i sidste uge offentliggjorde Eurostat data, der fortjener vores fulde opmærksomhed, og som viser, at EU's borgere, herunder også borgerne i de nye medlemsstater, mener, at den fælles landbrugspolitik netop bør prioritere fødevaresikkerhed og støtte til bedre levevilkår på landet.
Hvis Parlamentet får større indflydelse på den fælles landbrugspolitik, vil alle de europæiske landmænds økonomiske, sociale og miljømæssige interesser blive tilgodeset.

Haug (PSE).
Fru formand, fru kommissær, vores debat løber under overskriften reform af budgetproceduren. Det er en beskeden titel for et ambitiøst projekt. Det ville sikkert være mere passende at tale om en reform af finansforfatningen. Vi ønsker jo, at konventet skal fremlægge et sammenhængende forslag til en forfatning, som bringer den europæiske integration fremad. Vi ønsker jo, at denne traktat skal være baseret på demokratisk legitimitet, at den skal være gennemsigtig og virkningsfuld og give vores borgere klare svar på spørgsmålet om, hvad Europa kan og skal yde i sine borgeres interesse i en føderation af staterne og folkene. Lige så gennemsigtig og demokratisk legitimeret skal EU's budget være, som de europæiske politikker skal finansieres med.
Vi har altså hårdt brug for en reform af finansforfatningen, ikke blot en ændring af budgetproceduren. De nødvendige elementer springer jo nærmest i øjnene. Vi har jo også skrevet dem alle sammen op under kravet om, at alle budgettets områder skal være underlagt den fælles beslutningsprocedure. Også systemet med egne indtægter skal være underlagt denne procedure. Desuden er der brug for en principiel ændring af strukturen af de egne indtægter. Det nuværende finansieringssystem udmærker sig ganske vist ved, at det fungerer, men det møder alligevel kritik, også ud over påstanden om, at det er udemokratisk.
Hverken momsindtægter eller bruttonationalproduktindtægter kan virkelig betegnes som EU's egne midler. Der er faktisk tale om overførsler fra medlemsstaterne. I diskussionen om nettobetalerpositionerne argumenterer medlemsstaterne jo på nøjagtig samme måde! Borgerne kan ikke umiddelbart se, hvilke skatter der betales til finansiering af EU-udgifterne. De såkaldt traditionelle egne indtægters andel bliver stadig mindre. Hele systemet er ved at mutere væk fra en ægte selvfinansiering til en art bloktilskud.
Den såkaldte britiske rabat kan heller ikke forsvares længere, og jeg, kære fru formand, kære kommissær, kære ordfører, jeg har kun én kasket på - jeg er PSE-ordfører for EU's egne indtægter, og også her siger jeg, den britiske rabat kan ikke længere begrundes, lige så lidt som den forskelligartede finansiering af den i de andre medlemsstater kan det! Den skal afskaffes!

Der er ikke nogen budgetstrukturel grund til den længere. Udgiftsstrukturen for det europæiske budget har ændret sig betragteligt i de sidste 15 år. Allerede eksisterende politikker, såsom landbrugspolitikken, er blevet reformeret, der er kommet nye politikområder til, såsom strukturpolitik og førtiltrædelsesstøtte. Begunstigelsen til Storbritannien er altså ikke længere tidssvarende, og den fører til en uretfærdig belastning af alle andre.
Den logiske konsekvens af alt dette er at indføre en skat, som erstatter de hidtidige egne indtægter. Udgangspunktet skal være, at der ikke må ske en stigning i beskatningen af de europæiske skatteydere. Men så kan de endelig se, hvordan de finansierer EU!
Lad altså ikke os som Parlament sakke bagud i forhold til Kommissionens krav, som den jo allerede har stillet! Lad os i fællesskab tage et stort skridt hen imod gennemsigtighed og demokrati!
(Bifald)

Guy-Quint (PSE).
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, de væsentligste aspekter i den betænkning, som formanden for Budgetudvalget, Terry Wynn, fremlægger, er allerede blevet nævnt. Alle kan derfor uddrage betydningen heraf. Reformen af budgetproceduren er ikke blot et teknisk spørgsmål, der er forbeholdt specialister. Det drejer sig derimod om et emne, der i høj grad er politisk, eftersom det er vores evne til at give den europæiske integration indhold og konkretisere vores solidaritet, der står på spil.
Jeg ønsker personligt ganske enkelt at minde alle parter i de nuværende forhandlinger om deres ansvar. Det betyder, at man skal gå ud over den lille resultatløse leg, som består i på kort sigt at forsvare de nationale privilegier og indflydelsesområder. Denne holdning fører altid til et forhandlingsresultat med laveste fællesnævner og med skrøbelige kompromiser og i sidste ende til utilfredshed hos alle. Det er på tide, at vi finder ud af, hvor den sande interesse for europæerne som helhed ligger. Vi skal ind i en god cirkel, hvor de indrømmelser, som den ene eller den anden kommer med, i sidste ende kommer alle til gode. Hvis denne tankegang bliver dominerende, tror jeg, at den mulighed, som konventet giver, kan udnyttes.
Lad os derfor have det nødvendige politiske mod til at kræve en reel reform, som i særdeleshed - og det skal gentages - sker ved en ophævelse af sondringen mellem de obligatoriske udgifter og de ikke-obligatoriske udgifter, indførelsen af en europæisk afgift samt indførelsen af fælles regler for alle medlemsstaterne. Konventet bør indføre en reel fælles beslutningsprocedure, hvor Europa-Parlamentet og Rådet på lige fod kan behandle alle aspekter i fællesskabsbudgettet og de øvrige finansielle instrumenter, der er til rådighed i de europæiske politikker. Kun med denne metode kan man på en afgørende måde skærpe det demokratiske aspekt i det europæiske budget og knytte borgerne tættere til vores institutioner, hvilket vi alle ønsker.
Formanden.
Fru Guy-Quint, jeg lykønsker Dem med, at det lykkedes for Dem at udtale Dem roligt og med stærk stemme i dette spektakel.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.
Heaton-Harris (PPE-DE).
Hr. formand, i går havde vi en kort forhandling her i Parlamentet om et meget alvorligt emne. Kommissionen blev bedt om at deltage i en debat om påstande vedrørende dets generaldirektorat for budget. Det viser sig desværre, at Den Liberale Gruppes leder, hr. Watson, gav forkerte oplysninger til Parlamentet og dermed forledte os ved at give udtryk for, at generaldirektøren for Kommissionens interne revisionstjeneste, hr. Muis, deltog i Budgetkontroludvalgets aftenmøde for at diskutere sagen, og at der derfor ikke var brug for nogen debat.
Hr. Muis deltog ikke i mødet i aftes. Og han fik kun lov til at deltage i et møde i næste uge efter pres fra PSE-Gruppen og PPE-DE-Gruppen på mødet i aftes. Vil hr. Watson venligst fortælle os, om han med vilje vildledte Parlamentet, eller om det blot er endnu et eksempel på de britiske liberale demokraters manglende evne til at drage en svigtende kommissær til ansvar?
Formanden.
Jeg vil påpege over for medlemmet, at ELDR-Gruppen har et fortræffeligt generalieblad i Parlamentet for så vidt angår oplysningspligt.
Watson (ELDR).
Hr. formand, det er en ære at blive angrebet af en af det konservative partis unge løver.

Jeg gav Parlamentet oplysninger, som jeg troede var rigtige. Faktisk sagde jeg til Parlamentet, at hr. Muis "så vidt jeg vidste" ville deltage i udvalgsmødet, men jeg er glad for, at formanden for udvalget senere under forhandlingen selv påpegede, at hun ikke var vidende om, at hr. Muis skulle deltage i mødet, så Parlamentet blev på ingen måde vildledt. Hvis jeg havde haft andre oplysninger, ville jeg have videregivet dem.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er afstemningen.
Anmodning om høring af Det Økonomiske og Sociale Udvalg om kvinders repræsentation i arbejdsmarkedets parters forskellige organer
(Parlamentet godkendte anmodningen om høring)

Anmodning om høring af Det Økonomiske og Sociale Udvalg om status over ØSU's erfaringer hvad angår evaluering af indvirkningen af EU's strukturelle reformer på det økonomiske og sociale område samt på beskæftigelsen
(Parlamentet godkendte anmodningen om høring)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0034/2003) fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 91/671/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning vedrørende obligatorisk anvendelse af sikkerhedsseler i køretøjer på under 3,5 tons (10927/1/2002 - C5-0532/2002 - 2000/0315(COD)) (Ordfører: Hedkvist Petersen)
(Formanden erklærede den fælles holdning for godkendt)
Betænkning (A5-0038/2003) af Pirker for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om narkotikaprækursorer (KOM(2002) 494 - C5-0415/2002 - 2002/0217(COD))
(Parlamentet vedtog teksten)
Betænkning (A5-0029/2003) af Dunn for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om ændring af beslutning nr. 276/1999/EF om vedtagelse af en flerårig EF-handlingsplan til fremme af en mere sikker anvendelse af internettet ved bekæmpelse af ulovligt og skadeligt indhold på globale net (KOM(2002) 152 - C5-0141/2002 - 2002/0071(COD))
(Parlamentet vedtog teksten)
Betænkning (A5-0030/2003) af Frassoni for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om justering af bestemmelserne vedrørende de udvalg, der bistår Kommissionen i forbindelse med udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der er fastsat i retsakter vedtaget af Europa-Parlamentet og Rådet efter proceduren i traktatens artikel 251 (KOM(2001) 789 - C5-0004/2002 - 2001/0314(COD)) 
Før afstemningen
Frassoni (Verts/ALE)
Hr. formand, med afstemningen om disse fire betænkninger i dag afslutter vi den langvarige ændringsproces for det komitologisystem, der har været gældende siden 1987. Denne proces blev indledt med Kommissionens forslag i 1998 og fortsatte med vedtagelsen af Rådets nye afgørelse i juni 1999. I dag tilendebringer vi endelig denne proces, idet vi med disse fire betænkninger vedtager alle de eksisterende udvalgs tilpasning til det system, der har eksisteret siden 1999. Det har været et teknisk og utvivlsomt også kedeligt stykke arbejde for dem, der har taget sig af detaljerne, og som jeg i dag gerne vil rette en varm tak til på Parlamentets vegne. Der er gået fire år med at tilpasse de hundredvis af udvalg til det nye system og med at forberede den afstemning, som vi nu skal foretage. Alene denne oplysning fortæller os, at der stadig skal gøres en meget stor indsats for at give EU et system til at gennemføre bestemmelserne med, som er enkelt og gennemskueligt, og som er med til at forbedre EU-bestemmelsernes endnu ikke tilfredsstillende implementering.
Parlamentet har gjort en ihærdig indsats for at opnå en væsentlig forbedring af komitologisystemet. Derfor vil jeg ved denne lejlighed gerne takke de tidligere års ordfører, Adelaide Aglietta, for hendes tålmodige og omhyggelige arbejde. Det lykkedes hende at få Parlamentet til at rette sin fulde opmærksomhed mod forhandlingerne om komitologispørgsmålet, hvilket bestemt ikke var nogen selvfølge i disse år. Jeg er overbevist om, at de komitologiforslag, som Kommissionen stillede i december, og forslagene i de artikler, der blev forelagt konventet for nylig, også er et resultat af dette arbejde. I 1999 var det ikke muligt at opnå det, som Parlamentet altid har ønsket, nemlig ligestilling med Rådet og muligheden for at ophæve en gennemførelsesbestemmelse, såfremt den blev anset for at være i strid med lovgiverens vilje, men i dag lader denne mulighed til at stå åben. Dengang forhindrede Kommissionens og Rådets formalisme og stejle holdning os i at nå dette resultat, og vi måtte nøjes med et beskedent advarselssystem. I dag - også takket være halvandet års tålmodigt og undertiden gådefuldt arbejde - lader Kommissionen til at have ændret sin holdning, og konventet er tilsyneladende villigt til at se bort fra regeringernes bureaukratiske forbehold.
Jeg håber virkelig, at man også snart vil glemme og se bort fra de betænkninger, som vi vedtager i dag, og at komitologisystemet og dets mysterier kun kommer til at optræde i historiebøgerne.

Formanden.
Fire års arbejde og én afstemning ved navneopråb!
(Parlamentet vedtog teksten)

Henstilling (A5-0033/2003) af Frassoni for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 1260/1999 om vedtagelse af generelle bestemmelser for strukturfondene (11104/2002 - C5-0440/2002 - 2001/0313(AVC))
(Parlamentet vedtog teksten)
Betænkning (A5-0031/2003) af Frassoni for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om forslag til Rådets forordning om justering af bestemmelserne vedrørende de udvalg, der bistår Kommissionen i forbindelse med udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der er fastsat i retsakter vedtaget af Rådet efter høringsproceduren (kvalificeret flertal) (KOM(2001) 789 - C5-0091/2002 - 2001/0315(CNS))
(Parlamentet vedtog teksten)
Betænkning (A5-0032/2003) af Frassoni for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om forslag til Rådets forordning om justering af bestemmelserne vedrørende de udvalg, der bistår Kommissionen i forbindelse med udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der er fastsat i retsakter vedtaget af Rådet efter høringsproceduren (enstemmighed) (KOM(2001) 789 - C5-0092/2002 - 2001/0316(CNS))
(Parlamentet vedtog teksten)
Betænkning (A5-0028/2003) af Xaver Mayer for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 1268/1999 om fællesskabsstøtte til førtiltrædelsesforanstaltninger inden for landbrug og udvikling af landdistrikter i ansøgerlandene i Central- og Østeuropa i førtiltrædelsesperioden (KOM(2002) 519 - C5-0497/2002 - 2002/0227(CNS))
(Parlamentet vedtog teksten)
Betænkning (A5-0035/2003) af Arburúa for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EØF, Euratom) nr. 354/83 om åbning for offentligheden af de historiske arkiver for Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Det Europæiske Atomenergifællesskab (KOM(2002) 462 - C5-0417/2002 - 2002/0203(CNS))
(Parlamentet vedtog teksten)
Betænkning (A5-0056/2003) af Simpson for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Den Europæiske Unions eksterne forbindelser på transportområdet (2002/2085(INI))
(Parlamentet vedtog teksten)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0050/2003) fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om markedsadgang for havnetjenester (11146/1/2002 - C5-0533/2002 - 2001/0047(COD)) (Ordfører: Jarzembowski) 
Før afstemningen om ændringsforslag 48
Piecyk (PSE).
Hr. formand, i udvalget har vi opnået stor enighed om, at egenekspeditionen skal reduceres til skibspersonalet.
Nu har vi imidlertid det problem, at disse begreber åbenbart er blevet håndteret meget forskelligt i de enkelte oversættelser, både i den tyske og i den engelske og franske. Efter min mening - jeg ved godt, at det er den tyske tekst, der skal lægges til grund - er den mest korrekte oversættelse den engelske, nemlig regular seafaring crew, så Parlamentet klart præciserer, at det ikke drejer sig om virksomhed i land, det drejer sig om, hvad skibets besætning selv kan klare med eget udstyr. Ikke mere.
Derfor vil jeg gerne have, at det også sprogligt bliver klart i oversættelserne. Seafaring crew og skibsbesætning ville desuden have en fordel i forhold til det udtryk, der er valgt i den tyske version. Ordet sømands- er på tysk nemlig stadig meget maskulint orienteret, mens skibsbesætning og seafaring crew faktisk ville være kønsneutrale udtryk, og det ville være en fordel i forhold til gender mainstreaming.
(Kraftigt bifald)

Formanden.
Inden jeg beder ordføreren om hjælp, har jeg hørt, at ændringsforslag 48, som De sagde, på flere sprog indebærer en sproglig ændring. Det er en vigtig sproglig afklaring, men det primære ændringsforslag i denne henseende er ændringsforslag 13. Hvis ordføreren er enig, vil jeg foreslå, at der først stemmes om ændringsforslag 13, og at vi derefter sætter de berørte dele af ændringsforslag 48 og deres sproglige dimensioner til afstemning.

Jarzembowski (PPE-DE)
Hr. formand, jeg synes også, det er rigtigt at stemme om ændringsforslag 13 først, men jeg mener, at hvis ændringsforslag 13 bliver vedtaget - og det håber jeg, det bliver - bliver alle andre overflødige. Jeg kan ikke se noget behov for at stemme om de andre.
Hvad det sproglige spørgsmål angår, bør vi ikke starte en stor diskussion nu, men håndtere det på følgende måde. Det er udvalgets vilje - og også Parlamentets, går jeg ud fra - at stryge ordene "personale, som normalt arbejder i land" fra Rådets version. Hvad den anden del end hedder - sømandspersonale - vil vi ikke ændre herved, det bør blive stående, som det er i Rådets udgave, så vi ikke bliver uenige med Rådet på grund af sproglige spørgsmål. Det, vi ønsker, er altså at slette ordene "personale, som normalt arbejder i land". Den sproglige formulering på engelsk, fransk osv. bør vi tilpasse til Rådets fælles holdning, fordi vi ikke bør afvige fra denne. Derfor tror jeg, vi er enige, hr. Piecyk, uden at vi behøver gå ind i store sprogvidenskabelige diskussioner.

Formanden.
Vi går nu over til afstemning om ændringsforslag 13.
Før afstemningen om ændringsforslag 16
Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne spørge, om ikke afstemningen om ændringsforslag 13 betyder, at ændringsforslag 56 og 57 falder bort. Lad mig forklare nærmere: Ændringsforslag 13 gik ud på at begrænse begrebet self handling til skibets besætning. Ændringsforslag 56 og 57 angår vilkårene for havneoperatørers tilladelse til self handling, hvis jeg forstår det ret. Det har jo efter min mening ingen pointe, hvis vi begrænser self handling til skibets besætning.

Formanden.
Jeg gør ordføreren opmærksom på, at vi vil bede om hans udtalelse, når vi kommer til ændringsforslag 56 og 57.
Før afstemningen om ændringsforslag 45
Watson (ELDR).
Hr. formand, min gruppe mener ikke, at dette ændringsforslag skal bortfalde, selv om ændringsforslag 24 bliver vedtaget.

Jarzembowski (PPE-DE)
Hr. formand, dette forslag er overflødigt, fordi vi med punkt 2 i ændringsforslag 24 har vedtaget en ordning for indsigelsesmuligheden. Her henvises der som afsluttende ordning til artikel 17, stk. 3, i direktivet. Derfor kan man ikke sætte alternative muligheder til afstemning nu. Efter min mening er dette ændringsforslag helt klart overflødigt.

Sterckx (ELDR).
Hr. formand, jeg er ikke enig med ordføreren. Jeg synes absolut, at ændringsforslaget kan være et supplement til Transportudvalgets ændringsforslag, som nu er vedtaget, og at det er en præcisering af, hvad der står i det første ændringsforslag.

Formanden.
Ordføreren er ubøjelig. Jeg har derfor besluttet at følge ordførerens opfattelse og forkaste ændringsforslag 61.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Betænkning (A5-0039/2003) af Mulder for Budgetudvalget om retningslinjerne for 2004-budgetproceduren (2003/2001(BUD)) Sektion III - Kommissionen
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Betænkning (A5-0041/2003) af Gill for Budgetudvalget om retningslinjerne for sektion II, IV, V, VI, VII, VIII (A) og VIII (B) og foreløbigt forslag til Europa-Parlamentets budgetoverslag (sektion I) med henblik på 2004-budgetproceduren 2003/2002(BUD)): Sektion I - Europa-Parlamentet; Sektion II - Rådet; Sektion IV - Domstolen; Sektion V - Revisionsretten; Sektion VI - Det Økonomiske og Sociale Udvalg; Sektion VII - Regionsudvalget; Sektion VIII (A) - Den Europæiske Ombudsmand; Sektion VIII (B) - Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse 
Før afstemningen om ændringsforslag 8
Dover (PPE-DE).
Hr. formand, da vi i PPE-DE-Gruppen stillede ændringsforslag 4, tilføjede vi, at lovgivningsproceduren forventes afsluttet senest ved udgangen af juni 2003.
Jeg foreslår, at ændringsforslag 8 fra PSE-Gruppen med flere opdeles, så første afsnit fra starten - "glæder sig over, at Kommissionen har fremsat ...", og ned til ordene "... (Bidrag til europæiske politiske partier)" bliver første del. Anden del skal så være resten af det pågældende ændringsforslag.
Vi vil stemme for første del og imod anden del. Opdelingen vil så blive fulgt af en tredje afstemning - der ikke behøver at være en afstemning ved navneopråb - om vores tilføjelse om, at lovgivningsproceduren forventes afsluttet senest ved udgangen af juni 2003.
Jeg beder Dem om tilladelse, hr. formand.

Gill (PSE)
Hr. formand, den foreslåede sletning giver ikke mening. Der er ingen grund til, at resten af afsnittet skal lyde som foreslået. Det er noget, som Udvalget om Konstitutionelle Anliggender skal afgøre. Henvisningen forekommer, fordi vi skal forsøge at beslutte, om finansieringen i henhold til Kommissionens forslag skal overføres til Parlamentets budget eller ej. Jeg mener ikke, at den bør overføres til Parlamentets budget - både af hensyn til åbenhed og kontrol, men også fordi det har omkostningsmæssige følger.
Det er vigtigt, at finansieringen bevares i Kommissionens budget. Derfor foreslår jeg, at vil stemmer for ændringsforslag 8 i dets nuværende udformning.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, dette er blot et indlæg til forretningsordenen. Det forekommer mig, at fru Gill anmodede om en opdelt afstemning. Der er nogle regler for den slags ting. Hvis det er muligt, ville det være godt, og det er i så fald en model, som vi gerne vil benytte fremover.

Formanden.
Tak for Deres advarsel, fru Frassoni.
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)

Betænkning (A5-0046/2003) af Wynn for Budgetudvalget om reform af budgetproceduren: mulige løsninger i forbindelse med en revision af traktaterne (2002/2271(INI))
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Formanden. Afstemningen er afsluttet.
Stemmeforklaringer
Foster (PPE-DE)
Det er nu 20 år siden, det blev obligatorisk for førere af biler samt forsædepassagerer i Storbritannien at anvende sikkerhedsseler. Denne lov har gennemsnitlig reddet syv liv pr. dag. Alligevel går der stadig liv tabt uden grund, fordi reglerne ikke gælder for buspassagerer.
Alt for ofte bremses Europa-Parlamentet af forordninger, der ikke gør meget for at hjælpe vores vælgere. Dette direktiv er vores chance for at gøre en reel forskel og begrænse det tragiske tab af liv på vejene.
Derfor glæder de britiske konservative sig over denne betænkning og lykønsker alle, der har været med til at indføre disse foranstaltninger, der skulle have været gennemført for længst.
Vi er imidlertid skuffede over, at forslagene ikke er mere vidtgående. Det er på tide, at der endelig tages hensyn til børns sikkerhed i skolebusser.
Det er uacceptabelt, at børn køres til skole i busser uden sikkerhedsseler, og at mange børn tvinges til at stå op, fordi der ikke er sæder nok.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg støtter selvfølgelig denne betænkning. For det første fordi jeg mener, at det er bydende nødvendigt at nedbringe antallet af dødsofre på de europæiske veje, der i dag er oppe på 45.000 om året, men jeg støtter den især, fordi jeg er overbevist om, at tvungen brug af sikkerhedssele bidrager positivt til at nedbringe disse tragiske tal. Det er virkelig bizart, at trafikulykker i det tredje årtusinde er den vigtigste dødsårsag for børn. Som portugiser er jeg ikke mindst bekymret over, at mit eget land sammen med Spanien og Grækenland bærer ansvaret for en betragtelig del af dødsofrene i Europa.
Som ordføreren bemærker, bør dette forslag betragtes som et led i en bredere handlingsplan. I denne sammenhæng mener jeg, at denne plan især bør knytte an til den europæiske transportpolitik f.eks. med henblik på hurtigst muligt at tilvejebringe mere sikre alternativer end vejtransport. Derudover mener jeg, at det er meget vigtigt at satse på andre egentlig forebyggende foranstaltninger, eftersom sikkerhedsseler - selv om de udgør en væsentlig foranstaltning - blot har til formål at mindske følgerne af en ulykke. Jeg tænker her særlig på forbedret skiltning, øget passiv beskyttelse, overvågning ...
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)
Coelho (PPE-DE)
Narkotika er et af de spørgsmål, der bekymrer europæerne mest. Narkotikabekæmpelse fordrer en indsats på europæisk plan, der omfatter omgående vedtagelse af lovgivning mod fremstilling af og handel med narkotika, samarbejde med producentlandene og fremme af forebyggelse og bekæmpelse af narkotikamisbrug.
Hr. Pirkers forslag imødekommer befolkningens stigende bekymring over handelen med syntetiske stoffer. Det er bekymrende, at Europa betegnes som "major source" til ulovligt fremstillede syntetiske stoffer, idet ifølge oplysninger fra de schweiziske justitsmyndigheder fra 1999 over 50 % af verdens produktion alene stammer fra Nederlandene.
Det haster med at få etableret en effektiv og streng kontrol med produktion af og handel med kemiske produkter, der har legal/legitim anvendelse, men som ofte misbruges til illegal fremstilling af narkotika og psykotrope stoffer. Det må dog ske på en måde, så det ikke bliver til hinder for den legale handel med disse produkter og især ikke for fremstillingen af lægemidler.
Jeg støtter dette forslag, der gør det nuværende direktiv til en forordning, så lovgivningen forenkles og bliver lettere at gennemføre - på et fælles grundlag og samtidig - hvilket også har betydning i forbindelse med udvidelsen. Hovedmålet er på en harmoniseret måde at kontrollere handelen med narkotikaprækursorer og forhindre misbrug i form af illegal fremstilling af narkotika gennem et snævert samarbejde mellem de kompetente myndigheder og de erhvervsdrivende (som umiddelbart skal underrette myndighederne om usædvanlige bestillinger eller transaktioner), der bør udvides til også at omfatte prækursorer, som hidtil ikke har været registreret.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg støtter først og fremmest denne betænkning, fordi jeg er meget bekymret over, at Europa betegnes som "major source" til ulovligt fremstillede syntetiske stoffer. Skulle dette i sig selv ikke være alvorligt nok, viser rapporter fra internationale organer som Det Internationale Narkotikakontrolråd (INCB), at produktionen af og handelen med syntetiske stoffer fortsat stiger.
Hvis narkotikamisbrug skal bekæmpes effektivt, må der derfor sættes ind med en effektiv kontrol med stoffernes prækursorer. En sådan kontrol støder imidlertid på nogle forhindringer og kan ikke blot bestå i et simpelt forbud mod anvendelse af disse stoffer. Brugen af kemiske prækursorer foregår ikke kun i ulovlige sammenhænge, hvilket betyder, at en effektiv kontrol eksempelvis vil indebære ulemper for producenterne af lægemidler. På dette punkt synes betænkningen at have fundet en fornuftig balance.
Jeg mener desuden, at det også er nødvendigt at træffe foranstaltninger over for de internethjemmesider, der befordrer handelen med disse stoffer og tilbyder oplysninger om, hvordan de fremstilles.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for fru Frassonis fire betænkninger trods visse betænkeligheder, som denne problematik giver anledning til. Komitologien bør ganske givet kendetegnes ved større gennemskuelighed, hvad angår udvalgenes virksomhed, hvilket især kan ske ved, at Europa-Parlamentet får oversendt dagsordener og protokoller for udvalgenes møder, tilstedeværelseslister, udkast forelagt udvalgene om gennemførelsesforanstaltninger, deres forventede køreplan og afstemningsresultatet.
Derudover bør alle udvalgenes dokumenter (undtagen fortrolige dokumenter, selvfølgelig) være tilgængelige for offentligheden.
Jeg er derfor enig med Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, når det giver udtryk for, at Europa-Parlamentet ikke har til hensigt at bemægtige sig gennemførelsesbeføjelser, der tilhører Kommissionen. Der er snarere tale om at indføre et system, hvorved Parlamentet på behørig vis kan udøve sin kontrol og i påkommende tilfælde protestere over en gennemførelsesforanstaltning, som det ikke er enig i, når en sådan foranstaltning tager udgangspunkt i proceduren med fælles beslutningstagning. Kun på den måde sikres den fulde respekt for lovgivningsproceduren og Parlamentets forrettigheder som medlovgiver.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Hr. formand, det er godt at se Dem igen, og jeg håber, jeg også engang kan besøge Dem personligt. Jeg synes, det er dejligt, at De nu er parlamentsformand, men jeg vil alligevel lige omtale dette direktiv. Min gruppe, i hvert fald medlemmerne af det nederlandske parti D 66, har stemt således, at dette direktiv giver mulighed for ærlig konkurrence i havnene og forhindrer social dumping. Det indebærer, at alle parter, også selvserviceydere, skal opfylde høje sociale standarder og erhvervskvalifikationer. Desuden skal især medlemsstaterne og havnemyndighederne opstille betingelser på sikkerhedsområdet og miljøbeskyttelsesområdet. Det gælder om, at Rådet og Parlamentet formulerer og indfører direktivet således, at der ikke kan være tale om social dumping, men heller ikke om en infleksibel beskyttelse af en af parterne, og jeg håber derfor, at der forhandles godt.

Howitt (PSE).
Hr. formand, havnene i Harwich, Felixstowe og Tilbury ligger i min valgkreds. Hundredvis af havnearbejdere bekymrer sig i dag om dette direktiv, der efter min mening aldrig har været nødvendigt, idet det har en misforstået fokus på konkurrence i havne i stedet for konkurrence mellem havne, hvilket burde have været det egentlige mål. Jeg er ikke desto mindre stolt over, at Europa-Parlamentet har vedtaget ændringsforslag, der sikrer, at der gøres en indsats imod illoyale statstilskud, at lodstjenester fritages af gode sikkerhedsmæssige årsager, og - måske allervigtigst - at nye udbydere skal beskytte arbejdstagernes rettigheder ordentligt og arbejde under EU-flag og ikke under bekvemmelighedsflag.
Men frem for alt mener jeg ikke, at der med en indfasningsperiode på 36 år med store investeringer er nogen af de havnearbejdere, der i øjeblikket arbejder i Harwich, Felixstowe eller Tilbury, der behøver at frygte for deres job. Jeg opfordrer alle, der er involveret i forligsproceduren, til at holde sig tæt til Parlamentets ændringsforslag for at sikre, at havnesikkerheden og havnearbejdernes job kommer i første række.

Alavanos (GUE/NGL)
Under påskud af at skabe en fælles ramme og bedre service i havnene betales den private sektor for at overtage en sektor, som stadig drives som en offentlig tjeneste.
Eksisterende havne får mulighed for at begynde at tilbyde flere tjenester i hvilken som helst sektor, som de skønner profitabel, i modsætning til den offentlige forvaltning og centrale serviceudbyder, som tager sig af nødvendige aktiviteter, også dem, som ikke kan betale sig.
Under det nye system vil betingelser og licenser komme under et beslutningstagningscenter, som vil være forskelligt fra den gamle udbyder af havnetjenester, fordi samme agentur ikke både kan være udbyder af tjenester og havneforvalter.
Selskaber, som tilbyder havnetjenester, skal leve op til kravene om gennemsigtighed i deres økonomiske transaktioner med de offentlige myndigheder. Det ser imidlertid ikke ud til, at der er en sådan forpligtelse for den private sektor.
Direktivet nævner specifikt personalet. I henhold til artikel 6, stk. 5, har tjenesteudbyderen ret til at ansætte personale efter eget valg, men der nævnes intet om kvalifikationer eller uddannelse.
Det, vi ønsker, er havnetjenester, som arbejder gennemsigtigt, som yder samme servicestandard til alle, ordnede ansættelsesforhold for arbejderne, miljøbeskyttelse og sikre havne.

Darras (PSE)
Formålet med direktivet, som gennem åben adgang til havnetjenester skal fastlægge fælles bestemmelser for havnene for at styrke deres rolle i forbindelse med transport og gøre dem stolte af deres plads i intermodaliteten, skal ikke opnås for enhver pris, det vil sige ved at give afkald på et højt søtrafiksikkerhedsniveau, effektiv miljøbeskyttelse og tilfredsstillende arbejdsvilkår for arbejdstagerne i denne sektor.
Men det foreslåede direktiv drager arbejdstagernes sociale rettigheder i tvivl, og spørgsmålet om selvservicering er et forbilledligt eksempel herpå. Det drejer sig reelt om at gøre det muligt at overdrage selvserviceringen til "fast landbaseret personale", der er ansat af skibsrederne, hvilket sandsynligvis vil føre til, at dette arbejde trækkes væk fra de professionelle havnearbejdere og andet teknisk faglært personale, så det kan udføres af en ufaglært og billigere arbejdskraft. Risiciene for social dumping er åbenlyse.
Jeg er derfor for en afvisning af direktivet, hvilket er en holdning, som helt sikkert ikke vil være fremherskende i Europa-Parlamentet. Derfor vil jeg bestræbe mig på at stemme for alle ændringsforslag, der sigter mod at forbedre teksten med henblik på øget beskyttelse af arbejderne.
Krivine og Vachetta (GUE/NGL)
Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen holder fast ved deres vilje til at liberalisere havnetjenesterne. De få fremskridt, såsom udelukkelsen af lodstjenester fra direktivet, kan ikke vende den igangværende proces, og vi frygter, at fristen for disse grupper bliver kort. For at få liberaliseringen, som er synonym med fjernelse af de offentlige tjenesteydelser, fordobling af den sociale nedgang for lønmodtagerne og alvorlige indgreb i bestemmelserne vedrørende sikkerhed og miljø, til at mislykkes, er det nødvendigt med en omfattende mobilisering fra arbejdstagernes og brugerne af havnetjenesternes side.
De havnearbejdere, der er truet af selvserviceringen, det vil sige af redernes og befragternes mulighed for at lade deres skibe laste og losse af deres eget personale, har vist vejen ved gentagne gange at have organiseret europæiske strejker og ved i tusindtal at have demonstreret foran de europæiske institutioner. Vi har været og er stadig solidariske med deres demonstration. Derfor har vi stemt for en afvisning af direktivet. I lighed med liberaliseringen af jernbanetransporten baner det vejen for menneskelige, sociale og miljømæssige katastrofer. Disse katastrofer vil ikke længere finde sted langs vores kyster som tilfældene med Erikas og Prestiges forlis, men i vores havne. Det er nødvendigt mod liberaliseringen at fremme en offentlig havnetjeneste, der er koordineret på europæisk plan, hvilket vil sikre et højere sikkerhedsniveau og et højere niveau for de sociale standarder.
Martinez (NI)
Efter at have åbnet søtransporten for en ultraliberal konkurrence med de konsekvenser, som vi kender, nemlig forurenede strande og franske fiskere, der bliver dræbt af en norsk kemikalietanker under srilankansk flag, vil Kommissionen nu overdrage havnetjenesterne fra lastning til lodsning til private tjenester, og dette skal ske med henvisning til konkurrence mellem havnene, konkurrenceevne og nedsættelse af omkostningerne i lighed med det, der skete inden for luftfarten og jernbanesektoren.
Åbningen af markedet, der tilsyneladende er begrænset til de store havne, hvor man ikke ved, om det betyder 3 millioner eller 45 millioner tons fragt, medfører bl.a. "selvservicering", hvilket vil sige, at personalet på et skib selv kan foretage losningen med - det kan man gætte - underbetalt personale fra Sydøstasien, som er det nye slaveområde for den globale kapitalisme til fordel for sociale dumping, og alt dette finder sted under bekvemmelighedsflag.
Drøftelserne drejer sig kun om spørgsmålet om, hvorvidt sikkerheden gør det muligt at ekskludere lodstjenesterne fra "privatiseringen" af havnene.
Hvad resten angår, bliver havnearbejderne fra Marseille, Sète og andre store havne overladt til ultraliberalismens pirater. Til ødelæggelsen af arbejdspladser inden for fiskeriet kan vi nu tilføje ødelæggelsen af arbejdspladser i havnene. Man forstår disse personers oprør og håbløshed, når de står over for et direktiv, der er udarbejdet af tro tilhængere af den økonomiske globalisering.
Meijer (GUE/NGL)
Havnene mellem Hamburg i Tyskland og Le Havre i Frankrig, med alle nederlandske og belgiske havne imellem disse, oplever større konkurrence end alle andre havne. Det skyldes, at de sammen for en stor del betjener det samme omfangsrige bagland med bl.a. det tyske Ruhr-område, hvorved laststrømme hele tiden kan flytte fra den ene havn til den anden. Derfor er omladningsudgifterne pr. mængde last i disse havne allerede nu meget lavere end i Amerika eller Østasien. Indflydelsen af et havnedirektiv, som vil fremme konkurrencen for at gøre arbejdet i havnene billigere, er mest vidtrækkende netop for disse havne. De kan ikke arbejde endnu billigere, og alligevel tvinges de til det. I sådanne havne er risikoen for social dumping og aftagende sikkerhed meget større, end hvor en havn faktisk har monopol på et mindre bagland. Den havn eller den havnestat, som stiller de højeste krav til sikkerhed, miljø, arbejdskvalitet og arbejdsvilkår, taber til konkurrenterne, og den dårligste havn vinder. Desuden vil direktivet tvinge EU-medlemsstaterne til at handle i strid med de forpligtelser, de har indgået inden for rammerne af ILO-konventionen. At foretrække selvservicering under andenbehandlingen og erklære, at afstemninger om ILO-forpligtelser ikke er passende, fører til konflikter under tredjebehandlingen og derefter til retssager og strejker.

Pasqua (UEN)
Direktivet er langtfra perfekt - staterne bør kunne kræve, at de gældende regler for det landbaserede personale gøres gældende for det søfarende mandskab, der udfører de handlinger (selvservicering), der nævnes i direktivets bilag - men det er dog alligevel velkomment.
En række faglige sammenslutningers tilbageholdenhed er reelt kun udtryk for en simpel og enkel afvisning af, at havnetjenesterne åbnes for konkurrence. Denne autokratiske tankegang er ikke kun et udtryk for en afvisning af princippet om markedsøkonomi. De højtidelige erklæringer om fastholdelse af de offentlige tjenesteydelsers forpligtelser, sikringen af arbejdspladserne eller beskyttelse af sikkerheden og miljøet i havnene, som er helt berettigede målsætninger, som ingen kan anfægte, skjuler den meget mindre ædle vilje til at forsvare monopolerne særligt de fagforeningsmæssige, som nogle mener er urørlige.
Gennemførelsen af et stort projekt som "Havn 2000" i Le Havre, som er den største franske havn for containertrafik, viser med al tydelighed, at havnene og virksomhederne i sektoren ikke frygter indførelsen af en øget konkurrence inden for havnetjenesterne. Havnene vil derimod ved at opbygge den infrastruktur, der er nødvendig for at forberede sig på fremtiden, være i stand til at tage udfordringen om åbningen af markedet op og vinde den.
Piscarreta (PPE-DE)
Efter skibet Prestiges forlis har der været større fokus på sikkerhed til søs. Det er bestræbelser, som jeg er enig i, fordi mit land har en lang kystlinje og er meget afhængigt af havets ressourcer. Ikke kun af disse årsager, men også fordi problemerne berører andre lande i EU, fortjener Jarzembowski-betænkningen om havnetjenester hele vores opmærksomhed.
Hvad angår bestemmelserne for lodstjeneste, finder jeg det fornuftigt, at de ikke omfattes af denne beslutning. Den enkelte medlemsstat bør af hensyn til almenvellet kunne bevare gældende ordninger begrundet i særlige lokale forhold.
Denne betænkning udmærker sig ved at søge en balance mellem liberalisering af havnetjenesterne og stadig hensyntagen til bestemmelser om arbejderbeskyttelse, sikkerhed til søs og miljøbeskyttelse i sårbare områder. Denne balance blev også tilstræbt ved liberaliseringen af luft- og jernbanetransporten.
Hvad angår social- og arbejdsmarkedslovgivningen, bør havnearbejdernes rettigheder i EU sikres. Jeg støtter derfor ordførerens ønske om øget beskyttelse af disse arbejdstagere og uddannelsesforanstaltninger for det søfarende mandskab, da der fortsat bør anvendes kvalificeret personale i havnene.

Queiró (UEN)
Vi er i det store og hele enige i Kommissionens forslag til direktiv om havne og skibsfartsinfrastruktur, som skal skabe eller genskabe gennemsigtige konkurrencevilkår for alle Unionens havne i forbindelse med åbning af markedet for forskellige havnetjenester.
De tjenester, som direktivet omfatter, nemlig bugsering, fortøjning og godshåndtering, herunder lastning og losning, fordrer ikke særlige bemærkninger. Det gør til gengæld spørgsmålet om, hvorvidt lodstjeneste skal indgå i de aktiviteter, som dette direktiv omfatter. Eftersom jeg mener, at lodstjeneste er en aktivitet, der forudsætter stor erfaring, og som er af stor betydning for trafiksikkerheden i havnene, er jeg enig med Parlamentets stemmeflertal, som jeg har tilsluttet mig ved at stemme for denne betænkning.

Ribeiro e Castro (UEN)
Med den måde, som jeg har stemt på, ønsker jeg især at fremhæve tre punkter, som jeg finder særlig væsentlige. For det første må "selvservice" (såkaldt "selfhandling") ikke udnyttes til snedigt at åbne en bagdør for al mulig opportunisme og markedsforvridning, men må på passende vis indskrænkes til kun at gælde selve skibsbesætningens aktivitet i samvirke med en kompetent havneoperatør. For det andet skal lodstjeneste holdes ude af direktivet og forbeholdes de nationale lovgivninger. For det tredje er det meget vigtigt, at der bliver formuleret klare regler for statsstøtte på dette område, således som det blev påpeget under debatterne om grønbogen, hvor direktivteksten desværre endnu fremtræder temmelig indholdsløs. Endelig finder jeg det også uomgængeligt, at der på de punkter, hvor direktivet vil medføre betydelige økonomiske ændringer for havneoperatørerne, sørges for overgangsordninger, der kan varetage de operatørers legitime interesser, der måtte have påtaget sig varige forpligtelser som følge af national lovgivning, og hvis økonomiske balance kunne sættes over styr.

Sacrédeus (PPE-DE)
I det store og hele mener vi, at forslaget er velafbalanceret og godt dog med undtagelse af sondringen vedrørende selvservicering, som ikke er tilstrækkelig begrundet.
Alt, hvad der nu sker, er, at selvserviceringen begrænses til kun at gælde for personale om bord på et fartøj og ikke for fast landbaseret personale, f.eks. ansatte i en fabrik, der ligger tæt på havnen, og dette indebærer, at lovgivningen ikke tager hensyn til, hvordan virksomheden fungerer. Konkurrencemulighederne på dette område begrænses dermed. Derfor har vi valgt at stemme imod udvalget på disse punkter.
Hvad angår lodstjenesterne, er vi enige i forslaget om, at disse er af en sådan karakter, at de ikke bør omfattes af direktivet.
Van Dam (EDD)
Grunden til strejkerne i havnene er især passagen om selvservicering i havnepakken. Dette gælder også for lodsernes stilling, tilladelsesperiodernes længde, arbejdstagernes sociale vilkår, gennemsigtigheden af statsstøtte og havnes frihed til at udvikle sig.
Den fælles holdning er ganske vist ikke perfekt, men giver dog et passende svar på f.eks. bestemmelserne om tilladelsesperiodernes længde og havnes frihed til at udvikle sig. Også hvad angår lodstjenesterne tages der et skridt fremad. Diskussionspunkterne er fortsat retningslinjerne om statsstøtte og havnearbejdernes arbejdsvilkår, med særlig vægt på bestemmelserne om selvservicering.
Hvad førstnævnte angår, gør Parlamentets ændringsforslag på dette punkt det klart, hvad der forventes af Kommissionen og hvornår.
Det andet punkt er noget mere kompliceret. Hvis selvservicering kan finde sted inden for for brede margener, er der risiko for, at dette udarter til knivskarp konkurrence med mange uheldige følger. Desværre giver proceduren os ingen mulighed for at undgå dette på EU-plan. Nu skal nationale myndigheder gøre alt for at fjerne indbyrdes konkurrenceforstyrrelser på dette område. Ellers kunne skræmmebillederne af ukyndige arbejdere i havnene blive til virkelighed. Det er der ingen, der har gavn af.
På trods af alle (nødvendige) mangler accepterer jeg Parlamentets holdning. For i hvert fald ikke at give Rådet frie hænder og for at opmuntre medlemsstaterne til at handle.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Miranda (GUE/NGL)
Ordføreren henviser til, at niveauet for betalingerne er meget lavt, og accepterer tendensen til at mindske budgettets andel af BNP. I en sådan situation, hvor prioriteringerne systematisk øges, og hvor der har været ført en besparelsespolitik, som er uløseligt forbundet med stabilitetspagten, og som betyder systematiske nedskæringer, fastfrysninger, tilbagekaldelser, omposteringer og reallokeringer af budgetudgifterne, er det uundgåeligt, at gennemførelsen af EU's traditionelle prioriteringer rammes, især på det sociale område og inden for samhørighed og samarbejde, og at selve budgetprocedurens troværdighed undermineres.
Hertil kommer nu problemer med at definere prioriteringerne, f.eks. "Lissabon-strategien" og asyl- og indvandringsområdet.
Ordføreren medgiver ligeledes, at budgetpolitikken må ændres, når han ikke blot accepterer den nuværende ramme for de finansielle overslag, men også de eksisterende begrænsninger for de interne og eksterne politikker, hvor han endog kommer til at modsige sig selv som f.eks. om Afghanistan, idet han på den ene side hævder, at støtten ikke skæres ned til andre regioner, men på den anden straks efter siger, at man "vil undersøge muligheden for omfordeling og fleksibilitet inden for budgettet".
Og Palæstina er stadig ingen prioritering ...

Muscardini (UEN)
Man kan kun være enig i de overslag, der fremlægges, eftersom man ikke kan bestride eller afvise prioriteringen af de 10 nye landes tiltrædelse og af stabilitet og varig vækst.
Alligevel er udsigterne for den nærmeste fremtid ikke så optimistiske, som det lader til i Kommissionens dokument. Med alt det, der er sket i de sidste par uger, når det gælder forbindelserne mellem en medlemsstats præsident og kandidatlandene og de seneste udtalelser fra konventets formand om, at konventet risikerer ikke at blive færdigt med sit arbejde til tiden, er der en forhåbentlig ubegrundet frygt, som svæver over vores optimistiske holdning, nemlig om det vil lykkes os at overholde de planlagte udvidelsesdatoer. Hvis det ikke lykkes, vil mange af punkterne i strategien blot være fromme ønsker.
Også målsætningen om stabilitet er en målsætning, der bør forfølges. Men vi ved, hvor vanskeligt det er at skabe alle de betingelser, der kan sikre stabiliteten, og vi skal ligeledes arbejde for at skabe varig vækst. Hvordan kan vi se optimistisk på denne prioritering med de næsten fem millioner arbejdsløse i Tyskland og de dårlige arbejdsløshedstal, som man også har i mange andre lande?
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Queiró (UEN)
Det Europæiske Råd i København godkendte resultaterne af tiltrædelsesprocessen for 10 kandidatlande, og at forhandlingerne blev afsluttet på grundlag af en finansieringspakke på 41 milliarder euro, der skal muliggøre tilpasning af de finansielle overslag og danne grundlag for budgettet for 2004, som også er øget med Nice-traktatens ikrafttræden pr. 1. februar 2003.
Vi har stemt for, fordi teksten om de interne politikker påpeger, at gennemførelse af det indre marked, realiseringen af Lissabon-strategien og strategien for bæredygtig udvikling fortsat er EU's tre hovedmålsætninger og vil få særlig stor betydning i 2004, når de nye medlemsstater begynder at deltage.
Det er ligeledes positivt, at der er lagt vægt på foranstaltninger, som støtter de små og mellemstore virksomheders evne til at skabe beskæftigelse og økonomisk vækst, og også på, at en global indsats for at bekæmpe terrorisme er uomgængeligt nødvendig.
Der er sammenfattende tale om en betænkning, der på en korrekt måde giver udtryk for, hvordan EU's politiske retningslinjer sætter sig igennem i budgettet for 2004.

Bernié, Butel, Esclopé, Mathieu, Raymond og Saint-Josse (EDD)
Vi holder fast i vores principielle afvisning af indførelsen af finansiering af de europæiske politiske partier ved hjælp af fællesskabsbevillinger.
Hvis dette forslag ligeledes blev indført for de store grupper, foretrækker vi dog, at disse bevillinger fortsat findes på Kommissionens budget, som derved forbliver ansvarlig for udbetalingen af disse og således fuldt ud påtager sig ansvaret for forslaget, snarere end at belaste Europa-Parlamentets budget hermed og opretholde forvirringen mellem de parlamentariske grupper og de politiske partier. 
Vi har derfor støttet ændringsforslag 8, men udelukkende vedrørende dette budgettekniske princip og det ansvar, som det indeholder, men vi er fortsat imod forslaget som helhed.
Queiró (UEN)
Budgettet for 2004 bliver det første i et EU med måske 25 medlemmer, og det er på sin plads at fremhæve den historiske betydning, som ligger i den kommende udvidelse, der vil gøre en ende på Europas kunstige deling. Indtil da skal der endnu træffes et stort antal foranstaltninger i 2003 og 2004, så de europæiske institutioner kan få de nødvendige midler til at afslutte forberedelserne.
Jeg har været særlig lydhør over for tekstens opfordring til Parlamentet om at anlægge en ambitiøs strategi med hensyn til at rationalisere sine aktiviteter og dermed også sine udgifter, men samtidig med at det stadig fastholder flersprogetheden og troskaben mod sine principper, da de er en integreret del af institutionens demokratiske legitimitet.
Hertil skal føjes, at forbedret teknisk assistance til Parlamentets medlemmer er et af betænkningens centrale forslag, og det er da også vigtigt, at medlemmerne får bedre faciliteter, så de kan udføre deres lovgivnings- og budgetmæssige forpligtelser, og at forholdene for arbejdets afvikling forbedres ved mest muligt at nedbringe ulemperne ved tre forskellige arbejdssteder.
Selv om jeg ikke er enig i andre punkter, som f.eks. Kommissionens forvaltning af midlerne til europæiske politiske partier, der bør overføres til Parlamentet af indlysende demokratiske grunde, er betænkningen i almindelighed positiv, ligesom den var i ...
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)
Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson og Sandberg-Fries (PSE)
Vi har i dag valgt at stemme for betænkningen om en reform af budgetproceduren. Betænkningen indeholder en række vigtige foranstaltninger på budgetområdet. Det foreslås bl.a., at sondringen mellem de obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter forsvinder. Vi mener, at der ikke er nogen god grund til en sådan opdeling. Naturligvis skal Europa-Parlamentet have indflydelse endda også på landbrugsudgifterne.
Vi støtter forslaget om at gøre det lettere at flytte penge mellem de forskellige udgiftskategorier i EU's budget. Dette er vigtigt med henblik på at skabe et system, hvor pengene kan udnyttes mere effektivt i EU.
I betænkningen fremhæves også, at reglerne om EU's egne midler skal gennemgås. Vi vil især gøre opmærksom på, at vi støtter et system, som er mere klart end det nuværende system, og som bedre viser, hvor mange penge der går til EU. Vi er derimod helt imod et system, som vil medføre, at Europa-Parlamentet får indflydelse på, hvor mange penge EU skal tildeles. Det er vigtigt, at det er medlemsstaterne, der træffer beslutninger om de beløb, som gives til EU, og at Europa-Parlamentet har fuld indflydelse på de penge, der tildeles.
Formanden.
Stemmeforklaringerne er afsluttet.
Rent undtagelsesvis er hr. Fatuzzo ikke til stede i dag for at afgive stemmeforklaring på vegne af de italienske pensionister.
(Mødet udsat kl. 13.00 og genoptaget kl. 15.00)
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0062/2003) af Thomas Mann for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om nye forslag til en beskæftigelsesstrategi og socialpolitik i Den Europæiske Union (2002/2236(INI)).
Mann, Thomas (PPE-DE)
Fru formand, mine damer og herrer, for tre år siden vedtog Det Europæiske Råd i Lissabon en særdeles ambitiøs strategi. Inden 2010 skulle EU blive det mest konkurrencedygtige og dynamiske økonomiske område i verden, og det skulle ske på basis af kvalificeret viden. Der skulle opnås varig vækst, fuld beskæftigelse, flere og bedre arbejdspladser og et større socialt sammenhold. Var ambitionerne og euforien for store? Kunne man ikke allerede dengang have forudset kriserne i dag? Ifølge Eurostat har vi i dag næsten 14 millioner arbejdsløse. Årsagen er især uløste strukturproblemer i medlemsstaterne, f.eks. oppustede bureaukratier, ikke afskaffede subsidier, som forvrider konkurrencen, ekstremt stor arbejdsløshed blandt kvinder, unge, ældre og handicappede. Alene i Tyskland er der officielt 4,7 millioner arbejdsløse. Det er det højeste tal i fem år. Også bølgen af konkurser blandt virksomheder og størrelsen af de afgifter og skatter, som hverken borgere eller virksomheder forskånes for, er ved at nå rekordhøjder i Tyskland.
Den europæiske beskæftigelsesstrategi har uden tvivl opnået succeser ved at koordinere den nationale, regionale og lokale beskæftigelsespolitik. Subsidiaritetsprincippet er blevet overholdt. Men fordi den europæiske beskæftigelsesstrategi er blevet stadig mere omfangsrig, fra gennemsnitsmål til de fire søjler, er dens virkning blevet mindre og mindre. Jeg er enig med Rådet og Kommissionen i deres opfattelse af, at de nye principper skal strammes op for at opnå større effektivitet. Især har vi brug for dokumentation for gennemførelsen og for forandringerne på arbejdsmarkederne. Trods det mellemlange perspektiv - Kommissionen har foreslået tre år - mener jeg, at de årlige kontroller under alle omstændigheder skal fastholdes. På den måde opstår der et sundt pres i medlemsstaterne, hvoraf nogle har problemer med at gennemføre deres nationale handlingsplaner. Vi har brug for frivillige selvreguleringer, i øvrigt af samme kvalitet som i stabilitets- og vækstpagten. Disse elementer må ikke ændres, heller ikke når det som nu især drejer sig om at stimulere vækst og investeringer. En streng overholdelse er grundlaget for stabilitet og for markedernes og borgernes tillid og dermed en væsentlig forudsætning for økonomisk dynamik og beskæftigelse. Det ene kan ikke skilles fra det andet. Det nye ved den europæiske beskæftigelsesstrategi er overholdelsen af tre prioriteter. For det første relatering til beskæftigelseskvoterne fra Lissabon - 70 % for mænd, 60 % for kvinder inden 2010, for det andet forbedring af arbejdskvaliteten, som har direkte effekt på en højere produktivitet, og for det tredje åbning af arbejdsmarkedet for udstødte og socialt svage mennesker.
De økonomiske rammebetingelser for job skal være i orden. Skattelovgivningen er i mange medlemsstater virksomheds- og beskæftigelsesfjendsk. Skatterne må ikke hæves yderligere, de skal tværtimod sænkes. Den samlede beskatning af forbrugere og virksomheder skal nedbringes, og administrationen skal reduceres. Det skal atter kunne betale sig økonomisk at skabe nye arbejdspladser. Den reducerede moms på tjenesteydelser inden udgangen af i år var et rigtigt skridt. Jeg foreslår flere skatte- og afgiftsreducerede minijob, naturligvis ikke som alternativ til f.eks. fuldtidsjob, som jeg er blevet skudt i skoene, men helt uafhængigt. Det drejer sig altid om balancen mellem mere fleksibilitet på den ene side og varig sikkerhed på den anden side.
Især skal de små og mellemstore virksomheder have et gunstigt miljø. De er motoren for beskæftigelsen, idet de sikrer 70 % af alle job og 80 % af alle uddannelsespladser. Jeg har ikke været tilfreds med generelle udtalelser om at ville støtte SMV'erne, jeg er meget konkret. Det går lige fra tilvejebringelse af risikokapital til en lav rente til en bedre egenkapitalfinansiering, fra skattebegunstigelse for virksomhedsopstart til hurtigere godkendelsesprocedurer, fra iværksætternetværk til koncepter til befrielse fra bureaukratiet. Disse forslag er blevet diskuteret intenst i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender på grund af de forskellige nationale erfaringer, men vi er i fællesskab nået frem til kvalificerede kompromiser. Jeg vil her gerne takke alle skyggeordførerne fra grupperne for deres konstruktive forslag. Vi har lært meget af hinanden og med hinanden.
Man kan ligeledes forvente beskæftigelsesimpulser fra en mere fleksibel organisering af arbejdet. Vikararbejde, deltidsjob. Det er til gavn for kvinder, som kan forene arbejde og familie. Vi opfordrer medlemsstaterne til at sørge for flere børnepasningsmuligheder og for skattemæssig begunstigelse af pasningspersonalet. En større fleksibilitet vil også være til gavn for langtidsarbejdsløse, nybegyndere på arbejdsmarkedet og lavtkvalificerede, som kan lære nye beskæftigelsesforhold af kende. Der er for lidt fokus på den demografiske forandring og manglen på specialister. Den måde, hvorpå man behandler mennesker, som har nået 50-årsalderen, er ikke acceptabel. Udstødte, fritstillede - mange ønsker at arbejde og kan arbejde. De ønsker at lære mere. De vil videreuddanne sig, og de er robuste. Erfaring kan ikke være en ulempe, erfaring er en gevinst.
Lige en sidste bemærkning. Hvis denne nye europæiske beskæftigelsesstrategi koncentrerer sig om de tre nævnte prioriteter, vil der ikke længere være langt til effektive forandringer på vores arbejdsmarkeder. Således kommer vi et stort skridt nærmere på målene fra Lissabon.

Diamantopoulou
Fru formand, mine damer og herrer, for fem måneder siden præsenterede jeg resultaterne af evalueringen af den europæiske beskæftigelsesstrategi for Parlamentet, og Parlamentet vedtog en beslutning, hvor man godkendte de centrale resultater af denne evaluering og de grundlæggende retningslinjer.
Fremlæggelsen af resultaterne blev fulgt op af en omfattende debat mellem alle de europæiske institutioner. Der blev også afholdt brede høringer med arbejdsmarkedets parter, så Kommissionen kunne præsentere resultaterne af debatten sammen med specifikke forslag til fremtidige prioriteter og forbedret styring af beskæftigelsesstrategien. Som et resultat af dette fremlagde Kommissionen i januar et dokument, som indeholdt en ny tilgang til beskæftigelsesstrategien.
Grundlæggende fokuserer den nye tilgang især på at implementere målene fra Lissabon. Som Thomas Mann sagde, er situationen ændret, den økonomiske situation er ikke gunstig, og det har stor indflydelse på beskæftigelsen, idet visse befolkningsgrupper rammes hårdere end andre. Men på trods af den positive evaluering af resultaterne af beskæftigelsesstrategien med reformer i alle medlemsstater og skabelsen af 10 millioner nye job mellem 1997-2001, på trods af den positive tilgang kan der ikke være tvivl om, at vi bliver nødt til at aktivere flere politikker og sætte fart i reformerne.
For bedre at kunne fokusere på Lissabon har vi opstillet tre grundlæggende mål. Fuld beskæftigelse, arbejdsforhold og produktivitet og et sammenhængende arbejdsmarked. Jeg vil gerne fremhæve, at kønsdimensionen er blevet et mainstreamingkoncept i alle tre mål og i vores prioriteter, og at der henvises særskilt til de særlige forhold, som kvinder møder på arbejdsmarkedet.
Med enighed om de tre grundlæggende mål kommer vi så til substansen i retningslinjerne. Både Parlamentet og Rådet har ønsket færre, simplere retningslinjer, som fokuserer mere klart på resultaterne. Vores mål er derfor at reducere antallet af retningslinjer, om muligt til det halve, og at formulere dem omkring meget specifikke prioriteter. Vi har udvalgt 11 prioriteter. De nye prioriteter - og dem som har mødt størst modstand, idet nogle lande har accepteret dem og andre ikke - er sort arbejde og immigration. Vi har altså tre grundlæggende mål og 11 grundlæggende prioriteter, som retningslinjerne for beskæftigelse er struktureret omkring.
Vi tror, set i lyset af de seneste års erfaringer, at den kvantitative tilgang spiller en meget vigtig rolle. Med andre ord skal retningslinjerne indeholde kvantitative mål, hvis politikken skal gøres målelig, og regeringerne skal bedømmes på basis af specifikke mål. Vores forslag inkluderer derfor specifikke sektorer, som kan bruges som grundlag for diskussionen, og hvor medlemsstaterne kan tilslutte sig europæiske eller specifikt nationale mål.
En anden vigtig ting er partnerskab. Der er selvfølgelig forskelle i den måde, som proceduren for beskæftigelsesstrategien forvaltes på i de enkelte lande. Hvert land vælger sin tilgang, afhængigt af landets kultur og den måde, arbejdsmarkedet og de lokale myndigheder er organiseret på. Evalueringen identificerer imidlertid visse punkter, som er fælles for alle lande. Arbejdsmarkedets parter skal have en større rolle, der skal informeres om proceduren for at øge bevidstheden blandt så mange borgere og agenturer som muligt, og i Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter skal den territoriale dimension af strategien udvikles i form af regionale og lokale beskæftigelsesplaner, det civile samfund skal aktiveres, og endelig skal parlamentariske organer involveres stærkere i proceduren.
Det sidste punkt bringer mig ind på tidsplanen. Jeg vil gerne indlede med at sige, at jeg fuldt ud forstår Parlamentets bekymringer i år, hvad godkendelsen af retningslinjerne angår, for i år er det første gang, vi skal implementere den øgede koordination af den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken.
For at implementere denne koordination, som er blevet efterspurgt ved talrige lejligheder, også af Parlamentet, har vi brug for fire forskellige trin. Det første trin er at beslutte de generelle retningslinjer for beskæftigelsesstrategien og de brede retningslinjer for den økonomiske politik på forårstopmødet. Det næste er at udsende retningslinjerne så hurtigt som muligt, som en pakke. Det betyder, at når først vi har retningslinjerne fra forårstopmødet, vil Kommissionen fremlægge en pakke af retningslinjer for både den økonomiske politik og beskæftigelsen. Det tredje er at godkende retningslinjerne, det skal gøres så hurtigt som muligt, om muligt på rådsmødet i juni. Det fjerde trin, når disse retningslinjer er blevet godkendt, er at udarbejde nationale handlingsplaner og den fælles rapport om beskæftigelsen til efteråret.
Derfor er det klart, at vi alle er underlagt et ganske stort pres i år, hvis vi skal overholde denne tidsplan, men lad mig minde om, at vi ikke skal starte debatten fra grunden i april. Debatten om reformen af beskæftigelsesstrategien begyndte tilbage i juli sidste år. Der blev afholdt en meget specifik debat i Parlamentet, som i januar blev fulgt op af den seneste meddelelse, og jeg tror, at hvis Parlamentet og Kommissionen arbejder tæt sammen, skulle vi kunne klare problemerne med tidsplanen og koordinere den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken i år. Det er meget vigtigt, hvis vi skal undgå overlapninger og sikre, at den ene procedure ikke får overvægt på bekostning af den anden.

Pronk (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke ordføreren mange gange for hans betænkning, som efter min mening også er en modig betænkning. For første gang fremlægges der igen nogle nye idéer, der ikke altid har været nævnt i de forløbne år, og som også passer lidt til den nye realitet, vi nu konfronteres med inden for rammerne af en trods alt mindre gunstig økonomisk situation end den, vi har haft i den forløbne tid. Derfor synes jeg, det er en modig betænkning, og på nogle punkter er den heller ikke så politisk korrekt. Jeg tror også, at det er godt, for hvis man vil have en virkelig debat om beskæftigelse, må den ikke kun være politisk korrekt. Det gælder for andre aspekter, men jeg mener, at det også gælder her.
Som sagt konfronteres vi med en form for økonomisk nedgang. Det er altid ugunstigt for beskæftigelsen, og derfor stiger arbejdsløsheden for det meste. Det er generelt også ungdomsarbejdsløsheden, som i det tilfælde stiger endnu mere end den almindelige arbejdsløshed. Det skyldes, at unge har vanskeligere ved at finde et job end tidligere. I det øjeblik situationen pludselig forbedres, er det de unge, som først finder et job. I det øjeblik det imidlertid går mindre godt, får de ingen job. For at undgå det, og netop fordi vi kan forudse det, bør vi især koncentrere os om dette. Det betyder ikke, at vi helt skal glemme de andre grupper, som vi nævnte, nemlig kvinder og ældre. Tværtimod, De mener, at vi også bør fortsætte på det område, men jeg mener, at unge - i modsætning til de forløbne år - har brug for ekstra opmærksomhed.
Så er der spørgsmålet om sammenligningerne. I øjeblikket ligger arbejdsløsheden i EU omkring 2,5 % højere end i USA og i Japan. Men forskellene er imidlertid mindre, end det ser ud til ved første øjekast. Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Irland, Danmark, Storbritannien og Sverige klarer sig bedre end USA. De andre lande klarer sig altså noget dårligere. Hvis man imidlertid ser på de indbyrdes forskelle, er det temmelig foruroligende. Netop derfor er denne politik og dens idéer meget vigtige. Man må virkelig indse, at der er noget, der er forkert, hvis et land har en meget høj arbejdsløshed, og hvis denne arbejdsløshed ikke falder. I nogle lande, som historisk set har en høj arbejdsløshed, falder arbejdsløsheden. På den anden side stiger arbejdsløsheden i andre lande, som historisk set har en lav arbejdsløshed. Dette er især tilfældet, hvis det går godt i den ene del af et sådant land og mindre godt i en anden del af landet. I Tyskland, som naturligvis i øjeblikket er vores største smertensbarn, er der f.eks. delstater, som simpelthen befinder sig på europæisk niveau. Hvordan kan det lade sig gøre? Det er et meget interessant spørgsmål. Det gælder ikke kun om at se på landene, men også på regionerne. På den måde kombinerer vi det.

Van Lancker (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, ærlig talt giver det mig en ubehagelig fornemmelse at drøfte en ny beskæftigelsesstrategi midt i en international krisesituation og måske lige før en krig i Irak, men måske er det alligevel vigtigt at gøre det. Også i vanskelige tider skal Lissabon-processen holdes på rette spor.
På min gruppes vegne kan jeg sige Dem, at Kommissionens nye måde at gribe beskæftigelsesstrategien an på er faldet i meget god jord hos os. Mere stabilitet i beskæftigelsesstrategien er faktisk nødvendig. Det betyder ikke, at vi skal dæmpe vores ambitioner, men at vi i fremtiden måske skal arbejde mere i dybden og gøre beskæftigelsesretningslinjerne mere resultatorienterede.
Vi er også enige med Kommissionen i, at der skal være større sammenhæng mellem koordineringsprocesserne. Det er i stadig højere grad sådan, at de brede økonomiske retningslinjer i praksis spiller rollen som koordinerende instrument. Det betyder imidlertid også for os, at der i de økonomiske retningslinjer skal tages mere hensyn til ambitionerne på beskæftigelsesområdet, bekæmpelsen af fattigdommen og pensionernes og sundhedsvæsenets fremtid. Desuden betyder det for os, at de økonomiske retningslinjer egentlig bør blive økonomiske og sociale retningslinjer, som ikke blot økonomi- og finansministrene giver deres mening om, men også ministrene for beskæftigelse og sociale anliggender, undervisningsministrene og eventuelt forskningsministrene. Det betyder for os, fru kommissær, kære kolleger, at processerne ganske vist skal forløbe autonomt, men at der skal skabes meget større sammenhæng mellem de forskellige politiske procedurer. Indholdsmæssigt har det også konsekvenser, for det betyder, at vi synes, at den økonomiske politik også skal fremme økonomisk vækst.
Der skal derfor gøres meget mere ved fornyelse, forskning, udvikling og investeringer i mennesker. For vores gruppe betyder dette, at stabilitets- og vækstpagten også skal spille sin rolle som vækstpagt og sætte medlemsstaterne i stand til at arbejde mod konjunkturerne og puste liv i økonomien.
Min gruppe er fuldstændig enig med Kommissionen i, at vi også har behov for mere sammenhæng i koordineringen på det sociale område, altså mellem pensionsproblematikken, pensionsprocessen, fattigdomsprocessen og sundhedsprocessen. Vi vil derfor fuldt ud støtte det græske formandskabs plan om at aktivere disse processer og give dem større kontinuitet.
Vi er fuldstændig enige i, at der skal lægges større vægt på en effektiv gennemførelse af beskæftigelsesstrategien. Denne strategi må ikke blive en papirtiger. I øjeblikket er der stadig for stor forskel mellem realiteten og Rådets hensigter. Ikke blot med hensyn til ældres, unges eller indvandreres aktivitetsgrad, men også hvad angår investeringerne i mennesker. Vi ser f.eks., at virksomheders uddannelsesbestræbelser er særdeles mangelfulde, og at lavtuddannede eller ældre behandles ulige. Derfor synes vi, at det er meget vigtigt, at alle deltagende parter involveres. Derfor siger vi også til konventet, at den åbne koordinationsmetode ikke blot skal optages i forfatningen for beskæftigelsen, men også for den sociale proces for at garantere større demokratisk legitimitet og gennemsigtighed.
Fru kommissær, kære kolleger, efter min gruppes opfattelse var hr. Manns betænkning, således som den så ud efter behandlingen i Udvalget om Sociale Anliggender, temmelig afbalanceret, og den giver et billede af vores vigtigste bekymringer. Vi agter derfor heller ikke at stille ændringsforslag. Jeg må ærligt sige, at de ændringsforslag, som nu foreligger, truer med at fordreje hele betænkningen. Det er ikke et spørgsmål om politisk korrekthed eller ej, Bartho Pronk. For os er det et spørgsmål om Parlamentets effektivitet. En sådan betænkning med enighed i Parlamentet er måske ikke sexet, men det er hensigten at forelægge en betænkning, som gælder for hele Unionen og ikke blot for én medlemsstat, og som giver retningslinjer for en fælles politik. En sådan betænkning egner sig ikke til nationale politiske overvejelser eller ideologiske forhandlinger om specifikke punkter i visse politiske opfattelser. Min gruppe er derfor tilbøjelig til at afvise disse ændringsforslag.

Jensen (ELDR).
Fru formand, fru kommissær og kære kolleger. Forårstopmødet for EU's stats- og regeringschefer er viet til udviklingen i økonomien og udviklingen på arbejdsmarkedet. Det er da også meget naturligt, at de to temaer er koblet sammen, da de er to sider af samme sag.
Succes i beskæftigelsespolitikken er central for at nå målet i den økonomiske politik, og en økonomisk politik, der styrker konkurrenceevne og fleksibilitet, og som dermed forbedrer de økonomiske tilskyndelser til at skabe arbejde, er nu engang grundstammen i beskæftigelsespolitikken.
Hertil kommer så de elementer, der så glimrende er fremhævet i hr. Thomas Manns betænkning, som vi fra den liberale gruppes side kan støtte, og som vi mener vil blive bedre med de ændringsforslag, vi selv og PPE-Gruppen har fremsat, ændringsforslag, som vi selvfølgelig også vil støtte. Thomas Manns betænkning fremhæver, at vi skal have en styrket satsning på uddannelse, på forbedrede incitamenter til at tage og skabe arbejde, mindre bureaukrati og mere fleksibilitet på arbejdsmarkedet.
Desværre er den fælles beskæftigelsespolitik ikke nogen ubetinget succes, når vi ser på statistikkerne for ledighed og beskæftigelse; vi er alt for langt fra de ambitiøse mål, der blev sat i Lissabon for tre år siden. Man kan så spørge: var de for ambitiøse? Nej, det var de ikke, men der er toneangivende lande, som ikke føler sig tilstrækkeligt bundet af løfterne. På nogle områder er der sket fremskridt, men de overskygges, mener jeg, af et generelt billede af en for beskeden vilje til at ville leve op til de fælles mål. Jeg er enig med det forslag, som De har fremsat, fru kommissær, om at forenkle og præcisere den åbne koordinering af beskæftigelsespolitikken hen imod færre retningslinjer. Det er gode reformer, der er fremlagt, og jeg finder det også godt, at vi får en bedre koordinering med den fælles økonomiske politik.
Yderligere skal vi så have en langt bedre opfølgning og sikring af, at medlemsstaterne rent faktisk føler sig forpligtet af de smukke løfter afgivet på topmødet i Lissabon - det gælder også de store lande.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Fru formand, da Thomas Manns betænkning blev drøftet i udvalget, var der en stor diskussion om mange af ændringsforslagene. Uenigheden gjaldt først og fremmest et enkelt område, nemlig de små virksomheders eksistensvilkår og deres rolle i beskæftigelsespolitikken. To forskellige synspunkter blev stillet op mod hinanden. Fortalerne for det ene synspunkt ville lette tilværelsen for de små virksomheder gennem skattelettelser, lavere lønomkostninger, mindre bureaukrati, såkaldte småjob og lignende tjenester, som ikke kan produceres uden offentlige bidrag og tilskud, f.eks. husholdningstjenester.
Det andet synspunkt var helt anderledes. Fortalerne for dette synspunkt ville satse på de små virksomheder, som har en god forretningsidé, en kompetent ledelse, tilvækstmuligheder og ambitioner til at vokse og foretage nyansættelser. Det drejer sig altså om stærke småvirksomheder eller små virksomheder, som kan blive stærke, som kan klare at betale gode lønninger, almindelige skatter, give de ansatte gode arbejdsvilkår og have et godt forhold til deres fagforeninger.
Det handler altså om to forskellige veje, men det er ikke et spørgsmål om en slags højre- eller venstrepolitik. Jeg ved nemlig, at mange i erhvervslivet foretrækker de gode, stærke småvirksomheder og netop vil give uddannelsesstøtte, kapital og vækstmuligheder udelukkende til dem. Samtidig er det netop den vej, som også min gruppe vil gå.
Egentlig er der jo alt for mange små virksomheder i Europa. De allerfleste småvirksomheder finder vi i de lande og regioner, som er de svageste økonomisk set, og hvor arbejdsløsheden er meget høj. Der findes en lang række virksomheder, der knap kan forsørge en familie. Der findes mange virksomheder, der starter op ved hjælp af statslige bidrag, og som forsvinder, umiddelbart efter at bidragsperioden er slut. Vi har kort sagt her en situation, hvor statistikken viser, at ud af 10 nye virksomheder er det måske kun en eller to, som overlever de første tre eller fire år.
Man skal satse på kvalitet. Vi bør kunne samle alle de politiske grupper i Europa-Parlamentet om en progressiv politik på dette område, som er en politik, som tager vores overordnede målsætninger og Lissabon-strategiens målsætninger alvorligt, hvilket vil sige "gode job til alle". En sådan politik kræver, at arbejdspladserne selv i de små virksomheder skal være af en god kvalitet og give en tilstrækkelig høj produktivitet til at kunne give et samfundsmæssigt overskud.
Thomas Manns betænkning indeholder en række konstruktive forslag til en sådan moderne og fremadrettet politik for de små virksomheder. Jeg håber, at de ændringsforslag, som peger i en modsat retning, bliver afvist, og at Europa-Parlamentet sender et klart signal til Kommissionen og Rådet om, at vi ønsker små virksomheder ligesom andre virksomheder af god kvalitet og i tråd med Lissabon-strategien.
Lambert (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil også takke ordføreren. Det var bestemt en fornuftig betænkning, der langt om længe kom fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Min gruppe havde imidlertid et stort problem med støtten til den stive stabilitets- og vækstpagt. Vi vil derfor støtte det ændringsforslag, der bliver fremsat af en anden gruppe i eftermiddag.
Da vi føler, at der var en vis balance i det samlede resultat, støtter vi ikke mange af de øvrige ændringsforslag, der forsøger at genindsætte visse dele af den oprindelige tekst - eksempelvis ændringsforslag 17 vedrørende GATS. Vi er ikke enige i, at den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser vil være en drivkraft for jobskabelse enten her eller i udviklingslandene. Dette emne var genstand for Parlamentets omfattende debat i mandags.
Vi er også bekymrede over, at den aktuelle tekst atter mangler en bæredygtighedsmekanisme, det vil sige en miljødimension, der skal integreres i alt, hvad vi gør. Alt for ofte ser vi, at de fattigste mennesker med de dårligste job også bor i de dårligste miljøer. Hvis vi virkelig ønsker at forbedre beskæftigelsen eller vores sociale miljø, skal vi tage hensyn til det fysiske miljø.
Vi er også enige i meget af det, kommissæren sagde om ejendomsretten til denne beskæftigelsesstrategi. Det ville være meget nyttigt, hvis de nationale parlamenter diskuterede de nationale handlingsplaner, der fremsættes af regeringerne. Når delegationer fra dette udvalg har været på besøg, har vi alt for ofte registreret, at de nationale parlamenter overhovedet ikke kender til eksistensen af disse planer, og at de i hvert fald ikke har deltaget i dem. Det ville være et kærkomment fremskridt.
For at vende tilbage til spørgsmålet om små og mellemstore virksomheder vil jeg sige, at jo, de er vigtige, men kun hvis de, som hr. Schmid sagde, har en høj kvalitet. Der kan være tale om et lille lyssky foretagende og en etisk virksomhed, og bestemmelserne skal støtte sidstnævnte, ikke førstnævnte.

Nobilia (UEN).
Fru formand, fru kommissær, der er ingen tvivl om, at hr. Mann har udført et glimrende stykke arbejde. Hans forslag bygger nemlig på de fineste fællesskabstraditioner, når det gælder social- og beskæftigelsespolitikkerne, og de medtager også innovative og omfattende aspekter og områder som vidensamfundet og dets strategiske konsekvenser. Derfor er det bestemt ikke for at kritisere, at jeg kommer med følgende bemærkninger, men snarere for at give udtryk for min enighed i forhåbninger, som jeg ganske vist frygter er grundløse, f.eks. forhåbningerne i forbindelse med de små og mellemstore virksomheder, hvor man nævnte forskellige aspekter.
Alle ved nemlig, at hvis vi skal følge de angivne retningslinjer på skatteområdet, står vi over for tre scenarier, som enten er mulige samtidig eller hver for sig. Det første scenario er stabilitetspagten og dens opretholdelse - ikke mindst når der er tale om en total skattefritagelse de første tre år - i betragtning af deres vigtige bidrag til medlemsstaternes BNP. Det andet scenario er en revurdering af de områder, hvor subsidiaritetsprincippet er gældende, og det tredje scenario er en revurdering af de områder, som kræver enstemmig vedtagelse i Rådet. Og det siger jeg ikke, fordi jeg er pessimist, men fordi det desværre er realistisk.
Endnu et eksempel på det finansielle område er de foreslåede långivningspolitikker over for de små og mellemstore virksomheder, hvilket lader til at være i strid med Basel-aftalen fra 2002, eftersom de går ud over den nødvendige fremskaffelse af egnet risikokapital til de små og mellemstore virksomheder og til disses internationalisering. Det samme gælder for beskæftigelsesincitamenterne, sådan som ordføreren definerer dem. De anses for at være noget andet end fleksibilitet og administrativ forenkling. Hvis de er det, er der tale om en direkte statsstøtte efter Amsterdam-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a) og c), der - som ordføreren ved - kun finder anvendelse på de områder, der blev fastlagt i 1998, og hvor der tilsyneladende ikke er mulighed for ændringer, heller ikke hvis situationen ændrer sig med tiden.
Også arbejdsmarkedets parters rolle, som ordføreren med rette understregede, er et nævneværdigt aspekt. Arbejdsmarkedets parter opfordres ganske vist til forskellige former for lokalt partnerskab og kontraktfleksibilitet inden for rammerne af nogle fornuftige principper, men står på trods af den europæiske sociale dialog i dag i en situation, hvor de i praksis ikke råder over de nødvendige organer eller politikker til at fastlægge sociale minimumsstandarder for virksomhederne i navnlig de central- og østeuropæiske lande, selv om en stor del af disse virksomheder i øvrigt har deres oprindelse i medlemsstaterne. Det er en situation, som i disse lande sædvanligvis er kombineret med et begrænset skattetryk og en stadig stigende hensyntagen til EU's acquis på miljøområdet, og som utvivlsomt skaber ny beskæftigelse, men denne nye beskæftigelse giver ingen forhåbninger om at mindske de tydelige sociale kløfter, heller ikke på mellemlang sigt.
Det sidste aspekt drejer sig netop om vidensamfundet, og her er vi enige i retningslinjerne og målsætningerne. Ordføreren er klar over, at vidensamfundet ikke kun kan opnås ved at øge familiernes og skolernes antal af computere eller med en bedre og mere målrettet information. En sådan information er ganske vist nødvendig, men den skal både være baseret på en hensigtsmæssig og fuldstændig udnyttelse af nogle passende oplysninger og på disse oplysningers tilgængelighed.
Til sidst vil jeg give udtryk for frygten for, at social- og beskæftigelsespolitikkerne - selv om vi gentagne gange understreger deres vigtighed og deres horisontale integration i andre politikker - forbliver et slags biprodukt, som i de medlemsstater, der ikke husker på indholdet af EU's sociale dagsorden, desværre kombinerer de positive eller negative resultaters tørre tal med konstant retorik og en lige så konstant kvalitetsforringelse.

Lang (NI).
Fru formand, EU's økonomiske doktrin generelt og læsningen af betænkningen i særdeleshed giver os følelsen af et fuldstændigt misforhold mellem principerklæringerne, de gode hensigter og det ærværdige arbejde med overvejelser om beskæftigelsen på den ene side og de forfærdelige og bekymrende sociale realiter af den globale konkurrence og den økonomiske krise på den anden side.
Naturligvis erkender alle, at fremme af investeringerne og foretagsomheden fremmer skabelsen af arbejdspladser, at en lettelse af skattetrykket og en reduktion af de bureaukratiske forhindringer fremmer aktiviteten, og at uddannelse af de unge og de lidt ældre, så de kan komme ind eller blive på arbejdsmarkedet, er gode ting.
Men efter at have sparket disse døre op og efter at have forklaret, at det ud over beskæftigelse og vækst er nødvendigt med et tredje miljømæssigt aspekt for ikke at tale om målsætningen om fremme af sundheden og velværet på arbejdspladsen, og efter fremhævelsen af alle disse gode hensigter er det nødvendigt at vågne op og komme ud af denne drømmeverden og træde ind i den virkelige verden. Og det er et alvorligt chok med usikkerhed, socialplaner, virksomhedsflugt til udlandet, social dumping, stigende arbejdsløshed, stor indvandring, faldende vækst, demografisk tilbagegang og et system med social beskyttelse på sammenbruddets rand. Alt dette skyldes en europæisk politisk klasse, som har udført en kraftpræstation ved at realisere syntesen mellem manglerne ved den bureaukratiske socialisme og fejlene ved den globaliserede ultraliberalisme. Vi har således samlet alle manglerne.
Derudover står det klart, at udvidelsen mod Øst allerede nu er en helt ekstraordinær saltvandsindsprøjtning til fordel for en enorm virksomhedsflugt til udlandet, samtidig med at den er en saltvandsindsprøjtning til fordel for en stor indvandring. Det står klart, at EU's økonomiske politik, der åbner det indre marked for den globale konkurrence, er ved at sælge ud af det, som er tilbage af vores håndværksindustrier. De ekstreme tilhængere af den frie handel og de fundamentalistiske fortalere for globaliseringen er farlige og uansvarlige for vores økonomiers og sociale strukturers fremtid. Den økonomiske og sociale generobring sker gennem tilbageerobringen af vores indre markeder, gennem den nationale præference og fællesskabspræferencen, gennem national beskyttelse og fællesskabsbeskyttelse og gennem en redefinering af WTO's handelsbestemmelser, og alt dette sker helt sikkert ikke inden for rammerne af den helvedesmaskine, der knuser befolkningerne, som EU i dag er blevet til.
Sacrédeus (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil gerne takke Thomas Mann hjerteligt for det arbejde, han har lagt i denne betænkning, og for alle de kompromisændringsforslag, hvormed det lykkedes at opnå stor enighed i det kompetente udvalg.
For os kristelige demokrater er det meget vigtigt, at en beskæftigelsesstrategi og en strategi for den sociale omsorg i Europa forener faste og stabile værdier på det etiske og moralske grundlag, som er Europas kulturhistorie, med en social, markedsorienteret økonomi. Jeg lægger vægt på, at det i denne sammenhæng handler om både sociale værdier og økonomiske værdier og altså ikke om en fri markedsøkonomi uden etiske, moralske og sociale værdier.
Jeg vil for Kommissionens skyld først og fremmest fremhæve punkt 37. I dette punkt understreges betydningen af, at det skal gøres lettere at forene familieliv og arbejde ved at give forældrene større mulighed for at have mere tid til børnene, at barneplejen udbygges, at der gives tilbud om forældreorlov, at der gives skattelettelser til dagplejemødre og plejeforældre, samt at der skabes muligheder for pleje- og omsorgsfaciliteter for ældre. Dette punkt drejer sig også om at bevilge større ressourcer til programmer til bekæmpelse af arbejdsløshed blandt kvinder.
Jeg vil virkelig fokusere på det spørgsmål, som egentlig er Europas største, nemlig den demografiske udfordring. Jeg ved, at vi har nogle kommissærer, som er stærkt personligt engageret i spørgsmålet om, hvordan vi skal kunne løse problemerne med tilstrækkelig arbejdskraft og befolkning i Europa i fremtiden. I punkt 37 peges der på værdien af at forene arbejdsliv og familieliv og at få mere tid til børnene. Betænkningen handler derfor om at se beslutningen fra Det Europæiske Råds møde i Stockholm i marts 2001 om den demografiske udfordring som et af Europas absolut vigtigste spørgsmål. I punkt 37 fremhæves dette meget tydeligt.
Weiler (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, hr. Mann, De mærkede jo under udvalgsbehandlingen, at Deres betænkning ikke har fået den støtte, som De tidligere har været vant til. Det skyldes naturligvis også nogle krav, som er meget nationalt præget og egentlig ikke hører hjemme i den europæiske debat. Jeg støtter Dem i hensigten med Deres betænkning, nemlig at koncentrere principperne om det væsentlige og også fremover at udarbejde årlige rapporter.
Også hvad målene angår, tror jeg, vi er meget enige, især hvad det fleksible arbejdsmarked angår uden at udsætte de beskæftigede for unødvendige sociale forringelser. Men vejen derhen er der uenighed om. Nye idéer ville være o.k., hr. Pronk, men på nogle områder kan vi helt klart se tilbageskridt, og det begynder med de nationale parlamenters deltagelse. Hr. Mann, De har krævet, at de nationale parlamenter skal have stærkere kontrol. Men vi har jo for længst besluttet, at de ikke blot kontrollerer, men involveres inden for lovens rammer. Det er langt mere vidtgående. Sverige og Danmark har i princippet også allerede anvendt det. For det andet kræver De, at gennemførelsen af de nationale efteruddannelsesplaner skal fremmes. Også her har vi allerede besluttet, at der skal være love med en obligatorisk forpligtelse og med en ret for arbejdstageren til efteruddannelse.
Desuden - og det er vi naturligvis ikke enige med Dem i - kræver De en udifferentieret skattenedsættelse og lønsubsidier. De idéer er ikke nye. Det er fuldstændig forældet. Det fremmer heller ikke den nødvendige kreativitet hos virksomhederne, som vi har stort behov for.

Bouwman (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har et par korte bemærkninger. Jeg tror, at vi på baggrund af den økonomiske udvikling, de demografiske udviklinger, de teknologiske udviklinger, udvidelsen og en eventuel krig alle sammen er kommet ud i en indviklet situation, hvor gode ting såsom en effektiv strategi bliver stadig vanskeligere. Det ville jeg lige sige på denne valgdag i Nederlandene. For selv om vi har gjort os umage for det, vil det ikke blive nemt i den kommende periode at opfylde f.eks. de standarder for mere arbejde, som vi i mellemtiden er vant til. Jeg tilslutter mig under alle omstændigheder bemærkninger som fru Van Lanckers, når det gælder forbindelsen mellem økonomisk og social politik. Jeg synes også, at vi skal tilpasse den økonomiske politik til den sociale politik. Jeg tilslutter mig ligeledes en række af hr. Pronks bemærkninger, når det gælder den ofte forkerte sammenligning mellem USA og Europa. Det skal man se meget bedre og meget nøjere på.
Jeg er enig i den nye beskæftigelsespolitiks vigtigste mål, og jeg vil først og fremmest henlede opmærksomheden på det andet mål. Det første mål, fuld beskæftigelse, skal vi udforme nærmere, også med hensyn til den sociale økonomi, men det er naturligvis også nødvendigt at lægge vægt på bedre beskæftigelse, og det vil blive endnu vanskeligere i denne periode. Når man ser på prioriteterne, er det sjovt at se, at der er 11 tilbage af de oprindelige 18 retningslinjer. Jeg tror, vi meget nøje skal se på, hvordan vi præsenterer og systematisk fastsætter de nye områder såsom indvandring eller sort arbejde. Når vi f.eks. ser på de elementer, som i evalueringen af beskæftigelsespolitikken faldt forholdsvis svagt ud - f.eks. forbedringen af tilrettelæggelsen af arbejdet, bedre arbejde - må vi sørge for, at vi ikke underopdeler disse i alle mulige kategorier, mens der i øjeblikket netop er initiativer på dette område. Med andre ord synes jeg, at vi skal gøre noget ved dette i den kommende periode. Det forekommer mig fornuftigt at strømline hele pakken med retningslinjer, men det betyder også, at vi skal tilpasse disse til hinanden, hvilket jeg også sagde i begyndelsen.
Endelig tror jeg, og håber jeg, at Rådet i den kommende periode også vil forpligte sig til at gennemføre den arbejdsmetode, som vi alle sammen har vedtaget, nemlig den åbne koordinationsmetode, uden alle mulige omveje.

Crowley (UEN).
Hr. formand, jeg vil tilslutte mig de øvrige talere og takke ordføreren for hans indsats med et meget vigtigt emne, der er blevet højaktuelt i løbet af det seneste år på grund af den stigende arbejdsløshed i mange af EU's økonomier.
Hvis vi for alvor ønsker at udvikle folks muligheder og give dem frihed og uafhængighed, så er beskæftigelsesfremmende foranstaltninger et af de vigtigste værktøjer til bekæmpelse af fattigdom og udstødelse. Uanset vores politiske tilhørsforhold er vi alle enige om, at der skal gøres mere for at effektivisere den europæiske beskæftigelsesstrategi. Mange af forslagene i hr. Manns betænkning og nogle af ændringsforslagene vil bidrage til at nå dette endelige mål.
Vi skal imidlertid også lære af fortidens fejl. Navnlig skal retningslinjerne forenkles og reduceres. Der skal opstilles passende mål for at sikre passende resultater frem for talmanipulation. Vi skal skabe ordentlige betingelser for fuld og stabil beskæftigelse for at øge kvaliteten og produktiviteten på arbejdspladsen og skabe større samhørighed på arbejdsmarkedet. Vi skal sørge for, at alle beskæftigelsesstrategier har mennesket i centrum, og at de ikke blot opfylder et presserende behov i den ene eller den anden medlemsstat.
Med vores strategi kræver vi ikke blot, at folk skal have uddannelse og færdigheder, men også at der ikke finder forskelsbehandling sted mellem mænd og kvinder. Netop i år - det internationale handicapår - bør vi arbejde mere målrettet for at integrere handicappede i arbejdsstyrken.
Vi skal bevare og forbedre incitamentet til at arbejde. Det sker bedst ved at sikre folk en ordentlig løn og de bedst mulige indtjeningsmuligheder gennem en reduktion af skatterne på arbejde. Men på dette punkt adskiller vi os fra nogle af talerne samt fra forslaget i hr. Manns betænkning - i særdeleshed punkt 11 og 13 om beskatning. Disse emner vedrører kun medlemsstaterne. Hvis en medlemsstat eller en gruppe af medlemsstater ønsker at følge en anden medlemsstats bedste fremgangsmåde, så er det fint. Man kan imidlertid se på alle de modeller, man vil, og analysere alle de indførte processer, men den eneste effektive måde til at skabe øget beskæftigelse har vist sig at være en nedbringelse af arbejdskraftomkostningerne.
Mit sidste punkt handler om mit eget ændringsforslag til punkt 24. Formålet hermed er at øge forbrugernes tillid ved at virksomhederne påtager sig et rimeligt socialt ansvar, hvilket kan skabe og bidrage til en større innovationsindsats. Tanken er, at der skal skelnes mellem, hvordan en virksomhed forholder sig til interne aktører, aktionærer og arbejdstagere. Virksomhedernes sociale ansvar kan også have positive virkninger gennem opbygning af gode forhold til forbrugere, leverandører og andre. Hvis vi kan løse problemet med beskatning, kan vi alle støtte denne betænkning. Beskatningsspørgsmålet skal imidlertid forblive uden for ansvarsområdet.

Bastos (PPE-DE).
Hr. formand, først vil jeg gerne takke Thomas Mann for denne betænkning, der er et fremragende bidrag til, hvordan EU's beskæftigelsesstrategi og socialpolitik fremover skal udformes.
Nu fem år efter at denne strategi blev lanceret, er det rette tidspunkt kommet til at gøre erfaringerne op, finde de svage punkter og søge realistiske, men også modige svar på de nye udfordringer, som både de nuværende og de kommende medlemsstater står over for, og bringe disse svar i samklang med Lissabon-strategien.
Det er hævet over enhver diskussion, at beskæftigelsesstrategien har bidraget til at nedbringe arbejdsløsheden. Vi står imidlertid nu over for et andet scenario med en europæisk økonomi, der er inde i en stagnationsperiode, og denne situation kræver særlig opmærksomhed fra medlemsstaternes side. Den kræver også, at indsatsen koncentreres om nogle klart afgrænsede felter, at der opstilles globale prioriteringer på mellemlang sigt, og at der nås resultater. Et af disse indsatsområder er aktiv alderdom som svar på den demografiske udfordring, men uden at glemme de unge og de mindre begunstigede grupper. Den nyeste historie har vist, at jo mere beskæftigelsesstrategien involverer de regionale og lokale politikker i de nationale og europæiske politikker, jo større effekt har den. Man kan ikke tit nok fremhæve betydningen af den rolle, som arbejdsmarkedets parter, det civile samfund og ngo'erne spiller, med hensyn til at nå målet om fuld beskæftigelse og bedre arbejde for alle.
Det er rimeligt særlig at fremhæve de små og mellemstore virksomheders rolle. De har nemlig været den europæiske beskæftigelsesmotor. Derfor vil de foranstaltninger, der fremmer oprettelse af SMV'er og letter disses tilværelse, givetvis betyde en positiv saldo for beskæftigelsen både kvantitativt og kvalitativt. Jeg tillader mig også at betone, at jeg er fuldstændig enig i idéen om samarbejde mellem universiteterne side om side med et effektivt samvirke mellem universiteter og virksomheder. Til slut en bemærkning om princippet om lige muligheder, idet en varig stigning i den samlede beskæftigelse kun kan lade sig gøre, hvis også kvindernes beskæftigelse stiger, og dét fordrer effektive foranstaltninger for at skabe et bedre forhold mellem arbejde og familieliv.

Gillig (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, efter konklusionerne fra topmødet i Lissabon har de forskellige betænkninger vedrørende beskæftigelse, som har været under afstemning i Europa-Parlamentet, altid insisteret på nødvendigheden af at finde en balance mellem den kvantitative og den kvalitative udvikling vedrørende beskæftigelsen eller mellem den økonomiske og den sociale udvikling.
Den anvendte strategi har skabt reelle fremskridt, og fru kommissær, vi støtter fuldt ud, hvilket blev nævnt, forslagene om Deres opfølgning på dette arbejde. Men i dag bør Europa-Parlamentet i en vanskelig situation med bølger af omstruktureringer af virksomheder og masseafskedigelser, som har tendens til at øge usikkerheden på arbejdsmarkedet, endnu en gang sende et stærkt og klart signal. Men hr. Manns initiativbetænkning går på mange punkter imod den besked, som vi bør give, ved at præsentere os for en fuldstændig liberal trosbekendelse, og vi risikerer, at der på ny sættes spørgsmålstegn ved det arbejde, som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har udført, hvilket kunne gøre teksten mere afbalanceret, gennem de ændringsforslag, som blev indført under forhandlingen i Europa-Parlamentet.
Hr. Mann, det, vi har brug for i dag, er ikke blot øget fleksibilitet. Vi bør også have en politik, som både er varig og fleksibel. Vi ønsker ikke, hvilket De foreslår, andenrangsarbejdspladser og fordummende småjob. Vi bør lægge vægt på uddannelse og kvalifikationer og støtte de mest skrøbelige kategorier såsom kvinder, de unge eller de lidt ældre. Vi ønsker heller ikke en liberalisering eller en ukontrolleret åbning af markederne for handel og tjenesteydelser ved ofring af alle de sociale rettigheder på den frie konkurrences alter.
Hvis betænkningen blev ændret i den retning, som De foreslog under forhandlingen, kan vi udelukkende være imod den. Hr. formand, jeg vil afslutte med at sige, at beskeden til fordel for en beskæftigelsesstrategi og socialpolitik i EU, som er betænkningens titel, ikke kan springe over principperne om solidaritet og social samhørighed, som er garanter for fremgang i vores økonomier.
Flautre (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg ved ikke, om jeg har de store ting at tilføje til min kollega, fru Gilligs, fremragende indlæg. Jeg tror faktisk ikke, at jeg skal tage denne betænkning med til mine møder med de ansatte i Metaleurope, Alstom, France Telecom eller mange andre virksomheder, som i dag helt klart er truet af store omstruktureringer og masseafskedigelser, der er meget voldsomme og ubærlige, og som for øvrigt ofte skyldes aktionærernes fuldstændig ukontrollerede opførsel.
I den forbindelse bliver de konstante opfordringer til dialog mellem arbejdsmarkedets parter til en temmelig surrealistisk retorik. Det, som vi har brug for at indføre i dag, er helt klart en demokratiseringspolitik i virksomhederne, der bryder med den uacceptable måde, hvorpå lønmodtagerne på nuværende tidspunkt bliver ansat, kasseret, gjort usikre og fyret. Jeg tror, at den sociale stemning, der stadig er præget af den økonomiske nedgang, er ved at medføre et meget ubehageligt klima, som betænkningen helt sikkert overhovedet ikke er i stand til at imødegå på troværdig vis.
Bør vi i en sådan situation forbyde os selv at fordybe os i og nærmere undersøge - jeg ved godt, at det er en smule forfejlet at tale om dette i denne forsamling - en række aftaler om nedsættelse af arbejdstiden, de forhandlede aftaler, der har skabt arbejdspladser, som helt sikkert har øget den økonomiske formåen i en række store virksomheder, hvilket i væsentlig grad har forbedret kvaliteten af de sociale relationer i virksomheden og arbejdets kvalitet? Bør vi forhindre os selv i at se nøjere på disse erfaringer og drage konklusioner heraf, som efter min mening i de fleste tilfælde er ekstremt interessante?
Bør vi forhindre os selv i at undersøge mulighederne for udvikling af aktiviteter med socialt sigte eller aktiviteter til fordel for miljøforvaltning, eller hvor man kan se et potentiale, men som desværre bliver støttet eller anerkendt alt for lidt? Jeg tror, at det ville være meget mere interessant at udvise fantasi snarere end at tærske langhalm på de gamle, liberale forældede idéer, der er blevet gentaget alt for mange gange. Det er nødvendigt at begynde at interessere sig for den type forhandlinger og initiativer.
Rovsing (PPE-DE).
Hr. formand, når Det Europæiske Råd i Lissabon satte sig det mål inden 2010 at gøre Unionen til den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden, en økonomi, der kan skabe en holdbar økonomisk vækst med flere og bedre job og større social samhørighed, kan vi spørge os selv, hvordan det så er gået siden da? Kort sagt. Der er ikke sket noget. Den konkurrencedygtighedsfremgang, som USA har haft, og den, vi har haft, er så markant forskellige, at forskellen mellem USA og EU er blevet større og ikke mindre, siden fastsættelsen af det mål. 
Derfor har vi et meget stort problem, og vi kan kun sige, at Lissabon-strategien indtil nu overhovedet ikke har virket, og at målet er endnu fjernere i dag, end det var, da det blev vedtaget. Som det vil være fremgået af debatten her, så er der for meget bureaukrati, der er for mange reguleringer, vi mangler uddannelse, bedre adgang til kapital og en lang række strukturændringer for at klare os i den nye videnøkonomi. Mere grundlæggende forskning, således at den nye viden hurtigt kan omsættes til spændende, vellønnede og interessante arbejdspladser. Det vil være nøglen til fremgang. 
Jeg vil sige, at betænkningen af Thomas Mann er et skridt i den rigtige retning for at fremme økonomisk vækst og øge antallet af arbejdspladser i medlemsstaterne. Han peger på de små og mellemstore virksomheders betydning og fremlægger en lang række initiativer, som jeg mener vil være fremmende for processen.
Ghilardotti (PSE).
Hr. formand, i modsætning til ordføreren, som talte lige før, er jeg af den opfattelse, at den europæiske beskæftigelsesstrategi hidtil har spillet en vigtig rolle i arbejdsløshedsbekæmpelsen, og at den har haft en positiv indflydelse på de nationale arbejdsmarkedspolitikker. Det har selvfølgelig ikke været tilfældet i alle medlemsstater, men i nogle af dem har det så afgjort været tilfældet.
Topmødet i Lissabon var med sine ambitiøse målsætninger en vigtig etape, som hvert år ajourføres med specifikke indikatorer. Kommissionens vurdering af de nationale planer og henstillingerne i forbindelse hermed udgør ligeledes et fast holdepunkt og en opfordring til at følge de lande, som er bedre end andre til at opnå positive resultater ved hjælp af en proaktiv politik og inddragelsen af arbejdsmarkedets parter på alle niveauer.
Europa-Parlamentet har hvert år været i stand til at finde den rette balance mellem fleksibilitet og sikkerhed i sine beslutninger og til at ligestille økonomisk politik, beskæftigelsespolitik og socialpolitik. Nu står vi over for en ny generation af retningslinjer, som Kommissionen har foreslået, og de har - sådan som man nævnte - tre målsætninger, nemlig at bringe beskæftigelsesprocenten tættere på Lissabon-målsætningerne, at forbedre arbejdets kvalitet og at fremme et arbejdsmarked, der er tilgængeligt for de socialt svage grupper. Derfor er det lidt overraskende, at ordføreren foreslog en række instrumenter i udvalget, som han foreslår igen i Parlamentet med sine ændringsforslag, nemlig en generel skattelettelse, anvendelsen af det, der kaldes "mindre arbejder", og en overdreven fleksibilitet, hvilket passer dårligt sammen med arbejdets kvalitet, investeringen i menneskelige ressourcer og en reel forening af familieliv og erhvervsliv, som ikke går ud over sikkerheden.
Jeg tror snarere, at disse instrumenter er en del af den ideologiske debat, der finder sted i nogle medlemsstater - f.eks. min egen - end at deres rolle er at virke som et incitament og fremme samordningen på EU-plan. Der blev rettet lidt op på denne indfaldsvinkel i udvalget, og resultatet er mere ligevægtigt. Derfor kan vi som sagt ikke støtte ændringsforslagene.
Jeg har en bemærkning til sidst. Fru Bastos støttede med rette det punkt i beslutningen, hvor man opfordrer til et større samarbejde mellem universiteter og forskningscentre. Det er en skam, at hendes gruppe har stillet et ændringsforslag, der tager sigte på at erstatte samarbejdet med konkurrence.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil ikke forfalde til selvtilfredshed, for tallene kan ikke diskuteres, men det kan dog godt være, at jeg kun ser på sagen fra den ene side. Det er glædeligt at konstatere, at antallet af arbejdsløse i EU er faldet betydeligt fra 17 millioner i 1997 til 13,5 millioner i 2002. I dag er rytmen og scenariet helt anderledes.
Hvis vi ser på sagen fra den anden side, ser vi, at der fortsat er 7,4 % arbejdsløse, som ikke har haft et job eller har mistet deres job eller har vanskeligt ved at komme tilbage på arbejdsmarkedet igen. Sandsynligvis fordi de er ældre. Måske er de for gamle til at være unge, eller for unge til at være ældre og til at gå på førtidspension. Eller fordi de er unge og mangler den nødvendige erfaring og uddannelse.
Hermed har jeg allerede omtalt de to befolkningsgrupper, der har særlig behov for beskyttelse eller hjælp, nemlig de unge og de ældre, der har mistet deres job. Hvis vi vender os mod en tredje af disse grupper, fejrede vi den 8. marts arbejderkvindernes internationale kampdag, som stadig burde være i frisk erindring. Kvinder behøver også støtte. Det er vigtigt at leve op til forpligtelsen fra Rådet i Lissabon om at øge antallet af beskæftigede kvinder til mere end 60 % senest i 2010.
Målet med det forslag, vi nu forhandler, er således tredobbelt, nemlig at øge beskæftigelsesfrekvensen, at skabe bedre og flere job og åbne arbejdsmarkedet for vanskeligt stillede samfundsgrupper. I år er det handicapår. Husk det. Desuden skal de horisontale politikker, der så ofte henvises til her i Parlamentet, gennemsyre alle vores aktiviteter. Blandt de vigtigste - det er svært at prioritere dem - er målet om sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen, ligebehandling og bæredygtig udvikling. Det er også vigtigt at involvere hele samfundet og alle forvaltningerne, fra dem, der er fjernest fra borgerne, til dem, der er nærmest. Vi må ikke glemme, at udvidelseslandene betragter os opmærksomt.
Overordnet, hr. formand, behandler hr. Manns betænkning alt dette, og derfor fortjener han en dobbelt lykønskning på grund af dens oprindelige tekst og på grund af forbedringerne under udvalgsbehandlingen. Jeg lykønsker derfor hr. Mann, og jeg beder Dem om at stemme for hans betænkning.

Cercas (PSE).
Hr. formand, det er uden for enhver diskussion, at hvis Europa i 1997 havde brug for en beskæftigelsesstrategi på et tidspunkt med højkonjunktur, hvor markedet så at sige selv gav svaret på vores behov, burde vi i den aktuelle situation, hvor der tegner sig et krigsscenario og et efterkrigsspil, mere end nogensinde før være parate til at forbedre denne strategi. Jeg hilser derfor Kommissionens meddelelse om en reform velkommen, og lad os håbe, at anden halvdel af det tiår, der blev indledt i 1997, bliver endnu bedre end den første.
Jeg vil også i lighed med andre kolleger indlede med at sige, at jeg ikke ved, om jeg skal kommentere hr. Manns betænkning eller de ændringsforslag, der er stillet til den, for efter at have lyttet til ordføreren og hr. Pronk tror jeg, at jeg er forpligtet til at give udtryk for min stærke modstand mod alle ændringsforslagene.
Der er faktisk nogle positive tanker i hr. Manns betænkning, som der er opnået bred støtte til i udvalget. Desværre er ændringsforslagene en stærk reaktion mod de mest fornuftige og afbalancerede tanker i den europæiske strategi af ideologiske årsager.
Jeg vil koncentrere mig om målene - for der kan ikke være nogen strategi, hvis målene svækkes - og målene fra Lissabon er klare, det har kommissæren selv erkendt. Strategiens mål for disse fem år er helt klare: flere og bedre job og bedre social integration.
Vi kan ikke, hr. Mann, erstatte fuld beskæftigelse med mere beskæftigelse. Vi kan ikke sige, at vi har været for ambitiøse, fordi vi ønsker at nå aktivitetsmålene fra Lissabon. Det ville være et tilbageskridt, hr. Mann. Vi kan ikke erstatte bedre job med færre skatter. Vi kan ikke erstatte bedre social integration med lavere skatter, når vi får brug for offentlige midler til at lave proaktive politikker og til at få alle de mennesker, som bliver udelukket, ind på arbejdsmarkedet.
Derfor vil jeg, hr. Mann, hvis disse ændringsforslag bliver vedtaget, personligt ligesom mange medlemmer fra min delegation være nødt til at stemme imod Deres betænkning.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Hr. formand, jeg håber, at min gode ven Thomas Mann har tilgivet, at jeg ikke stemte for betænkningen i udvalget, og at han kan tilgive, at jeg heller ikke vil støtte den i plenarforsamlingen. Jeg hilser mange af betænkningens punkter velkommen - f.eks. at konklusionerne fra Lissabon skal gennemføres, tilskyndelsen og støtten til små og mellemstore virksomheder samt behovet for at forbedre beskæftigelsesmulighederne for de dårligt stillede samfundsgrupper. Men jeg kan ikke acceptere betænkningens hovedbudskab om, at en af løsningerne er at styrke arbejdsmarkedets parters roller.
Jeg går helt og holdent ind for en social dialog, men den skal foregå mellem arbejdsgivere og arbejdstagere i virksomhederne. Ordføreren bekræftede de små og mellemstore virksomheders betydning som jobmotor, men de små og mellemstore virksomheder har kun meget lidt at skulle have sagt i UNICE, og størstedelen af de ansatte er ikke medlemmer af fagforeninger. Deres stemmer høres således praktisk taget ikke blandt arbejdsmarkedets parter, og alligevel foregiver arbejdsmarkedets parter at tale på deres vegne.
I weekenden var der en interessant beretning i den britiske presse om Tyskland. Kansler Schröder fandt det åbenbart vanskeligt at få gennemført de hårdt tiltrængte arbejdsmarkedsreformer, fordi de blev blokeret af arbejdsmarkedets parter. En tysk minister blev citeret for at have sagt, at man ikke giver sig til at spørge om frøernes mening, når det bliver nødvendigt at tørre mosen ud. Med næsten fem millioner arbejdsløse i Tyskland vokser mosen sig større, og der er et klart behov for forandring.
Jeg går således helt og holdent ind for social retfærdighed og social integration, hvis største fjende er arbejdsløshed. Regeringerne skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at løse dette problem. Det nytter ikke noget at klynge sig til forældede begreber. Hvis man styrker arbejdsmarkedets parters rolle, vil det blot resultere i større lammelse. Hvis nogle lande ønsker at holde fast i denne fremgangsmåde, er det naturligvis deres egen sag. Men jeg vil indtrængende bede ordføreren og kommissæren om ikke at påtvinge resten af os sådanne koncepter.

Karamanou (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, i dag diskuterer vi fremtiden for den europæiske beskæftigelsesstrategi, på et tidspunkt, hvor økonomien er alvorligt overskygget af truslen om en krig i Irak, med stigende oliepriser og økonomiske problemer i landene i eurozonen.
Desværre er det nuværende arbejdsmarked ikke dynamisk nok til at skabe nye job. Hvad kvinder angår, som De refererede omfattende til, er arbejdsløsheden langt større blandt kvinder end blandt mænd, selv om antallet af kvinder på arbejdsmarkedet er steget, så de nu udgør ca. 41-42 % af arbejdsstyrken, og der sker en gradvis stigning i antallet af kvinder i rent mandsdominerede sektorer.
Målene fra Lissabon om at forbedre kvinders stilling på arbejdsmarkedet forekommer lidt fjerne, eftersom arbejdsløsheden fortsat er omkring dobbelt så stor for kvinder. 14,6 % i forhold til 8,75 blandt mænd. Vi kan også notere, at der sker en voldsom udnyttelse af kvinder med over 250.000 kvinder, som arbejder hjemme uden nogen form for social beskyttelse. Samtidig florerer det sorte marked, baseret på hundredtusinder af især kvindelige udlændinge, som udelades af arbejds- og arbejdsløshedsstatistikkerne.
Den europæiske beskæftigelsesstrategi anerkender den rolle, som kvinder kan spille i stigende beskæftigelsestal, og vi er meget glade for, at den går i retning af at fjerne forskellene mellem mænd og kvinder, hvad løn og kvinders repræsentation i alle økonomiske sektorer angår. Det glæder os også, fru kommissær, at De har understreget vigtigheden af kønsmainstreaming inden for alle sektorer. Det fremgår imidlertid klart af statistikkerne om antallet af kvinder i arbejde, at de allerede introducerede politikker har behov for større fremdrift og evaluering. Det vigtigste er, at der indføres kvantificerbare, kvalitative og kvantitative mål på såvel europæisk som nationalt niveau. F.eks. kunne vi sætte os det mål at halvere de nuværende forskelle mellem mænd og kvinder i løn, uddannelse, pension og forfremmelser og den tid, kvinder bliver ved med at arbejde, inden 2010.
Jeg håber, at det kommende forårstopmøde vil acceptere Deres forslag, og at vi får nye nationale beskæftigelsesplaner til efteråret, som De sagde i Deres tale.

Diamantopoulou
Hr. formand, da vi allerede ved flere lejligheder har diskuteret de forskellige emner, som de ærede medlemmer har taget op, har jeg blot tre korte kommentarer.
Den første vedrører målene for forårstopmødet. Det er vigtigt, at det græske formandskab har gjort beskæftigelsen til en prioritet på forårsrådsmødet. Det bliver anden gang siden Lissabon, at beskæftigelsen bliver en af Rådets prioriteter. Interessant nok fremgår det af en række initiativer mellem premierministre gennem den seneste måned, at de alle fremmer beskæftigelse som en prioritet, og på forårsrådsmødet vil den, om krigen tillader det, stå øverst på dagsordenen. Vi skal imidlertid huske på, at det kvantitative mål om fuld beskæftigelse i 2010, som blev udstukket i Lissabon, var baseret på to grundlæggende forudsætninger, nemlig en årlig vækst på 3 % og gennemførelse af en reformpakke.
Hvad det første mål angår, er vi helt klart bagud. I adskillige lande er væksten på under 3 %, faktisk har flere lande næsten nulvækst, hvilket pr. definition vil gøre det meget vanskeligt at nå vores mål.
Hvad det andet angår, er der mange reformer, som skal fremskyndes, uanset den positive evaluering af beskæftigelsesstrategien. Budskabet er, med hensyn til reformen af beskæftigelsesstrategien, at vi ikke kan insistere på reformer i forbindelse med arbejdsmarkedet og modernisering af sociale systemer og andre politikker, som har forbindelse med beskæftigelsesstrategien. Jeg tror, det er her, hovedforskellen ligger. Arbejdsmarkedsreformer er med andre ord en del af beskæftigelsesstrategien, som er meget bredere, og som - som mange medlemmer har sagt - rækker lige fra beskatning til uddannelse.
Vi tror derfor, at det er meget vigtigt, at forårstopmødet og Parlamentet holder fast i målene fra Lissabon. Det viser, at vi alle håber at kunne indhente de sidste to års manglende vækst i de kommende år.
Mit andet punkt drejer sig om diskriminering. Kort fortalt er et af de tre grundlæggende mål et ikke-diskriminerende arbejdsmarked, og her foreslår vi Rådet, at der skal opstilles individuelle kvantitative mål for grupper, som er sårbare over for diskriminering.
Mit tredje punkt drejer sig om kvinder. For første gang er flere kvinder end mænd gået ind på arbejdsmarkedet. Ud af de 10 millioner job, der er skabt mellem 1997 og 2001, blev 75 % besat af kvinder, et klart signal om, at vores mål bliver nået, og at vores politikker er effektive. Jeg vil naturligvis insistere på kønsmainstreaming i alle initiativer og prioriteter.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0063/2003) af Friedrich for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om ECB's henstilling vedrørende Rådets beslutning om ændring af artikel 10.2, i statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank (6163/2003 - C5-0038/2003 - 2003/0803(CNS)).

Friedrich (PPE-DE)
Hr. formand, her er der virkelig tale om et vigtigt emne. Det drejer sig trods alt om stabilitet og udvikling for vores fælles valuta, euroen. I øjeblik ser afstemningsforholdene i Den Europæiske Centralbank således ud: Vi har 12 centralbankchefer - man kunne også sige guvernører - plus seks direktionsmedlemmer eller centralbankdirektører, altså i alt 18 stemmer. Det er et relativt overskueligt, lille organ. Enhver, som sidder i organet, har tale- og stemmeret.
Nu vil der før eller siden komme flere lande til. Jeg håber, at England vil komme til, men der kommer jo eksempelvis også nogle til fra de central- og østeuropæiske tiltrædelseslande, så man må overveje, hvordan disse afstemningsforhold skal ændres og tilpasses til den nye dimension, når der senere måske er 15, 20 eller 25 lande i eurozonen. Man har nu fra Rådets side bedt om, at ECB selv udarbejder et forslag. Der er nu under tidspres blevet udarbejdet et forslag, som virkelig ikke er acceptabelt. Lad mig nævne nogle få eksempler. Der er nu f.eks. dannet tre grupper af lande. Det er meget vanskeligt at forklare, hvorfor et land er i en bestemt gruppe. Det kan godt lade sig gøre, men det kræver omkring 10 minutter.
Dette system er naturligvis overhovedet ikke gennemsigtigt, for så skal der indføres en rotation. Således skal f.eks. den såkaldte første gruppe af de store lande ikke deltage i 20 % af afstemningerne, men i 80 % af afstemningerne. I de andre grupper kan det sagtens ske, at et land, altså en centralbankchef, overhovedet ikke deltager i op til 40 % af afstemningerne.
I praksis kunne det betyde, at et stort land i den første gruppe holder nøje øje med, hvornår det ikke er stemmeberettiget, og så forsøger at påvirke dagsordenen på en sådan måde, at vigtige dagsordenspunkter ikke står på dagsordenen i perioder, hvor det ikke er stemmeberettiget. Det betyder, at der bliver en kæmpediskussion om dagsordenen, og oven i købet står der, at Styrelsesrådet selv skal fastsætte detaljerne i denne rotation. Man kan forestille sig, at et land, som ikke må stemme, vil bestræbe sig desto mere på at påvirke afstemningen gennem lange indlæg i diskussionen.
Nu siger Økonomiudvalget - efter min mening helt med rette - at denne model ikke er funktionsdygtig, gennemsigtig eller effektiv for et så vigtigt organ som Centralbankens Styrelsesråd. Vi har gjort os den ulejlighed også at tale med forskere fra Frankrig, Tyskland og England, fordi vi mener, at også videnskaben bør komme med et input i denne sag.
Sidste mandag kl. 19.15 accepterede Økonomiudvalget faktisk mit forslag, som, uden at vi har drøftet det forud, også støttes af mange andre udvalg og partier i Parlamentet. Vores pointe er, at det ikke haster så meget! Vores pointe er, at konventet, regeringskonferencen, vil lave et nyt og bedre forslag. Tidligst i 2006, sandsynligvis først i 2008, altså først om fire år kan det forventes, at en af de nye medlemsstater vil blive optaget. Udarbejd derfor et nyt, gennemsigtigt og overskueligt forslag.
Vi er kommet med to idéer til dette forslag. Vi har sagt, at hvis der skal foretages en vægtning, så lad være med at gøre det med rotation, så lad alle stemme hver gang, men foretag en vægtning ud fra befolkning, bruttonationalprodukt og et finansielt centrums finanskraft - her har vi tænkt lidt på Luxembourg. Vi har også sagt, at man på lang sigt virkelig bør lave en holdbar løsning. For når tilliden til euroen om nogle år er vokset, kunne man tage forskernes forslag til sig. Det lyder nemlig på opdeling af forretninger og beslutninger, dels i den operationelle, kortsigtede forretning, kortsigtede beslutninger, og dels i de strategisk langsigtede beslutninger. Så kunne de kortsigtede beslutninger tages af centralbankdirektørerne - i dag seks i antal, det kunne også være ni - og de strategiske beslutninger, f.eks. om pengemængden, forbliver i det samlede organ.
Derfor foreslår vi - og denne passage vil jeg som afslutning på min korte tale citere på engelsk: Calls for proposals to be made by the Convention in view of its adoption. Jeg vil dermed blot sige, at vi har formuleret de idéer, som jeg har fortalt om her, skriftligt som et kompromisændringsforslag, fordi vi forventer, at et nyt forslag - hvis det accepterer disse principper - vil føre til bedre afstemningsforhold end den uholdbare løsning, som nu med kort varsel er blevet fremlagt af Styrelsesrådet, en løsning, som ingen er glad for.

Solbes
Hr. formand, i mit første indlæg vil jeg komme med nogle kommentarer om Kommissionens udtalelse, hvor jeg vil påpege, hvor vi er uenige i hr. Friedrichs betænkning, og jeg vil også komme med en kommentar om vores endelige holdning.
Vi mener, at enhver reform af Centralbanken skal opfylde fire betingelser, nemlig at beslutningerne skal træffes hurtigt og effektivt, at beslutningsorganerne skal være opmærksomme på eurozones interesser som helhed, at systemet skal være neutralt og afbalanceret for de nuværende og kommende medlemmer, og at markederne og offentligheden i almindelighed har ret til gennemsigtighed for at forstå, hvordan systemet fungerer.
Den model, som Centralbanken anbefaler, bidrager til at sikre denne effektivitet. Det centrale punkt i forslaget fra Centralbanken er dog baseret på Nice-traktatens enabling clause, og derfor baserer det sig udelukkende på, at det ikke er muligt at ændre det juridisk gældende system. Det vil jeg gerne vende tilbage til, når jeg har lyttet til hr. Friedrichs indlæg. Kommissionen mener derfor, at rotationssystemet, hvis forslaget fra Centralbanken tages som udgangspunkt, kan forbedres ved at reducere det maksimale antal stemmerettigheder i Styrelsesrådet. Det ville være en væsentlig forbedring. Det ville medføre en justering af metoden til opdeling af landene i grupper. Der er ikke brug for at opfinde nye vægtninger. Bankens egen opdeling kunne bruges i stedet. Den tager på den ene side højde for befolkningsstørrelsen og på den anden side BNP. Den burde forbedres for at tydeliggøre, hvilket rotationsfrekvens og -sekvens der skal være for denne slags afstemninger. Det er baggrunden for vores forslag.
Når vi analyserer de forslag, der er indeholdt i betænkningen, synes vi, at de er ambitiøse, men de rejser et fundamentalt problem. De giver mulighed for fortolkninger, der går længere end enabling clause. I denne henseende er der to ting, vi er uenige om. Den ene og vigtigste er, at betænkningen afviser Centralbankens model og stiller et modforslag, som utvivlsomt er teknisk gyldigt, men som ikke er i overensstemmelse med enabling clause. Forslaget om en dobbelt nøgle, som indebærer dobbelt stemmevægtning, er heller ikke i overensstemmelse med klausulen. Det skyldes, at hvert medlem af Rådet i henhold til den gældende lovgivning har ret til en stemme. Det drejer sig derfor om ændringer, der kunne rejses i en anden kontekst, i forbindelse med en mere ambitiøs holdning, ligesom den De har omtalt, hr. Friedrich.
Den beslutning, vi skal træffe i nær fremtid, er, om vi skal gå videre ved hjælp af den hurtige procedure og vedtage Centralbankens forslag. Det skal ske i de kommende uger, hvis vi ønsker, at det er i overensstemmelse med enabling clause. I dette tilfælde har vi naturligvis brug for enstemmighed i Ministerrådet, hvilket der som bekendt ikke er på nuværende tidspunkt. Kommissionen er under alle omstændigheder enig med Dem i, at der er behov for en større reform, der går længere end det, enabling clause giver mulighed for. Vi skal være parate til at behandle spørgsmålet igen på den kommende regeringskonference på grundlag af en anden model. Det er, som det så rigtigt er blevet nævnt, muligt på regeringskonferencen, men ikke i henhold til den nuværende enabling clause.

Karas (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, vi må alle - institutionerne, men også vi politikere - undersøge og omforme vores kommunikationsstrategier, fokuseringer og arbejdsmetoder og også vores beslutnings- og opinionsdannelsesprocedurer i lyset af EU's udvidelse til sandsynligvis - hvis vi allerede nu tæller Balkanlandene med - over 30 stater, men også på grund af udfordringer af politisk natur, som man stiller os, og som vi selv stiller os.
På denne baggrund finder vi det positivt, at ECB enstemmigt har fremlagt et forslag. Vi finder det også positivt, at man fra politisk hold åbenbart siger, at ECB fremover selv skal regulere sine beslutningsmekanismer, vi vil ikke komme med særlige forskrifter. Der er overhovedet ikke nogen grund til at haste denne beslutning igennem, som ordføreren allerede har sagt.
Vi kan fortsætte i den kendte form og forberede en dybtgående reform med den næste regeringskonference. Den dybtgående reform, som vi taler om, og som er nødvendig, adskiller sig på et centralt punkt. Vores pointe er, at alle skal blive om bord, ikke noget rotationsprincip, alle skal i et fælles Europa også kunne være med til at bestemme i ECB. Løsningen er ikke rotation, men vægtning. Denne vægtning kunne ganske vist ske efter principperne i Rådet, men den skal primært baseres på erhvervspolitiske og finansmarkedspolitiske parametre.
Det skal ikke blive mere kompliceret, men mere gennemsigtigt! Vi vil ikke have nye diskrimineringer, men mere integration, og derfor større forståelighed for borgerne! Tag imod vores tilbud om at forberede en omfattende reform og ikke haste en kortsigtet reform igennem!

Randzio-Plath (PSE).
Hr. formand, ordføreren har ret. Det fremlagte forslag til en reform af afstemningerne i ECB's Styrelsesråd er ikke et skridt i den rigtige retning. Det må afvises, fordi det er udviklet ud fra et princip om national repræsentation og ikke ud fra et europæisk perspektiv. Vi har virkelig brug for en ambitiøs europæisk løsning. Her kan intet medlem forholde sig neutralt, for det er vigtigt, hvordan en så vigtig partner i makroøkonomien træffer sine beslutninger. Derfor må vi vide, hvordan beslutningerne er udformet, men det er tidsnok ved den næste regeringskonference.
At lægge sig fast på national repræsentation er i modstrid med hensynet til en integreret pengepolitik. Her vil jeg imidlertid gerne bemærke, at ECB ikke havde frie hænder til at udarbejde sit forslag, fordi Nice-traktatens utilstrækkelighed også kommer til udtryk i den såkaldte enabling clause i artikel 10, stk. 2, og vi har derfor virkelig brug for et forslag fra konventet til regeringskonferencen, så det bliver tydeligt, om Direktionen skal have en særlig rolle. Skal vi skelne mellem pengepolitiske og operationelle beslutninger? Hvor skal de strategiske beslutninger træffes? Og det er kun muligt med en enstemmig ændring af traktaten.
Jeg mener virkelig, det er vigtigt, at vi foretager denne skelnen, fordi det simpelthen er nødvendigt. Netop vi i Europa-Parlamentet må også være meget interesserede i det, fordi vi lægger vægt på gennemsigtighed. Ligesom vores kolleger i USA vil vi kunne følge, hvordan beslutninger bliver taget og hvordan der sker vægtninger i diskussionen. Derfor giver det vanskelige forslag fra ECB, som vi i PSE-Gruppen ikke kan stemme for, i en vis henseende grund til forhåbning. Hidtil har vi nemlig hele tiden fået at vide, at afstemningsresultaterne i ECB's Styrelsesråd ikke kunne offentliggøres, fordi der ikke fandt afstemninger sted. Jeg mener, at der i et demokratisk system må stemmes med flertal, og så kan de enkelte centralbanks- eller direktionsmedlemmers stemmeafgivelse også offentliggøres.
Jeg går helt ind for anonymitet, at der altså ikke nævnes navne, som i USA. Vores centrale ærinde er at få oplysning om mulige perspektiver af pengepolitikken. Det fjerner irritationer og usikkerhed, skaber den klarhed, som er nødvendig netop i vore dage, og understreger Centralbankens demokratiske regnskabspligt.

Huhne (ELDR).
Hr. formand, Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe forkaster også Den Europæiske Centralbanks forslag om at ændre beslutningsproceduren efter de 10 kandidatlandes indtræden i eurozonen. ECB's forslag vil skabe en tredje klasse af medlemsstater med dårligere stemmerettigheder, og det skandaløse er, at denne dårlige gruppering udelukkende vil komme til at bestå af kandidatlande.
Miniputstaten Luxembourg får et særligt løft ind i den anden gruppe takket være dens finansmarkeder, skønt landet har haft en centralbank i betydeligt færre år end mange af kandidatlandene, herunder Polen og Ungarn. Det er et forslag, der er udformet med henblik på at beskytte de hævdvundne interesser hos eurozonens eksisterende centralbankchefer. De forsøger blot at trække stigen op bag sig.
I stedet støtter vi en Direktion bestående af ni medlemmer, sådan som hr. Friedrich nævnte, der træffer operationelle afgørelser, et udvidet Styrelsesråd med deltagelse af alle medlemsstaternes nationale centralbankchefer i strategiske afgørelser, såsom definitionen på prisstabilitet, samt vægtning af andre mål, såsom monetære referenceværdier.
For så vidt angår forslaget fra PPE-DE-Gruppen og PSE-Gruppen om, at Styrelsesrådet skal træffe afgørelse under et system med dobbelt flertal, hvor medlemmer fra de store medlemsstater får større vægt, tillader vi os at være uenige. Vi støtter "et medlem, en stemme"princippet, når det handler om beslutningstagning, og et "dobbelt flertal"princip vil betyde, at et medlem af Styrelsesrådet, der kommer fra en stor medlemsstat, repræsenterer den pågældende medlemsstat i stedet for eurozonen som helhed. Det er en bagstræberisk tilgang, der vil underminere Styrelsesrådets kollegiale fremtidsudsigter. Der skal imidlertid være en vis kontrol med Direktionen, og derfor foreslår vi, at Styrelsesrådet skal kunne omstøde Direktionens beslutninger med totredjedels majoritet. Konventet bør se nærmere på dette spørgsmål, så det kan diskuteres så åbent som muligt og med fuld høring af alle interesserede parter.
Della Vedova (NI).
Hr. formand, hr. kommissær, vi står over for et kompromis, hvor man kun har nået én klar målsætning, nemlig enstemmighed i Styrelsesrådet, hvilket ikke lige netop er det, som Den Europæiske Centralbank har brug for med henblik på udvidelsen.
Fordelingen af beføjelser og ansvar mellem parlamenter, regeringer og uafhængige myndigheder - Den Europæiske Centralbanks uafhængighed er et værdifuldt gode, der har fungeret godt, og som bør beskyttes - indebærer ikke, at de uafhængige myndigheder selv kan bestemme deres arbejdsprocedurer eller, sådan som det er tilfældet her, ændringerne af deres arbejdsmekanismer, slet ikke når det gælder om at gøre klubben større. Det er klart, at klubbens nuværende medlemmer har stillet et forslag, der først og fremmest beskytter dem selv og deres privilegier mod de privilegier, som de kommende medlemmer af denne klub får. Det er lysende klart.
Jeg tror, at det er en alvorlig procedurefejl, som har ført til denne situation og til et forslag, der har en række mangler, hvilket hr. Huhne allerede påpegede, da han sagde, at landehierarkiet er diskutabelt. Jeg håber, at hr. Goebbels tilgiver mig, når jeg erklærer mig enig i - blot for at komme med et eksempel - at Luxembourg ikke må spille en større rolle end Polen.
Den Europæiske Centralbanks forslag er selvfølgelig i tråd med Nice-traktaten, hvor der i øvrigt står, at Styrelsesrådet kan træffe beslutning efter forslag fra enten Centralbanken eller Kommissionen. Jeg mener, at vi på en måde bør starte forfra og lade Kommissionen stille forslag under hensyntagen til Parlamentets anbefalinger. ECB skal høres, men må ikke være drivkraften bag en beslutning, som berører banken så direkte.

Langen (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, vi har vedtaget en klar holdning til forslaget fra ECB's Styrelsesråd, men det har Kommissionen desværre ikke, hr. kommissær. Den har dukket sig!
Vi ønsker, at Rådet af stats- og regeringschefer udarbejder en anden model, og at man i den forbindelse inddrager andre kriterier for flertalsdannelse. Det forslag til en ændring af afstemningsforholdene, som ECB's Styrelsesråd har foreslået, og som Kommissionen har bekræftet, er unødvendigt og uretfærdigt. Unødvendigt, fordi det tidspres, som De, hr. kommissær, har beskrevet, overhovedet ikke findes. Tidligst i sommeren 2006 er det højst teoretisk muligt, at vi når op på 15 medlemmer af eurovalutaområdet. Vi har altså tid nok.
Med denne model skaber De to klasser af medlemmer i ECB's Styrelsesråd, idet især centralbankcheferne fra de mindre medlemsstater får beskåret deres rettigheder betragteligt. I et fælles valutaområde er det nødvendigt, at alle medlemmer af ECB's Styrelsesråd har en ligeberettiget og permanent stemme. For at sikre dette også i fremtiden og således kunne bibeholde den hidtil gældende ordning har vi foreslået, at der skal findes flere flertalskriterier. Vores kollega, dr. Friedrich, var inde på det. Mit forslag om at benytte befolkningskriteriet fik ikke flertal i udvalget i denne omgang. Da reglerne skal vedtages enstemmigt, går det ikke uden kompromiser.
Rotationsmodellen, hr. kommissær, er et dårligt kompromis. Jeg har foreslået, at man ud over simpelt stemmeflertal skal have repræsenteret mindst halvdelen af befolkningen i medlemsstaterne i euroområdet. Derved undgår man, at der træffes flertalsbeslutninger i ECB's Styrelsesråd, som ikke tager tilstrækkeligt hensyn til de økonomiske forhold i EU. Befolkningskriteriet er af flere grund mere egnet og repræsentativt end andre kriterier såsom finansmarkedets betydning eller størrelsen af bruttonationalproduktet. Der foreligger nøjagtige aktuelle befolkningstal for alle medlemsstater, de opgøres efter hoveder og dermed efter absolut sammenlignelige kriterier, og med dette kriterium tages der højde for, at en fornuftig valutapolitik på grundlag af EU-traktaterne ikke kun skal have kapitalmarkederne for øje, men især de mennesker, som berøres af denne politik.

Goebbels (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, EU, eller i det mindste nogle af repræsentanterne for de lande, der mener, de er mere vigtige end andre, lider af en mystisk sygdom, nemlig Gulliver-syndromet.
Hvad enten det er i konventet eller i instanser som Den Europæiske Centralbank, mener repræsentanterne for de store lande, at de bliver truet med at blive bagbundet af en bande små lande, der pr. definition er uansvarlige, og som efter udvidelsen talmæssigt vil udgøre flertallet i Rådet. Selv om det er korrekt, at EU i teorien samler stater, der er lige med hensyn til rettigheder og pligter, så tror nogle - i lighed med Georges Orwells svin - at de er mere lige end andre.
EU's historie indeholder intet eksempel på en alliance mellem Europas lilleputter mod "Gulliver-nationerne". Faktisk skyldes alle blokeringer i Europa fra de tomme stoles politik af de Gaulle til Magaret Thatchers berømte "I want my money back" de store lande.
Stabilitetspagten blev opfundet for at indføre budgetdisciplin i landene i "Middelhavsklubben", som kunne sikre euroens ydre værdi. Pagten bliver respekteret af "de små", men i langt mindre grad af "de store". Gulliver-syndromet kan imidlertid få en række store lande til at frygte, at centralbankcheferne fra de små lande kan forledes til at indføre en slap pengepolitik. Resultatet af alle disse bange anelser er ECB's forslag om at begrænse antallet af centralbankchefer, der kan træffe beslutninger om pengepolitikken.
ECB's formand, Wim Duisenberg, giver indtryk af, at centralbankcheferne ikke stemmer ud fra nationale interesser, at der faktisk ikke er tale om en afstemning, men at pengepolitikken besluttes med enighed. Hvorfor stilles dette forslag om ændring af stemmesystemet? Vi får at vide, at det ikke er muligt at gennemføre en afstemning med 25 medlemmer. Selv om det helt sikkert tager længere tid at føre en diskussion med 25, må en afstemning for eller imod en ændring af de officielle renter kunne gennemføres med 25 lige så let som med 18 eller 9 centralbankchefer.
Det er altså ikke den rigtige årsag, som ligger til grund for den foreslåede reform. De fem store stater, som repræsenterer ca. trefjerdedele af Fællesskabets BNP, ønsker at forbeholde sig retten til fastsættelse af pengepolitikken. I den henseende er ECB's forslag genialt, for det vil medføre et rotationssystem mellem tre grupper af lande, som ville sikre magten for "de store" i 80 % af tilfældene.
I Friedrichs betænkning foreslås det at begrænse beslutningerne om pengepolitikken til et udvalg på 9 medlemmer, som bliver valgt i henhold til et dobbelt system, der sammenholder det enkelte lands demografiske størrelse med landets økonomiske og finansielle betydning. Vedrørende dette punkt tilslutter hr. Friedrich sig centralbankchefernes enstemmige forslag. Man kan dog ikke desto mindre blive i tvivl om alle disse forslag. Eftersom det ikke haster, hvorfor kan vi i Fællesskabet ikke få bevilget yderligere tid til overvejelser?
Hr. formand, jeg vil gerne svare hr. Della Vedova, at Polen i henhold til ECB's forslag stadig er foran Luxembourg.
Schmidt, Olle (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, vi ved alle, at ECB i et udvidet EU skal reformeres, men det forslag, som ECB har fremlagt, er ikke tilstrækkelig gennemarbejdet. Kritikken har også været hård.
Friedrich-betænkningen går i den rigtige retning, men jeg undrer mig ligesom andre her: Hvorfor dette hastværk? Man bør standse op, tænke efter og komme med et godt og velbegrundet forslag til næste regeringskonference. Demokratiet kræver, at afstemningsreglerne er nogenlunde enkle og forståelige. Selv almindelige mennesker skal faktisk kunne forstå dem og forstå, hvordan de fungerer. Princippet bør derfor være et medlem - en stemme.
Det vigtige krav om effektivitet kan opfyldes i et udvidet EU, hvilket hr. Huhne nævnte. Hr. kommissær, vi skal frem for alt undgå et opdelt Europa. En opdeling i A-, B- og endda C-niveauer er ikke acceptabelt. ECB skal vise større åbenhed med offentlige redegørelser om diskussioner og afstemninger. Det er et ufravigeligt krav. Endelig skal vi faktisk også skærpe Europa-Parlamentets rolle.
Grönfeldt Bergman (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren, hr. Friedrich, for et fortjenstfuldt arbejde om dette emne. Spørgsmålet om afstemningsreglerne i ECB's Styrelsesråd er meget vigtigt især med henblik på den forestående udvidelse og dermed også den sandsynlige udvidelse af ØMU-samarbejdet. De nuværende bestemmelser skal reformeres. Alle synes at være enige om, at en reform er nødvendig. Det er dog ikke helt klart, hvordan den skal udformes.
Hr. Friedrichs betænkning tager afstand fra det forslag, som ECB fremlagde den 3. februar, hvilket var en model med 21 stemmer, det vil sige med 15 centralbankchefer og 6 revisionsmedlemmer, og et rotationssystem, når 16 eller flere lande indgår i valutaunionen. Det indebærer, at det inden for meget kort tid vil være således, at ikke alle medlemslandenes stemme bliver hørt. Det bliver et system, som ikke alle deltager i, men som alligevel er meget stort og komplekst. Hvis beslutningsprocessen bliver alt for kompliceret, vil det enten føre til, at banken ikke kan reagere tilstrækkelig hurtigt på økonomiske forandringer, eller at beslutningerne ikke fremstår som legitime. Rotationssystemet gør det svært at placere ansvaret, eftersom det næsten bliver umuligt at afgøre, hvem der har ansvaret for en beslutning.
I Friedrich-betænkningen, som der var stor enighed om i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, bliver følgende grundlæggende principper foreslået, nemlig princippet om et medlem - en stemme, principper med hensyn til repræsentativitet, åbenhed og ansvar samt om at være retningsgivende ved udarbejdelse af en ny beslutningsmodel med større effektivitet, men som indebærer, at alle medlemmer stadig er med.
Jeg mener, at dette er vigtigt for de små lande. For de nye medlemsstater bliver det også betydningsfuldt. For mig, der kommer fra et land, som står over for en afgørende folkeafstemning om at udskifte kroner med euro, føles det rigtigt og rimeligt at anbefale en beslutningsmodel, som kan blive effektiv og hurtig på lang sigt, og som samtidig giver mulighed for, at alle kan deltage i en proces, som også indebærer, at ansvaret placeres.
Berès (PSE).
Hr. kommissær, kære kolleger, vi var klar over, at dette emne ville blive bragt på bane. I lang tid var det alt for tidligt at tale om det. Det var særlig tilfældet, da vi i anledning af en betænkning, der blev fremlagt i efteråret 2000, prøvede at tale om det i forbindelse med forberedelserne til udvidelsen. Det drejede sig om en betænkning af hr. Brok. I dag vil det være for overilet at udtale sig udelukkende på grundlag af ECB's arbejde. I virkeligheden skaber de institutionelle løsninger, som vi vedtager vedrørende Centralbanken, ofte frygt, for man har nogle gange indtryk af, at de vil kunne gøre sig gældende over for andre institutionelle mekanismer og hvorfor ikke over for selve EU. Det er virkeligheden i den drøftelse, som vi fører her.
I bund og grund tror jeg, at det, som Nice-traktaten har opbygget, det kan konventet nedbryde. Det, som ECB har foreslået, bør konventet kunne vende tilbage til, for det er grundlæggende et forslag om udvikling af systemet, hvad enten det drejer sig om indførelsen af en rotationsmekanisme eller en differentiering i forbindelse med de beslutninger, der træffes inden for ECB. Jeg mener endnu mere grundlæggende, at vi ikke kan afvise alt i ECB's forslag, f.eks. idéen om at begrænse antallet af medlemmer i Styrelsesrådet, hvis man ønsker, at denne instans fortsat skal kunne træffe beslutninger. Grundlæggende mener jeg også, at vi bør undersøge disse forslag og forsøge at udlede det, som er væsentligt for os.
Jeg tror, at vi kan udlede nogle oplysninger og nogle kriterier af den erfaring, som denne unge institution, som ECB jo er, har draget. Den første er, at forholdet mellem Direktionen og Styrelsesrådet skal undersøges med henblik på, at banken skal være i stand til at træffe beslutninger. Den anden, som vores formand for udvalget, fru Randzio-Plath, har nævnt, vedrører gennemsigtigheden af de beslutninger, der er truffet af beslutningsorganerne. Den tredje drejer sig om bankens evne til at træffe beslutninger om en pengepolitik, der er i hele områdets interesse.
Jeg mener, at vi bør behandle forslaget fra Den Europæiske Centralbank ud fra disse tre kriterier, men det er især ud fra disse tre kriterier, at konventet, for jeg mener, at det er meget vigtigt, at det udtaler sig, bør foreslå en løsning for ECB's kommende beslutninger.
Maaten (ELDR).
Hr. formand, jeg er skuffet over forslagene til en reform af Den Europæiske Centralbanks Styrelsesråd, ifølge hvilke der skal skabes forskellige klasser af deltagere, og en lille gruppe af store lande i praksis skal træffe beslutninger. Jeg kan heller ikke indse, hvordan det harmonerer, at et par store medlemsstater, som i øjeblikket netop modarbejder gennemførelsen af stabilitets- og vækstpagten, skal have en vigtig plads i dette førerfelt, mens mindre medlemsstater, som fra begyndelsen har ført en ansvarlig og korrekt monetær politik, henvises til opsamlingsvognen. Disse forslag antaster medlemsstaternes lighed. Skal de, som sidder i anden og tredje gruppe, bare holde mund under diskussionen eller forholde sig passive, mens de store lande afgiver deres stemme?
Nej, jeg synes, at den situation, vi oplever i øjeblikket, er helt i orden. Ordføreren siger med rette, at vi stadig har tid nok til roligt at se på et bedre system. Lad os først gøre erfaringer med udvidelsen, førend vi vender op og ned på tingene, og senere vælge et simpelt og gennemsigtigt styrelsessystem med et europæisk og ikke et nationalt perspektiv. For mit land ville hele situationen være ekstra bitter. Nederlandene hører til de lande, som i årevis har ført en stærk monetær politik. I begyndelsen får vi lov at være med i dette førerfelt, men så snart Det Forenede Kongerige tiltræder eurozonen, sendes vi som tak for vores indsats ud på reservebænken. Nu håber jeg inderligt, at Det Forenede Kongerige på et vist tidspunkt vil tiltræde, men det er noget irriterende, når der er knyttet den slags konsekvenser til det. Lande, som i et par år har rokket lidt, men også kraftigere ved grundlaget for den europæiske monetære stabilitet, belønnes. Det er da utænkeligt, hr. formand, at vi på denne måde sætter euroen over styr.

Kauppi (PPE-DE).
Hr. formand, det glæder mig, at Europa-Parlamentets Budgetudvalg i går valgte at støtte, hvad der også er den finske regerings politik, nemlig at en reform foreslået af Rådet ikke kan anvendes som grundlag for beslutningstagning. Arbejdet i Den Europæiske Centralbanks beslutningstagende organ skal reformeres for at sikre effektiv beslutningstagning efter udvidelsen. Den model, som ECB's Styrelsesråd foreslår, er imidlertid alt for kompliceret og vag, og den vil ikke gøre det spor lettere for offentligheden at følge med i, hvordan pengepolitikken bliver formuleret. Vi ønsker alle at effektivisere beslutningstagningen om pengepolitikken, men systemet skal være mere gennemsigtigt og forståeligt.
Det aktuelle problem med beslutningstagningen i ECB er ikke, hvordan afstemningen foregår, men at Styrelsesrådet i for høj grad søger at undgå afstemninger generelt. Den eksisterende version af artikel 10, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Centralbank siger, at ECB's Styrelsesråd træffer beslutning med simpelt flertal. Beslutningsforslag bliver imidlertid ikke sat til afstemning, før der er opnået konsensus i diskussionerne. I det mindste ifølge de udtalelser, som formanden for ECB, Wim Duisenberg, kom med i Parlamentet, betyder konsensus mere end et flertal, men mindre end enstemmighed. For at kunne reagere hurtigere på forandringer i markedet bør ECB praktisere flertalsafstemninger. Set fra dette synspunkt er det ikke fornuftigt at gøre afstemningsprocedurerne komplicerede og forvirrende, så der kommer endnu færre afstemninger end før. Desuden er den rotationsmodel, som ECB foreslår, i modstrid med flere principper, som både Parlamentet og centralbankcheferne selv normalt anser for afgørende.
Det forberedende arbejde til reform af ECB's afstemningsprocedurer bør udsættes, indtil regeringskonferencen har fundet sted. To af Parlamentets forslag fortjener støtte. Det første er kravet om dobbelt flertal, og det andet er forslaget om, at operationelle beslutninger om praktisk pengepolitik skal adskilles i beslutningstagningen fra mere langsigtede institutionelle og strategiske beslutninger. Vi håber, at Økofin-Rådet vil tage Parlamentets holdning i betragtning, når det træffer sin beslutning.

Lulling (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil starte med at præcisere, at jeg ikke har stemt for den betænkning, som blev vedtaget i aftes i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. Vores tyske ordfører har ganske vist opgivet sit oprindelige forslag om at give hvert euroland i ECB's Styrelsesråd en stemme, men kun at afbalancere dette med den repræsenterede befolkning. Jeg vil gerne minde om, at ECB's Styrelsesråd har behandlet og afvist et lignende forslag fra den tyske centralbank under sine langvarige forhandlinger. Hvorfor? Fordi det med en eurozone, som bliver udvidet til 25 eller 27 medlemmer, ville betyde, at fire store medlemsstater de facto ville have vetoret i ECB's Styrelsesråd på bekostning af de andre. Det kan ikke være rigtigt. Selv om man, som det blev besluttet i aftes i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål som kompromis, desuden ville tage højde for de to objektive kriterier bruttonationalprodukt og TAP, ville det give et meget mindre afbalanceret system end ECB-modellen, som kun tager højde for disse to kriterier til en ranking af medlemsstaterne, som får afstemningsret i henhold til et rotationssystem.
ECB's model er sikkert ny og kræver tilvænning, men den er ikke så kompliceret og overhovedet ikke så ugennemsigtig, at dem, som skal håndtere den, ikke skulle kunne forstå det. Det ville være en falliterklæring for medlemsstaternes politikere og deres centralbankfolk! Endelig er det den økonomiske og finansielle styrke, der har indflydelse på en valuta, og ikke et lands indbyggertal. ECB's forslag respekterer denne åbenlyse kendsgerning 
En anden grund til, at jeg ikke har stemt for det såkaldte kompromisforslag, er, at det ville føre til en regulær renationalisering. Direktionen, som udvides til ni medlemmer, skal jo også have tildelt større kompetence på bekostning af ECB's Styrelsesråd, som i dag mødes to gange om måneden, men som med sine op til 27 medlemmer i henhold til udvalgets forslag naturligvis kun ville kunne spille en underordnet rolle. Jeg håber, at Ministerrådet vil stemme for den langt mere afbalancerede henstilling fra ECB's Styrelsesråd, og at den kan ratificeres inden udvidelsen. For det scenario, som bliver foreslået her, ville være skæbnesvangert for tilliden til euroen!
Solbes
Hr. formand, jeg vil fatte mig i korthed. Efter min mening er der rejst to forskellige spørgsmål under forhandlingen. Det første er det system, som Centralbanken foreslår på basis af anvendelsen af den såkaldte enabling clause. Spørgsmålet er, om det er fornuftigt eller ej, og om der findes et bedre system. Det andet er, hvad der så er det bedste system. Det kan være det, der foreslås i hr. Friedrichs betænkning, eller ethvert andet.
Det, vi bekymrer os om nu, er imidlertid anvendelsen af den enabling clause, der blev fastsat i Nice, og som regeringerne foreslår for at bemyndige Centralbanken til at stille et forslag, der skal vedtages enstemmigt. De henviser også til den i forbindelse med et forslag fra Kommissionen, der også skal vedtages enstemmigt.
Ifølge enabling clause kræves det enten, at alle centralbankernes medlemmer er til stede, og at alle stemmer, eller også skal der findes et system med begrænset afstemning, der nødvendigvis skal være et rotationssystem. Hvis der kommer et rotationssystem, det vil sige, at det ikke er alle, der deltager i det hele, vil der naturligvis blive rejst spørgsmål om, hvilket rotationssystem der skal anvendes.
Centralbanken har foreslået en model, hvor der utvivlsomt sikres en vis balance mellem landene afhængig af deres økonomisk og finansielle betydning, og som dermed giver de mindste lande en meget vigtig rolle.
Kommissionen mener imidlertid ikke, at det foreslåede rotationssystem er tilstrækkeligt begrundet, og derfor har den udelukkende foreslået at tilpasse rotationssystemet. Alt, hvad Kommissionen har gjort, er at foreslå, at der anvendes de kriterier, som Centralbanken i dag har til at definere sit afstemningssystem. Som nævnt betyder det udelukkende at bruge det system, som banken har i dag.
Det vil naturligvis indebære en ændring af systemet, så ikke alle skal være til stede, men det giver enabling clause mulighed for. Det ville være meningsløst at stille et tillægsforslag om et andet rotationssystem i stedet for at stille et ændringsforslag til Centralbankens forslag.
Det, De siger, er, at enabling clause ikke løser alle vores problemer, og at vi ønsker at nå frem til en mere ambitiøs holdning. Det forstår jeg udmærket. Det har også i nogle tilfælde været Kommissionens holdning. Men hvis vi stemmer eller træffer beslutning på grundlag af enabling clause, kan Centralbankens forslag, med visse ændringer, være meget nyttigt, og det løser det overgangsproblem, der kunne opstå. Enhver anden model - lad os ikke glemme det - kræver også enstemmighed og ratifikation og ville ikke blive nem at anvende.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted på torsdag.
(Mødet hævet kl. 17.05 og genoptaget kl. 17.20)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens meddelelse om det udvidede Europas naboer: en ny ramme for forbindelserne mod øst og mod syd.
Mine damer og herrer, jeg skal meddele Dem, at der er en lille ændring i vores tidsplan. Vi går nu over til Kommissionens meddelelse, og forhandlingen forlænges til kl. 17.45, og kl. 17.45 fortsætter vi med spørgetiden.

Prodi
Hr. formand, jeg vil gøre det meget kort og blot komme med et par kommentarer til den meddelelse om det udvidede Europas naboer, som vi fremlægger i dag. Det er en meget vigtig meddelelse, hvor vi redegør for vores forslag til forbindelserne mellem Europa og Middelhavsområdet efter udvidelsen. Udvidelsesprocessen har nemlig skabt store forventninger hos vores nabolande, men har også medført frustrationer og spændinger, som er kommet til udtryk i nogle meget klare og forståelige bemærkninger fra de østeuropæiske lande, der ikke deltager i udvidelsen. Disse lande har bebrejdet os, at vi ganske enkelt har rykket jerntæppet længere østpå, og Middelhavslandene har bebrejdet os, at vi hovedsagelig har koncentreret os om de østeuropæiske lande og ikke om Middelhavslandene.
Vores nabolande har mange forventninger. Jeg har altid været af den opfattelse, at vi ikke må skuffe disse forventninger, og at vi også skal fastlægge en ordentlig politik for vores nabolande, hvilket både er i deres og EU's interesse. Den meddelelse, som Kommissionen i dag har vedtaget om naboskabspolitikken, opfylder dette behov, nemlig behovet for at skabe en referenceramme for udviklingen af nogle stadig tættere forbindelser med vores naboer i Øst og Syd. Det drejer sig med andre ord om at skabe det, som jeg flere gange - først spontant og senere efter nærmere overvejelse - har kaldt for en kreds af lande, som er vores venner, og som strækker sig fra Rusland til Marokko. Det er en kreds af lande, som vi skal dele alt med, undtagen institutionerne. Vi skal således være fælles om programmerne, markedet, reglerne og den politiske dialog, men ikke om Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Vi har kort sagt ambitioner om at udvikle en politik for disse lande, som ønsker et særligt forhold til EU, men som EU ikke har planer om en udvidelsesstrategi for, i det mindste ikke i den nærmeste fremtid.
Det er således klart, at de vestlige Balkanlande ikke er indbefattet i den forbindelse, eftersom deres tiltrædelse allerede er aftalt, selv om datoen ikke er blevet fastlagt endnu. Den referenceramme, som vi har ridset op i meddelelsen, skal supplere og ikke erstatte EU's forbindelser med det enkelte land eller landegrupperne. Den intensitet og ikke mindst den hastighed, som forbindelserne mellem EU og de enkelte lande udvikler sig med inden for denne referenceramme, vil selvfølgelig afhænge af det enkelte lands indsats. Differentieringsprincippet gælder således også i dette tilfælde. Der er to målsætninger. For det første skal vi sammen med vores partnere skabe et område med fremgang og stabilitet, som er baseret på princippet om økonomisk integration samt en styrkelse af de politiske forbindelser og det kulturelle samarbejde. Jeg vil gerne lægge vægt på det sidste, nemlig det kulturelle samarbejde. Og for det andet skal disse privilegerede forbindelsers udvikling være forbundet med landenes gradvise tilnærmelse til vores regler og værdier, både på det økonomiske og det politiske område. Vi skal derfor udarbejde og aftale en handlingsplan for det forløb, som vi skal gennemgå sammen, og det skal vi gøre med hvert enkelt land og på baggrund af vores erfaringer og aktuelle kontraktforpligtelser.
Disse handlingsplaner kommer til at omfatte målsætninger, tidsfrister, procedurer og kontrolmekanismer, som gælder på samme måde for begge parter. I den henseende vil vi således vurdere, om det er hensigtsmæssigt at oprette et specifikt kontraktinstrument, nemlig en naboskabsaftale, og et finansielt instrument til dette formål, nemlig et naboskabsinstrument. Vi vil i praksis samarbejde med vores nabolande om at skabe et fællesmarked, fremme den frie bevægelighed for personer, varer og tjenesteydelser, styrke samarbejdet om at bekæmpe de fælles trusler, styrke vores samarbejde på konfliktforebyggelses- og krisestyringsområdet, fremme menneskerettighederne, forbedre dialogen mellem kulturer og religioner, integrere transport-, energi- og telekommunikationsnettene samt skabe et større forskningsområde. Vi skal kort sagt skabe en stadig større integration, der er baseret på fælles værdier og på principperne om tolerance, fred, frihed og solidaritet, det vil sige de samme principper, som EU bygger på.

Swoboda (PSE).
Hr. formand, åbenbart ville kommissæren netop sige noget, og måske kan jeg så også stille ham et spørgsmål. Jeg er jo meget enig i de grundlinjer, som kommissionsformand Prodi har præsenteret her.
Jeg ville gerne vide, hvordan den institutionelle ramme for det hele ser ud. De nævnte de finansielle instrumenter og naboskabsaftalerne. Men mit spørgsmål til formanden eller kommissæren er, om der findes specielle institutionelle forudsætninger?
Den Europæiske Konference findes jo teoretisk set endnu. Der er forskellige muligheder. I forbindelse med Middelhavsområdet har vi diskuteret, at der også findes et tættere parlamentarisk samarbejde. Vi må ikke lade det stå hen i det uvisse, vi skal også sørge for, at ansvaret er klarlagt inden for Kommissionen, for egentlig er der tale om en mellemfase mellem normal traditionel udenrigspolitik og integration i EU. Netop denne mellemfase tror jeg, man skal definere meget nøjagtigt, og netop for denne mellemfase bør Kommissionen også stille forslag om, hvordan detaljerne skal reguleres, og hvilke institutioner der skal involveres. Bliver Den Europæiske Konference genoplivet? Er der et specielt ansvar i Kommissionen for dette samarbejde? Bliver det hos kommissær Patten? Det ville interessere mig at høre noget herom. Måske kan De sige noget om det.

Patten
Hr. formand, vi har netop haft en særdeles interessant diskussion i Kommissionen hvor den røde tråd i de fleste bidrag - det mest gennemtrængende argument hos de fleste talere - var, at det er helt afgørende, at vi giver spørgsmålet om forholdet til vores naboer den samme prioritet, som vi tidligere har givet hele udvidelsesprocessen. Det vil med andre ord sige, at det bliver alles ansvar at fremme begrebet om en institutionaliseret kreds af venner, som vi kan tilbyde en form for deltagelse i vores sikkerhed, stabilitet og velstand.
I den meddelelse, vi offentliggør i dag, vil det ærede medlem kunne se praktiske eksempler på, hvordan vi forsøger at udtrykke denne idé. Det er ikke let. Vi har tidligere forsøgt at gøre det. Det har til en vis grad været som de vises sten. Vi har aldrig helt fundet frem til en måde at udtrykke vores syn på vores naboer på uden samtidig at tilbyde dem alle at blive medlemmer af EU. Det er ikke temaet for denne meddelelse. Det ærede medlem vil imidlertid ud af vores forslag kunne se, at vi har foreslået fornuftige og konkrete måder, hvorpå vi kan opmuntre vores naboer - både på land- og på vandsiden - til at tage del i vores marked og vores politikker, til ikke at tage del i vores institutioner, men til at tage del i den velstand og politiske stabilitet, der har været EU's adelsmærke.
Det enkle svar på dette spørgsmål er, at der ikke er nogen uenighed. Kommissionen mener, at det er et ansvar for hele Kommissionen, og at ansvaret skal deles mellem os.

Formanden.
På grund af tidspresset og antallet af talere vil jeg give ordet til tre medlemmer ad gangen, en fra hver gruppe, hvis det er muligt. Jeg har mange medlemmer på listen. Kommissæren vil svare, når der er tre medlemmer, der har stillet spørgsmål.

Callanan (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har med stor interesse lyttet til kommissærens erklæring om EU's nye medlemsstater. Jeg er sikker på, at de, hvis de bliver medlemmer af EU, ønsker at sikre gennemsigtighed og oplysningspligt i alle institutioner. 
I den forbindelse lovede kommissionsformanden her til morgen Parlamentet, at han ville offentliggøre notatet til kommissær Kinnock fra hr. Jules Muis fra den interne revisionstjeneste. I eftermiddags sagde Kommissionens talsmand, at Kommissionen nu ikke har planer om at offentliggøre dette notat. Vil kommissæren venligst fortælle os, hvorfor Kommissionen har ændret holdning siden i morges, og hvorfor den nægter at offentliggøre dette dokument, så godkendelsen af Kommissionens budget kan skride fremad hurtigst muligt?
Formanden.
Det handler ikke om eftermiddagens emne. Hvis hr. Prodi ønsker at komme med en kommentar, kan han gøre det, men jeg beder Dem om at holde Dem til dagsordenen.

Prodi
Jeg vil gerne bekræfte det, som jeg sagde her til morgen, nemlig at dokumentet vil blive offentliggjort i henhold til den interinstitutionelle aftale.

Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har meget nøje fulgt kommissionsformandens indlæg og også læst den tale, han holdt i december i Bruxelles om det samme emne. Både i hans indlæg i dag og i denne tale balancerer han i høj grad mellem den holdning, at vi ikke helt må udelukke udsigten til medlemskab, og den opfattelse, at vi heller ikke må tage initiativ til det. Det forstår jeg udmærket, og det er heller ikke nogen kritik af hr. Prodi.
Der er en kreds af venner, hvor Marokko og Rusland vil blive behandlet på samme niveau og på samme måde. Mit spørgsmål er, om det ikke er eller ville være bedre - det er et åbent spørgsmål til Kommissionen - at være endnu tydeligere og sige: "I denne kreds af venner er der venner, som vi trods alt holder lidt mere af". Ukraine og Hviderusland kunne f.eks. i fremtiden blive medlem, mens vi ikke kan forestille os det for Ruslands vedkommende. Her må vi være helt tydelige. Det samme gælder for f.eks. Nordafrika. Skaber det ikke den tydelighed, som disse lande beder os om, og er det ikke bedre at skelne mellem mulige medlemmer og lande eller naboer, som aldrig vil opfylde betingelserne for medlemskab?

Wiersma (PSE).
Jeg vil tilslutte mig hr. Lagendijks spørgsmål. Jeg forstår udmærket, hvad Kommissionen er i gang med, og også hvilken prioritet den vil give sin politik over for vores nabolande. Her i Parlamentet vil vi komme udførligt tilbage til den meddelelse, som Kommissionen i dag udsender. Jeg har egentlig kun ét spørgsmål. Målsætningen er naturligvis at forhindre, at der opstår en ny splittelse, et nyt jerntæppe, i Europa. Hvis vi vil forhindre det, må vi også hjælpe lande såsom Ukraine og Hviderusland med at gennemgå den samme udvikling som lande såsom Ungarn eller Polen.
Tror Kommissionen, at den med sit forslag kan udvikle tilstrækkelig indflydelse på et samarbejde med disse lande, således at der vil indtræffe de samme reformprocesser dér som i de nuværende ansøgerlande, og at der på længere sigt opstår en slags ligeværdighed, som åbner vejen for svaret på spørgsmålet, om disse lande også kan blive medlem af Unionen?
Efter min opfattelse gælder det i sidste instans om, hvorvidt vi med det, som De foreslår, opnår den samme positive virkning på disse lande, som vi har opnået med udvidelsesprocessen i en række andre lande i Central- og Østeuropa. Jeg tror, at det er den eneste måde at forhindre en ny splittelse i Europa på, i betragtning af hvad der nu foregår i disse lande.

Berlato (UEN).
Hr. formand, optagelsen af de nye medlemsstater vil udvide EU's grænser endnu mere og dermed give EU en stadig større indflydelse på kontinentet, idet der udvikles naboskabspolitikker, som skaber nye potentielle partnere, der måske bliver nye medlemslande i fremtiden, sådan som det er tilfældet med de nuværende tiltrædelseslande.
Vi har dog svært ved at forestille os, at man udvider EU endnu mere uden at indlede en debat, som efterhånden er blevet tvingende nødvendig, nemlig debatten om, hvor langt EU's grænser kan gå. Hvis vi kigger mod syd, nemlig mod Middelhavets afrikanske bredder, ser vi nogle situationer, hvor det altid har stået klart, at disse lande ikke kan have samme udviklingskriterier, ideologier og politisk og religiøs overbevisning som Europa, måske med undtagelse af Libanon og Israel. Hvis vi kigger mod øst, kunne vi overveje at give republikkerne Ukraine og Georgien medlemskab. Hvis vi kigger mod nord, gælder det samme for Norge, og hvis vi kigger mod vest, udgør Atlanterhavet i sig selv en grænse.
Hvor langt kan vi forestille os, at EU's grænser skal gå, hvis ikke EU skal drukne i et frihandelsområde, og eftersom det er nødvendigt, at vi får et EU, som ikke går under, hver gang man tager vigtige internationale emner op, sådan som det desværre har været tilfældet i de sidste par dage? Debatten om, hvilke lande der kan optages i EU, og hvilke lande det til gengæld er nødvendigt kun at have privilegerede samarbejdsforbindelser med, skal således tages meget omhyggeligt op, eftersom samarbejdet ikke kun bør vedrøre handelsforanstaltninger, men også delikate spørgsmål som respekten for menneskerettighederne og kontrollen med indvandringsstrømmene.

Prodi
Jeg vil svare meget kort på de tre spørgsmål, der hænger sammen med hinanden. Jeg vil gerne gøre det klart, at målsætningen om at skabe en kreds af lande, som er vores venner, ikke indebærer nogen forpligtelser eller udelukkelser, når det gælder udvidelsen. Ingen af disse lande har ret til at blive optaget, og ingen af dem er udelukket. Men dette løser naturligvis ikke det problem, man gjorde opmærksom på i det sidste spørgsmål. Her vil jeg gerne henvise til en anmodning, som jeg har rettet til Parlamentet flere gange, og som jeg har fået at vide er blevet efterkommet, nemlig anmodningen om, at der i den nærmeste fremtid bliver afholdt en debat om netop EU's grænser. Kredsen af lande, der er vores venner, er dog et andet projekt, som ikke har noget med EU's udvidelse at gøre, men som under alle omstændigheder giver nogle tætte samarbejdsforbindelser og en gradvis integration, og som virkelig giver os og vores nabolande en sikker økonomisk og politisk fremtid. Medlemskab er en anden sag.
Hvad det andet spørgsmål angår, hr. Wiersma, blev dette netop gjort for at undgå, at vi bliver anklaget for ganske enkelt at have rykket jerntæppet længere østpå, sådan som jeg sagde i min sidste tale. Der er ikke længere noget jerntæppe eller nogen udelukkelse. I stedet er der medlemsstater, som har et stadig større og aktivt samarbejde med deres nabolande, nemlig med kredsen af venner. Det er en systematisk strategi, hvor vi med udvidelsen forøger antallet af EU-medlemsstater, og hvor vi med kredsen af venner skaber en stadig stærkere og tættere naboskabspolitik.

Brok (PPE-DE).
Hr. formand, det glæder mig, at Kommissionen nu stiller et forslag, som vi kan diskutere, nemlig om der findes andre alternative muligheder end fuldt medlemskab af EU. Det er efter udvidelsen med de 10 lande nok et af de vigtigste emner for fremtiden.
Jeg har to spørgsmål. For det første har jeg ikke helt forstået, om det er et fleksibelt system af bilaterale forbindelser mellem EU og de pågældende lande eller en multilateral tilgang - en slags EØS plus. Det forekommer mig at være et vigtigt punkt. Det andet spørgsmål er om Balkan. Jeg er klar over, at Balkanlandene skal betragtes meget differentieret, og at nogle vil være klar til at tilslutte sig EU tidligere end andre. Men de andre lande vil have brug for en lang periode med intern udvikling. Derfor ville det være forkert ikke at tage dem med i et sådant koncept, eftersom de i mellemtiden, som jo kan vare længe, også kunne inddrages i et sådant netværk. Måske kunne Kommissionen undersøge denne holdning endnu en gang.

Souladakis (PSE).
Hr. formand, jeg støtter i alt væsentligt de generelle linjer fra kommissionsformanden vedrørende relationerne til andre lande efter udvidelsen. Politikker, der er baseret på generelle principper, har imidlertid en tendens til at svigte i praksis. Derfor har jeg to spørgsmål. For det første, hvad andet godt kan der komme ud af relationer til Middelhavslandene i Nordafrika i praksis, når generelle politikker, efter min mening, ikke har haft særlig stor succes? Og for det andet, hvad angår kandidatlandene i den tidligere østblok, fordi kvaliteten af relationerne nogle gange bestemmes mere af nabolande end af generelle principper, og fordi, som vi for nylig har set, mange af kandidatlandene har handlet som de skønnede bedst i strategiske politiske sager - vi taler om problemet med Irak, uanset hvilken holdning, man er enig eller uenig i - så er spørgsmålet, hvordan vi kan påvirke disse lande, så de ikke sætter deres egne kriterier for relationer med deres naboer, som vi betragter som lande for samarbejde og fred, og som andre måske ser som fjender.

Schroedter, Elisabeth (Verts/ALE).
Hr. formand, vi har indtil videre talt om de store linjer. Det er også vigtigt. Men problemerne ligger jo i detaljen. Et af de centrale spørgsmål i nabolandene er, hvordan det bliver ved grænsen. Vil der være nye, decentraliserede instrumenter, som giver mulighed for et konkret grænseoverskridende samarbejde? Kommer der lettelser ved grænsen, eller vil grænsen praktisk og reelt føre til en deling, fordi den også deler etniske grupper, fordi den deler eksisterende relationer?
Jeg vil gerne høre om Kommissionens koncept i denne henseende. Hvordan er det finansielle instrument udformet? Vil det være centralt som nu, hvor der findes disse problemer, eller bliver det et decentralt instrument?

Patten
Hr. formand, jeg kan besvare de tre spørgsmål vedrørende princippet om arbejdsdeling.
For det første vil jeg minde formanden for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om, at jeg har indvilliget i at mødes med udvalget den 25. marts til en grundig diskussion om Kommissionens meddelelse, hvilket vil give os mulighed for at gå i dybden med nogle af de punkter, der er blevet drøftet i eftermiddag.
Han bragte et par emner på bane. For det første ønsker vi at sikre en sammenhængende global ramme. Vi erkender imidlertid, at der ikke skal være en standardpolitik for alle. Vi skal have en politik, der kan optage de forskellige niveauer af økonomisk udvikling og engagement i vores værdisystem. Derfor håber jeg, at kohærensen er tilstrækkelig fleksibel til at sikre, at politikken fungerer.
Han nævnte også Balkan. I denne meddelelse har vi bevidst udeladt de lande, der er involveret i stabiliserings- og associeringsprocessen - det vil sige Kroatien og landene i Vestbalkan, Tyrkiet, Rumænien og Bulgarien. De er allerede blevet stillet et EU-medlemskab i udsigt, og i dette dokument fokuserer vi - på opfordring fra Det Europæiske Råd i København - på de lande, der ikke har udsigt til medlemskab af EU. Som formanden har sagt, er jeg overbevist om, at der til sin tid bliver en debat om EU's geografiske grænser. Formanden talte flere gange om dette for ca. tre et halvt år siden. Det er imidlertid hverken rette tid eller dokument for denne debat. Jeg vil blot tilføje, at vi har planer om, at ansøgerlandene selv skal involveres i denne debat, som mange af dem har større interesse i end os.
For så vidt angår spørgsmålet om, hvordan Middelhavslandene og de østeuropæiske lande kan involveres i vores politikker, håber vi meget, at vi kan involvere dem i alt fra det indre marked, handel, migration og bevægelighed for personer til retlige og indre anliggender, økonomisk bistand og emner såsom forvaltning, menneskerettigheder og retsstatsprincipper. Det har vi forsøgt at gøre gennem Barcelona-processen ved f.eks. at give yderligere tilskyndelse til de lande, der allerede er involveret i Agadir-processen, og opfordre dem til at gå videre og forsøge at harmonisere deres bestemmelser med vores og involvere sig mere i vores indre marked. Det bliver den politik, vi fortsætter.
En række lande i Østeuropa - man kunne kalde dem for de vestlige NIS-lande - har ikke kunnet blive medlemmer af EU, skønt f.eks. Moldova og Ukraine giver udtryk for, at de ønsker en tilnærmelse til Europa. Jeg håber, at det, vi kan tilbyde dem i form af handel, økonomi og politisk dialog, vil øge størrelsen på det fælles økonomiske og politiske område rundt om vores grænser. Vi forsøger imidlertid ikke at løse spørgsmålet om disse landes medlemskab af EU i dette dokument.
Til slut er jeg glad for at få lejlighed til at besvare det ærede medlems spørgsmål herom, fordi det er noget, vi ofte har diskuteret ved tidligere lejligheder. Hun spørger forståeligt nok til sammenhængen i vores finansielle instrumenter til løsning af grænseoverskridende spørgsmål. Jeg kan forsikre hende om, at hun i vores dokument vil finde et forslag til et instrument for nabolandene, der vil omhandle den type problemer, hun har nævnt. De kolleger, der arbejder med udvidelse og regionale anliggender, vil arbejde sammen med bl.a. mit eget generaldirektorat og forsøge at gennemføre dette nye instrument så effektivt og problemfrit som muligt.

Beazley (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vidste ikke, at de britiske medlemmer af Parlamentet havde ry for at være vidtløftige.

Formanden for Kommissionen gav en generel præsentation af meddelelsen, så jeg vil gerne bede kommissær Patten om et par detaljer vedrørende noget, han har været inde på. Kan han forsikre os om, at vi - som formanden har sagt - ikke forsøger at indføre et nyt jerntæppe, og at f.eks. de visumregler, der i øjeblikket gælder i forholdet mellem Polen og Ukraine, ikke vil blive gjort mere komplicerede efter Polens indtræden i EU? Jeg kan se, at kommissionsformanden nikker, så vi kan minimere hans svartid.
Det andet spørgsmål til kommissær Patten lyder som følger. Da de tiltrædende medlemsstater har vældig stor erfaring med lande som Ukraine, Belarus og Rusland, ville det så ikke være på sin plads at nedsætte en eller anden form for arbejdsgruppe? De relevante tiltrædende lande kunne så begynde at videregive deres udenrigspolitiske erfaringer med vores nye naboer til f.eks. kommissær Verheugen eller måske kommissær Patten selv.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, jeg tror, at man ved at give Ukraine, Belarus og Moldova udsigt til et muligt langsigtet medlemskab vil fremme de nødvendige reformer af deres økonomier og deres styringssystemer samt inden for menneskerettighedsområdet, ligesom det vil støtte de politikere og partier, der deler vores værdier og forhåbninger.
Vil kommissær Prodi tilbagetrække sin erklæring om, at Ukraine ikke er mere europæisk end New Zealand, hvis det er sandt? Ukrainerne opfattede det som geografisk nonsens og et signal til deres regering om, at de er langt bedre stillet med at bejle til den russiske bjørn. Heldigvis ønsker Rusland ikke at blive medlem af EU, men Ukraine gør. Vi bør ikke udelukke denne mulighed, specielt ikke hvis Kommissionen ved udgangen af næste år stadfæster den efter min mening langt svagere sag om Tyrkiets medlemskab.
Kan Kommissionen skaffe flere midler til bekæmpelse af ulovlig indvandring og grænseoverskridelser via disse lande trods vores modvilje mod de siddende regeringer?

Flautre (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, jeg støtter og glæder mig over Kommissionens initiativ til at give udtryk for dens politiske vilje til at styrke og forøge vores forbindelser med nabolandene. Det springende punkt i det samlede billede er grænserne, og jeg spørger mig selv, om vi ikke ved alle de foranstaltninger, der træffes i forbindelse med grænsekontrol, i bekæmpelsen af illegal indvandring og i tilbagetagelsesaftalerne, kort sagt ved alt det, som vedrører indførelsen af kontrol med indvandringsstrømmene i EU's eksterne forbindelser, særligt med nabolandene, er i færd med at uddelegere kontrollen med indvandringen til dette område af nabolande, så der opstår en slags bufferzone mellem EU og resten af verden, hvilket sandsynligvis vil være mindre glorværdigt. Jeg mener, at foranstaltningerne i dag fremmer oprettelsen af flygtningeområder i Europa og ved Europas grænser, altså i nabolandene, som er områder, der styres fuldstændig ukontrolleret og tilfældigt, og hvor man som oftest fuldstændig lader hånt om de rettigheder, som er de grundlæggende værdier, vi ønsker at dele. Er De klar over disse risici, som findes i dag?
Hannan (PPE-DE).
Hr. formand, der er en risiko for, at vi er ved at foretage en cirkelslutning. Den aktuelle udvidelsesrunde afhænger af resultatet af otte folkeafstemninger, der endnu ikke er gennemført i Central- og Østeuropa. Finder Kommissionen det rigtigt, at disse lande træffer beslutningen alene, eller finder Kommissionen det acceptabelt at man blander sig politisk og økonomisk i beslutningen? Hidtil er der afholdt én afstemning, hvor Europa-Kommissionen indrømmer at have brugt 700.000 euro, hvilket pr. indbygger svarer til at bruge 100 millioner euro i kommissær Prodis hjemland Italien eller i kommissær Pattens hjemland Det Forenede Kongerige.
Hvis de betingelser, vi tilbyder disse lande, er så gunstige, hvorfor er det så nødvendigt at bruge enorme summer på at hjælpe dem med at beslutte sig?

Patten
Hr. formand, jeg tror, at Parlamentet kommer til at nyde godt af formanden efter et par bemærkninger fra kommissæren for eksterne forbindelser.
Først vil jeg forsikre hr. Beazley om, at vi ikke forsøger at indføre et nyt jerntæppe i Europa. Noget af hensigten med denne meddelelse er at forhindre oprettelsen af et Fort Europa med de 25 medlemsstater.
Når man taler om at lette visumordningerne, er det vigtigt at overveje, under hvilke omstændigheder indenrigsministrene vil betragte det som en acceptabel mulighed. De vil ikke blot se på grænsen mellem ansøgerlandet og Europa, men også på de øvrige grænser, som det pågældende land er ansvarlig for. Når vi f.eks. forhåbentlig efter at have indgået en tilbagetagelsesaftale med Den Russiske Føderation - begynder at diskutere visumspørgsmålet, vil vi mange gange støde på spørgsmålet om Ruslands mange tusinde kilometer lange grænse mod andre lande. En række betingelser skal opfyldes, inden man kan indlede en seriøs visumdebat.
Det ærede medlem spurgte også, om vi vil forsøge at involvere de ansøgerlande, der endnu ikke er blevet medlemsstater, og om vi involverer disse lande i debatten. Som det ærede medlem sagde for et øjeblik siden, skal vi igennem den demokratiske proces, men det korte svar er "ja". En række ansøgerlande - f.eks. Polen med dets nylige diskussionsoplæg vedrørende den østlige dimension - har gjort meget fornuftige og tankevækkende fremskridt. Fra april vil ansøgerlandene sidde med til møderne i Rådet (almindelige anliggender) og Rådet (eksterne forbindelser) og lytte til debatterne, og jeg håber, at det til sin tid vil præge deres bidrag.
Jeg er opmærksom på, at hr. Tannock ved flere lejligheder har udtrykt bekymring over Ukraine. Som hr. Prodi sagde, er dokumentet ikke i sig selv en definition på EU's geografiske grænser, men forhåbentlig vil vores venner i Ukraine anerkende vores store indsats for at medvirke til oprettelsen af et fælles politisk og økonomisk område, der vil være til deres fordel.
Jeg ville ønske, at vi kunne have et tættere og venligere forhold til Belarus. Det er ikke vores skyld, at vi ikke har det. Det ærede medlem kender Belarus-styrets stil, mål og politikker, der for kort tid siden førte til det uheldige visumforbud. I øjeblikket kan vi stadig støtte Belarus i udviklingen af det civile samfund, og jeg ser frem til den dag - måske efter de næste valg, hvis de bliver frie og retfærdige - hvor vi kan udvikle vores forhold til dette land. Vi ønsker ikke, at et land, der grænser op til os, skal isoleres af egen vilje eller på grund af regimets ønsker. Jeg har forsøgt at besvare det ærede medlems spørgsmål om en stødpudezone. Man er nødt til at tage hensyn til de andre landes grænser.
Til slut vil jeg sige til det ærede medlem - hvis interesse i disse sager jeg beredvilligt anerkender - at mange af os har en tyrkertro på, at når vi taler om udvidelse, så handler det ikke blot om penge. Vi taler også om kommercielle, økonomiske eller tilmed geostrategiske interesser. For mange af os er udvidelsen et moralsk anliggende.
Det ærede medlem skal ikke blive alt for bekymret, hvis vi finder det værd at fremme sagen mest muligt. Skønt jeg selv har blandet mig i debatten, finder jeg det usandsynligt, at Maltas befolkning, der har et vist ry for at være modig og uafhængig, lader sig påvirke af lejlighedsvise avisannoncer eller - det må jeg indrømme - af et tilfældigt interview med kommissæren for de eksterne forbindelser. Befolkningen bliver muligvis betydeligt mere påvirket af kommissæren for udvidelsen, der er langt bedre skåret for tungebåndet, men jeg håber, at når denne demokratiske proces ruller hen over Europa, så vil det ærede medlem se det ene land efter det andet stemme for EU-medlemskabet.
Prodi
Jeg vil kun komme med to supplerende bemærkninger, eftersom kommissæren har svaret udførligt på næsten alle spørgsmålene.
Jeg vil gerne understrege, at dette tilbud, forslag og politiske projekt ikke er ensbetydende med, at EU bliver udvidet med disse lande, eller at de bliver medlemmer af EU. Det er bestemt ikke ensbetydende med dette, men det udelukker det heller ikke. Jeg vil dog også gerne sige meget klart, at jeg ikke er enig i - eller rettere, at jeg kun til en vis grad er enig i - det argument, at muligheden for at blive medlem af EU fremmer den demokratiske proces og den interne udvikling i disse lande. Det glæder mig meget, og det er en god ting, men det er bestemt ikke tilstrækkeligt til at vurdere, om et land skal optages i EU eller ej.
Et medlemskab af EU betyder også, at vi skal være fælles om de specifikke politiske målsætninger, om vores rødder og identitet og om meget mere end blot den demokratiske indfaldsvinkel. Det var denne bemærkning, som jeg kom med for New Zealands vedkommende. Jeg har aldrig sagt, at New Zealand er mere europæisk end Ukraine. Jeg sagde ganske enkelt - og det vil jeg gerne gentage - at hvis vi kun går ud fra demokratiske kriterier, kan jeg ikke se, hvorfor New Zealand ikke skulle kunne blive medlem af EU. Der eksisterer dog nogle geografiske og historiske kendsgerninger og politiske målsætninger, som et land skal have til fælles med os for at kunne blive medlem af EU. Derfor er det klart, at denne mulighed skal stå åben, når disse målsætninger opstilles og fastslås, og når landene - og vi selv - deler disse målsætninger. Derfor er jeg så ivrig for, at vi indleder debatten om EU's grænser.
Til sidst vil jeg gerne forsikre fru Flautre for, at vores målsætning netop er det modsatte af det, som hun med rette betragtede som en risiko, nemlig at der oprettes lejre for indvandrerne fra disse lande. Der er andre etiske betragtninger med hensyn til indvandringen. Ved hjælp af samarbejdet med disse lande kan også indvandringen administreres på en mere human og seriøs måde, som man i højere grad er fælles om, og som er mindre traumatisk. Dette kan vi naturligvis kun gøre med kredsen af venner, mens indvandrerne nu som bekendt også rejser til Europa fra meget fjerne lande. Det er yderst vigtigt, at vi har en gruppe lande, som vi også kan samarbejde med på disse vanskelige områder, og det er naturligvis vores ansvar at sørge for, at dette sker med respekt for indvandrernes rettigheder. Denne målsætning er meget lettere at nå, når der er et samarbejde, end når der ikke er et sådant samarbejde.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B5-0085/2003).
Vi behandler en række spørgsmål til Kommissionen.
Første del
Formanden.
Spørgsmål nr. 50 af Bill Newton Dunn (H-0095/03):

Om: Beretninger om nationale kvoter for fodboldspillere i EU
Ifølge britiske aviser, hvoraf nogle er kendt for at aflægge unøjagtige og sensationelle beretninger om EU-anliggender, "er en aftale mellem UEFA og Den Europæiske Union umiddelbart forestående", hvorefter antallet af "udenlandske" spillere på et hold skal begrænses til 50%. Herved ville fodboldklubber i EU blive tvunget til at stille med hold, hvoraf mindst halvdelen er fra den pågældende medlemsstat.
Kommissionen bedes bekræfte, at disse beretninger ikke er korrekte, eftersom en sådan aftale ville være i modstrid med Unionens grundlæggende princip om fri bevægelighed for dens borgere?

Diamantopoulou
Kommissionen kender ikke til de britiske avisartikler, som det ærede medlem omtaler.
For så vidt angår en tvungen begrænsning af antallet af udenlandske spillere vil jeg gerne minde om følgende.
Anvendelsen af fællesskabsreglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for sport blev fastsat af De Europæiske Fællesskabers Domstol med Walrave-dommen i 1974, hvor Domstolen fastslog, at sport er underlagt fællesskabslovgivningen, når den udgør en økonomisk aktivitet, uanset om der er tale om amatører eller professionelle sportsudøvere. Det blev bekræftet af Domstolen i dens nu så berømte Bosman-dom fra 1995. I denne domspraksis fandt Domstolen også, at nationalitetsklausulerne kun kunne begrundes i forhold til særlige officielle kampe mellem hold, der repræsenterer lande - f.eks. ved de olympiske lege eller visse verdens- eller europamesterskaber.

Newton Dunn (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for et meget tilfredsstillende svar og lykønske hende med de aviser, hun vælger at læse eller måske snarere vælger ikke at læse.

Formanden.
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 51, 52 og 53.

Formanden.
Spørgsmål nr. 54 af Alexandros Alavanos (H-0066/03):

Om: Kofi Annans plan for Cypern og den gældende EU-ret
I Parlamentets beslutning om "de enkelte kandidatlandes fremskridt i retning mod tiltrædelse" (tekster vedtaget af Parlamentet 20. november 2002), hvor der henvises til Annan-planen for en politisk løsning på Cypern-problemet, opfordrer Parlamentet Kommissionen "til at undersøge, om planen kan danne grundlag for en levedygtig og funktionel løsning inden for Den Europæiske Unions rammer i overensstemmelse med gældende EU-ret".
Kan Kommissionen efter at have undersøgt den ovennævnte plan bekræfte, at den er i overensstemmelse med den gældende fællesskabsret, og om den agter at meddele Parlamentet sit synspunkt officielt? Hvis ja, hvornår?

Verheugen
Hr. formand, medlemmet vil vide, at hans meget vigtige og interessante mundtlige forespørgsel desværre er blevet overhalet af de sidste 24 timers begivenheder. Jeg vil derfor gerne med hans tilladelse benytte lejligheden til at informere om den nyeste udvikling.
Kommissionen beklager, at de bestræbelser, FN's generalsekretær, Kofi Annan, udfoldede for at finde en omfattende løsning på Cypern-problemet, ikke lykkedes. Kommissionen har givet denne proces sin fulde støtte, og den minder om EU's vilje til at fremme en løsning i overensstemmelse med de principper, som EU hviler på.
Uanset at EU foretrækker en politisk løsning, bekræfter Kommissionen, at tiltrædelsesprocessen videreføres som planlagt i henhold til den eksisterende tidsplan. Alle de retlige forberedelser til at gøre dette muligt er allerede foretaget. Med andre ord: Vi vil nu sende Parlamentet en protokol, som supplerer tiltrædelsestraktaten med Cypern, og i denne protokol vil det blive beskrevet, hvordan Cyperns tiltrædelse organiseres under de nuværende omstændigheder.
Kommissionen noterer sig i enighed FN's generalsekretærs konstatering af, at fredsplanen ikke er taget af bordet. Kommissionen er også villig til at støtte alle yderligere bestræbelser i denne forbindelse. Kommissionen opfordrer alle berørte parter, særligt også Tyrkiet, til at arbejde for at finde en løsning.
Kommissionen understreger sin solidaritet med alle cyprioter, og den anerkender det mod, hvormed de tyrkiske cyprioter har bragt deres europæiske overbevisning til udtryk. Kommissionen vil fortsætte med at støtte projekter på Cypern, som gavner begge samfund, så økonomisk uligevægt på øen reduceres, og der opbygges tillid mellem de to samfund.

Alavanos (GUE/NGL).
Må jeg begynde med at takke Kommissionen og udtrykke min anerkendelse for dens hårde arbejde med optagelsen af hele Cypern i EU. Jeg anerkender vigtigheden af den udtalelse, som Kommissionen har benyttet lejligheden til at komme med, og ønsker at stille følgende spørgsmål. Eftersom forhandlingerne med Tyrkiet er planlagt til at begynde i slutningen af 2004, er en løsning på Cypern-spørgsmålet da en af forudsætningerne, som vil kræve et positivt og konstruktivt bidrag fra Tyrkiet, hvis det ønsker integration? Desuden, nu hvor denne fase af Annan-planen er afsluttet, mener Kommissionen da, at EU og Kommissionen måske vil indtage en mere fremtrædende rolle i forhandlingerne mellem de to samfund?

Verheugen
Hr. formand, hr. medlem, under mit besøg i Ankara i slutningen af januar i år gjorde jeg udtrykkeligt Tyrkiet opmærksom på de mulige konsekvenser af et sammenbrud i Cypern-samtalerne. I mine samtaler med ministerpræsidenten og formanden for AK-partiet og med andre førende repræsentanter for tyrkisk politik gjorde jeg det klart, at der i slutningen af 2004 forventes en udtalelse og en henstilling fra Kommissionen om, hvorvidt Tyrkiet opfylder de politiske tiltrædelsesbetingelser eller ej, og i bekræftende fald, en henstilling om, hvornår tiltrædelsesforhandlingerne med Tyrkiet skal indledes.
Jeg må sige meget klart, at også Cypern-spørgsmålet hører med til disse politiske tiltrædelsesbetingelser. Det har vi også gjort meget klart i tiltrædelsespartnerskabet med Tyrkiet. Lad mig i dag med stor forsigtighed sige følgende: Hvis situationen på Cypern i slutningen af 2004 - hvor Kommissionen skal fremlægge sin rapport og sin henstilling - skulle være uændret, altså stadig er som i dag, så ville vi have den situation, at et land, nemlig Tyrkiet, som vil føre tiltrædelsesforhandlinger med os, ikke anerkender et medlemsland, nemlig Cypern. Jeg har svært ved at forestille mig, hvordan Kommissionen i en sådan situation skulle kunne nå frem til en positiv udtalelse med hensyn til at indlede tiltrædelsesforhandlinger med Tyrkiet.
Jeg beder om forståelse for, at jeg ikke kan sige det tydeligere og heller ikke ønsker at sige det tydeligere, men jeg tror, at bemærkningen er tydelig nok. Hvis De ser det, som jeg netop har sagt, i forbindelse med det, som jeg sagde om protokollen, så betyder det, at der selvfølgelig er mulighed for at finde frem til en løsning inden udgangen af 2004. Det er grunden til, at såvel FN som EU siger, at emnet Cypern ikke er afsluttet med gårsdagens sammenbrud, men at samtalerne om planen selvfølgelig kan genoptages, så snart de politiske forudsætninger er til stede. Det er meget vigtigt, at FN's plan bliver liggende på bordet.
Lad mig komme med en bemærkning om det. FN's plan i sin seneste form var specielt for de tyrkiske cyprioter et ekstremt gunstigt tilbud. Jeg siger af fuld overbevisning, at der vil aldrig komme et bedre tilbud, en bedre løsning for de tyrkiske cyprioter end dette. Det er derfor af allerstørste betydning for de tyrkiske cyprioter, at FN siger, at planen bliver liggende på bordet. Det kan man kun hilse varmt velkommen.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. kommissær, tillad mig en kort bemærkning før tillægsspørgsmålet. Ikke blot har processen med at integrere Cypern i EU ikke løst Cypern-spørgsmålet, ved at integrere den frie del af Cypern har den ført til en de jure-deling og anerkendelse af den tyrkiske besættelse. Ikke at tingene ville have været meget bedre, hvis de to parter havde accepteret Annan-planen, som, til forskel fra FN-resolutionerne, forsøgte at indføre en særlig form for føderation, som ikke var så meget forskellig fra at anerkende to stater på Cypern, med andre ord en deling.
Under disse omstændigheder vil jeg gerne vide, hr. kommissær, hvordan Kommissionen vil håndtere en situation, hvor et kandidatland, i dette tilfælde Tyrkiet, har besættelsesstyrker i og har koloniseret en del af et land, som allerede er medlem af EU, under overtrædelse af adskillige FN-resolutioner. Jeg taler ikke kun om at løse Cypern-problemet, jeg taler om at håndtere besættelsen. Vil EU tage ansvaret for at befri den besatte del af Cypern?

Verheugen
Hr. medlem, jeg er ikke enig med Dem i, at Cyperns tiltrædelse, sådan som den nu vil finde sted, er ensbetydende med en de jure-deling af øen. Protokollen, som jeg har nævnt flere gange, præciserer helt entydigt, at fællesskabsretten ikke anvendes i de områder af Cypern, hvor Republikken Cyperns regering ikke kan udøve effektiv kontrol. Men det er ikke nogen anerkendelse af Cypern som to stater. Vi betragter fortsat, ligesom det internationale samfund, Republikken Cyperns regering som det samlede Cyperns repræsentation, den eneste folkeretligt legitimerede repræsentation for hele Cypern.
Rent juridisk betragtet bliver hele Cypern medlem af EU. Faktisk er det sådan, at fællesskabsretten ikke kan anvendes i en del af Cyperns statsområde, før der findes en politisk løsning.
Når der kommer en politisk løsning - hvornår det så sker - så kræver det kun en enstemmig beslutning fra Rådet, og hele Cypern er medlem, også faktisk. Så skal vi ikke til at føre nye forhandlinger. Vi behøver heller ikke nogen ny traktat, og vi behøver heller ikke nogen ny ratificering. Det reguleres alt sammen med denne protokol, som er en del af tiltrædelsesaftalen.
Hvad kan Kommissionen gøre for at forbedre situationen? Jeg tror, at det vigtigste, vi kan gøre, er at fortsætte vores intensive samarbejde med Tyrkiet, fortsat med alle vores muligheder opmuntre Tyrkiet til at fremme politiske, økonomiske og sociale reformer og opfylde de politiske tiltrædelsesbetingelser. Det er det eneste, vi kan gøre. Det er også det eneste, der i sidste ende kan hjælpe.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne bede om, at mit spørgsmål alligevel kommer med, med følgende begrundelse: Jeg var her kl. 17.30, da var debatten endnu i gang. Så gik jeg til et andet møde. I det øjeblik, hvor jeg ser, at spørgetiden begynder, og hr. Prodi holder op med at tale, skyndte jeg mig fra dette møde og herhen, og da var den første del, som ifølge vores bilag skal vare 30 minutter, allerede forbi. Jeg beder virkelig om forståelse!
Under sådanne omstændigheder er det selv for én som mig, som bestræber sig på at være til stede under hver spørgetid, yderst vanskeligt at indfinde sig på minuttet til denne procedure Jeg beder Dem derfor kalde mit spørgsmål op endnu en gang.
Formanden.
Hør her, hr. Posselt, tro mig, at jeg beklager det, for De er et af de medlemmer, der deltager mest i spørgetiden, men der er flere medlemmer i salen, der har været ude for det samme, og det står i forretningsordenen, at man skal være til stede, når spørgsmålet bliver besvaret. Spørgsmålet er bortfaldet, og forretningsordenen giver ikke mulighed for at tage det op igen, for det ville danne præcedens.
Jeg forstår Deres begrundelse, men jeg kan ikke tage hensyn til den, hverken til Deres eller hr. Salafrancas, som vil sige det til mig nu. Jeg giver ordet til hr. Salafranca, der har en bemærkning til forretningsordenen. Men hr. Lamy er f.eks. allerede gået.
Jeg ved, at vi er begyndt for sent, fordi hr. Prodi ankom sent. Det ved jeg udmærket. Men i henhold til forretningsordenen bortfalder spørgsmålene.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, det glæder mig meget, at De ved, hvad jeg vil sige til Dem, for jeg havde ikke til hensigt at sige det, De har sagt. Jeg siger blot, at Deres fortolkning af forretningsordenen er korrekt, og at spørgsmålet bortfalder, når spørgeren ikke er til stede.
Jeg vil gerne understrege, at jeg var i en sal overfor, hvor jeg fulgte meget opmærksomt med i oversigten på skærmen, og spørgsmål nr. 51, som kom lige før mit, stod ikke på skærmen. Jeg har set det første, men ikke det andet. Taleren var ikke til stede, og hr. Lamy har ikke skullet vente ret længe, for jeg mødte ham, da jeg gik ud.
Uden på nogen måde at ville give Dem skylden for forhandlingens forløb - selv om det ville være ønskeligt, at dagsordenen ikke blev ændret - vil jeg gerne anmode Dem om at bede Parlamentets tjenestegrene om at sørge for, at skærmen og monitoren fungerer korrekt, så der ikke sker det samme igen.

Formanden.
Jeg takker Dem, fordi det, De sagde, var meget bedre, end det, jeg troede, De ville sige. Det er altid vigtigt, at formanden kan tage fejl i sine vurderinger.
De har mange begrundelser, som De har forklaret for mig. Jeg vil anmode Kommissionen om, at disse spørgsmål bliver besvaret skriftligt på grund af de ekstraordinære omstændigheder, men der bliver ikke noget mundtligt svar.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, jeg ville blot præcisere tre ting. For det første, hr. kommissær Verheugen er her endnu. For det andet, og det er også et vigtigt punkt, under sidste møde i plenarforsamlingen gjorde De en undtagelse. Jeg vil slå efter i protokollen, hvilken kollega det var. Jeg husker tydeligt dette præcedenstilfælde. For det tredje vil jeg gerne sige, at jeg gerne vil bede om, at spørgetiden som i tidligere år begynder præcis kl. 17.30, uafhængigt af mødets forløb. Sådan var det i næsten 20 år her i Parlamentet, og det kunne man så stole på. Men denne metode med at være sjusket med begyndelsen, men derefter striks med anvendelsen og ekstrem med fortolkningen af denne regel, det accepterer jeg ikke. Enten er man liberal hele vejen igennem, eller også er man striks hele vejen igennem!

Formanden.
Jeg beder Dem om, at det bliver den sidste bemærkning til forretningsordenen, for det vil tage mere tid end at besvare spørgsmålene.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem for Deres velvilje til at lade Kommissionen besvare mit spørgsmål skriftligt, men jeg foretrækker, at mit spørgsmål bortfalder i henhold til forretningsordenen. Jeg vil stille det igen i næste mødeperiode, for jeg foretrækker en drøftelse i salen.

Formanden.
Til hr. Posselt kan jeg kun sige, at i nævnte tilfælde, der var meget anderledes end det i dag, gjorde jeg det helt klart, at det ikke dannede præcedens, og jeg håber, at det også fremgår af protokollen. Men De skal huske, at jeg sagde, at det ikke dannede præcedens.

Formanden.
Spørgsmål nr. 55 af Brian Crowley (H-0082/03):

Om: Brud på det frie marked i Den Tjekkiske Republik inden for distributionen af aviser og tidsskrifter
Traktatens artikel 81 forbyder udtrykkeligt aftaler mellem virksomheder, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater og hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet.
Er Kommissionen opmærksom på, at der eksisterer en aftale mellem et antal medieselskaber, der opererer i og har deres registrerede kontorer i EU, som har sat disse selskaber i stand til at erhverve sig aktiemajoriteten i První novinová spolecnost, et aktieselskab i Den Tjekkiske Republik, og er Kommissionen opmærksom på, at denne aftale gør det muligt for dem at monopolisere markedet, diktere prisen på distribution, sammensætningen af og indholdet i aviser og tidsskrifter, ja i virkeligheden overtage 100% af markedet for distribution af aviser og tidsskrifter i Den Tjekkiske Republik og således underminere pluralismen og mangfoldigheden i medieverdenen, og er Kommissionen klar over, at deres aktiviteter i alvorlig grad bringer deres eneste konkurrents, Mediaprint & Kapa Pressegrossos, fremtid i fare, ikke alene på Den Tjekkiske Republiks territorium, men tillige i relation til firmaets import af aviser og tidsskrifter fra Tyskland, Østrig og Italien og dets distribution af aviser og tidsskrifter til andre EU-medlemsstater, og hvad agter Kommissionen nu at foretage sig for at sikre fri konkurrence og et ligeligt marked i Den Tjekkiske Republik?

Verheugen
Hr. formand, hr. medlem, Deres mundtlige forespørgsel svarer helt til en formel klage, som vi har modtaget. Den formelle klage kom fra overvågningscentret Media Observatory Czech Republic, og virksomheden Media Print & Kappa Pressegrosso har tilsluttet sig denne klage. Det drejede sig om, at der angiveligt er observeret overtrædelser af EU's konkurrencelovgivning i Den Tjekkiske Republik. Jeg selv og EU's delegation i Prag er desuden blevet gjort opmærksom på sagen gennem kontakter til ledelsen i Media Observatory Czech Republic. Og jeg kan fortælle Dem, at jeg umiddelbart derefter havde lejlighed til at drøfte dette spørgsmål på højeste niveau med den tjekkiske regering.
Kommissionen har foreløbig den opfattelse, at sagen i første linje hører under de tjekkiske konkurrencemyndigheder og domstole, da det hovedsageligt drejer sig om konkurrenceforstyrrelser på det tjekkiske marked for printmedier. Kommissionens tjenestegrene har alligevel taget kontakt med den tjekkiske tilsynsmyndighed for konkurrence. Den tjekkiske tilsynsmyndighed undersøger i øjeblikket sagen og har for nylig nedlagt fogedforbud mod virksomheden Prvni Novinova Spolecnost og dens moderselskab på grund af eventuelle overtrædelser af de tjekkiske konkurrenceregler. Jeg håber, jeg udtalte det rigtigt. Jeg er ikke helt sikker. Tjekkisk er et vanskeligt sprog!
Den tjekkiske konkurrencemyndigheds gennemførelse af reglerne bliver nøje overvåget før tiltrædelsen, og Kommissionen vil følge sagen op inden for disse rammer.

Crowley (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for hans korte svar. Kommissæren besvarede imidlertid ikke de grundlæggende aspekter af spørgsmålet. Grunden til, at jeg fremsatte så mange oplysninger - jeg havde adgang til de samme oplysninger som De - var, at det kunne være et forsøg fra en privat virksomhed eller grupper af private virksomheder på at fordreje markedet, inden de fulde virkninger af EU-lovgivningen træder i kraft, så der ikke efterfølgende kan gribes ind mod det.
Hr. kommissær, jeg vil gerne vide, for det første hvordan Deres eget direktorat reagerer over for denne type handlinger, og for det andet om der er andre mekanismer - ud over at gå via de tjekkiske myndigheder - der fremover kan bruges for at forhindre dette tilfælde og lignende aftaler, der i øjeblikket er under opsejling i Polen, Ungarn og Slovenien.

Verheugen
Hr. Crowley, de forskellige roller, vi to indtager, får os nu til at fremstille sagen forskelligt. De kan naturligvis som parlamentsmedlem komme med en politisk vurdering. Jeg kan som medlem af Kommissionen naturligvis ikke komme med en politisk vurdering af en sag, som juridisk endnu ikke er afsluttet. Det vil De forstå, og De ville sikkert med rette beklage Dem, hvis Kommissionen kom med en vurdering i andre sager, som verserer for retten, og som endnu ikke er afgjort. Jeg må derfor sige, at jeg ved jo ikke i dag, om der virkelig er tale om overtrædelse af konkurrencereglerne. Den kompetente tjekkiske myndighed undersøger i øjeblikket, om der er tale om overtrædelse af konkurrencereglerne, og Kommissionens tjenestegrene er i kontakt med de tjekkiske myndigheder, fordi det er vores opgave at sikre, at de relevante instrumenter bliver anvendt rigtigt i førtiltrædelsesfasen, at de relevante procedurer bliver fulgt. Sådan hænger det sammen.
Hvis den sag, som det drejer sig om, skulle forekomme efter tiltrædelsen, ville det i øvrigt ikke ændre på situationen. Der er helt entydigt tale om en sag for de nationale konkurrencemyndigheder og ikke for den europæiske konkurrencemyndighed, fordi det kun er det indenlandske tjekkiske marked, der er berørt af den konflikt, som det drejer sig om her. Det vil altså sige, at det, som De kræver af mig, det gør Kommissionen allerede. Vi er aktive i denne sag. Jeg kan også gå et skridt videre og sige, at ud fra hensyn til mediernes mangfoldighed og dens betydning for demokratiet i et land tager Kommissionen denne sag særligt alvorligt.

Formanden.
Spørgsmål nr. 56 af Anne E.M. Van Lancker (H-0125/03):

Om: Optagelsesforhandlingerne med Slovakiet og romamindretallet
I sin beslutning af 20. november 2002 (punkt 114) henstillede Europa-Parlamentet den slovakiske regering til fortsat at gøre en resolut indsats for at overvinde problemerne i forbindelse med roma-mindretallene, specielt med henblik på at fjerne eventuel diskriminerende praksis i statsinstitutioner og hos offentlige myndigheder (offentlig administration, politi, domstole, skoler). Ved udgangen af januar 2003 offentliggjorde "Centre for Reproductive Rights" en forskningsrapport, hvori der blev redegjort for tilfælde af tvangssterilisering af romakvinder i det slovakiske sundhedssystem.
Er Kommissionen - i lighed med spørgeren - af den opfattelse, at denne praksis er en overtrædelse af Københavnskriterierne og af artikel 1, 3, 4 og 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder? Agter Kommissionen at opfordre den slovakiske regering til at iværksætte en grundig undersøgelse og at træffe foranstaltninger over for den nævnte praksis med tvangssterilisering, som er en alvorlig overtrædelse af menneskerettighederne?

Verheugen
Fru medlem, ja, det er et særdeles nedslående spørgsmål, det må jeg sige. De rapporter, som De refererer til, foruroliger også mig dybt. Jeg har med stor bekymring noteret mig rapporten om angivelige tvangssteriliseringer af kvinder i Slovakiet, som tilhører roma-mindretallet. En sådan praksis ville være en alvorlig overtrædelse af menneskerettighederne, hvis en sådan praksis er iværksat eller blot tåles af staten eller andre offentlige institutioner, eller hvis staten nægter at undersøge beskyldningerne og drage de ansvarlige til regnskab.
Jeg tog derfor straks efter fremkomsten af disse rapporter mundtlig og skriftlig kontakt til den slovakiske premierminister og udtrykte min bekymring. Jeg har bedt den slovakiske premierminister om at sørge for en hurtig, uforbeholden opklaring af beskyldningerne, som er bragt frem af forskellige menneskerettighedsorganisationer.
Det glæder mig meget at kunne meddele Dem, at den slovakiske regering reagerede med det samme og uden tøven. På foranledning af vicepremierministeren for Den Slovakiske Republik, som har ansvaret for menneskerettighedsspørgsmål, blev der omgående iværksat de nødvendige strafferetlige skridt. Der er nedsat en særlig undersøgelsesgruppe. Denne undersøgelsesgruppe støttes af indenrigsministerens rådgiver i roma-spørgsmål. Denne rådgiver for indenrigsministeren i roma-spørgsmål tilhører selv roma-mindretallet. Regeringen har desuden inviteret næstformanden for sundhedsudvalget under Europarådets parlamentariske forsamling til en fact finding mission i Slovakiet.
Jeg har i mellemtiden også fået et skriftligt svar fra den slovakiske premierminister, hvor han forsikrer mig om, at der ikke findes en sådan statslig praksis i Den Slovakiske Republik, at beskyldningerne bliver nøje undersøgt, og at man i tilfælde af, at de skulle vise sig at være sande, vil reagere med den strenghed, som loven giver mulighed for.
Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen nøje vil følge undersøgelsernes forløb. Naturligvis vil vi arbejde for, at misforholdene straks ophæves, og at der indledes de nødvendige strafferetlige skridt, hvis beskyldningerne skulle være sande.

Van Lancker (PSE).
Hr. formand, jeg takker kommissæren for de skridt, som han allerede har taget i denne sag. Hvis han tillader mig det, vil jeg om lidt overrække ham et eksemplar af undersøgelsen. De vil se, hr. kommissær, at folk fra Center for Reproductive Rights, som har foretaget denne undersøgelse, absolut ikke kommer med noget sludder eller finder på ting. Jeg blev derfor virkelig chokeret over den slovakiske regerings svar, nemlig at disse metoder ikke eksisterer. Jeg vil gerne opfordre Dem til selv at kræve en selvstændig undersøgelse af den slovakiske regering og ligeledes at kræve, at de bringer forfølgelserne af denne organisation, som har gjort et seriøst arbejde, til ophør. For det er egentlig anklageren, som i øjeblikket sidder på anklagebænken.

Verheugen
Hr. formand, fru medlem, De har åbenbart ikke forstået mig rigtigt. I hvert fald gengav De nu i Deres tillægsspørgsmål ikke det, som jeg sagde. Jeg sagde ikke, at den slovakiske regering afviser beskyldningerne som usande. Jeg sagde blot, at den slovakiske regering lægger vægt på, at der ikke findes nogen statslig praksis af denne art, at staten ikke tolererer denne praksis, og at de beskyldninger, som De og andre fremfører, bliver nøje undersøgt at de kompetente myndigheder. Hvis den slovakiske regering sagde, at disse beskyldninger ikke har noget på sig, behøvede den jo ikke gennemføre en undersøgelse. Jeg vil gerne bede om, at man ikke er alt for hurtig til at dømme et andet land. For mig er der hidtil ikke noget bevis for, at der er tale om en systematisk statslig praksis, men den mistanke, der trænger sig på hos mig, er, at der er tale om misbrug - meget alvorligt misbrug - i enkeltstående tilfælde.
Jeg må også gøre Dem opmærksom på, at Kommissionen ikke udøver nogen regeringsmagt i de lande, som vil tiltræde EU. Det er altså helt udelukket, at vi foretager en strafferetlig undersøgelse eller en kriminalistisk undersøgelse i en kommende medlemsstat, lige så lidt som vi kan gøre det i en medlemsstat. Det, vi kan gøre, har vi gjort for at udnytte vores politiske indflydelse og for at gøre Den Slovakiske Republiks regering opmærksom på spørgsmålets vigtighed og opfordre den til at undersøge det grundigt.
Jeg må insistere på at konstatere, at den slovakiske regering har svaret omgående og uden tøven har opfyldt alle vores ønsker.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for hans svar, og jeg vil takke fru Van Lancker for at have bragt emnet på bane. I en mere generel sammenhæng besøgte jeg - godt nok for omkring et års tid siden - Bratislava og Kosice med en delegation fra Parlamentet, og vi så på romaernes forhold der. Jeg så, at diskriminationen fortsætter trods regeringens forpligtelser, til dels fordi denne praksis synes at være indgroet i samfundet og næsten institutionaliseret. Romaerne har dårligere forhold, færre faciliteter og langtfra de samme muligheder, og generelt set er de langt mere fremmedgjorte over for samfundet - f.eks. i skolerne, hvor der ikke var tegn på modersmålsundervisning eller roma-lærere i det hele taget.
Som et kriterium for medlemskab af EU, er respekten af mindretalssprog og -kulturer så under seriøs uafhængig kontrol, og i givet fald af hvem? Hvordan svarer Kommissionen på eventuel kritik?

Verheugen
Hr. formand, hr. medlem, jeg er lidt overrasket over Deres spørgsmål, for der er næppe et emne, som jeg har rapporteret så ofte om i Europa-Parlamentet som spørgsmålet om romaernes situation i Den Slovakiske Republik, i Den Tjekkiske Republik, i Ungarn, Bulgarien og Rumænien. Der er næppe heller noget emne, som jeg selv og Kommissionen beskæftiger os så intensivt med som dette spørgsmål.
Allerførst må jeg minde om, at dikrimineringen af romaerne ikke kun er en sørgelig social kendsgerning i de kommende medlemslande, vi finder den desværre også i en række af de nuværende medlemslande. Det er bare ikke så iøjnefaldende talmæssigt, fordi der ikke er så mange af dem i medlemslandene.
Det afgørende punkt er her, om forfatningssystemet, retssystemet og den statslige forvaltningspraksis i de kommende medlemslande ligefrem medfører en diskriminering af romaerne eller ej. Vores undersøgelser viser - i øvrigt i overensstemmelse med Europarådet og mange, mange menneskerettighedsorganisationer - at der ikke er indbygget en diskriminering af romaerne hverken i forfatningen, lovgivningen eller forvaltningsopbygningen i disse lande. Det, vi finder, er en dybt rodfæstet, traditionel, social diskriminering, som i nogle områder i disse lande har nået et ligefrem dramatisk omfang. Men det er ikke - det må jeg gentage - noget nyt.
Vores bestræbelser har været koncentreret om at sikre, at disse lande udvikler en strategi for at fjerne diskrimineringen af romaerne. Vi har gjort det til en politisk forudsætning for at afslutte udvidelsesforhandlingerne, at sådanne strategier foreligger og er i kraft. Men jeg har hele tiden sagt, også her i Parlamentet, at vi ikke kan forvente, at der på tidspunktet for de nye medlemmers optagelse reelt ikke længere vil findes nogen social diskriminering af romaerne. Lige så lidt kan vi sige, at der overhovedet ikke finder diskriminering sted i de nuværende medlemslande. Jeg kunne nævne en række tilfælde af diskriminering i vores nuværende medlemslande, hvor vi heller ikke siger, at det er en overtrædelse af traktaten, at mennesker bliver diskrimineret, men vi siger, at EU-retten kræver, at der tages initiativer til at bringe disse diskrimineringer til ophør. Det er den situation, vi finder i disse lande.
Kommissionen er med sine førtiltrædelsesinstrumenter gået meget massivt ind på roma-mindretallenes behov. Den har brugt rigtig mange penge, stillet rigtig mange menneskelige ressourcer til rådighed og ydet rigtig meget rådgivningsarbejde for at hjælpe de kommende medlemslande med at udvikle og anvende en sådan strategi til bekæmpelse af diskrimineringen af romaerne.
Jeg tror ikke, at De i miles omkreds vil finde nogen, som kender romaernes virkelighed i disse lande bedre end jeg. Jeg besøger aldrig disse lande uden direkte og på stedet at beskæftige mig med dette problem. Det gør jeg ikke, fordi jeg tror, at jeg kan løse problemet med et besøg i et roma-beboelseskvarter, en roma-skole eller et andet sted, jeg gør det for at yde et stærkt og symbolsk bidrag til bevidsthedsdannelsen. Jeg ønsker, at folk i disse lande skal se på deres fjernsynsskærme, at Kommissionen, når den kommer til landet, ikke betragter romaerne som urørlige, men som en befolkningsgruppe, som har brug for særlig opmærksomhed og imødekommenhed.

Flemming (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren hjerteligt for hans svar. Han er virkelig meget troværdig i denne sag. Men jeg vil også gerne takke spørgeren for, at hun overhovedet har taget spørgsmålet op. Jeg har et lille, måske naivt, tillægsspørgsmål. Ville det ikke være muligt, at enten Kommissionen eller måske Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder inviterede en af disse kvinder til at besøge os og skildre for os, hvordan det faktisk foregår dér? Det ville være interessant at tale personligt med denne kvinde. Måske ville det heller ikke være uinteressant for Kommissionen at få det fortalt direkte fra person til person.

Verheugen
Fru Flemming, Parlamentet kan naturligvis træffe sine egne afgørelser, og jeg synes det ville være et godt initiativ, hvis Europa-Parlamentet ville følge den opfordring, De netop kom med. Kommissionen ville da med stor taknemmelighed benytte lejligheden til at få sådanne informationer fra første hånd.

Formanden.
Vi fortsætter nu med anden del af spørgetiden, hvor kommissær Fischler vil svare.
Andel del
Spørgsmål til Franz Fischler
Formanden.
Spørgsmål nr. 57 af Bart Staes (H-0067/03):

Om: Garanti for uddeling af fødevarer til mindrebemidlede
I sit svar på skriftlig forespørgsel E-1695/02

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Staes' spørgsmål vedrører uddeling af fødevarer til mindrebemidlede i Belgien. Dette spørgsmål hører klart under medlemsstaterne, altså i dette tilfælde de belgiske myndigheder. De midler, der var afsat til årsprogrammet 2002 i Belgien, er ikke formindsket i forhold til 2001. Tværtimod er midlerne forøget fra godt 2,4 til godt 3,5 millioner euro, således at der netop også kunne uddeles oksekød, som atter var til rådighed i 2002, uden at de øvrige fødevaremængder, der blev stillet til rådighed, måtte formindskes.
Nedgangen i de mængder, der blev tildelt den belgiske sammenslutning af såkaldte fødevarebanker, skyldes, at de belgiske myndigheder fordelte de fødevaremængder, som var til rådighed, anderledes end i de foregående år.

Staes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg er lidt overrasket over Deres svar, for det drejer sig naturligvis om talmanipulation. Jeg ved kun, at der i disse fødevareuddelingsorganisationer arbejder meget engagerede mennesker, meget socialt engagerede mennesker, og ligeledes meget europæisk indstillede mennesker. I hvert fald har de som svar på et tidligere spørgsmål sagt til os, at der allerede var meldt om problemer, og jeg har sammen med fru Van Lancker, fru Maes og jeg mener også fru Van Brempt stillet et spørgsmål derom. Derpå svarede De, at der simpelthen fordeles lige så mange fødevarer som tidligere, og dernæst kommer man med den forbløffende konstatering, at der alligevel uddeles 750 t mindre.
Jeg gentager mit spørgsmål. Bekræfter De her, at der, hvad angår mængder - jeg taler ikke om tal eller om værdier - i 2002 blev stillet lige så mange fødevarer til rådighed som i de foregående år? Har jeg forstået det rigtigt? Hvis jeg virkelig har forstået det rigtigt, vil jeg gennem det føderale rådgivende udvalg om europæiske anliggender i det belgiske Deputeretkammer og Senat og sammen med mine kolleger fra Europa-Parlamentet stille yderligere spørgsmål til de belgiske myndigheder.

Fischler
Hr. medlem, i min forklaring talte jeg om pengebeløb og ikke om ton. Men jeg talte også om, at De her må se på tre forskellige ting. For det første er der som nævnt tale om en sag, der hører under de belgiske myndigheder, som fordeler fødevarerne til de forskellige velgørende organisationer, som så giver dem videre til den fattigere del af befolkningen.
Hvilken organisation der så får hvor meget, det afgør de belgiske myndigheder, og det er muligt, at den organisation, De nævner, har fået mindre, men til gengæld ville en anden organisation så have fået mere. Men det kan man finde ud af ved at kontakte de belgiske myndigheder.
Det andet er så, at der er en forbindelse mellem Fællesskabet og Belgien, fordi vi jo har givet et økonomisk tilskud, men dette tilskud giver vi ikke til den enkelte organisation, men til medlemsstaten. Vi overlader det så til den belgiske stat at fordele disse midler til de enkelte velgørende organisationer i henhold til de relevante prioriteringer.

Formanden.
Spørgsmål nr. 58 af Dirk Sterckx, overtaget af Herman Vermeer (H-0080/03):

Om: Beregning af en "fangstdag" i forbindelse med begrænsning af fiskeriindsatsen i medfør af forordning (EF) 2341/2002
I bilag XVII til forordning (EF) 2341/2002

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen er helt klar over det problem, som hr. Sterckx her tager op. Jeg er enig i, at den definition, som er anvendt for fangstdage i denne foreløbige genopretningsplan for torsk, er meget ufleksibel. Det har vi også accepteret, og vi arbejder på en ændring af det såkaldte bilag 17, for på den måde kan vi løse problemet.
Jeg kan også fortælle Dem, at vi mandag formiddag havde inviteret alle de ansvarlige på dette område til Bruxelles. Vi har diskuteret dette spørgsmål mandag og også i dag med medlemsstaternes repræsentanter. Vi er sikre på, at vi vil finde frem til en løsning, som imødekommer praksis i fiskeriet.

Vermeer (ELDR).
Tak for dette svar, hr. Fischler. Jeg vil alligevel bede Dem om at være noget mere konkret. De oplyser, at det forventes, at man når frem til et resultat. Baglandet, de mennesker, som sejler, spørger, hvornår vi gør noget konkret. Kan De nævne en dato, hvor vi konkret kan indføre en meget praktisk fremgangsmåde, f.eks. med timer i stedet for dage, således at det for dem, der sejler ud om aftenen og først virkelig begynder at arbejde den næste dag, er antallet af timer, der gælder? Kan De være endnu mere konkret? Hvilket resultat har De opnået med de aftaler, som De har indgået under møderne i dag og i går?

Fischler
Hr. medlem, hvis De ønsker, at jeg skal være mere konkret, så drejer det sig ikke om at udsætte denne sag, vi vil ændre det med det samme. Vi har kun ventet på denne kontakt med de involverede, repræsentanterne for fiskerisektoren. Det er selvfølgelig noget, som skal ændres inden for de nærmeste uger.

Purvis (PPE-DE).
Kommissær, skotske fiskere og andre nord for 56° N råder kun over 15 fangstdage, hvilket de har svært ved at acceptere, så meget desto mere når de ser industrifiskerne skovle en million tons tobis og sperling op, der begge er føde for deres hvidfisk og i mange tilfælde unge kuller og andre hvidfisk. Hvordan kan De retfærdiggøre det over for de skotske fiskere?

Fischler
Hr. formand, hr. medlem, det spørgsmål, De tager op her, har egentlig ikke noget at gøre med det spørgsmål, vi lige diskuterede. Her drejer det sig generelt om mulighederne for på den ene side at redde de truede torskebestande og på den anden side gøre det på en måde, så det ikke fører til for store sociale vanskeligheder for de berørte fiskere.
Specielt med hensyn til det industrielle fiskeri kan jeg kun sige, at vi har beskæftiget os med dette spørgsmål i årevis. Vi har indhentet udtalelser fra forskere om, hvorvidt fiskeriet af tobis så at sige stjæler føden fra især de unge torsk. Vi har fået bekræftet, at det kun er tilfældet i meget ringe omfang, og desuden kan man jo se af bestandskontrollerne, at tobisbestandene fortsat er meget store og ikke forsvinder. Disse bestande er stabile, her har vi ingen problemer.
Der er et problem med det industrielle fiskeri, og det er risikoen for, at der fanges torsk som bifangst. Her er det vigtigt, at genudsætningen kontrolleres. Fagfolkene fortæller os imidlertid, at denne bifangst er blevet reduceret stærkt med de nye fangstteknikker, og at den i fremtiden næsten vil kunne udelukkes.

Formanden.
Spørgsmål nr. 59 af María Izquierdo Rojo (H-0090/03):

Om: Yngre landmænd og anerkendelsen af traditionelle rettigheder i forbindelse med det nye forslag til en reform af den fælles landbrugspolitik
Der foreligger et nyt forslag til reform af den fælles landbrugspolitik, hvor støtten vil blive fuldstændigt afkoblet produktionens størrelse og i stedet blive udbetalt til landmændene på grundlag af dyrkningsrettighederne. Hvordan vil de yngre landmænd af berørt af forslaget? Vil de også kunne få støtte på grundlag af deres traditionelle rettigheder? Har Kommissionen glemt de unge?

Fischler
Hr. formand, som fru Izquierdo Rojo ganske rigtigt har beskrevet det, indgår det i Kommissionens forslag til fastsættelse af regler for direkte støtte i forbindelse med den fælles landbrugspolitik, at ordningen med enhedsbetaling står åben for enhver landmand, som kan gøre et krav gældende. Dette krav har alle støtteberettigede landmænd på samme betingelser, herunder naturligvis også de yngre landmænd, som allerede har fået direkte støtte under den hidtidige ordning.
Desuden er er i henhold til artikel 49 i vores forslag mulighed for at overdrage krav ved arv, inklusive fremskudt arv. Denne bestemmelse tager højde for skik og brug i Europa ved yngre landmænds overtagelse af en bedrift. Desuden imødekommer forslaget også målrettet nyetablerede landmænd. Artikel 45 indeholder en national reserve i medlemsstaterne. Af denne reserve kan der tildeles referencebeløb for enhedsbetalingen til bedriftsindehavere, som først har indledt deres landbrugsaktivitet efter den 31. december 2000. Endelig skal tildeling af referencebeløb til nyetablerede landmænd naturligvis ske efter objektive kriterier og efter princippet om ligebehandling for at undgå markeds- eller konkurrenceforvridninger.
Hvis en bedriftsindehaver - altså naturligvis også en yngre landmand - kan dokumentere, at hans produktion i støtteperioden er blevet forringet af force majeure eller andre usædvanlige omstændigheder, kan han gøre særligt skærpende omstændigheder gældende. Sådanne tilfælde er nærmere reguleret i stk. 4 i den pågældende artikel.
Ærede medlem, som De kan se, er der en række muligheder for, hvordan vi målrettet vil støtte de unge landmænd med vores forslag.

Izquierdo Rojo (PSE).
Mange tak, hr. kommissær, for dette meget positive og opklarende svar, der kommer på et tidspunkt, hvor der hersker stor usikkerhed på området. På grund af spørgsmålets betydning synes jeg dog, at der burde gives mere information. Derfor lyder mit tillægsspørgsmål, som følger: Påtænker Kommissionen at informere og vejlede landmændene direkte om fordelene og forbedringerne i forbindelse med den reform, De foreslår?
Jeg ved, hvad jeg taler om, for i mit land er der masser af parodier, hvor landmændene konstant får fortalt det paradoks, at jo mindre de arbejder, jo mere får de, og jo mere de "sidder med hænderne i skødet", jo mere får de. Det er bogstavelig talt de ord, der bliver brugt.
Hvis vi derfor ønsker, hr. kommissær, at landmændene får kendskab til Deres forslag, og i betragtning af at den spanske landbrugsministers strategi er direkte modsat, synes jeg, at Kommissionen bør overveje spørgsmålet og foreslå foranstaltninger om direkte information, for det, vi ser i Spanien i dag, er tåbelige parodier.

Fischler
Hr. formand, fru medlem, jeg må sige, at jeg godt kan forstå, at De taler om parodier. Det er - desværre, må jeg sige - faktisk nogle gange sådan, at man ikke kan genkende Kommissionens forslag, når man hører kommentarerne fra visse nationale politikere. Derfor må vi virkelig gøre meget mere på dette felt.
Vi har udarbejdet et informationskoncept med særligt henblik på at diskutere forslagene i offentligheden. Vi forventer imidlertid - og med rette, tror jeg - at de nationale regeringer i det mindste informerer korrekt. Om en regeringsrepræsentant elsker disse forslag eller ej er en anden sag. Men man kan med fuld ret forvente, at der ikke skabes forkerte informationer! Desværre bliver dette krav ikke altid opfyldt. Jeg ville derfor sige, at det er en fælles sag. Jeg kan kun anmode Dem om også som parlamentsmedlem at hjælpe med til at få udbredt kendsgerningerne f.eks. i Spanien og informere landmændene. Jeg vil i hvert fald fortsat gøre alt, hvad der står i min magt, for også at sprede denne information direkte fra Bruxelles, særligt via medierne.

Formanden.
Spørgsmål nr. 60 af María Esther Herranz García, overtaget af Encarnación Redondo Jiménez (H-0109/03):

Om: Importerede landbrugsvarer og reformen af den fælles landbrugspolitik
Med den reform af den fælles landbrugspolitik, som Kommissionen præsenterede for nogle uger siden, er landbrugsstøtten nøje betinget af fødevaresikkerheden, dyrevelfærd, miljøet og arbejdssikkerheden. Hvis forslaget gennemføres, vil det gå ud over landmændene, dersom de ikke overholder bestemmelserne i et af de 40 direktiver. Den reform, som Kommissionen har foreslået, vil medføre en betydelig stigning af produktionsomkostningerne, som kun delvis vil blive opvejet af den nye ledsageforanstaltning, der optræder i kapitlet om udvikling af landdistrikter for at gøre det lettere for landmændene at overholde bestemmelserne. Den nye støtte, som Kommissionen foreslår i forbindelse med udviklingen af landdistrikter, udgør en delløsning og har overgangskarakter, idet den er af degressiv karakter.
Vil Kommissionen stille de samme krav til importerede landbrugsvarer for at hindre, at producenterne inden for Fællesskabet skal konkurrere på ringere vilkår? Hvilke initiativer vil Kommissionen tage for at lette situationen?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, det er rigtigt, som medlemmet her anfører i sit spørgsmål, at en landmand, som modtager direkte støtte, i henhold til artikel 3 i kommissionsforslaget skal opfylde de grundlæggende krav til driften i henhold til bilag 3 til forslaget og sørge for, at arealerne holdes i god landbrugsmæssig stand. Dermed skal det sikres, at den direkte støtte gives til de landmænd, som overholder obligatoriske EU-standarder for miljø, fødevaresikkerhed, dyresundhed, dyrebeskyttelse og sikkerhed på arbejdspladsen og i forbindelse med en god landbrugspraksis holder deres arealer i en god landbrugsmæssig stand. De EU-standarder, der falder ind under de grundlæggende krav, har alle været bindende lovgivning gennem lang tid, det er ikke noget nyt. Derfor kan forslaget fra Kommissionen ikke forårsage merudgifter, heller ikke indirekte.
Desuden er de initiativer, som står åbne for medlemsstaterne i forbindelse med udvikling af landdistrikter, blevet udvidet med instrumenter til kvalitetsforbedring og instrumenter til bedre dyrebeskyttelse. I forbindelse med de nye foreslåede foranstaltninger for at overholde standarder kan landmændene få støtte til en nyindført standard i fem år, hvis gennemførelsen af den medfører merudgifter og ekstra forpligtelser for landmanden. Den støtte, som gives til anvendelse af en bestemt standard, er tidsbegrænset, hvilket ikke gælder for foranstaltningen som sådan.
Hvad finansieringen af initiativerne til udvikling af landdistrikter angår, så skaber Kommissionen med modulationen også grundlag for at forhøje de pågældende budgetmidler. Uanset bestræbelserne på at sikre fremtiden for de europæiske landmænd og fremme vigtige europæiske handelsinteresser er et af de vigtigste mål for de europæiske WTO-forhandlingsforslag fra januar, at man under den løbende forhandlingsrunde skal behandle ikke-handelsrelaterede emner på samme niveau, f.eks. netop fødevaresikkerhed eller beskyttelse af oprindelsesbetegnelser eller dyre- og miljøbeskyttelse. Kommissionen har allerede flere gange reageret meget klart på det første forslag til modaliteterne for landbrugsforhandlingerne, som formanden, hr. Harbinson, fremlagde den 12. februar, og den vil fortsætte med at forsvare den europæiske forhandlingsposition.

Redondo Jiménez (PPE-DE).
Kommissæren har kun fortalt os det, han kunne.
Men han har udeladt andre ting, som allerede er blevet drøftet i de særlige landbrugskomitéer. Hvad angår ris, ved han, at interventionsprisen er faldet med 60 %, at den interne produktion er stabiliseret, og at forbruget er vokset med 20 %. Men situationen har alligevel i de sidste fem år været uholdbar for risproducenterne, som ser stadig mørkere på fremtiden på grund af Alt undtagen våben-initiativet og importen af basmatiris, der hverken opfylder kravene til karakteristika eller oprindelse.
På samme måde kunne vi tale om hvidløg, champignoner, honning, tomater, ris, vin, saftkoncentrater etc., og så ville vi kunne konstatere, at kvaliteten, sikkerheden ved de importerede produkter og produktionsmetoderne, såvel med hensyn til dyrevelfærd som kvalitetssikring og miljø, ikke er underlagt nogen form for kontrol.
Jeg spørger Dem derfor, hvilke ledsageforanstaltninger der hører under Kommissionens overvågning, så De ikke svarer mig, at det er medlemsstaterne, der skal foretage kontrollen.

Fischler
Hr. formand, kære fru Redondo Jiménez, når De siger, at der er forskellige ting, jeg ikke har sagt, så kunne jeg svare, at det spurgte De heller ikke om. I Deres spørgsmål var der ikke tale om, hvad der f.eks. skal ske med risordningen, eller hvordan det går med spørgsmål i forbindelse med førevaresikkerheden for import. Det er desuden et spørgsmål, som slet ikke hører under min kompetence.
Men jeg vil gerne ganske kort kommentere Deres indlæg. For det første, hvorfor har vi brug for en risreform? Vi har ikke brug for den på grund af importen af basmatiris, som oven i købet er meget lille - hvilket i øvrigt ærgrer inderne, som derfor til stadighed forsøger at opnå en forhøjelse af deres eksportkvote til EU. Vi har brug for den som en konsekvens af den beslutning, som i øvrigt også blev truffet her i Parlamentet, at de fattigste stater i verden skal have ret til at eksportere alle de produkter, de producerer, til EU uden nogen form for begrænsning.
Blandt disse verdens fattigste stater findes der ganske enkelt en hel række risproducenter. Derfor duer vores nuværende risordning ikke længere i fremtiden. Det er årsagen til, at vi er nødt til at ændre den. Formålet med ændringen må være, at vi på den ene side drager disse udenrigshandelspolitiske konsekvenser, men på den anden side vil sikre, at de typiske landskaber bevares i de traditionelle risdyrkningszoner, f.eks. i Sydspanien, hvor der jo sågar findes en nationalpark, hvor der især dyrkes ris.
Hvad spørgsmålet om importkontrol angår, så er det sådan, at selv om De ikke bryder Dem om at høre det, fru Redondo Jiménez, så skal det kontrolleres ved grænsen, om de produkter, der importeres i spanske havne eller et andet grænsepunkt i Spanien via jernbane eller lastvogn, er i orden i plantesundhedsmæssig og veterinær henseende. De europæiske myndigheder, f.eks. Levnedsmiddel- og Veterinærkontoret i Dublin, kan kun indføre en kontrolplan, hvormed man kontrollerer, om disse kontroller ved grænserne nu også fungerer. Men det hører som sagt under min kollega, kommissær Byrne.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Vi fortsætter med risen. Alt undtagen våben-initiativet. Hvis de 40 fattigste lande i verden er fattige og dør af sult, hvorfor skal de så sende os ris? De kan spise den selv, og så vil de ikke sulte! Men nu til mit spørgsmål: Hvordan kan kommissæren og Europa-Kommissionen f.eks. undgå, at Vietnam, som hører til de lande, der er omfattet af Alt undtagen våben-initiativet, ikke fører sin ris over grænserne til Thailand, og at Thailand sender den til EU? Hvordan kan vi sikre det? Hvordan kan det kontrolleres? Skal vi sætte en etiket på hvert enkelt riskorn? Hvordan undgår vi, at de 40 fattigste lande i verden via de multinationale, risimporterende selskaber, vi alle kender, og hvoraf nogle er herfra, via disse lande sender deres produkter op til os og ødelægger vores markeder?

Fischler
Hr. formand, hr. Bautista Ojeda, for det første lyder Alt undtagen våben-initiativet som følger: Verdens fattigste stater har ret til at levere deres egen produktion, det vil sige hele produktionen, til EU, hvis de vil. Og hvis de vil, kan de også importere ris til deres egen forsyning. Det er en del af den beslutning, der er truffet her i Parlamentet. I øvrigt vil jeg gerne minde om, at jeg fra begyndelsen af var betænkelig ved denne ordning. Men beslutningen er truffet, og jeg står inde for den. Nu kan vi kun gøre en ting, nemlig være opmærksomme på, at der ikke eksporteres fremmed ris, som slet ikke produceres i disse stater, til EU. Hvordan kan vi kontrollere det? Det kan vi kontrollere med de instrumenter, som vi også bruger til at kontrollere et produkts oprindelse på alle andre områder. Det kræver oprindelsescertifikater, kontroller foretaget af kontrolfirmaer etc., og til dels kræver det også kontroller på stedet eller analyser. Til dels kan man med sikkerhed gennem analyse af den importerede ris konstatere, om der virkelig er tale om ris fra det opgivne oprindelsesland eller ej, og det sker også.

Formanden.
Da den tid, der er afsat til spørgetiden, er udløbet, vil spørgsmål nr. 61-95 blive besvaret skriftligt.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om den økonomiske og monetære union:
Betænkning (A5-0051/2003) af García-Margallo y Marfil for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om status over den europæiske økonomi - forberedende betænkning med henblik på Kommissionens henstilling om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik ((2002/2287 (INI));
Betænkning (A5-0047/2003) af Trentin for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om den årlige vurdering af gennemførelsen af stabilitets- og konvergensprogrammerne (2002/2288(INI));
Betænkning (A5-0037/2003) af Olle Schmidt for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens beretning: Konvergensberetning 2002 - Sverige (KOM(2002) 243 - C5-0326/2002 - 2002/2170(COS));
Betænkning (A5-0018/2003) af Santos for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens meddelelse om de offentlige finanser i ØMU - 2002 (KOM(2002) 209 - C5-0324/2002 - 2002/2168(COS)).

García-Margallo y Marfil (PPE-DE)
Hr. formand, velkommen til mødet, hr. kommissær. Mine første ord skal være en tak til alle de parlamentariske grupper, som har arbejdet tæt sammen, så vi i dag kan give Parlamentet en tydelig tekst, der fokuserer på handling og ikke på ord, og på at fremskynde og ikke forsinke den strategi, der blev aftalt i henholdsvis Lissabon, Göteborg og Stockholm, med henblik på at give de europæiske markeder tilliden tilbage og på denne måde fremskynde vores vækst med et meget klart mål, der understreges i første afsnit, nemlig at øge jobskabelsen, som er en nødvendig betingelse for at kunne modvirke den aldrende befolkning og fastholde vores sociale model.
For det andet vil jeg gerne påpege tre strikse begrænsninger for de efterspørgselsstimulerende politikker, der er indeholdt i den kortsigtede politik, nemlig at fastholde den makroøkonomiske stabilitet, at fastholde den europæiske konkurrenceevne på et stadig mere globaliseret marked og at reducere den offentlige gæld for at frigøre ressourcer, der kan anvendes til investering og til at imødegå den udfordring, som de aldrende befolkninger udgør for den europæiske økonomiske og sociale model.
Den anden centrale idé er at øge koordineringen. Derfor bifalder vi strategierne om en samlet undersøgelse af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik og retningslinjerne for beskæftigelsen, men vi ville også gerne integrere budgetpolitikkerne og udbudspolitikkerne, som fortsat er et nationalt anliggende, for på denne måde at skabe en ramme, der skal danne udgangspunkt for drøftelsen af budgettet, både i EU og i medlemslandene.
Med hensyn til den monetære politik, der er omtalt i det næste afsnit i betænkningen, understreges det, at Den Europæiske Centralbank fortsat skal overvåge prisudviklingen i lyset af den underliggende inflation i servicesektoren. Men der står også, at alle, især de nationale regeringer, skal gøre deres pligt, det vil sige, at der skal være sammenhæng mellem lønstigninger og produktivitet, at der skal indføres foranstaltninger til at forøge prisgennemsigtigheden og strukturreformer med sigte på at øge produktiviteten, hvilket vil give Den Europæiske Centralbank mere spillerum, i særdeleshed hvis det vurderes at være nødvendigt at reducere rentesatserne, hvis der er et ønske om at tilpasse valutakurserne til den europæiske eksports behov.
Hvad angår den monetære politik, synes jeg, at budskabet er lige så klart. Parlamentet understreger sin fortsatte tilslutning til stabilitets- og vækstpagten. For det andet støtter jeg Kommissionens fleksible anvendelse af pagten og hensigten om at vurdere budgetsituationen i de enkelte medlemsstater, idet der samtidig tages hensyn til gældsniveauer og kvaliteten af udgifterne, i særdeleshed når investeringsudgifterne er i overensstemmelse med strategierne fra Lissabon, Stockholm og Göteborg.
I betænkningen konstateres det med skuffelse, at ødsle regeringer, der stadig har store strukturelle underskud, endnu ikke har gjort fremskridt i retning af at mindske de strukturelle underskud. Endelig opfordres Kommissionen udtrykkeligt til at spille en mere overvågende rolle i de gode tider for at forebygge uvejret på et senere tidspunkt.
Med hensyn til strukturreformpolitikken understreger vi, at den manglende investering er hovedårsagen til, at vi er sakket bagud i forhold til USA, især investeringen i nye teknologier. Derfor anmoder vi om, at der i de økonomiske retningslinjer fastsættes kvantificerede mål for de offentlige og private investeringer og for fremme af investeringerne inden for den private sektor i nye teknologier, først og fremmest ved hjælp af skattefradrag, der skal knyttes sammen med opnåelse af gevinst og ikke subventioner, da vi ikke har en klar fornemmelse af, hvad de anvendes til. Vi opfordrer til at lave en ny industripolitik, for mennesket lever ikke af tjenesteydelser alene, ligesom der skal gøres en indsats for vedvarende energi, hvilket jeg ikke behøver at insistere på i betragtning af det internationale klima.
Hvad angår de små og mellemstore virksomheder, opfordres Kommissionen til at fastholde målene i Feira-chartret, til at fremme muligheden for at oprette en virksomhed på 24 timer ved hjælp af de nye teknologier og tillade udsættelse af skattebetaling i de første driftsår. Kommissionen opfordres ligeledes til at forenkle lovgivningen, især på det administrative område, og til nøje at følge udviklingen i kapitalbestemmelserne i Basel II-forhandlingerne, til at understrege Den Europæiske Investeringsfonds rolle, og til at etablere lånegarantiordninger, der giver dem adgang til markederne.
Hvad angår liberaliseringen af markederne og gennemførelsen heraf, skal sanktionsmekanismerne over for stater, som ikke efterlever dette, skærpes, konkurrencen på de liberaliserede markeder skal øges, og energinettene skal liberaliseres, især netværksforbindelsen.
I forbindelse med de finansielle markeder er vi hovedsageligt enige. Vi bifalder indsatsen med hensyn til beskatning, og vi anmoder om en yderligere indsats for at opnå moms i oprindelseslandet. Vi efterlyser et konsolideret selskabsbeskatningsgrundlag, og vi anmoder om en mere stringent repræsentation af euroområdet i internationale institutioner, og om at energiforsyningen faktureres i euro.
Mange tak, hr. kommissær, jeg håber, at budskabet er klart og bliver vel modtaget. Endnu en gang tak til alle grupperne og til formanden for deres tålmodighed.
Trentin (PSE)
Hr. formand, ærede repræsentanter for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, hr. García-Margallo y Marfils glimrende betænkning understregede nødvendigheden af, at de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik og målsætningerne om en samordning af medlemsstaternes økonomiske politikker og socialpolitikker fra nu af kommer til at følge de målsætninger, der blev fastlagt i beslutningerne på Det Europæiske Råd i Lissabon, navnlig når det gælder investeringen i forskning, livslang læring og europæisk infrastruktur, når det gælder om at sikre de offentlige tjenesters effektivitet og samtidig sørge for, at de tjener de almennyttige formål, som de er forpligtet til, og også når det gælder en aktiv aldringsstrategi, der er med til at gøre den aktive befolkning og beskæftigelsen væsentligt større.
Denne beslutning, som indebærer, at angivelsen af bindende etaper i Lissabon-strategiens gennemførelse bliver en integreret del af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, kan ikke undgå - og det er det, som min betænkning handler om - at berøre stabilitets- og vækstpagten, hvor der stadig ikke er nogen bindende angivelser for netop væksten og vækstens kvalitet eller for budgetpolitikkernes samordning, sådan som hr. dos Santos med rette gjorde opmærksom på.
Det direkte spørgsmål, som jeg gerne vil stille i den forbindelse, hr. kommissær, drejer sig om Lissabon-målsætningernes forenelighed med stabilitets- og vækstpagtens målsætninger, da jeg gerne vil vide, om - og i hvilken grad - Lissabon-målsætningerne også berører ØMU-landene, og - såfremt dette er tilfældet - hvordan de kan gøres lige så bindende som dem, der er fastlagt i stabilitets- og vækstpagten. Hvis der kan svares ja til dette spørgsmål, sådan som jeg tror, skal vi tage stilling til, hvordan vi kan samordne, forene og skabe harmoni imellem EU's forskellige interventionsområder, når det gælder økonomisk politik, socialpolitik, beskæftigelsespolitik, bæredygtig udvikling, finansiel stabilitet og vækst. Der er naturligvis ikke tale om et procedurespørgsmål, men om et valg, der skal have indflydelse på stabilitets- og vækstpagtens målsætninger og den måde, som pagten gennemføres på.
I denne nye sammenhæng må stabilitets- og vækstpagtens gennemførelse nemlig ikke kun være koncentreret i de perioder, hvor der er risiko for en manglende overholdelse af pagtens målsætninger og bestemmelser, når det gælder budgetunderkud eller offentlig gæld. Vi har bestemt ikke til hensigt at sætte spørgsmålstegn ved disse bestemmelser, slet ikke i den vanskelige og usikre fase, som vi befinder os i nu. Stabilitets- og vækstpagten burde nemlig også regulere ØMU-landenes adfærd i vækstperioder, så man undgår beslutninger, som ikke er i tråd med Lissabon-strategien, og som netop i sådanne perioder lægger grunden til, at man kommer endnu længere væk fra stabilitets- og vækstpagtens målsætninger.
Kommissionen bør erkende, at der er forskel på en økonomisk politik, som i vækstperioder fremmer de løbende udgifters afholdelse via offentlige og private investeringer, og en politik, der har det formål, at man med nogle præcise frister fra nu af og til 2010 skal nå Lissabon-målsætningerne for forskning og udvikling, uddannelse og integreret europæisk infrastruktur. Kommissionen bør ligeledes erkende, at der i krisetider eller i tilfælde af krig er forskel på en økonomisk politik, som tager sigte på en generel reduktion af skattetrykket, og en politik, der fremmer de offentlige og private investeringer, som Kommissionen selv burde mene er af almen interesse, ikke mindst fordi den - i tråd med Lissabon-ånden - hænger sammen med de europæiske projekter.
I den forbindelse er det nødvendigt at vurdere, om de investeringer, der foretages for at nå Lissabon-målsætningerne, forværrer situationen i stedet for at forbedre den, såfremt der er risiko for en manglende overholdelse af kravet om de 3 %, og såfremt det ikke er muligt at gøre dem forenelige med en større økonomisk stringens, så man overholder stabilitets- og vækstpagtens kriterier.
Jeg håber, at alle disse overvejelser og muligheder bliver taget op på det næste forårsmøde, og jeg vil gerne slutte af med at minde forsigtigt om, at det er nødvendigt med en institutionel samordning af eurozonens økonomiske politikker og socialpolitikker, nemlig en samordning, hvor der træffes flertalsbeslutninger, og hvor man også med konventets arbejde viser, at EU's udvidelse, som vi vil gøre den størst mulige indsats for at gennemføre, ikke vil ændre EU's dynamik og vitalitet på vejen mod nye og mere avancerede former for integration.

Schmidt, Olle (ELDR)
Hr. formand, de politikker, som indledte Den Økonomiske og Monetære Union var dristige og fremsynede. Der var mange, der troede, at projektet ville mislykkes, og en del håbede det ligefrem. Bekymringerne er gjort til skamme. Den Økonomiske og Monetære Union har været meget vellykket. Nu er det dog nødvendigt med yderligere reformer og medlemslandenes opfyldelse af stabilitets- og vækstpagten.
Indførelsen af euroen gik i det store og hele smertefrit ikke mindst takket være det store logistiske arbejde. Vist har der været klager om prisstigninger, men det almindelige prisniveau er ikke steget. Det kan imidlertid være nødvendigt med yderligere undersøgelser, hvilket vi nu også anmoder om i betænkningen.
Tre af EU's medlemslande står stadig uden for ØMU'ens tredje fase, nemlig Storbritannien, Danmark og Sverige, hvor Sverige ikke har særlige forbehold. Dagens betænkning handler om Sverige og Kommissionens tilbagevendende konvergensberetning, der udarbejdes hvert andet år.
Jeg mener, hvilket jeg håber, De allerede ved, at Sverige allerede burde have været fuldgyldigt medlem af ØMU'en. Da jeg indledte mit arbejde med betænkningen - jeg vil benytte anledningen til at takke for al støtte til dette arbejde - var der stadig stor usikkerhed om den svenske regerings hensigt. Nu er situationen glædeligt nok anderledes. Den svenske befolkning skal ved en folkeafstemning om euroen den 14. september 2003 sige ja eller nej til euroen. Glædeligt nok har virkeligheden således både overgået betænkningen og ordføreren.
Sverige har både af Kommissionen og ECB fået godkendt tre af de fem konvergenskriterier, nemlig prisstabilitet, den offentlige sektors finanser og den langfristede rente. På to områder menes Sverige endnu ikke at have opfyldt kriterierne. Det mest omstridte af konvergenskriterierne er valutakursen, eftersom det til forskel fra de øvrige kriterier er så uklart formuleret. ERM-medlemskab betragtes som et krav, men medlemskabet kan være relativt kort. Valutakurskriterierne er jo også med fleksibilitet blevet tilpasset de lande, som allerede har indført euroen. Jeg tænker især på Finland og Italien, som jo ikke var med i ERM II i to år. Spørgsmålet om medlemskab af ERM II er også betydningsfuldt og naturligvis også meget ømtåleligt med hensyn til kandidatlandene. Eftersom flere af dem er langt fremme med tilpasningen til Den Økonomiske og Monetære Union, vil jeg også opfordre til en vis fleksibilitet. Jeg bemærkede også, at kommissæren i en tale i Ungarn i den forgangne uge var inde på en lignende tankegang.
Et andet område, hvor Kommissionen og ECB mener, at Sverige ikke opfylder kravene i traktaten, er spørgsmålet om juridisk konvergens. Det vedrører den svenske centralbanks uafhængighed. Spørgsmålet har også været nævnt i en korrespondance mellem ECB's talsmand og Sveriges finansminister. ECB udtrykte i særdeleshed bekymring over manglen på klare regler vedrørende overførsel af reserver fra den svenske centralbank til statskassen. Finansministeren lagde dog i sit svar vægt på, at de krævede ændringer vil blive præsenteret, når indførelsen af euroen sker, herunder de nødvendige grundlovsændringer, selv om tiden kan være knap med hensyn til Sveriges krav om et mellemliggende valg ved grundlovsændringer. Efter min mening betyder det dog ikke, at Sverige er diskvalificeret til ØMU'ens tredje fase frem til 2006 eller 2007. Et af de vigtigste principper for EU's retssystem er jo, at EU's bestemmelser har forrang for nationalretten.
Sverige har brug for euroen - det vover jeg at sige. Samtidig vover jeg også at sige, at euroen faktisk også har brug for Sverige. Sverige har styr på økonomien og kan opfylde de nødvendige krav. Det kan jeg sige, selv om jeg tilhører oppositionen i mit hjemland. For mig er det et selvfølgeligt og naturligt skridt for Sverige at blive fuldgyldigt medlem af hele den europæiske integration og at få euroen som mønter og sedler. Nu er det den svenske befolkning, som afgør dette den 14. september. Den vent-og-se-linje, som en del af mine kolleger i Europa-Parlamentet anfægter, fortjener med rette at blive kritiseret. Hvad var der blevet af den europæiske integration, hvis Robert Schuman altid havde tøvet, eller hvis Helmut Kohl, da muren faldt, lod sig styre af kortsigtede økonomiske interesser, eller hvis Jacques Delors' kendetegn havde været bekymring? Overhovedet ingenting! Det er mit håb og min overbevisning, at jeg med knejsende hoved kan komme tilbage til Dem, hr. formand, og til Dem, hr. kommissær, den 15. september med beskeden: "Det blev et ja. Det svenske folk vil fuldt ud være med og påvirke det nye og gamle Europa".
Afslutningsvis vil jeg sige, at der hersker en vis forvirring vedrørende ændringsforslagene. Jeg vil dog alligevel sige, at jeg håber, at der kan opnås et så stort og bredt flertal som muligt. Jeg har lyttet til kritikken og kan acceptere, at ændringsforslag 12 og 14 udgår, hvis de dækkes på andre måder.
Santos (PSE)
Hr. formand, ærede medlemmer og - ikke mindst - hr. kommissær Solbes Mira, Kommissionens meddelelse om de offentlige finanser, som min betænkning omhandler, var ved dens fremlæggelse udtryk for den udbredte opfattelse, at de økonomiske forudsigelser for Europa fra da af systematisk skulle justeres nedad. Budgettilsynets økonomiske kontekst har således vist sig væsentlig mindre gunstig end oprindelig stipuleret, hvilket især ses i fordoblingen af eurozonens underskud fra 2000 til 2001, i "visheden" om, at denne ubalance fortsatte og blev dårligere i 2002, og i det forhold, at der opstod alvorlige budgetproblemer i fire medlemsstater, med de reale årsager, der er hertil.
Kommissionen udarbejdede derfor anbefalinger og gav udtryk for at ville sende tidlige varslinger til de lande, der ikke måtte overholde budgetunderskudsreglerne, hvilket - selv om det ikke blev ført ud i livet - faktisk kom til at forudskikke den konkrete situation, som forelå i disse lande ved årets udgang.
Tonen var derfor helt berettiget i den tale, som kommissionsformand Prodi holdt i Europa-Parlamentet, hvor han gav udtryk for bekymring over nedgangen i de økonomiske konjunkturer, men hvor han også rettede utvetydig kritik mod den ufleksible og dogmatiske gennemførelse af stabilitets- og vækstpagten uden hensyntagen til de ændrede omstændigheder og opfordrede til tilpasninger og indførelse af mere sofistikerede kriterier for anvendelsen af pagten. Siden da har mange politikere, eksperter, forskningsinstitutioner, akademikere og ledende skikkelser i den offentlige og offentliggjorte opinion udtalt sig om dette spørgsmål. Kommissionen selv har tilsluttet sig sin formands forsigtige, men modige karakteristik og har opstillet mindre rigide og mere aktive budgettilsynsrammer, der nu knytter an til princippet om, at anvendelsen af pagten skal gøre den til et endnu mere værdifuldt stabilitets- og vækstfremmende instrument.
Betænkningen tilslutter sig dette synspunkt, for så vidt som det anføres, at det modsvarer en mellemfase mellem den strenge anvendelse af pagten og den nødvendige udvikling hen imod en interpretativ model, der vil være uundgåelig fremover, og som inddrager mere sofistikerede kriterier som inflation, beskæftigelse, offentlig gæld og finansielle byrder som følge af befolkningernes stigende gennemsnitsalder og investeringsbehov. Endelig må kvaliteten af de offentlige udgifter tjene til at kontrollere graden af stabilitets- og vækstpagtens ovensstemmelse med de mål, som ligger i Lissabon-strategien, og med princippet om bæredygtig udvikling, som det blev vedtaget i Göteborg.
Den fremherskende budgetindskrænkningspolitik og den strenge fortolkning af budgetligevægten inden for rammerne af den multilaterale overvågning har i de seneste år ført til, at de offentlige investeringer i forhold til BNP i EU-landene er gået konstant ned, idet de private investeringer dog har vist samme tendens. Alt dette falder sammen med de stigende vanskeligheder, som har kendetegnet den europæiske økonomi. De løsninger, der blev foreslået i begyndelsen, eller som nu tages frem igen, er såmænd ikke så ukendte for nogle udviklede økonomier i OECD, hvor "den gyldne regel" er et afgørende element ikke blot for konsolideringen af de offentlige finanser, men også for at igangsætte og fastholde en økonomisk og social udviklingsproces.
Efter det enorme skridt, som det var at indføre den fælles mønt, synes Unionen i dag nærmest lammet. Den overdrevent restriktive penge- og budgetpolitik, der skulle styrke EU-landenes økonomi og den fælles valuta og lægge en dæmper på mistro og frygt fra EU's stærkeste lande, kan få uventet afdæmpende virkninger, der gør det ønskede opsving totalt afhængigt af, om den amerikanske økonomis motor fungerer godt.
Den fleksibilitet og rationalitet, der advokeres for, er ikke uforenelig med behovet for stadig at forfølge den egentlige tanke med stabilitets- og vækstpagten, ligesom offentlig debat om den heller ikke svækker de mål, som den opstillede. Finansiel konsolidering i de stater, der accepterer en fælles pengepolitik og en fælles valuta og afviser enhver selvtilstrækkelig hindring for åbne relationer med omverdenen uden for deres egen zone, er afgørende og bør tilstræbes. Mange lande har i øvrigt i deres grundlove mere eller mindre strenge bestemmelser for budgetunderskud. Det er også afgørende for Unionen som politisk enhed, men hvis en sådan forpligtelse skal få den fornødne effekt, må der ske prioritering af de interesser, som zonen har som en helhed (hvilket er virkelig relevant), idet der dog under særlige omstændigheder kan accepteres anvendelse af specifikke instrumenter til genrejsning af mindre udviklede regioner eller lande.
I modsat fald er der risiko for, at budgetforpligtelserne kun opfyldes formelt, idet de lande, der har problemer, tyer til de mest varierede og kreative regnskabssystemer (hvorfor de også må harmoniseres hurtigst muligt) med det ene formål at stille Kommissionen tilfreds som traktaternes vogter eller midlertidigt narre finansmarkederne, så man for et kort øjeblik kan udskyde deres uundgåelige straf.
Det var desværre situationen ved udgangen af 2002. Det er derfor absolut nødvendigt at tage højde for den europæiske økonomis aktuelle problemer, når det skal gøres op, i hvilken grad de mål er blevet nået, som det ekstraordinære topmøde i Lissabon udstak. Det er også nødvendigt over for Parlamentet, Rådet og Kommissionen at påvise, at der kan findes en balance mellem sund finansiel konsolidering i EU-landene og fuldstændig opfyldelse af disse mål.

Solbes
Hr. formand, i løbet af den tid, jeg har til rådighed, vil jeg forsøge at kommentere de fire betænkninger, vi drøfter. Jeg starter med de tre, der drejer sig om den generelle økonomiske situation, stabilitetspagten og de offentlige finanser, og jeg slutter med hr. Olle Schmidts om Sverige.
Jeg vil indlede med at takke hr. García-Margallo for hans indsats, og for det, som han siger, klare budskab i hans betænkning om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik.
Jeg vil gerne fremhæve, at dokumentet for i år er mere strategisk, end det plejer at være, i den forstand, at det forsøger at definere den overordnede europæiske strategi for de kommende tre år. Det er rigtigt, at vi befinder os i en særlig usikker økonomisk situation, det er rigtigt, at vi allerede er kommet med nogle antydninger af, hvordan vi skal reagere i tilfælde af konjunktursvingninger, hvor vi naturligvis skal gøre brug af den monetære politik, når visse sektorer rammes. I en sådan situation skal vi helt sikkert anvende en anden slags særlige instrumenter, og det samme er tilfældet, hvis vi oplever de ekstraordinære begivenheder, der er indeholdt i fællesskabslovgivningen, og som gør det muligt for os at handle på det pengepolitiske område, idet vi dog skal respektere de begrænsninger på 3 %, der findes i traktaten.
Hr. García-Margallo har understreget behovet for en sund makroøkonomisk politik og støtter klart stabilitets- og vækstpagten. Jeg tror, at vi er på bølgelængde, og at det ikke bliver vanskeligt for os at acceptere hans anbefalinger.
Han nævner også et punkt, vi alle synes er vigtigt, nemlig hvordan vi kan øge vækstpotentialet i Europa. Det kan utvivlsomt ske ved at øge beskæftigelsen og produktiviteten. Vi ved, at en produktivitetsstigning - De har selv nævnt det - og en stigning i beskæftigelsen også har meget at gøre med lønudviklingen, og at det er vigtigt, at lønningerne er forenelige med en fornuftig udvikling i beskæftigelsen og produktivitetsstigningen. Men det er også meget vigtigt - og det er i overensstemmelse med vores beslutninger fra Lissabon - at forbedre uddannelserne og optræningen. Vi synes også, at det er afgørende at iværksætte en mere passende beskatning for at nå disse mål og naturligvis at foretage flere offentlige og private investeringer. Senere vil jeg komme nærmere ind på hr. Trentins betænkning.
I denne henseende synes vi, at det er meget nødvendigt inden for rammerne af Lissabon at definere en passende ramme, så der bliver foretaget investeringer, både offentlige og private, og at vi kommer videre på nogle fundamentale områder. I de seneste uger er der sket noget, jeg gerne vil fremhæve, nemlig vedtagelsen af det europæiske patent, der utvivlsomt bliver et innovativt element, der giver os mulighed for en større europæisk innovation og naturligvis for at definere de offentlige udgifter med henblik på at forbedre produktiviteten eller produktionen.
De overordnede retningslinjer for den økonomiske politik bør dog ikke betragtes uafhængigt af stabilitets- og vækstpagten. Hr. Trentin gør opmærksom på dette ved at påpege behovet for en samlet tilgang til stabilitets- og vækstpagten i Lissabon. Jeg tror, at vi alle er enige i, at sunde offentlige finanser er essentielle, ikke kun for at den monetære politik kan spille sin rolle, men også for at sikre en tilstrækkelig margen, så de automatiske stabilisatorer kan fungere i en cyklisk situation. Hr. Trentin rejser dog endnu et spørgsmål: Hvad kan vi, hvad angår stabilitets- og vækstpagten, yderligere gøre for at fremme væksten? Kort sagt, hvordan kan vi forbedre kvaliteten af de offentlige finanser?
I sin betænkning understreger hr. Santos også dette punkt, som jeg vil komme nærmere ind på. Jeg mener, at det centrale er større investeringer i forskning og udvikling. Derfor har vi sat os visse kvantitative mål for dette konkrete punkt, eftersom de offentlige investeringer inden for denne sektor fungerer tilfredsstillende, mens vi konstaterer, at de fungerer mindre godt i den private økonomi.
Stabilitets- og vækstpagten indfører dog, som det blev ændret i meddelelsen fra november, et nyt element i forbindelse med denne politik, som er et incitament til yderligere udvikling i Europa. Det er rigtigt, at vi i pagten har et princip om på mellemlang sigt at opnå budgetbalance eller en situation med overskud.
Kommissionen har i sin analyse af pagten imidlertid set, at det i nogle tilfælde er berettiget, at der forekommer midlertidige budgetafvigelser, såfremt de har til formål at forbedre væksten.
Efter vores mening er det ikke kun fysiske investeringer, og især offentlige investeringer, der kan tillade en midlertidig afvigelse på budgetbalancen inden for rammerne af pagten.
Vi synes, at alle de aktioner, der i sidste ende gør det muligt for os at styrke vores vækstpotentiale, bør behandles ens.
Kommissionen foreslog derfor i sin meddelelse, at der kunne forekomme midlertidige afvigelser i lande, som opfylder visse betingelser. Først og fremmest i lande ned lave ratio-niveauer i forhold til den offentlige gæld. Derudover skal de allerede have opnået balance på budgettet, og de skal naturligvis beslutte denne slags afvigelser for at styrke væksten. Her taler vi om investeringer i infrastrukturer, investeringer i viden, men også skattemæssige foranstaltninger som f.eks. skattenedsættelser, der i sidste ende gør det muligt for os at forbedre væksten.
Det er de grundlæggende elementer, som Kommissionen fremlagde i sin meddelelse, som ikke er blevet medtaget i helt samme form i Rådets afsluttende konklusioner, men som dog har gjort det muligt eller gør det muligt at gøre tilstrækkelige fremskridt til, at vi kan nå til et resultat, der efter vores opfattelse bør gøre det muligt at styrke væksten.
Det, Rådet siger, er, at vi i hvert enkelt tilfælde skal analysere, om der er ret til at foretage denne slags afvigelser. Det sætter ingen betingelser for, hvordan Kommissionen skal gennemføre sine forslag, og i Kommissionen er vi fortsat overbevist om, at de forslag, vi indtil videre har stillet i et par specielle tilfælde, om disse midlertidige afvigelser, fortsat gælder, og det er de kriterier, vi vil bruge fremover.
Med hensyn til koordineringen af vores budgetpolitikker synes jeg, at systemet er blevet bedre, men vi er dog ikke helt tilfredse, for vi har for mange afvigelser. Efter min mening er det afgørende at komme videre med koordineringen, og i denne henseende er formålet med de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, at de skal medføre forbedringer, ikke kun på grund af den treårige planlægning, men også fordi de tager mere hensyn til gennemførelsesberetningerne end til de generelle planlægninger. Jeg synes, at vi skal forbedre vores multinationale koordineringssystemer, i den forstand at der - som vi allerede har understreget i vores forslag til konventet - er visse mangler i det nuværende system, der hindrer, at det såkaldte peer pressure fungerer på den måde, det var tiltænkt i traktaten.
Endelig vil jeg gerne sige til hr. dos Santos, at jeg er glad for hans støtte til analysen af de offentlige finanser for 2002 og kvaliteten af de offentlige finanser. Betænkningen er central for forståelsen af det, der sker til november, når vi kommer med vores forslag til meddelelse til Rådet.
I Kommissionens meddelelse til Rådet forsøger vi efter min mening hverken at bøje eller ændre pagten. Vi forsøger på baggrund af den erfaring, vi har høstet i de seneste år, at sikre, at pagten anvendes på en måde, der er bedre tilpasset de særlige situationer i de enkelte berørte lande.
I vores meddelelse anfører vi også, at det er vigtigt, at medlemsstaterne bekræfter deres forpligtelse over for pagten. Det er årsagen til, at vi i sin tid bad Det Europæiske Råd om en beslutning, der gør det muligt at tage dette skridt.
Selv om jeg har gentaget det et par gange, er det måske på sin plads endnu en gang at gentage, at vi i vores meddelelse understreger nogle grundlæggende punkter. De 3 % er fortsat den nominelle grænse for underskuddet. Men vi skal dog tage hensyn til konjunkturcyklussen, og derfor er udviklingen i de konjunkturtilpassede underskud essentiel.
For det andet skal de lande, der endnu ikke har balance på budgettet, gøre en budgetmæssig indsats på minimum et halvt point om året, såfremt der er en sådan forskel, for at opnå balance på mellemlang sigt.
For det tredje er vi klar over, at det er lempelsen af den monetære politik under de gunstige konjunkturer, der har skabt de senere problemer for os, og derfor er det vigtigt at være opmærksom på ikke at handle procyklisk under disse omstændigheder.
Efter vores mening er det vigtigt at være opmærksom på gælden, og som hr. Trentin tidligere nævnte, mener jeg, at det er nødvendigt at tage hensyn til den særlige situation i nogle medlemsstater, så de får en større manøvremargen.
Alt dette er blevet vedtaget af Økofin-Rådet med de korrektioner, jeg nævnte, da jeg kommenterede hr. Trentins betænkning.
Jeg er nu nået til min sidste kommentar om hr. Schmidts betænkning. Det er rigtigt, at vi i vores konvergensrapport om Sverige nævner, at konvergenskriterierne er blevet opfyldt på nær to undtagelser, nemlig kriteriet om retlig konvergens, hovedsageligt i forbindelse med den svenske centralbanks uafhængighed, og den manglende opfyldelse af valutakurskriteriet.
Når vi taler om tallene for udviklingen i Sverige, konstaterer vi med tilfredshed, at de øvrige konvergenskriterier endog bliver opfyldt bedre end tidligere. Vi holder dog øje med de to punkter, som jeg håber bliver løst i fremtiden. De kender vores holdning til disse. På det retlige område skal der ske tilpasninger af den svenske centralbanks uafhængighed. Med hensyn til kriteriet om valutakurser skal vi anvende traktaten. Men som jeg så ofte har sagt, skal vi naturligvis tage hensyn til de tidligere erfaringer.
Personligt tror jeg, at det ville være en fordel for Sverige at tilslutte sig euroen, og jeg håber, at landet i løbet af kort tid kan opfylde de nødvendige betingelser. Jeg tror også, at det ville være en fordel for EU og for eurozonen i særdeleshed, da det ville være et stort skridt fremad i vores integrationsproces.

Langen (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke og rose kommissæren, fordi han under diskussionen om disse fire betænkninger så klart har sagt, at Kommissionen hverken vil tilpasse stabilitets- og vækstpagten eller gøre denne mere fleksibel, men kun vil anlægge strengere målestokke i vurderingen af forholdene i medlemsstaterne. Jeg mener, denne vej er mere rigtig end forslagene fra kollegerne fra de andre grupper, særligt sådan som de er blevet præsenteret her af hr. Trentin og hr. dos Santos.
Det, som hr. Trentin har sagt her, svarer ikke til den betænkning, som Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål har fremlagt, og hans bemærkninger hører heller ikke hjemme under en forhandling om den årlige vurdering af stabilitets- og konvergensprogrammerne. I skolen ville jeg sige, at De var gået fejl af emnet, hr. Trentin. I udkastet til Deres betænkning stod der ikke et ord om det, det var først ændringsforslagene fra de forskellige grupper, der gav en tilnærmelse til emnet. I dag har De helt glemt det igen.
Jeg vil også gerne takke kommissæren for, at han endnu en gang mindede om målene fra Lissabon, som ikke er i modstrid med stabiliets- og vækstpagten og budgetkonsolideringen, men som sammenfatter rammebetingelserne, nemlig et fleksibelt arbejdsmarked, nødvendigheden af at styrke investeringerne, sænke skatterne og investere i forskning og uddannelse. Men det fritager ikke medlemsstaterne for at gennemføre strenge standarder i budgetpolitikken, sådan som Kommissionen har pålagt dem.
Vi kræver imidlertid i Trentin-betænkningen, at Kommissionen fremover afsender de blå breve selvstændigt og ikke er afhængig af en udtalelse fra Økofin-Rådet, hvor synderne selv medvirker indirekte. Vi vil styrke Kommissionen i denne uafhængighed. Det, der bliver foreslået i disse betænkninger, er på mange punkter inkonsistent. Det viser en gennemgående linje, hvor man de sidste to år har stillet spørgsmålstegn ved stabilitets- og vækstpagten, udhulet den med alle mulige aspekter og forslag, som ene og alene har til formål ikke længere at anerkende konsolideringen af de offentlige budgetter i nogle medlemsstater som en nødvendig forudsætning for stabile finanser og en stabil økonomisk politik og valutapolitik.
Det er jo ikke sådan, at der ikke er tilstrækkeligt spillerum. Otte ud af 12 medlemsstater i eurozonen har i dag allerede balance i budgetterne. Synderne, som ikke holder sig til det, er de samme, som nu kræver en ændring af stabilitets- og vækstpagten. De, som har stabile budgetter, som sågar høster overskud, bliver straffet, fordi alle sidder i samme båd i eurozonen. Det gælder også mit eget land Tyskland. Hvis Tyskland med sin store økonomiske styrke ikke overholder stabilitetspagten, så truer det euroens stabilitet. Man kan ikke aflede opmærksomheden fra dette ansvar hos medlemsstaterne med korrekturer og retoucheringer. Her duer den gyldne regel, som spiller en rolle i nogle af hr. dos Santos' ændringsforslag, heller ikke.
Der findes ikke god og dårlig gæld. Der findes kun gæld. Gæld i investeringer og infrastruktur og gæld for forbrug. Hr. Trentin, De kender jo godt scala mobile, den gæld, som gennem de sidste 20 år har drevet den italienske stat på fallittens rand, hvor man hele tiden har optaget ny gæld, og hvor fagforeningerne har spillet med, men hvor der ikke er fundet nogen udvej. Den europæiske model har ført til en reduktion af inflationen, stabile valutabetingelser. Det er det grundlag, som vi kan holde fast i, og som vi konsekvent må holde fast i.
Til slut vil jeg gerne sige til kollegerne fra Sverige, at vi er glade for, at svenskerne vil være medlem af Den Økonomiske og Monetære Union. Vi vil gøre alt for at hjælpe dem på denne vej, men på de betingelser, som findes i Maastricht-traktaten. Hvis regeringen endnu ikke opfylder disse betingelser - uafhængighed for centralbanken eller spørgsmålet om toårigt medlemskab af det europæiske valutasystem - så må den tage fat på det, den må ikke lade det sejle. I denne henseende har vi al mulig grund til at takke Kommissionen for dens kurs.

Randzio-Plath (PSE).
Hr. formand, på EU's forårstopmøde er der brug for en aktiv og beslutsom økonomisk politisk ledelse. Vi kan ikke nøjes med at besværge gamle formler. De er desværre slet ikke vidtrækkende nok i en vanskelig tid, som ikke kun er præget af økonomisk nedgang, men beklageligvis også af de skygger, som en førkrigstid kaster på den økonomiske og beskæftigelsespolitiske udvikling. Derfor er hovedtesen i parlamentsbetænkningerne - og det gælder for alle dem, der foreligger i aften - sådan, at håbets svage lille plante spirer, men også, at der samtidig stilles krav, som uden skånsel påpeger svaghederne i den europæiske økonomi.
Jeg vil gerne understrege, at det ikke kommer til at dreje sig om at afskaffe en stabilitets- og vækstpagt, som er skabt som ramme for en økonomi, men om at udforme anvendelsen af den i overensstemmelse med målene fra Lissabon i rum og tid, så den er fornuftig, for det har borgerne i Europa virkelig krav på.
Jeg mener, at vi må gøre alt for at bremse nedgangen i konjunkturerne. Vi kan heller ikke nægte, at selv Den Europæiske Centralbank nu taler om risiko for nedgang i EU. Det betyder, at vi må styre en aktiv politik, og derfor nytter det ikke at blive ved med at henvise til strukturreformer.
Desuden ved vi den dag i dag ikke i EU, hvilken økonomisk nytte disse strukturreformer har, og vi ved overhovedet ikke, hvilke beskæftigelsespolitiske effekter disse strukturreformer har. Her er både økonomiske institutter og nationale ministerier og også Kommissionen os svar skyldige. Men vi har brug for dette svar for at vide, hvilken retning der er den rigtige. Efter min mening gælder det fortsat, at beskæftigelse skaber vækst, men vækst skaber også beskæftigelse. Vi må sigte efter reel vækst og ikke kun vækstpotentiale.
Jeg vil gerne igen pege på, at det er helt rigtigt - som det også udtrykkes i betænkningerne - at vi igen og igen må henvise til de manglende investeringer, både private og offentlige. Vi holder os ikke til aftalen fra Lissabon om en vækst på 3 %. Vi holder os heller ikke til aftalen om at investere mere i forskning og udvikling, og det gælder også her for både det offentlige og det private område. Japan og USA er os langt overlegne på begge områder. Måske har vi i øjeblikket virkelig endnu ikke brug for nogen økonomisk regering, men en vertikal og horisontal koordinering, som fortjener at bære dette navn, det vil være til gavn for vækst og beskæftigelse.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, for det første vil jeg give udtryk for, at min gruppe tilslutter sig teksten i de betænkninger, vi drøfter her, men ikke nogle af de tilkendegivelser, der har været i forbindelse med forelæggelsen heraf i plenarforsamlingen.
Det umiddelbare formål med forhandlingen er især forberedelsen af forårstopmødet, og den har til formål at komme med et svar på vurderingen af den såkaldte "Lissabon-proces", suppleret med beslutningerne fra Det Europæiske Råds møder i Göteborg og Barcelona. I denne forbindelse vil jeg gerne for det første give udtryk for min og min gruppes bekymring over, at vi ikke har nået det mål, der blev sat for 2010 om være den mest konkurrencedygtige økonomi, med bedre og flere job. Når vi gør status over de forløbne tre år, kan vi konstatere, at vi til trods for den nordamerikanske økonomis vanskeligheder er sakket bagud med hensyn til vækst og produktivitets- og beskæftigelsesniveauerne. Vi er længere bagud end for tre år siden. Det er derfor tydeligt, at der er et meget bekymrende misforhold mellem det, der bliver sagt på Det Europæiske Råds møder, og det, der praktiseres i medlemsstaterne, og som skader EU's samlede resultat.
I Den Liberale Gruppe mener vi, at de vigtigste problemer først og fremmest skyldes, at de aftalte liberaliseringsprocesser ikke er blevet efterlevet, for, som det nævnes i betænkningen af García-Margallo y Marfil, udestår der stadig meget betydelige strukturelle reformer, og de elementære markeder som f.eks. arbejdsmarkedet skal gøres endnu mere fleksible.
I den nuværende situation, som ikke er den bedste, som EU har været i i de seneste år, er der tre nøgleaspekter, som vi også skal være særlig opmærksomme på. For det første skal niveauet forbedres, ikke kun for forskning og udvikling, men også for anvendelsen heraf i produktionssystemet. Lad os håbe, at den historiske aftale om det europæiske patent, som kommissær Solbes har nævnt, kan medvirke til at fremme dette, men at det også vil skabe særlig opmærksomhed på oprettelsen og udviklingen af de små og mellemstore virksomheder baseret på anvendelse af nye teknologier, for som vi har set i 1990'erne, skaber de mange arbejdspladser.
Jeg har ikke tid, hr. formand, til at komme ind på andre spørgsmål, men jeg vil gerne slutte, som jeg begyndte, med at sige, at der frem for store erklæringer på forårstopmøderne er brug for at efterleve det, der aftales.

Herzog (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. García-Margallo y Marfil kalder en spade for en spade: EU har ingen økonomisk politik. Han bidrager således til en god forhandling, og det takker jeg ham for.
Hvad angår årsagen og løsningerne, er ord som manglende smidighed og strukturreformer magiske. Vi spørger regelmæssigt Kommissionen, ECB og eksperterne om, hvad det betyder. Jeg er lamslået over de upræcise og modsætningsfyldte svar. På en bemærkelsesværdig konference sagde hr. Turner, som er formand for den britiske arbejdsgiverforening, at man skal være opmærksom på en nedbrydelse af velfærdsstaten, og at dagsordenen for liberaliseringen i Europa er, som han sagde, nyttig, men den kan kun i ringe grad imødegå de nuværende udfordringer. Det står klart, at pensionsproblemet ikke kan løses uden en kraftig stigning i aktiviteterne i Europa. Det er bydende nødvendigt, at mobiliseringen af de menneskelige ressourcer lykkes. Det er derfor nødvendigt med store bestræbelser med henblik på ændring af arbejdsmarkederne i særdeleshed ved hjælp af uddannelse og kvalifikationer, men lad os erkende, at det kræver en ny struktur, og at det har en pris.
Hvad er årsagerne til de manglende investeringer i produktionssektoren, den offentlige sektor og den private sektor? En af grundene er styringen af kapitalstrømmene, hvoraf en stor del går til USA. Jeg synes, det er forkert at tro, at det finansielle marked af sig selv kan være drivkraften bag en ny investeringsrunde i Europa, som det kunne have været det på verdensplan i det forrige århundrede. Det er ikke medvirkende til en lokal udvikling eller en udvikling af de små og mellemstore virksomheder og af infrastrukturerne. EU bør kunne finansiere de effektive offentlige forsyningspligtydelser og selv kunne udarbejde politikker for de produktive virksomheder.
Vi har ikke blot et problem med udbuddet, men vi undervurderer ligeledes problemet med efterspørgslen! Hundredvis af milliarder i for høje afskrivninger belaster virksomhedernes resultater og blokerer for et opsving. Det er nødvendigt, at ECB i stedet for at frygte inflation gør sin målsætning mere fleksibel og sænker de reelle renter til under nul. På den anden side, selv om det er korrekt, at en række stater ikke har formået eller ikke i tide har kunnet reformere de offentlige finanser, berettiger de alvorlige konjunkturer i dag til en støtte til aktiviteterne, herunder en midlertidig overskridelse af 3 %-reglen.
Jeg har endnu to bemærkninger. Krigen i Irak er også ud fra et økonomisk synspunkt vanvid. Den vil øge de offentlige underskud i USA og Europa unyttigt, selv om vores mantra er at reducere dem. USA bevæger sig på meget tynd is, som en af vores eksperter sagde. Landets fremtidige vækst vil kræve, at vores kapital skal udsuges endnu mere, hvilket i sig selv er en anden modsætning. Konklusionen er, at Europa ikke passivt skal følge USA. Det bør fastlægge sin egen politik. EU er trængt op i en krog. Men konventet er tavst. I forbindelse med anmodningerne om økonomisk styring kommer jeg til at tænke på en scene i filmen "Gevær på skulder", hvor tropperne går i tåge, og alle flakker rundt på må og få, og hvor man hører en soldat kalde sin overordnede for kaptajn Uhu.
Lipietz (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne indrømme, at flere betænkninger handler om næsten det samme emne. I dette tilfælde stemmer vi ikke for den betænkning, der er udarbejdet af en person, som jeg beundrer meget, nemlig hr. Trentin, og vi vil snarere beskæftige os med hr. García-Margallo y Marfils betænkning.
Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål står over for et reelt funktionsproblem. Når det samme spørgsmål stilles af en ordfører fra venstrefløjen eller af en ordfører fra højrefløjen, bliver det i det første tilfælde massakreret af vores fremragende kolleger fra højrefløjen, og med lidt held kan spørgsmålet gå igennem, når det stilles af en ordfører fra højrefløjen. Derfor er den betænkning, der er udarbejdet af hr. García-Margallo y Marfil - der som ordfører, lige meget hvad det drejer sig om, har nogle gode egenskaber, som jeg længe har beundret ham for - betydelig bedre og meget mere brugbar end hr. Trentins betænkning, det kan man lige så godt indrømme efter den hudfletning, der er foregået i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. Hr. Trentins betænkning er helt klart ikke hr. Trentins egen betænkning, som hr. Langen bemærkede, for når hr. Trentin udtrykker sig, siger han næsten det modsatte af det, som står i denne betænkning.
Når tingene nu er således, vil jeg kun tale om hr. García-Margallo y Marfils betænkning som sådan. Jeg tror, at De Grønne kan skrive under på samtlige målsætninger og bemærkninger om situationen, sådan som de kommer til udtryk i hr. García-Margallo y Marfils betænkning. Han har den fordel, at han på en god måde gengiver målsætningerne for den økonomiske politik i forhold til målsætningerne fra Lissabon og Göteborg. Vi vil gøre Europa til en model for økonomisk vækst, der er baseret på kvaliteten af investeringerne i de menneskelige ressourcer, på kvaliteten af de offentlige investeringer og på bæredygtigheden i miljømæssig forstand af de valgte teknologier. Jeg mener, at når man tager størrelsen af vores kontinent i betragtning, hvor befolkningstætheden er en af de højeste i verden, er denne strategi den eneste, der kan passe til EU.
Der er følgende modsætningsforhold i hr. García-Margallo y Marfils betænkning. Han skal hele tiden jonglere med den kendsgerning, at han bør hylde stabilitetspagten, samtidig med at han siger, at det ikke desto mindre er nødvendigt at finde en løsning vedrørende finansiering af investeringerne. Han skal holde op med at sætte spørgsmålstegn ved den artikel i Maastricht-traktaten, der forbyder institutionerne i Fællesskabet at kritisere Den Europæiske Centralbank, samtidig med at det alligevel er nødvendigt til de nødvendige investeringer at give bevillinger til særlige satser, han taler om beskatning, ikke om rentesatser. Han fordrejer kort sagt på en måde de reelle problemer vedrørede den institutionelle blokering, som vi på nuværende tidspunkt oplever i Europa, og som i det kommende år vil sætte os i nøjagtig samme situation med eurosklerose, som vi oplevede under euromarkedets sorte år, det vil sige mellem 1990 og 1997.
Da vi godt er klar over, at vi ikke kontrollerer de rentesatser, der er fastsat af Den Europæiske Centralbank, vil vi få alt for høje rentesatster, som vil genere de stater, der både ønsker at foretage investeringer og blive gældfrie. Disse alt for høje rentesatser gør ligeledes vores valuta alt for stærk, hvilket forhindrer os i at eksportere, skønt den økonomiske tilbagegang bliver global. Formår vi ikke at håndtere stabilitetspagten i dens nuværende udformning, vil vi ikke kunne finansiere de investeringer, som hr. García-Margallo y Marfil beder om.

Blokland (EDD)
 . (NL) Hr. formand, i denne kombinerede behandling af en række betænkninger taler vi om fremgang for Den Økonomiske og Monetære Union, en Union, som eksisterer takket være overholdelsen af indgåede aftaler. Stabilitets- og vækstpagten er en aftale. Vi skal kræve af hinanden, at den overholdes. Hr. Trentin skriver i sin betænkning bemærkelsesværdige ord om stabilitetspagten. Han erklærer, at pagten også i perioder med økonomisk tilbagegang nøje skal overholdes, og det kan jeg fuldstændigt tilslutte mig. Så må vi heller ikke tage det op til fornyet overvejelse.
Også hr. García-Margallo y Marfil siger med rette, at de europæiske ledere på det kommende forårsmøde skal afholde sig fra vage og selvtilfredse erklæringer og skal udtrykke sig i tydelige vendinger. Klare aftaler om den måde, hvorpå vi vil opnå de økonomiske målsætninger, er fortsat nødvendige for at overholde pagten også i denne periode med tilbagegang.
Jeg er derfor overordentlig forbløffet, når det på ny viser sig, at Frankrig ikke ønsker at efterleve de indgåede aftaler. I torsdags blev det på ny tydeligt, at denne medlemsstat ikke vil gøre noget forsøg på at få orden på sit budget for 2003. Mens Tyskland, Portugal og Italien forsøger at få orden på deres budget inden for de indgåede aftaler, giver Frankrig ikke engang udtryk for, at det har til hensigt at tage hensyn til de indgåede aftaler, tværtimod.
Hr. formand, jeg slutter. Hvis Parlamentet vil yde et seriøst bidrag til udformningen af politikken på det økonomiske område, er det på høje tid, at vi her drager de medlemsstater og politikere, som ikke ønsker at overholde disse aftaler, til ansvar.

Della Vedova (NI).
Hr. formand, hr. kommissær, de betænkninger, som vi drøfter i dag, er omfattende og vigtige dokumenter - hvilket ikke mindst er ordførernes fortjeneste - og de giver et vigtigt bidrag til debatten om de politiske retningslinjer for de offentlige finanser i Europa. De radikale parlamentsmedlemmer støtter disse betænkninger i deres nuværende form.
Jeg vil ikke gå i detaljer med de enkelte betænkninger, men benytte lejligheden til at komme med nogle mere generelle bemærkninger. Først vil jeg gerne sige, at vi efter min mening bør være lidt skeptiske over for bombastiske slogans og målsætninger som f.eks. Lissabon-målsætningerne, som man hele tiden henviser til. At EU på et tidspunkt besluttede noget, som allerede er blevet nævnt, og som jeg gerne vil gentage, nemlig "et nyt strategisk mål for det næste tiår: at blive den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden, en økonomi, der kan skabe en holdbar økonomisk vækst", og alle de andre målsætninger, som vi kender, er efter min mening hverken et stort kvalitetsløft eller grundlaget for en ny økonomisk politik for medlemsstaterne, medmindre man er af den opfattelse, at medlemsstaterne ikke tidligere ønskede at gøres deres lande konkurrencedygtige og at stræbe efter fuld beskæftigelse.
Foruden vores konstante gentagelse af disse målsætninger og de analyser, som vi foretager - Europa-Parlamentet er et politisk organ og ikke et forskningscenter - bør vi efter min mening drøfte årsagen til, at vi ikke når disse bombastiske målsætninger, og drøfte de politiske omkostninger, som vi i EU ikke er modige nok til at tage op og gøre noget ved i form af nogle konkrete reformer, nemlig de reformer, som er omhandlet i de betænkninger, vi behandler i dag. Jeg mener, at EU's økonomiske strukturer bør revideres fuldstændigt.
Vi henviser hele tiden til den europæiske socialmodel og den sociale markedsøkonomi, som vi er stolte af, men i betænkningerne - jeg tror, at det var i hr. García-Margallo y Marfils betænkning - skriver vi direkte, at den europæiske socialmodels skæbne afhænger af et økonomisk opsving i USA. Hvis ikke der kommer et økonomisk opsving i USA, bliver der ingen økonomisk vækst i Europa, og så går vores højt besungne socialmodel nogle meget hårdere tider i møde end dem, vi allerede ser i dag.
Den økonomiske krise i Tyskland tyder på en krise i en gammel økonomisk model, nemlig modellen i det gamle Europa, som ikke længere er i stand til at investere. Vi understreger flere gange i betænkningerne, at der er brug for større offentlige investeringer - men vi siger ikke noget om, hvor pengene skal komme fra - og større private investeringer. Jeg tror ikke, at de private investeringer i Europa er begrænsede på grund af rentesatsen, og at vores eneste målsætning således skal være at lægge pres på Den Europæiske Centralbank for at få en mere fleksibel rentepolitik, som fremmer de private investeringer. De private investeringer vil ikke blive mere omfattende på grund af de lave rentesatser, men når og hvis vi får en mere fleksibel økonomi med en massiv tilførsel af fleksibilitet.
De reformer, der skal gøre økonomien mere fleksibel, har nogle politiske omkostninger, som vi ikke taler om, nemlig at vi griber ind i arbejdsmarkedets struktur og går imod de magtfulde monopolistlobbyer - halvdelen af EU's budget er bundet til subsidier og landbrugsprotektionisme - og det har nogle politiske omkostninger at mene, at disse ressourcer kan bruges til at sætte gang i en ny bølge af investeringer i avanceret teknologi og videnskabelig forskning.
Jeg vil slutte af med en bemærkning om pensionsspørgsmålet. Behovet for stringente offentlige budgetter skyldes navnlig, at der skal være plads på de offentlige budgetter til problemerne i forbindelse med befolkningens aldring og til udgifterne i forbindelse med pensionssystemernes strukturreformer. Det skylder vi de kommende generationer af europæiske borgere.

Grönfeldt Bergman (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil begrænse mit indlæg til konvergensberetningen 2002 for Sverige og først og fremmest takke ordføreren, Olle Schmidt, for et veludført arbejde.
Den 1. januar 2002 blev euroen indført som valuta i sedler og mønter i 12 af EU's lande. Overgangen var vellykket, og borgerne modtog den nye valuta positivt. Bekymringer om prisstigninger viste sig nærmest at være ubegrundede. Som alle ved, hører Sverige ikke til de lande, som gik over til at anvende euroen som betalingsmiddel. Årsagen til dette er givetvis først og fremmest politisk. For at Sverige kan indføre euroen som valuta, må vi imidlertid formelt opfylde fem konvergenskriterier.
Kommissionen og ECB mener, at Sverige opfylder tre af disse kriterier, nemlig prisstabilitet, den offentlige sektors finanser og den langfristede rente. Dette er godt, men Sverige opfylder ikke de øvrige to krav, det vil sige valutakurskriteriet og den juridiske konvergens. Vedrørende valutakurskriteriet er det jo åbenlyst, at den svenske krone har fluktueret i løbet af de seneste år. Man bør dog tage i betragtning, at når Sverige anmoder om en ny vurdering, vil den blive foretaget for en anden referenceperiode og med forventninger, som kan have tendens til at øge valutakursstabiliteten.
Når det gælder den juridiske konvergens, er det væsentligt, at Sverige så hurtigt som muligt påbegynder den nødvendige ændring af den svenske lovgivning, for at euroen kan indføres. Resultatet af den kommende folkeafstemning skal naturligvis respekteres, men ved et eventuelt ja bør Sverige efter min mening allerede være forberedt for at forhindre, at indførelsen af euroen forsinkes på grund af utilstrækkelig juridisk konvergens.
Med al respekt for konvergenskriterierne er beslutningen om svensk deltagelse i ØMU'ens tredje fase politisk. Det er en beslutning, der træffes af den svenske befolkning. De svenske borgere vil ved folkeafstemningen den 14. september 2003 for lang tid fremover afgøre, hvilken valuta Sverige skal anvende. På den anden side er Sverige i henhold til Maastricht-traktaten forpligtet til fuldt ud at deltage i ØMU-samarbejdet, når konvergenskriterierne er opfyldt. Sverige har ingen særlige forbehold som Danmark og Storbritannien, men forhåbentlig stemmer det svenske folk ja den 14. september. Den svenske regering behøver da ikke længere frivilligt eller ufrivilligt at forsinke eller forhindre de foranstaltninger, som vil sikre, at Sverige opfylder de resterende konvergenskriterier.
Jeg bemærkede med tilfredshed, at Olle Schmidt accepterede PPE-DE-Gruppens ændringsforslag 3 og 4. Dette gør det muligt at få den brede tilslutning til betænkningen, som ordføreren ønskede, og som jeg også ønsker.
Berès (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, tre af de betænkninger, som vi har fået fremlagt i aften, giver os mulighed for at gøre status over Den Økonomiske og Monetære Union inden forårets Europæiske Råd.
Hvis jeg skal gøre rede for situationen for så vidt angår de offentlige finanser i Frankrig, kan man konstatere, at den økonomiske politik ikke betragtes som et spørgsmål af almen interesse. Traktaten overholdes ikke. Man kan også konstatere, at Den Økonomiske og Monetære Union som økonomisk union ikke findes. Stabilitetspagten er kernen i disse mekanismer, og alligevel forekommer den først og fremmest at være et værn mod snarere end et instrument for den økonomiske politik. Siden har vedtagelsen af Lissabon-strategien måske været det element, der gjorde det muligt for Den Økonomiske og Monetære Union at give sig selv en strategi for den økonomiske politik. Stabilitetspagten er ganske enkelt ikke et dynamisk instrument til iværksættelse af denne strategi.
De instrumenter, som vi i princippet råder over, er de famøse overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, som vi endnu en gang taler om i aften, som vil afføde store tanker om Unionens økonomiske politik i de kommende måneder og uger. Men, hr. kommissær, jeg spørger Dem, med hvilket resultat? I dag virker disse overordnede retningslinjer for den økonomiske politik som en akademisk øvelse uden betydning for de offentlige finanser i medlemsstaterne, der stiller sig tilfredse med at se, hvordan straffen kommer med iværksættelsen af stabilitetspagten, når det er for sent.
Europa har behov for en vækststrategi, som De sagde i Deres indlæg. Det forudsætter andre værktøjer end dem, vi råder over. Hr. kommissær, De har udarbejdet en meddelelse, som Rådet netop har afgivet udtalelse om. Jeg mener, at vi skal gå endnu længere. Konventet er en mulighed til at gøre det. Jeg mener, at vi bør samarbejde for at udarbejde forslag, som er gensidigt acceptable, og som gør det muligt for Unionen endelig at have midler ikke blot til udvikling af en reel økonomisk politik, men også til at betragte den som et spørgsmål af almen interesse og at iværksætte målsætningerne fra Lissabon-strategien.
Nordmann (ELDR).
Hr. formand, jeg har ikke tid til at begive mig ud i kloge fortolkninger af de forskelle, der adskiller teksten i betænkningerne fra hver enkelt ordførers inderste tanker. Jeg vil derfor begrænse mit indlæg til Kommissionens meddelelse og til kommissærens bemærkninger, som jeg giver min absolut fulde støtte. For jeg mener, at Kommissionen i denne sag er perfekt i rollen som traktaternes vogter, at stabilitetspagten ikke er død, og at det ud over den polemik, som startede i slutningen af sidste år efter nogle måske dristige bemærkninger, er vigtigt at gøre forskellen mellem bogstavet og ånden gældende og gøre ånden i pagten levende. For vi har gennem Maastricht-kriterierne forpligtet os i en monetær union, som er en politisk union, der er samlet om en række værdier, og den stabilitet, som er grundlaget for den europæiske valuta, betyder ud over det tekniske aspekt en fælles tilslutning til en slags social kontrakt. Euroen bør ud over at være en stærk valuta også være en stabil valuta, og ved at fastslå dette princip vender Europa ryggen til fejlene fra det 20. århundrede, som var kendetegnet ved inflation, denne de fattiges skat, for at træde ind i et samfund med tillid og udfordringer for fremtiden. Og det er de værdier, som vi foreslår til de lande, som træder ind i vores Union. Det er endnu en grund til ikke at ødelægge dem med uforsigtige udtalelser om tvivl. Hvis man ikke er i stand til at følge spillets regler, kan man ikke bede om, at reglerne ændres. Man lærer at spille efter disse regler.
Schmid, Herman (GUE/NGL).
Hr. formand, Olle Schmidts betænkning følges, som De kan forstå, med stor interesse i Sverige, som skal have folkeafstemning om indførelsen af euroen til september. I betænkningen står der i punkt 6, at indførelsen af euroen er en del af traktatens forpligtelser for alle medlemsstaterne og altså også for Sverige. I punkt 5 står der imidlertid, at der skal afholdes folkeafstemninger, og at resultatet af disse skal respekteres, også selv om de skulle afvise indførelsen af euroen.
Dette forekommer meget selvmodsigende. Olle Schmidt håber, at den svenske befolkning stemmer ja og dermed løser denne modsigelse. Der er dog ikke meget, der tyder på dette. Nejsiden fører for øjeblikket tværtimod meget klart, og ifølge den sidste måling var det med 10 %. Tendensen er, at denne føring bliver større. Det kan også være interessant for Europa-Parlamentet at vide, at der blandt nejsigerne findes flere ministre i den svenske regering, herunder erhvervsministeren, Leif Pagrotsky, mindst to tidligere chefer for den svenske centralbank og en lang række højt ansete økonomer, som alle mener, at Sverige skal stemme nej. Situationen afspejler altså ikke den klassiske forestilling om en dannet EU-venlig elite og en uvidende befolkning. Det handler i stedet om en politisk debat med krav om saglighed og argumentation fra begge sider.
Sverige har en veldreven økonomi. I de år, hvor Sverige har stået uden for eurosamarbejdet, er økonomien blevet styrket i forhold til eurolandenes økonomi i næsten alle henseender. Det svenske erhvervsliv plejer at påstå, at eurofællesskabet under alle omstændigheder er godt for handelen. Tidsskriftet Affärsvärlden har for nylig påvist, at dette heller ikke er korrekt.
De ØMU-venlige økonomer kan ikke benægte disse forhold. De siger derfor, som fru Grönfeldt Bergman sagde for lidt siden, at argumenterne for ØMU'en ikke er økonomiske, men politiske. Det lyder ikke særlig overbevisende, når det er økonomer, som siger dette, som om de argumenterede for, at man mod praktisk økonomisk sans skulle gå med i denne politiske union. Det er ikke let at sælge dette budskab til det svenske folk. Sandheden er, at ØMU'en ikke er blevet den succes, som man regnede med. Stabilitetspagten får mere og mere kritik, og den økonomiske stagnation stiger. For Sverige har tysk økonomi særlig stor betydning, men det er en svær opgave at overbevise den svenske befolkning om, at deres fremtid skal gøres afhængig af den tyske økonomi netop nu.
Dette spørgsmål vedrører ikke blot Sverige, men også England og Danmark. Der vil også meget snart være en række nye medlemslande, som også står uden for eurosamarbejdet. Også i disse lande vil der måske blive afholdt folkeafstemninger om euroen, og resultaterne heraf kan blive negative. I den situation må man stille det afgørende spørgsmål: Hvad vil EU og Den Europæiske Centralbank gøre, hvis Sverige og måske andre medlemslande vælger at stå uden for ØMU'en? Kan man tænke sig et frivilligt medlemskab af eurofællesskabet? Hvad siger Kommissionen og Rådet egentlig til dette?
(Formanden fratog taleren ordet)
Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Hr. formand, vores gruppe har stemt imod denne betænkning i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. Betænkningen stiller, sådan som den præsenteres, ikke i tilstrækkelig grad spørgsmålstegn ved det neoliberale mantra, som desværre er grundlaget for alt for mange fællesskabspolitikker. Det mindede havnearbejderne os kraftigt og meget berettiget om i går. Betænkningen stiller næsten ikke spørgsmål ved gyldigheden af programmerne om stabilitet og vækst. Man kan for øvrigt undre sig over disse to sammenstillede ord. Pr. definition er det således, at det, der er stabilt, vokser ikke, vækst er bevægelse, og stabilitet er stilstand. Realiteten i disse kendsgerninger er helt sikkert dialektisk. Men står man ikke der over for et forsøg på verbalt at løse modsætningerne?
Betænkningen synes at være imod ethvert forsøg på opblødning af kriterierne for stabilitet og vækst særlig det berømte 3 %-kriterium. Men for en række stater, og det er ikke de mindste, er det i betragtning af de nuværende økonomiske vanskeligheder mere og mere vanskeligt at overholde dette kriterium. Vil denne medicin dræbe den syge? Det bemærkes med rette, at forudsigelserne om vækst fra EU's og medlemsstaternes eksperter er blevet fremsat med optimisme. Man håbede, at den amerikanske økonomi ville få et opsving, som kunne medføre et opsving i Europa, men det har ikke været tilfældet. Medlemsstaternes og EU's politikker hviler således på falske forudsætninger. Det er der, at den manglende fleksibilitet i stabilitetpagtens kriterier synes at være i modstrid med god forvaltning. Personer med mere indflydelse end jeg har udtalt sig meget hårdt om dette emne.
Der bør planlægges politikker, der kan genindføre Keynes' cyklus, samt politikker, der på lang sigt vil kunne forbedre grundlaget for økonomien, nemlig energieffektivitet, uddannelse af personer osv. Jeg tilføjer, at den gode forvaltning er betinget af troværdigheden af de økonomiske fakta, hvilket vil sige retsstaten. Der er nedlagt forbud mod udgivelse af den baskiske avis Egunkaria i en periode på seks måneder, hvilket må få os til at spørge, hvorvidt Euskadi, Baskerlandet, stadig er en retsstat.
Berthu (NI).
Hr. formand, forhandlingen om overtrædelse af stabilitetspagten, som hovedsageligt drejer sig om tre lande, nemlig Frankrig, Tyskland og Portugal, giver os anledning til at minde om, at man i budgetmæssige anliggender som i andre tilfælde ikke kan se skoven for bare træer.
De tre lande med de største underskud har én ting til fælles. De har i de forløbne år oplevet en periode med socialdemokratisk styring - som Tyskland for øvrigt endnu ikke er sluppet ud af - som er en styring, der har været meget slap vedrørende de offentlige udgifter og meget træg vedrørende de reformer, der kunne have fremmet økonomierne. Derfor er spillerummet, der er skabt af væksten i år 2000 og 2001, i disse tre tilfælde blevet spildt, og vi høster nu de bitre frugter.
Men dette træ må ikke skjule skoven, det vil sige, at den generelle nedgang i de offentlige udgifter i euroområdet, som i 2002 nåede et gennemsnit på minus 2,4 % af BNP, således nærmer sig grænsen på 3 %.
Den vigtigste årsag har forbindelse til den faldende vækst. Væksten er endnu ikke - ikke engang langsomt - begyndt at stige i modsætning til det, som de betænkninger, der bliver fremlagt i aften, en smule urealistisk går ud fra. Den oprindelige årsag til dette fald er måske konjunkturernes skæbne, men også og i særdeleshed den offentlige gældsbyrde og den manglende strukturelle fleksibilitet, som stadig ikke er blevet løst. I den forbindelse er man næsten forpligtet til at bryde et tabu og spørge sig selv, om euroen i sig selv ikke er en del af denne manglende fleksibilitet, som forhindrer væksten. Under alle omstændigheder giver forskellene i mulighederne i og uden for euroområdet anledning til at stille spørgsmålet.
Skal man over for disse udsving gøre stabilitetspagten mere fleksibel? Jeg konstaterer, at Kommissionen, Den Europæiske Centralbank og endda det seneste Økofin-Råd svarer nej med forbehold af nogle mindre ændringer. Som altid har EU vedrørende såvel stabilitetspagten som udenrigspolitikken tendens til ikke at ville se realiteterne i øjnene og ville opstille bureaukratiske forhindringer over for de tro væbneres angreb.
Vi mener, at Frankrig uden at tabe målsætningen om den totale fjernelse af det offentlige underskud af syne, hvilket helt sikkert er godt, gør ret i at bevare sit program om skattelettelser for ikke at forværre krisen på dette tidspunkt. Vi er forpligtet til at overtage en arv, som vi ikke selv har skabt. Lad os i det mindste forsøge at gøre det med klogskab.
Karas (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke kommissæren, fordi han ikke kun i usikre tider, men også under en meget modsætningsfyldt debat endnu en gang mindede om hjørnestenene og ikke satte dem i modsætning til hinanden, men mindede om dem som principperne for den europæiske økonomiske politik. Jeg vil tage tråden op fra min kollega Gasòliba i Böhm. Det handler ikke om at sætte nye mål. Det handler ikke om at udvikle nye løfter og hypoteser og nye analyser, det handler om, at vi endelig tager os selv alvorligt. Hvis ikke man tager sig selv alvorligt, bliver man ikke taget alvorligt. Nogle af os beklager de fælles principper for den økonomiske politik og kritiserer samtidig, at de ikke overholdes. Vi beklager, at vækst, produktivitet og beskæftigelse er i tilbagegang, at vi ikke indhenter, men sakker bagud, og mange af os mener, at svaret på denne analyse er mere stat og ny gæld. Tror kollegerne til venstre virkelig det, når vi samtidig må erkende, at vi ikke engang opfylder alle de mål, vi har sat os?
Vi taler om regler, men samtidig siger vi - i det mindste nogle af os - at reglerne i det ene eller det andet tilfælde ikke skal overholdes for det ene eller det andet land. I samme omfang beklager vi den tillidskrise, som findes i Europa over for mange af EU's økonomiske politiske initiativer, principper og målsætninger. Tillid skaber man kun med beregnelighed, og beregnelighed skaber man kun, hvis man overholder og gennemfører det, som man sætter sig for, og det gælder både for os på europæisk niveau og for medlemsstaterne. Derfor siger jeg helt klart for min gruppe, at vi siger ja til det indre marked. Når vi siger ja til det indre marked, så må vi også langt om længe sørge for, at hindringerne i det indre marked overvindes, at vi virkelig skaber en handlingsplan for finansielle tjenesteydelser, at vi virkelig gennemfører handlingsplanen for risikovillig kapital, at vi virkelig lader chartret om de små og mellemstore virksomheder blive til virkelighed. Vi siger ja til konkurrencepolitikken. Men det betyder også, at vi langt om længe må overvinde de konkurrenceforvridende skattebestemmelser. For nogle skattearter som moms, energibeskatning, selskabsskat og beskatning af pensionsfonde er der behov for et konvergensprogram. Vi siger ja til Lissabon-strategien, men når vi siger ja til Lissabon-strategien, må vi sige ja til en samfundsmodel med økosocial markedsøkonomi og ikke blive ved med at spille markedet ud mod den sociale sikkerhed. Det betyder også, at vi langt om længe må sørge for, at vi i forbindelse med al lovgivning kender de økonomiske konsekvenser og konsekvenserne for beskæftigelse og miljø, før vi vedtager den, og ikke blot må beklage konsekvenserne bagefter.
Vi siger ja til benchmarking Vi skal lære af hinanden, og vi siger ja til stabilitetspagten, fordi den giver en ramme, og derfor siger vi også nej til de gyldne regler, fordi de udhuler stabilitetspagten, og vi dermed ville falde Kommissionen i ryggen som vogter af traktaterne og af vækst- og beskæftigelsesmålene.

Färm (PSE).
Hr. formand, mit hjemland, Sverige, afholder folkeafstemning om euroen til efteråret. På trods af at vi ikke er med i euroområdet endnu, forsøger vi alligevel aktivt at opfylde konvergenskriterierne og respektere stabilitets- og vækstpagtens bestemmelser. På to punkter peger Kommissionen og ordføreren, Olle Schmidt, på, at Sverige ikke opfylder kravene, nemlig vedrørende valutakursen og lovgivningen om den svenske centralbank. På disse punkter tror jeg, at kravene hurtigt vil kunne opfyldes, hvis resultatet af folkeafstemningen bliver et ja. 
Vores overholdelse af disse kriterier beror ikke udelukkende på, at de findes som udefrakommende krav, men det beror først og fremmest på, at vi ved selvsyn konstaterer, at de er gunstige for Sveriges økonomi, som til stadighed er blevet bedre. I dag har vi en relativt lav inflation og lav arbejdsløshed samt stabile statsfinanser. Desuden har vi en højere vækst end i mange andre lande. I bund og grund er disse bestemmelser gode. Det ville derfor være farligt, hvis vi begyndte at tilsidesætte dem og budgetproceduren, så snart nogle fik problemer. Det ville udhule tilliden til euroen og ØMU'en.
Til forskel fra den linje, som PPE-DE-Gruppen angiver i visse ændringsforslag, findes der dog grunde til, at stabilitetspagtens bestemmelser skal udvikles på lang sigt. Lad mig nævne nogle eksempler bl.a. vedrørende prisstabiliteten. Der er klart, at vi skal opretholde inflationsmålet, men måske kunne 2 %-kravet gælde f.eks. for gennemsnittet af en konjunkturcyklus, så inflationen kunne være 1 % et år og 3 % et andet. Dette ville gavne væksten og øge fleksibiliteten. Det samme gælder for statsfinanserne. Kommissionen har fremlagt et interessant forslag, hvor lande med lavt statsunderskud bør få øgede muligheder for at låne til langsigtede investeringer. Jeg tror, det ville være godt.
Lad mig til sidst sige, at jeg både af politiske og økonomiske grunde håber, at Sverige snart kommer med i eurosamarbejdet. Hvis vi kan styrke og forene Europa i en situation, hvor dollarens og USA's dominans er meget kraftig, og samtidig mindske risikoen for nye valuta- og rentekriser, synes jeg naturligvis, at svenskerne skal stemme ja til euroen. Tak, ikke mindst til Olle Schmidt, som har udarbejdet en aldeles udmærket betænkning, som jeg vil stemme for.
Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, det, som ryster mig mest i denne debat, er, at intet synes at kunne ryste den tro, som nogle nærer til de nominelle konvergenskriterier. Hverken den kraftige økonomiske opbremsning, nedgangen i de private investeringer eller den stigende arbejdsløshed og fattigdom ryster deres tro på stabilitetspagtens dogmer, hvis rigide budget- og pengepolitik ikke blot har forværret den aktuelle økonomiske krise, men også har lagt en dæmper på vækstmulighederne i EU, med alle de følger, som det har haft i form af øget ulighed, fattigdom og social udstødelse.
Denne situation er dog særlig alvorlig for samhørighedslandene, f.eks. Portugal, hvis særlige vanskeligheder gør, at der er brug for en dynamisk offentlig sektor og solide offentlige investeringer for at nå et højt realt konvergensniveau, men hvilket den blinde anvendelse af stabilitetspagtens irrationelle kriterier forhindrer. Som bekendt burde globaliseringen betyde større penge- og budgetpolitisk fleksibilitet ud fra det enkelte lands specifikke behov og ikke den rigide politik, der nu forsøges gennemført, og som kun betyder fleksibilitet for lønningerne og på arbejdsmarkedet, fordi pengepolitikken gøres til en guddom, og socialpolitikken ganske lades i stikken.
Jeg er ked af, at Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål ikke har overvejet mit forslag, der opfordrer Kommissionen og Rådet til omgående at suspendere stabilitetspagten, og som anmoder om en gennemgribende revision af de økonomiske og pengepolitiske retningslinjer i EU især med henblik på en indsats for en bæredygtig økonomisk bekæftigelsespolitik og virkeligørelse af alle de sociale rettigheder gennem almene offentlige velfærdsydelser af høj kvalitet.
Kendsgerningen er, at det overhovedet ikke er økonomisk rationelt at operere med den samme budgetunderskudstærskel for lande med forskelligt udviklingsniveau, ligesom der heller ikke er nogen økonomisk begrundelse for at ofre alt på nul-underskuddets alter. Det står derfor klart, at pagtens fundamentale mål er politisk, og derfor må vi også tage afstand fra de forslag, som her er fremsat, ikke mindst dem fra Kommissionen.

Schörling (Verts/ALE).
Hr. formand, mit indlæg gælder udelukkende Olle Schmidts betænkning. Jeg vil lykønske ham med dette arbejde, selv om jeg ikke er enig i hans konklusioner. Det er nemlig ikke blot lykkes for ham at svare på Kommissionens konvergensberetning om Sverige, men han har også sørget for at bidrage til debatten om ØMU'en i Sverige inden folkeafstemningen til september. Jeg vil bede kollegerne om at være opmærksomme på det, som står i betænkningen. Jeg mener nemlig, at visse dele af indholdet både er fejlagtige og opsigtsvækkende.
For det første skriver Olle Schmidt, at priserne ikke er steget i de lande, som har indført euroen. I henhold til Wim Duisenberg og en rapport i den svenske avis Dagens Nyheter er priserne steget i forbindelse med indførelsen af euroen og har bidraget til en inflationsstigning i euroområdet med 0,2 %. For det andet giver hr. Schmidt et fejlagtigt billede af den svenske økonomi. Han hævder, at Sverige er haltet bagefter, når det gælder samhandelen, fordi vi ikke har indført euroen. Han nævner dog ikke, at Sverige har højere vækst og lavere arbejdsløshed end de fleste andre eurolande, og dette uden at Sverige har været nødsaget til at ty til høj inflation eller budgetunderskud.
Det, som jeg finder opsigtsvækkende for ikke at sige alvorligt i hr. Schmidts betænkning, er punkt 6. Han vil med indholdet i dette punkt få vælgerne til at føle sig magtesløse ved allerede nu at slå fast, at vi før eller siden alligevel bliver medlemmer af euroområdet. På sin vis er det et partsindlæg i debatten om ØMU'en i Sverige.
Kauppi (PPE-DE).
Hr. formand, det økonomiske tilbageslag har vist sig at være dybere og mere langvarigt end først antaget. Den nuværende situation understreger klart, hvor vigtig Lissabon-strategien er for vækst og konkurrence. EU skulle være verdens mest konkurrencedygtige region i 2010 og en motor for vækst, som vores statsledere så smukt formulerede det i Lissabon. Det hele ser imidlertid ud til at være gået lidt anderledes. I de sidste tre år er Europa blevet et kontinent, hvor solen er på vej ned, et kontinent, som ikke kan holde sine løfter, som ikke lever op til borgernes tillid, og som kun lader de kommende generationer arve gæld og udækkede pensionskrav. Kan vi virkelig ikke gøre det bedre?
Kun tre lande - Danmark, Sverige og Finland - har gjort, hvad der blev aftalt i Lissabon. Irland, Storbritannien og Nederlandene har også gjort store fremskridt. De tre største økonomier i euroområdet har imidlertid ikke gjort nok indtil nu. Hvis vi var i skole, mine damer og herrer, ville Tyskland, Italien og Frankrig dumpe. Jeg ville normalt ikke bruge så hårde ord, men dette er en alvorlig sag. Hvad mener De, når alt kommer til alt, er essensen af en pressemeddelelse, som fortæller, at der i øjeblikket hver time er 100 tyskere, som mister deres job?
Internationale konjunkturer spiller sikkert en rolle, men det ændrer ikke ved, at vores økonomiske strukturer er så ufri, at de er en stor forhindring for væksten. Og når vi forsøger at fjerne disse strukturproblemer, f.eks. med direktivet om havnetjenester, samler der sig en hel hob af ballademagere og egoistiske anarkister foran Europa-Parlamentet.
I øjeblikket har vi ikke brug for nye mål eller nye komplicerede regler. Tiden er inde til handling. Det betyder et ægte engagement i stabilitets- og vækstpagten og strukturreformerne. Hvis medlemsstaterne får lov til at afvige fra målet om balance på de offentlige finanser under stabilitets- og vækstpagten, vil det sende et helt forkert signal. I praksis vil det føre til regler, som er åbne for fortolkning, og det ville svække vores troværdighed og vores endelige mål om at koordinere den økonomiske politik yderligere.

Skinner (PSE).
Hr. formand, et fiskalt ansvar for medlemsstaterne er en ubetinget nødvendighed inden for eller uden for eurozonen. Det er katastrofalt, hvis vi optræder uforsvarligt, og endnu værre hvis nogle lande føler sig hævet over en aftale, der disciplinerer os alle af hensyn til en stabil eurozone. Når det så er sagt, så har jeg altid gået ind for en intelligent og fleksibel fortolkning. Det er helt klart muligt at skabe forbedringer, hvilket jeg også tror, at Kommissionen erkender. Den økonomiske cyklus kræver mere end en årlig misbilligelse. Overvågning i så kort et tidsrum er uforeneligt med tidstro analyser. Jeg har forståelse for hr. Santos' synspunkt om, at det er forsigtigt og klogt med et konjunkturjusteret underskud, der er godkendt over det økonomiske konjunkturforløb. Vækst og stabilitet er to hovedhjørnesten. På topmødet i Lissabon luftede man tanken om et indre marked, der matches af investering i uddannelse og frigivelse af kapital ved hjælp af handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser suppleret med handlingsplanen for risikovillig kapital. Vi sakker imidlertid fortsat konkurrencemæssigt agterud. Der er ingen høje mure til at holde markedet ude. EU er i stigende grad i fare for at stå udenfor. Fællesskabets risiko ved ikke at tackle væsentlige strukturreformer er for stor til at blive ignoreret. Hvis vi tøver nu, vil det forværre, ikke bedre, de økonomiske nedgange.
Dagens diskussioner har på mange områder været underholdende og muntre. Jeg vil især takke hr. Olle Schmidt for betragtningen om, at Sverige vil tilslutte sig euroen og forhåbentlig være et godt eksempel for Det Forenede Kongerige, der vil tilslutte sig euroen ganske kort tid efter.

Bordes (GUE/NGL).
Hr. formand, man kan konstatere, at de europæiske institutioner, der er så optagede af at prædike moral for de små lande i Europa, skønt de ikke selv respekterer konvergenskriterierne, anvender en mere moderat tone, når det drejer sig om to af de store magthavere i EU, nemlig Frankrig og Tyskland! Disse to lande tiltager sig uanset Maastricht-kriterierne ret til at forværre deres underskud for at komme de kapitalistiske virksomheder i deres lande til hjælp. Men man kan også gennem den franske regerings holdning se, hvorledes disse to lande svarer på påbuddene fra de europæiske institutioner, hvis de svarer. De vil måske reducere budgetunderskuddene, men det sker ikke ved en reduktion af de betydelige beløb, som de giver til arbejdsgiverne.
I Frankrig udgør disse beløb lavt sat 10 % af budgettet. Der er nok at gøre med at få et underskud på 3,4 % til at forsvinde. Men for ikke at reducere de beløb, der gives til virksomhederne, lader den franske regering det gå ud over de statslige udgifter, hvilket reelt vil sige de offentlige tjenesteydelser. Opfordringen om en tilbagevenden til en budgetmæssig balance viser sig under disse betingelser ved mindre finansiering af hospitalerne og mindre finansiering af skolerne. Det er hele befolkningen, der kommer til at betale, fordi de rige ikke betaler.
Selv om det reelt ikke er de europæiske myndigheder, men de nationale stater, der planlægger budgetterne, stemmer vi imod betænkningen, som virker som et dække for og en retfærdiggørelse af kriseforanstaltningerne eller af angrebene mod de offentlige tjenester.
Konrad (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, Lissabon-strategien kan kun lykkes, hvis vi støtter konkurrencen mellem systemerne i Europa. Det vil sige, at det handler om konkurrencen mellem økonomiske løsninger, og det handler især om de bedste løsninger i konkurrencen mellem EU-regeringerne. Det svarer også til grundtanken om subsidiaritet i Europa. Det betyder, at den økonomiske politik ikke bør koordineres yderligere, og det betyder, at den makroøkonomiske politik netop ikke må komme ind under EU's kompetence. Også socialpolitiske mål som opnåelse af fuld beskæftligelse eller støtte af det sociale sammenhold eller tilvejebringelse af et afbalanceret forhold mellem konkurrence og f.eks. offentlig tjeneste er i modstrid med principperne om subsidiaritet og med konkurrencen. I øvrigt bør vi passe på - det er i hvert fald min opfattelse - at sådanne mål ikke kommer med i EU-forfatningen.
Vi har i øvrigt også brug for konkurrencen på skatteområdet, som konkurrence mellem skattesystemerne i Europa, og vi bør især heller ikke fortsat følge den åbne koordinationsmetode i den form, som vi diskuterer her. Det betyder, at vi også fremover har brug for en økonomisk politik, som er medlemsstaternes eget ansvar. Kun en konkurrence mellem de økonomiske politiske målsætninger fører i sidste ende til etableringsbetingelser i EU, som på baggrund af den verdensomspændende globale konkurrence kan føre til en styrkelse af disse etableringer.

Solbes
Hr. formand, jeg vil gerne takke alle dem, der har deltaget i forhandlingen, for deres forslag og idéer.
Jeg synes, at vi har behandlet de to store instrumenter, som EU har til koordinering af de økonomiske politikker, godt, det vil sige de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik og stabilitets- og vækstpagten, der selv om de hænger sammen, ikke må forveksles.
Det er rigtigt, at de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik ifølge Lissabon-strategien først og fremmest er rettet mod at forbedre EU's vækstpotentiale. Det er også rigtigt, at vi ofte er tilbøjelige til at foretage en forsimplet sammenligning af, hvad der sker i EU, med det, der sker i USA. Vi må f.eks. ikke glemme, at det ikke er det samme at sammenligne væksten i produktiviteten i USA og i EU med væksten i produktiviteten pr. time i USA og i EU. Vi ved med andre ord, når vi sammenligner USA med Europa, at befolkningen i USA vokser hurtigere, at der er en større aktiv befolkning, og at de arbejder i flere timer. Der er naturligvis også andre faktorer, der har indflydelse på produktiviteten, og som berører arbejdsmarkedet.
Men bortset fra det er der to elementer, jeg synes er vigtige. De er begge nævnt i vores synteserapport. Hvad er der sket siden 1999, hvor vi iværksatte Lissabon-processen, og frem til i dag? Vi har set, at EU, hvad angår væksten i beskæftigelsen, er vokset hurtigere end tidligere, og vi har nærmet os USA's aktivitetsniveau. Vores produktion er imidlertid faldet i forhold til USA. Det understreger, at der er nogle elementer, som har svigtet i EU, og som naturligvis har at gøre med arbejdsmarkedet i bred forstand, men også med det indre markedets mangler, med finansmarkedet og med manglen på investeringer, kort sagt med uddannelse og med alle de elementer, vi har forsøgt at medtage i prioriteterne for især 2004, som vi forelægger på forårstopmødet, for at forbedre vores kapacitet og produktivitet i fremtiden.
Er stabilitets- og vækstpagten i denne forbindelse en hindring for opsvinget i Europa? Det mener jeg ikke. Jeg mener, at stabilitets- og vækstpagten er en garanti, der gør det muligt for os, når vi er i stand til at forbedre vores evne til vækst, og der er mulighed for vækst, at udnytte den bedst muligt.
Stabilitets- og vækstpagten har ved hjælp af de automatiske stabilisatorer allerede givet EU et klart skatteincitament. Vi må ikke glemme, at lidt enkelt sagt betyder ethvert fald i produktiviteten på et point i grove træk mere eller mindre et halvt points stigning i det offentlige underskud, hvilket er omtrent det dobbelte af, hvad der normalt er tilfældet i USA.
Giver en diskretionær skattepolitik derudover mening i EU? Efter vores mening skaber konjunktursvingninger naturligvis problemer, der ikke kan løses med generelle skattepolitiske elementer. Konjunktursvingninger skal løses ved hjælp af pengepolitiske foranstaltninger, og kun i ganske særlige tilfælde giver det mening at ty til diskretionær skattepolitik under konjunktursvingninger. Vi har dog som tidligere nævnt indført en manøvremargen i pagten, men vi har koblet den sammen med vækstpotentialet fra Lissabon.
Jeg ved, at De, hvad angår de elementer, jeg netop har nævnt i forbindelse med pagten, kan sige til mig, at disse instrumenter er gode nok i lande, der har mindre end 3 % i underskud, og det er korrekt. Fra Kommissionen mener vi - jeg er personligt overbevist herom - at de 3 % i nominelle tal skal være krumtappen i hele vores system. Vi skal definere en reference, som ingen kan røre, og efter min mening skal vores arbejde baseres på denne reference. Men det er ikke en reference, vi har defineret, og som vi stædigt skal holde fast i, og som ikke kan ændres. Lad os blot tænke på, hvordan budgetsituationen ville være i de lande, der lagde ud med relativt høje budgetunderskud, hvis vi f.eks. havde ladet det offentlige underskud vokse, som det er sket i USA.
Det er rigtigt, at i vores system skal de lande, der overstiger 3 %, kunne agere procyklisk, hvis der indtræder et fald i aktiviteten, men denne situation er resultatet af ikke at have opfyldt forpligtelserne til at reducere underskuddet i perioder med større vækst. Jeg mener kort sagt, at de instrumenter, vi råder over, vil gøre det muligt for os at klare den nuværende situation med en vis grad af koordinering.
Hvis De spørger mig, om vi skal være tilfredse, vil jeg sige, at vi har gjort fremskridt, men jeg vil ikke sige, at vi er helt tilfredse. De har allerede rejst nogle af de punkter, vi alle er bekymrede over. De har sagt, at det er vigtigt, at det, der aftales, bliver opfyldt. Jeg er helt enig i dette princip, og jeg tror, at det er en af de grundlæggende fejl, vi i dag har i koordineringssystemet. Andre har nævnt behovet for at være mere opmærksom på, at det, der er aftalt, bliver opfyldt, og at der ikke aftales nye ting. Vi har derfor i de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik været meget mere opmærksomme på gennemførelsesberetningerne end på at definere nye overordnede retningslinjer, som vi foreslår skal være treårige.
Men med hensyn til stabilitets- og vækstpagten har vi gentagne gange understreget behovet for at opnå et større ejerskab fra de forskellige medlemsstaters side. Det er afgørende, at medlemsstaterne accepterer eller gentager deres forpligtelse til at opfylde stabilitetspagten, og at det ikke kun bliver en formel forpligtelse, men at den føres ud i livet. Det er kun, hvis vi er i stand til at gøre fremskridt på alle disse områder, at vi får et udgangspunkt, der gør det muligt for os at vokse hurtigt, når den økonomiske situation ændrer sig.
Jeg synes, at vores fundamentale balancer befinder sig i en forholdsvis gunstig situation lige nu. Vi er klar over, at vores vækstrater er forholdsvis lave. Vi er klar over, at vi bliver meget berørt af eksterne forhold, og at vi ikke har været i stand til at gøre os mere uafhængige af dem, men vi mener, at vi har et fremragende udgangspunkt for at tage fat på de problemer, der kan opstå i fremtiden, og for at udnytte vækstmulighederne bedst muligt, når der opstår problemer.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0042/2003) fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om arbejdsmarkedsrelaterede pensionskassers aktiviteter og tilsynet hermed (11212/4/2002 - C5-0534/2002 - 2000/0260(COD)) (Ordfører: Othmar Karas).

Karas (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede mit indlæg om denne betænkning med at takke tre grupper af mennesker, for det første især repræsentanterne for det spanske og danske formandskab. Det spanske formandskab gjorde den fælles holdning mulig, og det danske søgte intensivt dialogen med os. Jeg er også glad og taknemmelig for, at det græske formandskab i den seneste uge er kommet ud af sin samtalenægtelsesbunker. 
Jeg vil gerne takke kabinettet og kommissær Bolkesteins tjenester for den stadige vilje til at samtale med os og arbejde med på kompromiser.
Endelig vil jeg gerne takke skyggeordførerne, hr. Kuckelkorn og hr. Huhne, samt kollegerne i udvalget, som har været yderst fleksible og med deres væremåde til stadighed har medvirket til, at vi kunne bringe dette direktiv i stand uden at kaste vores principper, som vi fastsatte ved førstebehandlingen, over bord. Det vil jeg gerne sige hjertelig tak for.
Et andet punkt er, at dette direktiv også tydeligt har vist, hvilke problemer vi har i lovgivningsprocessen. I oktober 2000 modtog vi Kommissionens forslag, i juli 2001 afsluttede Parlamentet førstebehandlingen, den fælles holdning fik vi først den 5. november 2002. I dag har vi debatten ved andenbehandlingen og i morgen afstemningen. Jeg siger her meget tydeligt - det skal man huske - at vi ville sætte et eksempel for, at vi kunne afslutte et så vigtigt direktiv med førstebehandlingen. Parlamentets førstebehandling gav 458 stemmer for. Hvis Rådet havde taget imod denne udstrakte hånd, ville vi have haft dette direktiv for længst.
Det tredje punkt er, at dette direktiv - det siger jeg også på grund af nogle pressemeldinger i dag - er hverken et pensionsdirektiv eller et nationalproduktdirektiv. Det er heller ikke noget direktiv om arbejdsmarkedrelaterede pensionskasser. Det er, som titlen siger, et direktiv om arbejdsmarkedsrelaterede pensionskassers aktiviteter og tilsynet med dem. Det skal nævnes, fordi der er tale om et direktiv om finansielle tjenesteydelser, selv om jeg naturligvis har fået mange ønsker om definitionen af ydelserne, udformningen af produkterne og så videre. Folk spørger, når de hører ordet arbejdsmarkedsrelaterede pensionskasser: Hvad betyder det for mig, i en tid, hvor der er usikkerhed på pensionsområdet i alle medlemsstater?
I dette spændingsforhold - direktivet om finansielle tjenesteydelser, direktivet om det indre marked og pensionskasserne spiller en nøglerolle i finansieringen af det europæiske erhvervsliv og kapitalmarkedernes funktion - har vi forsøgt i tråd med Lissabon i lige grad at skabe ikke blot konkurrence, men også social sikkerhed. På den anden side var vi optaget af at udforme de arbejdsmarkedsrelaterede pensionskasser som anden søjle og af de sociale aspekter.
Dette direktiv er en succes for Europa-Parlamentet. Vi ændrede kommissionsforslaget med vores førstebehandling. Med andenbehandlingen vil vi ændre den fælles holdning efter vores hoved. Dette direktiv er ikke noget slutprodukt. Det er et første skridt. Jeg mener, at dette direktiv giver fordele for borgerne, fordi flere udbydere vil konkurrere med hinanden, at det giver flere fordele for mobile borgere, fordi det europæiske marked er etableret, at det giver flere fordele for borgere og udbydere, fordi også den anden søjle nu er reguleret på europæisk niveau, at det giver fordele for kapitalmarkedet, fordi dette direktiv bevæger og forhåbentlig styrker et finansvolumen på 2.000 milliarder euro på det finansielle marked. Det er en fordel for det indre marked på grund af finansieringen af risikovillig kapital, og det er en fordel for institutionerne, fordi der findes en europæisk ordning, hvilket letter den grænseoverskridende aktivitet.
Vi har især tilføjet ændringer på seks punkter. Informationen til de kommende pensionister er blevet udvidet. De biometriske risici er klart formuleret, og der åbnes mulighed for at sikre dem. Det er klart defineret, at livslang pension er vores mål. Den bør stå centralt. Direktivet skaber en koordination af tilsynsmyndighederne. Det første skridt er taget til en level playing field. Investeringsbestemmelserne er endnu ikke liberaliseret. Det ville Rådet ikke være med til. Spørgsmålet om skatteharmonisering er endnu ikke afklaret. Den anden søjle er heller ikke, som vi ønsker, udformet ens i hele Europa således at der sikres større social sikkerhed.
Men det er et vigtigt skridt i den rigtige retning. Jeg tror, at vi har sikret balancen inden for rammerne af vores kompetence og de eksisterende muligheder. Jeg vil gerne hjerteligt takke alle, som har ydet et bidrag til dette!
Bolkestein
Hr. formand, Kommissionen vil gerne takke Europa-Parlamentet og i særdeleshed ordføreren. Ordføreren har været så venlig at takke mit kabinet og mine tjenestegrene. Jeg er meget taknemmelig for disse komplimenter og vil sørge for at videregive dem til mit personale. Jeg takker ordføreren og formanden for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, fru Randzio-Plath, for deres velovervejede og effektive håndtering af denne vigtige sag samt for deres meget konstruktive og samarbejdsvillige indstilling under andenbehandlingen.
Dette direktiv har særlig stor strategisk betydning ikke blot for vores kapitalmarkeder men også for arbejdsmarkederne og måske endnu vigtigere for de offentlige finansers og pensionssystemernes bæredygtighed som helhed betragtet. Dette direktiv er klart identificeret som en prioritet af stats- og regeringscheferne - specielt på Det Europæiske Råd i Barcelona.
Den aktuelle situation i Europa er kendetegnet ved tre aspekter. For det første en øget generel bevidsthed om det, jeg vil beskrive som en tidsindstillet demografisk bombe. For det andet en klar målsætning hos alle medlemsstater om at tage de finansielle udfordringer op uden at underminere de sociale formål med deres pensionssystemer. For det tredje et stærkt ønske hos medlemsstaterne om at bevare det særlige træk ved pensionssystemerne i deres bestræbelser på at modernisere dem. Ansvaret for udformningen og forvaltningen af pensionssystemerne ligger trods alt fortsat hos medlemsstaterne, og det ønsker man ikke at ændre.
Det er på denne baggrund, man skal betragte vores bestræbelser på at skabe rammer på det indre marked for de institutioner, der tilbyder arbejdsmarkedsorienterede pensioner. Et direktiv, der tager sigte mod at indføre en forsigtighedsramme for pensionskasser, skal passe sammen med den gradvise og koordinerede reform af de nationale pensionssystemer.
Direktivet skal også - og det har været af afgørende betydning for Kommissionen - fuldt ud respektere to grundlæggende principper. For det første skal man fuldt ud respektere den store mangfoldighed af arbejdsophørsrelaterede forretninger i de forskellige medlemsstater, og for det andet skal man ikke blande sig i tilrettelæggelsen af medlemsstaternes pensionssystemer.
Det glæder mig meget, at den pakke af kompromisændringsforslag, der er fremsat af PPE-DE-Gruppen, Socialdemokraterne og De Liberale, overholder disse to principper.
Purvis (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil takke ordføreren hr. Karas, der har udvist en ganske enestående dømmekraft og har fundet en umiddelbart acceptabel balance i dette komplekse men meget vigtige direktiv. Vores gruppe var meget bekymret over muligheden for, at direktivet skulle strande på grund af manglende enighed i Parlamentet eller mellem Parlamentet og Rådet. Men ordføreren har gjort det umulige. Vi fra PPE-DE-Gruppen er meget glade for at støtte det kompromis, som ordføreren og kommissæren har udarbejdet.
Jeg vil imidlertid lufte nogle af vores resterende bekymringer. F.eks. giver kompromisændringsforslag 4 og 12 medlemsstaterne ret til at give mulighed for dækning af biometriske risici. Det er ganske vist kun en mulighed, men vi er bekymrede over, at forskelle mellem medlemsstaterne på en eller anden måde kan hæmme grænseoverskridende arbejdsmarkedspensionskasser og muligheden for at flytte arbejdstagere og deres pensionskasser omkring i EU. Jeg vil gerne have kommissæren til at berolige mig for så vidt angår effekten - eller forhåbentlig den manglende effekt - af denne mulighed.
Vi er også bekymrede over kravet om et register, der også skal vise, i hvilke medlemsstater den pågældende institution opererer. Ordføreren har forsikret mig om, at et sådant register ikke vil være nødvendigt under det pågældende ændringsforslag, hvis institutionerne i stedet er "autoriserede". Her vil jeg gerne have kommissæren til at forsikre mig om, at han deler denne opfattelse. Det ville helt sikkert være populært hos de finansielle tjenesteudbydere med henblik på at eliminere unødvendigt bureaukrati.
Bortset fra disse to punkter er vi meget tilfredse med resultatet, der f.eks. er tilstrækkeligt fleksibelt med hensyn til udbetaling af pensionsbeløb. Det vil fortsat være tilladt at udbetale et fast beløb. Det er et vigtigt skridt fremad mod et europæisk indre marked for finansielle tjenesteydelser.
Hr. Karas og kommissær Bolkestein skal ønskes tillykke med dette resultat. I morgen skal vi bidrage med en rungende støttetilkendegivelse til dette direktiv.

Kuckelkorn (PSE).
Hr. formand, efter at alle nu har takket hinanden så pænt, vil jeg også gerne takke ordføreren Othmar Karas, som sikkert også har bestræbt sig på at nå frem til et kompromis i udvalget og i salen under førstebehandlingen og nu også under andenbehandlingen. Jeg ville også støtte dette kompromis, som man har opnået, hvis det blev forelagt i plenarforsamlingen efter forhandlinger med Kommissionen, under ledelse af enten ordføreren eller en delegation fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. Så ville jeg stå bag det. Men en formulering eller et kompromis, som man får forærende af Kommissionen, har sine årsager, og jeg tror, de skal søges i striden i Økofin-Rådet, hvor et og andet medlemsland i sidste ende ifølge mine informationer var parat til at nedlægge veto.
Direktivet har tidligere, fra grønbogen frem til andenbehandlingen nu, haft flere navne, men det er virkelig ikke direktivets navn, der er vigtigt, men dets indhold. Lad mig derfor endnu en gang plukke et par ting ud fra Kommissionens eller kommissær Bolkesteins forslag, f.eks. fra forslaget "i forventning om pensionsalderen", hvormed man også legitimerer udbetalinger før pensionsalderen. Hvad det har med pensionsudbetalinger at gøre, det kommer De til at forklare mig.
Hvad de biometriske risici angår, bliver det klart, at der ikke findes nogen europæisk løsning, især ikke i forbindelse med garantien for de indbetalte beløb. Det betyder, at hele kapitalmarkedsrisikoen er overgået til de forsikrede, til arbejdstagerne, og det kan jeg ikke acceptere. Man kan ikke sige - som det er blevet sagt her - giv mig jeres penge, stol på mig, jeg investerer dem, og når de er forsvundet, har I været uheldige!
Jeg kan især ikke lide, at Kommissionen i kompromisforslaget har fremhævet, at de forsikrede på forespørgsel skal oplyse om nuværende erhvervede pensionskrav. Jeg synes ikke, det er noget godt kompromis, og jeg ville ønske, at vi havde haft mulighed for en forligsprocedure for i sidste ende at nå frem til en fornuftig europæisk ordning.

Huhne (ELDR).
Hr. formand, jeg vil også takke ordføreren hr. Karas samt kommissæren og hans personale for det, jeg ser som et glimrende kompromis mellem Europa-Parlamentet, Ministerrådet og Kommissionen, hvilket vil give millioner af europæere mulighed for at opspare mere pension, uanset hvor de arbejder i EU.
Det er et vigtigt punkt i handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser. Det vil reducere de administrative udgifter for mange multinationale selskabers pensionskasser, så folk får bedre pensioner, når de trækker sig tilbage fra arbejdslivet. Det vil hjælpe millioner af gamle europæere til at få en solrig pensionisttilværelse.
I øjeblikket nægtes de europæiske statsborgere i realiteten retten til fri bevægelighed i deres arbejdsliv og deres pensionsalder på grund af et kludetæppe af nationale pensionssystemer. De udgør uacceptable hindringer, når folk ønsker at skifte job eller flytte. Det her er et vigtigt skridt i retning af at fjerne disse hindringer. Vi ser frem til nye fremskridt, særligt i nogle af skattespørgsmålene.
Virksomhederne lider også under en mindre mobil arbejdsstyrke samt ekstra bureaukrati, administration og omkostninger ved håndtering af mange forskellige pensionssystemer. Virksomheder, der opererer i alle 15 medlemsstater, står med en anslået ekstraudgift på 40 millioner euro pr. år, fordi de skal forholde sig til 15 forskellige pensionsordninger og lovgivninger.
Denne ordning giver også større valgmulighed med hensyn til pensionskasser, fordi den åbner det europæiske marked for investerings- og pensionsforvaltning. Fremover kan vi få et ægte marked for pensionsopsparinger med 377 millioner mennesker voksende til 450 millioner mennesker efter udvidelsen. Det er et enormt potentielt marked.
Finansierede arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordninger i EU dækker 25 % af arbejdsstyrken i EU, og de repræsenterer i øjeblikket en værdi på mere end 2.500 milliarder euro. De forventes at vokse til mere end 7.000 milliarder euro i 2010. Det er et centralt punkt for åbningen af markedet for finansielle tjenesteydelser.
Det er også en foranstaltning, der åbner markedet uden at skyde spurve med kanoner. Det giver pensionskasserne et adgangstegn til at operere i hele EU uden at forsøge at harmonisere alting. I overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet er medlemsstaterne ansvarlige for fastlæggelsen af de samfundsmæssige krav - f.eks. ydelser for død under tjeneste - for deres egne pensionskasser samt for de skattelettelser, de vil give. Jeg er f.eks. glad for, at det udtrykkeligt er tilladt at udbetale faste beløb.
Dette direktiv betyder endvidere, at pensionskasserne i forbindelse med investeringer nu kan tage hensyn til deres egne medlemmers krav snarere end til tilfældige regler, der er udarbejdet af regeringer med henblik på køb af deres egne obligationer med videre. Denne insisteren på det såkaldte forsigtighedsprincip - princippet om, at der foretages velovervejede investeringer - vil åbne markedet for porteføljeadministration.
Generelt set er dette en glimrende foranstaltning. Jeg anbefaler den til Parlamentet.

Herzog (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, et direktiv om supplerende pensionskasser burde være udarbejdet som et bidrag til den sociale beskyttelse, men EU har dog ikke mandat til dette. Forslaget indgår derfor i målsætningen om oprettelsen af et indre marked for finansielle tjenesteydelser, hvor målet er helt tydeligt. Teksten vil især give den finansielle industri mulighed for vedrørende de supplerende pensionskasser i Storbritannien og andre steder at drage fordel af disse holdninger og foreslå grænseoverskridende tjenester.
Vi har afholdt os fra at stemme om betænkningen fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål ved førstebehandlingen. Betænkningen forsøger ganske vist at rette op på manglerne vedrørende de sociale forpligtelser, men den forværrer risiciene vedrørende investering. Rådets fælles holdning bevarer bedre mulighederne for tilsynsbestemmelser vedrørende investering, men den er forværrende i forhold til Europa-Parlamentets sociale forespørgsler. Vi har derfor fremsat en anmodning om afvisning af den fælles holdning. Vi henviser i særdeleshed til den nuværende alvorlige krise på børserne, som rammer pensionskasserne, hvilket truer ydelserne eller medfører krav om stigning i indbetalingerne. Betænkningen skal ses i lyset af dette. Tilliden til disse pensionssystemer vil ikke blive genoprettet uden strenge regler for forvaltningen og fælles sikringsstrukturer vedrørende garantierne. Det er også nødvendigt, at disse systemer indgår i de fælleseuropæiske aftaler mellem arbejdsmarkedets parter.
Jeg vil sige, at hr. Karas har gjort et godt stykke arbejde og har sørget for en afbalanceret tekst. Kompromiserne mellem de forskellige dele af de politiske grupper og med det, som synes acceptabelt for Rådet for at undgå forlig, har ført til ændringsforslag med begrænsede konsekvenser. I forhold til den fælles holdning er det bedre, og ændringsforslaget fra De Grønne skærper tilsynsbestemmelserne vedrørende investering, men det væsentlige og grundlæggende synspunkt i teksten bevares.
Lipietz (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, De Grønne stemmer for GUE/NGL-Gruppens forslag om at afvise den fælles holdning.
Det er ikke sådan, at vi har en principiel holdning om at afvise finansieringen af de supplerende pensionskasser ved hjælp af kapitaldækning. En pension er en pension, som hr. Kuckelkorn siger, og det er ikke et middel til opsparing. Det er noget, som er kendetegnet ved sin livsvarige form. Det drejer sig om at dække en arbejdstagers overlevelse, overførsel til den overlevende ægtefælle og en række garantier i tilfælde af uarbejdsdygtighed. Det er ikke et finansielt produkt. Det er fuldt ud muligt, at visse finansielle produkter og visse finansielle institutioner giver dem konkurrence vedrørende forvaltningen af en række pensionsmekanismer. Men i øvrigt forpligter vi os alle til på europæisk plan for første gang at forsøge at klarlægge definitionerne på pensionsinstrumenter, sociale mekanismer osv., og dernæst skal vi stille os selv spørgsmålet om, under hvilke betingelser en finansiel institution kan konkurrere i denne forbindelse.
I den nuværende situation er det kun et opsparingsprodukt, som vi tilpasser lidt, men meget lidt, og jeg takker hr. Karas for alle hans bestræbelser på, at denne tilpasning blev så overbevisende som mulig. Vi tilpasser den, så det minder om en pension. Det var allerede langt fra at være en pension med hr. Karas' ændringsforslag, men de kompromisændringsforslag, som vi netop har modtaget, giver en vis afklaring. Det drejer sig ganske enkelt om opsparingsprodukter, som skal behandles som sådanne, og man ville sælge en forkert vare ved at sige, at det drejer sig om pensionsprodukter.
Blokland (EDD).
Allerførst vil jeg takke hr. Karas for hans betænkning. Det har ikke været nogen nem opgave at opnå et kompromis om et så komplekst problem som tilsynet med de arbejdsmarkedsrelaterede pensionskasser. Det opnåede kompromis kan jeg i princippet støtte, selv om det er et svagere forslag, end jeg gerne havde set.
På EDD-Gruppens vegne har jeg stillet tre ændringsforslag, bl.a. på anmodning af en række kolleger fra andre grupper. Jeg vil gerne have, at kommissær Bolkestein skaber større tydelighed herom. Er Kommissionen rede til at love, at den vil tage hensyn til de i ændringsforslagene nævnte ting i direktivets gennemførelsesfase? Hvilke tilsagn kan De afgive med hensyn til emnet om årsberetningerne og tilhørende administrative byrder, som er nævnt i ændringsforslaget til artikel 10 og 11?
Et andet spørgsmål vedrører ændringsforslaget til artikel 18, stk. 2. Er De rede til på ny at overveje det absolutte forbud mod lån og give medlemsstaterne mulighed for eventuelt at forbyde dette? I punkt 8 henvises der jo klart til subsidiaritetsprincippet. Dette punkt passer efter min opfattelse ikke til forbudsbestemmelsen i artikel 18.
Hvis jeg får et tilfredsstillende svar på mine spørgsmål, er jeg villig til at overveje mine ændringsforslag på ny. Til sidst har jeg en enkelt bemærkning om den nederlandske oversættelse af det reviderede ændringsforslag 32, hvori ordene "of over een vergunning beschikt" med urette er bortfaldet. Den engelske tekst beholder ordene "or authorised", og jeg synes også, det skal være sådan i den nederlandske tekst.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE).
Hr. formand, jeg tilslutter mig lykønskningen af ordføreren, hr. Karas, for den er berettiget. Jeg har med egne øjne set de modige tyre, han har skullet slås imod, det vil sige Rådet, der var meget splittet, Kommissionen, de øvrige grupper i Europa-Parlamentet og ikke mindst min egen gruppe, der har givet ham større hovedpine end de øvrige grupper til sammen.
For det andet vil jeg gerne understrege Europa-Parlamentets generøsitet. Det er rigtigt, at vi har opnået, at der er mange af de ændringsforslag, vi stillede ved førstebehandlingen, der er blevet accepteret, men det er ikke mindre sandt, at vi har ofret nogle legitime, velfunderede og fornuftige ønsker for at sikre, at teksten kunne blive accepteret af Rådet.
Vi har ofret disse holdninger, fordi vi hele tiden har været klar over, at dette direktiv var særdeles væsentligt af mindst tre årsager. For det første for at gøre de friheder, der er knæsat i traktaten, mere effektive og mere reelle, i særdeleshed arbejdstagernes bevægelighed. For det andet for at supplere de offentlige sociale sikringsordninger på et tidspunkt - det er blevet nævnt her - hvor den udfordring, vi står over for i de kommende år, er en demografisk udfordring, befolkningens aldring og de offentlige finansers bæredygtighed. Disse supplerende - med tryk på supplerende - professionelle systemer skal være med til at fastholde arbejdstagernes fremtidige indkomster. Det er et socialt sigte, som min gruppe bifalder. Og for det tredje fordi det medvirker til at øge den europæiske opsparing, og til at øge det europæiske finansmarkeds dybde, som er det overordnede mål med handlingsplanen for de finansielle tjenesteydelser. Denne opsparing vil gøre det muligt for os at finansiere de investeringer, vi behøver for at vokse og for at øge beskæftigelsen og vores produktivitet - og denne bemærkning ligger i forlængelse af det, jeg har sagt i den tidligere betænkning.
Hr. Karas har understreget mange af de ændringsforslag, der har beriget Kommissionens og Rådets oprindelige tekst. Jeg vil gerne her understrege den forbedrede gennemsigtighed med de informationsforpligtelser, som påhviler udbyderne af disse tjenesteydelser, og dem, der leverer og garanterer disse pensioner, såvel i forhold til myndighederne som deltagerne. For det andet fordi den, i modsætning til det, som nogle fra venstre side i salen har sagt, indeholder et socialt sigte, som vi, der forsvarer den sociale markedsøkonomi, sætter stor pris på. Og for det tredje fordi den forøger koordineringen af tilsynsmyndighederne og fremmer muligheden for grænseoverskridende aktiviteter. 
Jeg vil gerne slutte, hr. kommissær, med at understrege nogle af de mangler, som ordføreren har påpeget. Der er behov for yderligere harmonisering af beskatningen - det har jeg understreget i den forrige betænkning - hvis vi ønsker, at disse grænseoverskridende aktiviteter reelt bliver udbredt, og valgfriheden skal være reel.

Goebbels (PSE).
Hr. formand, det store flertal af Den Socialdemokratiske Gruppe stemmer for alle de ændringsforslag, som hr. Karas har drøftet med Rådet og Kommissionen, og jeg vil gerne takke ham for det arbejde, han har udført.
Resultatet af andenbehandlingen vil sandsynligvis, når alt kommer til alt, være tilfredsstillende. Vi vil skabe et europæisk pas til pensionskasserne. Det er et finansielt instrument, men med socialt sigte, hvorfor det er nødvendigt med en række forbedringer i forhold til Rådets holdning. De europæiske borgere skal sikres anstændige pensioner. I den forbindelse spiller pensionskasserne en rolle, særlig hvis bidragyderne ligeledes er dækket vedrørende biometriske risici, altså beskyttet mod livets risici.
Men at præsentere pensionskasserne som et universalmiddel er en interessant løgn. Pressen taler i dag om en meddelelse fra organisationen The European Financial Services Round Table til Økofin-Rådet, der præsenterer pensionskasserne som en mirakelløsning på problemet med den fremtidige finansiering af pensionerne i Europa. I henhold til denne organisation af indflydelsesrige arbejdsgivere vil den første søjle i pensionssystemet, der fungerer efter fordelingsprincippet, ikke længere kunne finansieres fremover, eftersom antallet af bidragsmodtagere er stigende, mens antallet af bidragydere er faldende. Men de pensionskasser, der er baseret på kapitaldækning, vil, når de forfalder til udbetaling, have nøjagtig de samme demografiske problemer. Faktisk er de pensioner, der udbetales i et givent år, altid en vekslen mellem de aktive og de pensionerede, hvad enten det sker ved fordeling eller kapitaldækning.
Efter sprængningen af den spekulative boble på børsmarkederne er afkastet for de fleste pensionskasser blevet negativt. I USA må de pensionskasser, der er etableret af de store virksomheder, klare et underskud på mere end 300 milliarder dollars. I Storbritannien vurderedes pensionskassernes underskud i slutningen af 2002 til mellem 65 og 130 milliarder pund. I Sverige, Holland, Belgien og andre steder kan man også konstatere betydelige underskud. Selv den beskedne pensionskasse for de europæiske folkevalgte har netop justeret indbetalingerne med tre point, hvilket er noget, som ligeledes reddede de pensionskasser, der anvender fordelingsprincippet. Da de finansielle afkast er blevet negative, er pensionskasserne, og de virksomheder, der bruger dem, ved at gå fra et system med garanterede ydelser, det vil sige et system, hvor bidragyderne ved, hvad der venter dem som pension, til et system med garanterede bidrag, det vil sige et system, hvor man kender beløbet på indbetalingerne, men hvor bidragyderne ikke får nogen garanti for resultatet af den investeringspolitik, som fondens forvaltere anvender. Det er unødvendigt at gøre opmærksom på, at forvalterne altid får deres del, uanset om kassen vinder eller taber.
Denne kendsgerning kan forklare finansverdenens forkærlighed for direktivet. Jeg gentager, at Socialdemokraterne ikke er imod pensionskasserne i anden og tredje søjle, men der skal udøves stor forsigtighed, og det er nødvendigt med meget stramme tilsynsbestemmelser. Hr. formand, de kasser, der er baseret på kapitaldækning, bør under ingen omstændigheder handle på bekostning af de offentlige pensionssystemer, der er baseret på solidaritet mellem generationerne.

Pronk (PPE-DE).
Hr. formand, det er rigtigt, at pensionskasser fra den første søjle er mere følsomme over for demografiske forandringer, og at pensionskasser fra den anden søjle er mere følsomme over for forandringer i børsklimaet og på finansmarkederne. Det er naturligvis tydeligt, og derfor er det også berettiget, at vi har to pensionssystemer ved siden af hinanden, kompenseret af systemet fra den tredje søjle. Men netop hvis man ønsker det, er dette direktiv overordentlig vigtigt. Jeg er også meget glad for dette kompromis. Først og fremmest når man arbejder grænseoverskridende - og stadig flere virksomheder er ikke længere nationale virksomheder, men faktisk blevet europæiske virksomheder - er det absolut nødvendigt, at dette gennemføres. Egentlig kan man sige, at det er en slags forfatning for pensionskasser i Europa. Der træffes ikke bestemmelser om alt, det er ganske tydeligt.
Nu har nogle for lidt siden også talt om et punkt, nemlig at vi slet ikke skulle have lov at foretage os noget socialt længere, og at medlemsstater faktisk bør underkastes det system, som anvendes i det mindst vidtgående land. Heldigvis er dette ikke tilfældet i kompromiset, og for øvrigt heller ikke i de tidligere forslag. Derfor synes jeg, at kompromiset om biometriske risici er meget heldigt. I mit land har det indtil nu været almindeligt at forsikre biometriske risici. Hvis der pludselig kommer en fra Storbritannien på markedet, som ikke forsikrer biometriske risici, og ikke nævner det, men kun taler om en masse guld, som det åbenbart sker i England, kunne det være, at mennesker helt fejlagtigt opretter utilstrækkelige pensionsordninger. Den slags ting skal kunne forhindres, og derfor er kompromiset således usædvanlig godt.
Med hensyn til information er der kritik af, at denne er mindre, end vi i første instans har bedt om. Det er faktisk rigtigt. Det er måske ærgerligt, men jeg tror dog, at det er et meget vigtigt fremskridt, at vi på dette område skaber visse fælles europæiske standarder og ikke nødvendigvis amerikanske standarder.
Endelig er der skattespørgsmålet. Det har vi naturligvis ladet ude af betragtning. Jeg synes, det i politisk henseende er langt det bedste. Jeg tror, at Kommissionen med sin meddelelse har handlet rigtigt, nemlig ved at se på, hvorvidt de nuværende skatter alligevel ikke er diskriminerende. Vi havde for nylig Danner-dommen. Det er en af disse domme, som fører til, at medlemsstater alligevel vil tænke sig om to gange, inden de træffer diskriminerende skatteforanstaltninger mod pensionskasser, som tilfældigvis ikke har hjemsted i deres eget land. Selv om problemet langtfra er løst, tror jeg, at vi alt i alt har gjort en begyndelse. Hvis vi afviste dette kompromis, har vi ikke engang en begyndelse, og så tror jeg ikke, vi gavner de sociale målsætninger, som der også er.

Van den Burg (PSE).
Efter min mening fortjener situationen i forbindelse med denne fælles beslutningsprocedure ikke nogen skønhedspræmie, men alligevel kan jeg acceptere det kompromis, som blev opnået på falderebet, og som Rådet allerede har godkendt. Det viser, at Rådet og Kommissionen i hvert fald var rede til at tage Parlamentet alvorligt som medansvarlig for lovgivningen. Hvad angår indholdet, er jeg heller ikke ovenud begejstret, men gennem kompromisforslagene giver vi i hvert fald nu en mere konkret definition af de pensionskasser, der falder ind under dette direktiv, og som nu får et europæisk pas, så de kan investere og tilbyde deres tjenester på tværs af grænserne.
Der er imidlertid i europæisk sammenhæng brug for en meget mere dybtgående diskussion, også om indholdet og kvaliteten af pensionsordningerne i den anden søjle. I slutningen af næste uge, på det europæiske forårstopmøde, kan der gøres en god begyndelse med det ved ikke blot uforpligtende at udveksle information, men at aftale, at der også skal opnås overensstemmelse om indholdet og konvergens i politikken. Hvis man vil fremme den anden søjle, kapitaldækning af pensioner, må man også føre diskussionen om udformningen og kvaliteten af disse ordninger.
I Nederlandene består omkring halvdelen af pensionisters indkomst og i fremtiden endnu mere af pensionsordninger med kapitaldækning i den anden søjle, som er aftalt af arbejdsmarkedets parter. Det kan man ikke behandle, som om det simpelthen er produkter på finansmarkedet, som investerer på kapitalmarkedet, og som må finde deres vej som kommercielle tjenester på det indre marked. Nej, den anden søjle hører i Nederlandene udtrykkeligt ind under den første søjle, ved socialsikringsordningerne, og må ikke sidestilles med de individuelle produkter fra den tredje søjle for dem, som kan tillade sig det. Det er et emne for socialpolitikken. Det blev også hele tiden taget op under diskussionen, og det bør derfor også videreudvikles gennem forårstopmødet og diskussionerne om åben koordination.
Jeg tror imidlertid, at der også skal gøres mere ved politikken vedrørende det indre marked, for jeg er ikke enig i det, som en række talere har sagt, nemlig at dette direktiv hverken forbedrer arbejdstagernes mobilitet ret meget eller deres muligheder for at tage pensioner med sig som led i arbejdstagernes frie bevægelighed. På det punkt skal der ske meget mere, ikke blot på skatteområdet, men også hvad angår muligheden for at overføre pensioner. Også der vil jeg gerne fra Kommissionens side se en noget mere ambitiøs politik, som fastsættes i lovgivningen.

Kauppi (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede med at takke alle de involverede parter for deres fremragende samarbejde om at opnå denne konstruktive løsning. Kommissær Bolkestein og hans embedsmænd og ordføreren hr. Othmar Karas har især udført et glimrende stykke arbejde. Desuden vil jeg gerne sige til min ven Othmar, at Republikken Østrig siges at have klaret de vanskelige udfordringer i landets historie gennem en bemærkelsesværdig evne til at etablere konsensus og finde løsninger, som gavner alle parter. Jeg synes, at Othmar med det arbejde, han har gjort med dette direktiv, har vist, at han har de vigtige kvaliteter, som er nødvendige for et menneske med indflydelse i samfundet.
Det bliver en af de vigtigste politiske udfordringer for EU's medlemsstater i de kommende år at sikre, at der findes pensionsordninger. Men hvis vi skal klare den udfordring, har vi en vanskelig besked til menneskene i Europa. Vi skal arbejde i en længere periode, men samtidig vil den pension, vi modtager fra lovbestemte pensionsordninger, være mindre end tidligere. Det lyder helt sikkert som en kamikazeaktion for enhver politiker, men det er ikke desto mindre uundgåeligt. Den nuværende status quo er ikke en mulighed.
Selv om medlemsstaterne har hovedansvaret for pensionerne, kan vi på EU-niveau indføre foranstaltninger, som støtter pensionsordninger ved at skabe en bæredygtig basis for at finansiere dem. Dette direktiv om arbejdsmarkedsrelaterede pensionskasser vil skabe en lovgivningsmæssig ramme for aktivitet i hele Europa og vil være en af de ting, der skal til for at uskadeliggøre pensionsbomben. Direktivet vil fremme udviklingen af pensionsordninger, som er økonomisk holdbare, give virksomhederne den kapital, de har brug for, gennem investeringer og opfylde forskellige individuelle behov mere effektivt end de lovbestemte systemer. Det vil især være tilfældet den dag, vi gør fremskridt med beslutninger om beskatning. Direktivet vil på den ene side fremme udviklingen af europæiske markeder for finansielle tjenesteydelser og på den anden side gavne de ansatte, som vil få glæde af en mere effektiv og gennemsigtig investeringspolitik med hensyn til deres pensioner.
Det tog 15 år at etablere fælles EU-love. EU-borgerne har længe kunnet drage nytte af den lokale social- og sundhedsservice i en anden medlemsstat. Desuden har vi i årevis haft fælles lovgivning for institutioner, som tilbyder personlig pensionsforsikring. De forskellige opfattelser blandt medlemsstaterne om dette emne, som vi diskuterer i dag, har imidlertid for længe sinket dette direktiv, som vi forhåbentlig vil vedtage under debatten i morgen.
Direktivet giver nu arbejdsmarkedets parter i medlemsstaterne frie hænder til at vælge, hvordan de vil organisere omfattende frivillige pensionsordninger. Det er et fornuftigt europæisk kompromis, som tager højde for forskellene i pensionssystemerne i medlemsstaterne. Vores forhandlinger har til tider været både intensive og intense, men jeg tror, vi vil blive tilfredse med slutresultatet. Det vigtigste var, at vi undgik at måtte ty til forligsproceduren.

Skinner (PSE).
Hr. formand, jeg lykønsker ordføreren, Kommissionen og formandskabet med deres kompromispakke. Den har været et spørgsmål om kompromiser hele vejen igennem. Jeg forstår, at der er arbejdet meget hårdt med opgaven, men lad os uden omsvøb sige, at mange mennesker har været involveret både i og uden for Parlamentet, måske flere end vi ved. Som det så ofte er tilfældet, er det imidlertid de mennesker, der ikke har været involveret, der højst sandsynlig vil nyde godt af eller lide under vores beslutninger. Det var i høj grad nødvendigt at indgå kompromiser.
Dette er ikke et direktiv, der er beregnet på at skulle erstatte første søjle-socialsikringspensionsordninger. I eksempelvis Det Forenede Kongerige er antallet af 16-årige for nylig blevet overgået af antallet af 60-årige. I hele EU må alle efterhånden være overbevist om, at vi lever i et samfund med stadig flere ældre, hvilket gradvis vil koste mere, hvorfor vi skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at undgå den meget reelle fremtidige fattigdomsrisiko for pensionister. Problemet er, at mange mennesker selv i dag hverken føler sig forpligtet eller tilskyndet til at spare op til deres pensionisttilværelse. Mange virksomheder er stækkede af administrative omkostninger og sagsomkostninger, hvilket forhindrer fremhjælpningen af sådanne fonde i EU. Det er et faktum.
Skønt dette direktiv giver et afbalanceret billede, hvor der tages højde for de forskellige faktorer, der påvirker medlemsstaterne, er det klart, at den grænseoverskridende tilgang til tillægspensioner har brug for flere liberaliserende artikler. Jeg håber, at vi vil vende tilbage til denne diskussion på et senere tidspunkt.
Nogle virksomheder i mit land, der mener at kunne trække sig ud af ydelsesdefinerede ordninger, har tilmed brugt dette direktiv som et påskud, men Bruxelles giver ikke noget sådant påskud til disse virksomheder.
Udbetalinger af kapitalydelser er blevet behandlet på en måde, som pensionister i mange lande vil føle som en afspejling af det, der allerede forekommer. Det er en vigtig dumpegrænse.
Det er klart, at de ændringer, vi har indført med hensyn til gennemsigtighed og registrering, er forbedringer, som alle parlamentsmedlemmerne kan leve med.

Flemming (PPE-DE).
Hr. formand, min kompliment til Othmar Karas. Garciá-Margallo y Marfil sagde, at han havde vundet en tyrefægtning. Jeg er vred på min spanske kollega, jeg bryder mig ikke om tyrefægtning, og desuden var han den første og eneste, der har talt om samfundets aldring. Hvis nu han havde sagt til mig, at jeg var en gammel dame - der findes berømte teaterstykker, der taler om den gamle dames besøg, som er meget farlig - det lader jeg mig gerne sige, men ikke, at jeg er en olding.
Hvad ønsker gamle mennesker? Sikkerhed, uafhængighed, selvstændighed. Det er alt sammen vanskeligt at opnå inden for en arbejdsmarkedsrelateret pensionsordning, som kun gives i en begrænset periode. Heller ikke en engangsbetaling - hvor rundhåndet den end måtte være - giver nogen sikkerhed. En livslang betaling er det, der bedst lever op til gamle menneskers ønsker og behov. Det er jo, hvad vi forstår ved social sikkerhed. Det er Othmar Karas' fortjeneste at have gjort denne vigtige tanke forståelig og forankret i betænkningen, og det vil jeg gerne takke ham for.
I hele Europa er vi i færd med at diskutere og løse problemerne i vores samfund, hvor menneskene endelig, endelig får lov at leve længere. Den østrigske regering - den nye regering - har i en hel initiativpakke for ældre arbejdstagere skabt en række muligheder for at give ældre mennesker mulighed for at få lov til - jeg siger, få lov til - at arbejde længere. Reduktion af de lønrelaterede udgifter for medarbejdere over 58, kvalifikationsoffensiv, aldersdeltid, for blot at nævne nogle.
Astrid Lulling vil sikkert være enig med mig, når jeg siger, at samfundet har brug for os, at Parlamentet har brug for os. Når man som jeg har seks børnebørn, så kan man ikke bare overlade samfundet til andre, så må man selv tage sig af det. Vi gamle arbejder jo ikke længere for os selv - vi har jo vores indkomst - vi arbejder for de unge damer og herrer, som vi ønsker et endnu længere liv. Et barn, der bliver født i dag, kan blive 100 år gammelt, og vi ønsker de unge et meget, meget langt og så vidt muligt sikret liv.

Ettl (PSE).
Hr. formand, politik har kvalitet, når den kan sætte positive initiativer op mod negative tendenser og usikkerhed, og det kan man ikke sige om udformningen af anden søjle af pensionssystemerne, heller ikke selv om der er tale om et direktiv om finansielle tjenesteydelser. Selv om ordføreren har gjort sit bedste, er det ikke lykkedes ham at forbedre den fælles holdning, som virkelig ikke bidrager med kvalitet. At skabe en ramme, som gør det muligt at tilbyde produkter, som set fra et aktuelt synspunkt kan begrænse levestandarden i alderdommen stærkt, det har ikke noget med politisk ansvarsbevidsthed at gøre! Det drejer sig dog om ordninger, som skal mindske befolkningens usikkerhed, netop på nuværende tidspunkt. Alene de britiske pensionsfonde har i de sidste år opbygget et tab på 35 milliarder pund, i årene før noget mere, da brillerede de heller ikke - i øvrigt er det ikke gået meget bedre i de andre medlemsstater. I en sådan tid må man ikke foregøgle borgerne kvalitet i pensionsspørgsmålet, når den ikke er der!
Minimal informationspligt og en diskretionær formulering - mere er det ikke - som giver medlemsstaterne mulighed for at definere kvalitet for et begrænset marked med hensyn til biometriske risici, det er langtfra nogen europæisk markedsordning med kvalitet! Hvis vi vil have denne kvalitet eller en højnelse af kvaliteten - hvordan De nu vælger at se det, hr. kommissær - så kan vi i denne fase virkelig kun stemme for GUE-NGL-forslaget om at afvise den fælles holdning som første akt. Kun det ville betyde tilbage til start og nye chancer for et forbedret direktiv.

Lulling (PPE-DE).
Hr. formand, det glæder mig, at vi nu er meget tæt på at vedtage dette pensionsdirektiv efter års seje forhandlinger mellem Kommissionen, Rådet og Parlamentet og takket være vores ordfører, som har gjort sit yderste for at opnå kompromiser. Rådet har forsikret, at det kan tilslutte sig den foreliggende pakke. Det er vigtigt, fordi vi kun på den måde kan undgå en langtrukken forligsprocedure, som kunne have skadelige virkninger for alle berørte - arbejdstagere, arbejdsgivere og udbydere af finansielle tjenesteydelser, hvilket igen ville have forsinket denne længe tiltrængte europæiske ordning.
Jeg ville godt have kunnet leve med den fælles holdning, fordi dette direktiv jo især skal regulere de grænseoverskridende aktiviteter for udbyderne af pensionsfonde uden konkurrenceforvridninger, og ikke produktet. Det var vigtigt at skabe et direktiv, som på den ene side ikke på forhånd påtvinger udbyderne af finansielle tjenesteydelser et korset af regler, f.eks. med hensyn til deres investeringspolitik, som ville have taget pusten fra dem, men som på den anden side organiserer overvågningen på en sådan måde, at ydelserne til de forsikrede er sikret bedst muligt. Det tror jeg nogenlunde er lykkedes for os.
Det drejer sig ikke om at foreskrive, hvilken type tillægspensioner der skal ydes, og hvor store de skal være. Naturligvis kan man inkludere det fromme ønske i direktivet, at de arbejdsmarkedsrelaterede pensionskasser også skal forsikre de berømte biometriske risici som invaliditet, enkepension etc. Det er imidlertid op til virksomhederne sammen med medarbejderne at bestemme, hvad de vil sikre som supplement til det offentlige sociale sikkerhedssystem - det vil sige den første søjle - vel vidende, at højere og mere diversificerede krav på ydelser naturligvis har deres pris.
Naturligvis skal kapitalen også kunne udbetales som et engangsbeløb ved pensionsalderen, uden at det foreskrives, hvad denne kapital skal anvendes til, sådan som det i øvrigt også er tilfældet for pensionsfonden for medlemmerne af Parlamentet. Hvis jeg i en sen alder vil opfylde en livsdrøm med disse penge, f.eks. en lang verdensomrejse, så skal jeg kunne bruge pengene til det. Jeg skal selvfølgelig vide, at jeg bagefter ikke må ligge den sociale forsorg til byrde.
Jeg beklager, at vi ikke kunne komme igennem med et ønske, som jeg har arbejdet for sammen med andre kolleger, nemlig at det ud over pensionsfonde og forsikringsselskaber også skulle være muligt for andre finansielle institutioner at tilbyde deres tjenester for arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordninger. Det ville have givet en level playing field og dermed større konkurrence. Pakken indeholder dog en forpligtelse for Kommissionen til at undersøge situationen på markedet for arbejdsmarkedsrelaterede pensionskasser for at give mulighed for, at også andre udbydere af finansielle tjenesteydelser kan komme ind under dette direktiv.
Dette direktiv er imidlertid ikke nok til at skabe et fælles marked for tillægspensioner. Vi har brug for en ordning til at undgå dobbelt beskatning af bidrag og ydelser, og jeg håber, vi vil være kloge nok til hurtigt at finde en fornuftig ordning.
Bolkestein
Hr. formand, jeg håber ikke, at fru Lulling er skuffet over, at Kommissionen får det sidste ord.
Det glæder mig, at Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål og Parlamentet er enige om kompromisteksten, der måske ikke tilfredsstiller alle. Det er i det mindste en aftale. Det er det, vi har brug for i dette meget vigtige spørgsmål. Parlamentet har ret til at høre, hvad Kommissionen mener om de forskellige ændringsforslag, men først vil jeg sige noget til tre af de medlemmer, der har taget ordet.
Først spørgsmålet om beskatning, som hr. García-Margallo y Marfil, hr. Pronk og fru Lulling var inde på. Opfølgningen på meddelelsen om pensionsbeskatninger fra april 2001 har udviklet sig i to spor.
Der har været en diskussionsproces i Rådet om Kommissions forslag om at forbedre informationsudvekslingen vedrørende grænseoverskridende pensioner og om at se på dobbeltbeskatning og dobbelt ikke-beskatning. Jeg må desværre sige, at processen ikke gav håndgribelige resultater. En række medlemsstater kunne kun acceptere en aftale, hvis man samtidig løste spørgsmålet om bopælsbeskatning af pensionsudbetalinger versus kildebeskatning. Medlemsstaterne forblev meget uenige i dette spørgsmål.
For det andet har Kommissionen undersøgt, om de nationale regler om skattemæssigt fradrag af pensionsbidrag er forenelige med EU-lovgivningen. Her holdt Kommissionen sine løfter om at tage affære. I sidste måned sendte Kommissionen en begrundet udtalelse til Danmark samt fem formelle åbningsskrivelser til Belgien, Spanien, Frankrig, Italien og Portugal. I alle disse medlemsstater er pensionsbidrag, der indbetales til udenlandske investeringsforeninger, ikke fradragsberettigede, mens bidrag, der indbetales til indenlandske foreninger, er fradragsberettigede. Der er tale om en åbenlys forskelsbehandling. Kommissionen er overbevist om, at fællesskabslovgivningen forbyder en sådan forskelsbehandling. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at disse overtrædelsesprocedurer er en prioritet for Kommissionen, der vil træffe alle nødvendige foranstaltninger for at åbne markederne effektivt for grænseoverskridende pensionsordninger.
Til hr. Blokland må jeg sige, at ifølge mine oplysninger er de ændringsforslag, som han har fremsat, ikke blevet accepteret af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, og derfor mener jeg ikke, at de indgår i aftenens diskussion. Derfor har Kommissionen ikke nogen mening om dem.
Til hr. Purvis vil jeg sige, at dette direktiv bygger på to principper. For det første princippet om overholdelse af hjemlandenes tilsynskrav og for det andet overholdelse af arbejdslovgivningen i værtslandene, det vil sige der, hvor virksomheden er grundlagt. Det omfatter bestemmelserne om biometriske risici, men det skulle ikke være en hindring for grænseoverskridende aktiviteter.
Kompromiset betyder endnu en gang, at der ikke bliver nogen mægling. Det er godt. Man ved aldrig, hvor en mægling fører hen. Personligt har jeg tydelige minder om mæglingen i forbindelse med overtagelsesdirektivet, og jeg er meget opsat på ikke at gentage den oplevelse.
Nu vil jeg gå til de ændringsforslag, der er lagt til afstemning.
Jeg er glad for at kunne sige, at Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 1, 5, 13, 15, 22 samt pakken af ændringsforslag fra 25-37. Kommissionen kan ikke acceptere de øvrige ændringsforslag, hvoraf størstedelen tilsigter en udvidelse af direktivets anvendelsesområde.
Direktivet skal ikke bruges til at blande sig i den måde, hvorpå medlemsstaterne organiserer deres pensionssystemer. Direktivet skal ikke fastsætte restriktive bestemmelser for de produkter, som pensionskasserne tilbyder. Det skal heller ikke definere de præcise arrangementer for udbetaling af ydelser. Direktivet skal også respektere mangfoldigheden af arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordninger, samtidig med at det opstiller skrappe standarder for at sikre deres gensidige anerkendelse, men det må ske, uden at pensionskasserne pålægges unødvendige udgifter. Derfor forkaster Kommissionen ændringsforslag 3, 4, 9, 11, 12, 14, 16 og 18.
Direktivet skal ikke eksperimentere ved at give mulighed for at udvide direktivets anvendelsesområde til institutioner, der ikke i øjeblikket tilbyder arbejdsmarkedesrelaterede pensionsprodukter. Institutioner, der allerede nyder godt af EU-regler på det indre marked, skal ikke omfattes af dette direktiv bortset fra livsforsikringsselskaber, for hvilke medlemsstaterne skal bevare muligheden for at anvende dette direktiv i forbindelse med aktiviteter vedrørende pensionshensættelser. Derfor kan Kommissionen desværre ikke acceptere ændringsforslag 2, 6, 8, 10 og 17.
Direktivet skal lave en klar henvisning til et effektivt system for at sikre effektiv informationsudveksling mellem kompetente myndigheder og fremme en sammenhængende håndhævelse af direktivet, men det skal være uden forbehold for mulige fremtidige strukturer. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 7, 19, 20, 21 og 23.
Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 24 fra Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance, da den mener, at pensionskasserne som meget langsigtede investorer med ringe likviditetsrisiko ikke bør begrænses voldsomt i deres investering i ikke-likvide aktiver såsom aktier.
Kommissionen kan ikke acceptere forslaget om at forkaste den fælles holdning, da den betragter denne som et velafbalanceret kompromis og anbefaler, at den vedtages af Europa-Parlamentet.

Formanden.
Jeg vil takke alle kollegerne for deres tilstedeværelse i aften.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.50)
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Figueiredo (GUE/NGL)
Rådets fælles holdning indgår i planen om at lade de nationale pensionsordningers finansielle midler blive underlagt den private rentabilitetslogik, altså overdrage disse enorme ressourcer til kapitalmarkedets kræfter og gøre dem til spekulationsobjekt for den finansielle sektor. Det var en af "Lissabon-strategiens" prioriteringer at indføre et integreret marked for arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordninger som led i handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser, der skal integrere og liberalisere kapitalmarkederne i EU.
At målet er privat kapitalisering ses tydeligt i, at der ikke er nogen ægte tilsynsregler, at investeringer og tjenesteydelser skal liberaliseres på europæisk niveau, og at der mangler dækningsgaranti for alle risici, eller at dette er fakultativt.
Ordføreren slår selv tonen an i sin begrundelse, når han siger, at dette forslag vil bidrage til at udvikle de europæiske finansmarkeder, idet han dog erkender, at der i den fælles holdning mangler balance mellem hensynet til pensionsmodtagernes sociale sikring og målet om at skabe en ramme for kapitalmarkedet. Derfor genfremsætter han en række ændringsforslag fra førstebehandlingen, der dog ligger langt fra det ønskværdige, og som ikke sætter spørgsmålstegn ved det oprindelige forslags grundtanker. Det er begrundelsen for det ændringsforslag, som jeg på vegne af min gruppe har fremsat om at forkaste Rådets fælles holdning.
Formanden.
I dag afholdes der i Haag et møde for delegerede fra de 89 stater, der har underskrevet traktaten om Den Internationale Straffedomstol. Der bliver gennemført en ceremoni under ledelse af FN's generalsekretær Kofi Annan og den nederlandske dronning, Dronning Beatrix. Domstolens 18 dommere bliver taget i ed, og domstolen indleder sit arbejde i dag. Mødet forventes at få deltagelse af medlemsstaternes premierministre, præsidenter, udenrigsministre og justitsministre.
På vegne af Europa-Parlamentet vil jeg fremhæve, at vi har fremmet og forsvaret menneskerettighederne. Dermed har vi klart støttet oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol som et afgørende fremskridt på internationalt plan. Som medlemmer af Europa-Parlamentet kan vi være stolte over, at domstolen tager form i dag.
Efter min mening er Den Internationale Straffedomstol en bedre løsning end Guantánamo, når vi taler om overtrædere af de internationale menneskerettigheder. Parlamentsmedlemmerne vil kunne huske, at vi allerede har vedtaget beslutninger herom ved en række lejligheder - bl.a. så sent som i oktober måned.
Bonde og Sandbæk (EDD)
. JuniBevægelsen undlod at stemme ved afstemningen om ændringsforslag 8 fra PSE-, ELDR- og Verts/ALE-Gruppen til punkt 12 om den budgetmæssige placering af europæiske politiske partier. Det skyldes, at vi grundlæggende er imod EU-finansieringen af europæiske partier. Vi vil derfor ikke blande os i den tekniske udformning af et sådant system.

