Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

McMahon
Hr. formand, jeg vil gerne henvise til side 20 og 21 i protokollen vedrørende spørgetiden og afviklingen af spørgetiden. Jeg vil især gerne høre Deres synspunkt om det seneste dekret, man har udstedt fra højeste sted vedrørende reglerne for spørgetiden. På mig virker det overdrevent bureaukratisk. Jeg mener, at det er utrolig udemokratisk, og jeg mener, at man indfører censur over for medlemmerne og deres spørgsmål. Så jeg vil gerne høre, hvad begrundelsen er, idet de politiske grupper ikke har drøftet dette. Desuden beder jeg Dem om i Deres egenskab af ansvarlig for organisationen her at fremsætte en klar og kategorisk erklæring om, hvorfor De er nået frem til denne afgørelse, og hvorvidt den vil blive gennemført.

Formanden
Det er meget klart, hr. McMahon. Efter forslag fra den næstformand, der leder spørgetiden, blev nogle bestemmelser - ikke nye punkter i forretningsordenen, men foranstaltninger med henblik på en bedre tilrettelæggelse af spørgetiden - vedtaget i Præsidiet. Formålet er blot at sikre, at der ikke stilles spørgsmål måneder i forvejen, da de på denne måde mister deres relevans. Perioden, som fastsættes i forretningsordenen, går fra afslutningen af spørgetiden i en mødeperiode frem til nogle timer før den følgende mødeperiode. Vi minder Dem blot om, at det er den periode, der er fastsat, ikke nogle måneder i forvejen. Der er ikke tale om nye bestemmelser.
Hvis nogen mener, at der er tale om en ændring af forretningsordenen, hvilket naturligvis ikke er tilfældet, vil jeg henvise spørgsmålet til Udvalget om Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Det er meget enkelt: Præsidiet havde på ingen måde til hensigt at ændre forretningsordenen. Man ønskede blot en bedre metode til afvikling af spørgetiden efter forslag fra den pågældende næstformand, nemlig hr. Gutiérrez.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg vil naturligvis ikke anfægte Præsidiets gode vilje. Men det virker en smule underligt, at Præsidiet udsender vejledninger for spørgetiden.
Jeg udarbejdede en betænkning for Forretningsordensudvalget, som har ligget i udvalget i fire måneder, og som ikke er kommet på plenarmødets dagsorden. Alligevel ændrer De to regelsæt, mens medlemmerne ikke har lejlighed til at drøfte disse nye forslag fra Forretningsordensudvalget.

Formanden
Hr. Wijsenbeek, De er ekspert i forretningsordenen: De burde vide, at det ikke er Præsidiet, der sætter betænkningerne på dagsordenen, men derimod Formandskonferencen. Der var mange betænkninger fra Forretningsordensudvalget, og to af dem er kommet på dagsordenen i denne mødeperiode netop for at indhente den forsinkelse, som skyldes de mange spørgsmål, Parlamentet skal beskæftige sig med. Så Deres betænkning vil blive sat på dagsordenen, så snart Formandskonferencen kan finde plads til den. Der diskrimineres ikke over for nogen betænkninger, og her i eftermiddag skal jeg mødes med udvalgets formand på hans anmodning netop for at finde det bedste tidspunkt, hvor Formandskonferencen kan sætte den på dagsordenen.

Falconer
Hr. formand, De gav et meget interessant svar til hr. McMahon, da De sagde, at hvis der var tale om ændringer af forretningsordenen eller procedurerne, ville De naturligvis henvise dem til Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. I lyset af min interesse for afstemningerne i Parlamentet i frokostpausen er det måske for sent at henvise spørgsmålet til Forretningsordensudvalget. Men eftersom det er sidste måned, hvor dette finder sted, kan De så forsikre mig og Parlamentet om, at alle ændringer, der skal foretages med hensyn til medlemmernes interesser, vil blive forelagt Parlamentets medlemmer på samme måde, som ændringen af afstemningsproceduren skulle have være forelagt Parlamentet i januar?

Formanden
Naturligvis, hvis der er nogen som helst tvivl, kan De være overbevist om, at spørgsmålet vil blive henvist til Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, og vi vil afvente udvalgets afgørelse, før vi indfører nogen ændringer.

Elles
Hr. formand, jeg tager ordet vedrørende et andet spørgsmål, men det drejer sig om Formandskonferencens rolle. Det drejer sig om Pex-betænkningen om informationspolitik, som vi prøvede at få på dagsordenen i denne mødeperiode, og som dernæst skulle på dagsordenen for mødeperioden i slutningen af næste måned. Men jeg har forstået, at De som formand har taget den af dagsordenen og nægtet at sende den til oversættelse, således at medlemmerne kan læse, hvad Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier har besluttet. Vi er bekymrede i Budgetudvalget, fordi vi behøver denne betænkning for at frigive midler, således at informationspolitikken fortsat kan fungere. Jeg vil gerne høre Deres forklaring på, hvad der foregår, for der ser endnu en gang ud til at være tale om undertrykkelse af medlemmernes interesser.

Formanden
Hr. Elles, De er blevet fejlinformeret. Jeg har ikke taget noget af dagsordenen, for det kan jeg ikke. Denne betænkning blev simpelthen lige som alle andre betænkninger gennemgået af Parlamentets tjenestegrene, da den var færdig. Da der herskede nogen tvivl om dens antagelighed - idet den blev indgivet temmelig sent - besluttede Formandskonferencen, det organ, der har beslutningskompetencen, at vente til næste måned, maj, med henblik på at gennemgå betænkningen for at finde ud af, om den kan antages eller ej. Selv mener jeg, at denne betænkning strider mod Parlamentets forretningsorden og traktaterne. Formandskonferencen vil behandle den i morgen og træffe den afgørelse, man finder korrekt.
De ved godt, at ingen betænkninger sendes ud, før de er sat på dagsordenen. Før spørgsmålet om antagelighed er afgjort, sendes betænkningerne ikke ud. Så denne betænkning er ikke blevet behandlet anderledes end alle andre.

Pex
Hr. formand, jeg har i denne uge forholdt mig tavs om denne sag af hensyn til Dem, men nu hvor dette punkt tages op, vil jeg alligevel give min kommentar, for ellers ville De tro, at jeg tilslutter mig det, som De siger. For det første er betænkningen behandlet i al offentlighed. En række folk fra Deres tjenestegrene har overværet alle behandlinger. Det er således yderst mærkværdigt, at det først et par dage inden denne mødeperiode skal undersøges, om den er antagelig. Endvidere meddelte Deres generalsekretær mig i sidste uge telefonisk, at der ikke er nogen problemer med denne betænkning. Det var inden udvalgsformændenes møde.
For det tredje gør jeg indvendinger imod, at De har blokeret netop denne betænkning, således at jeg ikke kan forsvare mig som ordfører. Når De nu på dette møde siger, at betænkningen strider mod traktaterne, så vil jeg lade medlemmerne læse denne betænkning, således at de selv kan se, at det, som De siger, kan drages i tvivl.
Blokeringen af min betænkning gør det umuligt for mig at forsvare mig, og jeg synes, at det er en procedure, som ikke passer til en demokratisk organisation. Jeg synes, at det er censur, hr. formand.
Endelig drejer det sig her om kommunikation. Jeg har konstateret, at Præsidiets eksterne kommunikation er meget dårlig. Min betænkning vedrører også forbedring af denne situation. Jeg forstår, at det for nogle er meget vanskeligt at sluge dette, men jeg konstaterer, at den interne kommunikation er endnu dårligere. For alt, hvad De nu har sagt, hører jeg først nu i dag. Der har ikke været nogen i Deres tjenestegrene, som har drøftet sagen med mig i de forløbne to uger, og det synes jeg er for dårligt.

Formanden
Hr. Pex. Jeg bekræfter kategorisk, at jeg selv for flere måneder siden og i andre personers nærvær gjorde Dem opmærksom på disse omstændigheder. De er fortsat med Deres betænkning uden at være opmærksom på hverken forretningsordenen eller traktaterne. Jeg behøver heller ikke at oplyse Dem om traktaterne. Ligesom ethvert andet medlem af denne forsamling skal De kende dem, og De skal kende forretningsordenen. Men det her er ikke noget, jeg bestemmer, hr. Pex. Det er et punkt, som Konferencen af udvalgsformænd tager stilling til, og den vil afgøre det i morgen. Det er ikke mit personlige problem. Jeg har ikke noget andet problem end at gøre Konferencen af udvalgsformænd opmærksom på, at der efter mit skøn sker et brud på traktaterne og forretningsordenen. Det får vi at se, og det er så det.
Deres betænkning er blevet behandlet, hr. Pex, og jeg vil ikke fortsætte med denne diskussion, for plenarforsamlingen skal ikke tage stilling til den nu, for den er ikke på dagsordenen. Deres betænkning er blevet behandlet fuldstændigt som andre betænkninger. Hverken mere eller mindre. Og på grund af den kendsgerning, at uanset om den stammer fra Deres udvalg eller et hvilket som helst andet, så nyder ingen betænkninger en fortrinsstilling. Betænkningen vil blive undersøgt nærmere, og hvis der opstår problemer af forretningsordensmæssig karakter, så vil de blive undersøgt og afgjort af det pågældende organ, som ikke er formanden men Konferencen af udvalgsformænd, og hvis der er en uoverensstemmelse, så bliver den forelagt for Forretningsordensudvalget. Det er det hele. Hvis De ikke synes om det, så må De forelægge et forslag for Udvalget for Forretningsordenen med anmodning om en ændring af dette, som står i vores forretningsorden. Det kan De gøre, ligesom enhver anden.
Hr. Pex, jeg vil give Dem ordet, for jeg vil ikke have, at det skal hedde sig, at jeg insisterer på at få det sidste ord.

Pex
Hr. formand, tak for Deres forklaring. Jeg har en bemærkning til det, De har sagt. De fortalte mig for et par måneder siden om Deres indvendinger. Jeg har faktisk taget hensyn til Deres indvendinger. Det dokument, som dengang forelå, og som vi talte sammen om, kan ikke findes nogen steder mere. Jeg har ændret betænkningen, og derefter er der desuden stillet 162 ændringsforslag til den. Det er derfor i den grad beklageligt, at teksten ikke er offentlig, fordi den betænkning, som nu foreligger, er en fuldstændig anden tekst end den, som vi talte om for et par måneder siden. Det er således ikke berettiget, at De bebrejder mig, at jeg ikke skulle have lyttet til Dem.

Formanden
Hr. Pex, jeg bebrejder Dem ikke noget. Jeg bebrejder ikke noget medlem af denne forsamling, som holder fast ved sine overbevisninger. Jeg forsøger blot at se på, om Deres betænkning kan antages eller ej. Hvis den kan det, vil den blive offentliggjort. Hvis den ikke kan, vil den blive sendt til Forretningsordensudvalget, for at det kan tage stilling til sagen. Medlemmerne af denne forsamling har under alle omstændigheder tilstrækkelige muligheder for at få at vide, hvilke ændringsforslag til teksten i Deres betænkninger der er blevet accepteret, og hvilke der ikke er.

Bourlanges
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte en bemærkning i forbindelse med afstemningen om fru Theatos betænkning.
Denne betænkning blev vedtaget under helt tilfredsstillende omstændigheder og med et meget stort flertal, om ikke enstemmigt, her i Parlamentet, og det drejer sig således slet ikke om at komme tilbage til det, der er blevet vedtaget. Når det er sagt, så må man ikke lægge skjul på, at de omstændigheder, under hvilke denne afstemning fandt sted, rejser nogle fortolkningsproblemer i fremtiden.
Da der var uenighed om visse rettelser af sproglig karakter, ønskede mødeformanden, hr. Cot, af bestemte grunde, som jeg godt forstår, at sætte disse rettelser under afstemning, da han mente, at der var tale om et indholdsspørgsmål. Det er sandt, at der uden tvivl var tale om et indholdsspørgsmål, og et mundtligt ændringsforslag, der gjorde det muligt at harmonisere sprogudgaverne, ville derfor uden tvivl have været at foretrække. Man satte i stedet den pågældende rettelse under afstemning, og rettelserne blev forkastet, med det resultat, at vi nu med hensyn til et punkt, som ganske vist ikke er af afgørende vigtighed, men som heller ikke er ubetydeligt, har en mærkbar forskel mellem flere sprogudgaver.
Formanden benyttede sig ikke af den beføjelse, som forretningsordenens artikel 102 giver ham. I tilfælde af forskel mellem sprogudgaverne, kan formanden nemlig afgøre, om det er udgaven på originalsproget, i dette tilfælde tysk, eller en af de andre udgaver, der skal betragtes som vedtaget. Vi står således over for et problem i fremtiden.
Jeg vil gerne bede Dem om to ting, hr. formand. For det første om at få Forretningsordensudvalget til at udtale sig om, hvorvidt en mødeformand kan sætte sproglige rettelser af teknisk karakter under afstemning. Og for det andet om at bede Forretningsordensudvalget om at præcisere over for os, hvilken sprogudgave der gælder, når vi har tekster med sproglige forskelle. Vi kan ikke sende tekster ud, der eksisterer i forskellige udgaver.

Formanden
Hr. Bourlanges, jeg læser i protokollen, at "ordføreren trak sin rettelse tilbage«. Så når ordføreren har trukket sin rettelse tilbage, er der ingen grund til at høre Forretningsordensudvalget om noget, eftersom rettelsen ikke blev vedtaget.

Tomlinson
Hr. formand, jeg tror, at De allerede har besvaret det punkt, jeg ville tage op, men hr. Bourlanges gjorde sig skyldig i uvederhæftighed, enten bevidst eller af andre grunde, da han tog ordet til forretningsordenen. Det var mig, der gjorde indsigelse over for at behandle et indholdsmæssigt punkt ved hjælp af en rettelse. En ændring af ordlyden »europæisk offentlig anklager« til »europæisk juridisk myndighed« er ikke blot en teknisk detalje, og jeg er sikker på, at De, hr. formand, som jurist forstår betydningen af disse ændringer. Hvis ordlyden er inkonsekvent på alle andre sprog end tysk, viser det, hvor dårligt behandlingen i udvalget var forberedt, for hele vejen igennem proceduren har vi anvendt ordlyden »europæisk offentlig anklager«. Men med hensyn til selve indholdet tager hr. Bourlanges også fejl, for alle, der har fulgt sagen, husker, at fru Theato trak rettelsen tilbage.

Formanden
Den sag er afsluttet. Jeg vil ikke bruge mere tid på den. Vi har meget på dagsordenen, og jeg vil ikke fortsætte med at diskutere noget, som blev afsluttet i går af den fungerende formand.
(Protokollen godkendtes)

Aktuel og uopsættelig debat (indsigelser)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er afstemning om indsigelserne mod emnerne til debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål.
Efter afstemning om punkt II: Menneskerettigheder

Pasty
Hr. formand, mit indlæg er af mere anekdotisk karakter, eftersom afstemningen allerede har fundet sted, men jeg undrede mig over, at adfærdskodeksen for våbeneksport tages med under menneskerettigheder. Det er ikke et spørgsmål, der vedrører menneskerettighederne. Det kunne have været opført som et ekstra punkt i forbindelse med debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål, men så afgjort ikke som et punkt i forbindelse med menneskerettighederne.
Jeg vil derfor gerne have, at man i fremtiden sørger for, at det kun er spørgsmål, der reelt har at gøre med krænkelsen af menneskerettighederne, der står opført under "menneskerettigheder«.

Formanden
Mange tak, hr. Pasty.

Udviklingspolitik - Samarbejdsaftaler med AVS - Decentraliseret samarbejde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
redegørelsen fra Rådet om udviklings- og samarbejdspolitikken; -betænkning (A4-0085/98) af Rocard for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om meddelelse fra Kommissionen om hovedlinjer for forhandlingerne om nye samarbejdsaftaler med landene i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet (AVS) (KOM(97)0537 - C4-0581/97); -indstilling ved andenbehandling (A4-0096/98) fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om decentraliseret samarbejde (C4-0008/98-95/0019(SYN)) (Ordfører: Luciano Vecchi).
Short
Hr. formand, jeg er meget glad for at være til stede her i dag for at aflægge rapport om fremskridtene i den internationale udviklingspolitik. Jeg mødtes med Udvalget om Udvikling og Samarbejde til en drøftelse i januar måned, og jeg håber, at vi snart mødes her igen for at aflægge rapport om resultatet af Udviklingsministerrådet, som snart skal mødes.
En af formandskabets vigtigste prioriteter er at fastlægge mandatet for Lomé-forhandlingerne. Som De alle ved, er Lomé et af Den Europæiske Unions vigtigste udenrigspolitiske instrumenter. Den danner grundlaget for de handels- og udviklingsmæssige samt de politiske forbindelser mellem Unionen og 71 lande i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet. Den nuværende konvention udløber i år 2000, og genforhandlingerne skal begynde i september 1998. Vi har haft en omfattende og meget nyttig høringsproces, hvor der er begyndt at tegne sig stadig større enighed om, hvad næste fase af Lomé skal dreje sig om. Kommissionen fremsatte nogle meget nyttige forslag i slutningen af januar.
Rådet for almindelige anliggender har drøftet genforhandlingen af Lomé to gange, og man var enig om, at der er behov for at styrke forholdet, at man - uomtvisteligt - på ny bør rette koncentrationen mod systematisk fattigdomsbekæmpelse. Der er brug for at styrke og bringe nyt liv i det politiske samarbejde for at skabe en ny partnerskabsånd, og der er behov for at forenkle aftalen og undgå de mange komplicerede finansieringskilder, men derimod have mulighed for at planlægge ressourceanvendelsen, give prioritet til de fattigste lande og belønne vellykkede initiativer. Dette er nødvendigt for at forenkle det, der i øjeblikket er en meget kompliceret aftale.
Der er også enighed om, at der er brug for mere støtte til fremskridt på menneskerettighedsområdet, forsvarlig forvaltning og større fokus på forebyggelse og løsning af konflikter. Der er bred enighed blandt medlemsstaterne om de fleste af disse ting. Handel er, som Parlamentet vil vide, det mest komplicerede område, hvor det er vanskeligst at nå til enighed.
Men på Rådet for almindelige anliggender i mandags var alle medlemsstater enige om, at vi alle ønskede at bidrage til, at AVSlandene kan integreres i den stadig mere internationaliserede verdensøkonomi, således at internationaliseringens fordele kan blive fordelt over hele verden. Der var ligeledes enighed om, at vi i det mindste må søge at bevare AVS-landenes nuværende adgang til det europæiske marked, og at aftalen bør være i overensstemmelse med Verdenshandelsorganisationens bestemmelser, at der er behov for en yderligere indsats med hensyn til gensidige frihandelsaftaler enten på regionalt eller bilateralt plan, men vi vil ligeledes overveje muligheden af bedre adgang til den generelle præferenceordning for de lande, der ikke kan eller ikke ønsker at indgå gensidige frihandelsaftaler.
Der er ligeledes enighed om, at adgangen skal lempes for de mindst udviklede lande i henhold til den fremgangsmåde, man blev enige om tidligere i Rådet. Som Parlamentet vil vide, har medlemsstaterne forskellige holdninger til dette, men forhåbentlig er der nu bred enighed om dette spørgsmål, som vil betyde store handelsmæssige fordele for AVS-landene. Næste fase af disse drøftelser vil finde sted på Den Paritetiske Forsamling AVS-EU i april, og min stedfortræder George Foulkes vil repræsentere formandskabet ved denne forsamling. Til maj er der møde i AVS-EF-Ministerrådet, og der vil jeg være til stede for at repræsentere formandskabet og føre drøftelser med AVS-landenes ministre. Jeg erindrede Rådet for almindelige anliggender i mandags om, at mandatet blot er et forhandlingsgrundlag, og at vi må tage hensyn til AVS-landenes synspunkter, før vi færdiggør mandatet.
Formandskabets anden vigtige prioritet er at søge at overtale Unionen til at udforme vores udviklingsstrategi omkring den internationale strategi for fattigdomsbekæmpelse. Medlemmerne vil vide, at som et resultat af de store FN-konferencer i de sidste 15 år, findes der nu internationalt anerkendte standarder og strategier for at sikre meget betydelige og målelige fremskridt med hensyn til bekæmpelsen af fattigdom, idet det overordnede mål er at halvere antallet af mennesker, der lever i absolut fattigdom inden år 2015. Alle er enige om, at dette er realistisk, og også økonomisk, hvis vi kan mobilisere tilstrækkelig international politisk vilje til at gøre betydelige fremskridt. Hvis Den Europæiske Union entydigt tilslutter sig denne strategi, vil der blive langt bedre muligheder for at mobilisere denne internationale politiske vilje.
Vi afholdt et fælles seminar den 17. marts med kommissær Pinheiro og jeg selv som formænd, hvor kommissær Marín og ministre eller højtstående repræsentanter fra de fleste lande også var til stede, og vi nåede frem til konklusioner, som vil blive forelagt på udviklingsministrenes næste møde, hvor man vil presse på for at nå til enighed om disse rammer, der skal danne grundlaget for Den Europæiske Unions indsats inden for udviklingssamarbejdet.
Vores tredje prioritet vedrører de beslutninger, der tidligere er blevet vedtaget om bekæmpelse af fattigdom og fremme af lige muligheder for kvinder, centrale aspekter af Den Europæiske Unions udviklingsbestræbelser. I begge disse spørgsmål, som er helt centrale for fremskridt på udviklingsområdet, findes der en god politik, mens problemet er gennemførelsen. På udviklingsministrenes næste møde vil vi gennemgå fremskridtene med hensyn til gennemførelsen. Det er vi allerede i færd med at forberede. Som De alle ved, er det en ting at få politikken på plads, men hvis den ikke følges op ved gennemførelse, sker der ingen fremskridt.
Med hensyn til humanitær bistand planlægges der en fælles konference af kommissær Bonino og Overseas Development Institute i London, hvor jeg skal tale om etikken bag vores humanitære bistand. De ved alle, at efter Bosnien og Rwanda skal vi være meget opmærksomme på de etiske principper, når vi distribuerer humanitær hjælp. Ellers vil der ske yderligere fejl.
Vedrørende mikrofinansiering ved jeg, at der findes meget stærke synspunkter og støtte i Parlamentet. Under det luxembourgske formandskab udstak udviklingsministrene vejen fremad for arbejdet, og der udføres et meget grundigt arbejde i arbejdsgruppen. Jeg håber, at der snart vil blive udsendt nogle interne retningslinjer, som vil give mulighed for fremskridt på dette område.
Sammenfattende er det andet vigtige emne i Udviklingsministerrådet under vores formandskab at styrke evalueringen af Den Europæiske Unions udviklingsindsats. Uden en god evaluering opnår man ikke kvalitetsprogrammer. Vi gør også fremskridt på dette område. Jeg er optimistisk og tror, at vi vil gøre betydelige fremskridt, og at vi under vores formandskab vil blive enige om et nyttigt mandat til genforhandlingen af Lomé og opnå bred enighed i alle medlemsstater og inden for Kommissionen til at gøre den internationale strategi for fattigdomsbekæmpelse til rammerne for hele vores udviklingsindsats. Det vil give os mulighed for at forbedre kvaliteten både med hensyn til at prioritere fattigdomsbekæmpelse og forbedre gennemførelsen af disse prioriteter i praksis.

Rocard
Hr. formand, fru minister, hr. kommissær, kære kolleger, en fem-seks minutter til at fremlægge en betænkning om et så vigtigt emne er naturligvis ikke nok til, at vi kan nå til bunds. Jeg beklager mig ikke over vores procedurer, men konstaterer blot, at vores emne er omfattende. Hr. formand, fru minister, hr. kommissær, jeg må dog bekræfte over for Dem, at selvom den betænkning, som jeg har æren af at fremlægge for Dem, er meget vigtig, så er der egentlig ikke så meget nyt i den. Den rejser spørgsmålet om de grundlæggende valg.
Skal man fortsætte samarbejdet mellem Den Europæiske Union og landene i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet? Vi foreslår, at man svarer ja til dette. Skal man gøre dette ikke ved at ændre den geografiske ramme, men ved at optage enkeltstående ansøgere i de samme områder? Jeg tænker her på Sydafrika, hvis optagelsesprocedure er i gang, og på Cuba, der lige har anmodet om optagelse. Det hører ikke ind under dette Parlaments ansvar. Vi foreslår, at man også svarer ja til dette spørgsmål. De første fire konventioner, der i øvrigt blev bragt i stand af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, begrænsede sig hovedsageligt til økonomiske og finansielle anliggender. Skal man tilføje et politisk aspekt til alt dette, som følge af oprettelsen af Den Europæiske Union, om hvilken Maastricht-traktaten anfører, at den indeholder nogle elementer af udenrigs- og sikkerhedspolitik? Her foreslår vi også, at man svarer ja.
Men, hr. formand, det var i anledning af vedtagelsen i juni sidste år af betænkningen af hr. Martens, som er til stede her i dag, og som jeg gerne vil lykønske med, at disse svar blev givet. Som følge af den debat, der har fundet sted i mange lande om Kommissionens grønbog, og som følge af Parlamentets arbejde, herunder betænkningen af Martens, gjorde Kommissionen os den tjeneste, før den udfærdigede et forslag til et forhandlingsmandat, at fremsende en ny meddelelse til Ministerrådet og til Parlamentet for at kaste lys over denne fremgangsmåde, der lige har gjort det muligt for Dem, fru minister, at gøre rede for en voksende konvergens med hensyn til disse retningslinjer. Det var i den ånd, at Udvalget om Udvikling og Samarbejde gav mig den opgave at udarbejde en ny betænkning om den nævnte meddelelse. Hr. formand, jeg kan således ikke komme ind på kernen og det væsentlige i betænkningen ved blot at lægge vægt på nogle få nye elementer. Eller også, fru minister - og jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på dette punkt, hr. kommissær - på nogle få elementer, der allerede var medtaget i Martensbetænkningen, men som til en vis grad er blevet droppet i forslaget til meddelelse fra Kommissionen til Rådet, og som Parlamentet har den svaghed at lægge vægt på.
Først et beskedent punkt, som Parlamentet er meget opmærksomt på, men som ikke er blevet overtaget af Kommissionen: Vi foreslår, at man samtidig med forhandlingsmandatet lidt efter lidt forsøger at benytte sig af Lomé-forhandlingerne med henblik på at integrere Den Europæiske Unions oversøiske og periferiske områder bedre og bedre i den regionale økonomiske helhed, som de afhænger af. Denne nye idé tiltaler os. Den tager sigte på at sikre vores periferiske lande og områder en bedre fremtid.
Det store problem, hr. formand, det er vores opfattelse af partnerskabet. Jeg vil komme nærmere ind på dette punkt, selvom jeg så bliver nødt til at tale meget lidt om sagens økonomiske, finansielle og handelsmæssige kerne. Med hensyn til partnerskabet står vi over for følgende problem. Sidste år fandt der ca. tredive lovmæssige valg sted i Afrika. Jeg tror, at det er en historisk rekord. Afrika har det bedre. Afrikas bruttonationalindkomst er i de sidste fire-fem år vokset med 5, 5 %. Halvdelen af dette tal skyldes naturligvis en økonomisk opgang, mens den anden halvdel skyldes, at der er blevet fred, at borgerkrigene er holdt op, og at man er begyndt at vende tilbage til arbejdet, ikke overalt, men næsten overalt. De afrikanske ledere er i højere og højere grad klar over, at de alvorligste hindringer for udviklingen er borgerkrig, misbrug af offentlige midler, dårlig ledelse og manglende respekt for menneskerettighederne. De ved det, de siger det, og de har skrevet det. Der eksisterer et afrikansk menneskerettighedscharter.
Men vi repræsenterer selv, her i vores Parlament, nogle vælgere. Vores Ministerråd bliver mere og mere krævende med hensyn til hjælpens kvalitet og effektivitet, og det lægger mere og mere vægt på betingelser for fornuftig ledelse og respekt for menneskerettighederne hos dem, der modtager hjælpen. Her ville der være anledning til en høj grad af konvergens med henblik på at styrke det politiske aspekt inden for de tre områder sikkerhed, forebyggelse af kriser og konflikter samt respekt for menneskerettighederne og en fornuftig ledelse.
Fru minister, hr. kommissær, jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på risikoen for at de skærpede europæiske krav på disse områder gør os til gamle kolonisatorer, der giver moralprædikener, og som gør sin egen opfattelse af demokratiet hos andre til brutale betingelser. Vi har således et problem med forhandlingernes stil eller med den måde, de bliver ført på. Med hensyn til indholdet eller til det, der skal gøres, er vi enige og har vi de samme målsætninger.
Denne betænkning foreslår Dem meget klart at forsøge på den bedst mulige måde at opfordre landene i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet, og navnlig de afrikanske lande via Organisationen for Afrikansk Enhed, til selv at indlede en intern debat. Menneskerettighederne er urørlige og er hævet over enhver diskussion - man slår ikke ihjel, der er ytringsfrihed, fængselssystemet respekterer mennesket osv. Det, der udgør et problem, det er at overføre vores demokratiske modeller til dem. Og det er dér, at vi skal skabe balance i partnerskabet.
Jeg ville gerne have tilføjet problemet med fattigdom, og afslutningsvis vil jeg sige, hr. formand, at... nå, det er i orden, hr. formand, så stopper jeg her. Det er der ikke noget at gøre ved!

Formanden
Hr. Rocard, i fremtiden vil det være en god idé også at bede om lidt taletid fra Deres gruppe.

Speciale
Som De ved, forelægger jeg denne betænkning som stedfortræder for ordføreren, hr. Vecchi, som af familiemæssige grunde har måttet tage hjem.
Vi har måttet vente i to år, før Rådet fik udarbejdet sin fælles holdning om det forslag til forordning, der skal udgøre retsgrundlaget for den budgetlinje, som Parlamentet siden 1992 har indført om de decentraliserede samarbejdsaktioner.
Ikke desto mindre er Rådet ikke nået frem til positive afgørelser, det har tværtimod givet udtryk for en begrænsende opfattelse af det decentraliserede samarbejdes virkemåde, og det har grundlæggende forværret det forslag til forordning, som Kommissionen forelagde, og som Parlamentet delvis ændrede under førstebehandlingen. Dette er årsagen til, at Udvalget om Udvikling og Samarbejde enstemmigt har vedtaget en pakke med 17 ændringsforslag, som vi henstiller til plenarmødet at stemme for, for dermed at indarbejde den holdning i forslaget, som Parlamentet for to år siden gjorde sig til talsmand for.
I overensstemmelse med Europa-Parlamentets tidligere udtalelser og med det, som hr. Rocard lige har sagt, er det decentraliserede udviklingssamarbejde ikke og bør heller ikke betragtes som endnu en aktion inden for ulandsbistandsområdet. Det decentraliserede samarbejde er en ny måde at betragte hele udviklingssamarbejdet på. Formålet er at udvide antallet af deltagere og dermed sikre, at aktører, der ikke er centrale regeringer, deltager, således at de aktioner, der gennemføres, foregår så tæt som muligt på de lokale befolkninger og bidrager til at styrke civilsamfundets strukturer. Dette er det afgørende punkt. Det er dermed et bidrag til den kulturelle dialog mellem forskellige verdener og også til demokratiseringsprocesserne.
Det decentraliserede samarbejde er karakteriseret ved at foregå på en helt anden måde end de normale offentlige støtteordninger til ulandene, og det er netop de utilstrækkelige resultater, der er opnået på dette område, der har gjort det nødvendigt at indføre nye samarbejdsformer. Rådet synes desværre ikke at have taget denne strategiske udfordring op. Der er nemlig tale om at flytte fokus fra de enkelte projekter til aktørerne i dem, for hermed at muliggøre en nødvendig udvikling af de menneskelige ressourcer og af den organisationelle kapacitet i udviklingslandene. Det er nødvendigt at sætte stærkere ind på at nå udviklingsmålene på grundlag af en forbedring af den menneskelige udvikling, af deltagelsen og af bæredygtigheden.
U-landenes overtagelse af samarbejdet skal ske gennem en fuldstændig inddragelse af udviklingens decentrale enheder i form af de lokale myndigheder, folkelige organisationer, græsrodsforeninger, ikke-statslige organisationer og så videre. Dette vil føre til udvikling af et effektivt og levedygtigt partnerskab mellem aktører i nord og i syd. Her tænker jeg især på samarbejdet mellem byer og regioner, men også på udviklingen af samarbejdet omkring teknologioverførsel, mellem foreninger eller sammenslutninger af andelsforeninger og centre, der yder tjenesteydelser til virksomhederne.
Afslutningsvis vil jeg derfor sige, at det decentraliserede samarbejde er efter vores mening et særligt velegnet middel til at tage de nye udviklingsudfordringer op, især kampen mod fattigdommen, udviklingen af den private sektor og ikke mindst forsvaret af menneskerettighederne og borgerrettighederne.
I modstrid med hvad Rådet synes at mene er der tale om en tilgang til udvikling, som nu er tilstrækkelig gennemprøvet. Derfor mener vi, at det er nødvendigt at gå fra det decentraliserede samarbejdes forsøgsfase til dets anvendelse som en prioriteret samarbejdsform både i det eksterne samarbejde - Lomé-konventionen, MEDA-programmerne, og så videre - og i EU's direkte aktioner. I denne forbindelse tror jeg, at det er meget vigtigt, at MEDA-programmerne relanceres, hvis vi virkelig ønsker at bidrage til et opsving i partnerskabet mellem Europa og Middelhavslandene.
Dette er årsagerne til, at vi har stillet ændringsforslag, som skal sikre, at det decentraliserede samarbejde får en central placering i udviklingsstrategierne. Dette er idéen med denne betænkning og de stillede ændringsforslag.

Van Dijk
Hr. formand, Kvindeudvalget har med glæde konstateret, at Kommissionens kendskab hurtigt kan øges. Medens kønsproblematikken kun blev nævnt indirekte i grønbogen om forbindelserne mellem Den Europæiske Union og AVS-landene, siges det i den nuværende meddelelse, som vi nu drøfter, at kønsproblemerne skal optages i al makroøkonomisk støtte til sektorer eller projekter.
Kommissionen erkender, at der findes en direkte forbindelse mellem forbedringen af kvinders stilling og bekæmpelsen af fattigdom, at varige, økonomiske og sociale fremskridt ikke kan gennemføres uden lighed mellem mænd og kvinder, og at menneskerettigheder også er kvinderettigheder.
Men planen om at optage kønsproblemer på alle politiske områder realiseres desværre ikke. Netop på de områder, som har fået højest prioritet i grønbogen, nemlig økonomisk, finansielt og teknisk samarbejde, tales der ikke med ét ord om kønsproblematikken. Det er uacceptabelt og endda et tilbageskridt i forhold til Rådets resolution om køn og udviklingssamarbejde fra december 1995, hvor "mainstreaming« var udgangspunktet.
De nye samarbejdsaftaler bør fremme ligheden mellem mænd og kvinder på alle områder, ikke blot politiske og sociale, men også økonomiske. Det vil da være tydeligt for enhver, at økonomisk lighed vil få stor indflydelse på de sociale strukturer og på magtforholdene i et land.
Et mere rimeligt partnerskab må derfor ikke kun vedrøre forholdene mellem Den Europæiske Union og AVS-landene, men også fordelingen af magten inden for et samfund. Der bør således komme en koordineret og konsistent politik med henblik på at fremme ligheden mellem mænd og kvinder. Derfor har Kvindeudvalget også opfordret til at nedsætte et stående kvindeudvalg under AVS-Forsamlingen.

Glenys Kinnock
Hr. formand, først vil jeg sige velkommen til ministeren og takke hende for hendes gennemgang og naturligvis også takke Michel Rocard for hans betænkning.
Denne betænkning indeholder nogle meget alvorlige og klare budskaber. Selvom Kommissionens forslag til politiske retningslinjer for forhandlingerne om den nye samarbejdsaftale med AVS-landene udgør et udgangspunkt for diskussionerne om en fornyelse af forholdet mellem os, er der for mange områder, hvor jeg er bange for, at de ikke er andet og mere end netop det. Jeg håber, at Kommissionen og Rådet navnlig vil bemærke de alvorlige forbehold, der udtrykkes i betænkningen, med hensyn til handelsforslaget i dets nuværende udformning. Vi har brugt mange stærke ord »er bekymret for, at Kommissionens forslag om at forhandle regionale frihandelsaftaler kommer for tidligt, er uigennemførligt og fører til øget fattigdom og sociale spændinger i AVS-landene«. Disse forbehold kommer ligeledes til udtryk fra AVS-landenes side. Jeg frygter, at de kritiske fattigdomsmålsætninger, som ministeren klart identificerede, kan blive undergravet af det nuværende svage forslag på handelsområdet. Hun siger, at fattigdomsbekæmpelse skal være det overordnede mål og derfor grundlaget for hele aftalen, også handelsafsnittet. Vi har ikke råd til at glemme, at liberalisering af handelen og økonomisk vækst alene ikke er nok til at mindske fattigdommen. Det er derfor vigtigt, at vores engagement i fattigdomsbekæmpelse, lige muligheder for mænd og kvinder og forebyggelse af konflikter integreres fuldt ud i handelsforslagene, navnlig i forbindelse med mellemindkomstlandene.
Det er meget udmærket, at vi argumenterer for integration i verdensøkonomien. Vi er naturligvis enige i, at dette bør ske, men vi må også erkende, at det foretrukne middel til at opnå dette, nemlig WTO-kompatible frihandelsaftaler, vil medføre meget betydelige tilpasningsomkostninger i det, der naturligvis er utroligt fattige og sårbare lande og økonomier. Efter min mening er det simpelthen ikke godt nok at argumentere med, at frihandelsaftaler efterhånden vil stimulere den økonomiske vækst. Fattige mennesker har en kort tidshorisont i deres daglige kamp for at få mad på bordet. Vi må derfor ikke gå ind for en løsning, som bringer deres levebrød i fare. Selvom vi derved overholder vores såkaldte forpligtelse, overholder vi ikke vores forpligtelse til at bekæmpe fattigdom, forebygge konflikter, som Michel Rocard var inde på, og fremme den lige behandling af kønnene. Derfor har jeg konsekvent støttet tanken om en tiårig undtagelsesbestemmelse, der skal dække de nuværende handelsaftaler, så jeg er meget glad for, at dette punkt er med i Rocard-betænkningen. Michel Rocard gør det også helt klart, at den bedste løsning er at forbedre de nuværende muligheder, således at AVS-landene får et reelt valg, når en eventuel WTO-undtagelse for de nuværende handelsordninger udløber. Jeg opfordrer Rådet og Kommissionen til at tage hensyn til de forslag, der findes i Rocardbetænkningen.

Formanden
Tillad mig at henlede Deres opmærksomhed på, at det i dag er den 1. april, og da vi allerede her hos formanden har modtaget en række papirer, som giver anledning til mange spørgsmålstegn, vil jeg gerne bede kollegerne om ikke at anmode om ordet til forretningsordenen om tekster, der tydeligvis skal opfattes som en traditionel aprilsnar.

Corrie
Hr. formand, denne meget lange og detaljerede betænkning tager tråden op efter Martens-betænkningen. For første gang giver Kommissionens meddelelse Parlamentet mulighed for at give udtryk for sin holdning til de retningslinjer, som Kommissionen har fremlagt med henblik på forhandlingerne om nye samarbejdsaftaler med AVS-landene.
Hr. Rocard skal have megen ros for denne fremragende og detaljerede betænkning. Endnu mere tilfredsstillende er det, at Parlamentets synspunkter ligger tæt på Kommissionens tanker. Parlamentet har overvejet to vigtige spørgsmål: skal AVS-EUsamarbejdet fortsætte efter år 2000 og i bekræftende fald i hvilken form? Svaret på det første spørgsmål er et rungende »ja«. Der skal oprettes nye og anderledes forbindelser, som er tilpasset de nye udfordringer i verden og baseret på et egentligt partnerskab. Det er nødvendigt at overveje en række områder. For det første erkendte Rådet, at AVS-EU-partnerskabets politiske indhold bør forbedres. Dette var en understregning af, at ansvaret for AVS-landenes udvikling først og fremmest ligger hos landene selv. Dette bør baseres på en human udvikling af bæredygtighed med sunde makroøkonomiske politikker, social retfærdighed og retsstater. Den politiske enighed, der er nået på begge sider, er et forståeligt politisk valg i lyset af de verdensomspændende udfordringer i det 21. århundrede.
Den hurtigt voksende internationalisering vil medføre en stadig stigende økonomisk, politisk og kulturel afhængighed, men samtidig vil der ske en udvikling hen imod regionalt samarbejde og integration, navnlig på det afrikanske kontinent. Dette bør i sig selv føre til nye former for økonomisk partnerskab. Afhjælpning af fattigdom, folkelig økonomi, mikrokreditter og kønspolitik er ting, der betyder noget: de bidrager alle til forebyggelse af konflikter i regionerne. Det er op til AVS-landene selv at træffe beslutning om, hvor hurtigt ændringerne skal ske, og om kriterierne for disse ændringer. Et af Lomé-konventionens oprindelige kendetegn var på den ene side, at handelsområdet var med og på den anden, at man opretholdt de bestemmelser på dette område, der er beregnet på at tilskynde til diversificering og udvikling i AVS-landene.
WTO-bestemmelserne blev udarbejdet uden hensyntagen overhovedet til udviklingslandenes behov, navnlig de fattigste, og det bør drøftes seriøst af begge parter i forhandlingerne. Desværre har bestræbelserne på at forbedre handelen ikke været vellykkede, og mange udviklingslande har en yderst begrænset eksporthandel sammenlignet med for ti år siden. Det regionale samarbejde bør give dem kræfter til at rette op på denne situation.
Jeg er begejstret for at høre, at Den Paritetiske Forsamling nu skal kaldes Den Paritetiske Parlamentariske Forsamling, da dette vil styrke demokratiet, og min gruppe støtter betænkningen fuldt ud.

Andrews
Hr. formand, først vil jeg gerne hilse denne betænkning af hr. Rocard velkommen. Bortset fra de sædvanlige forhåbninger, bringer den os imidlertid ikke tættere på den fremtidige Lomé-konvention efter år 2000. Jeg støtter en stærk politisk dimension i de nye samarbejdsaftaler med AVS-landene, navnlig hvad angår menneskerettigheder, god forvaltningspraksis og retsstaten. Jeg går fuldt og helt ind for, at bekæmpelsen af fattigdom gøres til det centrale tema for ordningerne efter Lomé IV. Jeg støtter naturligvis også fokuseringen på kønnenes ligestilling og miljøet i alle forhandlinger.
Irland har konsekvent fremhævet betydningen af AVS-landenes semi-integration i verdensøkonomien og de nye handelsordningers forenelighed med Verdenshandelsorganisationen. Irland betragter markedsadgang som særlig vigtigt, og vil f.eks. støtte afskaffelsen af de tilbageværende handelshindringer i videst muligt omfang.
Ved forhandlingerne om EU-AVS-aftalerne er det vigtigt at understrege behovet for forenkling og rationalisering af bistandsinstrumenter med henblik på en gradvis udvikling hen imod direkte budgetstøtte til AVS-landene.
Der er et utrolig vigtigt problem, som må tages op inden for rammerne af de nye samarbejdsaftaler, og det er spørgsmålet om våbenhandel. I Den Europæiske Union kan varer, tjenesteydelser, personer og kapital bevæge sig frit med fuld regulering og endda konkurrencekontrol. Prøv at sammenligne det med manglen på europæisk regulering og konkurrencekontrol på våbeneksport fra EU til tredjelande. For mig og for mange andre i mit land synes der at være en tavshedens sammensværgelse i denne sag. Der bør oprettes et kontrolagentur for våbeneksport i Den Europæiske Union med henblik på at beskytte menneskerettighederne i AVS-landene.
Vi må erkende, at den økonomiske udvikling, den sociale udvikling, miljøbeskyttelse og menneskerettigheder er bestanddele i den bæredygtige udvikling, der styrker hinanden gensidigt. Jeg beklager, at spørgsmålet om våbeneksport ikke behandles seriøst i Rocard-betænkningen.

Telkämper
Hr. formand, Rocard-betænkningen er en god betænkning om hovedlinjerne for de nye samarbejdsaftaler. Den er mere end en betænkning om AVS. Den vedrører tiden efter Lomé, og jeg mener, at vi bør gå ind for en tiårig overgangsperiode. Det drejer sig principielt om en betænkning om de nye rammer for udformningen af en ny syd-nord-politik. Hr. Martens fremlagde det i sin betænkning. Hr. Pinheiro har efter min mening indført noget nyt, noget meget fint, idet han lod en bred dialog finde sted i medlemslandene forud for grønbogen. Hvis denne gode betænkning nu skal munde ud i en god politik, så håber jeg, at vi kan overbevise Rådet og Kommissionen om, at indholdet også skal gennemføres politisk. Fru Short, her står De over for en stor opgave.
I udviklingspolitikken ses imidlertid et grundlæggende modsætningsforhold mellem Den Europæiske Union og Parlamentet. På den ene side forsøger vi at integrere os og også AVS-landene på verdensmarkedet. Det har vi accepteret med WTO-løsningen. Vi ser følgerne i banandiskussionen. På den anden side ønsker vi at se på den regionale situation og fremme udviklingen her. Den regionale situation fremhæves også i denne betænkning, og det mener jeg også er rigtigt og vigtigt. Det er ikke de bilaterale frihandelsområder, vi skal gå ind for.
Derfor mener jeg, at punkt 59 og 77 i forslaget til beslutning er vigtige. I punkt 59 står der, og det bør vi også gennemføre, at det er nødvendigt at forlænge undtagelsesbestemmelserne for AVS-staterne, fordi det er den eneste måde, hvorpå disse lande - de fattigste fattige - kan gennemføre en udvikling. Punkt 77 indeholder de udviklingspolitiske målsætninger; de udviklingspolitiske målsætninger, som vi skal kundgøre sammen over for WTO. Jeg mener, at WTO jo ved gud ikke er nogen demokratisk institution.
Sammenhæng i handelsforbindelserne er nødvendig og også en del af det. Det bør vi holde os for øje, når det drejer sig om fiskeripolitik, økologi og menneskerettigheder. Det bør vi og AVS-staterne holde os for øje. Regionaliseringen er et vigtigt sted at starte. Her gælder det om at udvikle nye instrumenter. Jeg mener, at det er vigtigt at støtte processen for afrikansk enhed. Men her skaber vi også selv nogle modsætninger: MEDA-programmet eksempelvis. Også her er der brug for sammenhæng. Det glæder mig, at ændringerne er blevet optaget i forslaget, at Den Paritetiske Forsamling nævnes eksplicit, og jeg mener, at den også fortsat skal indgå i udformningen af den politiske proces.
Våbenpolitikken, begrænsningen af våbensalget og en effektiv kontrol af våbenhandelen behandles slet ikke tilstrækkeligt. Kommissionen har fremsat konkrete forslag her. Det skal hilses velkomment. Det er vigtigt at skabe en forbindelse mellem retningslinjerne for våbenbegrænsningen samt udviklingen på sundhedsområdet og uddannelsesområdet. Det er også det, landenes troværdighed skal måles efter.
Stillet over for en mislykket code of conduct vil jeg gerne gøre opmærksom på, at vi har fremsat mange konkrete forslag med ændringsforslag 18, og jeg vil gerne bede Dem om at støtte dette ændringsforslag, også ændringsforslag 17, der omhandler forbuddet mod personelminer. Det er dette Parlaments holdning, og det hører hjemme i aftalen. Min kollega van Dijk har gjort opmærksom på kvindeproblematikken, på kvindernes rolle i udviklingsprocessen. Også her skal der tages meget mere med. Der står allerede mere end i grønbogen. Kvindernes rolle skal konkretiseres, for kvinderne bidrager til udviklingsprocessen. Partnerskab er en vigtig forudsætning, også partnerskab med ngo'erne. Jeg vil gerne slutte af med at understrege, at vi altid har repræsenteret den holdning, at Den Europæiske Udviklingsfond skal på budgettet. Det bør også gennemføres. Her kunne jeg godt tænke mig, at fru Short fra Rådet i dag enten giver mig et svar på, om hun vil tage et initiativ her, senest ved...
(Formanden fratog taleren ordet)

Hory
Hr. formand, jeg vil på dette tidspunkt i vores debat ikke komme med så mange omsvøb om de to betænkninger af Vecchi og Rocard, der naturligvis er glimrende, eftersom vores Udvalg om Udvikling og Samarbejde har vedtaget dem enstemmigt.
Jeg ønsker blot at komme ind på et aspekt i hr. Rocards betænkning for at understrege den vægt, de radikale lægger på punkt 25 i forslaget til beslutning. Det drejer sig om at sørge for, at kriterierne med hensyn til demokrati og menneskerettigheder, hvis manglende overholdelse ville stille støtten fra Den Europæiske Union i bero, i fremtiden bliver fastsat af de lande, der modtager støtte.
Dette banebrydende forslag forekommer os i høj grad at være relevant. Dels fordi det er i overensstemmelse med alle vores principper om intervention, dels fordi det burde vise sig at være mere effektivt end den nuværende ordning. Vi kan godt se, at partnerskabet mellem Den Europæiske Union og AVS-landene i dag ikke helt kan undgå at blive anklaget for nykolonialisme, eftersom de praktiske bestemmelser og de demokratiske betingelser stadig for en stor dels vedkommende bliver fastlagt af de europæiske lande alene.
Betænkningen af Rocard foreslår at bryde med denne tankegang, og det kan vi kun tilslutte os. Men det er navnlig den idé, at AVS-landene skal have ansvaret for at fastsætte partnerskabets demokratiske minimumsindhold, der er smart, da den burde gøre partnerskabets bestemmelser mere effektive. Som det er i dag, tøver de europæiske støtteydere naturligvis med at straffe overtrædelserne, netop for ikke at blive beskyldt for nykolonialisme. Og pludselig kan man se, at demokrati bliver et relativt begreb. Et sådant princip ville være sandt på denne side af Middelhavet, og forkert på den anden side af Middelhavet.
Fordelen ville ligeledes være stor for AVS-landene. Hvad sker der nemlig i dag? Der sker det, at et AVS-land ikke overholder de demokratiske betingelser, og det pågældende land får straks de fleste andre AVS-landes stiltiende støtte, jeg vil endda sige erfarne forståelse. Man lader med andre ord som ingenting og venter på, at den europæiske bebrejdelse skal slå over i almindelig ligegyldighed.
Hvis de demokratiske kriterier for støtte i fremtiden bliver fastlagt af vores partnere, vil disse være forpligtet til at gøre opmærksom på manglerne og til at anvende sanktionerne. Det vil så være deres anliggende. Måske vil vi her få lejlighed til at uddybe dialogen om de værdier, der er nævnt i forslagets punkt 29, idet vi respekterer forskellene.
Det er fordi, de radikale mener, at visse af disse værdier er alment gyldige, at de uden forbehold støtter Rocard-betænkningen.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, man kan ikke benægte, at resultaterne af samarbejdspolitikken mellem AVSlandene og Den Europæiske Union ikke er på højde med de ambitioner, man ofte taler om, og at de navnlig ikke er på højde med de anvendte beløb.
Man kan spørge sig selv, om den ottende EUF, der for perioden 1995-2000 beløber sig til ECU 13 milliarder, eller FRF 85 milliarder, bliver eller vil blive anvendt på en bedre måde end de syv foregående. Denne finansielle støtte bliver nemlig for en stor dels vedkommende ineffektiv af tre grunde: Den socialistiske udviklingsmodel, der er indført af de fleste AVS-lande, og som bygger på en kollektivisering af jorden og en overdreven industrialisering; ledernes og pampernes korruption, da disse har konfiskeret en stor del af støtten; og de europæiske lederes komplekser, da disse ikke er i stand til at foretage denne konstatering, af frygt for at blive anset for at være nykolonialister. Men Michel Rocard selv, der langt fra tager disse tre punkter i betragtning - og som man må indrømme er trofast over for sin socialistiske ideologi - foreslår en politik, der kun vil være skadelig for både de europæiske nationer og befolkningen i AVS-landene.
Han må undskylde mig, at jeg springer over floskelerne, de demagogiske forslag og de fromme ønsker, der fylder hans betænkning, for det er især selve betænkningens indhold, der bekymrer os, da den udtrykker et ønske om at afskaffe den udviklingspolitik, som stadig kontrolleres af staterne.
Hvad ønsker vores kollega? At man opfører Den Europæiske Udviklingsfond på budgettet, og EUF ville således ikke længere blive kontrolleret af vores nationer. At der er diplomatiske og politiske forbindelser mellem overstatslige enheder, såsom Den Europæiske Union på den ene side og Det Afrikanske Økonomiske Fællesskab, der blev oprettet i 1994, på den anden side. At man lægger vægt på de ikke-statslige organisationer, som man i øvrigt kunne sige meget om, og at vores oversøiske departementer og områder bliver integreret i nogle regionale enheder, der skal forberede disse områders løsrivelse fra deres hovedland.
Læg mærke til, at Michel Rocard med rette er bekymret over den skadelige frihandelstankegang med hensyn til AVS-landenes økonomiske fremtid. Men i virkeligheden foreslår han ikke andet end at udbygge globaliseringstanken. Det eneste positive punkt er hans forslag om produktiv tilbagevenden af immigranterne fra AVS-landene, hvilket er helt i overensstemmelse med vores holdning.
Men sammenfattende må jeg sige - da jeg ikke har mere taletid - at tankegangen i betænkningen af Rocard desværre går ud på, at man overlader udviklingspolitikken, der ganske vist ikke er perfekt, men hvor medlemsstaterne stadig spillede en vigtig rolle, til Bruxelles. Man vil dog ikke kunne forbedre noget som helst ved hele tiden at ville skabe flere forbindelser mellem blokkene, ved at globalisere eller ved at bureaukratisere. Det værste er, at selv efter det ene nederlag efter det andet bliver hr. Rocard aldrig træt af sine utopier.

Junker
Hr. formand, mine damer og herrer, betænkningerne af hr. Rocard og hr. Vecchi får min fulde tilslutning. Tillad mig at komme med nogle bemærkninger. Målsætningen i artikel 130 u i Maastricht-traktaten er global. Udviklingssamarbejdet skal bidrage til en holdbar udvikling, især i de fattigste lande, til bekæmpelse af fattigdom samt en harmonisk og trinvis integration i verdenssamfundet. Der skal her lægges vægt på ordet trinvis.
I Rocard-betænkningen gøres der derfor også opmærksom på, at handelsliberalisering og økonomisk vækst ikke i sig selv er nok til at nedbringe fattigdommen, hvis der ikke også gives adgang til ressourcerne og mulighed for deltagelse i beslutningsprocesserne. Det gælder især for kvindernes deltagelse, men jeg konstaterer med glæde, at vi som kvinder ikke længere behøver at understrege det yderligere, fordi det nu er alment anerkendt i dette Parlament.
Jeg vil gerne fremhæve, at der under Lomé-samarbejdet har udviklet sig noget i retning af en Lomé-kultur, der består i partnerskab, ligeberettigelse, dialog, gensidige aftaler og beregnelighed, og det betyder langt mere end effektivitetssynspunkter efter costbenefitmodellen.
Et Lomé-kulturvaremærke består i, at man ikke bare pålægger partnerne betingelser, men at man derimod bestræber sig på, at det pågældende land tager del i de påtænkte foranstaltninger, det vil sige gennemfører dem med regeringernes og med befolkningens samtykke. Civilsamfundets deltagelse lader helt sikkert stadig meget tilbage at ønske. Vi mangler især, at kvinderne deltager på lige fod - vi har nævnt det - men vi kører alligevel i den rigtige retning.
Derfor er det så meget vigtigere, at det ikke udelukkende handler om økonomiske, men også om politiske reformer, der skal eller bør være i overensstemmelse med hinanden. Nu skal der jo også kunne gives kritik i et voksent forhold, og om nødvendigt skal der kunne gribes til sanktioner, eller i sidste ende skal samarbejdet kunne standses. Lomé-konventionen giver mulighed for dette, men det udnyttes af gode grunde kun i begrænset omfang, for det er nu engang bedre at fortsætte samtalen end at kappe forbindelsen.
Efter min mening skal vi fremover udforme et bestemt aspekt i samarbejdet yderligere som led i aftalen, og det er det tætte samarbejde med de ikke-statslige organisationer, især dem, der er aktive i AVS-landene, ikke kun med vores organisationer i de europæiske medlemslande. Der skal udvikles en samarbejdsstrategi, der er skræddersyet til den pågældende situation, og som tager hensyn til de særlige forhold i de enkelte regioner, uanset om ansvaret ligger hos nationale, private eller offentlige instanser.
De ansvarlige for udviklingspolitikken kan blive elementer af et lovende fremtidskoncept i større omfang, end vi hidtil har oplevet. Et af Lomé-konventionens kendetegn er det regionale samarbejde, der lige fra starten har taget sigte på en grænseoverskridende udvikling. Det gælder også for kravet om en dynamisk udvikling af den private sektor, som man har stræbt efter i tiltagende grad i de seneste år.
Jeg vil gerne slutte af med at henvise til min hovedbetænkning fra sidste AVS-forsamling, der blev vedtaget med meget stort flertal, og hvor jeg skrev, at vi i fællesskab skal bestræbe os på at udarbejde specifikke, sociale, tidsmæssigt og regionalt differentierede sammenhængende udviklingsplaner, der er tilpasset det pågældende udviklingsstade og den pågældende problemsituation, på grundlag af de svar, der fremgår under behandlingen af emnerne for de store FN-konferencer for Lomésamarbejdet. Det bør være vores mål.

Günther
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, først en hjertelig tak til begge ordførere. Det gør mig ondt, at vi ikke kan overbringe en personlig tak til hr. Vecchi. Vi har langt om længe fået en debat om udviklingssamarbejdet, og det sker ved gud ikke særlig tit.
Der er noget, der stiller sig hindrende i vejen ved Vecchi-betænkningen, således at vi nu praktisk talt står ved afslutningen af proceduren, og da Amsterdam-traktaten endnu ikke er blevet ratificeret, har vi heller ikke mulighed for at sikre, at en række forslag, der endnu ikke er blevet accepteret, alligevel bliver optaget.
Fru formand for Rådet, det glæder mig meget, at De decideret har gjort opmærksom på bekæmpelsen af fattigdommen. Jeg vil dog gerne bede Dem om også så at sige at tage hensyn til spørgsmålet om sundhedspolitikken og her især mødrenes og børnenes sundhed som en væsentlig søjle. Det må egentlig ikke være sådan, at tusindvis af kvinder i udviklingslandene år efter år - man kan næsten sige dag efter dag - må sætte lighedstegn mellem en graviditet og en dødsdom, fordi undgåelige risici ikke kan bekæmpes. Her i Parlamentet har vi en tværpolitisk arbejdsgruppe, der beskæftiger sig med reproduktiv sundhed. Det er altså et særligt anliggende for os.
Endnu et punkt, som vi helt sikkert bør holde os for øje, er spørgsmålet om de stabile valutaer. Det findes der en særlig passus om i Rocard-betænkningen. Hr. kommissær, det er min store bøn, at vi med pasende strukturer sikrer, at udviklingslandene får mere og mere stabile og frem for alt konvertible valutaer. I den forbindelse vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed på spørgsmålet om CFA-zonen som led i Den Monetære Union. Der har indsneget sig en lille fejl i betænkningen, som jeg gerne vil bede tjenestegrenen om at korrigere. Nr. 69 passer ikke ind i den kontekst, den står i, men skal anbringes længere nede ved nr. 80. Dér ville den være rigtigt anbragt. Det var mine ord.

Girão Pereira
Hr. formand, for det første vil jeg gerne takke hr. Rocard for hans fremragende betænkning, og også hr. Vecchi. Som vi allerede har gjort det i anledning af Martens-betænkningen og i anledning af kampen for eller imod den ottende EUF, vil vi gerne bekræfte vores engagement i partnerskabet mellem AVS-landene og EU.
Vi mener faktisk, at det ved det 21. århundredes begyndelse er nødvendigt at definere en ny eksemplarisk model for det privilegerede forhold, som Europas lande har været en del af siden den europæiske opbygnings begyndelse. Gruppen Union for Europa mener, at de retningslinjer, som Kommissionen udstikker, i det store og hele går i den rigtige retning. Jeg siger i det store og det hele, fordi der er et område, hvor vi mener forslagene ikke er tilfredsstillende. Det er handelsområdet. Eftersom Gruppen Union for Europa mener, at det er uomgængeligt at følge op på de regionale markeders tilpasnings- og integrationsproces, har den foreslået Udviklingsudvalget - som har godtaget det - at opretholde det nuværende handelssystem i en overgangsperiode, der kan strække sig til højst år 2010.
Kommissionen har allerede accepteret at udvide fristen fra tre til fem år. Vi håber, at den over for Rådet og WTO vil gå ind for en overgangsperiode indtil år 2010. Bortset fra dette aspekt støtter vores gruppe Kommissionens retningslinjer og glæder sig ligesom ordføreren over den betydning, som den regionale og subregionale integrationsproces tillægges, med det forbehold, at AVS-landenes integritet og samhørighed ikke må påvirkes. På dette område erindrer vi om forslagene fra vores gruppe om at associere de oversøiske lande og territorier og de fjerntliggende områder.
Vi hilser det mål, der sigter mod bekæmpelse af fattigdommen, velkomment som en sund og formålstjenlig indsats. Vi mener, at det er nødvendigt at gå bort fra en ren konditionalitetslogik og lægge større vægt på en mere frugtbar dialog, beregnet på at vurdere regeringernes indsats med hensyn til menneskerettigheder, demokrati og fornuftig forvaltning.
For at slutte, hr. formand, håber vi på en styrkelse af Den Paritetiske Forsamling, et vigtigt instrument for den politiske dialog EU-AVS.

Dybkjær
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne komplimentere hr. Rocard og hr. Vecchi for deres betænkninger og også Kommissionen for dens hovedlinjer for forhandlingerne om de nye samarbejdsaftaler. Det er godt, at vi utvetydigt har kunnet bekræfte, at vi ønsker at fortsætte aftalen med de berørte lande, og det er godt, at vi er kommet i gang med nogle af de vigtige diskussioner om de reformer, der er nødvendige, hvis vi skal bort fra postkolonialismens afhængighedsforhold mellem donorog modtagerlande, hvis kvindernes situation skal forbedres osv. Det er også godt, at vi har en diskussion i de forskellige medlemslande om denne aftale.
Alligevel må jeg beklage, at vi ikke har fået revideret listen over lande, der er omfattet af Lomé-konventionen. Det bør være landenes behov, ikke deres geografiske placering eller deres historiske tilhørsforhold til Unionens medlemslande, der bestemmer deres andel af støtte fra EU. Vi bør i Europa-Parlamentet stå som garanter for, at de fattige lande i fremtiden stilles lige i udgangspunktet, når det gælder fordeling af EU-støtte og adgang til EU's markeder. Det bør helst ske gennem en revision af listen over lande, der er omfattet af Lomé-konventionen, men kan til nød ske, ved at de lande, der ikke er omfattet af Lomé Vkonventionen, alligevel sikres de samme vilkår i forhold til EU-støtte og samme adgang til EU's markeder.

Macartney
Hr. formand, jeg vil gerne byde formanden for Rådet velkommen. Vi glæder os meget over hendes hyppige besøg i Parlamentets Udvalg om Udvikling og Samarbejde. Vi sætter pris på hendes engagement.
Hun indledte sin tale med at sige, at vi er nødt til at mobilisere den internationale politiske vilje. Det er præcis den opgave, vi står over for, fordi der siges mange lette ord, og alligevel er vi nødt til at mobilisere den politiske vilje. Jeg vil især anbefale den sag, som Jubilee 2000 er fortaler for. Den appellerer til mange menneskers fantasi og går ud på, at vi med det nye årtusind bør eftergive de fattigste landes gæld. Dette punkt er gemt væk i punkt 74 i hr. Rocards fremragende betænkning, men burde hentes frem i lyset som et af de vigtigste aspekter af afhjælpningen af fattigdommen, som denne betænkning især helliger sig.
Det er en fremragende betænkning, hr. Rocard har lavet, da den rummer så mange aspekter, som alle kan betyde en væsentlig forskel inden for politik og i mange forskellige spørgsmål. Der er f.eks. punkt 45 om monokultur, et af de helt store problemer f.eks. for De Vestindiske Øer med deres historiske afhængighed af bananer. Vi har problemet med de små østater, ikke blot i Vestindien, men også i Stillehavet, som er totalt prisgivet drivhuseffekten. Det er et meget vigtigt engagement, som vi gentager. Der er et glimrende punkt om landminer, som er en plage i Afrika og andre dele af verden. Våbensalg nævnes, igen en utrolig vigtig bestanddel af udviklingspolitikken. I punkt 77 tales der om behovet for at udbygge fiskeriaftalerne med en udviklingskomponent i stedet for en rent handelsmæssig komponent. Hvis vi kunne opnå det, ville det også betyde en utrolig forskel for de kyststater, ud for hvilke Unionens fartøjer fisker.
Sidst, men ikke mindst er der FN-målsætningen på 0, 7 % i udviklingsbistand. Hvis vi kunne nå op på det for alle medlemsstater i stedet for blot en eller to ærefulde undtagelser, ville vi gøre noget virkelig ærefuldt.
Jeg anbefaler betænkningen, og måske skulle jeg slutte med at sige, at »Nous sommes tous des rocardiens maintenant«, vi er alle Rocard-tilhængere nu.

Amadeo
Hr. formand, at finde frem til og gennemføre effektive foranstaltninger til at bekæmpe fattigdommen er Den Europæiske Unions største forpligtelse i sit fremtidige samarbejde med AVS-landene. Den globale strategi, som Kommissionen har foreslået inden for rammerne af forhandlingerne om fornyelse af samarbejdsaftalerne med AVS-landene, blev drøftet i Bruxelles af Udvalget om Udvikling og Samarbejde og vil blive forelagt i næste måned under mødet i Den Paritetiske Forsamling på Mauritius.
Unionen ønsker at støtte en mikroøkonomisk tilgang, der skal tilskynde de fattigste lande til at investere i deres egen fremtid gennem udvikling af mikrolån, og den ønsker at opretholde de handelsmæssige præferenceordninger med de fattigste og økonomisk mest sårbare lande. De handelsmæssige præferenceordninger er indgået som led i Lomé-aftalerne og skal nu fornys for en tiårig periode, hvor de vil blive tilpasset en klar politisk fokusering, hvor der vil blive taget større hensyn til de geografiske forskelle for netop at understrege de regionale forskelle mellem udviklingsregionerne.
Princippet om respekt for menneskerettighederne og demokratiet vil ligeledes indgå som en væsentlig forudsætning i filosofien bag samarbejdsaftalerne. Endvidere bør EU gennem regionale overvågningsenheder, der skal følge de etniske, økonomiske, sociale og religiøse spændinger, være opmærksom på bevarelse af freden og forebyggelse af kriser og konflikter.

Colajanni
Hr. formand, grunden til det arbejde, som hr. Rocard og hr. Vecchi har udført, er lagt gennem en indsats fra Den Socialdemokratiske Gruppes side gennem mere end et år. Der er nedsat en arbejdsgruppe sammen med repræsentanter for AVS-landene, hvori dette emne er blevet gennemgået og som har diskuteret sine forslag i Afrika med de afrikanske ledere. Dette er en ny måde at forberede genforhandlingen af disse aftaler, der ikke bør sættes spørgsmålstegn ved. Denne særlige sammenhæng er vigtig og bør fortsætte, men der er behov for en gennemgribende fornyelse.
I Rocard- og Vecchi-betænkningerne er der mange bidrag til at forny disse aftaler, en ny og global opfattelse, der omfatter alle emner - fra demokrati og menneskerettigheder til kriseforebyggelse - som alle er meget vigtige; spørgsmål, som jeg ikke her skal komme ind på.
Der gøres bestræbelser på at definere samarbejdet og partnerskabet på en mere effektiv måde ved at tage dem op til overvejelse, og ved samtidig at se på selve indholdet i de fejltagelser og mangler, der har været i den hidtil gennemførte udviklingsbistand. Vi må se mere kritisk på den skjulte udplyndring, som store europæiske virksomheder gennemfører, på de store infrastrukturarbejder, der ikke altid synes lige nyttige og som i stedet må udskiftes med projekter, der er tættere på arbejdet, på folkets liv og på samfundets demokratiske udvikling; vi må også se på nye indsatsområder: kvinder, civilsamfundet, sundheden, uddannelsen og som nævnt forsøge at finde mere gennemgribende og effektive mekanismer.
Denne tilgang er bredt defineret i et forsøg på at foreslå den europæiske model og stille den op over for den model, som Clinton foreslår i disse dage i Afrika, som ikke synes at have fået en venlig modtagelse fra Mandelas side, hvilket er fuldt berettiget, da der er tale om en ultraliberalistisk tankegang på et tidspunkt, hvor alle sætter spørgsmålstegn ved Den Internationale Valutafonds rolle - som også har fremkaldt katastrofer - og er optaget af de enorme problemer som netop gældsbyrden er, der forsøges imødegået med nye fremgangsmåder og tilgange.
Det er derfor en model, som EU som sådan bør støtte. Hvad nu sammensætningen af AVS-landene, deltagerlisten, angår, er den fornuftigste holdning - over for nye problemer som dem i Sydafrika - at se på situationen i de enkelte regionale områder og eventuelt inddrage nye lande, men fastholde det særlige i denne forbindelse, der har varet i så mange år, som i sig selv er af stor politisk betydning og som især bør gøres mere effektiv og har behov for en gennemgribende fornyelse.

Liese
Hr. formand, mine damer og herrer, Den Europæiske Unions samarbejde med AVS-landene skal reformeres. Der er meget positivt at sige om dette samarbejde, men der er også meget, der ikke fungerer. En opdatering af status quo alene er helt sikkert ikke nogen model, vi skal efterligne for det næste årtusind. Den nuværende ordning er frem for alt diskriminerende. Lande såsom Bangladesh, Nepal, Bolivia og Nicaragua er udelukket, selvom der er tale om udviklingslande, der behøver vores hjælp nøjagtig lige så meget som de nuværende AVS-lande. Jeg anser det for temmelig skizofrent, at Parlamentet vedtog en uopsættelig beslutning om Nicaraguas gæld i marts og henviste til den slemme situation, befolkningen i Nicaragua er i, uden at Nicaraguas tiltrædelse til Lomé-konventionen overhovedet bliver diskuteret for alvor.
PPE krævede på sin kongres i Toulouse sidste år, at det fremtidige samarbejde ikke længere skulle være rettet så meget mod koloniale bånd, men derimod mod indtægten pr. indbygger og fordelingen heraf og især mod de regerendes vilje til virkelig at bidrage til en udvikling af menneskene i deres land. Jeg glæder mig også meget over det, fru Dybkjær sagde om udvidelsen af kredsen af AVS-lande og om optagelsen af nye medlemmer. Det ville være skizofrent, hvis vi begrænsede optagelsen af nye medlemmer til netop Cuba. Dér er forudsætningerne virkelig ikke til stede.
Hr. kommissær Pinheiro, Deres forhandlingsmandat er et tilbageholdende skridt i den rigtige retning til at gøre samarbejdet i stand til at møde fremtiden. Fortsæt endelig! Vi bør støtte dette tilbageholdende skridt og opmuntre Dem til at tage flere skridt. Lad Dem ikke vildlede af verdens protektionister, men gå ind i det nye årtusind med et nyt koncept!

Baldi
Hr. formand, jeg har kun få minutter til rådighed til at takke ordførerne, hr. Rocard og hr. Vecchi. Der er ingen tvivl om, at udviklingsbistanden i øjeblikket står centralt i en række vigtige problemstillinger. Jeg har ikke meget tid, men jeg vil gerne fremhæve nogle enkelte elementer her. Her til morgen har hr. Vecchi talt om betydningen af at sætte det decentraliserede samarbejde i centrum og af at man fra de enkelte projekter går over til at lægge større vægt på aktørerne i disse projekter. Denne overgang, som efter min mening er meget vigtig, bør også fremgå på andre områder. Som EU har vi pligt til at gøre disse lande, der udviser vilje til at samarbejde med os, opmærksom på det, som er deres egne ressourcer; ofte omtaler vi ikke tilstrækkelig klart den kulturarv og miljømæssige arv, som disse lande har, selvom det kan vise sig at blive en vigtig ressource for dem, men forinden må de gøre sig det klart, at dette kan være den virkelige løftestang for deres økonomi, for turismen, og dermed kan vi også tilbyde dem en vigtig mulighed.
Altså, kultur, kulturarv og miljøarv med bevidsthed om og kendskab til det, som de har at give os. Og dernæst noget, som er meget vigtigt og efter min mening af afgørende betydning - især når man taler om samarbejde om udvikling - nemlig, at vi ikke må glemme udenrigspolitikken og nødhjælpen. En enkelt udviklingsbistandsaktion kan utvivlsomt, hvis den ikke stemmer overens med en nødhjælpsaktion eller en aktion som led i udenrigspolitikken, medføre uønskede negative resultater.
Derfor bør EU i dette tilfælde have en fælles udenrigspolitik, der kan muliggøre en dialog til de områder, hvor vi virkelig giver vigtige ressourcer og betydelig økonomisk hjælp.
Men her står der stadig noget tilbage at gøre. Jeg takker imidlertid kommissær Pinheiro for de anstrengelser, som han gør sig, netop i retning af at nå frem til en virkelig udvikling og et virkeligt samarbejde, herunder især med korrekte finansielle midler til rådighed.

Stasi
Hr. formand, kære kolleger, for 2-3 år siden var vi ret skeptiske med hensyn til Lomé-aftalernes fremtid, og det af mange grunde. Jeg vil navnlig nævne AVS-landenes mindskede geostrategiske interesse efter afslutningen på den kolde krig, nødvendigheden af Den Europæiske Unions bidrag til de øst- og centraleuropæiske landes økonomiske og demokratiske udvikling, den bølge af ultraliberalisme, der er blevet fremkaldt af WTO, samt naturligvis de mindskede finansielle muligheder for landene i Den Europæiske Union, da disse blev hårdt ramt af krisen.
Sammenfaldet af alle disse faktorer formørkede horisonten, der i dag lader til at være klaret op. Vi kan glæde os over, at man inden for Den Europæiske Union i stadig større grad bliver bevidst om den voksende indbyrdes afhængighed mellem Den Europæiske Union og AVS-landene, navnlig det afrikanske kontinent. Det er en indbyrdes afhængighed, der vedrører den økonomiske udvikling, sikkerheden, demokratiet og ind- og udvandringsstrømmene.
Kommissionens grønbog ligger ganske vist til grund for denne bevidsthed, men vi kan vi være stolte af Europa-Parlamentets aktive bidrag, kære kolleger, og navnlig af Udvalget om Udvikling og Samarbejdes bidrag til betragtningerne om en fornyelse af Lomé-aftalerne.
Betænkningerne af Martens og Rocard, som man med god grund har omtalt meget positivt, har ridset linjerne op og fastlagt ambitionerne for et fornyet og indgående samarbejde, idet de lægger vægt på aftalernes nødvendige politiske omfang, på at man fremmer de demokratiske værdier, og på at man støtter den regionale integrationsproces.
Jeg glæder mig meget over den plads, man har givet det decentraliserede samarbejde, som Vecchi-betænkningen omhandler. Det decentraliserede samarbejde opfylder nemlig befolkningen i AVS-landenes behov og forventninger på en mere direkte måde, og via de lokale myndigheder og foreninger inddrager det borgerne i samarbejdsprocessen. Det decentraliserede samarbejde betyder en større effektivitet og mere demokrati.
Kære kolleger, vi har endnu ikke vundet slaget med hensyn til Lomé-aftalerne for år 2000, men takket være ikke mindst betænkningen af Rocard råder vi nu over nogle åndelige instrumenter, der gør det muligt for os ikke at forspilde denne chance. Vi må ligeledes kæmpe for at få de nødvendige finansielle midler. Meget vil afhænge af Parlamentets politiske vilje.

Torres Couto
Hr. formand, ærede medlemmer, nødvendigheden af at videreføre samarbejdet AVS-EU går over forandringen af dette samarbejde i retning af et nyt partnerskab, fornyet, reelt og mere retfærdigt.
Den postkoloniale periode bør være afsluttet. Det drejer sig om at frigøre os fra de gamle giver-modtager-relationer og om at gøre slut på infantiliseringen af den, der modtager. Det er nødvendigt at udskifte konditionalitetslogikken med et samarbejde baseret på kontrakt. Det nye partnerskab må karakteriseres ved, at selve befolkningerne tager samarbejdet til sig, og det bør grundlæggende sigte mod udryddelse af fattigdom, konfliktforebyggelse, forsvar af menneskerettighederne og en fornuftig forvaltning.
Det nye partnerskab skal derfor gives en stærk politisk dimension ved at åbne samarbejdet for det økonomiske, finansielle og tekniske partnerskab. Ved at decentralisere det til nye aktører, der ikke kun er regeringer. Det er nu vigtigt ikke at glemme, at demokratisering og fornuftig forvaltning fremfor noget er en følge af en kultur, som kun tiden kan bistå med at styrke.
Jeg ønsker nu at vise min oprigtige støtte til hr. kommissær Pinheiro på grund af den intelligens, som han har udvist i fremlæggelsen og behandlingen af denne nye strategiske vision, som han tilbyder os i et dokument af så stor vigtighed. Og jeg vil gerne varmt takke hr. Rocard og hr. Vecchi for de fremragende betænkninger, som de har skænket os.

Maij-Weggen
Hr. formand, jeg vil være ganske kortfattet i denne debat, for jeg er fuldstændig enig i hr. Rocards betænkning, og jeg har også i høj grad værdsat hans bidrag. Der er ét punkt, som jeg gerne specifikt vil henlede opmærksomheden på, og dette punkt kan sammenlignes med det, som hr. Liese sagde. Det drejer sig for mig om forbindelsen mellem AVS-landene og de oversøiske lande og territorier, de såkaldte OLT. Foruden de godt 70 AVS-lande kender vi jo disse 20 oversøiske lande og territorier, hvoraf temmelig mange ligger i den tredje verden, ofte mellem AVS-landene. Deres stilling i forhold til Den Europæiske Union er meget skiftende, meget uklar, og den er bl.a. også afhængig af deres specifikke forbindelse med de medlemsstater, som de har tilknytning til. Denne forbindelse er, det ved vi også, igen meget forskellig. Siden 1957 har der i Romtraktaten været givet tilsagn om, at de vil blive behandlet på lige fod med selve medlemsstaterne. Men det er aldrig sket. Den vidtgående ligestilling fra 1991 er jo for en del ophævet igen.
Hr. formand, hvad skal der ske? Den definitive OLT-ordning skal også tilvejebringes med den nye Lomé-konvention. Det er fair, og det er ærligt over for de udviklingsområder, det drejer sig om. Endvidere ville det være godt, hvis forbindelsen mellem OLT og AVS-Forsamlingen ville blive styrket ved f.eks. at optage OLT som observatører i Forsamlingen. Jeg er meget glad for, at hr. Rocard har optaget dette punkt i sin betænkning.
Jeg ville gerne endnu en gang have at vide af Kommissionen, hvornår den agter at fremkomme med en ny OLT-ordning, og måske kan også rådsformanden sige noget herom. Jeg er for øvrigt glad for, at der nu forelægges en initiativbetænkning i Parlamentets Udvalg om Udvikling og Samarbejde for endnu en gang at understrege dette spørgsmål. Hr. formand, det er, hvad jeg endnu havde at tilføje til debatten, og i øvrigt vil jeg fuldt ud støtte hr. Rocards betænkning.

Van Putten
En meddelelse, hr. formand, mere tid har jeg ikke. Forslaget lyder: Den almene struktur, traktatens rammer, opretholdes. Det er den enestående og eneste forbindelse, som vi har, frem for alt med vores sydlige naboer. For så vidt angår handelen, lad handelsordningens optagelse i WTO ske gradvist, idet der udvikles en overgangsordning for prekære markeder, der stadig er i udvikling. Spørgsmålet er, om fem år ikke er alt, alt for kort. En undersøgelse af virkningen deraf er absolut nødvendig. Handelshindringer, såsom oprindelsesreglerne, bør afskaffes. Der er således behov for en ledsagepolitik med henblik på handelsforanstaltningerne. Desuden er det i høj grad et spørgsmål, om de foreslåede frihandelszoner ikke netop betyder en fare for AVS og kun er en fin adgang for europæiske produkter til markederne. Vi må bestemt være klar over denne risiko.
Til sidst, hr. formand, vil jeg komme ind på noget, som endnu ikke er taget op i debatten, hvilket efter min mening er en mangel. Det vedrører den kendsgerning, at der kastes for lidt lys over de indviklede procedurer. Grønbogen kommer absolut ind på det, og det er rigtigt. Men jeg tror, at vi skal gøre meget mere ud af det. Såfremt vi vil give civilsamfundet adgang til midlerne, så ville det give udtryk for mod, hvis også Kommissionen og Rådet nu ser på et forslag, som Den Paritetiske Forsamling AVS-EU tidligere har fremsat om at begynde med i Stillehavet, i det caribiske område, i et fransktalende og engelsktalende AVS-land, at udforme en slags ombudsmandsinitiativ, således at kvindeorganisationer, miljøbevægelser, fagforeninger, presse og handelskammeret i det mindste har adgang til EU's regler. Det er absolut nødvendigt at igangsætte noget sådant, men indtil nu har endnu ingen imødekommet vores forslag. På nuværende tidspunkt vil jeg lade det blive ved dette.

Robles Piquer
Hr. formand, den absurde fordeling af tid, som Konferencen af udvalgsformænd har afsat til denne forhandling - kun to timer til et emne, som et nationalt parlament ville have brugt flere dage på, gør, at jeg hverken vil kommentere rådsformandens indledende indlæg eller hr. Rocards og hr. Vecchis fremragende betænkninger.
Jeg vil bruge disse få sekunder på at henlede opmærksomheden på en kendsgerning: Vi lever ikke i en boble eller i en glasklokke, uanset hvor stor den boble eller den glasklokke, som er skabt af Lomé-konventionerne, er. Ved siden af vores boble eller glasklokke er der kommet en meteor til syne, og det er USA's præsidents tilsynekomst i Afrika, efter at de amerikanske præsidenter har været stille i 20 år. Og jeg håber, at kommissæren og rådsformanden vil komme med en klog bemærkning til os om dette fænomen. Et fænomen, hvor præsident Clinton har talt om at overtage arven efter Kennedy, at åbne et nyt partnerskab i Afrika, selvom han ikke siger noget om hvilken slags; at forøge støtten til de tidligere niveauer, selvom vi ikke ved, om han vil kunne efterleve dette; at åbne for især handelen, hvilket for resten har fremkaldt en vis modvilje hos f.eks. præsident Mandela; at skabe eller hjælpe til med at få skabt en interafrikansk styrke til forebyggelse af konflikter, og derudover har han bedt om forladelse for den fjerne fortid - slaveriet - Vestens ligegyldighed over for det frygtelige folkedrab i Rwanda, som gav anledning til den mest rå, utrolige, overraskende og smertende stilhed i det internationale samfund. Jeg tror, at tilsynekomsten af denne nordamerikanske meteor på himlen over vores forbindelser med AVS-landene gør, at det er på sin plads, at vi får en første kommentar fra Rådet og fra Kommissionen, og måske en mere fuldstændig forklaring for Parlamentets Udvalg om Udvikling og Samarbejde.

Howitt
Hr. formand, jeg vil gerne vie mit indlæg til formiddagens forhandling om betænkningen om decentraliseret samarbejde af den fremragende ordfører hr. Vecchi. Det er vores påstand, at EU's udviklingssamarbejde skal baseres på de samme partnerskabsprincipper, subsidiaritet og decentralisering, som er centrale begreber for den måde, vi organiserer os inden for Den Europæiske Union, og derfor er vores argument, at de skal være styrende for vores forhold til udviklingslandene.
Det stemmer fint overens med den fremgangsmåde, som den britiske minister skitserede her til formiddag, idet den største stimulus for kvalitetsbetonet bistand, som hun gør sig til talsmand for, er, at modtagerne selv deltager i planlægningen, gennemførelsen og evalueringen af de udviklingsprojekter, som vi forsøger at begunstige dem med.
Det er de decentrale organisationer inden for det civile samfund i udviklingslandene, som har mulighed for at tilpasse samarbejdspolitikken til de lokale forhold. Det er decentraliseringen, der gør vores bistand mere synlig, hvorved vi forbedrer ansvarligheden. Det er decentraliseringen, der fører til en mere præcis identifikation af behovene og støtte til mindre projekter, og hvor finansieringen stilles hurtigere til rådighed, end det er muligt i traditionelle programmer. Det er decentraliseringen, der tilskynder til samarbejde snarere end konkurrence mellem aktørerne samt retfærdige aftaler på lokalt plan vedrørende NGO'ernes respektive ansvarsområder i forhold til lokal- og centralregeringen. Det er decentraliseringen, som opbygger det civile samfunds evne til at overvåge og sikre demokratiets normer, hvorved man fremmer principperne om sund forvaltningspraksis og respekten for menneskerettighederne.
I dagens betænkning søger man at nå frem til et retsgrundlag for det decentraliserede samarbejde for den budgetpost, som Parlamentet oprettede specifikt så langt tilbage som 1992. Alligevel vil jeg sige til ministeren, at man ved Rådets forslag tager to skridt tilbage i stedet for et skridt frem. Rådet søger at bremse snarere end befordre denne fremgangsmåde ved at foreslå en forordning, som kun vil være gældende i tre år. Man søger at underlægge programmerne bureaukratiet i den restriktive II(b)udvalgsprocedure under komitologien og begrænse de økonomiske midler til kun ECU 18 millioner i den treårige periode.
Ved at genfremsætte vores ændringsforslag ved andenbehandlingen opfordrer vi således Rådet til at ændre sin holdning radikalt. Parlamentet ønsker, at retsgrundlaget for pilotinitiativerne til et decentraliseret samarbejde skal være et stærkt - og ikke et svagt - instrument, som kan være et udgangspunkt for indførelsen af denne filosofi som en principiel bestanddel af EU's indsats inden for udviklingssamarbejdet.
I hele min politiske karriere har jeg forsøgt at decentralisere, uanset om det er inden for lokalpolitik i Det Forenede Kongerige eller i forsøget på at skabe åbenhed om Den Europæiske Unions aktiviteter. Jeg tror, at rådsformanden deler denne overbevisning, og jeg håber, at hun også vil gøre det her i dag.

Gillis
Hr. formand, fru formand for Rådet, kommissær Pinheiro, jeg hilser denne fremragende betænkning af Michel Rocard om en ny samarbejdsaftale til erstatning for Lomé IV velkommen. EU og AVS-landene må bekræfte deres partnerskab ved at styrke demokratiet og menneskerettighederne, navnlig kvinders rettigheder. Kampen mod fattigdom og analfabetisme bør danne grundlag for alle nye ordninger, og der skal bygges videre på acquis communautaire i politisk-økonomisk og finansiel sammenhæng. Med henblik på at sikre den størst mulige udvikling i AVS-regionerne er det vigtigt at drøfte spørgsmålet om fred og sikkerhed. Salg og distribution af farlige våben som f.eks. landminer må ophøre. Fred er en forudsætning for udvikling; uden fred er alle bestræbelser forgæves. Det er også af vital betydning, at udviklingslandene får adgang til verdensmarkedet inden for WTO på retfærdige vilkår, således at de kan nå deres endelige mål, som er udryddelsen af elendighed og fattigdom i disse regioner. GATT og WTO har hidtil gjort ingenting eller kun meget lidt for at gøre øget handel til en realitet for disse meget fattige økonomier.

Fassa
Hr. formand, kære kolleger, mange har understreget det vigtige i den betænkning, som hr. Rocard har udarbejdet om Kommissionens meddelelse om retningslinjerne for forhandlingerne om det nye samarbejde med landene i Afrika, Caribien og Stillehavet. Mange prisværdige punkter, som viljen til at fortsætte samarbejdet eller understregningen af kvinders rettigheder, er allerede blevet fremhævet. Dette berettiger også den usædvanlige længde af denne beslutning, men måske havde en mere økonomisk omgang med detaljerne i højere grad kunnet medvirke til en understregning af de principper, som skal lægges til grund for de nye partnerskabsaftaler mellem disse lande og Den Europæiske Union.
Men ligesom vi har understreget fordelene, vil vi også understrege enkelte punkter, som efter ELDR-Gruppens mening bør ændres. Vi tænker især på punkt 18 og 25. I punkt 18 i beslutningen understreges viljen til at anvende aftaler i stedet for betingelser. Vi ønsker, at klausuler indsættes, således at de pågældende lande respekterer de demokratiske principper og menneskerettighederne. Jeg tror ikke, at vi kan give afkald på dette afgørende punkt, der indgår helt og fuldt i vores traditioner. Det samme gælder for punkt 25, hvor man foreslår, at det er AVS-landene selv, der på forslag af Kommissionen bør foreslå kriterierne for indgåelse af partnerskabsaftaler.
Vi mener, at det er mere korrekt at fastslå en absolut ligebyrdig forbindelse mellem Kommissionen og disse lande, og vi har derfor indgivet et ændringsforslag herom.

Lööw
Hr. formand, jeg synes, dette er en meget god betænkning. Kommissionens forslag og denne betænkning er gode og et vigtigt skridt fremad. Jeg synes også, at det er godt, at der tydeligt peges på en øget regionalisering og dermed også decentralisering, eftersom det naturligvis er svært at se, hvordan man ellers skulle kunne opnå et effektivt samarbejde med 70 så heterogene stater, som vi har i AVS-aftalen.
Jeg synes, det er godt med fokuseringen på bl.a. fattigdom, miljø og kvinder. For mit eget vedkommende tror jeg, at det er helt nødvendigt, at vi tillige tager os af befolkningsspørgsmålet, som er meget vigtigt. Det angår reproduktiv sundhed, det angår kvinders livsbetingelser, men det angår også hele staters mulighed for at kunne udvikle sig i fremtiden, hvis vi kan komme til rette med den kraftige befolkningsvækst.
Hvad jeg imidlertid savner i betænkningen, og som jeg havde ønsket var med, er en tydeligere markering af, at vi på langt sigt er rede til at tilpasse de handelspræferencer, der i dag findes i Lomé-konventionen, til WTO's regler. Jeg tror, at det på langt sigt er den eneste holdbare løsning. Jeg synes heller ikke, at en langvarig beskyttelse af det europæiske landbrug på langt sigt kan være en varig løsning. Vi må gøre det samme med handels- og landbrugspolitikken, som vi gør med bistandspolitikken i øvrigt.

Pinheiro
Hr. formand, tillad mig, at jeg indledningsvis fremhæver fru minister Clare Shorts indlæg, og derudover, at jeg fremhæver den afgørende rolle, som formandskabet og særligt fru minister Clare Short har spillet for at indgyde ny livskraft og mobilisere den politiske vilje og entusiasme for udviklingssamarbejdspolitikken. Jeg vil gerne bevidne dette over for Parlamentet.
Tillad mig også, hr. formand, at jeg på en særlig måde og endnu en gang takker Europa-Parlamentet, denne gang i skikkelse af hr. Michel Rocard, efter at have gjort det samme for nogle uger siden over for hr. Wilfried Martens. Jeg sagde da, at Martensbetænkningens politiske retningslinjer ganske givet ville blive fulgt af Kommissionen. I dag kan jeg sige, at Rocard-betænkningen ikke kun vil forstærke Parlamentets retningslinjer fra dengang, men at den fornyer og foreslår nogle forholdsregler, som - det vil jeg gerne sige endnu en gang - Kommissionen vil følge med stor tilfredshed.
Og den vil gøre det af forskellige årsager: For det første fordi præsentationen af den politiske dimension af denne nye konvention i Rocard-betænkningen giver os indtryk af, at det faktisk ikke kun er ord, men en ny cyklus, som vi er ved at skabe i vores relationer med AVS-landene. For det andet fordi fattigdomsspørgsmålet, et fundamentalt spørgsmål i den kommende konvention, ikke kun bør ses som et isoleret tema, men som noget, der er til stede i alle politikker, lige fra socialpolitikkerne, selvfølgelig, til de økonomiske politikker, hvad enten de er makro eller mikro eller drejer sig om folkeøkonomien.
Det er indlysende, at det. som vi foreslår at gøre, ligger i forlængelse af f.eks. OECD's retningslinjer, hvad angår fattigdomsudryddelse. Det er ikke let! Men én ting er sikker: Hvis vi fortsætter ad den vej, som vi hidtil har fulgt, vil disse mål ikke blive nået. Når vi konstaterer det, er vi nødt til at finde alternativer. Og det er dét, som vi alle i fællesskab - EuropaParlamentet, Kommissionen og Rådet - er ved at forsøge at finde: Den bedste måde at bekæmpe fattigdommen på, at føre AVSlandene ud i verdensøkonomien og gøre en ende på den ghetto, som AVS-landene marginalisering i verdensøkonomien i dag indebærer.
Det svar, som Kommissionen har givet, skal kun ses som en opfordring til debat. Vi foreslår ved udelukkelsesmetoden og næsten ved reductio ad absurdum, at vi på længere sigt skal søge at nå frem til frihandelsaftaler. Vi er fuldt ud klar over, at det ikke er let, vi er fuldt ud klar over, at overgangsperioden er afgørende, vi er fuldt ud klar over, at vi før begyndelsen på overgangsperioden til en frihandelszone på ny skal diskutere, om betingelserne er til stede eller ikke for at dette kan komme i stand.
Vi kan ikke ønske både at redde den syge og slå ham ihjel med selve behandlingen. Det er denne realisme, som vi skal give beviser på, det er denne realisme, som jeg mærker i Rocard-betænkningen, ligesom jeg før mærkede den i Martens-betænkningen. Det er denne realisme, som Rådets formandskab i dag står inde for ved at fremlægge politiske retningslinjer for diskussionen og for udviklingen af hele denne proces, som jeg tror er enestående i Den Europæiske Unions historie, hvad angår samstemmigheden med Parlamentet og Kommissionen.
Hr. formand, som De kan forstå af mine ord, tror jeg, at Europa-Parlamentet endnu en gang er pioner med hensyn til visse synspunkter, og at det er afgørende, at vi alle, og i særdeleshed Kommissionen, i detaljer analyserer de forskellige forslags omfang, mål og konsekvenser, for - og jeg tøver ikke med at sige det - langt den største del af dem vil blive taget med i vores forslag.
Afslutningsvis, hr. formand, vil jeg gerne her give udtryk for min påskønnelse af hr. Vecchis betænkning. Det er en overordentlig vigtig betænkning. Det er en betænkning, tror jeg, der fortjener alles tilslutning, og jeg beklager blot, at Kommissionen på grund af politisk kohærens - og jeg gentager det, som jeg just sagde - på grund af politisk kohærens ikke kan følge Parlamentet i ændringsforslag 11 og 12. De, der har fulgt denne diskussions udvikling, særlig førstebehandlingen, vil forstå den smerte, hvormed jeg siger dette.

Short
Hr. formand, jeg mener lige som kommissær Pinheiro, at det mest imponerende ved denne forhandling er, at mange af de samme tanker går igen hos både Kommissionen, Rådet og Parlamentet - og i hele Parlamentet. Der findes naturligvis nogle nuanceforskelle, som skal drøftes yderligere og afklares. Det er en meget kraftig alliance, og det lover godt for næste fase af Lomé, at man har gjort sig nogle grundige overvejelser, og der er stor enighed om, hvilken retning vi skal bevæge os i.
Hr. Rocard skal lykønskes med sin betænkning, og den har fremkaldt ros og respekt fra alle sider i Parlamentet. Mange af tankerne i betænkningen er sammenfaldende med Rådets synspunkter. Der er nogle detaljer, som skal drøftes yderligere - f.eks. den bedste måde at behandle AIDS-problemet i nogle af verdens fattigste lande - men det kan vi vende tilbage til.
Jeg er enig med alle sider i, at understregningen af støtten til god forvaltningspraksis og menneskerettighederne er en forudsætning for bekæmpelse af fattigdom. Vi behøver kun at iagttage krisen i Asien for at se, at det er rigtigt. Man kan ikke skabe og fastholde en udvikling uden demokrati og menneskerettigheder. Det viser krisen i Asien, og derfor er det ikke bare et stykke valgfrit ekstraudstyr; det er en del af den bæredygtige udvikling.
Jeg er sikker på, at vi alle beklager, at hr. Vecchi ikke kan være til stede, og vi sender vores bedste hilsner til hans familie og håber, at det hele går godt.
Jeg vil gerne slå det helt fast, at der er absolut enighed om det ønskelige i at decentralisere samarbejdet. Striden drejer sig om komitologien, men ikke om selve princippet. Så vi er i det mindste enige om, hvilken retning vi skal gå i, selvom vi ikke helt enige om alt.
Til fru Van Dijk vil jeg gerne sige, at der nu også er generel enighed om, at der ikke kan blive tale om udvikling, uden at man underviser pigerne og fremmer kvinders rettigheder, for kvinder og børn udgør et overvældende flertal blandt de fattige. Det hersker der også enighed om nu, og det er heller ikke bare valgfrit ekstraudstyr.
Jeg vil gerne sige til Glenys Kinnock, som var meget bekymret over, at der lægges vægt på regionale frihandelsaftaler, at det, vi fik ud af det sidste møde i Rådet for almindelige anliggender, var enighed om, at de regionale frihandelsaftaler er en mulighed, men at et forbedret fælles præferencesystem er en anden mulighed, der skal være mindst lige så god som den eksisterende Loméadgang. De mindst udviklede lande inden for og uden for AVS-alliancen skal have en bedre behandling. Inden for den slags rammer - dette er naturligvis et meget kompliceret område, som skal drøftes yderligere - er der plads til, at de forskellige lande vælger, i hvilken retning de vil gå. Hvis vi kan holde fast i disse valgmuligheder, kan de pågældende lande fortsætte ad den vej, de ønsker.
John Corrie lagde stor vægt på regionalisering, og vi respekterer alle det arbejde, han har udført på det område. Jeg er enig i, at verden bevæger sig i den retning, men det er op til AVS-landene selv at bestemme, hvor hurtigt det skal gå. Det skal ikke være underlagt en eller anden stiv formel, som kræver, at de gør noget, de ikke ønsker.
Hr. Andrews understregede behovet for en forenkling af instrumenterne, og det er vi alle enige om. De eksisterende strukturer er alt for komplicerede, aftalen er alt for kompliceret og gør strømmen af bistand meget ufleksibel osv. Med hensyn til budgettering af støtte findes der ingen aftale. Som De alle ved, indførtes der en selvstændig EUF gennem Maastricht-traktaten, og det er fortsat holdningen hos nogle af medlemsstaterne. Så vi respekterer Parlamentets beslutning, men der vil ikke ske umiddelbare fremskridt med hensyn til det spørgsmål.
Hr. Telkämper fra Gruppen De Grønne understregede, at Verdenshandelsorganisationen og WTO-foreneligheden ikke er demokratiske. WTO er rent faktisk en organisation bestående af medlemsstater, hvor hvert land har en stemme, og er således potentielt demokratisk. Problemet med dette område er, at ændringerne er så komplicerede, at ikke alle lande er lige ved forhandlingsbordet, og vi bliver nødt til at udbrede analysen og give landene indblik i den, således at udviklingslandene kan møde op ved forhandlingerne i WTO og være klar over, hvor deres interesse ligger. Vi må arbejde sammen om at sikre dette.
Hr. Hory talte om det afsnit i Rocard-betænkningen, hvor det hedder, at menneskerettighederne defineres af OAU. Jeg vil blot erindre Parlamentet om, at alle vores lande har underskrevet verdenserklæringen om menneskerettighederne. Menneskerettigheder er ikke regionale, de er universelle for alle mennesker, de går på tværs af civile, politiske, sociale og økonomiske rettigheder, og det er vores mål at sikre disse rettigheder for alle mennesker overalt. Metoderne for at yde bistand til og styrke OAU er en god idé, men menneskerettighederne i syd er ikke anderledes end i nord.
Hr. Antony sagde, at nogle af fremskridtene i AVS-EU-forholdet tidligere ikke havde været så effektive, som vi kunne håbe. Det er der noget sandt i, og det bliver vi nødt til at se i øjnene for at kunne forbedre tingene fremover. Han understregede, at der tidligere var blevet lagt for stor vægt på statens rolle. Vi har været igennem to tidsaldre: en, hvor man måske lagde for stor vægt på statens rolle og minimerede markedets rolle. Vi er på vej ud af en tidsalder, hvor man har maksimeret markedets rolle og minimeret statens rolle, og det, vi har behov for nu, er en ny syntese, hvor både staten og markedet hver især får deres rette plads for at nå frem til ordentligt regulerede internationale og nationale ordninger til fremme af en bæredygtig økonomisk udvikling. Det er udfordringen i den næste tidsalder.
Fru Junker sagde, at vi må lægge vægt på bæredygtig udvikling. Jeg vil blot understrege, at i den internationale strategi for fattigdomsbekæmpelse findes der en forpligtelse om, at alle lande skal have en plan for bæredygtig udvikling parat for at fremme en udvikling, så naturressourcerne ikke bruges op på en ikke-bæredygtig måde.
Fru Günther talte om fremskridt på sundhedsområdet som led i fattigdomsbekæmpelsen. Det er helt rigtigt, og de barske statistikker over den frygtelige spædbørnsdødelighed, kort forventet levetid eller dødelighed under barsel udgør en del af billedet af den store fattigdom i verden. Igen er en af de store målsætninger i forbindelse med fattigdomsbekæmpelsen at skaffe grundlæggende sundhedspleje til alle verdens mennesker inden 2015 og adgang til ydelser inden for genetisk sundhed for alle og en reduktion af dødeligheden ved barsel og spædbørnsdødeligheden. Så jeg er helt enig i, at dette er et led i processen mod fattigdomsbekæmpelse.
Fru Dybkjær understregede, at de mindst udviklede lande skulle have lige rettigheder, uanset om de er inden for AVS eller uden for. Det er helt rigtigt. Det er en af de ting, vi forpligtede os til i en tidligere aftale i Rådet for almindelige anliggender. Vi må sikre, at den gennemføres. Jeg er enig med dem, der siger, at logisk set burde de fattigste lande blive medlemmer af AVS. Men AVS afviser dette, og mange af de fattigste lande forsøger ikke at komme med. Vi må sikre, at de får samme behandling med hensyn til såvel handelsadgang som udviklingsbistand. På den måde vil vi opnå en reel ligebehandling, selvom vi ikke har det i teorien.
Jeg er taknemmelig over for hr. Macartney for hans bemærkninger. Han rejste spørgsmålet om Jubilee 2000 og gælden. Rådet støtter initiativet vedrørende de meget forgældede, fattige lande fuldt ud. Vi bliver alle nødt til at sætte fart i gennemførelsen og forsøge at sikre, at alle de meget forgældede lande er på rette vej til at få gælden bragt ned på et rimeligt niveau i år 2000.
Hr. Amadeo sagde, at vi må yde mere støtte til de svageste. Det er en del af den brede aftale om udviklingsbistand - at vi skelner mellem investeringsbehovene hos de fattigste og det tekniske samarbejdsbehov hos mellemindkomstlandene og flere ressourcer til investeringer i sundhed, uddannelse osv. i de fattigste lande.
Fru Baldi sagde, at der i øjeblikket ikke lægges tilstrækkelig vægt på miljøressourcerne. Også her vil jeg henvise til forpligtelsen i strategien for fattigdomsbekæmpelse om en bæredygtig udviklingsstrategi, som også omfatter miljøressourcer i alle udviklingslande. Det må vi have på plads.
Der er bred enighed om, at vi bør styrke partnerskabet. Et partnerskab indebærer et forhold mellem ligemænd, og alligevel argumenterede et af medlemmerne for, at vi skulle indføre betingelser med hensyn til menneskerettigheder. Erfaringen med udviklingspolitikken har vist, at hvis der indføres betingelser, er de aldrig effektive. Grundlaget for partnerskabet skal være, at vi bliver enige om at bekæmpe fattigdommen, og at dette kræver respekt for demokratiet, menneskerettighederne og god forvaltningspraksis. Inden for disse rammer kan vi så som ligemænd blive enige om detaljerne for gennemførelsen.
Jeg deler hr. Howitts ønske om decentralisering. I Kommissionen og Rådet er der enighed om, at det er i den retning, vi bør gå. Jeg har et forbehold. Vi kan ikke have alle medlemsstater og Kommissionen til at samarbejde med NGO'er overalt. Vi er nødt til at decentralisere vores bestræbelser, og så bliver vi nødt til at beslutte inden for hvilke områder medlemsstaterne skal gå i spidsen, og hvor Kommissionen skal gå i spidsen. Vi må ikke falde over hinandens ben vedrørende detaljerne for samarbejdet.
Det sidste punkt, som fru Lööw var inde på, er befolkningstilvæksten. I 1945 var der 2, 6 milliarder mennesker, nu er der 5, 7 milliarder, og i 2015 vil verdens befolkning være på mindst 10 milliarder. Hvis vi bekæmper fattigdommen og forbedrer adgangen til sundhedspleje og undervisning vil befolkningstallet stige til 15 milliarder og derefter være bæredygtigt. Hvis vi ikke udvikler verdensøkonomien, vil det blive langt højere, og vi vil begynde at bruge verdens ressourcer op på en måde, der ikke er bæredygtig. Det er en del af udfordringen ved udviklingspolitik: at vi kan give en bæredygtig verden videre til næste generation, og derfor er det af største betydning, at vores bestræbelser lykkes.
Jeg er overbevist om, at vi vil kunne forbedre effektiviteten af vores udviklingssamarbejde. Enigheden mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen lover godt for vores fremtidige bestræbelser.

van Putten
Hr. formand, jeg er imponeret over den bredde og klarhed, der kendetegnede rådsformandens svar, men jeg savnede et enkelt punkt, og det vedrører procedurernes kompleksitet. Procedurerne bliver så komplekse, at de udgør en alvorlig hæmsko. Det var en af grundene til underforbruget under Lomé og til, at handelskamre, kvindegrupper og miljøgrupper i AVS-landene ikke kunne få adgang til Lomé. Kan De og måske også kommissæren belyse det spørgsmål?

Short
Måske kan jeg lige hurtigt kommentere procedurernes kompleksitet? Hvis man kigger på Loméaftalen, er den utrolig kompleks med meget komplicerede finansieringskanaler, og vi er alle enige om, at den skal forenkles. Administrationen må decentraliseres for at gøre den mindre langsom, mindre kompliceret og mere effektiv. I både Kommissionen og Rådet er der enighed om, at disse forbedringer skal foretages. Som De ved, har vi i øjeblikket svært ved at anvende de midler, vi har til rådighed, inden for alle Den Europæiske Unions aktivitetsområder. Det må vi blive bedre til. Det er vi enige om.

Robles Piquer
Hr. formand, det eneste jeg gerne vil vide er, om kommissæren og formanden for Rådet påtænker at sige noget om USA's præsidents rejse nu eller for Udvalget om Udvikling og Samarbejde på et senere tidspunkt.

Formanden
Hr. Robles, jeg tror, at jeg vil bede Dem svare skriftligt, for vi har ikke mere tid til denne forhandling. Medlemmerne kender proceduren. Vi har en forhandling og en separat spørgetid. Jeg bliver nødt til at gå videre. Jeg vil gerne takke alle, der har deltaget i forhandlingen, navnlig formanden for Rådet.

Forbindelserne EU - Rusland
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0060/98) af Lalumière for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerhedsog Forsvarsanliggender om meddelelse fra Kommissionen om Den Europæiske Union og Rusland: De fremtidige forbindelser og om handlingsplanen »Den Europ?iske Union og Rusland: De fremtidige forbindelser« (KOM(95)0223 - C4-0217/95-6440/96 - C4-0415/96).

Lalumière
Hr. formand, at komme ind på spørgsmålet om Rusland, og i dette tilfælde forbindelserne mellem Rusland og Den Europæiske Union, gør det nødvendigt at være meget beskeden. Emnet er uhyre omfattende, ligesom landet selv. Det er vanskeligt, fordi situationen er så omskiftelig og uforudsigelig. Jeg vil tilføje, at emnet er særpræget, forstået på den måde, at Rusland indtager en særlig plads i vores internationale forbindelser. Rusland, der er en vigtig del af Europas historie, blev som en del af Sovjetunionen en truende og frygtet stormagt, mens landet i dag oplever nogle omvæltninger, der kan komme noget godt eller noget skidt ud af. Denne udvikling, som vi faktisk ikke har kontrol over, vil dog under alle omstændigheder få væsentlige konsekvenser for os.
Efter udfærdigelsen af denne betænkning er der indtruffet nogle nylige politiske begivenheder. Jeg hentyder her til premierminister Tjernomyrdins afgang og til den unge reformator Kirienkos udnævnelse til regeringschef. Uanset hvor opsigtsvækkende denne begivenhed samt Jeltsins forudgående sygdom måtte være, så er der ikke grund til at ændre de analyser og de forslag, som står i betænkningen. Faktisk har jeg selv, ordførerne for udtalelserne og Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender bestræbt os på at gå længere end til de nøjagtige omstændigheder og anekdoter, idet vi har forsøgt at komme frem til hovedlinjerne for det, der på nuværende tidspunkt og i fremtiden kunne være Den Europæiske Unions politik over for Rusland. Vi følger her den metode, der blev taget i brug for første gang af Kommissionen, og navnlig i dens meddelelse fra 1995 om "Den Europæiske Union og Rusland: De fremtidige forbindelser«, men vi går uden tvivl længere end Kommissionens tekst.
Nogle vil måske sige, at det er ufornuftigt at forsøge at fastlægge hovedlinjerne for en fremtidig politik, så længe situationen er uforudsigelig i Rusland. Jeg vil gerne lægge vægt på dette punkt. Det ville være en alvorlig politisk fejl at nøjes med at betragte og hjælpe Rusland på afstand, mens vi venter på, at tingene ordner sig, før vi giver os i kast med mere. Hvad enten man kan lide det eller ej, så befinder Rusland sig lige ved siden af os, og vi kan ikke nøjes med at reagere på de hændelser, der indtræffer i Rusland. Vi skal handle, og vi skal vide, hvor vi vil hen.
Denne politik over for Rusland indebærer naturligvis, at Den Europæiske Union kun har én sand udenrigspolitik og nogle udenrigspolitiske mål, og at den er i besiddelse af de instrumenter, der er nødvendige for at udarbejde denne politik. Desværre har vi her kun taget de første, spæde skridt. Den Europæiske Union handler stadig kun fra gang til gang og hjælper stadig kun Rusland fra gang til gang, for Den Europæiske Union er ikke en politisk enhed; den er stadig ikke den politiske enhed, der alene ville kunne fungere som modvægt for Rusland.
Jeg vil kort sammenfatte hovedlinjerne i det, der kunne være vores politik over for Rusland. De vil måske blive overrasket over at erfare, at konsolideringen af det russiske samfund har førsteprioritet. Men det ser faktisk ud til, at man ikke vil kunne skabe nogen varig og stærk forbindelse med Rusland, så længe landet ikke har overvundet den samfundskrise, det gennemlever. Dette skal ske ved gennemførelsen af de økonomiske reformer, man i dag har påbegyndt, samt ved gennemførelsen af de politiske og juridiske reformer. Lad os ikke glemme, at Rusland indtil for kort tid siden ikke kendte til retsstaten. Dette skal også ske ved at indføre et mere ensartet og ligeligt samfund, hvor man vil have fundet en løsning på de enorme sociale problemer, vi ser i dag. Den Europæiske Union har allerede gjort meget for at hjælpe Rusland på disse områder, selvom det stadig er lidt i forhold til dette lands utroligt store behov. Den Europæiske Union skal fortsætte denne støtte inden for rammerne af TACIS-programmet eller andre programmer.
Den Europæiske Union skal ligeledes fortsætte med at udvikle et omfattende partnerskab på grundlag af den aftale, der trådte i kraft i december sidste år. I mine øjne er denne partnerskabs- og samarbejdsaftale dog kun en begyndelse. Vi skal skabe nogle mangfoldige og stærke forbindelser med Rusland på alle områder: På det økonomiske og det kulturelle område, på det videnskabelige område, på forskningsområdet og på området for miljøbeskyttelse osv.
Men vores partnerskab og samarbejde skal gå endnu videre og skal også dreje sig om mere politiske områder. Det gælder for det første sikkerheden, nemlig vores sikkerhed på det europæiske kontinent. Vores generation har ganske vist stadig den opfattelse, at Sovjetunionen udgjorde den trussel, der bragte vores sikkerhed i fare. Det er svært for os at forestille os et system, hvor Rusland deltager fuldt ud i vores sikkerhed, men det er dog det, som vi i dag skal arbejde på. Vi skal ligeledes arbejde på at skabe en ny politisk struktur for hele Europa, der forbinder Den Europæiske Union og Rusland.
Hvordan skal disse nye strukturer se ud? Vi er stadig kun nået til hypoteserne om et fælles hus og en europæisk konføderation. Man er kommet med nogle idéer. Vi må fortsætte med at tænke efter og med at fremsætte nogle forslag, da det står fast, at Rusland skal være et fuldgyldigt medlem i det nye Europa.

Kittelmann
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke ordføreren for hendes betænkning. Som ordfører for de vedtagne partnerskabsaftaler følger jeg selvfølgelig overordentligt interesseret med i, hvordan den økonomiske og politiske situation mellem EU og Rusland udvikler sig. For Det Europæiske Folkepartis Gruppe bliver Rusland ved med at være en betydningsfuld partner i international politik. Mine kolleger vil komme nærmere ind på det senere.
Vi ved alle, at vi skal være tålmodige med hensyn til udviklingen i Rusland, vi skal være behjælpelige, og vi bør have forståelse for mange reformer i Rusland. Netop når det er særlig vanskeligt, skal man minde om, at der er en gensidig interesse, ikke kun i udviklingen i Rusland og dens succes, men også i integrationen af vores politik. Rusland er godt nok en verdenspolitisk faktor, men landet tramper af og til rundt i problemerne som en elefant. Her ville det være godt - som fru Lalumière sagde - hvis vi havde en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Men så længe det ikke er muligt, må vi sætte pris på, at Rusland er medlem af G7. Vi må sætte pris på, at Jacques Chirac og forbundskansler Kohl nu forsøger at skabe en trekantsforbindelse for at styrke russisk politiks selvbevidsthed og selvtillid, som jo ikke er særlig stor.
Udvekslingen af tanker og forestillinger med Rusland bør også tjene til at skabe selvtillid gennem en integration i Verdenshandelsorganisationen, når betingelserne engang er opfyldt. Desuden skal Ruslands rolle i FN mødes med forståelse. Der skal dog unægtelig også gøres opmærksom på, at Rusland har større erfaring end blot at svare med et veto på visse politiske områder.
I vores aftale har vi forpligtet os til at yde økonomisk støtte, og vi ved, at den støtte, vi giver, er som en dråbe vand på en varm sten. Det er i vores interesse, at reformprocessen i Rusland ikke bringes i fare, så radikale ekstremistiske bevægelser, der til dels bedriver deres ugerninger uden for Ruslands grænser, ikke kan profitere heraf. Vi har også interesse i russisk demokrati. Vi bør gøre alt for at udvikle det.

Schiedermeier
Hr. formand, som ordfører for Udvalget om Regionalpolitik ønsker jeg stadig Rusland som partner i Den Europæiske Union. Der har eksisteret politiske, handelsmæssige og kulturelle bånd mellem medlemsstaterne og Rusland gennem hundreder af år. Siden murens fald og Sovjetunionens sammenbrud er der sket politiske og økonomiske forandringer i stor stil i Rusland. Det afgørende spørgsmål er stadig: Vil Rusland trække sig ind i sig selv, eller vil det tværtimod lykkes for landet at bevare eller endda styrke sin stilling på den internationale arena og inden for international økonomi?
Verdensmagten Rusland spiller en afgørende rolle på den internationale arena med henblik på at sikre det europæiske kontinents stabilitet. Derfor indgik EU den 1. december 1997 en partnerskabs- og samarbejdsaftale med Rusland og vedtog den 13. maj 1996 en handlingsplan i Ministerrådet. Der vil formentlig blive indledt forhandlinger om en frihandelszone i 1998. Dette parternskab kan dog kun udvikle sig, hvis der er opfyldt et minimum af politiske og økonomiske betingelser. Et partnerskab er navnlig kun muligt, hvis Rusland respekterer demokrati, menneskerettigheder og minoritetsrettigheder.
De sidste præsidentvalg forløb ret tilfredsstillende. Der er dog stadig mange usikkerhedsfaktorer, hvilket afskedigelsen af hele regeringen også beviser. Den Europæiske Union skal være vagtsom, og enhver alvorlig krænkelse af demokratiske principper bør straffes hurtigt med en suspension af vores hjælp. Den indledte liberaliseringsproces er vanskelig og skal føres til succes med vores hjælp - det står klart for os. Til det formål har vi et presserende behov for interregionalt og grænseoverskridende samarbejde. Vi skal især anvende INTERREG- og TACIS-programmerne ved den russisk-finske grænse. De regioner i EU's medlemsstater og Den Russiske Føderation, der grænser op til Barentshavet og Østersøen, skal genoptage de århundredgamle økonomiske og kulturelle bånd.
Endelig skal der også langt om længe arbejdes hen imod dannelsen af en baltisk-euro-arktisk økonomisk zone omfattende de skandinaviske lande, de baltiske stater og Rusland. På den måde kunne der skabes et godt partnerskab, der kan bidrage afgørende til en konsolidering af det russiske samfund og dermed til stabilitet på det europæiske kontinent. Jeg håber, det sker, for på den måde kan freden på vores kontinent sikres varigt.

Ryynänen
Hr. formand, på Kulturudvalgets vegne vil jeg gratulere fru Lalumière med en fortrinlig betænkning.
De bånd, som knytter Rusland og Den Europæiske Unions medlemslande sammen, er tusinder af år gamle. Rusland har også en stor betydning som brobygger mellem de europæiske og asiatiske lande. Når Den Europæiske Union definerer sit forhold til Rusland, er det centrale mål for samarbejdspolitikken at fremme de vestlige demokratiske principper.
Rusland, som er en stormagt på grund af sit geografiske område, sine naturressourcer, sit befolkningstal og sin kultur, vælger alligevel sin egen udviklingsvej. Udviklingen i Rusland er oftest uforudsigelig, endda kaotisk og følger ikke den vestlige model eller tidsplan. Derfor er forståelsen af det russiske særpræg et nøgleord for succes i samarbejdet mellem Den Europæiske Union og Rusland.
Kulturudvalget fremhæver netop forøgelsen af gensidig forståelse og tillid ved at forbedre kendskabet til kultur, uddannelses- og forskningssamarbejde samt udvekslingsprogrammer. Den rige russiske kulturarv skal formidles og ligeledes landets talrige minoritetskulturer, hvis levedygtighed særlig skal støttes.
Ruslands kultur er truet på grund af økonomiske vanskeligheder og ligegyldighedens pres. Den Europæiske Union bør hjælpe Rusland med at udarbejde en systematisk redegørelse om landets kulturarv, fremme informationsudvekslingen og uddannelsen af fagfolk på kulturområdet samt opmuntre til lovgivningsmæssige foranstaltninger til fremme af kulturen. Udfordringen ved samarbejdet består først og fremmest i at støtte udviklingen af medborgersamfundet og lokaldemokratiet i Rusland.
Naboskabet med Rusland byder på nye muligheder for udviklingen af samarbejdet specielt blandt stater ved Østersøen og Barentsområdet. Samarbejdet TACIS-INTERREG-cross-border og TACIS-PHARE skal forstærkes. Men det egentlige uddannelsessamarbejde kan ikke udelukkende foregå via TACIS-projekterne. Det kræver en forstærkning af Det Europæiske Erhvervsuddannelsesinstitut eller en helt ny fond. I hvert fald skal ressourcerne øges, og samarbejdet skal gå ud fra princippet om gensidig udveksling mellem jævnbyrdige partnere.

Truscott
Hr. formand, på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne vil jeg først gerne sige, at vores gruppe hilser fru Lalumières relevante betænkning velkommen. Det er imidlertid beklageligt, at der er fremsat 62 yderligere ændringsforslag, efter at mere end 90 allerede er blevet behandlet i udvalget. Ikke desto mindre befinder vi os i en afgørende fase af Ruslands økonomiske og demokratiske reformproces, og EU's fremtidige forbindelser med Rusland kan spille en vigtig rolle med hensyn til at støtte og forny presset for reformer i Den Russiske Føderation. For mange mennesker i Rusland har Sovjetunionens afvikling og begyndelsen af de økonomiske forandringer fra planøkonomi til markedsøkonomi ikke medført nogen synlig forbedring af levevilkårene. Man håber, at udnævnelsen af en ny premierminister vil føre til en omrokering i den russiske regering med større fokus på den demokratiske og økonomiske reformproces. EU og Europa-Parlamentet må udøve deres indflydelse gennem TACISog demokratiprogrammet, partnerskabet og samarbejdsaftalen og det nyoprettede råd for parlamentarisk samarbejde. Menneskerettighederne vil fortsat stå højt på dagsordenen, og Parlamentet må fortsat overvåge loven om religionsfrihed i Rusland. Parlamentet må støtte initiativer til bekæmpelse af international kriminalitet, menneskehandel med kvinder, bekæmpelse af fattigdom og sygdom og støtte Den Russiske Føderations ansøgning om medlemskab af WTO.
På den sikkerhedspolitiske front er det vigtigt at undgå, at Europa endnu en gang deles i to lejre. Med udgangspunkt i den gensidige aftale mellem NATO og Den Russiske Føderation skal vi sørge for, at Rusland ikke udelukkes fra drøftelserne om den fremtidige sikkerhedsarkitektur i Europa i det 21. århundrede. OSCE og Europarådet har også en rolle at spille, og det samme gælder en forbedring af forholdet mellem Rusland og naboregionerne. Rådet må spille sin rolle - og jeg håber, at kommissær Van den Broek vil støtte dette - i forbindelse med opbygningen af et nyt forhold til et nyt Rusland.

Lambrias
Hr. formand, der er nu gået 10 år siden den måske største omvæltning i menneskehedens historie fandt sted. Jeg tænker her på den ublodige og uvoldelige selvopløsning af de totalitære regimer, der fulgte efter indførelsen af kommunismen, og som bredte sig som ringe i vandet med udgangspunkt i begivenhederne i Moskva. Denne store omvæltning ledsagedes af mange begejstrede ord som "en sejr for demokratiet« og førte til, at den kolde krig endte, modsætningen mellem to supermagter ophørte og friheden triumferende gjorde sit indtog blandt de befolkninger, der i årtier havde lidt under dogmernes tyranni.
Efter den første eufori var de befriede lande imidlertid ikke i stand til at imødegå de store og tilspidsede problemer, der opstod. Der blev ikke fulgt en klar strategi, der effektivt, i tide, samlet og især uden skjulte dagsordener kunne udtrykke den internationale solidaritet. De mange forandringer i Rusland i denne periode har ofte givet anledning til, at der er blevet ringet med alarmklokkerne på grund af faren for en tilbagevenden til den mørke fortid, og der har også været frygt for fornyede blodsudgydelser. Og selvom de værste udviklinger blev undgået, er der stadig mange områder, hvor det nye styre ikke fungerer tilfredsstillende. Det er lige fra økonomien og den sociale uro, fra den indre sikkerhed over den offentlige sundhed til kriminaliteten og den dårlige miljøsituation. Det fremgår også af de regeringsændringer, der fandt sted i forgårs. Vi må med beklagelse konstatere de store vanskeligheder, som Rusland står over for her 10 år efter forandringen, for det er et kæmpemæssigt land med en heroisk befolkning, en rig historisk fortid og en stor kulturel arv. Det er derfor i alles interesse, at vi medvirker til forankringen af demokratiet og udviklingen af Ruslands samfund, således at landet kan spille den rolle, der tilkommer det i og uden for det europæiske kontinent.
Jeg vil gerne takke fru Lalumière for hendes glimrende og detaljerede betænkning om den strategi, der skal følges. Der er imidlertid så mange aspekter af det russiske problem, at det er fuldt berettiget at stille ændringsforslag for at berige betænkningen yderligere og sikre en helhedsvurdering og en konkret iværksættelse af strategien. For det er af allerstørste vigtighed at begynde at anvende denne strategi parallelt med de udvidelsesprocesser, der allerede er blevet indledt

Carrère d'Encausse
Hr. formand, sammenlignet med Ungarn er Rusland, som vores debat drejer sig om i dag, ikke en model for overgangen til demokratiet. Enhver fejlagtig sammenligning ville være en politisk fejl.
Rusland har været kommunistisk i 75 år, hvilket svarer til tre generationer. Det betyder, at landet ikke kan huske den korte erfaring med demokratiseringen i årene 1905-1914, og at det heller ikke kan huske den gunstige økonomiske udvikling eller foretagsomheden i begyndelsen af dette århundrede. Det er et enestående eksempel i historien på slettelsen af en hukommelse, der gennem trekvart århundrede er blevet erstattet af kendskabet til et etpartisystem og planøkonomi.
Desuden oplever det russiske samfund en demografisk tragedie uden sammenligning. Siden 1970, og ikke siden 1991, sådan som man påstår, er levetiden hele tiden blevet kortere. Dette afspejler samfundets fortvivlelse. Det er et fænomen uden fortilfælde.
Det er på den baggrund, at man skal betragte russernes bestræbelser på at skabe en retsstat og en markedsøkonomi. Retsstaten er endnu ikke fuldkommen, men lad os ikke glemme, at på trods af de dårlige spådomme har alle centrale og lokale valg siden 1993 fundet sted til den fastsatte dato, og at de efter eksperternes mening har været forsvarlige. Alle de centrale og regionale institutioner fungerer. Der har været alvorlige kriser, navnlig krigen i Tjetjenien. De hører allerede fortiden til.
Markedsøkonomien støder på store vanskeligheder, navnlig på den korruption, som er gået i arv fra det sovjetiske regime, og på det generelle økonomiske sammenbrud, der heller ikke kan føres tilbage til 1991. De sovjetiske eksperter har analyseret dette siden 1982 i Novosibirsk-rapporten, der konstaterede den økonomiske nedgang.
I en sådan situation er det vanskeligt at reformere økonomien, men de første tegn på opgang er tydelige. Reformerne har ført til, at der opstod forskelle i samfundet, men lad os ikke reducere dette fænomen til kun at dreje sig om modsætningen mellem den store fattigdom og den meget rige mafia. De, som havde et indgående kendskab til USSR, ved, at alle var fattige i de år, undtagen den herskende klasse. I dag rammer fattigdommen ganske vist 50 % af befolkningen, men de resterende 50 % får hele tiden en bedre levestandard, og en middelklasse begynder allerede at komme til syne.
Hr. formand, kære kolleger, Rusland har betydelige naturressourcer og en befolkning, der har et meget højt uddannelsesniveau, som undertiden er højere end det niveau, vi ser i vores gamle demokratier. Det betyder, at Rusland i teorien kan indhente det stykke, de er bagud på det politiske og det økonomiske område, i den nærmeste fremtid, sådan som de forsøgte at gøre det i begyndelsen af dette århundrede, før revolutionen satte en stopper for denne moderniseringsiver.
Det er et land, som har taget del i vores historie, og som i dag gør en betydelig indsats for at komme til at ligne os. Hvis vi anerkender denne indsats, og hvis vi forstår omfanget af de opnåede fremskridt, idet vi tager højde for den ulykkelige sitation, som dette land lige er kommet ud af, så vil vi give Europa - vores Europa - et samarbejdsområde, der vil styrke Europa med hensyn til sikkerhed, fremgang og åndelig berigelse. Hvis vi nægter at anerkende omfanget af den igangværende forvandling, og hvis vi ikke engagerer os indgående for at hjælpe Rusland, så risikerer vi i høj grad, at dette land helt naturligt vil vende sig mod andre lande, der tilbyder deres hjælp. Rusland vil vende sig mod USA, mod Asien eller mod den islamiske verden, og som følge heraf vil vores del af kontinentet blive svækket.
Det er, hvad vi får at vide i fru Lalumières glimrende betænkning. Min gruppe støtter betænkningen og håber, at den ikke bliver ændret til ukendelighed.

Väyrynen
Hr. formand, jeg har den ære at takke og gratulere fru Lalumière på Den Liberale Gruppes vegne for hendes betænkning. Betænkningen er et bevis på, hvor omfattende viden hun har tilegnet sig bl.a. ved sit værdifulde arbejde som generalsekretær i Europarådet.
Rusland bør have en central rolle i Den Europæiske Unions udenrigsforbindelser. Rusland er stadig en stormagt, og landets udvikling har en afgørende betydning for sikkerheden og velfærden i Unionens medlemslande. Efter den seneste udvidelse har Unionen en lang fælles landegrænse med Rusland, og den snarlige udvidelse forlænger yderligere denne grænse. Unionsudvidelsen forstærker fordelagtige kontakter mellem EU og Rusland.
Udvidelsen mod øst vil blive meget mere omfangsrig end man som regel forstår. Alle lande i Østeuropa, inklusive Rusland, er på vej til demokrati og markedsøkonomi. Inden for kort tid vil de alle opfylde kriterierne, som blev stillet som krav ved København-topmødet. Desuagtet bør Parlamentet efter Den Liberale Gruppes mening på ingen måde nu tage stilling til Ruslands eventuelle unionsmedlemskab.
Fru Lalumières fortrinlige betænkning indeholdt oprindeligt og indeholder stadig nogle formuleringer, som kan skabe en forestilling om en ny deling af Europa, hvor Rusland udgør den ene part og resten af Europa den anden part. For at undgå dette foreslår vi en ny formulering af punkt 57, som handler om Europa-Rådet og EØF, og hvor formuleringen "fungere som bindeled mellem kontinentets to parter« erstattes med formuleringen "fremme et ægte pan-europæisk samarbejde«.
Den Liberale Gruppe foreslår, at der indskydes et nyt kapitel, hvor betydningen af EU's nordlige dimension fremhæves, og hvor det kræves, at der indledes et tæt samarbejde med Rusland gennem Østersørådet, Barentshavets Euroarktiske Råd og Det Arktiske Råd. Vi håber, at dette kapitel vil blive godkendt.

Carnero González
Hr. formand, Den Europæiske Union bør satse på den størst mulige udvikling i forbindelserne og samarbejdet med Den Russiske Føderation. Det vil være umuligt at opbygge et stabilt Europa med ryggen mod dette land eller ved at forsøge at isolere det. Det er derfor, at udvidelsen af Den Europæiske Union med de central- og østeuropæiske lande, eller en udvidelse af NATO mod øst, bør følges op af en tilsvarende vækst i forbindelserne med Moskva. Den plan og de forslag, som er blevet forelagt af henholdsvis Rådet og Kommissionen, bør lede hen mod dette mål, og det gælder naturligvis også en korrekt anvendelse af den aftale, som blev indgået med Den Russiske Føderation i 1994, og som netop er trådt i kraft.
Rusland gennemlever en vanskelig overgang - i politisk forstand - med et demokrati, der er mærket af præsident Boris Jeltsins autoritære ledelse. Som eksempler herpå kan nævnes angrebet på parlamentet for flere år siden, krigen i Tjetjenien og den sidste regeringskrise, for ikke at nævne den udbredte mangel på respekt af mange menneskerettigheder.
I Rusland er der nogle svage institutioner på grund af denne autoritære ledelsesform. Der er en dyb økonomiske krise, som er fremkaldt af ultraliberale tiltag, og der er naturligvis også en meget alvorlig social krise, som giver sig udtryk i fænomener som fattigdom, manglende lønudbetaling til de offentligt ansatte eller endog, selvom det forekommer utroligt, et fald i befolkningens levestandard og af den forventede levetid.
Det drejer sig om at samarbejde med Rusland på lige fod og bidrage til, at Den Europæiske Union kan regne med en demokratisk og samfundsøkonomisk velkonsolideret partner. En partner, som er uomgængeligt nødvendig for sikkerheden i Europa, en sikkerhed og et samarbejde, som ikke kun kan bygge på det dokument, som NATO underskrev med Moskva, men som også skal bygge på en styrkelse af organer som OSCE. Det drejer sig om at kunne have en partner på den internationale scene, som man ikke kan se bort fra, sådan som den sidste krise med Irak eller situationen i Kosovo har vist.
Jeg vil gerne afslutte med at give udtryk for min bekymring over, at lande som Frankrig eller Tyskland føler sig tydeligt fristet af at iværksætte nationale forbindelser med Den Russiske Føderation ved siden af Den Europæiske Unions optræden. Endelig vil jeg gerne give udtryk for vores almene støtte til fru Lalumières storslåede betænkning.

Schroedter
Hr. formand, vestens følsomme reaktioner på den risikofyldte regeringsfornyelse, som Kreml-chefen Jeltsin overraskede sine europæiske naboer med for nogle dage siden, viser endnu en gang tydeligt, i hvor høj grad den vestlige del af Europa er forbundet med Rusland. Derfor er der ingen tvivl: Den europæiske udfordring efter murens fald består i at afklare og omstrukturere forholdet til Rusland. I sidste ende vil spørgsmålet om sikkerheden i Europa netop afhænge af, om der kan opnås stabilitet med Rusland. Set i lyset heraf virker det, Kommissionen betegner som en handlingsplan for EU's kommende forbindelser med Rusland, som et sammensurium af enkeltstående foranstaltninger, det virker planløst, middelmådigt og uprofessionelt. Det er endnu en gang et bevis på den fattigdom, der præger den fælles udenrigspolitik, at der hverken kan findes frem til en samlet brugbar strategi eller et omfattende koncept til dette for vores kontinent så centrale spørgsmål.
Jeg mener, at jeg dermed har sagt det klart og tydeligt: For os grønne er der ingen tvivl om, at Rusland, såfremt landet ønsker det, også kan blive medlem af Den Europæiske Union. Den, der siger nej til det, sætter ikke alene her EU-traktaten ud af kraft, men siger også nej til den store struktureringsopgave, som Europa står over for. Et sådant nej er præget af samme ånd som den provokation, den kolde krigs udvidelse af militære magtsystemer udløste. Det tjener ikke stabilitetens og fredens sag på dette kontinent. Vi har brug for investeringer i partnerskabsprocessen med Rusland, og det betyder investeringer i freden i Europa.

Tatarella
Hr. formand, kære kolleger, medlemmerne af Alleanza Nazionale stiller sig positivt til EU's handlingsplan for Rusland, som Rådet indledte i maj 1996 under det italienske formandskab.
Planen sigter mod at sikre den størst mulige forbindelse mellem de forskellige aktioner, både på bilateralt plan og på fællesskabsplan, med henblik på at sikre omstruktureringen af Rusland. Der er tale om fem store samarbejdssektorer: demokratiske reformer, økonomisk samarbejde, retligt samarbejde, sikkerhed og udenrigspolitik. I denne forbindelse ser Alleanza Nazionale med forhåbning på Ruslands anstrengelser med hensyn til at øge de politiske frihedsrettigheder, udvikle demokratiet og beskytte menneskerettighederne. Vi er imidlertid foruroliget over visse usikkerhedsmomenter og nogle tilbageskridt, der er konstateret på dette område, men vi sætter vores lid til, at der vil være betydelige og omfattende positive udviklinger på området. Vi bør derfor opmærksomt følge denne udvikling, støtte den og fremme den på enhver måde og ikke glemme, at Rusland indtil for kun få år siden var underlagt et kommunistisk, totalitært og menneskerettighedsforagtende styre.
Vi anmoder derfor om større opmærksomhed fra den russiske regerings side på kontrollen med og forebyggelsen af den lokale organiserede kriminalitet, der truer med at udvide sig i retning af Europa, samt at den gør en større indsats for miljøbeskyttelsen for at undgå nye økologiske katastrofer og genoprette de skader, som de tidligere kommunistiske regeringer har været skyld i på grund af deres manglende interesse for dette problem.
Vi håber endelig på en styrkelse af det politiske, økonomiske og kulturelle partnerskab med Rusland, således at der kan sikres en varig fred i Europa og i verden som helhed og ikke mindst i Rusland som en af denne verdens stormagter.

Krehl
Hr. formand, tillad mig at komme ind på partnerskabs- og samarbejdsaftalen især i denne debat. Takket være denne aftale har vi allerede nu et effektivt instrument til at føre en varig dialog med vores russiske partnere om alle spørgsmål af politisk og økonomisk karakter, som står i centrum for de gensidige relationer. I den forbindelse må vi ikke glemme, at det var parlamenterne - Europa-Parlamentet og den russiske Duma - der bar den første udførelsesinstans i partnerskabs- og samarbejdsaftalen til dåben, nemlig det parlamentariske samarbejdsudvalg, som jeg er formand for sammen med min russiske kollega, hr. Ryshkov. I den egenskab vil jeg gerne fremhæve, hvor udbytterigt dette udvalgsarbejde var allerede sidste december.
Jeg kan forsikre Dem om, at vi vil tale om de enkelte problemer i forbindelserne mellem EU og Rusland med vores russiske kolleger i fuld offentlighed, og at vi heller ikke vil holde os tilbage med at sætte navn på problemerne. Det er især vigtigt med kontinuitet i kontakterne og regelmæssighed i de gensidige besøg, som skaber tillid på begge sider, også selvom kontaktpartnerne på den russiske side hele tiden udskiftes.
Jeg tror ikke, jeg siger for meget, når jeg kalder den form for samarbejde, som vi udvikler, for den fremtidige model for det russisk-europæiske samarbejde. Forbindelserne til vores russiske partnere bliver mere konstruktive på den måde og kan udbygges, og det uden at diskutere, om Rusland skal være medlem af EU. Det har ingen af parterne behov for at diskutere.
Lad mig i den forbindelse gøre opmærksom på betydningen af TACIS-programmet. Fru Lalumière opfordrer i sin betænkning Kommissionen til at yde mere støtte og kræver, at TACIS-hjælpen anvendes til at forbedre de daglige livsbetingelser ved etableringen af retsstatslige strukturer. Det vil jeg gerne understrege eksplicit. Vi ved, at vi skal forbedre TACIS-programmet yderligere, men vi ved også, at basisarbejdet er ret væsentligt for det fremtidige arbejde mellem Rusland og Den Europæiske Union.

von Habsburg
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at ønske fru Lalumière tillykke med hendes brillante facon, for hun fik mig til at mindes en tidligere kollega, hr. Vergès, der var en af verdens bedste advokater, om hvem jeg engang sagde: Hvis man fandt mig med en blodig kniv ved siden af et lig, ville jeg helt bestemt bruge ham som advokat.
Fru Lalumière, hvis det sker for mig igen, vil jeg gerne bruge Dem som advokat, for man må også huske på en ting, som ikke bliver nævnt her i diskussionen, og som min kollega Carnero har understreget, nemlig at vi skal gå forsigtigt frem i vores forbindelser med Rusland. Her vil jeg især gerne gøre opmærksom på følgende: Rusland er i dag i den verdensomspændende dekolonialiserings tidsalder det sidste store kolonirige i verden. Det så vi entydigt med krigen i Tjetjenien, og der vil komme flere kolonikrige. Jeg har i hvert fald ikke lyst til, at et af mine 18 børnebørn skal falde i en kolonikrig som Ruslands forsvarer. Derfor har vi ikke brug for Rusland i Den Europæiske Union, før dekolonialiseringen har fundet sted, bagefter ja, men ikke før.
Jeg vil dog også gerne gøre opmærksom på den anden kendsgerning, at hr. Jeltsins sidste pressekonference har vist os, hvor farligt det er, at man overlader nøglen til atomvåbnene til sådanne hænder. Det skal vi allesammen være klar over. Derfor må vi tænke mere på vores sikkerhed. Selvfølgelig ønsker vi ikke nogen krig med Rusland, ikke nogen konflikt, men vi må også kunne se helt klart, hvilken situation vi er i. Derfor har jeg visse betænkeligheder ved en for optimistisk fremstilling af en situation, som man ganske enkelt skal se, sådan som den er. Faren lurer forude.

Cars
Hr. formand, den Europæiske Unions Ruslandspolitik har som mål at styrke demokratiet, freden, handelen med og den økonomiske udvikling i dette store og betydningsfulde land med 140 millioner indbyggere. Hvis Ruslands udvikling bliver fremgangsrig, bør det være et naturligt skridt videre, at Rusland bliver medlem af den demokratiske union, vores EU. I dette spørgsmål ryster Lalumière på hånden i sin i øvrigt udmærkede betænkning.
EU blev grundlagt af seks stater med ca. 200 millioner indbyggere. Nu er vi 15 lande med 370 millioner indbyggere. Når vi har fået de 12 nye lande med, bliver vi hen imod en halv milliard. En velfungerende union af den størrelse kan sikkert også en dag åbne døren for og give plads til et vellykket russisk demokrati.

Seppänen
Hr. formand, Ruslands befolkningstal formindskes og fattigdommen øges. Kernematerialerne og miljøforureningen er en trussel for hele Europa. EU vil i fremtiden være afhængig af Ruslands naturressourcer, specielt af gassen. EU må ikke skabe sådanne militære trusselsbilleder, som i Rusland kan opfattes som trusler. Et land som Finland bør forholde sig neutralt, selvom EU får en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Begrundelserne i fru Lalumières betænkning minder om en historiebog i diplomati fra det nittende århundrede af Karl Marx. Den blev aldrig publiceret i Sovjetunionen, fordi Ruslands euroasiatiske baggrund blev beskrevet deri.
I forholdet til Rusland bør der ikke anvendes dobbelte standarder. I de vestlige lande bør vi anvende samme kriterier for præsident Jeltsins diktatur eller mediets totale indoktrinering som når det finder sted i vores egne lande. Russerne har brug for fred, sundhed, menneskerettigheder, ren natur og håb, akkurat som os. EU behøver en særlig politik med nordiske dimensioner for at opnå afbalanceret vekselvirkning og samarbejde.

Féret
Hr. formand, jeg støtter ivrigt betænkningen af fru Lalumière, som jeg lykønsker for hendes dygtighed og klarsyn.
Jeg har flere gange her i vores Parlament beklaget, at Den Europæiske Union har bestemt sig for at åbne sig mod vest, nemlig over for de høje pengemænd på den anden side af Atlanten, og mod syd, nemlig over for ukontrollerede indvandringsstrømme, og jeg har været bange for, at Unionen skulle lukke sig over for de østlige lande netop på det eneste sted, hvor Europas grænse stadig mangler at blive tegnet op, eftersom Rusland strækker sig over to kontinenter.
Hvis Unionens udvidelse med alle de øst- og centraleuropæiske lande skal fuldføres, skal det ikke ske på bekostning af de broderlande, der udgøres af staterne i det tidligere Sovjetunionen, da man så vil opføre et nyt jerntæppe, bare lidt længere mod øst. Det er uden tvivl urealistisk at planlægge Ruslands optagelse i den Europæiske Union, som vi ønsker at skabe. Til gengæld har jeg altid arbejdet på at fremme idéen om at forene den udvidede Europæiske Union og de tolv medlemslande i Samfundet af Uafhængige Stater i en struktur, der kunne have form som en konføderation. De to ville så udgøre de to poler i en fremtidig toleddet størrelse, der endelig ville befri vores folk fra det amerikanske protektorat.
Kun dette Europa på størrelse med kontinentet kan gøre os til vindere af den globale økonomiske krig, hvor vi allerede har tabt for mange slag.

Theorin
Hr. formand, betænkningen om fremtidige forbindelser med Rusland er en vigtig betænkning. Jeg bliver derfor forbavset over og finder det meget beklageligt, at der er en del mærkelige mangler i det i øvrigt gennemarbejdede forslag.
Lad mig først nævne punkt 54, hvor ordføreren gør det klart, at Rusland hverken er egnet eller ønsket som medlem af EU »som følge af landets størrelse og af dets euro-asiatiske interesser samt Den Europæiske Unions stærkt integrerede udformning«. At Europa-Parlamentet ensidigt udtaler sig om Ruslands eventuelle fremtidige medlemskab er direkte upassende, ikke mindst med tanke på, at Rusland faktisk ikke har ansøgt om medlemskab. Det ville være direkte upassende at vedtage punkt 54 i dets nuværende form. Hvis en sådan principiel motivering skulle vedtages for Rusland, kan det også meget vel anføres for andre lande, som kunne tænke sig at ansøge om medlemskab, f.eks. Hviderusland, Ukraine, Tyrkiet osv. Uanset om man i dag mener, at Rusland bør eller ikke bør være medlem af EU, så hører et sådant standpunkt ikke hjemme i betænkningen. Det må snarere være i EU's interesse at etablere stærke bånd til Rusland, som kan udvikles til et tættere samarbejde for at styrke og garantere fred og sikkerhed internationalt. Europas fredssamarbejde bør naturligvis omfatte området fra Atlanterhavet til Ural.
Den anden mangel, som jeg vil nævne, er punkt 46, hvor ordføreren giver udtryk for, at det først er muligt at udvikle sikkerhedsforbindelser med Rusland, når der er truffet beslutning om at integrere WEU i EU. Man skal huske på, at NATO's udvidelse, i henhold til hele det russiske etablissement, indebærer øget sikkerhedspolitisk uro for Rusland. Det russiske militær kræver nu også en øget satsning på russiske atomvåben som følge af NATO-udvidelsen. EU har derfor en meget vigtig opgave i at bidrage til at reducere den uro som NATO's udvidelse indebærer for Rusland, snarere end at øge den.
Endelig vil jeg blot påtale den ubegribelige formulering i punkt 1 a, nemlig at EU skal »fremme dannelsen af en middelklasse, der i sociologisk forstand kan udgøre en støttepille for demokratiet«. Det er en formulering, som hører hjemme i 1800-tallets tankeverden, og ikke i 1998!

Lenz
Hr. formand, jeg vil også gerne starte med at ønske fru Lalumière tillykke med den vanskelige betænkning. Selvom jeg har fremsat en række ændringsforslag, ved jeg godt, at vi alligevel grundlæggende er enige. For nogle dage siden udtrykte den russiske menneskerettighedsforkæmper og Duma-delegerede Kovaljov sin bekymring over de antidemokratiske tendenser, der stadig hersker i hans land. Han er en mand, der elsker sit land, og den, der læser hans bog »Den hvide ravns flugt«, kan også se, hvorfor han har siddet syv år i fangenskab.
Jeg vil dog også gerne gøre opmærksom på et punkt, der ikke er blevet omtalt meget. Han anklager også de gamle og de nye førereliter for ikke at respektere demokrati og rettigheder. Det er principper, der er en forudsætning for at skabe et stort Europa, hvor der skal herske fred, frihed, retsstatslige forhold og demokrati. Den Europæiske Union skal tage vare på disse anliggender. Den står foran store udfordringer, for disse forbindelser vil få vidtrækkende konsekvenser for de forhandlinger, der netop er indledt med alle lande.
Rusland har tiltrådt Europarådet, som alle EU-lande er medlem af. Landet har dermed sagt ja til retsstatslige principper, demokrati og menneskerettigheder. Det har også sagt ja til det retssamfund, der er vokset frem gennem årtier. Vi fra Europa-Parlamentet vil gå ind for forbindelserne til Rusland, vi ønsker godt nok et tæt samarbejde, men vi vil også vise videreførelsen af reformprocessen i Rusland hen imod retsstatslige principper, der respekterer menneskerettighederne, forbundet med opbygningen af et demokratisk handlende civilsamfund, stor opmærksomhed og give landet en påmindelse, hvis det bliver nødvendigt.

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, tillad mig i anledning af forhandlingen om denne betænkning at sige noget om udviklingen af samarbejdet i delegationen eller det fælles udvalg, som vi jo har med den russiske Duma og Føderationsrådet. Når jeg ser på udviklingen gennem de seneste år, ser jeg, at der er sket forbedringer på væsentlige punkter. Hvis vi meget ofte er kommet med skiftende statements på de fælles møder i startfasen efter 1994 - undertiden meget stærkt forceret fra russisk side til bestemte emner såsom NATO-medlemskab for flere østeuropæiske lande, emner, som egentlig ikke havde noget at gøre med de bilaterale forbindelser mellem Den Europæiske Union og Rusland og forhindrede en fornuftig dialog - så har det ændret sig på væsentlige punkter.
Nu er det sådan, at vi behandler mange emner, som begge sider har interesse i, og i den forbindelse også opnår enighed på mange punkter eller i det mindste kan praktisere en effektiv udveksling af erfaringer. Lad os bare tage TACIS-debatten, debatten om udviklingen i partnerskabsaftalen, om indre russiske eller indre europæiske spørgsmål såsom udviklingen i den internationale kriminalitet, de retsstatslige principper eller ledelsessystemet i Rusland.
Jeg mener, at det er Den Europæiske Unions opgave at fremme udviklingen af et stabilt demokrati i Rusland, men også at iagttage den kritisk og følge den kritisk. Rusland er jo stadig ikke noget stabilt demokrati, fordi landet endnu ikke råder over alle elementerne hertil i stabil form. Indenrigspolitiske stridigheder og bevægelser viser det jo også tydeligt, som vi netop har kunnet opleve det. Alligevel mener jeg, at Rusland alt i alt er på rette vej, og at vi som europæere bør følge landet kritisk på denne vej.

Piha
Hr. formand, jeg vil takke betænkningsordføreren til trods for dennes overdådige optimisme. Det centrale problem i betænkningen er mangelen på praktiske eksempler. Fru Lalumière nævner som et centralt, fælles mål en styrkelse af sikkerheden i Europa og i de tilgrænsende områder på grundlag af et afbalanceret samarbejde. Hvad mon dette betyder i praksis?
Den finske regerings mål er at sætte Unionens nordiske dimension på dagsordenen ved landets formandskab i slutningen af 1999. Den nordiske dimension er et omfangsrigt sikkerhedsprojekt, som koncentrerer sig om at medtage Rusland i de regionale samarbejdsstrukturer f.eks. via TACIS-programmets miljø- og kernesikkerhedssamarbejde og via det mangeartede samarbejde i Østersøregionen.
Samarbejdet med Rusland kan kun ske ved hjælp af de små skridts politik inden for forskellige emneområder. Ruslands stabilitet afhjælpes nu en gang ikke med Parlamentets pompøse, festlige højsang.

Van den Broek
Hr. formand, må jeg begynde med over for ordføreren, fru Lalumière, at udtrykke min glæde over denne usædvanligt værdifulde betænkning, som bestemt kommer på et tidspunkt, hvor det er overordentligt nyttigt at tænke mere grundigt over vores forbindelse med Rusland. Det er ikke en proces, som vi kan afslutte i dag eller i morgen, men som i den kommende tid vil kræve stadig mere af vores opmærksomhed. Og som nu måske på kort sigt vil blive mere aktuel i betragtning af den nuværende situation med regeringsskiftet i Rusland, som, hvordan det end vil ende, selvfølgelig vil give anledning til temmelig stor usikkerhed i den nærmeste fremtid. Hvad der fortsat vil være vigtigt, er, at vi i højere grad vurderer politikken end individuelle personer. Jeg tror, at vi kan gå ud fra, at præsident Jeltsin i hvert fald, hvilke foranstaltninger han end vil træffe, ikke vil se nogen anledning til at lægge mindre vægt på den reformpolitik, som er så livsvigtig i Den Russiske Føderation.
For så vidt angår vores forbindelser, kan jeg være temmelig kortfattet, fordi fru Lalumière faktisk meget udførligt har skitseret den nuværende situation omkring vores forbindelser med Rusland. Jeg vil gerne sige et par ord om navnlig Den Europæiske Unions handlingsprogram, som fulgte af godkendelsen i Rådet, der vedtog det handlingsprogram, som der blev truffet beslutning om i Samarbejdsrådet for EU og Rusland. Et Samarbejdsråd, som blev muligt, efter at partnerskabet, samarbejdsaftalen med Rusland, endelig efter tre års ratificering virkelig trådte i kraft i slutningen af sidste år.
En af de overordentlig vigtige dele af dette fælles handlingsprogram er at yde et bidrag til integreringen af den russiske økonomi i verdensøkonomien gennem Den Russiske Føderations forberedelse og tiltrædelse af Verdenshandelsorganisationen. Betydningen heraf må ikke undervurderes. Det er af politisk betydning, det er af økonomisk betydning, og det har bestemt også sikkerhedspolitiske aspekter, fordi den økonomiske samhørighed, også for så vidt angår Rusland, kan øges, hvilket bestemt også har en stabiliserende effekt, ikke mindst nationalt.
Desuden er der kortlagt en lang række nye områder, som egner sig til intenst samarbejde med Den Russiske Føderation. Jeg nævner dem kortfattet. Den indbyrdes tilpasning af lovgivning, navnlig med hensyn til den intellektuelle ejendomsret, som er af primær betydning for hele investeringsklimaet i Den Russiske Føderation. Jeg tænker på told og grænseoverskridende samarbejde, hvor der er udarbejdet nye programmer, der navnlig er af stor betydning for grænselandene og også vores egne grænser med Den Russiske Føderation - vi tænker på Finland, vi tænker på vores fremtidige medlemsstater, de baltiske lande.
Jeg tænker på industrisamarbejdet, som gennem en anden rundbordskonference med industrier fra Den Europæiske Union og Rusland i maj måned på ny vil give en impuls bl.a. til de opstillede målsætninger for at sætte virksomheder i kontakt med hinanden og dermed også uddybe industrisamarbejdet.
Jeg tænker inden for disse rammer også på uddannelsen af et stort antal unge russiske ledere i Vesten. Jeg nævner endvidere indledningen af forhandlinger om en aftale om videnskab og teknologi og indledningen af en dialog og af samarbejde med hensyn til bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet, narkohandelen og renvaskningen af penge.
Det er blot en række eksempler, som viser, at samarbejdsemnerne mellem Unionen og Den Russiske Føderation udvides yderligere.
De fem hovedpunkter, som fru Lalumière har anført i sin betænkning med henblik på uddybelsen af samarbejdet med Rusland, stemmer i høj grad overens med de strategier, som også videreudvikles fra Den Europæiske Unions side. Det gælder også for, hvad hun har sagt om ydelse af støtte til konsolideringen af det russiske samfund, aspekterne omkring civilsamfundet. Jeg nævner i denne forbindelse vores programmer om TACIS-demokrati.
Hvad de stærke handelsforbindelser angår, henviser jeg til, hvad jeg har sagt om tiltrædelsen til Verdenshandelsorganisationen og det styrkede samarbejde på sikkerhedsområdet i Europa. Selvfølgelig spiller samarbejdet med NATO i den forbindelse en meget vigtig rolle, men også med hensyn til WEU søges der kontakter, også fra russisk side, med henblik på at nå frem til drøftelser og samarbejde. Jeg ser i øjeblikket bort fra det europæiske samarbejde, som gennem Sikkerhedsrådet er i gang med Rusland, og samarbejdet med OSCE samt samarbejdet i en kontaktgruppe, f.eks. vedrørende Jugoslavien. Det viser, at den politiske dialog udvides stadig mere.
Fru Lalumières opfattelse af forbindelserne mellem Rusland og EU tror jeg giver et særdeles værdsat stof til eftertanke med hensyn til den fremtidige udvikling deraf. Således som det med rette siges i betænkningen, er Den Europæiske Unions synlighed, bl.a. gennem vores delegation i Moskva, men også gennem medlemsstaternes ambassader i Moskva og gennem de forskellige antenner, i den forbindelse af meget stor betydning.
Kommissionen er ordføreren overordentlig taknemlig for det arbejde, som hun har udført. Det er et godt grundlag for de videre diskussioner, som vi fortsat vil have med hinanden i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, i REXUdvalget eller i andre udvalg, som specielt beskæftiger sig med Rusland. Jeg vil i den forbindelse navnlig nævne den gruppe i Europa-Parlamentet, som bl.a. under ledelse af fru Krehl for det meste har ført meget frugtbare diskussioner med Kommissionen om dette emne.
Jeg beklager, at tiden er så kort til at tale om et så omfangsrigt emne i længere tid og diskutere det med Parlamentet, men vi ser frem til den førstkommende lejlighed dertil. Endnu en gang mange tak til ordføreren, fru Lalumière.

Formanden
Hr. kommissær, tak, fordi De kæmper mod støjen. Jeg må sige, at det fortsat forbløffer mig og gør mig nedtrykt at se, hvor ubetænksomt Parlamentet er, når folk taler. Det er de samme mennesker, der mødeperiode efter mødeperiode tager ordet og taler om Parlamentets værdighed og betydning, der behandler det som en markedsplads. Det er simpelthen en skændsel.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i afstemningstiden.

Gröner
Fru formand, jeg henholder mig til artikel 48 i forretningsordenen. Vi gav startskuddet den 9. marts. Europa-Parlamentet ville erklære 1999 for europæisk år mod vold mod kvinder og starte en europæisk kampagne. Initiativet fra Udvalget om Kvinders Rettigheder har i dag opnået mere end de påkrævede 314 stemmer. Vi fik 323.
Aldrig før i Europa-Parlamentets historie er det gået så hurtigt. Disse stemmer blev opnået i løbet af kun seksogenhalv plenardage. Jeg opfordrer nu Kommissionen og Rådet til at træffe foranstaltningerne så hurtigt som muligt, så kvindeorganisationerne, kirkerne og forbundene kan indlede forberedelserne til dette europæiske år. Kvinderne i vores lande venter på støtten. Endnu en gang har Europa-Parlamentet udmærket sig som pioner inden for kvinders rettigheder. Rigtig mange gange tak til alle de kolleger, der har underskrevet erklæringen. Der er imidlertid plads til endnu flere underskrifter!
(Bifald)
Formanden
Jeg glæder mig ligesom Dem over, at denne beslutning har haft så stor en succes.

Falconer
Fru formand, jeg vil også gerne lykønske vores kollega, fru Gröner, fordi hun har nået de 323 underskrifter.
Men jeg tager som sædvanlig ordet til afstemningsproceduren. Jeg meddeler hermed, at jeg vil være til stede og stemme, så De ikke får nogen problemer. Af afstemningslisten, som er blevet uddelt til medlemmerne, fremgår det imidlertid, at der kommer en afstemning ved navneopråb. Der er ti afstemninger ved navneopråb under denne mødeperiode. Der kan så komme to eller tre yderligere, så det bliver tolv eller tretten. Hvis jeg derfor bliver her til syv afstemninger ved navneopråb, kan jeg så forlade salen og have opfyldt de 50 %. Disse bestemmelser er absurde, den måde, Præsidiet gennemfører dem på er absurd, og jo hurtigere de bliver afskaffet jo bedre.

Formanden
Hr. Falconer, jeg minder Dem om, at der er omkring femten afstemninger ved navneopråb.

Howitt
Fru formand, en bemærkning til forretningsordenen. Jeg gjorde tjenestegrenene opmærksom på dette i morges, men det blev ikke taget op, selvom det er relevant i henhold til forretningsordenens artikel 19, stk. 4. I sidste måned vedtog Parlamentet en beslutning til fordel for menneskerettighederne i Nigeria. Under forhandlingen opfordrede jeg til at yde beskyttelse til den fængslede Ogoni-menneskeretsaktivist Batom Mitee, bror til den fungerende formand for bevægelsen. På daværende tidspunkt vidste man ikke, hvor Batom befandt sig, men tirsdag i denne uge bekræftede en løsladt fange, at Batom holdes fanget i Delta Rubber Plantation og frygter for sit liv efter at have været udsat for tortur. Han er bl.a. blevet gennemtævet dagligt.
Fru formand, jeg beder Dem hurtigst muligt skrive til de nigerianske myndigheder på Parlamentets vegne og presse på for at få landet til at respektere Parlamentets vilje, som er i overensstemmelse med menneskerettighedslovgivningen og vores beslutning fra februar 1998. Batom Mitee nægtes fortsat besøg fra sin familie og enhver lægebehandling, selvom han er lammet i venstre side, er ude af stand til at stå op eller spise ved egen hjælp og har levet i det samme beskidte tøj i mere end tre måneder.
Jeg vil være taknemmelig, hvis De vil fortælle formanden, at jeg har drøftet sagen med fru Kinnock, som ligeledes ønsker at give udtryk for sin bekymring. Hvis formanden accepterer at skrive det brev, jeg anmoder om, vil hun fremlægge det sammen med sine andre kolleger på Den Paritetiske Forsamling AVS-EØF, som finder sted i næste uge. Tak for Deres samarbejde.

Formanden
Tak, hr. Howitt. Jeg vil naturligvis viderebringe Deres indlæg og Deres ønske til formanden.

Lindholm
Fru formand, det drejer sig altså om dokumentet til fru Schaffners betænkning, som kun findes på fransk. Fru formand, De lovede at vende tilbage med besked om, hvad vi skulle gøre med fru Schaffners betænkning. Jeg vil sætte pris på at få det at vide.

Formanden
Først vil jeg gerne sige, at vi har undersøgt sagen. Den rapport, som ligger til grund for fru Schaffners betænkning, foreligger faktisk kun på fransk. Det er et reelt problem.
Der er en mulig løsning, nemlig at afholde forhandlingen, men at vente med at stemme til denne rapport er blevet oversat til alle sprogene. Fru Schaffner giver tegn til at være enig i dette forslag. Kære kolleger, er der nogen indvendinger imod dette? Det er ikke tilfældet.
Tak, fru Lindholm, De har fået svar på Deres spørgsmål, og som De kan se, har vi foretaget det nødvendige.

Formanden
Fru Berès, for et indlæg til forretningsordenen?

Berès
Jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på en skrivelse, som vi modtog her til morgen, og som var underskrevet af vores generalsekretær, Julian Priestley.
I denne skrivelse kan vi læse ...
(Latter. Udråb: "aprilsnar«)

Formanden
Kære kolleger, nu må De have mig undskyldt, men indlæg til forretningsordenen er et udtryk for demokrati. De ved udmærket godt, at enhver kollega har ret til at udtale sig, og dette gælder naturligvis også fru Berès.

Berès
Jeg er glad for at være offer for den britiske humor og takker Parlamentet for dets forståelse.

Afstemning
Formanden
Vi går nu over til afstemning.
Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om støjemission fra maskiner til udendørs brug (KOM(98)0046 - C4-0122/98-98/0029(COD))
(Kommissionens forslag godkendtes)

Rübig
Fru formand, jeg vil ikke agitere for underskrifter mod kriminaliteten i Bruxelles i dag, selvom vi kun har tid til på fredag, men i stedet fremsætte et forslag i henhold til artikel 129 om at henvise Murphy-betænkningen til fornyet udvalgsbehandling, da der foreligger mere end 100 ændringsforslag, der først og fremmest er af ren teknisk karakter, og her selv gennemføre et SLIM-initiativ. Vi får nemlig yderligere to direktiver om mål, dimensioner og tekniske specifikationer for busser. Vi bør altså allerede nu i en arbejdsgruppe blive enige om, hvordan vi vil gennemføre disse tre direktiver forskriftsmæssigt og med succes.

von Wogau
Fru formand, ærede kolleger, som formand for det kompetente udvalg må jeg starte med at meddele, at udvalget med et knapt flertal har besluttet at forelægge Murphy-betænkningen i denne form for Europa-Parlamentets plenarforsamling. Jeg taler altså ikke som udvalgsformand, men som medlem af Det Europæiske Folkepartis Gruppe, og som sådan støtter jeg forslaget om at henvise denne betænkning til fornyet udvalgsbehandling.
Hvorfor? Jeg har i mange år ment, at vi som Europa-Parlament fremover ikke vil kunne klare at bedrive teknisk lovgivning med hundreder af ændringsforslag.
Siden Maastricht har vi haft medbestemmelse i disse sager. De nye direktiver er ikke længere Ministerrådets direktiver, men derimod Europa-Parlamentet og Ministerrådets direktiver. Vi som Parlament kan i forbindelse med denne lovgivning bidrage til, at der tages hensyn til beskyttelsen af borgernes sundhed og sikkerhed og af forfordelte personer. Det er overordentligt vigtigt. Det har vi også altid førhen gjort med succes.
Det, vi har brug for her, er imidlertid ikke 112 tekniske ændringsforslag, som ingen af de tilstedeværende forstår, og hvor ingen ved, hvilke interesser der står bag de enkelte ændringsforslag, men derimod et ændringsforslag, hvor det fastlægges, at busser skal konstrueres handicapvenligt. Det påhviler derefter de tekniske instanser at udføre Europa-Parlamentets lovgivningsmæssige anvisning.
(Bifald) Det kalder man en lovgivningsprocedure med henvisning til tekniske standarder, som jeg altid er gået ind for, og som også skal være den metode, vi anvender fremover. Derfor ville jeg blive meget glad, hvis det var muligt at behandle det endnu en gang i udvalget, således at vi kan finde frem til en fornuftig løsning i denne sag. Nu afgiver jeg en personlig erklæring: Hvis dette forslag ikke bliver henvist til fornyet udvalgsbehandling, bliver jeg her. Jeg vil dog ikke deltage i afstemningen. Jeg anmoder om, at det bliver ført til protokols, for jeg er som parlamentariker ikke parat til at medvirke til denne meningsløse form for lovgivning.
(Bifald)
Murphy
Fru formand, jeg håber ikke, at jeg behøver lige så lang tid som hr. von Wogau. Jeg kan for så vidt godt acceptere det han siger om, at vi har behandlet et teknisk spørgsmål her, men det vil jeg bede Parlamentet tage stilling til. Siger vi til Europas borgere, at vi ikke er tilstrækkelig kompetente til at lovgive i spørgsmål, der vil påvirke menneskers liv? Jeg forelægger det for Dem, udvalget havde alle muligheder for at drøfte betænkningen. De havde alle muligheder for at drøfte den sammen med de ændringsforslag, jeg fremsatte.
Jeg erkender, at der er mange ændringsforslag, men mange af dem er absolut nødvendige. Hvis det er så teknisk, at medlemmerne i den anden side af salen ikke har kunnet forstå, hvad der foregår, hvordan kan det så være, at der rent faktisk er fremsat 20 ændringsforslag af medlemmerne i den anden side af salen? Jeg vil påstå, at de har forstået, hvad der er på spil her, og jeg vil vende tilbage til det, Kommissionen sagde i aftes. Da kommissær Bangemann blev spurgt om dette, sagde han, at han ikke så nogen grund til, at Parlamentet ikke skulle tage stilling til denne betænkning, og han antydede endda, at Kommissionen var parat til at acceptere 22 af vores ændringsforslag.
Så jeg vil sige til medlemmerne i den anden side af salen, at vi har haft alle muligheder for at drøfte dette spørgsmål. Ja, det er kompliceret, ja, det er teknisk, men vi må ikke frasige os vores ansvar. Vi har et vigtigt stykke arbejde her, lad os komme i gang.

Metten
Fru formand, jeg har kun et spørgsmål til formanden for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, som her talte som person. Han har været med til tre eller fire diskussioner, han har haft mulighed for at stille et ændringsforslag, som han nu en gang har formuleret det. Jeg ville gerne have at vide, hvorfor han ikke har påtaget sig sit ansvar.

von Wogau
Fru formand, jeg vil gerne svare personligt. Jeg har som formand for udvalget bedt ordføreren om at gå frem, sådan som jeg har sagt, nemlig at fremsætte et ændringsforslag om de handicappede og i øvrigt at henvise det hele til tekniske instanser. Så viste det sig, at der var vanskeligheder forbundet hermed. Derfor foreslog jeg, at der blev nedsat en arbejdsgruppe, der skulle finde en fornuftig løsning. Jeg fremsatte forslaget før afstemningen i udvalget. Så stemte vi om det, men den største del af Parlamentet stemte anderledes. Som følge heraf er det sådan, at Murphy-betænkningen, der efter min mening ikke er moden til at blive behandlet i plenarforsamlingen, kom til behandling i plenarforsamlingen mod min vilje som udvalgsformand. Derfor taler jeg nu ikke som udvalgsformand, men som medlem af PPE-gruppen. Det er mit svar på det, hr. Metten lige har sagt.
(Bifald og tilråb)

Alan Donnelly
Fru formand, jeg vil især gerne reagere på hr. von Wogaus bemærkninger. Jeg blev medlem af Parlamentet i 1989, og under hans forgænger hr. Beumer behandlede vi en mængde teknisk lovgivning, der gik igennem Parlamentet med henblik på fuldførelsen af det indre marked, og det er noget vrøvl, når Økonomiudvalgets formand siger, at vi ikke er kompetente til at behandle denne lovgivning her i Parlamentet.
Grunden til, at de ikke ønsker det behandlet i dag er, at de stemte imod ændringsforslagene om at hjælpe handicappede ved udformningen af busser og rutebiler. Det er grunden til, at de ikke ønsker lovgivningen behandlet her i Parlamentet. Jeg kan fortælle Dem, at handicappede i hele Europa nu holder øje med, hvordan Den Kristelig-Demokratiske Gruppe stemmer i denne sag, fordi vi har vedtaget ændringsforslag i udvalget, som støtter de handicappede, og de ønsker betænkningen taget af dagsordenen.
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges)

Pronk
Fru formand, der opstod nogen forvirring i går om Kommissionens svar i anledning af ændringsforslag 3. Er det muligt, at Kommissionen giver en nærmere forklaring herpå? Det er det første punkt.
Det andet punkt er en anmodning til Dem. Er det muligt at stemme om ændringsforslag 20 inden ændringsforslag 7? Det er samme tekst, det drejer sig blot om placeringen der. Det er en anmodning til Dem.
Og for det tredje, fru formand, i ændringsforslag 19 anvendes i den engelske udgave ordet "evaluation«. Det er ikke berettiget. Det bør være "assessment«. Kunne dette ændres, og kunne de andre sprog tilpasses dette? Det var mine anmodninger.

Van den Broek
Kommissionen kan acceptere anden del af det tredje ændringsforslag med følgende ordlyd: «programmet vil være åbent for SMV inden for alle sektorer, herunder SMV inden for det tredje system«.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Megahy
Fru formand, måske kunne formanden for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik berolige os ved at forklare, at alle ændringsforslagene er af ikke teknisk art?
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Schörling
Fru formand, det drejer sig om et mundtligt ændringsforslag, et ord. Det drejer sig om at erstatte ordet - jeg går ud fra den engelske tekst - integration med inclusion . De, der har skrevet ændringsforslaget, Wim van Velzen og Barbara Schmidbauer, er enige med mig i, at vi også skulle fremlægge dette ændringsforslag.
(Formanden konstaterede, at der ikke var nogen indvendinger imod det mundtlige ændringsforslag)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Liese
Fru formand, jeg vil gerne undskylde over for mine kolleger, at jeg nu også må bede om ordet. Jeg mener, at vi kunne have forberedt os noget bedre i udvalget og ikke belastet vores kolleger med så mange enkeltvise afstemninger og mundtlige ændringsforslag. Vi havde et problem, hvilket nu også har ført til et oversættelsesteknisk problem i punkt 60. Udvalget havde nemlig ikke den tyske oversættelse af ændringsforslagene til rådighed før afstemningen. Derved har der indsneget sig en efter min mening alvorlig fejl i punkt 60, for dette punkt er meget vigtigt, fordi det drejer sig om udvidelsen af handelspræferencerne til også at omfatte de least developed countries , der ikke hidtil har været AVS-lande.
Det ændringsforslag, som jeg fremsatte sammen med hr. Corrie på engelsk, talte om, at handelspræferencerne er fjernet som følge af denne udvidelse. I den tyske version, som jeg først fik efter afstemningen i udvalget, står der nu: «hvilket fjerner enhver diskriminering«. Jeg anmoder altså om at basere oversættelsen til alle andre sprog på den engelske udgave af ændringsforslaget af Corrie og Liese og tilpasse det i overensstemmelse hermed.

Rocard
Fru formand, jeg vil gerne sige, at hr. Liese har ret, og at hans bemærkning også gælder for den franske udgave. I dette tilfælde er det således den engelske udgave, der er gældende.
Om ændringsforslag 1
Rocard
Hr. formand, kære kolleger, det drejer sig om et meget vigtigt punkt. Som De ikke har kunnet undgå at lægge mærke til, kommer vi i denne betænkning ikke ind på samarbejdets budgetmæssige omkostninger. Hverken styrkeforholdet, vurderingen af situationerne eller den sagkyndige bedømmelse var vores opgave. Der har været nok, der kunne optage sindene hos vores Budgetudvalg. Denne vigtige beføjelse for vores Parlament respekterer vi højt. Men Budgetudvalget forstod udmærket, hvorfor vi ikke kom ind på problemet med en overordnet fastsættelse af støttens omfang: Det vil dreje sig om et symbolsk tal, der vil ryste hele diplomatiet og spille en afgørende rolle i enhver Nord-Syd-debat i hele verden i mindst et år. Vi har derfor villet vise Budgetudvalget, at vi accepterer alle dets proceduremæssige ønsker.
For mit vedkommende acccepterer jeg således seks af de syv led i ændringsforslaget, da der er et af dem, der udgør et problem, nemlig det tredje led i artikel 80. Heri står der tydeligt, at den finansielle tilrettelæggelse af de nye aftaler skal være underlagt en budgetmæssig stramhed og effektivitet osv., hvilket kunne tyde på, at den europæiske samarbejdsindsats med AVS-landene skulle have et særligt stramt budget. Dette vil blive genstand for en politisk debat. Det ville være utilladeligt at afgøre dette spørgsmål her.
Det er årsagen til, at jeg har anmodet om en opdelt afstemning, hvor jeg foreslår, at man stemmer nej til tredje led i artikel 80, og at man godkender alle de andre, for vi er også opmærksomme på den budgetmæssige stramhed.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

des Places
I-EDN-gruppen kan uden forbehold støtte alle de forslag, der har til hensigt at lette virksomhedernes administrative byrde, og navnlig SMV's. I det pågældende tilfælde foreslår Kommissionen at forenkle både indberetningen fra de virksomheder, hvis varetransaktioner inden for Fællesskabet beløber sig til under ECU 100.000 på årsbasis, og den kombinerede nomenklatur, som udgør grundlaget for oplysningerne om vareudvekslingerne inden for Fællesskabet.
Indførelsen af det indre marked og afskaffelsen af grænsekontrollen har ført til, at man ikke længere anvender de momsindberetninger og statistiske indberetninger, hvis troværdighed blev sikret af toldvæsenerne. Såvel virksomhedernes, det offentliges og de faglige organisationers behov for oplysninger er dog ikke forsvundet af den grund.
Det indberetningssystem, der blev indført af Den Europæiske Union, har dog nogle svagheder, som vi gerne vil gøre opmærksom på. Intrastats største svaghed, når man ser bort fra omkostningerne ved dette system, ligger nemlig i de meget usammenhængende resultater, hvilket er en stor usikkerhedsfaktor med hensyn til en bestemt medlemsstats reelle handelsresultater. En medlemsstats import skulle således normalt være lig med summen af eksport fra de andre medlemsstater til denne medlemsstat. Der er imidlertid en samlet forskel på 4, 6 %. Hvis man bruger det ene tal i stedet for det andet, ville Tysklands handelsoverskud, der er på næsten ECU 19 milliarder, blive bragt ned på 4 milliarder, mens det franske underskud på ECU 6, 4 milliarder ville blive mere end fordoblet.
Med hensyn til indberetningerne om vareudvekslingerne, så har medlemsstaterne mulighed for at bede om yderligere oplysninger om oprindelseslandet, oprindelses- eller bestemmelsesregionen, losningshavnen eller -lufthavnen og den statistiske ordning.
Hvad angår forenklingen af den kombinerede nomenklatur, har vores gruppe indgivet et ændringsforslag. Det er nemlig nødvendigt at bevare en specifik information med hensyn til de regionale produkter og navnlig produkterne med kontrolleret oprindelsesbetegnelse. Når der f.eks. er tale om vin, er det absolut nødvendigt, at de faglige og tværfaglige organisationer bevarer et godt kendskab til vareudvekslingerne inden for Fællesskabet. Bordeaux, côtes du rhône, bourgogne og champagne er alle særlige produkter, der både kræver et særkendskab og en særlig markedsledelse, hvor man bevarer de særlige produktionsregioner og dermed landbruget. Fællesskabets lovgivning må derfor ikke udviske de særpræg, der er i medlemsstaterne og deres regioner.
Betænkning af Pronk (A4-0114/98)
Bébéar
Som følge af Det Europæiske Råds ekstraordinære møde i Luxembourg i november sidste år, og i kølvandet på den nye Amsterdam-traktat, havde Europa-Parlamentet anmodet om, at man styrkede og udvidede støtteforanstaltningerne for SMV. I ti år har de været de eneste, der har skabt reelle stabile arbejdspladser.
I dette økonomiske miljø eksisterer der for øjeblikket en kategori af virksomheder, for hvilke jobskabelsen tydeligt øges, nemlig iværksættervirksomhederne, også kaldet SMV med ikke-lukrativt formål. De udgør et glimrende redskab til at sætte langtidsledige og unge uden kvalifikationer i arbejde, og de har således brug for en særlig støtte for at udvikle sig.
Denne ikke-lukrative sektor, som disse virksomheder udgør, er ikke altid let at definere. Det at få en fortjeneste alene med det formål at skabe nogle varige arbejdspladser fortjener på europæisk plan en særlig type støtte, der skal være et supplement til de allerede eksisterende nationale ordninger, såsom finansiel støtte, lavere bidrag, en ny og mere favorabel erhvervsskat osv.
Betænkningen af Pronk giver en grundig analyse af denne nye faktor for økonomien og beskæftigelsen. Betænkningens løsning på problemerne med optagelse af banklån og forbedring af kapitalen afventes spændt på dette område, der befinder sig halvvejs mellem handelssektoren og det offentlige.
Jeg godkender således denne betænkning, fordi den giver nogle ekstra finansielle ressourcer, der er tilpasset de specielle behov hos denne nye kategori af virksomheder, som er særligt lovende med hensyn til jobskabelse, og som har et stort vækstpotentiale.

Caudron
Jeg vil gerne lykønske vores kollega Pronk for kvaliteten af hans arbejde, og jeg glæder mig over denne indsats for de innoverende og jobskabende SMV.
Indførelsen af en lånefacilitet med risikovillig kapital er i sig selv et nødvendigt redskab, der på længere sigt kan vise sig at betale sig, både med hensyn til oprettelsen af virksomheder og med hensyn til jobskabelsen. I den forbindelse forekommer begrebet transnational virksomhed mig at være interessant, eftersom man her også kan se endnu et aspekt af begrebet europæisk borgerskab. Ud over de stærke symboler, der skaber den europæiske identitet, er det nødvendigt at konkretisere denne i alle europæeres dagligdag.
Man kan beklage, at det beløb, der opføres på budgettet, er lavere end det, Europa-Parlamentet havde ønsket. Jeg tillader mig dog at håbe på, at Kommissionen ved at gå i retning af erklæringerne fra topmødet i Luxembourg vil gøre en ekstra indsats med hensyn til de nyskabende aktioner og projekter på arbejdsmarkedet.
Selvom jeg er enig i, at støtten skal koncentreres på de virksomheder, der tæller mindre end hundrede lønmodtagere, så er jeg straks mere tilbageholdende hvad angår evalueringsproceduren, der forekommer mig at være lidt for lang, især hvis man ønsker at foretage justeringer, der svarer bedre til de fremsatte krav. Endelig tilslutter jeg mig en ekstern høring om programmet, og navnlig om disse arbejdspladsers nyskabende karakter.
Bortset fra nogle få forbehold, der snarere går på formen end på indholdet, støtter jeg denne betænkning, og jeg vil gerne minde om, at jeg lægger vægt på, at man søger efter alle de muligheder, der kan forbedre vores medborgeres situation, og som er langt fra enhver på forhånd fastsat ideologi.

des Places
De små og mellemstore virksomheder (SMV) er hovedaktørerne blandt virksomhederne i Den Europæiske Union, og mere end 90 % af disse SMV beskæftiger mindre end 150 personer. Ifølge den femte Eurostatrapport om virksomhederne udgør de 66 % af den samlede beskæftigelse i Den Europæiske Union, og fra 1988 til 1995 tegnede de sig næsten for den totale nettojobskabelse.
Denne situation kan synes paradoksal. Virksomhederne, og navnlig SMV, er nemlig jævnligt genstand for en forøgelse af de administrative byrder og forpligtende normer, hvilket hovedsageligt skyldes fællesskabslovgivningen. Man skal dog ikke undervurdere virkningen af de nationale lovgivninger, som f.eks. loven om 35-timers ugen i Frankrig.
Hvad er det for en støtte, man skal give SMV?
Som det første må man fremhæve SMV's finansielle behov. De har nemlig meget ofte nogle problemer i forbindelse med deres udvikling, og de har derfor behov for kapital, men de har også - og det må man ikke ignorere - likviditetsproblemer, der er forbundet med deres kunders betalingsfrister. Alle de offentlige forvaltninger bør gå foran med et godt eksempel. Meget ofte er det dem, der har de længste betalingsfrister, og det må man gøre noget ved.
Med hensyn til behovet for kapital er det nødvendigt at udvikle princippet om risikovillig kapital. Dette system, der er meget udbredt i USA og Japan, bør absolut udvikles i Den Europæiske Unions medlemsstater. Den, der opretter en virksomhed, bruger ofte alle sine finansielle midler på oprettelsen og har således ikke flere midler til rådighed, når virksomhedens udvikling skal finansieres.
Hvad angår den finansielle bistand fra Den Europæiske Union, så er det helt logisk, at disse midler ikke udelukkende anvendes af de store virksomheder. De forskellige former for støtte er én ting, men jeg vil gerne minde om, at SMV tynges af vægten af og omkostningerne ved den administrative byrde og de normer, som man pålægger dem. Hvor mange af de såkaldte sundhedsmæssige normer har forsinket SMV's udvikling? Det er det ikke muligt at føre regnskab over, men alle dem, der lytter til virksomhedslederne, ved, hvor besværlige disse normer er for dem.
Da vores gruppe går ind for princippet om ligebehandling af kønnene, har vi stemt nej til det ændringsforslag, der tager sigte på at privilegere de virksomheder, der ledes af kvinder. Det er alle SMV, man skal hjælpe. Formålet er at reducere arbejdsløsheden ved at skabe arbejdspladser, og det uanset virksomhedslederens køn.

Hyland
Det foreslåede vækst- og beskæftigelsesinitiativ med finansielle støtteforanstaltninger for innovative og jobskabende små og mellemstore virksomheder må støttes på alle måder.
I vores gruppe har vi altid understreget den væsentlige rolle, som små virksomheder kan spille og allerede spiller med hensyn til at skabe beskæftigelse og økonomisk vækst. Derfor hilser jeg Pronk-betænkningen velkommen.
Små og mellemstore virksomheder i Den Europæiske Union kan have op til 250 ansatte. I Irland har SMV normalt mindre end 50 ansatte. Under initiativets tredje del, tilskud til dækning af lånegarantier med henblik på at give SMV adgang til øget låntagning under garantiordninger i medlemsstaterne, gives der prioritet til virksomheder med under 100 ansatte. Jeg vil gerne opfordre til, at sådanne virksomheder får tilsvarende forrang under initiativets første del.
Vi må gøre alt for at styrke SMV's vækstpotentiale. Dette omfatter adgang til risikokapital for nye og nystartede, mindre virksomheder gennem investeringer i relevante, specialiserede risikokapitalfonde.
Jeg opfordrer Rådet til hurtigt at vedtage forslaget, så vi hurtigt kan gøre fremskridt med skabelsen af nye muligheder for jobskabelse, navnlig for virksomheder med mindre end 50 ansatte. Det er ligeledes vigtigt, at der udsendes oplysninger om det nye SMV-initiativ i Irland og de øvrige medlemsstater.

Schörling
Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet støtter forslaget om finansiel støtte til innovative og beskæftigelsesskabende små og mellemstore virksomheder. Mangelen på risikovillig kapital har længe været et problem for de små og mellemstore virksomheder.
Vi mener, det er særlig vigtigt, at risikokapitalfonden indrettes på virksomheder, der er virksomme inden for den tredje sektor, det vil sige folkesundhed, uddannelse og kultur, samt at information om støtten når frem til små og mellemstore virksomheder, der drives af kvinder, som udgør ca. 30 % af alle aktive erhvervsdrivende i små og mellemstore virksomheder.

Theonas
Dette forslag indgår i den generelle ramme, som EU har valgt for imødegåelsen af beskæftigelsesproblemerne, og er baseret på fremme af den såkaldte iværksætterånd og en kuldkastelse af de regler, der hidtil har eksisteret på arbejdsmarkedet og inden for sygeforsikringen med nye "aktive« foranstaltninger til fremme af beskæftigelsen.
Vi vil støtte ethvert skridt, hvor isoleret det end måtte være, som kan medvirke til at imødegå de skærpede problemer, som de små og mellemstore virksomheder er stillet over for, især de mindste heraf, og som vil blive værre med indførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union og den fælles mønt.
Vi har naturligvis ikke nogen illusioner om omfanget af resultaterne af sådanne skridt, dels på grund af den begrænsede rækkevidde, som de har, og dels på grund af den politik, som EU og medlemsstaterne fører, der fører til, at hundredtusindvis af små og mellemstore virksomheder går fallit, fordi de ikke er i stand til at modstå den uhæmmede konkurrence. Og det er klart, at de arbejdspladser, der falder bort, i intet tilfælde kan erstattes af de begrænsede og normalt kortsigtede arbejdspladser, der opstår som følge af enkelte støtteordninger. Som det i øvrigt også karakteristisk hedder i Kommissionens forslag, er det hensigten med programmet at støtte den generelle politik som fastlagt i hovedretningslinjerne for beskæftigelsen og de generelle retningslinjer for de økonomiske politikker, der jo har de kendte voldsomme konsekvenser for beskæftigelsen og arbejdsløsheden.
Selvom den foreslåede bevilling over budgettet på ECU 420 millioner for de tre år 1998-2000 er meget lav og alt for lidt til en betydelig støtte til de små og mellemstore virksomheder, så vil det alligevel være af betydning, især gennem mekanismen til tilvejebringelse af forretningskapital og lånegarantimekanismen, da der er store vanskeligheder med at finde eksterne finansieringskilder og få adgang til det finansielle system. Dette forhold viser efter vores opfattelse de generelle problemer, der er fulgt i kølvandet på den fuldstændige liberalisering af banksystemet og kreditinstitutterne, som styres af rent finansielle kriterier og markedskriterier, hvilket er til skade for deres rolle som igangsætter af udvikling og støtte til samfundets produktive kræfter og økonomiske aktiviteter. Det samme problem viser sig også i de generelle begrænsninger for statsstøtteordninger, der til stadighed formindskes, eller helt forsvinder, på grund af Kommissionens godkendelseskrav. Forslaget om en undtagelse fra statsstøttebegrænsningerne til de små og mellemstore virksomheder vil medvirke til en styrkelse af de små og mellemstore virksomheder, men indeholder naturligvis ikke en helhedstilgang til problemet, som er et resultat af Den Europæiske Unions generelle politik.
I forbindelse med gennemførelsen af det konkrete program finder vi det nødvendigt at koncentrere den finansielle støtte til små og mellemstore virksomheder, der beskæftiger mindre end 100 arbejdstagere, men også til endnu mindre virksomheder, der objektivt set står over for endnu flere overlevelses- og moderniseringsproblemer.
Vi er endvidere enige i forslaget om at give særlig prioritet til små og mellemstore virksomheder inden for den offentlige sundhedssektor, uddannelse og kultur.
Vi mener endvidere, at det er nødvendigt at sikre, at støtten fører til skabelse af konkrete arbejdspladser med fuldtidsbeskæftigelse. Vi mener, at der bør indføres sanktionsmuligheder over for støttemodtagere, der tilsidesætter dette krav.
Hvad angår den beskæftigelsesmæssige virkning af denne type programmer vil vi gerne understrege, at vi allerede har en tilsvarende mekanisme såvel i form af EIB's garantilån som Den Europæiske Investeringsbanks lettelser til små og mellemstore virksomheder i form af rentegodtgørelser, og endelig i form af de enkelte aktioner som led i det flerårige handlingsprogram for små og mellemstore virksomheder, der imidlertid ikke har vist sig i stand til at føre til en afgørende forbedring af det ulige miljø, hvori de små og mellemstore virksomheder er tvunget til at spille deres rolle. Vi frygter imidlertid, at en hvilken som helst ordning af denne art i en situation, hvor Den Europæiske Union ikke har tilstrækkelige midler til at gennemføre effektive, sektorbetingede og horisontale indgreb, der ligger langt fra forsøgene på at stramme økonomien, sikre fri konkurrence og liberalisering af de globale markeder, vil være uden praktiske resultater.
Betænkning af Berès (A4-0100/98)
Caudron
Jeg vil gerne lykønske fru Berès med hendes arbejde, både med hensyn til form og indhold. Hvis et sådant emne ikke tages op i samstemmighed, vil det nemlig kunne føre til en debat, hvor modstillede nationale opfattelser og lige så forskellige og afvigende meninger risikerer at blokere det hele.
Jeg godkender derfor vores ordførers henstillinger, og jeg deler Kommissionens ønske om at reducere den tid, der anvendes på undersøgelsen af den horisontale statsstøtte.
Jeg støtter således ændringsforslagene fra vores kollega Pervenche Berès, der forsøger at forene Parlamentet og Kommissionen inden for den institutionelle ramme med hensyn til undersøgelsen af de undtagelser, der tillades.
Selvom visse skeptikere måske vil hævde, at dette krav om kommunikation er noget forsigtigt, så vil jeg gerne minde dem om, at man simpelthen ikke kunne have forestillet sig et sådant krav for blot nogle få år siden.
Jeg mener også, at man skal indføre en forpligtelse for medlemsstaterne til at offentliggøre den bevilgede støtte, der ligger under den fastsatte grænse, i deres statstidende.
Dette ønske om gennemsigtighed er ikke kun prisværdigt, men også nødvendigt for at fjerne enhver mistanke med hensyn til anvendelsen af de offentlige midler.
Endelig mener jeg, at denne tekst er et vigtigt skridt i retning af en administrativ forenkling, og at den bør give mulighed for en større effektivitet med henblik på at opretholde den indsats, man har gjort på det område, der har førsteprioritet, nemlig kampen mod arbejdsløsheden!

Darras
Som medlem af dette Parlaments Udvalg om Regionalpolitik, og selvom vi endnu ikke har udtalt os om dette emne, så kan jeg kun være enig med vores ordfører, fru Berès.
Eftersom statsstøtten udgør en betydelig masse, der øges konstant, er det nemlig en god idé, at Kommissionen forsøger at lette behandlingen af de mest enkle tilfælde, der ikke giver særlige problemer med hensyn til konkurrence. Det drejer sig her om langt de fleste tilfælde. Disse regler om undtagelse bør være klare, og de bør være genstand for betydelige offentliggørelsesforanstaltninger i medlemsstaterne. Jeg går derfor ind for ordførerens ændringsforslag 3.
Jeg ønsker dog, at Europa-Kommissionen skal give Europa-Parlamentet en omfattende information om gruppeundtagelserne, navnlig med hensyn til regionalstøtte. Det forekommer mig utilladeligt, at Udvalget om Regionalpolitik først blev informeret om den aftale, der blev indgået mellem kommissærerne Wulf-Mathies og Van Miert om regional- og konkurrencepolitik, efter pressen og alle lobbyisterne.
På samme måde er jeg helt enig med ordføreren, når hun ønsker at tilføje de lokale offentlige tjenester på listen over den støtte, for hvilken der kan gælde gruppeundtagelser. Jeg kan nemlig konstatere i mit departement Pas-de-Calais, at denne støtte er en vigtig del af den økonomiske og sociale samhørighedspolitik inden for regionen. Støtten kan således på ingen måde mistænkes for at være årsag til konkurrenceforvridninger.
Betænkning af Sindal (A4-0101/98)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin og Waidelich
Vi vil gerne takke ordføreren for en gennemarbejdet betænkning om støtten til værftsindustrien. Vi vil gerne understrege, at det er af den største betydning for en fungerende global konkurrence i værftssektoren, at denne sektor også kan fungere uden statsstøtte. Frem til det tidspunkt, hvor en nødvendig OECD-aftale træder i kraft, må vi være meget vagtsomme over for den støtte, der vil blive tilladt af Den Europæiske Union for at undgå konkurrenceforvridning. Derfor er det specielt vigtigt, at ændringsforslag 25, 26, 27 og 29 får EuropaParlamentets støtte. Fællesskabets handlinger må stræbe efter en sund global konkurrencesituation for værftsindustrien.

Caudron
Skibsværfterne har været et aktuelt problem i flere år. Vi står i dag ved et historisk vendepunkt.
Jeg vil gerne minde om, at der for hver nedlagt arbejdsplads inden for den europæiske skibsbygningsindustri i de sidste fem år er blevet skabt en arbejdsplads i den koreanske skibsbygningsindustri. Det er hverken de lave lønninger eller industriens organisation, der har bidraget til Koreas dominans inden for denne sektor, men derimod konglomeraternes krydsgarantier med støtte fra den koreanske regering.
I Europa får enhver støtte til et skibsværft i vanskeligheder Europa-Kommissionen til at pålægge nogle nedskæringer i kapaciteten. Dette er ikke tilfældet hverken i Korea, Japan eller USA.
Resultatet af alt dette kan sammenfattes i fire punkter: Europa har pålagt sig selv nogle regler, som dets konkurrenter ikke pålægger sig selv; titusinder af arbejdspladser er blevet nedlagt; Europa har mistet nogle store markedsandele; og i modsætning til det, der er sket i jernindustrien, så er bevarelsen af den resterende produktionskapacitet ikke sikret.
Man foreslår i dag, at Den Europæiske Union ensidigt skal pålægge sig selv principperne i OECD-aftalen. Vi skal være pragmatiske!
Hvis vi i år 2000 konstaterer, at markedet er blevet tilstrækkeligt sundt til at vi kan undvære produktionsstøtten til kontrakter, så vil jeg være enig i, at man skal afskaffe den. Men i dag kan ingen sige, hvordan det vil se ud. Kommissionen indrømmer selv, at det er nødvendigt med nogle passende foranstaltninger.
Også jeg anmoder derfor om, at man undersøger udviklingen på markederne grundigt, før man fastsætter nogle ophørsdatoer og træffer nogle endelige foranstaltninger. Skibsbygningsindustrien er ikke en industri som alle andre!
Jeg anmoder derfor Kommissionen om at godkende de ændringsforslag, som giver os et tilstrækkeligt spillerum fra nu af og indtil slutningen af år 2000. Lad os så vel inden for denne sektor som inden for mange andre sektorer holde op med at være masochister én gang for alle.

Darras
Jeg er naturligvis ikke royalist, men i Frankrig er der et ordsprog, som siger, at man ikke skal være en større royalist end kongen selv. Jeg synes, at Europa-Kommissionen burde rette sig en smule efter dette.
Hvis det er sandt, at den nuværende statsstøtteordning til fordel for den europæiske skibsbygningsindustri hørte op i 1997, og at man stadig venter på ratificeringen af OECD-aftalen på dette område (eftersom USA stadig ikke har ratificeret den!), så forekommer det mig utilladeligt, at Europa-Kommissionen i en meddelelse foreslår, at Unionen ensidigt skal "tage forskud på« principperne i den pågældende aftale.
Hvorfor skulle man ønske at indføre en strengere støtteordning, når vores konkurrenter endnu ikke accepterer denne, og når skibsbygningen forbliver en meget skrøbelig sektor i den europæiske økonomi? Hvorfor forurolige denne sektors lønmodtagere på denne måde, når det så sandelig ikke er det, de har brug for lige nu?
Hvis man ønsker at få borgerne til at gå ind for den europæiske idé, skulle man måske lytte til dem og tage hensyn til deres leveforhold i dagligdagen. Det er i det mindste min mening som kvinde fra venstrefløjen, og jeg håber, at et flertal af mine kolleger vil være enige med mig.
Jeg håber derfor, at Kommissionen vil tage sin indfaldsvinkel op til fornyet overvejelse, så den bliver lidt mindre "liberal« og mere i overensstemmelse med interesserne hos Unionens arbejdere og borgerne som helhed.

Novo
I en situation, hvor det bliver stadig tydeligere, at OECD-aftalen om skibsbygningsindustrien, indgået i 1994, ikke er blevet, og givetvis ikke vil blive ratificeret af vigtige underskriverlande (med USA og Sydkorea som de mest iøjnefaldende tilfælde), i en situation, hvor disse lande endog forøger den offentlige støtte til deres skibsværfter, ville det være afgørende, om Kommissionen på en klar måde kunne støtte skibsbygningsindustrien i hvert eneste af de lande, hvor den stadig findes, for at den på denne måde kunne stå imod og klare sig på samme vilkår som sine konkurrenter på verdensmarkedet.
Det er imidlertid ikke de nye reglers politik, ej heller Kommissionens, og endnu mindre det, som betænkningen søger at nå med sine konklusioner.
At ville gennemføre med sådanne regler på mere eller mindre kort sigt, at alle de retningslinjer, som OECD-aftalen indeholder, skal gælde for de europæiske værfter selv i en situation, hvor en sådan aftale ikke respekteres på verdensmarkedet, er helt sikkert ikke en måde at forsvare den europæiske skibsbygningsindustri på.
At begrænse den offentlige, nationale eller regionale, støtte tidsmæssigt, og ydermere at sondre med hensyn til værdi, idet de store værfter stilles bedre end de små, at stille betingelser for støtte (miljømæssige, for lukning, for modernisering, men altid med udelukkelse af kapacitetsforøgelse), der imidlertid ligger langt under, hvad tredjelande praktiserer og vil blive ved med at praktisere, dét er ikke en måde at forsvare den europæiske skibsbygning på.
Derfor kan vi ikke stemme for betænkningen, selvom vi har støttet nogle af hr. Sainjons positive ændringsforslag.
Når vi indtager denne holdning, benytter vi derfor lejligheden til at minde om alle de negative konsekvenser, som selv en delvis implementering af en aldrig ratificeret aftale har haft for den portugisiske værftindustris kapacitet, til fordel for andres i andre lande, herunder oven i købet nogle i EU.
Når vi indtager denne holdning, er det også for at gøre den portugisiske regering og de interesserede værfter opmærksom på, at der selv inden for den nuværende ramme kan skabes mere positive vilkår for den portugisiske skibsbygningskapacitets finansielle og økonomiske stabilitet

Rovsing
De seneste års begivenheder inden for den europæiske værftsindustri har vist, at der er behov for klare regler for statsstøtte. Men et EF-direktiv på området vil kun være nødvendigt, dersom der ikke vedtages regler i OECD. Derfor vil det også bortfalde, når OECD's regler træder i kraft. En stadig reduktion af den højest tilladte statsstøtte til værfterne er helt nødvendigt for at sikre frie markedsvilkår. Udvalgets betænkning søger at gøre direktivets regler klarere og strammere, og den fortjener derfor vores fulde opbakning.
Betænkning af Schörling (A4-0105/98)
Posselt
Fru formand, hvad Schörling-betænkningen angår, så refererer den til vores afstemning af 2. marts 1995, hvor venstre side af denne sal forkastede et forslag fra vores gruppe om også at inddrage familiepolitikken i målsætningerne på Verdenstopmødet om social udvikling. Jeg beklager det og beklager desuden, at Verdenstopmødet om social udvikling heller ikke har erkendt denne prioritering, og at det også afspejler sig i Kommissionens efterfølgende foranstaltninger. Jeg mener, vi må rode bod på det, som vi desværre ikke fik gjort med Schörling-betænkningen, hvor der er tale om kvinder, mænd og børn i form af en ekstrem individualisering. Jeg tror dog ikke, at det er muligt at skabe en effektiv socialpolitik uden at styrke og støtte familien. Derfor mener jeg, at vi skal råde bod på tingene i forbindelse med det FN-særmøde i år 2000, som nævnes i Schörlingbetænkningen. Det lyder måske som noget meget fjernt for nogle, men der er ikke så lang tid til år 2000. Vi som Parlament bør fremhæve det vigtigste for at råde bod på tingene i dette afgørende spørgsmål og opnå, at FN's Generalforsamling i år 2000 beskæftiger sig med dette emne.

Ojala
Hr. formand, tak for at jeg nåede at få lejlighed til at give en mundtlig forklaring. Det var et uheld, at jeg kom til at trykke på den røde knap ved den endelige afstemning om fru Schörlings betænkning, og det er jeg meget ked af, fordi betænkningen er udmærket. Hendes betænkning får min fulde opbakning, og jeg er ked af, at der ved drøftelserne i aftes forekom uhensigtsmæssige indlæg. Det påstås, at fru Schörlings betænkning indeholder noget, som kan forbindes med unionsmodstanden. Det er slet ikke tilfældet. Jeg er ked af det på fru Schörlings vegne, og selvfølgelig også af, at jeg for mit vedkommende stemte imod ved den endelige afstemning, til trods for at jeg egentlig tilslutter mig fru Schörlings betænkning.

Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for en opfølgning af København-topmødet om social udvikling. København-topmødet understregede det forhold, at der nu 50 år efter verdenserklæringen om menneskerettigheder fra 1948 kun er gjort få fremskridt med udryddelsen af fattigdom. Kløften mellem rige og fattige er blevet konstant større siden 1960, og langt fra alle er garanteret en tilfredsstillende levestandard. En stor del af jordens befolkning er afskåret fra de goder, som vi normalt opfatter som en menneskeret, nemlig mad, bolig, uddannelse, sundhed, arbejde og social sikring.
Det primære ansvar for opfyldelsen af topmødeforpligtelserne ligger hos nationalstaterne. Men EU kan og skal også tage et ansvar, bl.a. ved at bruge menneskerettighedsklausulerne i handelsaftalerne med tredjelande, ved at lægge vægt på en aktiv beskæftigelsespolitik, og ikke mindst ved at inddrage den sociale dimension i alle fællesskabspolitikker.

Sandbæk, Lis Jensen og Krarup
Vi undlod at stemme til Schörlings betænkning, hovedsagelig på grund af at ændringsforslag 2 blev vedtaget. Betænkningen er generelt god, men vi kan ikke acceptere et afsnit, hvor Kommissionen opfordres til at komme med forslag til »beskatning og sociale sikringsordninger i medlemsstaterne«. Det bør være medlemsstaternes suveræne ret at udarbejde og vedtage sådanne politikker. Vi vil desuden igen understrege det danske problem i forbindelse med »foreningsfrihed«, hvor vores faglige system - ufortjent - kritiseres for at være i strid med internationale konventioner.

Seillier
Schörlings betænkning om opfølgningen på Verdenstopmødet om social udvikling minder os om, at den økonomiske udvikling og den sociale udvikling ikke kan adskilles.
Verdensmarkedets funktion, sådan som elitens afgang har fået den til at tage sig ud, har den konsekvens, at "de fattige i de rige lande gør de rige i de fattige lande rigere«, ifølge Jimmy Goldsmiths skarpe analyse i bogen "Fælden«. Ligesom den kommunistiske kollektivisme kan den individualistiske ultraliberalisme heller ikke skabe en tilfredsstillende økonomisk og social udvikling: "Velfærdsmarkedet« er en illusion, ligesom "velfærdsstaten« var og stadig er i visse lande.
For at kunne nå de ædle mål fra topmødet i København er det derfor nødvendigt at tage principperne og målsætningerne i vores økonomiske begreber op til fornyet overvejelse og huske på, at økonomi er en menneskelig videnskab, der tjener mennesket og dets udvikling. Som etymologien fortæller os, betyder økonomi "husførelse«. Denne skal således først og fremmest tilfredsstille menneskets grundlæggende behov (mad, bolig, sundhed, arbejde osv.) i løbet af hele dets levetid.
Menneskets og samfundets velfærd bestemmes af familierne, der er et ægte kriterium for en sand økonomisk og social fremgang, i stedet for tallene for BNI og BNP og deltagelsen i den internationale kapitals Brown'ske bevægelser.
I vores europæiske lande og i resten af verden rammer fattigdommen særligt enlige mødre. Den sociale opløsning og den udstødelse, der er resultatet heraf, er således meget ofte følgerne af, at familierne går i opløsning, hvilket isolerer og svækker det enkelte menneske. Man kan ikke løse krisen i vores samfund uden at udtænke en politik, der er fordelagtig for familien, som er den vigtigste aktør med hensyn til den sociale udvikling, og som er fordelagtig for familiens stabilitet og evne til at gøre mennesket egnet til det sociale liv ved hjælp af den opdragelse, der tager sigte på gavmildhed, fælles goder og hensynet til andre.
En sand social udvikling for hele den menneskelige familie må have den brændende forpligtelse at fremme "ethvert menneskes udvikling og alle menneskers udvikling«, som pave Paul VI så smukt formulerede det i Populorum progressio

Theonas
Kommissionen angiver i sin meddelelse fem sektorer, hvor Den Europæiske Unions indgreb skal koncentreres efter Verdenstopmødet om social udvikling i København i 1995. Udviklingen af den sociale dimension på det internationale institutionelle niveau, sociale klausuler i EU's bilaterale aftaler, bekæmpelse af fattigdommen og den sociale udstødelse internt i EU, opretholdelse af beskæftigelsen som en prioritering i de økonomiske og sociale politikker samt bekæmpelse af racisme og beskyttelse af indvandrere. Som en slags programerklæring er det alt sammen positivt. Praksis viser imidlertid, at disse store ord intet har på sig.
Når EU og G7-gruppens medlemmer taler om udvikling af den sociale dimension inden for rammerne af en globaliseret økonomi, henviser de til indførelse på globalt plan af deres egne ufolkelige afgørelser, som de er truffet på møderne i Halifax, Lyon og Lille. Denne nye tendens har nu nået et sådant punkt, at der tages initiativer på nogle fra et demokratisk kontrolsynspunkt svært tilgængelige og fjerntliggende konferencer, som det derefter er op til de regionale organisationer og medlemsstaterne at gennemføre. Det er således karakteristisk, at Kommissionen, efter at have anført som eksempel på en bedre tilpasning af forholdet mellem økonomisk og social udvikling den politik til formindskelse af de offentlige underskud og de foranstaltninger, der medtoges i hvidbogen, som endda karakteriseres som en "rettesnor«, kræver en styrkelse af samarbejdet mellem ILO og IMF, Verdensbanken og Verdenshandelsorganisationen med det formål at "supplere de retningslinjer, der vedtoges i Halifax og bekræftedes i Lyon«.
Kommissionen insisterer med rette på den sociale klausul i de bilaterale aftaler, som den indgår med lande, der modtager finansiel støtte, og i forbindelse med handelsmæssige præferenceordninger. Spørgsmålet er imidlertid, hvorfor den ikke tog initiativ til at indføre en klausul om respekt for sociale rettigheder og andre menneskerettigheder i forbindelse med forhandlingerne under Uruguay-runden inden for rammerne af GATT. Hvorfor tilpasser den ikke, selv på bilateralt plan, sin adfærd til dette princip? Måske tror den, at f.eks. Tyrkiet vil respektere menneskerettighederne, når landet kræver frigørelse fra de finansprotokoller, der ledsager associeringsaftalen, eller når det indgår denne aftale? Det er provokerende at tale om respekt for lønmodtagernes grundlæggende rettigheder og indførelse af ILO&#x02BC;s aftaler, når Kommissionen selv med sin politik internt i EU grundlæggende er med til at ophæve afgørende aftaler, som de, der vedrører foreningsfrihed og retten til at indgå kollektive overenskomster.
Kommissionen taler om bekæmpelse af fattigdommen. De mere end 50 millioner mennesker i EU, der lever under fattigdomstærskelen - et tal, der hele tiden stiger - er unægteligt et vidnesbyrd om, at de førte politikker har spillet fallit. Den udvidede kløft mellem de udviklede lande og udviklingslandene viser endvidere, at de midler, som man hidtil har anvendt til at udvikle den tredje verden, ikke er tilstrækkelige. Hverken det meget omtalte partnerskab eller lånene fra Verdensbanken og Den Internationale Valutafond, der ledsages af konkrete betingelser for økonomisk udvikling og voldsomme forpligtelser, har naturligvis vist sig at være en løsning på problemet, og heller ikke de utilstrækkelige midler, der stilles til rådighed inden for rammerne af Fællesskabets og medlemsstaternes såkaldte udviklingshjælp, der i virkeligheden ledsages af andre handelsmæssige og økonomiske forpligtelser, der skal skaffe kapitalen adgang til disse lande og deres økonomier og give dem mulighed for at udplyndre landene, har vist sig at virke.
Kommissionen henviser til bevarelsen af beskæftigelsen som en prioritering for de økonomiske og sociale politikker og fremstiller den "aktive beskæftigelsespolitik«, som den selv går ind for, som et eksempel til efterfølgelse. Det virker snarere som om den, i stedet for at betragte den europæiske efterkrigsmodel for social beskyttelse som et forbillede for de andre lande, forsøger at undergrave den.
Betænkningen indeholder en række positive bemærkninger, men er ikke tilstrækkelig. For det første accepterer den fuldt ud rammerne for G7-gruppens afgørelser, de eksisterende institutionelle rammer for de internationale økonomiske organisationer og Kommissionens retningslinjer for indholdet af den sociale dimension og beskæftigelsespolitikken. Fattigdom og arbejdsløshed bekæmpes ikke med juridiske midler, men med investeringsfremmende politikker, der skaber arbejdspladser, støtter efterspørgslen og åbner vejen til nye arbejdspladser og indslusning af de arbejdsløse. Arbejdsløsheden bekæmpes ikke med bevillinger fra Socialfonden, der under alle omstændigheder har en tendens til at blive stadig mindre, og som i al væsentlighed ikke har anden virkning end at give en form for videreuddannelse til arbejdsløse, der på ny vil falde tilbage i arbejdsløsheden på grund af manglende efterspørgsel. Arbejdsløsheden løses ikke med foranstaltningerne i retningslinjerne for beskæftigelsen og ved at tage udgangspunkt i nye definitioner af beskæftigelsesevne og tilpasningsmuligheder. Vi er bange for, at når der tales om et skærpet samarbejde mellem WEU, IMF, OECD og WTO, så er der i virkeligheden tale om et forsøg på at knytte ILO til de valg, der træffes, og om at forberede en omstrukturering af de grundlæggende aftaler, der er indgået på tidspunkter, hvor den internationale situation fremmede arbejderbevægelsens holdninger, og vi frygter, at dette samarbejde vil føre til udarbejdelse af nye aftaler, der skal lovliggøre de valg, der nu er truffet. Vi er enige i forslaget om indførelsen af en samlet afgift på de internationale valutavekslinger og vi opfordrer EU til at tilslutte sig denne holdning uanset reaktionerne fra finanskapitalen.
Efter vores mening vil det uden en ny international økonomisk orden, som respekterer alle befolkningers ret til selvbestemmelse, udvikling og social fremgang, som garanterer staterne fuld frihed til selv at træffe politiske valg, som sætter udryddelse af sult, fattigdom og arbejdsløshed centralt i stedet for liberalisering af markederne for produkter og tjenesteydelser og profitmaksimering, være illusorisk at tro, at man kan ændre situationen grundlæggende. De tendenser, der er under udvikling, beviser dette. Den internationale kapital forsøger at ophæve staternes og folkenes elementære rettigheder, således som det fremgår af udkastet til OECD's aftale om multilaterale investeringer, hvor man ganske klart ser dobbeltmoralen hos de, der taler om sociale rettigheder, eftersom enhver bestemmelse af social art eller til beskyttelse af offentlige interesser kan ophæves som følge af denne aftale. Det samme fremgår også af regionale aftaler af NAFTA-typen eller af forslaget om indgåelse af en tværatlantisk frihandelszone. Over for sådanne udviklinger er folkets eneste mulighed at forstærke deres kamp for at vælte den nuværende tingenes tilstand og for at indføre en ny opfattelse af de internationale forbindelser og modvirke de store industrialiseredes landes overherredømme.
Betænkning af Rocard (A4-0085/98)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Vi mener, at betænkningen er meget god, da udvalget helt støtter Kommissionens retningslinjer med hensyn til integreringen af lighedsaspekterne i alt arbejde, udryddelse af fattigdom samt miljøkonsekvensbedømmelserne. Det er endvidere udmærket, at der peges på betydningen af et jævnbyrdigt partnerskab, som bør bygge på demokratiske værdier og menneskerettigheder.
Vi er dog ikke enige i punkt 57 og 67, da vi mener, at det nuværende handelssystem ikke kan beholdes. Efter vores opfattelse er en tilpasning til WTO's regler den eneste holdbare løsning. Vi mener heller ikke, at en langvarig beskyttelse af landbruget er en varig løsning på langt sigt. Den Europæiske Union burde i stedet have en større overensstemmelse mellem bistandspolitikken, landbrugspolitikken og fiskeripolitikken, hvilket påpeges i punkt 77. Man burde imidlertid i punkt 77 have peget på den direkte sammenhæng mellem samordning af disse politiske fagområder og målet om økonomisk partnerskab.

Caudron
Først vil jeg gerne lykønske Michel Rocard med hans glimrende arbejde og hans dybt progressistiske overbevisning, der har været en ledetråd for de politiske retningslinjer i hans tekst. Jeg er derimod ikke tilfreds med de frygtsomme holdninger, der forsvares af konservative og liberale af enhver slags.
Selvom man kan glæde sig over, at der er truffet en aftale, så bør man nemlig ligeledes pointere svaghederne ved denne aftale.
Den ramme, der foreslås, tyder dog på en stærk og interessant udvikling, der går i retning af et "modent« partnerskab med AVSlandene, såvel fra AVS-landenes side som fra Den Europæiske Unions side.
Hvordan skal man således kunne lade være med at støtte forslaget om gældsnedbringelse; en holdning, som nogle har haft i mange år, og som andre endelig har fået øjnene op for i dag?
Visse lande, og navnlig de afrikanske, har forhåbninger om en mærkbar økonomisk og social udvikling, men indtil i dag har denne på forhånd været reduceret til det rene ingenting på grund af den alt for store gæld.
En anden mulighed, der ville føre til et mere effektivt samarbejde, består i teknologioverførsel. Denne indfaldsvinkel, der støttes af et flertal af NGO'er og politiske ledere, synes at komme konkret til udtryk i denne tekst, hvilket er en god ting.
Jeg vil derfor støtte Michel Rocards tekst, og på trods af visse forbehold, som jeg tidligere har givet udtryk for, er jeg sikker på, at formanden for AVS-udvalget vil være i stand til at gøre sine synspunkter gældende over for Kommissionen og de kommissærer, der tager sig af dette anliggende, og til at skabe respekt om disse synspunkter.

Donnay
Vi glæder os over, at vi på ny får lejlighed til at vise vores interesse for partnerskabet mellem Den Europæiske Union og landene i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet. Europa er nemlig AVS-landenes allervigtigste partner. Behøver jeg at minde om, at det er Unionen og dens medlemsstater, der yder den største støtte til disse lande, og at vi er meget langt foran de andre vestlige støtteydere? Mere end 60 % af den offentlige udviklingsstøtte, der ydes hvert år på verdensplan, kommer fra Europa.
UPE-gruppen godkender således de retningslinjer, der foreslås af Kommissionen, idet disse lægger vægt på betydningen af partnerskabet mellem AVS-landene og EU, og idet de så viser et ønske om at gøre dette samarbejde, der er enestående af sin art, varigt og dynamisk. Vi glæder os i øvrigt over, at Rådet nu er kommet frem til den samme konklusion på trods af, at visse af dets medlemmer var tilbageholdende i starten.
Idet vi støtter os til den privilegerede forbindelse, som vi har haft siden den europæiske konstruktions begyndelse, og idet vi er bevidst om udfordringerne i det næste århundrede og om den interesse, som vi har i at tage disse udfordringer op sammen, skal vi nu skabe en sand partnerskabsmodel, som den femte Lomé-konvention får til opgave at besegle.
UPE-gruppen mener ligesom Kommissionen, at det er væsentligt, at vi styrker den politiske dimension i den næste konvention, og at vi sammen med vores partnere indgår en sand politisk aftale, der bygger på overholdelsen af de demokratiske principper, respekten for menneskerettighederne og en god ledelse. Det giver sig selv, at disse grundlæggende principper er uadskilleligt forbundet. Som følge heraf kan f.eks. nogle gode økonomiske resultater ikke hverken undskylde eller bøde på mangelen på et flerpartisystem eller ethvert andet demokratisk tomrum.
Vi er ligesom Kommissionen overbevist om det vigtige i at fremme investeringerne, at liberalisere handelen og at AVS-landene bidrager til verdensøkonomien. Med hensyn til det afsnit om handel, som Kommissionen har udtænkt, har vi dog nogle store forbehold, da det forekommer os at være overilet. Derfor går UPE-gruppen ind for, at man planlægger en overgangsperiode, der er tilstrækkeligt lang til at muliggøre AVS-landenes harmoniske integration i verdenshandelen.
På samme måde vil vi gerne advare imod den "det er udelukkende forretning«-fristelse, der gør det muligt for visse støtteydere at fraskrive sig deres solidariske forpligtelser. Som bevis herfor har jeg en nylig rapport fra OECD. I denne rapport gør organisationen opmærksom på, at på trods af de forpligtelser, som dens medlemmer indgik for næsten 20 år siden om at anvende 0, 7 % af deres BNP til offentlig udviklingsstøtte, nåede gennemsnittet for bidragene ned på sit laveste niveau i 1996, idet USA's bidrag faldt til 0, 12 %. Under disse omstændigheder kan man ikke erklære, at man vil prioritere kampen mod fattigdom i udviklingslandene særlig højt.
Dette var således en sammenfatning af de overordnede retningslinjer, som UPE-gruppen ønsker, at den femte Lomé-konvention skal bygges på, samt af de vanskeligheder, som vores gruppe gerne vil forhindre den i at møde. Endelig vil vi gerne forsikre vores venner i AVS-landene om, at vi har tiltro til fremtiden for den særlige forbindelse, der knytter os sammen. Denne tiltro har sin grund i den dybe overbevisning, at det ikke alene er i landene i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdets interesse, men også i Europas interesse at få vores partnerskab til at blomstre og bære frugt.
Dette er tankegangen i Rocards betænkning. Vores gruppe giver derfor betænkningen den nødvendige støtte.

Souchet
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har støttet betænkningen af Michel Rocard, da den utvetydigt viser en meget stærk interesse for at fortsætte og forny et privilegeret samarbejde mellem AVS-landene og landene i Den Europæiske Union inden for rammerne af den paritetiske Lomé-proces, der blev indført for tredive år siden.
Dynamikken i Lomé-aftalerne er ikke blevet svækket, men forekommer os tværtimod at være bestemt til, i løbet af den periode, hvor forhandlingerne om den femte Lomé-konvention bliver indledt, at munde ud i et varigt geopolitisk partnerskab og i en sand samudvikling, navnlig mellem Europa og Afrika.
Under disse forhandlinger må vi holde meget opmærksomt øje med, at den interesse for Lomé, som de europæiske partnere fra Frankrig giver udtryk for, ikke er rent formel, og at den ikke dækker over et ønske om at mindske forpligtelserne eller fraskrive sig disse, samt at den er et tegn på et ønske om at give de nye samarbejdsforbindelser et solidt indhold. Vi må for enhver pris undgå, at Lomé bliver en "tom skal«, og det er derfor nødvendigt at videreføre og forny Lomé-bestemmelserne.
Den handelsmæssige udvikling svarer i den forbindelse ikke til hele udviklingen; den er kun en del heraf, selvom det drejer sig om en meget vigtig del.
Vi glæder os således over, at man i betænkningen af Rocard har lagt vægt på den nødvendige støtte, der skal ydes til udviklingen af familieøkonomien, og navnlig i landområderne, samt til udviklingen af mikrobevillinger, avanceret teknologi og reklame for de lokale produkter. Vi lægger ligeledes stor vægt på udviklingen af det decentraliserede samarbejde. Der er dog tre problemer, som vi gerne vil gøre opmærksom på.
Det første drejer sig om beløbet på de bevillinger, som Den Europæiske Union beslutter sig for at anvende på sit samarbejde med AVS-landene. Her drejer det sig naturligvis om et politisk valg, der hører ind under de forskellige medlemsstaters suverænitet. Men instrumenterne er ikke neutrale. Vi er derfor imod en opførelse af EUF på budgettet, da dette kunne risikere at gøre den enkelte medlemsstats ansvar mindre - så meget desto mere, når man tænker på udvidelsen - og at medføre en reduktion af bevillingerne i forbindelse med Lomé-konventionen. Vi har derfor indgivet et ændringsforslag, der er en afvisning af EUF's opførelse på budgettet og af EUF's sammenblanding med de andre poster på det almindelige budget.
Det andet problem vedrører fremtiden for handelsforbindelserne mellem Den Europæiske Union og AVS-landene. Dette spørgsmål er blevet endnu vanskeligere som følge af, at Den Europæiske Union under forhandlingerne om WTO-aftalerne ikke har forstået at sørge for, at der på passende måde tages hensyn til udviklingslandenes behov og det særlige ved det nære samarbejde mellem lande, der ikke befinder sig på samme udviklingsniveau. Vi bliver derfor nødt til at "sno os« med hensyn til WTO's regler og deres fortolkning, og vi bliver nødt til sammen med AVS-landene at benytte os af en bestemt og raffineret strategi inden for WTO, så vi undgår, at det, vi har opnået ved tredive års samarbejde, også selvom det på handelsområdet har været mere beskedent, end det vi håbede på, ikke bliver fejet til side af, at AVS-landene pludselig står over for en tvungen, brutal og udifferentieret frihandelsglobalisering, som nogle havde ønsket.
Det tredje problem vedrører fremtiden for forbindelserne med de AVS-lande, der hører med til franc-zonen, når først franc'en er forsvundet og er blevet erstattet af euroen. Trods de systematisk betryggende udtalelser fra de franske myndigheder, hersker der stadig en stor ængstelse blandt de økonomiske ledere i Afrika. Fællesskabets instanser har aldrig haft en offentlig debat om CFA-franc'ens skæbne. På grund af dette spørgsmål er mange investeringer i dag frosset inde, og mange lån er placeret i banker uden for franc-zonen.
De berørte lande, der stadig er i chok som følge af devalueringen i 1994, er i tvivl om de forskellige fortolkninger, der i den forbindelse synes komme for dagen mellem Frankrig og Tyskland med hensyn til artikel 109 i Maastricht-traktaten. Tyskland og landene i mark-zonen er af den opfattelse, at det bånd, der vil forbinde euroen med franc-zonen falder ind under denne artikel, og at det således skal gøres europæisk, mens de franske myndigheder mener, at Frankrigs forbindelser med de afrikanske centralbanker kun hører ind under den franske stats finanser og ikke hører ind under den franske centralbank, og således heller ikke under ECB. Men kommer den franske regering således ikke til at give nogle garantier om en proces, som den ikke længere har kontrol over? Det er tvingende nødvendigt at skaffe disse uklarheder af vejen, da franc-zonen udgør en stærk stabilitetsfaktor i Afrika.
Vi har derfor indgivet et ændringsforslag, der er blevet vedtaget med et meget stort flertal og med ordførerens støtte, og som anmoder Europa-Kommissionen om at iværksætte en objektiv undersøgelse med henblik på at vurdere de økonomiske og sociale konsekvenser, som ikrafttrædelsen af den europæiske fælles valuta vil have for AVS-landene og navnlig for de lande, der hører med til franc-zonen.

Vanhecke
15 landes samarbejde med 70 lande, der hører ind under AVS-gruppen, omfatter en betydelig finansiel del.
I perioden fra 1995 til 2000 drejer det sig om omkring ECU 13 milliarder, det svarer til ca. BEF 520 milliarder, som skal hjælpe især de afrikanske AVS-lande ud af en situation med underudvikling.
Man må ærligt turde sige, at virkningen af denne pengestrøm stadig er utilstrækkelig af tre vigtige grunde, nemlig at de fleste AVS-lande skar deres økonomi over en socialistisk læst; at magthaverne frem for alt har fyldt og stadig fylder deres egne lommer; og at de europæiske lande ikke tør klage over denne tilstand af skræk for at blive skældt ud for neokolonister.
Rocard-betænkningen omtaler ikke denne situation og opfordrer temmelig blindt til den berømte 0, 7 % norm for udviklingssamarbejde. Jeg vil derfor ikke godkende betænkningen som sådan.
Alligevel glæder det mig, at jeg her for første gang - i punkt 94 og 95 - ser en næppe tilsløret opfordring til en politik med henblik på, at indvandrere, gæstearbejdere og gæstearbejdsløse fra AVS-landene vender tilbage til deres oprindelsesland.
En sådan politik med hensyn til tilbagevendelse med vejledning og støtte, i alles interesse, har mit parti allerede foreslået i to årtier. Indtil nu resulterede det kun i, for øvrigt med urette, at vi blev bebrejdet for racisme.
Det er godt, at vi fra nu af kan henvise til Rocard-betænkningen som en uangribelig kilde.
(Mødet udsat kl. 13.22 og genoptaget kl. 15.00)

Demokratisk kontrol i ØMU'ens tredje fase
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0110/98) af Randzio-Plath for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om demokratisk kontrol i ØMU'ens tredje fase.

Berthu
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenens artikel 102 om manglende overensstemmelse mellem de forskellige sprogudgaver, netop med hensyn til denne betænkning.
Betænkningens franske titel er "Le contrôle démocratique dans la troisième phase de l'UEM«. I arbejdsdokumenterne står der i øvrigt »la responsabilité démocratique«. På spansk bliver dette til »responsabilidad democrática«. Der er en forskel mellem "responsabilité«, ansvar, og "contrôle«, kontrol. På engelsk står der "democratic accountability«, hvilket jeg vil oversætte med en forpligtelse til at gøre rede for noget, og det forekommer mig at være et begreb, der befinder sig mellem kontrol og ansvar. Hr. formand, disse omtrentligheder er ikke uden betydning. De vidner om en usikkerhed med hensyn til det centrale spørgsmål om Centralbankens uafhængighed.
Der er nemlig to versioner af denne uafhængighed: En enkel version, ifølge hvilken ECB kan vælge sine midler til at føre valutapolitik inden for rammerne af støtten til Fællesskabets generelle økonomiske politikker, og en udvidet version, ifølge hvilken uafhængigheden ikke blot drejer sig om midlerne, men også om visse målsætninger, og alt dette uden nogen kontrol eller mulighed for reform af institutionen.
Hr. formand, jeg vil gerne have, at man fjerner enhver uklarhed i den forbindelse. Jeg finder det meget beklageligt, at dette ikke er sket på tidspunktet for indførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union, og det ville i sig selv være grund til en fornyet udvalgsbehandling af betænkningen.

Formanden
Tak, hr. Berthu, fordi De gør opmærksom på disse sprogforbistringer. Jeg er helt sikker på, at den debat, vi nu får, vil afklare, hvad der måtte være af uklarheder, så derfor giver jeg nu med fortrøstning ordet til fru Randzio-Plath.

Randzio-Plath
Hr. formand, i forbindelse med den demokratiske kontrol drejer det sig om at sikre genemsigtighed og troværdighed. Det drejer sig ikke om at kontrollere den kommende Europæiske Centralbank, for Maastrichttraktaten er meget klar, hvad angår den kommende Europæiske Centralbanks uafhængighed. Europa-Parlamentet har i sine beslutninger og betænkninger ikke efterladt nogen som helst tvivl om, at den kommende Europæiske Centralbank som uafhængigt organ også er en konstituerende bestanddel af ØMU'en, der starter den 1.1.1999.
Derfor må man konstatere, at den ene side af medaljen er Den Europæiske Centralbanks uafhængighed, mens den anden side af medaljen er beslutningernes genemsigtighed og baggrunden for beslutningerne, hvilket skal komme til udtryk i en kontrol af Den Europæiske Centralbank. I øvrigt, Maastricht-traktaten og også Den Europæiske Centralbanks statut foreskriver allerede, at den kommende Europæiske Centralbank har rapporteringspligt.
Det sted, hvor denne rapporteringspligt skal opfyldes som udtryk for genemsigtighed, er Parlamentet. Genemsigtigheden er en forpligtelse i et demokratisk system for alle institutioner og organer, altså også for den første supranationale, føderale europæiske institution, nemlig Den Europæiske Centralbank. Genemsigtigheden skal komme til udtryk hos det eneste legitimerede europæiske organ, Europa-Parlamentet. Derfor handler det i dag om at fastslå, hvordan Europa-Parlamentet ønsker at udforme den monetære dialog med Den Europæiske Centralbank.
Vi stiller krav, også på grundlag af erfaringerne fra debatterne med Centralbankchefkomitéen, med Det Europæiske Monetære Institut i Underudvalget om Monetær Politik og også på Europa-Parlamentets plenarmøder, der viser vigtigheden af en regelmæssig monetær dialog, der rent faktisk uden ophidselse tematiserer de monetære emner, der er brændende aktuelle, og også gør det fremover. I den forbindelse må vi også komme ind på de betragtninger i traktaten, der jo siger meget tydeligt, at Den Europæiske Centralbank skal forfølge målsætningen om prisstabilitet og også skal støtte Det Europæiske Fællesskabs økonomiske politik, for så vidt målsætningen om prisstabilitet ikke bliver berørt. Af den grund er det vigtigt, at vi ved besked om definitionen på prisstabilitet, om beslutninger og afgørelser og baggrunden herfor, om de monetære målsætninger og også om, hvordan instrumenterne anvendes.
Det hører alt sammen til Europa-Parlamentets dialog med Den Europæiske Centralbank, på samme måde som offentliggørelsen af Den Europæiske Centralbanks rapporter. Denne offentliggørelse og denne dialog vil ikke kun bidrage til genemsigtigheden over for Europa-Parlamentet, fremme af det demokratiske system og den europæiske befolkning. Nej, jeg mener også, at denne genemsigtighed er i Den Europæiske Centralbanks egen interesse. ECB kan takket være denne genemsigtighed i beslutningerne kun vinde troværdighed og også accept og tillid. Vi ved alle, at vores medlemslande netop nu sætter stort spørgsmålstegn ved påbegyndelsen af Den Monetære Union. Altså vil det være særlig vigtigt, at Den Europæiske Centralbank vinder tillid, troværdighed og accept.
Derfor er det også så vigtigt, at vi som Europa-Parlament deltager i udnævnelsesproceduren. Vi bliver hørt. Jeg går ud fra, og det er Europa-Parlamentet vel enigt i, at ingen kandidater kan blive medlem af Direktionen i den kommende Europæiske Centralbank uden Europa-Parlamentets godkendelse, også selvom det ikke er nedfældet i traktaten endnu. Kandidaterne vil nemlig helt sikkert også vinde troværdighed over for Europa-Parlamentet takket være deres kompetence og deres hidtidige position og så virkelig få betydning.
Den nye Europæiske Centralbank giver os mulighed for at indlede en dialog med formanden for Den Europæiske Centralbank. Samtidig vil det dog også blive nødvendigt, at de nationale parlamenter i alle medlemsstater indleder en dialog med de nationale centralbankchefer. Det vil altså også afhænge af, om der bliver gjort brug af denne rettighed, så parlamentet bliver stedet for offentlighed og netop Europa-Parlamentet bliver stedet for europæisk offentlighed, hvilket vi stadig mangler. Det er i både befolkningens og markedernes interesse, for den store økonom Schumpeter sagde engang, at et folks pengevæsen genspejler alt, hvad dette folk vil, gør, udsættes for, er. Jeg håber, at Den Europæiske Monetære Unions stabilitetsfællesskab rent faktisk også vil give mulighed for at udforme de samlede økonomiske rammebetingelser i Den Europæiske Union således, at euroen birager til at bekæmpe arbejdsløsheden.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, magten til at præge eller udstede en valuta er en betydelig magt, og historien viser, at de, der har haft denne magt, sjældent har kunnet modstå fristelsen til at misbruge den.
De folkeslag, der var ofre for et sådant magtmisbrug, ønskede således at indføre nogle beskyttelsesforanstaltninger. Franskmændene, der måtte lide under dette, kastede sig over guldet og gjorde det til en myte, som selv general de Gaulle fæstede sin lid til. Tyskerne, der havde traumer efter de to valutasammenbrud, fandt i uafhængigheden af den Bundesbank, som blev pålagt dem af udlandet, en fuldkommen beskyttelse mod de politiske skred, som de med rette frygtede. Man forstår således godt, at regeringerne ønsker tilstrækkelige garantier, når de skal til at give afkald på deres nationale valutasuverænitet for at udøve denne i fællesskab. Det har de også fået, og endda over al forventning. Den kommende Centralbanks uafhængighed vil være større end nogen tilsvarende institutions uafhængighed, hvilket jeg gør opmærksom på i den udtalelse, De har fået forelagt.
Men uafhængighed indebærer ikke uansvarlighed. I et demokrati står enhver magthaver til ansvar over for den, han skylder denne magt, og i hvis navn, han udøver den; i dette tilfælde Europas folkeslag, som vi repræsenterer her. Det er lykkedes Randzio-Plathbetænkningen i sin vedtagne form at skabe en acceptabel balance mellem uafhængighed og ansvar. Som det ser ud i dag, vil den kommende Centralbanks troværdighed afhænge af nøjagtigheden af dens analyser og forklaringerne af dens beslutninger. Det har hr. Lamfalussy og hr. Duisenberg været de første til at forstå, og det er derfor, at de så villigt er gået med til en høring og en dialog med Parlamentet, da de med rette mente, at de på denne måde ville få en yderligere legitimitet ud over den, som traktaten giver dem.

Donnelly, Alan
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske fru Randzio-Plath med en fremragende betænkning og ligeledes takke mine kolleger i de øvrige politiske grupper for den utrolige samarbejdsvilje, vi har mødt i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning.
Som vi ved, er ØMU'en den vigtigste historiske udvikling inden for Den Europæiske Union siden Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs oprettelse. Derfor skal vi være sikre på, at vi gør det rigtigt. Vi må sikre, at den er særlig gavnlig for borgerne. Jeg vil gerne sige til især mine tyske kolleger, som synes at mene, at de, der ønsker, at Centralbanken skal være ansvarlig, søger at hindre dens funktion, at borgerne i resten af Den Europæiske Union ikke har den samme tillid og de samme varme følelser over for ECB, som De sandsynligvis har over for Deres egen centralbank, som jo har haft en utrolig succes. Den Europæiske Centralbank er en ny institution, som skal gøre sig fortjent til offentlighedens tillid. Måden at gøre det på er ved at sikre, at den står til ansvar over for det eneste demokratisk valgte organ blandt Den Europæiske Unions institutioner.
Dette er ikke uforeneligt med at forsvare bankens uafhængighed. Den Socialdemokratiske Gruppe vil helhjertet forsvare bankens selvstændighed. Men vi ønsker at sikre, at den valuta, vi opretter, er borgernes valuta, noget som Den Europæiske Unions befolkning er fortrolige med og føler er til gavn for dem. Det er ikke blot en valuta for de store finansinstituioner og multinationale selskaber. Den er også for de 370 millioner mennesker, der bor i Den Europæiske Union. Så vi må indføre systemer for at garantere befolkningens tillid. De af os, der har været så heldige at tale privat med Alexandre Lamfalussy og de øvrige, der måske får sæde i Den Europæiske Centralbanks Direktion har hele tiden sagt, at det er vigtigt, at Den Europæiske Centralbank ikke blot fungerer som en samling bogholdere, men at den også i høj grad fungerer som Den Europæiske Unions institution og fungerer på borgernes vegne.
Jeg vil sige til alle Parlamentets medlemmer, til Kommissionen og til de potentielle kandidater til ECB: De må forstå, at banken, som får hjemsted i Frankfurt, kun vil få succes med befolkningens accept, og hvis den bliver ansvarlig over for EuropaParlamentet.
Der er en anden ting, som er vigtig i forbindelse med ansvarligheden: Vi får en central monetær myndighed, men vi får en decentral skattepolitik i Den Europæiske Union. Vi må sikre, at når de nationale parlamenter fastlægger deres nationale budgetter, har de en følelse af, at der findes et demokratisk organ på europæisk plan, der overvåger den monetære politik, som fastlægges på vegne af Den Europæiske Unions borgere, på hele Den Europæiske Unions vegne. Vi må sikre, at der er en forbindelse mellem de nationale parlamenters arbejde og Europa-Parlamentet, således at vi sikrer, at Centralbanken kommer til at stå til ansvar over for et demokratisk valgt organ. Hvis det ikke lykkes os, mener jeg, at det vil hæmme enhver yderligere udvikling, som vi ønsker med hensyn til EU's fremtid.

Friedrich
Hr. formand, efter megen irritation over traktatsændring, mistillidsvotum osv. foreligger Randzio-Plathbetænkningen nu i en udgave, som man kan godkende i vid udstrækning. Europa-Parlamentet viser i dag med overbevisende flertal - i hvert fald ved afstemningen - at det er bevidst om sit store ansvar for Centralbankens uafhængighed og for euroens vedvarende stabilitet. Min kristelige-demokratiske gruppe har sendt et signal i dag, som lyder: Vi ønsker en europæisk valuta, der inden for Europa og globalt set bidrager til, at borgerne altid kan regne med politisk og økonomisk stabilitet. Det samme signal skal dog nu også udgå fra stats- og regeringscheferne. Det er nu deres opgave at udnævne formanden for Centralbanken så hurtigt som muligt. Tilliden til euroen og Den Europæiske Monetære Union afhænger også af tidspunktet for og forløbet af denne afgørelse.
Hvis man - og det må jeg sige åbent - i dag, som SPD-kanslerkandidaten Gerhard Schröder, betegner euroen som et misdannet, for tidligt født barn, diskvalificerer man sig selv som en forhandlingspartner, der skal tages alvorligt. Hvordan har en sådan mand tænkt sig at gennemføre en vellykket langfristet europapolitik, hvis han giver op over for stemninger og diffus angst og mod bedre vidende bevidst taler dårligt om det største projekt i efterkrigstiden?
Jeg appellerer her til socialdemokraterne i denne sal: Brug nogle flere af Deres grå celler til at få Deres egen kanslerkandidat til langt om længe at forstå det enestående i den europæiske politik. Hr. Schröder vil måske nok være i stand til at købe et stålværk for skatteydernes penge og sidde i bestyrelsen hos Volkswagen, men det er bare ikke nok til en strategisk anlagt monetær politik og til købet af Rolls Royce. Det kræver politisk tyngde, sådan som det ses hos Kohl, Waigel og Stoiber og ikke hos SPD- letmatroser som Schröder og Lafontaine.
Hvis socialdemokraterne i dette Parlament ikke formår at påvirke deres kanslerkandidat til en europapolitisk indstilling, bliver de ved med at udsende tomme trusler. Og så vil manden fra Hannover kunne diske op med helt andre skrækhistorier om Europa. Vi, de europæiske kristelige demokrater, vil gøre vores til, at euroen sammen med dollaren bliver den vigtigste og mest stabilie valuta i verden. Det skylder vi vores borgere!

Randzio-Plath
Hr. formand, som ordfører vil jeg meget gerne anmode om, at valgkampen i bestemte medlemslande i forbindelse med en så vigtig afgørelse om europæisk demokratis fremtid og om det historiske projekt Den Monetære Union føres uden for disse mure.
Jeg er oprørt over, at denne historiske time bliver brugt på denne måde, at vi giver den tid bort, der skulle bruges til den vigtige demokratipolitiske debat, som egentlig skulle være Europa-Parlamentet til ære. Hr. formand, jeg beder Dem også om at sørge for det.

Formanden
Jeg vil gerne sige til fru Randzio-Plath, at dette ikke var til forretningsordenen.

Giansily
Hr. formand, med hensyn til valgkamp, så har vi faktisk allerede holdt en sådan i Frankrig, og jeg ville foretrække, at vi udelukkende holdt os til det emne, der interesserer os.
Vores Parlament, der repræsenterer Unionens borgere, skal naturligvis spille en rolle i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase, der nødvendigvis vil medføre, at visse institutioner får flere beføjelser. Den Europæiske Centralbanks uafhængighed vil naturligvis være større end enhver anden national centralbanks, og selvom man kan forestille sig at indføre en demokratisk kontrol med ECB på europæisk plan, så er jeg slet ikke sikker på, at Centralbanken vil kunne få sin legitimitet som følge af en alt for pedantisk kontrol. Denne legitimitet vil snarere opstå som følge af Centralbankens succes med administrationen af Den Europæiske Unions valutapolitik.
Blandt betænkningens interessante forslag kan man nævne det forslag, der opfordrer formanden for ECB til sammen med den kompetente kommissær og formanden for ØKOFIN-Rådet at deltage i den generelle debat om den økonomiske og monetære udvikling med udgangspunkt i årsberetningen fra ECB og Kommissionens økonomiske årsberetning; det forslag, der anmoder Centralbanken om en redegørelse for tidligere afgørelser med hensyn til valutapolitik; og det forslag, der anmoder den om en beskrivelse af, hvordan valutapolitikken skal støtte Unionens økonomiske politikker.
Jeg ønsker blot at gøre opmærksom på, at visse af ordførerens oprindelige forslag ikke var acceptable og var i modstrid med bestemmelserne i traktaten. Således var idéen om at bede ECB om at offentliggøre et referat af forhandlingerne i Styrelsesrådet direkte i modstrid med artikel 10, stk. 4, i ESCB-statutten, der bestemmer, at møderne er fortrolige, men at Styrelsesrådet kan beslutte at offentliggøre resultatet af dets møder.
Det samme gælder for idéen om at give Europa-Parlamentet en censur- og medudnævnelsesret med hensyn til Direktionen, hvilket også ville forudsætte en ændring af traktaten, og navnlig af dens artikel 109, stk. 4.
Den 18. marts undergik den oprindelige betænkning nogle væsentlige ændringer i udvalget, og det glæder vores gruppe sig over. Jeg vil sige, at alle disse ændringer af indholdet er en god ting, der har gjort det muligt at rette klart op på betænkningen. Den således ændrede betænkning af fru Randzio-Plath forekommer os at være acceptabel.

Ribeiro
Hr. formand, denne betænkning søger at definere regler for det »demokratiske spil« efter euroen. Den tegner den virtuelle virkelighed af en fælles mønt og en centralbank og definerer på baggrund heraf, hvordan den demokratiske kontrol skal være i ØMU'ens tredje fase.
Man kan ikke sige, at situationen er oplivende, hvad angår den effektive demokratiske kontrol af det, der skal være bankens virkefelt, den bank, der som europæisk og central skal skabes under den forudsætning, at den vil være mere uafhængig end nogen eksisterende bank. Ifølge betænkningen skal denne kontrol udøves på europæisk niveau, eftersom Den Europæiske Centralbank vil føre den fælles pengepolitik for ØMU'ens medlemsstater. Til det formål tildeler den Europa-Parlamentet denne kontrol, idet den henviser til de beføjelser, der fremgår af traktaten.
I lyset af en reel og effektiv kontrol, baseret på åbenhed og mulighed for at gribe ind, er forslagene utilstrækkelige. De peger fremfor alt på en formel, tilsyneladende og måske indirekte metode.
En institution, der er udtænkt med magt og kompetence som Den Europæiske Centralbank, kontrolleret af et parlament, der leder efter en rolle og et udtryk for sin egenskab som demokratisk organ, giver associationer i retning af en almægtig baby, fuld af styrke og uafhængig, der kontrolleres af en meget tilbagestående ungersvend, som tager de første og forsigtige skridt som demokratisk struktur.
Derfor, men også, fordi vi forstår den »europæiske demokratiske opbygning« som en mosaik af suveræne medlemsstater, accepterer vi ikke, at de eksisterende forskellige nationale demokratiske strukturer, der jo er gennemprøvet, bliver praktisk talt ignoreret, selvom de dog omtales i udtalelsen fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål.
Til sidst, og fordi det ikke kan være mere, en fælles pengepolitik, defineret af en så uafhængig institution, må ikke, bortset fra krav om åbenhed og ønsker om demokratisk kontrol, i prisstabilitetens navn blive en politik, der ignorerer eller er ligegyldig over for alle andre økonomiske politikker. Den demokratiske kontrol skal også undgå diktaturet fra en pengepolitik, der defineres uden for de økonomiske politikkers råderum, de nationale økonomiers og Fællesskabets rum og uden for dens sociale konsekvenser.
Parlamentet har en afgørende rolle i den demokratiske kontrol, men over for Centralbanken kan den ikke, hverken ifølge en filosofi for medlemsstaternes integrationsproces eller inden for institutionernes reelle magtforhold, være den eneste ansvarlige for denne kontrol.

Hautala
Hr. formand, jeg ser en klar risiko for, at verdens mest selvstændige centralbank, Den Europæiske Centralbank, bliver til en slags Frankfurts elfenbenstårn. Der findes en fare for, at banken og dens Direktion isolerer sig fra samfundet og at den overdrevne prisstabilitet til sidst udgør en risiko for samfundsfreden i Den Europæiske Union.
Dette kan undgås ved at Centralbankens Direktion indfører institutionelle dialoger med andre politiske arbejdsorganer. Direktionens beslutninger skal være åbne. De skal offentligt kunne begrundes, og jeg er helt overbevist om, at den offentlige mening i fremtiden vil acceptere, at Europa-Parlamentet har en nøgleposition i denne dialog og i det demokratiske tilsyn.
Dette betyder selvfølgelig ikke, at Centralbanken skal modtage bindende vejledninger fra de politiske organer. Den hurtigt forduftende kapital tillader helt enkelt ikke den slags gammeldags politik. Men det er helt klart, at Europa-Parlamentet dristigt bør fremlægge ændringsforslag til de grundlæggende aftaler.
Det er beklageligt, at der nu i fru Christa Randzio-Plaths fremragende betænkning kun findes små spor af denne dristighed, jævnført med hendes oprindelige forslag. De Grønne foreslår, at Centralbankens Direktion skal udnævnes på samme måde som i Europa-Kommissionen, hvor Parlamentet spiller en vigtig rolle. Jeg synes, at det er vigtigt, at nogen skal kunne påminde Centralbankens Direktion om dens dødelighed. Dette kan eventuelt foregå på den måde, at Parlamentet, lad os sige med en bestemt majoritet, i yderliggående tilfælde endda kan foreslå ØKOFIN-Rådet en afskedigelse af Centralbankens formand.

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, vores gruppe godkender og støtter betænkningen af Randzio-Plath. Jeg synes, at det er en glimrende tekst, der forsøger at vise, hvordan dialogen kunne se ud mellem Centralbanken, der faktisk er den mest uafhængige bank i verden, og de andre instutioner, navnlig Parlamentet.
Jeg vil henvende mig til fru Randzio-Plath og bede hende om at være så venlig at tage højde for de ændringsforslag, som vi har indgivet, og som peger i samme retning som hendes betænkning, alt imens de forsøger at styrke den en smule for i endnu højere grad at fremme dialogen. Vi må styrke Europa-Parlamentets mulighed for reelt at blive det sted, som Centralbanken lytter til; det sted, hvor man i al gennemsigtighed foretager regelmæssige meningsudvekslinger, der efter min mening bør finde sted noget oftere; og det sted, hvor formanden for Centralbanken kunne komme hen for at give sin mening til kende, og hvor vi på vores folks vegne kunne stille ham nogle spørgsmål, uden at han herved mister sin uafhængighed. Jeg mener, at denne dialog vil være meget vigtig for at vise offentligheden, at vi ikke opretter et elfenbenstårn, men derimod et organ, som er forpligtet til at aflægge redegørelse for en institution som Europa-Parlamentet.
Det forslag, som jeg har fremsat på min gruppes vegne, tager således sigte på et månedligt møde med hensyn til vores kontakter og vores dialog med den kommende formand for Centralbanken. Jeg vil overlade det til Deres bedømmelse. Jeg mener, at forslaget vil styrke dialogen, om ikke andet så i tankerne. Jeg mener, at formanden for Federal Reserve mødes med den amerikanske Kongres hver fjortende dag. Vores andet forslag tager sigte på, at den, der udnævnes til formand, og som med jævne mellemrum skal høres af vores Parlament, på en eller anden måde skal kunne udtale sig om den beslutning, som vi vedtager i morgen, med udgangspunkt i Deres betænkning.
Det var så de to forslag, som jeg nu vil overlade til kollegernes bedømmelse, idet jeg håber på, at De vil stemme ja til disse forslag i morgen.

Souchet
Hr. formand, her knap en måned før valget af de lande, der uigenkaldeligt skal smelte sammen i Europas Monetære Union, sådan som kommissær de Silguy hele tiden slår fast, tager vores Parlament sig endelig af det trods alt vigtige spørgsmål om den demokratiske kontrol med den Monetære Union.
Mange kloge hoveder, også inden for føderalisternes rækker og inden for dette Parlament, begynder nu at være alvorligt bekymrede for denne farlige brist ved det europæiske institutionssystem. Men det er ikke nok at konstatere dette demokratiske tomrum, vi må også undersøge, om det er muligt at gøre noget ved det.
Det var, hvad navnlig betænkningen af Herman forsøgte at gøre, idet den ikke gik uden om tabuproblemerne, og navnlig problemet med mangelen på politiske instrumenter, der kan forebygge, at ECB misbruger den monetære magt til skade for den almene interesse, og problemet med risikoen for, at det ikke er ØKOFIN-Rådet, men derimod ECB, der fra dag til dag fastlægger euroens værdi, i modstrid med bestemmelserne i traktaten.
Det ville derfor have været at foretrække, at man genopførte Hermans betænkning på dagsordenen for vores mødeperiode, sådan som mine kolleger Berthu og van Dam fra Gruppen for Nationernes Europa har foreslået, så vi kunne give denne debat dens sande dimension. Dette er ikke sket, og betænkningen af Randzio-Plath er således den eneste, vi har fået på bordet. Den begrænser sig til nogle få relevante konstateringer, og den indrømmer, at ECB vil blive den første overstatslige monetære myndighed i historien, og at den derfor vil få en magt uden fortilfælde; en magt, der er meget større end den tyske Bundesbanks og den amerikanske Federal Reserves. Den indrømmer også, at der således for første gang vil opstå et område i Den Europæiske Union, der er præget af føderale politiske beslutninger.
Men selvom betænkningen indrømmer, at denne grad af uafhængighed helt uden fortilfælde nødvendiggør et tilsvarende højt niveau af demokratisk kontrol, så fremsætter den ikke noget egentligt forslag til, hvordan man kan nå dette niveau. Betænkningen forbliver tavs med hensyn til den vigtige kontrolfunktion, som de nationale parlamenter skal udøve. Den begrænser sig hovedsageligt til at minde om de få høringsbeføjelser, som Europa-Parlamentet har fået, og som synes at være noget latterlige, når man tænker på det centrale spørgsmål, som hr. Herman stillede: Hvem skal de, der har denne næsten enevældige magt, stå til regnskab over for?
Hr. formand, under disse omstændigheder kan vi således ikke støtte denne betænkning, og vi frygter, at oprettelsen af den første sande overstatslige institution i Den Europæiske Union vil være synonym med en tilbagegang for demokratiet.

Martinez
Hr. formand, det spørgsmål, som vi tager fat på, er både et teologisk og et teleologisk spørgsmål, det vil sige et spørgsmål om formål. Det er et teologisk spørgsmål, fordi det drejer sig om tro og dogmer. Centralbankernes uafhængighed skulle være et mål for effektivitet. Den engelske centralbank var et forbilledligt eksempel på en uafhængig bank. Det var den japanske centralbank også. Og alle ved, at disse to lande var ineffektive. Den økonomiske litteratur gør det i øvrigt ikke muligt at afgøre spørgsmålet.
F.eks. havde Frankrig i 90'erne ingen inflation, selvom centralbanken ikke var uafhængig. Lad os se på Tysklands historie: Tyskerne ønsker at finde en løsning på deres neuroser ved hjælp af Weimar-Republikken og uafhængighed. Man fortæller os, at tyskernes økonomi var blomstrende, og at de havde en uafhængig centralbank. Men tyskerne var også blonde. Er det en faktor for økonomisk fremgang? I så fald må vi afblege alle spanieres hår, så vil der ikke længere være noget økonomisk problem i Spanien. Fordi den tyske bedstemor har sukkersyge, behøver alle europæere så at holde op med at spise sukker? Er forklaringen på den tyske situation ikke, at Tyskland ikke har ført krig i Indokina eller i Algeriet? Tyskland tabte Anden Verdenskrig og fik hårde hvidevarer i stedet for krigsudstyr. Var det ikke vigtigt?
Det er i øvrigt kun ideologiske valg, der ligner Vincent Auriols: "Bankerne lukker jeg, og bankmændene lukker jeg inde«. Siden da er man nået meget langt. Det er i øvrigt afslørende, at fru Randzio-Plath uophørligt talte om ECB på samme måde, som man taler om BSE. Efter kogalskaben kommer valutagalskaben!
Det er også et teleologisk spørgsmål, og hvad er det for et mål, man forfølger? Hvad er formålet med det monetære Europa? Hvad er formålet med Centralbankens uafhængighed? Er det at få en stabil valuta? Meningen med livet og menneskets skæbne, er det Centralbankens uafhængighed? Mysteriet om livet på jord og den fælles valuta, er det en stabil valuta? Jeg troede, at Europa var et lille euroasiatisk kontinent, der var et demokratisk forbillede.
Hr. formand, når en direktion ikke får ordrer fra nogen og består af et meget lille antal personer, hvad kaldes det så? En regering, hvor nogle få personer har magten kaldes et oligarki, og det er netop tragedien for det europæiske kontinent, der er et demokratisk forbillede, og som nu ender i et monetært oligarki, eller i det mindste i et preussisk oligarki.

Lienemann
Hr. formand, vores kollega fru Randzio-Plath citerede med rette i sin betænkning udtalelserne af Josef Schumpeter, der sagde, at et folks monetære filosofi afspejler alt hvad dette folk ønsker, gør, udsættes for og er. Der er således ikke noget, der er vigtigere end en demokratisk kontrol med valutapolitikken. Man må konstatere, at inden for vores institutionelle ramme - der er blevet ratificeret af vores folk, vores parlamenter og vores instanser - giver den nuværende traktat Den Europæiske Centralbank en magt og en uafhængighed, der er uden demokratisk kontrol.
Inden for denne i sin helhed utilfredsstillende ramme, er der det gode ved betænkningen af fru Randzio-Plath, at den forsøger at se på, hvordan vores Parlament bedre kunne gøre sig gældende, og hvordan vi kunne anvende bestemmelserne i traktaten til at gå så langt som muligt, ikke i retning af en kontrol med Centralbanken, for der vil ikke være nogen kontrol, eftersom der ikke er nogen sanktioner, men i retning af gennemsigtighed og dialog med Parlamentet.
Jeg godkender således de forslag, der er blevet fremsat. Ud over betænkningen af fru Randzio-Plath er det i den forbindelse vigtigt, at vores Parlament genskaber balancen i Europas demokrati. Jeg tror, at en Centralbank - også selvom den er uafhængig - har brug for en modvægt på flere områder. Det er ikke normalt, at den kun har sin uafhængighed fra en traktat. Som fru RandzioPlath siger det i sin betænkning, hvad enten det er den amerikanske centralbank eller den tyske centralbank, så er centralbankerne som regel kontrolleret af parlamenterne, eftersom deres beføjelser er fastlagt i nogle lovgivningsmæssige dokumenter, der til enhver tid kan ændres eller omskrives. Dette er desværre ikke tilfældet med Den Europæiske Centralbank. I fremtiden vil det derfor være en fordel, om vi giver de nationale parlamenter og ikke mindst Europa-Parlamentet mulighed for at få indflydelse i den retning.
For det andet er det vigtigt at understrege, at ØKOFIN-Rådet i dag befinder sig i en situation, hvor det kan gribe ind med hensyn til kursen i forhold til valutaer som dollar eller yen, men at dets beføjelser er begrænsede.
Der er en ting, jeg beklager en smule i betænkningen af fru Randzio-Plath. Når den med rette forklarer, at begrebet valutastabilitet er et begreb, der skal defineres i forhold til omstændighederne, så giver den nemlig Centralbanken den rolle at fastsætte stabilitetskriterierne i stedet for at overlade dette til ØKOFIN-Rådet, som i den nuværende situation i det mindste kunne genoprette balancen en lille smule.
Mere grundlæggende vil jeg sige, at Europa har brug for en økonomisk og politisk ledelse, der, lidt ligesom den tyske regering i dag gør det med den uafhængige tyske centralbank, er i stand til at lade en anden tankegang være gældende end den, der kun drejer sig om valutastabilitet. Jeg tænker her på beskæftigelse, fremgang og social retfærdighed, og det er utilfredsstillende at se, at Euro-Rådet kun er et svagt instrument til at opnå enighed.
Afslutningsvis vil jeg sige, at man må beklage dybt, at Amsterdam-traktaten ikke har gjort det muligt at genoprette denne institutionelle balance. Da vi ikke gjorde dette i Amsterdam, så lad os hurtigt gå videre til en ny etape, der er helt uundværlig, og som er ønsket af vores Parlament, eftersom det ønsker en større reform, før udvidelsen finder sted.

Peijs
Hr. formand, skal Centralbanken aflægge regnskab for og drages til ansvar for sin politik over for Parlamentet? Svaret er: ja. Skal banken også virkelig kunne korrigeres af Parlamentet? Svaret er: bestemt ikke. Jeg kommer fra en nederlandsk tradition med en uafhængig bank. Nederlandske politikere har, jeg må sige så vidt bekendt, endnu aldrig forsøgt formelt at øve indflydelse på banken, og det har det nederlandske parlament heller ikke. Det er min faste overbevisning, at den europæiske befolkning ikke har noget at vinde ved politisk indflydelse på den monetære politik. Økonomisk forskning har vist, at uafhængige centralbanker skaber lavere inflation end banker, som er under indflydelse af politikerne.
Politikere vælges hvert fjerde eller femte år. Det medfører jo pr. definition et temmelig kortsigtet fremtidsperspektiv. For valutaen er borgernes tillid og markedet afgørende. Derfor må valutaen overvåges med et langsigtet perspektiv for øje. Derfor udnævnes formanden for ECB for otte år. Eftersom han ikke kan genudnævnes, er han ikke afhængig af nogen. Bl.a. på grund af den centrale opgave med hensyn til prisstabilitet udgør han et element af kontinuitet og stabilitet i den europæiske monetære politik. Naturligvis skal ECB ikke operere fra et elfenbenstårn, til hr. Donnelly vil jeg gerne sige: Uafhængighed og en central position i samfundet behøver slet ikke at være modstridende. Derfor er der planlagt en intensiv diskussion mellem formanden og medlemmerne af hans Direktion og Parlamentet om årsberetningen eller kvartalsberetningerne. Også nationalbankdirektørerne vil indlede en dialog med deres parlamenter. Endelig vil banken ikke få politiske anvisninger, men banken vil hverken være døv eller blind for behovene i det europæiske samfund, fordi den vil være i dialog med alle vigtige grupperinger i samfundet. Ud fra denne stilling vil dens monetære politik få støtte.

Wurtz
Hr. formand, efterhånden som de strukturer indføres, der er forbundet med den fælles valuta, ser visse indholdsmæssige spørgsmål dagens lys. Nogle af disse vil ikke kunne løses tilfredsstillende uden en ændring af visse bestemmelser i de nuværende traktater. Vores debat i dag om den demokratiske kontrol med ECB er et tydeligt eksempel på dette.
Det anføres i beslutningen som en selvfølgelighed, at formålet med Europas økonomiske og monetære politik skal være at sikre et højt vækst- og beskæftigelsesniveau. Det er faktisk fornuftigt. Det tilføjes, at i den ånd bør der i et demokrati også være kontrol med ECB's valutapolitik. Det er der ingen tvivl om. De statutter, som de nuværende traktater giver ECB, går imidlertid overhovedet ikke i den retning. For det første fjerner dens grad af uafhængighed, der ikke har sin lige i hele verden, borgerne og deres politikere så meget fra hinanden, at en reel kontrol af ECB's aktiviteter synes at være illusorisk. For det andet er den mission, som traktaterne giver ECB, ikke at sikre et højt beskæftigelsesniveau, men derimod prisstabilitet, hvilket er noget helt andet.
Som konvergensrapporterne fra Kommissionen, Det Europæiske Monetære Institut og Bundesbanken lige har mindet om, så opnås denne stabilitet ved at sænke lønnen og nedsætte beskæftigelsens lønomkostninger. ECB er således i selve sin indretning mere ultraliberal end selv den amerikanske centralbank, hvis vigtigste mål officielt er et højt beskæftigelsesniveau. Hvis De en dag bebrejder formanden for ECB, at han kun tænker på sin stærke euro og ikke på de sociale hensyn, vil han svare Dem: "Jeg gør jo bare mit arbejde«. Jeg hører derfor til dem, der mener, at hvis man virkelig ønsker en monetær institution, der ikke skærer ned på de bevillinger, der er nødvendige for væksten og beskæftigelsen, men derimod sætter gang i disse igen, og som borgernes repræsentanter i den henseende reelt kan kontrollere, så vil man ikke kunne undgå at skulle revidere den europæiske kontruktion.
Som følge af tilfældigheder vedrørende tidsplanen er der på samme dag, som vi drøfter dette spørgsmål, en officiel rapport, der slår alarm med hensyn til den omfattende fattigdom og nød i Frankrig. Problemet er det samme overalt i Europa. Når vi nu står over for nogle udfordringer, der drejer sig om de væsentlige værdier i vores samfund, så lad os ikke overlade det til de finansielle markeder at fastlægge reglerne, og lad os ikke være tilfredse med en eventuel kontrol af en almægtig ECB. At skabe Europa har at gøre med helt andre ambitioner!

Trizza
Hr. formand, nu er vi ved at nærme os tidspunktet for oprettelsen af Det Europæiske Centralbanksystem, der skal oprettes i første halvdel af 1998 efter afgørelsen om deltagelsen i tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union.
Den Europæiske Centralbank vil råde over store juridiske beføjelser og vil, så snart den bliver oprettet, overtage Det Europæiske Monetære Instituts resterende funktioner. Som ordføreren anfører, vil det særligt påhvile Den Europæiske Centralbank at kontrollere prisstabiliteten, der skal opnås gennem en omhyggelig og upartisk monetær politik, ligesom det skal foretage vekseloperationer, styre medlemsstaternes valutabeholdninger, fremme betalingssystemerne samt stå for udgivelsen af sedler og mønter.
En monetær prisstabilitet, der sikres på hele det europæiske område, vil sammen med Den Europæiske Centralbanks uafhængighed medføre tillid på markederne, og der kan derfor forventes en rentesænkning, navnlig på langt sigt. Denne dynamik vil være absolut positiv for de små og mellemstore virksomheder, der repræsenterer størstedelen af de europæiske økonomiske aktører, især i de svagere økonomier.
Jeg tilslutter mig imidlertid ordførerens bekymringer, når hun i sin betænkning gør opmærksom på, at Den Europæiske Centralbank i overensstemmelse med traktatens bestemmelser om udøvelsen af bankens beføjelser og udførelsen af dens opgaver og pligter vil være absolut uafhængig, således at ingen af dens organer kan modtage eller anmode om instrukser eller pålæg fra nogen regering eller anden organisation.
Som det er udmøntet i artikel 7 i bankens statut, er den utvivlsomt verdens mest uafhængige centralbank. Den suverænitet, der kendetegner denne institution, skal imidlertid kunne sikre en lige og upartisk monetær politik over for alle medlemsstater, også således at der ikke er fare for, at Den Europæiske Centralbank, som er helt uden nogen form for demokratisk kontrol, misbruger sin ret til at gribe ind i ethvert spørgsmål, som den måtte ønske at tage stilling til, i sager, der vedrører medlemsstaternes pengeanliggender.
Jeg mener derfor, at det er af afgørende betydning, at man i betragtning af Den Europæiske Centralbanks nødvendige uafhængighed indfører egnede mekanismer til at høre Europa-Parlamentet, der er EU's demokratisk valgte institution.

Metten
Hr. formand, Den Europæiske Centralbank, som skal oprettes inden for tre måneder, bliver mere uafhængig end nogen anden eksisterende bank i verden. Det ville imidlertid være en misforståelse at tro, at den ikke behøver tage nogen alvorligt. Den opererer ikke i et tomrum, og den skal derfor opnå troværdighed og autoritet. Det vil ECB lettest kunne gøre, hvis den kan vise resultater. Det vil imidlertid endnu vare nogen tid. Desuden, selvom ECB oprettes i en periode med historisk lav inflation, ved ingen endnu, hvordan de monetære instrumenter, som har vist deres nytte på nationalt plan, vil fungere på europæisk plan.
ECB's politik vil i hvert fald i den første tid også være præget af en forsigtig, søgende holdning. At opnå troværdighed på denne måde hos den brede offentlighed vil være overordentligt vanskeligt. Det kan egentlig kun lade sig gøre på én måde, ved konstant at aflægge regnskab og gøre rede for, hvad ECB gør og hvorfor. Det er ECB's paradoks: Den bliver den mest uafhængige bank, men den har også den største interesse i gennemsigtighed og i at aflægge regnskab. Dér berører ECB's og Europa-Parlamentets interesser hinanden. For Europa-Parlamentet er det eneste offentlige forum, over for hvilket ECB er traktatmæssigt forpligtet til at aflægge regnskab.
Det forekommer os derfor fornuftigt at nå til en aftale med ECB om, hvordan denne gennemsigtighed og denne aflæggelse af regnskab kan foregå så fornuftigt som muligt i begges interesse. Det drejer sig i den forbindelse om både mundtlig og skriftlig regelmæssig rapportering bl.a. om, hvilke monetære målsætninger der vælges og hvorfor, om den udstrækning, hvori målsætningerne realiseres, grunden til afvigelse og om følgerne af den monetære politik for økonomi og beskæftigelse.
ECB's vilje til maksimal gennemsigtighed og fornuftig aflæggelse af regnskab vil bestemt være afgørende i den indledende fase. Uden dette må det alvorligt frygtes, at ECB vil komme forkert fra start, og at det ikke vil lykkes den at opbygge troværdighed og autoritet.
Derfor vil Europa-Parlamentet under høringerne af kandidaterne til Den Europæiske Centralbanks Direktion lade vurderingen af den demokratiske indstilling og viljen til at aflægge regnskab spille en vigtig rolle. Ikke blot beder vi de kandidater, som eventuelt ikke opnår godkendelse af et flertal i Parlamentet, om selv at trække deres kandidatur tilbage, men vi opfordrer også medlemsstaternes regeringer til ikke at udnævne kandidater, som ikke kan regne med Parlamentets støtte.
I betragtning af ECB's ekstreme grad af uafhængighed er de individuelle kandidaters demokratiske indstilling faktisk overordentlig vigtig. Det begrænser sig ikke blot til kandidaten til formandskabet. Derfor vil høringerne af kandidaterne i næste måned efter vores opfattelse bestemt ikke være for et syns skyld. Hvis ECB kan baseres på demokrati, så skal det ske nu. Det er, hvad der i øjeblikket står på spil.

Christodoulou
Hr. formand, indførelsen af den fælles mønt er en historisk begivenhed uden fortilfælde. For første gang i verdenshistorien har uafhængige, demokratiske stater besluttet at overgive lidt af deres nationale suverænitet i form af deres valuta til et fælles organ, der får til opgave at forvalte en fælles valuta til gavn for alle.
Efter min mening er de debatter, der nu føres, om genemsigtighed og frygten for en alt for absolut forvaltningsmåde fra den kommende Europæiske Centralbanks side eller frygten for, at banken skal træffe egenrådige beslutninger eller ikke handle til gavn for alle, nærmest overflødige. I demokratiske samfund som vores betragtes åbenhed og de demokratiske procedurer som en forudsætning, og netop fordi centralbanker overalt, og i dette tilfælde Den Europæiske Centralbank, formodes at arbejde til gavn for alle de europæiske lande og befolkningers økonomier - og det er jo grunden til, at centralbanker eksisterer, ellers kunne man lige så godt afskaffe dem - vil offentligheden forpligte den til åbenhed og genemsigtighed for at sikre den bedst mulige gennemførelse af de beføjelser, der henhører under den.
Jeg mener derfor, at den debat, der i nogen tid har været ført om manglende genemsigtighed og frygten - fra den modsatte side - for at man går over i den anden grøft og stiller krav om offentliggørelse af alle oplysninger, så Centralbanken ikke kan gøre sit arbejde ordentligt, er overflødig og snarest bør manes i jorden.
Jeg håber, at Parlamentet vil vedtage fru Randzio-Plaths glimrende betænkning, der har formået at foreslå en balance mellem disse yderpunkter og udgør en glimrende udtalelse, som jeg håber kan medvirke til at beskytte de europæiske befolkningers interesser og samtidig sikre det nye system den bedst mulige virkemåde.

Raschhofer
Hr. formand, Den Europæiske Centralbanks fuldstændige uafhængighed er med god ret forankret i traktaten. Den højeste valutapolitiske målsætning er at sikre prisstabiliteten. Afgørelsen om, hvorvidt ECB støtter Fællesskabets generelle økonomiske politik, afhænger altså af dens vurdering af, hvorvidt målsætningen om prisstabilitet berøres derved.
Prisstabilitet for enhver pris, også på bekostning af stigende arbejdsløshed! Det er, kort og godt, den offentlige debat, der i sidste ende tydeliggør én ting: Penge- og valutapolitik er ikke neutral. Derfor er det nødvendigt at integrere ECB i den politiske dialog. Her mener jeg ikke, at ECB's uafhængighed på den ene side og den påkrævede demokratiske genemsigtighed på den anden side absolut skal være modsætninger. Jeg er dog sikker på, at Den Monetære Union kun kan blive en succes, hvis den har borgernes accept. Det opnår man dog kun, hvis ECB træffer genemsigtige beslutninger, og hvis ECB sikres demokratisk legitimitet.

Pérez Royo
Hr. formand, fru Randzio-Plaths betænkning omhandler et af de mest interessante spørgsmål, som vi står over for nu, hvor Den Monetære Union er lige om hjørnet, og hvis grundpille netop er Den Europæiske Centralbanks uafhængighed, således som det er fastsat af traktaten og bankens statutter.
Det seddeludstedende instituts uafhængighed er ikke noget dogme eller aksiom i den økonomiske videnskab; den udspringer ikke af en abstrakt fornuft, men er en funktionsmåde, hvis hovedgaranti er den historiske erfaring. Den har vist de praktiske fordele ved pengemyndighedernes uafhængighed for at sikre prisstabiliteten i de to bedst kendte eksempler på begge sider af Atlanten.
Når det er sagt, så betyder uafhængighed - som det er blevet nævnt her i dag - på ingen måde uansvarlighed. I et demokrati bør enhver magt - og Den Europæiske Centralbank vil faktisk blive en magt - selvom den er uafhængig af den politiske magt - sådan som det er tilfældet med Den Europæiske Centralbank og på et andet område med den dømmende magt - være i stand til over for offentligheden, borgerne, at retfærdiggøre de bevæggrunde, som forklarer dens optræden, som forklarer, hvordan den fastsætter sine målsætninger og forklarer, hvilke foranstaltninger den vil træffe for at nå disse målsætninger og mål. Og dette skal ske såvel a priori som a posteriori .
Den demokratiske kontrol stiller altså for det første krav om en dialog med den parlamentariske institution - med dette Parlament og med de nationale parlamenter - og den stiller også krav om informativ gennemsigtighed. Fru Randzio-Plaths betænkning er en realistisk og afbalanceret betænkning i både den ene og den anden forstand.
Jeg vil, hr. formand, afslutte med at sige, at vi skal være bevidst om, at vi står ved begyndelsen af en rejse, hvor Parlamentet skal vise, at det er i stand til at varetage den nye opgave, som det indebærer at være Den Europæiske Centralbanks hovedsamtalepartner. Og på samme tid skal det understreges, at vi står ved begyndelsen af en rejse, hvor det ikke kan udelukkes, at der kommer yderligere reformer, inklusive en reform af selve traktaten - som det er blevet efterlyst her i dag - for netop at få uddybet den demokratiske kontrol med Den Europæiske Centralbank.

Secchi
Hr. formand, som det allerede er blevet nævnt mange gange, er Den Europæiske Centralbanks uafhængighed et meget vigtigt gode og står derfor ikke til debat. I et føderalt system udgør dette en grundlæggende garanti for deltagerstaterne og giver banken troværdighed og autoritet på finansmarkederne. Dens accountability , som vi har talt om her til eftermiddag, er ikke alene et demokratisk krav, men også en nødvendig forudsætning for at støtte bankens autoritet og troværdighed. Det er derfor i første række i Den Europæiske Centralbanks egen interesse, at den finder egnede mekanismer til at aflægge rapport over for offentligheden under hensyn, naturligvis, til den store forskel mellem handlingsplaner, der endnu ikke er blevet udført, og derfor kun kan fremlægges i hovedlinjer, og efterfølgende referater af de fulgte politikker, der bør bekendtgøres i en mere detaljeret form.
Der er derfor ikke efter min mening tale om at skulle fastsætte regler, men at fremme en holdning over for i første række EuropaParlamentet, en holdning, der kan sikre det klima af tillid, som genemsigtighed og vilje til at forklare og sætte sin adfærd til debat - det som vi i denne forhandling har kaldt accountability - altsammen medfører, og det er derfor i Den Europæiske Centralbanks egen interesse og af betydning for dens autoritet og den tillid, der vises den

Fayot
Hr. formand, i modsætning til alle de andre kolleger, der har taget ordet i denne debat, så kommer jeg fra et land, hvor der ikke har været nogen politisk debat om valutaen før euroen. Luxembourg har siden 1922 været forenet med Belgien i en monetær union, men har aldrig rigtig haft ret til at få ordet i den union. I Den Økonomiske og Monetære Union får vi ordet.
Med Den Monetære Union opdager borgerne i mit land vigtigheden ved alt det, der har at gøre med valutaen. Det er derfor, at Europa-Parlamentets dialog med Centralbanken har til opgave at gøre offentligheden i Luxembourg bevidst om, hvor vigtig valutapolitikken er for den generelle økonomiske og sociale politik. Centralbanken skal særligt interessere sig for prisstabilitet. Hvilke følger kan det få for medlemsstaternes politikker? Jeg vil komme med et eksempel i den forbindelse. I Luxembourg er indtægterne i stor udstrækning reguleret efter prisudviklingen. Det er et vigtigt element i mit lands indkomstfordelings- og socialpolitik. Hvis Centralbanken f.eks. skulle tage stilling til dette emne, burde det være muligt at høre den offentligt om dette spørgsmål samt om dens valg. Jeg mener således, at en offentlig tilslutning til Centralbankens valutapolitik vil være væsentlig for den nye valuta, der er ved at blive skabt, ligesom det også vil være væsentligt, at Centralbanken offentligt gør rede for sine valg og sine indgreb.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne lykønske fru Randzio-Plath med hendes betænkning og ikke mindst med det arbejde, hun i løbet af de seneste par år har udført i spidsen for Underudvalget om Monetær Politik for at stable Den Monetære Union på benene og for at få den opført blandt de spørgsmål, som Europa-Parlamentet behandler. I betragtning af den kommende Europæiske Centralbanks indflydelse, så mener jeg, at Europa-Parlamentet burde tænke alvorligt over at oprette et monetært udvalg, som kunne være forum for dialogen med Centralbanken.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, alle talerne har gentaget, at vi står over for en historisk hændelse uden sidestykke siden underskrivelsen af Rom-traktaten. Det er sandt, og dette Parlament, som altid har været drivkraften i den europæiske integration, bør gøre alt, hvad der er muligt og nødvendigt for, at euroen bliver en succes. Og for at euroen skal blive en succes, så er vi alle blevet enige om, at det er nødvendigt at sikre prisstabiliteten. Det vil jeg ikke stille spørgsmålstegn ved, men jeg er på den anden side også glad for, at fru Randzio-Plaths betænkning også taler om andre målsætninger, og i særdeleshed om målsætningen om jobskabelse.
Vi har også aftalt, at den monetære politik bør udformes og gennemføres af en Europæisk Centralbank, som nyder uafhængighed. Og jeg vil ikke stille spørgsmål ved dette, men ligeledes glæde mig over, at fru Randzio-Plaths betænkning taler om den nødvendige koordinering af den monetære politik med resten af politikkerne for at opnå Den Europæiske Unions overordnede målsætninger. Jeg synes, at den interinstitutionelle aftale, som er foreslået af hr. Herman, og som jeg tror vil være et første skridt, er meget fornuftig, og på et senere tidspunkt skal vi vurdere den og revidere traktaterne, hvis det skulle vise sig nødvendigt. Den økonomiske styring af Europa er, og det påpeges i denne betænkning, en nødvendig modvægt.
Og endelig synes jeg, at det er vigtigt, at Den Europæiske Centralbank ikke bliver en luftboble, en slags nutidig aristokratisk idealisme, og at Europa-Parlamentet bør spille sin rolle her.

Harrison
Hr. formand, om nogle få uger skal Den Europæiske Union vælge formanden for Den Europæiske Centralbank og Storbritanniens kommende bankdirektør. Man skal ikke tage fejl, når ECB-formanden og hans eller hendes Direktion med fem medlemmer fastsætter rentesatserne, vil det få stor indflydelse på rentesatserne, inflationen og pundets styrke i Det Forenede Kongerige. Så vi parlamentsmedlemmer må hellere gøre det ordentligt, når vi skal hjælpe med til at bekræfte valget af Europas bankdirektør, navnlig når vi afholder de enestående udspørgningshøringer i Bruxelles i maj. En grundig undersøgelse af kandidaterne til ECB er på ingen måde et angreb på ECB's uafhængighed. Den uafhængighed, som defineres i Maastricht-traktaten, er mere præcist defineret og afgrænset end dens forbillede, den tyske forbundsbank.
Men Europa og Europas befolkning kræver, at ECB underlægges en legitim, demokratisk ansvarlighed, at vi kontrollerer, at det, der sker i en uafhængig banks navn, sker i befolkningens interesse, med udspring i befolkningen og gennem befolkningen; at den centrale målsætning om prisstabilitet fører til paradis med fremgang og arbejdspladser og ikke til helvede med deflation og lavkonjunktur. En sådan ansvarlighed er nødvendig, ikke blot for at opfylde Europas demokratiske behov, men også, og det er endnu vigtigere, for at afstive bankens troværdighed. Dette argument blev fremført af kandidaten Duisenberg i sidste uge i Europa-Parlamentets Underudvalg om Monetær Politik, og dette udvalg må også tilpasse sig. Dets skrøbelige rolle som Europas borgeres bankudvalg skal udvikles, og ECB's formand bør fremlægge ikke blot bankens årsberetning, men ligeledes regelmæssige, muligvis kvartalsvise, forklaringer af dens beslutninger vedrørende rentesatser, og mødereferatet bør offentliggøres i en resuméform, der viser de trufne beslutninger plus forklarende bemærkninger.
Kun på denne måde kan Europa-Parlamentet udfylde sin opgave som den uafhængige banks uafhængige vogter, således som det beskrives i den eksemplariske og nyskabende betænkning, som min kollega fru Christa Randzio-Plath har udformet på fineste vis.

Ilaskivi
Hr. formand, når Den Europæiske Centralbank påbegynder sit arbejde, er der overladt en meget stor økonomisk magt til den. Den tager rent ud sagt beslutning om hele den økonomiske politik, f.eks. er finanspolitikkens hænder bundet med konvergenskriterierne.
De europæiske konjunkturer er meget afhængige af, at Centralbankens Direktion i løbet af otte år er i stand til at tage rigtige beslutninger og undgå fejltagelser. Er det muligt at finde seks sådanne mænd og kvinder med nærmest overnaturlige evner, det er det såkaldte tusindkroners spørgsmål.
Uafhængighed er på sin plads, men der er også behov for parlamentarisk dialog. Magt uden ansvar fører ofte til misforståelse og misbrug af magten. Direktionen bør samarbejde i hvert fald med Økonomiudvalget. Den skal også kunne anpasse pengepolitikken og vækst- og beskæftigelsespolitikken. En meget ortodoks finanspolitik kan nemt føre til stagnation, ophør af væksten.
Mine kolleger, euroen skal skabe stabilitet i medlemslandene. Euro skal blive den tredje internationale reservevaluta ved siden af dollar og yen. ECB-Direktionens karakterbog er i og for sig afhængig af, hvordan dette kommer til at lykkes.

Katiforis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, med beretningerne fra Kommissionen og Det Europæiske Monetære Institut er vi gået ind i den sidste fase før indførelsen af den fælles mønt, der er en historisk begivenhed for opbygningen af et samlet Europa.
Til at forvalte den fælles mønt får Europa nu endelig en fælles centralbank, der er på højde med situationen og kan udstikke en fælles europæisk monetær politik under hensyn til alle interesser og behov i den fælles møntunions medlemsstater og, håber jeg, også de lande, der endnu ikke er medlemmer af det fælles møntsystem, men ønsker at deltage i løbet af kort tid.
Det ville være forkert at sige, at der ikke hidtil har været ført en fælles monetær politik i Europa. Denne politik har været ført igennem et stykke tid, men ikke i en samarbejdets ånd. Der har været en og anden stærk magts centralbank eller endda en centralbank uden for Europa, der har ønsket at gennemtvinge sine holdninger. Det vil ikke kunne ske i fremtiden. Men for at Den Europæiske Centralbank i fremtiden skal kunne gennemføre sin monetære politik på en retfærdig og afbalanceret måde, skal dens uafhængighed være sikret. Denne uafhængighed er ikke truet, men tværtimod sikret af den demokratiske kontrolprocedure, som foreslås i Randzio-Plath-betænkningen. En ansvarlig underretning af Europa-Parlamentet vil underbygge bankens autoritet blandt Europas befolkninger og gøre det muligt for den at udføre sit arbejde med udgangspunkt udelukkende i den fælles interesse og uden, at den påvirkes af særinteresser.
I den demokratiske kontrolprocedure, som foreslås i den betænkning, som vi nu forhandler, vil Parlamentet få mulighed for at pege på de til enhver tid gældende fælles interesser og dermed bidrage til at skabe det klima, som er nødvendigt for, at Den Europæiske Centralbank kan udføre sit arbejde på bedst mulig vis

Fourçans
Hr. formand, selvom der på ingen måde er tale om at sætte spørgsmålstegn ved Centralbankens uafhængighed, i hvert fald ikke for mit vedkommende, så er der alligevel et problem med hensyn til, hvordan man skal kontrollere dem, der iværksætter valutapolitikken, da de har en afgørende magt til at gøre gode og dårlige gerninger - naturligvis på det økonomiske område, for det drejer sig ikke om at prædike moral. Det er klart, at demokratiet forlanger af de ansvarlige for valutaen, at de ikke virker som frie elektroner, der aldrig behøver at gøre rede for deres handlinger. Det er en fordel, at lederne gør rede for deres politik, og at denne i vidt omfang bliver diskuteret, navnlig i vores Parlament, som er den eneste instans, der er valgt på europæisk plan. Betænkningen af fru Randzio-Plath respekterer fint denne balance mellem uafhængighed og demokratisk kontrol. Min gruppe, inklusive mig selv, er i sin helhed positivt stemt over for betænkningen.
Jeg vil dog gerne komme med et forbehold. Det drejer sig om artikel 3, hvor der står, at valutapolitikken har indflydelse på væksten og beskæftigelsen. Jeg bestrider ikke denne holdning, men jeg synes ikke, at den er tilstrækkeligt præcis. Valutaen har ganske vist en indflydelse på væksten og beskæftigelsen, men denne indflydelse er midlertidig og ikke varig. At tro at valutaen har en varig indflydelse på væksten og beskæftigelsen, sådan som det var tilfældet i den foreløbige betænkning, har skadelige konsekvenser for valutapolitikken. Der ville så ikke være nogen grund til at føre en valutapolitik med prisstabilitet. Man skulle tværtimod hele tiden føre en ekspansiv valutapolitik. Man skulle bare bede formanden for Centralbanken om at tage sin helikopter - sådan en får han sikkert - og kaste tonsvis af 500-eurosedler ud over hovedet på de forbavsede og henrykte befolkninger i Europa. Det er for at undgå den slags misforståelser, at det forekommer mig nødvendigt at pointere dette, for det gælder om ikke både at blive misforstået af Kommissionen, Rådet og offentligheden i almindelighed.

Torres Marques
Hr. formand, denne betænkning er fundamental for Europa-Parlamentets fremtid. Den Europæiske Centralbank er en fuldstændig uafhængig bank, og det er sådan, vi forstår den. Men dens virkes legitimitet og muligheden for demokratisk kontrol er nogle af de emner, der er blevet diskuteret mest i de forskellige lande.
I Portugal har mangelen på demokratisk kontrol af Den Europæiske Centralbank været et af de mest omstridte og systematisk diskuterede emner. Europa-Parlamentet, der skal bedømme kandidaterne til Den Europæiske Centralbanks Direktion, har ret til at høre dens formand og Direktion. Når vi i Europa-Parlamentet stemmer for og godkender Den Europæiske Centralbanks Direktion, så påtager disse sig det samme ansvar som alle andre valgte: at stå til regnskab.
Europa-Parlamentet vil ikke gribe ind i Den Europæiske Centralbanks beslutninger, men det er Centralbanken selv, der har al interesse i at forklare dem på en regelmæssig og systematisk facon for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål og til Underudvalget om Monetær Politik, ligesom de ansvarlige for Det Europæiske Monetære Institut førhen har gjort det.
I Portugal plejer man at sige, at »ærlighed varer længst.« At Den Europæiske Centralbank med andre ord regelmæssigt vil komme til Europa-Parlamentet for at diskutere sine valg. Således vil borgerne i Europa vide, at Den Europæiske Centralbank vil lytte og aflægge regnskab for dem, der i Europa legitimt repræsenterer dem.

von Wogau
Hr. formand, højtærede damer og herrer, indtil nu har debatten vist, at der er et meget bredt flertal for Den Europæiske Centralbanks uafhængighed. På den anden side står det også helt klart, at Den Europæiske Centralbank ikke må bo i et elfenbenstårn. De beslutninger, der træffes dér, vil nemlig få umiddelbar indflydelse på mange EU-borgeres liv. Den, der vil bygge et hus, optage et lån eller købe en bil på kredit, vil fremover blive direkte påvirket af en beslutning, som Den Europæiske Centralbank har truffet. Derfor skal formanden for Den Europæiske Centralbank bære ansvaret, forklare borgerne, hvorfor han træffer bestemte afgørelser til fordel for valutaens stabilitet, og han skal indgå i en dialog.
Nu har vi imidlertid det problem, at der endnu ikke eksisterer nogen europæisk offentlighed på samme måde, som der findes en tysk, en fransk, en italiensk og en britisk offentlighed. Som følge deraf er Europa-Parlamentet det sted, hvor dialogen med borgerne først og fremmest skal koncentreres. Derfor kræver vi denne konstruktive dialog med formanden for Den Europæiske Centralbank, der på den ene side finder sted her i plenarforsamlingen i Europa-Parlamentet, når han én gang om året fremlægger og kommenterer sin rapport om, hvordan han påtænker at udforme Den Europæiske Centralbanks politik fremover, og på den anden side i det kompetente udvalg i samtaler med formanden for Centralbanken, hvor der ikke må være tale om faglige samtaler. Vi har brug for en bred dialog med formanden for Centralbanken, som ikke kun handler om monetære anliggender, men også om økonomipolitiske og skattepolitiske anliggender i Det Europæiske Fællesskab, om budgetpolitikken, om konkurrencepolitikken, for så vidt disse politikker får indflydelse på valutaens stabilitet. Det, vi ønsker, er en bred dialog. Den egentlige udfordring, som vi står over for, består også i at føre denne dialog med på den ene side formanden for Centralbanken og på den anden side også med Europa-Kommissionen, sådan som vi allerede gør det, samt med Rådsformandskabet og med finansministrene i de enkelte medlemslande, hvor det jo er blevet sædvane at rapportere om deres stabilitetsprogrammer i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik med regelmæssige mellemrum. Den egentlige udfordring, som vi står over for, er jo nemlig at det nu, hvor vi får en fælles europæisk monetær politik, også er nødvendigt at formulere en fælles europæisk økonomisk politik. Formanden for Den Europæiske Centralbank har brug for en stærk partner, når han træffer sine beslutninger. Hvem skal den partner være? Jeg tror ikke på idéen om en europæisk økonomiregering, for vi har europæiske institutioner. Vi har Europa-Kommissionen, der skal være en vigtig forhandlingspartner. Vi har Det Europæiske Råd, stats- og regeringscheferne, der mødes to gange om året og kan fastlægge retningslinjer for den økonomiske politik. Det Europæiske Råd er uden tvivl Den Europæiske Unions stærkeste institution. Vi har ØKOFIN-Rådet, og vi har Europa-Parlamentet, hvor disse debatter skal koncentreres, og som skal forklare borgerne, hvorfor der træffes bestemte beslutninger på europæisk plan. Jeg tror, det er vigtigt, at vi, når vi i dag diskuterer Randzio-Plath-betænkningen, som jeg går ind for i sin nuværende form, er klar over, at det ikke kun handler om Den Europæiske Unions monetære politik eller om kontrollen med Den Europæiske Centralbank, som nogle siger, men om en bred dialog om Den Europæiske Unions kommende monetære og økonomiske politik.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg tror, at det emne, som vi kommer ind på i dag takket være fru Randzio-Plaths glimrende betænkning, kræver vores fulde opmærksomhed.
Hvis der er et spørgsmål, der er grundlæggende, så er det nemlig spørgsmålet om den demokratiske kontrol i Den Økonomiske og Monetære Union. Som hr. Friedrich sagde, så vil vi iværksætte et af efterkrigstidens største projekter. Vi lever i en demokratisk verden, og jeg tror derfor, at vi skal træffe alle de nødvendige sikkerhedsforanstaltninger for at dette projekt kan blive sat i gang og kan baseres på alle de nødvendige demokratiske garantier. Det gælder naturligvis i endnu højere grad om at få en velfungerende Økonomisk og Monetær Union.
Jeg har i dag overværet en debat, der i grunden er ret klassisk, mellem to slags kulturer om Den Europæiske Centralbanks rolle: en mere rhinlandsk kultur med hr. Friedrich, fru Peij og hr. von Wogau, og en lidt mere fransk kultur, der strækker sig fra fru Lienemann til hr. Souchet. Jeg vil gerne rydde alle misforståelserne af vejen. Der er generel enighed i Ministerrådet - og i øvrigt også i Kommissionen, sådan som Deres ordfører sagde - om, at Centralbankens rolle er central og om, at man under ingen omstændigheder må sætte spørgsmålstegn ved dens uafhængighed. Jeg vil i øvrigt svare fru Lienemann, at jeg tror, det også er den franske regerings holdning. Det er i hvert fald, hvad dens minister har givet udtryk for flere gange i de sidste par måneder.
Selvom Den Europæiske Centralbank spiller en central rolle, så er dens opgave begrænset til valutapolitikken. Jeg beklager, at hr. Souchet ikke længere er til stede, da jeg ellers ville have forklaret ham, at det ikke er Den Europæiske Centralbanks rolle at føre politik på alle områder, men udelukkende at sikre sig, at der ikke er inflation, og at man når målsætningen om prisstabilitet i Den Europæiske Union. Man skal ikke bede Den Europæiske Centralbank om at gøre noget, som den ikke er blevet oprettet til.
Når det er sagt - og hr. Metten har ret - så skal der gøres rede for Den Europæiske Centralbanks politik på en gennemsigtig og kontrollabel måde. Det er offentlighedens tillid, det gælder. Hvis man ønsker, at den europæiske offentlighed skal tilslutte sig den fælles valutapolitik, som Centralbanken indfører fra den 1. januar 1999, så skal denne politik også forklares og fremlægges ordentligt.
Med hensyn til de kommentarer, der blev fremsat ved slutningen af denne debat, vil jeg gerne sige til fru Hautala, hr. Ribeiro og hr. Wurtz, at jeg holder mig inden for rammerne af traktaten. Jeg vil ikke åbne Pandoras æske med de genforhandlinger og de ændringer, man kunne eventuelt kunne foretage. Lad os begynde med at anvende en traktat, der træder i kraft fra den 1. januar 1999. Måske vil vi en dag åbne Pandoras æske, men lad os først bruge fortryllelsen ved denne æskes indhold op.
Jeg vil gerne fremsætte tre bemærkninger om denne betænkning: Den første drejer sig om Den Europæiske Centralbanks uafhængighed, den anden drejer sig om forholdet mellem Den Europæiske Centralbank og Fællesskabets institutioner, og den tredje drejer sig om samordningen af de økonomiske politikker.
Med hensyn til det første punkt minder jeg Dem om, at artikel 105 giver Det Europæiske Centralbanksystem det mål at fastholde prisstabiliteten. På Kommissionens vegne glæder jeg mig over, at Deres Parlament gør opmærksom på, at Centralbankens uafhængighed er en forudsætning for at nå dette mål. Der står ligeledes i artikel 105, at uden at målsætningen om prisstabilitet derved berøres, støtter ESCB de generelle økonomiske politikker i Fællesskabet med henblik på at bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i artikel 2. Vækst og beskæftigelse er naturligvis blandt disse mål.
Men i lighed med budgetpolitikken kan valutapolitikken heller ikke isoleres fra hele den økonomiske politik. Der er naturligvis ingen, der kan bestride, at Den Europæiske Centralbanks uafhængighed er en betingelse for troværdigheden af dens handlinger og således for effektiviteten af dens bekæmpelse af inflationen. Men - og dette er meget vigtigt - den uafhængighed, som Centralbanken får i artikel 107 i traktaten betyder ikke, at den skal isoleres. Hr. Herman talte meget rigtigt om uansvarlighed, og hr. von Wogau og fru Hautala talte om et elfenbenstårn. Den Europæiske Centralbank må netop ikke lukke sig inde i et elfenbenstårn. Dens uafhængighed skal gå hånd i hånd med en redegørelse for dens politik, og kun en ærlig, indgående og vedvarende dialog mellem institutionerne vil kunne bringe denne dialog i stand og gøre det lettere at stræbe efter en tilfredsstillende balance mellem den økonomiske politiks forskellige bestanddele, og dette for at få en større vækst og skabe flere arbejdspladser. Jeg vil gerne minde hr. Wurtz og fru Lienemann om, at offentlige underskud aldrig har skabt nogen arbejdspladser i Europa - det skulle da lige være på arbejdsformidlingerne, og jeg mener ikke, at det er den bedste måde at skabe arbejdspladser på. Jeg er således enig med hr. Fourçans.
Min anden bemærkning drejer sig om forholdet mellem Centralbanken og Fællesskabets institutioner. Først vil jeg gerne sige, at i henhold til artikel 109A vil Deres Parlament blive hørt om udnævnelsen af formanden og de andre medlemmer af Direktionen, eftersom de først kan udnævnes efter en høring af Europa-Parlamentet. I øvrigt pålægger artikel 109B Centralbanken at fremsende en årsberetning om ESCB's aktiviteter og om valutapolitikken i det foregående og det indeværende år til Europa-Parlamentet. Dette er vigtigt. Specielt med hensyn til Deres Parlament, så står der i artikel 109B, at formanden for Den Europæiske Centralbank skal forelægge beretningen for Europa-Parlamentet, som kan foranstalte en generel drøftelse på grundlag heraf.
Indholdet af Deres debat viser, at der er stof til en omfattende meningsudveksling mellem Deres Parlament og Den Europæiske Centralbank, navnlig om målsætningen om prisstabilitet og om de instrumenter, der tages i brug for at nå denne målsætning. Formanden for Direktionen, men også de andre medlemmer, vil kunne høres af Europa-Parlamentets kompetente udvalg, i lighed med Kongressens høringer af formanden for Federal Reserve. Hr. Dell'Alba nævnte dette punkt, men jeg minder Dem om, at Federal Reserve aflægger beretning for Kongressen to gange om året, den ene gang om den økonomiske situation og den anden gang om valutapolitikken. Jeg minder Dem også om, at Federal Reserve i februar fremsender en skriftlig årsberetning til Kongressen, og at Federal Reserve svarer på Kongressens nøjagtige spørgsmål, navnlig med hensyn til bankovervågningen (som her hører ind under ederal Reserves kompetenceområde, hvilket ikke er tilfældet med Den Europæiske Centralbank). Bestemmelserne i trakaten viser, at uafhængighed og dialog kan og skal følges ad. Forpligtelsen til at aflægge redegørelse er ikke uforenelig med uafhængigheden, hr. von Wogau.
Den demokratiske kontrol er ønskelig og gavnlig - hr. Giansily og hr. Gasóliba lagde vægt på dette punkt - men den skal respektere betingelserne i traktaten. Jeg vil derfor gerne fremsætte en bemærkning til de spørgsmål, som Deres ordfører retter til Den Europæiske Centralbank. Kommissionen mener, at betingelserne for dialogen mellem Den Europæiske Centralbank og Fællesskabets institutioner under alle omstændigheder fuldt ud skal respektere uafhængigheden hos medlemmerne af ECB's Styrelsesråd. Jeg tillader mig at gøre Dem opmærksom på dette punkt, da forpligtelsen til at offentliggøre fuldstændige og detaljerede protokoller i en periode, hvor Direktionens medlemmer stadig er fungerende, kan udgøre et problem med hensyn til uafhængighedskriteriet.
Hvad resten angår kan jeg forsikre Dem, at Kommissionen vil sørge for maksimal samhørighed i fastlæggelsen af den økonomiske politik i Europa. Jeg vil også gerne fremsætte et forslag, hr. von Wogau. Ville det ikke være nyttigt og ønskeligt, om man hvert år i juni måned ved Det Europæiske Råds møde om fastlæggelsen af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, der er udgangspunktet for vores økonomiske politik i Europa, inviterede formanden for Den Europæiske Centralbank med, så han kunne præsentere sin valutapolitik? Jeg tror faktisk, at de eventuelle debatter om dette emne, der kunne finde sted i EuropaParlamentet på dette tidspunkt, ville være ønskelige, for det er på det tidpunkt, at man fastlægger de overordnede retningslinjer for Europas økonomiske politik i de følgende tolv måneder. Denne dialog på højeste niveau ville være en garanti for sammenhængende aktioner, der indledes med respekt for hver enkelt institutions og regerings uafhængighed og ansvar. Jeg tror, at disse gennemsigtige og offentlige præsentationer for Parlamentet og Det Europæiske Råd ligeledes ville være en effektiv måde at informere offentligheden på.
Min sidste bemærkning vedrører samordningen af de økonomiske politikker. Fru ordfører, De har endnu en gang mindet om Deres Parlaments ønske om at indgå en interinstitutionel aftale. Jeg kan huske, at det var det første spørgsmål, De stillede mig under min høring for tre år siden. Det skulle dreje sig om en interinstitutionel aftale med henblik på at iværksætte samordningen af de økonomiske politikker, sådan som hr. Garcia-Margallo ligeledes nævnte det. Jeg kan bekræfte over for Dem, at Kommissionen, inden for rammerne af traktatens bestemmelser, er villig til at drøfte de nærmere omstændigheder ved en sådan aftale med Dem, men det er ikke et ægteskab, der er tale om, og vi skal således være tre for at indgå en sådan aftale. Det er en nødvendighed, at den tredje myndighed, nemlig Rådet, accepterer denne aftale.
De ved i hvert fald, at foruden at vente på en sådan aftale, har jeg altid gjort mig umage for at efterkomme Deres ønsker, navnlig med hensyn til tilrettelæggelsen af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik. Under alle omstændigheder kan jeg forsikre Dem for, at Kommissionen for sin del vil fortsætte med at gøre Parlamentet fuldt ud delagtigt i, at vi får en velfungerende ØMU.
Afslutningsvis vil jeg blot understrege, at når man ser bort fra de fastlagte principper og de tilkendegivne ambitioner, så vil praksis være afgørende for at sikre troværdigheden og anerkendelsen af hver af vores institutioner. Jeg er overbevist om, at hver enkelt af vores institutioner vil forstå at opfylde sin rolle og sin plads i overensstemmelse med de opgaver, som traktaten tildeler den.
Mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, Deres betænkning vil på nyttig vis bidrage til at give starten på Den Økonomiske og Monetære Union et skub i den rigtige retning. Betænkningen har ligeledes den uforlignelige fordel, at den understreger parlamentsmyndighedens rolle i en velfungerende Økonomisk og Monetær Union. Det lykønsker jeg Dem for, og jeg takker Dem for Deres opmærksomhed.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær. Jeg er ked af, at de mange talere, som har forladt salen, ikke hørte de glimrende svar, De gav.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Resultaterne af den europæiske konference i London
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse ved Rådet om resultaterne af den europæiske konference i London.
Jeg byder velkommen til hr. Henderson, som vil forelægge Rådets redegørelse.

Henderson
Hr. formand, fremskridt med hensyn til udvidelsen af Den Europæiske Union har været et af formandskabets hovedprioriteter. Vi er fast besluttet på, at Den Europæiske Union skal udnytte denne historiske mulighed til for altid at fjerne de stridigheder, der på så bedrøvelig vis har præget vores kontinent i alt for mange år. Derfor er jeg glad for at kunne bekræfte, at anmodningen fra Det Europæiske Råds møde i Luxembourg vedrørende udvidelsen er blevet efterkommet.
Vi åbnede den europæiske konference den 12. marts. Vi sikrede Den Europæiske Unions godkendelse af bestemmelserne i tiltrædelsespartnerskaberne. Det lykkedes os at iværksætte tiltrædelsesprocessen den 30. marts, og vi gik i gang med tiltrædelsesforhandlingerne med de seks lande den 31. marts. Alle disse punkter er væsentlige elementer i vores bestræbelser på at sikre en vellykket udvidelse. Jeg vil gerne behandle dem et for et.
Først den europæiske konference. Konferencens første møde den 12. marts var et historisk møde. Det var en klar tilkendegivelse af, at alle deltagerne er en del af den europæiske familie. Dagen var fuld af symbolik. Vi glædede os over den vigtige tale ved Parlamentets formand, hr. Gil-Robles, samme dag. Den 12. marts viste, hvordan en konference kan give merværdi. De 26 lande godkendte formandens konklusioner om oprettelse af de overordnede rammer for konferencen. Konferencen vil give deltagerne mulighed for at behandle spørgsmål af fælles interesse og effektivisere deres bidrag til samarbejdet i det internationale samfund. Drøftelserne vil være koncentreret om narkotika og kriminalitet, miljø, udenrigs- og sikkerhedspolitik, regionalt samarbejde og økonomiske spørgsmål.
De 26 lande vedtog ligeledes en udtalelse om Kosovo, og de besluttede at nedsætte en ekspertgruppe vedrørende narkotika og kriminalitet, som vi hurtigt vil arbejde videre med. Det næste møde finder sted på udenrigsministerplan under det østrigske formandskab. Vi er glade for at have etableret konferencen som et organ, der tager spørgsmål op, der har direkte konsekvenser for folks hverdag, og som giver alle deltagere mulighed for at drøfte spørgsmålene på lige fod. Vi beklager, men respekterer Tyrkiets beslutning om ikke at deltage den 12. marts i London. Men konferencen afsendte et klart signal om, at døren fortsat står åben for Tyrkiet.
For det andet var vi glade for, at tiltrædelsespartnerskaberne kunne vedtages den 24. marts. De udgør en væsentlig bestanddel af den styrkede strategi forud for tiltrædelsen. Vi er taknemmelige for Europa-Parlamentets samarbejde ved den seneste lejlighed. Jeg var til stede i plenarsalen. Nu må vi sikre, at ansøgerne hurtigst muligt får den hjælp, de har brug for, og at de udnytter den effektivt.
For det tredje opfyldte vi anmodningen fra Det Europæiske Råds møde i Luxembourg ved at iværksætte tiltrædelsesprocessen. Processen blev iværksat på udenrigsministerplan i Bruxelles den 30. marts. Den vil vise, at udvidelsen er altomfattende. Det næste ministermøde finder sted den 29. og 30. maj mellem justits- og indenrigsministrene. Vi håber, at de 26 lande på dette møde vil færdiggøre tiltrædelsespagten om organiseret kriminalitet.
Som det fjerde og sidste punkt har vi iværksat tiltrædelsesforhandlinger med de seks: Estland, Polen, Tjekkiet, Ungarn, Slovenien og Cypern. Disse forhandlinger blev iværksat af udenrigsministrene den 31. marts. Nu skal vi i gang med detaljerne. Der forestår en stor opgave. Vi må sikre os, at vi har befolkningens opbakning, efterhånden som processen skrider frem. Det bliver særlig vigtigt at forklare vores borgere fordelene ved udvidelsen og vinde deres tilslutning til dette historiske projekt, som endelig vil give os mulighed for at udbrede fordelene ved Den Europæiske Union til hele Europa. Vi håber på Europa-Parlamentets hjælp i vores bestræbelser.

Swoboda
Hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tror faktisk, at det har været en historisk måned for Europa på grund af den europæiske konference, forhandlingerne om tiltrædelsespartnerskaberne og på grund af den første forhandlingsrunde. Hr. formand for Rådet, De talte om symbolisme, om symbolerne, og vi har også set mange billeder, der har dokumenteret starten. Men De talte, gud være lovet, også om, at indholdet er vigtigt. Det var dette Parlament og især også denne gruppe, der gjorde opmærksom på, at den europæiske konference vil blive en farce, hvis den kun bliver en selskabelig ramme, hvis det kommer an på at få nogle billeder fra tid til anden.
Det glæder mig meget, at man fra første færd startede med indholdet, og at nogle, som har set meget åbent og meget afslappet på det, måske nu alligevel har ændret indstilling, så vi virkelig behandler emner, der er af stor betydning for det nuværende Europa og for fremtiden. Jeg vil, på den korte tid, jeg har til rådighed, kun nævne nogle få punkter: For det første skal vi inden for disse rammer, under disse forhandlinger på den europæiske konference, også formidle, at vi ikke alene ønsker et større, men også et stærkere Europa. Udvidelsen og det større Europa må ikke være på bekostning af det nuværende Europas styrke. Vi ser dagligt, hvilke store mangler der stadig er i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og også på andre områder. Dette er også vigtigt, fordi adskillige af de lande, der nu ønsker at tiltræde, først for nylig har opnået uafhængighed og spørger sig selv, om det kan forenes med deres stræben efter uafhængighed, at de nu tiltræder et nyt fællesskab. De ønsker måske indtrængende at blive optaget i Fællesskabet, som de dog forestiller sig er i mindre faste rammer og mindre bindende end det, som er vigtigt for os.
For det andet: Da forhandlingerne og tiltrædelsessamtalerne vil strække sig over længere tid, kommer vi også til at sende nogle signaler i de kommende år. Signaler, som siger til landene: Tidspunktet for tiltrædelsen er endnu ikke kommet, men I er godt på vej med jeres forberedelse. I er på rette vej. Det forventes, at vi sender den slags signaler. Jeg siger det, fordi jeg for nylig var sammen med Pauline Green i de tre baltiske lande, hvor jeg så, hvor sulten man dér er efter signaler fra Europa. Samtidig har det nuværende Europa til dels for nylig indført visumpligt eller visumgebyrer. Det er - alene set i lyset af dette eksempel - grotesk, at vi venter på lande og mennesker i dette Europa på baggrund af Schengen-bestemmelser og samtidig tvinger nogle lande - bl.a. Østrig - til at indføre visumpligt eller visumgebyrer. Det er uforståeligt og uacceptabelt, og jeg mener, at vi bør ændre på det.
For det tredje vil jeg gerne gøre opmærksom på, at forhandlingerne med Slovakiet er meget vigtige. Vi er meget kede af, at Mecirregimet fører en politik, der er til skade for dets eget folk, og jeg mener, at netop den europæiske konference skal danne rammen om at tvinge Slovakiet til en proeuropæisk adfærd. Desuden er det afgørende, at man gør sig nogle tanker om, hvordan den europæiske konference skal udvikle sig fremover, hvilket forhold man har til Rusland, Ukraine og især også Tyrkiet.
Hr. formand for Rådet, jeg vil gerne takke Dem for Deres redegørelse. Jeg tror, at det var en god start! Det vil netop også være op til Østrig at fortsætte med succes.

Brok
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære kolleger, jeg tror, at denne første europæiske konference var et vigtigt bidrag i hele udvidelses- og sammenføringsprocessen i Europa. Den er en forberedelse af, en del af og et bindeled til en ny europæisk orden. Den blev udviklet for at inddrage et land, men jeg tror, at vi bør understrege, at en sådan europæisk konference kun giver mening på langt sigt, hvis den er åben for alle dem, der set fra deres egen synsvinkel eller fra Den Europæiske Unions synsvinkel endnu ikke ønsker at føre tiltrædelsesforhandlinger, men som føler sig varigt knyttet til Den Europæiske Union. Hvis lande såsom Schweiz og andre her kunne finde frem til et punkt, som de føler sig knyttet til, så ville det helt sikkert også blive lettere for f.eks. Tyrkiet at gå samme vej og tilslutte sig denne proces igen.
Jeg mener, at man har fundet frem til nogle væsentlige anliggender på baggrund af de fem punkter, der blev diskuteret i London. Jeg håber faktisk, at den ekspertgruppe, som det britiske rådsformandskab har nedsat i forbindelse med bekæmpelsen af den grænseoverskridende organiserede kriminalitet, i løbet af de 12 måneder vil frembringe nogle resultater, som så også vil få en praktisk virkning for vores borgeres sikkerhed: Miljøbeskyttelsen, et konkurrencedygtigt erhvervsliv, udenrigs- og sikkerhedspolitikken og det regionale samarbejde er af fælles interesse, uanset om man er medlem af Den Europæiske Union, uanset om man fører direkte tiltrædelsesforhandlinger, uanset i hvilket område i nærheden af Den Europæiske Union man befinder sig, og jeg tror, at det giver sig selv.
Jeg mener virkelig, at denne europæiske konference giver mulighed for at bygge bro, og det også ud over Den Europæiske Unions fremtidige grænser. Jeg håber, at udenrigsministrene på deres første konference under østrigsk formandskab vil fortsætte dette initiativ. Jeg mener, at man, når man anlægger det bredt og ser på indholdet, også vil kunne genåbne broen til Tyrkiet, der af grunde, som vi ikke behøver undersøge i dag, desværre blev lukket, og som forhåbentlig snart vil eksistere igen og være til at betræde.

Gerard Collins
Hr. formand, jeg vil gerne rette et par taknemmelige bemærkninger til formanden for Rådet for hans værdifulde indlæg i Europa-Parlamentet her i eftermiddag og benytte lejligheden til at ønske ham og hans kolleger, som forestår det britiske formandskab, fortsat succes i resten af formandskabet.
Åbningen af forhandlingerne med seks ansøgerlande denne uge i Bruxelles udgør et historisk skridt i Den Europæiske Unions udvikling. Jeg glæder mig over dette første skridt i processen for udvidelsen af Unionen med Central- og Østeuropa, og jeg ser frem til, at der indledes forhandlinger med resten af de lande, der har søgt om medlemskab. Processen hen imod udvidelsen af Unionen bliver vanskelig både for ansøgerlandene og de eksisterende medlemsstater.
Offentliggørelsen af Santer-pakken for nylig har tydeligt vist, at de eksisterende medlemsstater bliver nødt til at træffe nogle vanskelige beslutninger vedrørende EU-budgettets størrelse og både strukturfondenes og den fælles landbrugspolitiks funktion med henblik på forberedelserne til udvidelsen. Ansøgerlandene vil også blive stillet over for en vanskelig tilpasningsproces på mange områder; f.eks. er retsvæsen og indenrigspolitik centrale temaer i udvidelsesprocessen.
Det er vigtigt, at ansøgerlandene indfører det EU-lovkorpus, der allerede er vedtaget vedrørende bekæmpelse af organiseret kriminalitet i hele Europa. Eftersom dette område af EU-lovgivningen er i konstant udvikling, mener jeg, at de skal give dette højeste prioritet, så de må øjeblikkeligt forsøge at sikre, at de ansvarlige for bekæmpelse af organiseret kriminalitet i de respektive lande, det være sig dommere, politi samt told- og skattemyndigheder, har adgang til de nødvendige programmer for at kunne forbedre deres færdigheder og metoder i det, der i stadig højere grad må være en fælles indsats over for den organiserede kriminalitet.
De internationale forbrydergrupper har utrolige ressourcer til deres rådighed, både hvad angår økonomi, teknologi, netværk og ekspertise, og Den Europæiske Union må fortsat udvikle midler med henblik på at sætte de kriminelle, der ustraffet opererer på tværs af alle grænser, bag tremmer. Vi forventer og kræver det samme af vores kommende partnere.
Rådet er netop nået til politisk enighed om at gøre det strafbart at være medlem af en kriminel organisation i EU's medlemsstater. Dette vil styrke vores indsats i bekæmpelsen af organiseret kriminalitet, og jeg håber virkelig, at ansøgerlandene vil holde trit med os i den henseende, ikke mindst inden for området straffe med præventiv virkning. Fremover ønsker jeg mere fælles EUovervågning som operation PEGASUS, der har til formål at afsløre smugling af kokain og andre forbudte eller regulerede stoffer, der foretages af passagerer, der ankommer ad luftvejen fra visse lande i Sydamerika og Vestindien, og som fortsætter i transit til andre destinationer inden for EU. En udvidelse af en sådan fælles overvågningsindsats til ansøgerlandene bør være et af de første mål.
Endelig opfordrer jeg de tre medlemsstater, der endnu ikke har ratificeret Europol-konventionen, til at gøre det snarest muligt. Europol-konventionen kan ikke gennemføres fuldt ud, medmindre denne procedure er afsluttet, og det er et dårligt eksempel for ansøgerlandene, hvis vi ikke selv kan fuldføre ratificeringsprocessen.

Bertens
Hr. formand, uden for mødesalen hænger der fotografier taget for 30-40 år siden, og de symboliserer den succes, som vi i øjeblikket har med Den Europæiske Union. Nu er der igen taget symbolske fotografier, og jeg håber, at de om 20 år i lige så høj grad vil være en illustration af en succes. Det vil for en stor del afhænge af det, som vi gør i de kommende år. Der er meget hjemmearbejde for ansøgerlandene, men også for Unionen.
Unionen skal nu endelig optræde enigt, og jeg må sige, at den uenighed, som Unionen har vist, f.eks. med hensyn til Cypern, simpelthen er skandaløs, den er oven i købet skadelig for vores forbindelser med både Cypern og Tyrkiet. De franske trusler om at udelukke Cypern er taktisk set meget ukloge, for hvilken god forhandler prisgiver allerede sin underste grænse, inden forhandlingsprocessen som sådan er begyndt.
Unionen bør holde fast ved sine tidligere udtalelser, således som det britiske formandskab i sidste instans har gjort ved indledningen af forhandlingerne. Arbejdet kan nu begynde. Jeg kan naturligvis også blive vred over tyrkiske advarsler om indledning af en ny krig. Jeg kan også blive vred over de tyrkiske cyprioters afvisning af at deltage i forhandlingerne og over Tyrkiets tiltagende indlemmelse, i hvert fald med ord, af det nordlige Cypern. Lad os tilskrive dette et forsøg på at blokere forhandlingsprocessen. Unionen må drage lære deraf og turde optræde enigt over for Cypern.
Unionen må endelig drøfte sin politik over for Tyrkiet. Vi må ikke, således som Grækenland vil have det, kun føre en politik med stokken uden at tænke på guleroden. Også Tyrkiet er et ansøgerland, som fortjener intensivt samarbejde. Jeg hilser derfor Kommissionens nye meddelelse herom velkommen. Hvilken politik går Rådet ind for, hr. rådsformand? Det sidste spørgsmål: Vil vores græske venner opgive deres modstand mod det finansielle samarbejde?

Alavanos
Hr. formand, efter min mening fremsatte Rådets formand en forsigtig vurdering af konferencen i London, og den bør netop være forsigtig, for vi bør ikke glemme, at den europæiske konference i London for en stor dels vedkommende var planlagt med henblik på Tyrkiets tilstedeværelse. Også vi beklager, at Tyrkiet ikke var til stede, vi tror imidlertid, at landet vil tage de nødvendige skridt med hensyn til demokrati og respekt for nabolandene, som vil gøre det muligt for det snart at indlede bedre forbindelser til Den Europæiske Union. Jeg må sige, at det er vigtigt, at Republikkens Cyperns optagelsesprocedure også er begyndt, de optagelsesforhandlinger med Cypern, som skal fastsætte begyndelsen og slutningen på hele denne procedure. Der er mange forhindringer, og der er en reel fare for en opdeling af øen, hvilket vi tydeligt ser tilkendegivet i Ankaras ekstreme erklæringer, hvori Tyrkiet opfatter Cypern som en tyrkisk provins. Det betragter Republikken Cypern på samme måde som det betragter sine kurdiske provinser, som er blevet erobret af de tyrkiske hærstyrker. Efter min opfattelse har Den Europæiske Union et ansvar for samarbejde med Republikken Cypern på hele Republikken Cyperns territorium, og dette bør gøres klart over for Ankara, samtidig med, at det gøres klart, at det er Den Europæiske Unions og Republikken Cyperns ønske, at den tyrkisk-cypriotiske enhed optages i øens delegation med fulde rettigheder, at deres særlige krav respekteres og at der tages hensyn til deres særlige problemer, men som led i et samlet og udeleligt Republikken Cypern.

Aelvoet
Hr. formand for Rådet, kære kolleger, med ét minuts taletid ser jeg mig forpligtet til at begrænse mig til ét punkt: Cypern. Tiltrædelsesforhandlingerne alene vil ikke i noget som helst tilfælde automatisk føre til løsning af den politiske konflikt, som splitter og opdeler Cypern. Tværtimod, uden en løsning af denne konflikt skal der overvindes et stort handicap inden en vellykket tiltrædelse. Derfor må Den Europæiske Union samtidig investere i forhandlinger med Cypern, men også i at søge en vej ud af det politiske dødvande, som man er kommet ind i. I forhandlingsprocessen er det indlysende, at det tyrkiske samfund også må kunne deltage med en tydelig status, således at det ikke har følelsen af at være et femte hjul til vognen. To faldgruber bør undgås. Unionen må ikke give efter for trusler fra Tyrkiet, men den må tilbyde Tyrkiet en bedre og mere konkret udsigt til tiltrædelse.
For det andet må Unionen i samarbejde med USA sørge for, at lunten tages ud af Nicosias raketsag. For hvis det ikke sker, befinder vi os i en ny fase af militær oprustning, og det kan under ingen omstændigheder være et bidrag til en løsning.

Dupuis
Hr. formand, hr. formand for Rådet, der er en gammel talemåde, der siger, at når man er til bal, skal man også danse. Jeg mener, at det faktisk er den situation, vi befinder os i nu, og når jeg hører vores kollega Brok sige, at det går godt, så er det lidt som om, han siger "her går det godt, fru kammerherreinde«.
Jeg tror bestemt ikke, at det Europa, som vi skaber, nemlig de femtens, de nittens eller de femogtyves Europa, er det Europa, som grundlæggerne ønskede sig. Det har ikke nogen ambitioner. Det ønsker at indlemme de østeuropæiske lande med 1, 27 % af budgettet, selvom vi ved, hvad det amerikanske projekt Marshall-planen krævede af ofre og ambitioner. Dette skal vi holde os meget klart for øje. Jeg mener, at vi meget snart må overveje en forbundsunion med nogle få stater, og så fortsætte med at arbejde på dette store marked. Det er tvingende nødvendigt, at en række medlemsstater - og bestemt ikke den medlemsstat, der har fomandskabet i øjeblikket - bliver enige om så hurtigt som muligt at gå over til et føderalt Europa.
Jeg vil gerne sige noget til hr. Brok. Man er virkelig meget optimistisk, hvis man mener, at man efter denne konference i London vil være i stand til at løse narkotikaproblemet på 12 måneder, når 30 års forbud kun har gjort situationen værre. Det er på tide, at vi dropper denne lidt naive optimisme.

Nicholson
Hr. formand, først vil jeg gerne sige, at jeg glæder mig over rådsformandens erklæringer her i eftermiddag, hvor han understregede det britiske formandskabs engagement i et vellykket udvidelsesprogram.
Da jeg sidst talte om udvidelse her i Parlamentet, sagde jeg, at jeg forstod den skuffelse, som nogle lande følte, fordi de ikke kom med på listen over nye medlemsstater. Derfor var jeg glad for, at London-konferencen både omfattede eksisterende medlemsstater og ansøgerlande i både første og anden række. Selve konferencen virkede måske mere overfladisk end væsentlig med hensyn til resultaterne, men jeg mener, at konferencens værdi vil blive tydeligere, efterhånden som tiden går. Set fra ansøgerlandenes side må det være opmuntrende at se deres regeringschefer og udenrigsministre højt profileret, og at de er i stand til at forhandle direkte med regeringschefer og udenrigsministre i de eksisterende medlemsstater.
Jeg tror ikke, at konferencens sluterklæring, hvor man hævder, at en ny æra i det europæiske samarbejde er indledt, var overdrevet. Jo mere ansøgerlandenes repræsentanter involverer sig i os, jo sandsynligere er det, at vi når målet med stabilt demokrati og respekt for menneskerettighederne og økonomisk udvikling i hele Europa.
De fleste her i Parlamentet støtter udvidelsen. Det vanskeligere spørgsmål er, hvor meget vi er parate til at betale for at nå det. I denne uge hørte vi, at de 10 øst- og centraleuropæiske lande skal tilbydes 1, 8 milliarder om året i ny støtte for at hjælpe dem med at forberede sig på medlemskabet af Unionen. Jeg glæder mig over, at dette tilbud er underlagt den betingelse, at modtagerlandene skal overholde en aftalt tidsplan for politiske og økonomiske reformer. Vi må selvfølgelig huske på, at demokratiet først er kommet til nogle af disse lande for nylig, og at tidsplanen skal afspejle behovet for at gå forsigtigt frem. Det vil måske koste mere i økonomisk støtte på kort sigt, hvis vi skal opnå varig stabilitet i Europa på længere sigt, og det er nødvendigt at benytte den forsigtige fremgangsmåde.
Vi er nu halvvejs gennem formandskabet, et formandskab, som har vedtaget et utrolig ambitiøst projekt med at få den europæiske konference sat i gang, og jeg mener, at man med rimelighed kan sige, at denne ambition er blevet opfyldt. Jeg har kun et lille forbehold, og det drejer sig om Cyperns stilling. Jeg må sætte spørgsmålstegn ved det kloge i denne fremgangsmåde, og jeg er bekymret over Deres handlinger; De har måske gjort et langvarigt problem endnu vanskeligere at løse.

Muscardini
Hr. formand, den betydning, som vi her tillægger konklusionerne fra London-konferencen, synes omvendt proportional med den opmærksomhed, som borgerne udviser over for denne begivenhed, som Rådet betragter som så historisk.
Afgørelsen om at indlede den globale tiltrædelsesproces kan naturligvis betragtes som en historisk vigtig begivenhed, for så vidt som forsoning mellem stater, der har været fjender, og konsolidering af stabilitet i frihed er faktorer af den allerstørste betydning for det europæiske samarbejdes fremtid.
Men hvorfor opfatter de europæiske borgere det så ikke som en vigtig begivenhed? Skyldes det mediernes manglende evne til at videregive budskabet eller skyldes denne fornemmelse af ligegyldighed snarere den dårlige beskæftigelsessituation og den frygt, som Den Økonomiske og Monetære Union vækker i borgerne på grund af de restriktive foranstaltninger, som regeringerne har indført?
Det er under alle omstændigheder et faktum, at den nok så historiske udvidelse ikke skaber nogen særlig entusiasme, men tværtimod giver anledning til frygt på grund af en række årsager, herunder at den gennemsnitlige løn i de nye ansøgerlande til Unionen i bedste fald er en tredjedel og i nogle tilfælde ligefrem er en sjettedel under de konstaterede lønninger i de 15 nuværende medlemsstater, hvilket utvivlsomt vil påvirke beskæftigelsessituationen og have betydning for problematikken omkring virksomhedsflytningerne.
Gennemførelsen af en politisk union med 15 medlemsstater, der stadig ikke er blevet til en realitet, bliver endnu mere vanskelig med 21 medlemmer, ikke mindst på grund af det stadigt uindfriede behov for at fastlægge nye institutionelle regler for Unionen og problemerne i forbindelse med det fælles forsvar og den fælles udenrigspolitik.
Erklæringerne fra den slovenske ambassadør i Rom for nylig viser, at der i hvert tilfælde i dette land forekommer holdninger, der er langt fra den ånd, der burde præge Den Europæiske Unions regeringer og medlemsstaternes befolkninger. Alleanza Nazionale understreger derfor på ny behovet for, at man, inden Slovenien bliver medlem af Unionen, når frem til en løsning på problemet med erstatning til italienere med konfiskerede ejendele, samt at der udtales en klar fordømmelse med alt hvad dette indebærer af de udryddelsesaktioner, der fandt sted under fordrivelsen af italienerne i sin tid.
Den for os positive tiltrædelse af Cypern, hvis territorium stadig er delt, og problemet med den islamiske fundamentalisme gør det nødvendigt for Unionen at øge sin indsats og vise sin gode vilje for at forny forbindelserne med Tyrkiet, som et nødvendigt trin på vejen til en bedre beskyttelse af menneskerettighederne og for at støtte Tyrkiets tiltrædelse af Unionen, som på sin side har behov for, at ligevægten mellem nordøst og syd genskabes.
Endelig er der det kurdiske problem, der ikke kan betragtes som de enkelte medlemsstaters problem, hvad angår kontrollen med indvandringen, men som et fællesskabsproblem. Derfor vil Alleanza Nazionale gerne minde alle om, at den politiske union bør blive til en realitet.

Barón Crespo
Hr. formand, rådsformanden er for det første kommet med en redegørelse om konferencen i London, som viser, at Det Europæiske Råd - og det er ikke første gang - i et vist omfang har taget nogle af de forslag, som Parlamentet kom med i sin tid, til sig. Det har lavet en fællesakt med alle landene, med en vis højtidelig karakter, og det har jo sin betydning, især på et tidspunkt, som har en historisk dimension. Det har accepteret at gøre den global, så den omfatter alle landene i processen, og derved bryder den på en vis måde med opdelingen i to grupper, og det har accepteret, at dette er en proces, som også er åben for kappelyst og konkurrence mellem landene.
Med udgangspunkt heri vil jeg nævne en erfaring, som jeg har gjort som medlem af Europa-Parlamentets delegation, under ledelse af formanden Gil-Robles, på den konference, som vi har afholdt i Bukarest med parlamentsformændene i ansøgerlandene. For vi talte meget om den offentlige mening og civilsamfundets deltagelse, men dette skal grundlæggende begynde med en beslutsom deltagelse fra parlamenternes side.
Og jeg er nødt til at påpege, hr. formand, at der i disse lande er en stærk historisk stræben - som jeg mener, vi skal lytte til - efter at blive genindlemmet i en proces, som de så sig brutalt afskåret fra som følge af opdelingen af Europa, og det kræver af os, at vi føler en tilskyndelse til og har en politisk vision, som går længere end en regnskabsmæssig forhandling og det man kan kalde "købmandsregnskab«. Det vil sige, at det er vigtigt, at vi beregner de ofre, vi bliver nødt til at gøre, men også at vi er opmærksom på de fordele, som vi allerede nyder på nuværende tidspunkt.
Og i forbindelse med denne kendsgerning vil jeg også gerne påpege den bekymring, der spores i nogle af disse lande, fordi de føler sig forvist til en situation, som på en vis måde er en "anden division«. Og jeg tror, at det er vigtigt, at vi for vores del er klar over, med denne politiske tilskyndelse, at mange af disse lande endog kan fremskynde deres proces under det marathonløb, som optagelsen vil blive.
Og endelig, hr. formand, en betragtning om Tyrkiet. Jeg tror, at det britiske formandskab og Kommissionen er i gang med bestræbelser på at genindlemme Tyrkiet i denne proces, men jeg mener også, at vi skal erindre os selv og vores tyrkiske partnere og venner om, at vi i dag har en toldunion med dem, og at det at lave en verbal optrapning, især med et eller flere af medlemslandene, ikke er den bedste måde at fremme forbindelserne mellem os. Og jeg mener, at dette er et budskab, som - jeg gentager - vores tyrkiske partnere og allierede kan og bør acceptere.

Oostlander
Hr. formand, det britiske formandskab er startet godt med en tosporet politik, som i denne måned har oplevet symbolske begivenheder. Den ene i form af det styrkede tiltrædelsespartnerskab, som gribes stærkt ledende an, og det andet, som jo mentalt hænger tydeligt sammen hermed, men som ikke er en del af tiltrædelsesprocessen, de multilaterale drøftelser og den europæiske konference, hvor man omgås hinanden på mere lige fod. Det er udmærket, også grebet godt an med hensyn til den måde, hvorpå man har startet det.
Formandskabet har lagt hovedvægten på at prioritere en god ledelse, demokrati og menneskerettigheder. Det har ikke begrænset sig til udelukkende det økonomiske. Det har også talt om miljøspørgsmål og lignende. Jeg tror, at det er vigtigt. Den tredje søjle er stadig vigtigere for Den Europæiske Union, fordi vi jo har det kendetegn, at vi er et forbund af demokratiske retsstater. Jeg tror, at netop den kulturændring, som er nødvendig i ansøgerlandene, er af stor betydning for også at opnå dette.
I denne forbindelse overrasker det mig lidt, hvad der somme tider siges om Tyrkiet. Mit spørgsmål til rådsformanden lyder: Har Tyrkiet allerede taget tydelige skridt med hensyn til en indholdsmæssig politik, således at landet gør det klart, at vi har taget fejl? Eller forholder det sig således, at Tyrkiet slet ikke behøver tage nogen skridt og vil blive modtaget med flere laurbærkranse, jo mere arrogant det tiltræder forhandlingerne omkring den europæiske konference? Jeg synes da, at det er lidt mærkeligt at lade som om meningen med og værdien af den europæiske konference afhænger af tilstedeværelsen af en stat, som ikke er nogen retsstat. Det er netop lettere at tale om den tredje søjle med lande, som er retsstater og fuldstændige demokratier. Jeg vil gerne spørge formanden, hvad han mener derom, og om han ser tegn på, at Tyrkiet indholdsmæssigt tager skridt i vores retning i stedet for, at vi ville blive tvunget til at tage skridt i retning af Tyrkiet.
Et andet punkt er konvergensen i udenrigspolitikken, som formanden taler om. Udvikles der også en slags plan for en fremgangsmåde under det britiske formandskab med henblik på at opnå denne konvergens i udenrigspolitikken? Det skal jo være således, at man som europæisk politiker ikke blot vækker tillid i sit eget land, men blandt alle europæiske borgere, således at man kan se, at de europæiske myndigheder også virkelig påtager sig et europæisk ansvar ordentligt.

Myller
Hr. formand, det var vigtigt, at den europæiske konference blev indledt og at foreningen af Europa nu er et skridt nærmere.
Miljøspørgsmålene og det regionale samarbejde var på dagsordenen ved den europæiske konference. Det er vigtigt helt fra starten at begynde med behandlingen af miljøspørgsmålene med alle ansøgerlande. Hvis der ikke lægges tilstrækkelig vægt på disse sager, er der ved udvidelsen en risiko for, med Unionens stramme tidskema, at miljøspørgsmålene drukner under den økonomiske og markedsmæssige harmonisering. Miljøet er et spørgsmål, der skal tages hensyn til i alle henseender, uden at glemme trafikken og landbruget.
Den Europæiske Unions unikke udvidelsesproces i sin alsidighed unsderstreger i endnu højere grad, at der er behov for at bevare et bredt sikkerhedsbegreb i EU's beslutninger og arbejdsområder. Udvidelsen af Den Europæiske Union skal finde sted med en varig udvikling inden for såvel miljøet som den sociale sikkerhed i fokus. Samarbejdet omkring miljøspørgsmålene skal inkluderes som et centralt spørgsmål også i strategier før udvidelsen. Herved skal det nye finansieringsmiddel ISPA udnyttes maksimalt og udarbejdes på den måde, at vi ved hjælp af det kan løse miljøproblemer så langt som muligt allerede, mens medlemskabsforhandlingerne foregår, således at overgangsperioderne bliver så korte som muligt.
En anden ting, som var med på konferencen, var spørgsmålet om det regionale samarbejde, og dets tilslutning til miljøspørgsmålene er vigtigt. Tænk engang, f.eks. er Østersøen gennem udvidelsen ved at blive et indhav i Den Europæiske Union. Vi kender problemerne, som knytter sig til beskyttelsen af Østersøen. Uden at Rusland deltager i dette arbejde, kan vi ikke opnå en varig udvikling og en varig miljøforbedring i Østersøomådet.

Langen
Hr. formand, alle talere her har sagt, at konferencen var meget vigtig og en succes, selvom Tyrkiet ikke deltog. Egentlig blev denne konference jo skabt med henblik på integrationen af Tyrkiet. Jeg vil gerne give min udtrykkelige tilslutning til denne dom og forstår ikke, at Den Socialdemokratiske Gruppe åbenlyst er splittet i denne sag, for den tidligere formand og nu stedfortrædende formand, hr. Hänsch, sagde i går i et interview, at man kunne opløse den europæiske konference og skulle gøre det klart for Tyrkiet én gang for alle, at landet ikke kan blive optaget. Dermed kan formålet med den europæiske konference ikke længere opfyldes. Det kommer ikke til udtryk her, og det undrer mig, at tidligere formænd ikke repræsenterer denne holdning her i plenarforsamlingen, men derimod i pressemeddelelser.
Siden afgørelserne på EU-topmødet i Luxembourg har forbindelserne mellem Europa og Tyrkiet været i en vanskelig fase, på samme måde som forbindelserne mellem Tyskland og Tyrkiet. Jeg vil ikke nævne grundene til det, men hvis man overvejer, hvordan man kommer ud af denne situation, så må man diskutere de forhåndsbetingelser, der blev formuleret på topmødet i Luxembourg. Jeg mener, at disse forhåndsbetinglser på nogle områder betød, at Tyrkiet allerede fra starten af ikke kunne blive medlem uden at tabe ansigt, for man gjorde grænsestridigheder mellem Grækenland og Tyrkiet til målestok, og ikke, hr. Oostlander, spørgsmålet om retsstatslige forhold eller menneskerettigheder. Jeg vil også gerne på det bestemteste afvise Deres påstand om, at man overhovedet bestrider, at der hersker retsstatslige forhold i Tyrkiet. Han hører ikke efter, men han udbreder hele tiden disse forkerte meninger. Jeg må udtrykkeligt gøre opmærksom på, at Tyrkiet har haft valgret for kvinder siden 1923, og at mange andre aspekter af den demokratiske forfatning er opfyldt.
Jeg kræver, at Kommissionen, Rådet og også Parlamentet overvinder den manglende kommunikation med Tyrkiet, og at vi formulerer forhåndsbetingelser, der gør det muligt for Tyrkiet at deltage i den næste europæiske konference. Det er faktisk således, at vi bør have den allerstørste interesse i at finde frem til et fornuftig grundlag med Tyrkiet. Det er ikke det kristelige vestens forsvarere, som hr. Yilmaz har sagt, der nægter Tyrkiet tiltrædelse, men derimod først og fremmest de endnu ikke opfyldte forhåndsbetingelser for en tiltrædelse. Men netop fordi de endnu ikke er opfyldt, har man skabt den europæiske konference, og det ville være fuldstændig forkert at gøre de næste forhindringer for deltagelse i den europæiske konference så svære, at det ikke bliver muligt for Tyrkiet at komme over dem. Derfor vil jeg gerne anmode kommissæren om at forhandle med Rådet og Tyrkiet om at ændre på det!

Posselt
Hr. formand, der er blevet talt meget om tiltrædelse i dag, selvom den europæiske konference egentlig udtrykkeligt ikke bør betragtes som et instrument til førtiltrædelsesstrategien. Derfor kom denne konference jo også til at handle om Tyrkiet, som jeg ikke anser for at være en tiltrædelseskandidat, selvom jeg deler vores kollega Langens politiske holdninger på alle punkter. Jeg mener dog, at den europæiske konference ud over tiltrædelsesspørgsmålet har en vigtig opgave at opfylde, og at man derfor - som Elmar Brok sagde - bør åbne den for andre stater. For stater, der p.t. ikke banker på vores dør som tiltrædelseskandidater, enten fordi de bagtales internationalt - såsom Kroatien, der er mindst lige så tiltrædelsesmoden som Slovakiet eller Cypern - eller fordi de, som f.eks. Ukraine, der stadig står foran en svær tid, og som vi skal yde massiv hjælp til, endnu ikke er i stand til at tilnærme sig Europa eller Den Europæiske Union.
Konferencen i London kom dog alligevel, på trods af den vanskelige og uklare situation, som den befandt sig i, med en konkret erklæring. Det var erklæringen inden for retlige og indre anliggender. Min betænkning om udvidelsen mod øst og indre sikkerhed vil blive forelagt i morgen. Den europæiske konference kan imidlertid ud over dette realisere et Paneuropa af retlige anliggender og indre sikkerhed, før det sidste landbrugsproblem i Den Europæiske Union er løst.
Folk vil kun acceptere et større Europa, hvis det ikke fører til mindre, men derimod mere sikkerhed. Derfor skal initiativet til, at der fokuseres på indre sikkerhed på denne konference, hilses velkomment. Det skal også hilses velkomment, at man beskæftiger sig med Kosovo, et af de vigtigste europæiske problemer, som vi skal løse i de kommende år, og her er det vigtigt, at netop også Tyrkiet som et delvis europæisk og islamisk land på grund af landets særlige historiske bånd omfattes af denne region. Vi skal retablere Kosovos selvbestemmelse med internationale fredstropper under international kontrol. Her er løbet næsten allerede kørt. Derfor glæder det mig, at den europæiske konference beskæftiger sig med dette emne, selvom den har gjort det indholdsmæssigt utilgængeligt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Bistand til Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Den Føderative Republik Jugoslavien og Den Tidligere  Jugoslaviske Republik Makedonien - SFOR-opfølgningsstrategi
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0123/98 af Schwaiger for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om forslag til Rådets forordning om ændring af Rådets forordning nr. 1628/96 om bistand til Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Den Føderative Republik Jugoslavien og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien(KOM(97)0018 - C4-0105/98-98/0023(CNS)); -A4-0106/98 af Daskalaki for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om henstilling til Rådet om en SFOR-opfølgningsstrategi i Bosnien og Hercegovina (som indeholder et forslag til anbefaling fra Europa-Parlamentet til Rådet).
Schwaiger
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, hvis man lægger alle programmer og budgetposter sammen, står der årligt mere end ECU 350 millioner fra Den Europæiske Union til rådighed til genopbygningen af Bosnien-Hercegovina og de andre lande, der er involveret i krigen. Vores engagement er altså ikke kun et moralsk og politisk engagement, men også i høj grad et økonomisk. Hvis man nu ser på de faktisk anvendte midler, så er der i årene 1996 og 1997 ikke engang strømmet ECU 100 millioner, altså ca. 15 %, ud.
USA med sin overordentligt velorganiserede equipe på stedet kommer op på 95 % af de USD 200 millioner, der hvert år bliver stillet til rådighed. Hvad er nu årsagen til denne enorme kløft mellem vores hensigter og den virkelighed, der udtrykkes i tal? Den Europæiske Unions handlinger er, med undtagelse af et par brugte sporvogne med teksten Europæisk Union, næsten ikke synlige på stedet. Årsagerne hertil er mange og er dels objektive problemer på stedet og dels Kommissionens og Ministerrådets politik.
Først om de lokale problemer: Det er rigtigt, at våbnene tier efter Dayton-aftalen, freden er dog endnu ikke brudt ud i BosnienHercegovina. De politiske konflikter ulmer fortsat, der skabes splid mellem de forskellige befolkningsgrupper. Det er især folk omkring Karadzic og Mladic og andre, der er ansvarlige for det. Intimideringen af og truslen mod flygtninge, der vil vende tilbage, ses stadig mange steder, især dér, hvor de udgør en minoritet efter deres tilbagevenden. Centralregeringen i Bosnien er endnu ikke i stand til at handle. Også institutionerne i delområderne såsom regeringen i føderationen Bosnien-Hercegovina og Republika Srpska er først lige så småt ved at komme i gang. I 1996 og 1997 eksisterede de enten ikke, eller også var de virkningsløse. Alligevel fortsætter den resolutte proces til gennemførelse af fredelige tilstande i landet under den beslutsomme ledelse af den høje repræsentant Carlos Westendorp og hans stedfortræder Jacques Klein med hjælp fra SFOR-tropperne. De varetager ud over en række hjælpefunktioner for etablering af myndigheder på stedet selvfølgelig også fredsbevarende opgaver, og det gør de ret godt. Valget i slutningen af året vil kunne give en yderligere stabilisering i form af en større indsats inden for genopbygningen og et bedre samarbejde mellem delområderne.
Dodik-regeringen i Republika Srpska bliver efterhånden mere og mere handlekraftig. Den er parat til at lade sine flygtninge vende tilbage og til at indgå i et tæt samarbejde med Den Europæiske Union. Den hidtidige vidtrækkende administrative og finansielle lammelse af Kommissionen og Ministerrådet kan imidlertid blive korrigeret på vigtige områder med en ændring af forordning 1628/96, der nu står for døren. Vi støtter altså i princippet Kommissionens forslag. De er imidlertid ikke vidtrækkende nok efter vores mening.
En ny start, hvor Den Europæiske Unions institutioner, Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet, arbejder tæt sammen, er mulig. Det er dog en forudsætning, at forordningen ændres fundamentalt. Det er vores opfattelse i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender og også i den ad hoc-delegation, der besøgte Bosnien fra den 21. til den 24. februar. Vedrørende Kommissionens og Ministerrådets politik - jeg må desværre sige fejlslagne politik: Hverken Rådet eller Kommissionen har i det nødvendige samarbejde skabt egnede instrumenter til eller retsgrundlag for at møde den særlige udfordring, som genopbygningen udgør, og for at indstille sig på de lokale problemer.
Kort sagt: Genopbygningshjælp til Bosnien med en ikke-eksisterende eller virkningsløs forvaltning i staten eller i delstaterne er noget andet end en europæisk lovgivningsproces eller klassisk udviklingshjælp med partnere, der har en forvaltning, der kan handle og fungere normalt. Det har Rådet og Kommissionen ikke indstillet sig på. Derfor manglede der i vid udstrækning en målrettet koordineret brug af økonomiske, tekniske og materielle midler på stedet. Der kan endnu ikke ses nogen tilstrækkelig velfungerende ledelse på stedet.
Ministerrådet har sat en kompliceret og ineffektiv forordning i kraft. Det tvang Kommissionen til at jonglere med tre forskellige budgetposter: «Genopbygning«, «Flygtninges tilbagevenden«, «Europa for Sarajevo«. De kendes under den bosniske betegnelse OBNOVA og er kun sammenfattet formelt. Rådet er gået i selvblokeringens fælde, idet det underkastede alle projekter til over ECU 2 millioner - det er artikel 12 i forordningen - en kompliceret regeringsudvalgsprocedure, der næsten altid forsinkede de pågældende nødvendige beslutninger med flere måneder.
Vi i Europa-Parlamentet er ikke længere villige til at acceptere en sådan situation. En ny start er nødvendig. På vegne af Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender foreslår jeg i dag Rådet og Kommissionen intet andet end denne nye start. Kommissionen skal have en effektiv handlings- og beslutningstagende ledelse med en generalbefuldmægtiget på stedet, der bærer ansvaret, der har vidtgående beføjelser til selv at handle og træffe beslutninger og bistås af en stærk managementenhed. Det må koste op til 10 % af projektomkostningerne. Amerikanerne bruger 15 % til det formål. Hvis Den Europæiske Unions samarbejde med medlemsstaterne og hjælpeorganisationerne skal forbedres, skal det være muligt at afholde regelmæssige og så vidt muligt månedlige koordineringsmøder. Jeg vil derfor gerne spørge Dem, hr. formand for Rådet, om De er parat til at godkende vores ændringsforslag, sådan som de er sammenfattet i punkt 1 til 23. Hvis De endnu ikke ser Dem i stand til det i øjeblikket, hvilken procedure forestiller De Dem da? Vi har en samrådsprocedure fra 1975 og også andre procedurer, der giver os mulighed for at fastlægge og sætte et samarbejde med Rådet i gang - sådan som det allerede er sket med Kommissionen i vid udstrækning, Kommissionen har støttet os i vores ændringsforslag.

Daskalaki
Hr. formand, der er nu gået to år siden Dayton-aftalerne, og alt tyder på, at aftalerne på trods af visse fremskridt ikke er blevet anvendt på en række områder endnu. Der forekommer forsinkelser f.eks. hvad angår de politiske institutioner, der er stadig problemer med hensyn til den frie bevægelighed og tilbagevendelsen af flygtningene. Siden begyndelsen af 1998 har der naturligvis været positive tegn på, at omorganiseringen kan intensiveres. Den høje repræsentant lægger særlig vægt på anvendelsen af aftalen, der er en moderat premierminister i Republika Srpska, som vi allerede har haft lejlighed til at modtage i Europa-Parlamentet som led i det ansvarlige blandede parlamentariske udvalgs arbejde, og der er generelt mere velbegrundede håb om en fremskyndelse af omstruktureringsprocedurerne og med hensyn til de fordrevnes genbosættelse, ikke mindst op til valget til september.
Dette var de positive sider. Det er imidlertid kendt og tydeligt, at freden stadig er skrøbelig, og det gælder nu et bredere område, hvor modsætningerne fortsat består, således som begivenhederne i Kosovo har bevist. I Bosnien-Hercegovina kan der konstateres en manglende tillid mellem de forskellige parter. Mere konkret er der stadig problemer med de fælles institutionelle strukturer. Visse steder, f.eks. i Mostar, er der betydelige lokale administrative problemer. I visse kommuner er ånden i strid med de demokratiske valg. Der er ikke indført lovgivning om landminer, og spørgsmålet om våbnene er ikke blevet løst. Der er udestående problemer på menneskerettighedsområdet, og der endvidere valutaøkonomiske problemer i en meget følsom og direkte skrøbelig økonomi.
Det er derfor klart, at der må sikres et stabilt og sikkert miljø, der kan føre til fuld anvendelse af fredsaftalen og til en genopbygning af landet. Rådet for gennemførelsen af fredsaftalen har anerkendt og støttet den eksisterende konsensus om at fortsætte den militære tilstedeværelse også på den anden side af 1998. Dette ønske fik vi lejlighed til at konstatere på stedet, da vi som observatører for Europa-Parlamentet tog til Bosnien for at være til stede under valget der.
Denne tilstedeværelse betragtedes som nødvendig for at opretholde et stabilt sikkerhedsmiljø og af hensyn til forudsætningerne for såvel den høje repræsentant som de internationale organisationers indsats for at gennemføre fredsaftalen. Fra december vil NATO undersøge alternative løsninger for en multinational styrke efter SFOR, hvis mandat udløber i juni. Den Europæiske Union bifalder dette. Men da Unionen har store politiske og økonomiske forpligtelser i Bosnien-Hercegovina, ligesom dens medlemsstater har militære forpligtelser der, vil det være bedre, hvis der var en konsekvent og mærkbar fælles aktion for en aktiv fællesskabsdeltagelse i den multinationale styrke, der skal efterfølge SFOR. Af denne grund mener Udenrigsudvalget i denne betænkning, at det må være op til WEU at koordinere Unionens medlemsstaters bestræbelser inden for rammerne af NATO's operationer og i NATO-regi, hvilket også vil være af betydning for bestræbelserne på at opbygge en fælles europæisk forsvarsstyrke.
En sådan europæisk forpligtelse ville også fremme det ikke-militære samarbejde i området, således at den militære tilstedeværelse i stadig større grad ville være mindre påkrævet, efterhånden som genopbygningen skrider frem. Denne fællesskabsdeltagelse bør ledsages af accept fra alle parter af aftalen og kontrollen med våbnene, og Den Europæiske Union bør insistere på, at der ikke må forekomme en fornyet oprustning af de stridende parter. Endelig bør også produktion og eksport af landminer i landet stoppes.
Samtidig bør medlemsstaterne også forpligte sig til at opretholde og styrke EU-observatørerne (ECMM). Disse observatører har haft stor betydning, og er også de eneste, der i hvert fald i øjeblikket er med til at vise, at Den Europæiske Union er til stede i området, og hr. Schwaiger understreger netop, at EU's tilstedeværelse i området ikke er tydelig nok. Dette er et af de mange paradokser i området. På trods af den store mængde midler, som Unionen har anvendt i området, og på trods af alle de ofre og tabte menneskeliv, der har været fra Unionens side, virker det som om, Unionen ikke er til stede.
På denne baggrund ønsker vi en fælles aktion for den europæiske deltagelse i SFOR-efterfølgerstyrken sammen med alle de øvrige bestræbelser, der allerede er iværksat, f.eks. uddannelsen af lokale politistyrker inden for rammerne af FN-politistyrkernes mandat.
Formålet med denne betænkning er i form af en henstilling til Rådet at medvirke til gennem disse holdninger at understrege det europæiske islæt og den europæiske tilstedeværelse til fordel for freden i og genopbygningen af Bosnien-Hercegovina på grundlag af Dayton-aftalerne.

Henderson
Hr. formand, dette er en meget vigtig forhandling, og folk i hele Europa og længere væk vil holde øje med, hvordan vi løser dette spørgsmål. De vil ønske at kontrollere, at vi har reelle hensigter, og at vi, der hvor vi tror vi kan forbedre vores metoder, træffer de rette foranstaltninger på det rette tidspunkt for at sikre, at ændringerne finder sted.
Vi har investeret en hel del tid og penge i Bosnien, men de særlige forhold på stedet har klart vist, at Fællesskabets bistandsindsats ikke har været eksemplarisk med hensyn til at levere bistanden så effektivt og hurtigt, som der er behov for med henblik på at underbygge fred og forsoning. Jeg er meget enig med hr. Schwaiger i, at vi har brug for et optimalt samarbejde mellem Kommissionen, Rådet og Parlamentet for at løse de problemer, vi står over for.
I oktober sidste år bad Rådet Kommissionen evaluere De Europæiske Fællesskabers indsats i Bosnien. Som et resultat af denne evaluering har Kommissionen fremsat et forslag, som tager sigte på at levere de nødvendige værktøjer for at få hjælpen hurtigt frem til dem, der har mest brug for den. Rådet støtter Kommissionens forslag. Siden Kommissionen fremlagde sit forslag i januar, har Rådet arbejdet hurtigt, således at foranstaltningerne kan være på plads, når der er mest brug for dem, når genopbygningen i Bosnien påbegyndes til april, hvilket jeg er sikker på, at alle, der ved noget om Bosniens geografi, vil være klar over.
Som følge af den stramme tidsplan ønskede man på Rådet for almindelige anliggender i februar at fremsætte en foreløbig udtalelse under afventning af Parlamentets udtalelse. Ministrene udtrykte en enstemmig politisk vilje til at bakke op om Kommissionens holdning. Rådet vil naturligvis gennemgå forslaget igen i lyset af den vigtige betænkning fra hr. Schwaiger og hans udvalg, som fokuserer på nogle områder, hvor effektiviteten kan forbedres. Rådet vil se konstruktivt på de foreslåede ændringsforslag, og som svar på de punkter, hr. Schwaiger rejste om forligsprocessen, kan jeg sige, at jeg ikke kan forpligte Rådet til denne formelle metode. Jeg kan dog sige, at formandskabet vil holde tæt kontakt til ham i hans egenskab af udvalgets ordfører vedrørende vores tanker om tidsplaner og udviklinger.
Rådet deler Parlamentets ønske om at forbedre De Europæiske Fællesskabers bistandsindsats i Bosnien for bedre at kunne opfylde den bosniske befolknings behov. I Kommissionens forslag taler man allerede om mange af de nøgleområder, som Parlamentets delegation identificerede under besøget i Bosnien i februar. Rådet og Kommissionen er navnlig enige om, at der er behov for en bedre koordinering på stedet på en regelmæssig og struktureret måde, hvor den samlede ekspertise udnyttes bedst muligt.
Formandskabet og Kommissionen vil tage skridt til at indføre det hurtigst muligt. Kommissionens decentraliserede funktion og evnen til at samarbejde med de lokale myndigheder på stedet vil sikre den større fleksibilitet, der er nødvendig for at reagere mere hensigtsmæssigt på behovene i Bosnien. Direkte forbindelser til de lokale myndigheder vil ligeledes give den bosniske befolkning selv en mere direkte andel i bistandsprojekterne og i afviklingen af dem.
Jeg vil gerne sige nogle ord om de ændringsforslag, der er med i hr. Schwaigers betænkning. Jeg tror ikke, at Rådet får meget besvær med en række af disse ændringsforslag. Hvis man f.eks. tager ændringsforslag 6, hvor Parlamentet foreslår, at Kommissionen samarbejder med den øverste ansvarlige, ser jeg ingen problemer med det forslag.
Ændringsforslag 11: Parlamentet definerer områder, der skal være omfattet af begrænsede udbud. Her ser jeg heller ingen større problemer.
Ændringsforslag 15: Parlamentet foreslår regelmæssige møder mellem missionscheferne og Kommissionen. Her ser jeg heller ingen større problemer.
Jeg går videre til ændringsforslag 12, hvor Parlamentet opfordrer til, at der ansættes specialister. Man anfører i øjeblikket, at en af hovedårsagerne til, at bistanden ikke kan fordeles effektivt, er, at der i øjeblikket er personalemangel. Jeg har forståelse for, at særlige omstændigheder gør sig gældende i Bosnien, og at det antal ansatte, der er hensigtsmæssigt i den situation, ikke nødvendigvis er det samme som i andre situationer.
Jeg har også forståelse for, at når først budgettet er fastlagt, skal udgifterne fordeles inden for det budget, og alle de forskellige anmodninger om ressourcer skal opfyldes, herunder vedrørende de personaleressourcer, der er nødvendige for at fordele størstedelen af bistanden. Så jeg har stor forståelse for udvalgets synspunkter vedrørende behovet for ændringer. Revisionsretten har rent faktisk fremsat samme betragtning.
Offentligheden ønsker naturligvis ikke, at hjælpen går til spilde på grund af overdrevne udgifter til bureaukrati, og man må skabe ligevægt mellem behovet for en effektiv fordeling af bistanden og et effektivt forvaltningssystem.
Hvis Kommissionen tager dette op igen i en revideret rapport på et senere tidspunkt, vil Rådet ønske at reagere. Så jeg har stor forståelse for dette punkt. Jeg erindrer om, at Parlamentet i sidste ende har endnu et ord at skulle have sagt i denne sag, fordi det er Parlamentet, der afslutter budgetproceduren i successive perioder.
Med hensyn til ændringsforslag 14 har jeg ikke samme sympati eller forhåbninger. Projekter over ECU 2 millioner skal i øjeblikket godkendes af medlemsstaternes udvalg. I det forslag, vi har fået forelagt, foreslås denne grænse hævet til ECU 5 millioner, og det har Rådet accepteret. Der kan opstå problemer, hvis Parlamentet fortsætter presset for at få indført et skæringspunkt ved ECU 10 millioner, for som jeg forstår det, vil det få betydelige konsekvenser for det antal projekter, som medlemsstaternes udvalg har skullet udtale sig om. En lang række medlemsstater vil have den faste holdning, at de skal kunne bidrage til denne proces.
Ændringsforslag 13 og 18 vedrører snarere Kommissionen end Rådet, og bør stiles til kollegerne i Kommissionen.
Det er rimeligt at spørge, hvorfor Rådet nåede frem til en holdning, før Parlamentet blev bedt om en udtalelse. Dette skyldes ikke nogen ideologisk beslutning om at undgå en diskussion med Parlamentet. Rådet traf denne afgørelse af meget praktiske årsager: Der var tale om en hastesituation. Fred og stabilitet i Bosnien hænger nært sammen med en vellykket genopbygning af samfundet. Det er det, hele bistandsprogrammet drejer sig om. Vi erkender alle, at foråret er den rigtige årstid at påbegynde arbejdet i, og hvis vi ikke kommer i gang her, vil det betyde en stor forsinkelse i enhver genopbygningsproces, der omfatter byggeindustrien. Vi har ikke råd til flere forsinkelser, og jeg håber, at Parlamentet vil erkende, at dette er et vigtigt politisk og praktisk argument. Hvis Parlamentet erkender dette, vil det kunne spille en vigtig rolle ved gennemførelsen af det, jeg anser for vores fælles målsætning. Parlamentet er klar over, at jeg må tage ændringsforslagene med tilbage til Rådet - jeg er ikke bemyndiget til at træffe beslutninger om det i dag. I mellemtiden kan Parlamentet godkende Kommissionens forslag, og Kommissionen kan så om nødvendigt vende tilbage på et senere tidspunkt med ændringer, der er baseret på Parlamentets bemærkninger, som er skitseret i dokumentet.
Jeg vil gerne sige til Parlamentet, at hvis vi ikke bliver enige om denne fremgangsmåde, vil det medføre forsinkelser, det vil skade genopbygningsprocessen i Bosnien, det vil forsinke flygtningenes tilbagevenden, og det vil undergrave stabiliteten, freden og forsoningen.

Van den Broek
Efter denne erklæring fra formanden for Rådet vil jeg fatte mig i korthed.
Først vil jeg gerne rette en varm tak til Parlamentet og de involverede udvalg, fordi de har behandlet vores forslag så hurtigt, og navnlig at en særlig parlamentsmission under ledelse af hr. Spencer tog til Sarajevo for at få et indblik i situationen på stedet. Jeg vil også gerne rette en særlig tak til hr. Schwaiger for det store arbejde, han har lagt i at udarbejde noget, som i vores øjne er en meget afbalanceret betænkning, der klart viser hans forståelse af situationen på stedet.
Vi behøver ikke tale så meget om fortiden. En ting er sikker: Tingene kan forbedres fra vores side. I de sidste to år har vi stået over for situationer, som ingen kunne forudse, hvad enten det er den manglende koordinering i de centrale myndigheder, den manglende overholdelse af Dayton-aftalen, som i Republika Srpska har medført, at kun 2 % af den samlede bistand går til denne region, eller andre former for ugennemsigtig infrastruktur i modtagerområderne, som har gjort fordelingen af bistand og penge til en farlig og ofte umulig opgave.
Dette har ført til en latterlig centralisering i Bruxelles gennem de seneste to år af den enkle grund, at det under de givne omstændigheder ikke var muligt at decentralisere og uddelegere.
Hr. Schwaigers betænkning sammen med de foranstaltninger, vi forberedte for et par måneder siden, og som i høj grad supplerer hinanden - Schwaiger-betænkningen og de foranstaltninger, der er under forberedelse - viser, at der hos Parlamentet, Kommissionen og Rådet er en entydig, fælles opfattelse af, hvad der skal gøres. Vi er gået i gang med at styrke vores personale i Sarajevo. Der udsendes flere folk fra Bruxelles. Vi er i gang med en dekoncentration og en decentralisering. Alle disse ting opfylder Parlamentets ønsker i henhold til henstillingerne i hr. Schwaigers betænkning.
Hvad angår forslagene om ændring af forordningerne vil jeg sige det samme: Mere fleksibilitet, navnlig ved at hæve tærsklen for medlemsstaternes godkendelse af projekter fra 2, 5 til 5 millioner. Jeg er enig med Rådets formand i, at der kun er en meget lille chance - jeg taler af erfaring - for, at Rådet accepterer en yderligere stigning fra 5 til 10 millioner. At fjerne medlemsstaternes indflydelse på projekter op til 10 millioner er at gå for langt på nuværende tidspunkt.
Med hensyn til driftsudgifterne - det berømte 10 %-spørgsmål - vil jeg sige som Rådets formand, at det i sidste ende er Parlamentet, der træffer beslutningen. Jeg foreslår, at jeg taler med min kollega hr. Liikanen, og at vi går i gang med at udarbejde et forslag til Rådet om en betydelig forhøjelse af den nuværende procentsats på 3, 5 %. Jeg er nødt til at lave en aftale med ham om dette. Igen er det Parlamentet, der har det sidste ord. Dermed opfyldes Parlamentets ønsker.
I vores meget konstruktive forberedende drøftelser forud for denne forhandling var vi enige om, at på grundlag af yderligere evalueringer er Kommissionen parat til i løbet af i år at fremsætte yderligere forslag, der kan øge fleksibiliteten og effektiviteten af vores samlede indsats. Vi kan drøfte dette ud fra en forståelse af, at Parlamentet er parat til at acceptere, at vi ikke forkorter de gældende forordningers levetid, som udløber ved udgangen af 1999, således at vi ikke risikerer at skabe nogen form for juridisk tomrum.
Vi er parat til at holde kontakten ved lige for at se, hvorvidt der er mulighed for yderligere forslag på et senere tidspunkt og i bekræftende fald af hvilken art. Sammen med formanden for Rådet vil jeg sige: Dette må på ingen måde forsinke de forslag, der allerede er fremsat. Hvis sagen sendes tilbage til Kommissionen i slutningen af april - dette siger jeg med al skyldig respekt over for hr. Spencer - vil det være for sent til, at man på det næste rådsmøde om almindelige anliggender formelt kan vedtage den ændrede forordning. Vi ville miste mere tid, mens det, vi taler om, virkelig er en hastesag. I den henseende er der ingen meningsforskel mellem Parlamentet og Kommissionen.
Alle tre institutioner ligger meget tæt på hinanden i deres forslag og deres forståelse af, hvad der skal gøres. Jeg håber, at genopbygningen og ikke mindst flygtningenes tilbagevenden til Bosnien-Herzegovina vil få gavn af resultaterne af denne forhandling.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Mine damer og herrer, forhandlingen er afbrudt og vil blive genoptaget kl. 21.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgsmål til Rådet (B4-0272/98).
Vi begynder spørgetiden til Rådet med 15 minutters forsinkelse, hvorfor vi vil forlænge den med samme tid, og jeg beder derfor om denne forsamlings tjenestegrenes velvilje, og især tolkekabinerne, så de kan træffe de nødvendige forholdsregler, for vi vil i dag afslutte vores spørgetid til Rådet kl. 19.15
Hr. Truscott har bedt om ordet for en bemærkning til forretningsordenen. Forretningsordenen forpligter mig til at give ham det, men jeg må samtidig sige til Dem, hr. Truscott, at De skal holde Dem inden for det minut, der tilkommer Dem, for vi skal i gang med spørgetiden.

Truscott
Hr. formand, jeg er meget opmærksom på tiden, men jeg tager ordet til forretningsordenens artikel 41, som drejer sig om spørgetiden. Problemet er, at de første ti spørgsmål vedrører et emne, som ikke er et anliggende for Rådet, det vil sige Elgin-statuerne, og derfor beder jeg Dem afvise de ti første spørgsmål, da de klart vedrører en sag, som skal drøftes bilateralt mellem de pågældende medlemsstater, og er ikke et anliggende for Rådet.

Formanden
Hr. Truscott, Deres mening er meget agtværdig, men dette spørgsmål er blevet antaget i overensstemmelse med alle de fastsatte normer, og det er Rådet, som har mulighed for nu at svare eller lade være.
Nu giver jeg ikke flere ordet for en bemærkning til forretningsordenen. Hr. Henderson har bedt mig om ordet. Jeg giver Dem ordet, hr. Henderson. Jeg byder Dem velkommen. De har ordet, før vi begynder på spørgetiden, netop om denne blok på 10 spørgsmål, som hr. Truscott har henvist til.

Henderson
Hr. formand, lige en bemærkning til proceduren, før jeg tager det første spørgsmål. Jeg er bange for, at jeg bliver nødt til at gå kl. 19.00. Jeg vil gerne udvide spørgetiden ved en anden lejlighed. Jeg var ikke ansvarlig for forsinkelsen i dag. Hvis De næste gang ønsker at forlænge spørgetiden et stykke ind i frokostpausen, vil jeg med glæde acceptere at rykke mødets begyndelse frem til måske kl. 14.30, men i dag kan jeg ikke vente. Jeg er nødt til at gå kl. 19.00.

Formanden
Hr. Henderson, jeg er meget glad for, at De er her, men jeg vil ikke holde på Dem, jeg vil ikke forvandle Dem til en kidnappet person, nej, nej. De har Deres fulde frihed til at forlade denne sal, når De finder det belejligt, dette er et frirum. Nuvel, som formand for dette møde, så fastsætter dagsordenen, at der er halvanden time til spørgsmål. Hvis vi ikke i løbet af denne halvanden time kan regne med Rådets uvurderlige og værdifulde tilstedeværelse, så kan vi ikke blive ved i halvanden time, men det er min agt at gøre det. De kan gå, når De finder det passende. Men jeg må under alle omstændigheder sige, at det, da vi er begyndt senere, er min agt, som formand for dette møde, at afslutte, således at vi får halvanden time. Deres invitation til at tage noget af frokostpausen forekommer mig under alle omstændigheder forfærdelig tillokkende, især hvis det bliver med en middelhavsdiæt. Men jeg foretrækker at bruge frokostpauserne til at tale afslappet og roligt og ikke til at stille spørgsmål til Rådet, som ikke er så afslappende; nogle gange er der, som i dette tilfælde, en vis spænding.
Jeg giver ordet til hr. David, som har en bemærkning til forretningsordenen. Men jeg beder Dem, hr. David, om at hjælpe mig med at få begyndt den egentlige spørgetid. Når De beder mig om ordet for en bemærkning til forretningsordenen, så afviser jeg ingen og slet ikke Dem. Jeg giver Dem ordet for en bemærkning til forretningsordenen, men det er en tid, som vi berøver hr. Henderson til hans uvurderlige svar.

David
Hr. formand, jeg skal gøre det ganske kort. Jeg vil blot sige, at jeg mener, at vi skal holde ministeren fast på hans meget venlige tilbud - at give afkald på en del af frokostpausen i en kommende mødeperiode. Jeg er sikker på, at mange af mine kolleger i Parlamentet vil sætte pris på det, og hvis det ikke kan gøres formelt, kan nogle af os måske mødes med ham til en uformel spørgetid.

Formanden
Det vil vi se nærmere på. Men jeg vil først, som en god gourmet, vide, hvad menuen står på.
Mine damer og herrer, vi vil nu behandlet en blok på 10 spørgsmål, hvoraf hr. Alavanos, hr. Lomas, hr. Sanz Fernández, hr. Gillis, fru Castellina og hr. Bertens er til stede i salen. Jeg vil derfor give disse parlamentsmedlemmer og spørgere lejlighed til at stille et tillægsspørgsmål.
De har, hr. Henderson, mulighed for at svare på denne blok på 10 spørgsmål og 7 spørgere.
Da det drejer sig om lignende sager, vil spørgsmål nr. 1 til 10 blive besvaret under ét.
Spørgsmål nr. 1 af Alexandros Alavanos (H-0251/98):
Om: Samarbejde mellem Den Europæiske Union og UNESCO
I henhold til EF-traktatens 128, stk. 3, fremmer Fællesskabet og dets medlemsstater samarbejdet med tredjelande og med de internationale organisationer, der beskæftiger sig med kulturelle forhold, herunder navnlig Europarådet. UNESCO fungerer inden for rammerne af FN og er den gyldige og alment anerkendte internationale organisation for kulturel uddannelse og videnskabeligt samarbejde. UNESCO vedtog på det møde, kulturministrene afholdt i Mexico i august 1982, at de marmorfriser og statuer, der i sin tid blev fjernet fra Partenon-templet i Athen, og som befinder sig på British Museum, skal leveres tilbage. UNESCO har også betegnet disse som en del af verdens kulturarv.
Hvilke foranstaltninger har det britiske formandskab til hensigt at iværksætte med henblik på at gennemføre UNESCO's beslutning, og navnlig inden for rammerne af EF-traktatens 128, stk. 3, om samarbejde mellem Fællesskabet og internationale organisationer på det kulturelle område? Spørgsmål nr. 2 af Alfred Lomas (H-0327/98):
Om: Tilbagelevering af Parthenonfrisen til Grækenland
År 2001 vil det være 200 siden, at Parthenonfrisen forlod Athen. Det vil også være det første år i det nye årtusind.
Er Rådet enig i, at Det Forenede Kongeriges tilbagelevering af Parthenonfrisen vil udgøre et innovativt bidrag til den kulturelle enhedsproces i Europa, som vil blive påskønnet både i Europa og i verden som helhed?Spørgsmål nr. 3 af Francisco Sanz Fernández (H-0334/98):
Om: Overensstemmelsen mellem EU's kulturpolitik og UNESCO's resolutioner om Parthenonfrisen
Der er en bred kløft mellem UNESCO's og EU's virkelighed for så vidt angår Parthenonfrisen.
Hvad har Rådet til hensigt at foretage sig for at bringe EU's kulturpolitik i overensstemmelse med UNESCO's resolutioner?Spørgsmål nr. 4 af Jan Bertens (H-0336/98):
Om: Tilbagelevering af Parthenonfrisen
Under kulturministerkonferencen i Mexico vedtoges det med et overvældende flertal, at samtlige marmorelementer, som blev fjernet fra Parthenon på Akropolis i Athen, og som udgør en integreret del af denne enestående bygning, der er det fornemste symbol på den græske kulturarv, burde leveres tilbage. Hvad er rådsformandskabets reaktion på dette?Spørgsmål nr. 5 af Hélène Carrère d'Encausse (H-0337/98):
Om: Tilbageleveringen af Parthenonfrisen vil ikke skade museerne i Europa
Grækenland har officielt fastslået, at det kun stiller krav om tilbagelevering af de marmorelementer, der på et tidspunkt udsmykkede Parthenon, samt karyatiden og søjlen fra Erechtheion, og at det ikke vil stille krav om tilbagelevering af andre antikke kunstgenstande, som findes på museer eller samlinger i Det Forenede Kongerige eller noget andet europæisk land.
Er Rådet enig i, at tilbageleveringen af Parthenonfrisen vil være et betydningsfuldt bevis på europæisk enhed og venskab, som ikke vil skade museerne i Europa?Spørgsmål nr. 6 af Friedrich Wolf (H-0338/98):
Om: Koordinering mellem EU og UNESCO om tilbagelevering af Parthenonfrisen
Findes der nogen samordning mellem EU og UNESCO om undervisning i de eksakte videnskaber og kultur og navnlig i spørgsmålet om tilbagelevering af Parthenonfrisen i overensstemmelse med UNESCO's resolution fra 1982?Spørgsmål nr. 7 af Fernand Herman (H-0345/98):
Om: Nyt Akropolis-museum til Parthenon-skulpturerne
Er Rådet ikke enigt i, at Den Europæiske Union skal støtte opførelsen af det nye Akropolis-museum i Athen, således at der bliver et passende og teknologisk optimalt sted at opbevare de Parthenon-skulpturer, der i øjeblikket befinder sig på British Museum?Spørgsmål nr. 8 af Alan Gillis (H-0350/98):
Om: Hensyntagen til de europæiske befolkningers følelser i forbindelse med EU's kulturpolitik
Den offentlige mening i Europa går ind for tilbagelevering af Parthenonfrisen. Selv i Det Forenede Kongerige er den offentlige mening overvældende positiv, hvilke kom til udtryk i en udsendelse i Kanal 4 TV den 16. april 1996, hvor 91.822 seere støttede forslaget om at levere frisen tilbage, mens kun 7.516 stemte imod.
Er Rådet enig i, at EU's kulturpolitik bør afspejle de europæiske befolkningers følelser?Spørgsmål nr. 9 af Joaquim Miranda (H-0360/98):
Om: Problemet med Parthenonfrisen
Problemet med Parthenonfrisen, som befinder sig på British Museum, selvom den hører hjemme på Akropolis i Athen, forgifter forholdet mellem to EU-medlemsstater, Det Forenede Kongerige og Grækenland.
Vil Rådet tage initiativ til opnåelsen af en aftale om Parthenonfrisen, der også er et spørgsmål af europæisk betydning?Spørgsmål nr. 10 af Luciana Castellina (H-0361/98):
Om: Genskabelsen af Parthenon
I forbindelse med afstemningen i UNESCO om Parthenonfrisen fremsatte den græske kulturminister Melina Mercouri følgende erklæring: «Vi beder ikke om at få alle vores skatte tilbage, det eneste vi ønsker, er de forskellige dele af vores mest ansete natinalmonument, Parthenon«.
Er Rådet ikke enig i, at genskabelsen af Parthenon ville være et vigtigt kulturelt og psykologisk skridt i retning af et forenet Europa?
Henderson
Som tidligere nævnt er jeg nødt til at gå kl. 19.00, og det vil jeg gerne gøre med Parlamentets velsignelse. Jeg vil med glæde deltage længere tidligere på dagen ved et senere møde, hvis det kan hjælpe.
Med hensyn til spørgsmål nr. 1 er de ærede medlemmer utvivlsomt klar over, at selvom det i UNESCO's resolution hedder, at statuerne skal tilbageleveres til Grækenland, hedder det endvidere, at de skal returneres med henblik på at blive genindsat i Parthenon. Parthenonfrisen er ikke et anliggende for Rådet, da De Europæiske Fællesskaber ikke har nogen kompetence inden for dette emne. Det er udelukkende en sag mellem Det Forenede Kongerige og Grækenland.

Alavanos
Hr. formand, Europa forenes, valutaerne bliver til én valuta, Berlin-muren er faldet for flere år siden, og Parthenon, der udgør et europæisk lands kulturelle identitetssymbol og er en enestående del af hele verdens kulturarv, er stadig opdelt på grund af en »skammens mur«.
Ministerens svar er ganske enkelt ikke rigtigt.
Hvad angår det første punkt, kan vi sige ja til udgangspunktet: at EU samarbejder om gennemførelse af enhver UNESCOresolution.
Hvad angår det andet punkt, hvor ministeren anfører, at det ikke henhører under EU's virksomhedsområde: I traktatens artikel 128, stk. 2, 3. led, hedder det, at "Fællesskabet skal ved sin indsats fremme samarbejdet mellem medlemsstaterne« - i dette tilfælde er der tale om Grækenland og Det Forenede Kongerige - "og om nødvendigt støtte og udbygge medlemsstaternes indsats for bevarelse og beskyttelse af den kulturarv, der er af europæisk betydning«.
På denne baggrund og fordi det svar, som ministeren gav, ikke gælder, og fordi traktaten taler om samarbejde, vil jeg gerne spørge, hvad Rådet agter at gøre på dette punkt og hvilke initiativer vil den regering langt om længe tage, som i dag har formandskabet?

Henderson
Jeg vil sige til hr. Alavanos, at jeg ikke anerkender hans argument om Rådets kompetence. Selvom jeg gjorde, har hverken den britiske eller den græske regering, så vidt jeg ved, anmodet Rådet om bistand i form af mægling. Derfor mener jeg stadig, at dette er en sag, som de to nationalstater selv må afgøre.

Lomas
Hr. formand, vedrørende proceduren. Vi fik at vide, at ministeren ville besvare alle ti spørgsmål under ét. Han har kun besvaret spørgsmål nr. 1. Før jeg får mit minut, kan De så fortælle mig, om ministeren har til hensigt at besvare alle spørgsmålene ét for ét, eller om dette var svaret på alle ti?

Formanden
Jeg troede, hr. Lomas, at jeg som formand havde udtrykt mig helt klart. Hr. Henderson besvarer de ti spørgsmål under ét, det vil sige, at hans første indlæg har været et svar på ti spørgsmål.
Hr. Lomas, når jeg har sagt dette, så har De med denne afklaring højst 60 sekunder.

Lomas
Hvis Rådet skulle afstå fra at kommentere sager, hvor det ikke har kompetence, ville det kun kunne kommentere meget få sager i verden. Mener Rådet ikke, at eftersom disse skulpturer blev fjernet fra Grækenland under den tyrkiske besættelse, er de ikke noget isoleret som et maleri, men en del af Parthenon, en bygning, og at de derfor bør vende tilbage dertil? Ligeledes i lyset af den overvældende og massive støtte i Det Forenede Kongerige, hvilket er kommet til udtryk i undersøgelser, heriblandt en tv-undersøgelse, hvor man registrerede, at 94 % ønskede, at de skulle vende tilbage, kan Rådet da udtale sig om, hvorvidt dette vil være en praktisk og rigtig ting at gøre, eftersom det kommenterer sager overalt i verden, som det ikke har den fjerneste indflydelse på?

Henderson
Som nævnt er den konstitutionelle holdning, at Rådet ikke har nogen kompetence i denne sag. Hvis hr. Lomas ønsker at tage spørgsmålet op over for den britiske regering, er jeg sikker på, at den kompetente minister med stor glæde vil svare ham.

Sanz Fernández
Da jeg ikke som hr. Lomas har mulighed for at stille spørgsmål i Underhuset, er jeg nødt til at benytte denne uovertrufne lejlighed, hvor rådsformandskabet ligger i hænderne på netop den britiske regering, til at minde om, at dette er et emne, hvor Parlamentet har udtrykt sig yderst forsigtigt. Jeg husker, at jeg, i anledning af udtalelsen om RAPHAELprogrammet, som jeg var ordfører for, afviste de ændringsforslag, som søgte at få problematikken om tilbageleveringen af skulpturerne fra Parthenon med i teksten til RAPHAEL-programmet. Jeg er dog fuldstændig enig i, at vi skal gøre alt, hvad der står i vores magt, for at dette bilaterale problem bliver fremmet og taget op igen. Og jeg mener, at vi som parlamentarikere har ret til at stille spørgsmål, og at rådsformandskabet, når det ydermere er britisk, kunne give os en eller anden form for håb om, at det vil gøre noget, for at dette emne bliver fremmet af hensyn til fornuften og den europæiske civilisation.

Henderson
Igen vil jeg sige til hr. Sanz Fernández, at hvis han ønsker det, kan han kontakte den britiske regering. Det har han ikke mulighed for i det britiske parlament, men han har mulighed for at kontakte den britiske regering og give udtryk for sin holdning og bede den om et svar, og, som jeg sagde til hr. Lomas, hvis han gør det, er jeg sikker på, at den ansvarlige minister kan svare ham.

Bertens
Jeg er fuldstændig enig i de spørgsmål, som er stillet om tilbageleveringen af kunstskattene fra Parthenon til Athen, men jeg vil alligevel placere det i en bredere kontekst. Det er naturligvis ikke det eneste røvertogt, som har fundet sted. Jeg mener, at det måske er umagen værd at udvide denne spørgetid til noget mere alment. Det betyder, at forskellige lande har bilaterale problemer. Således har franskmændene under Napoleon taget det første mosasaurerhoved med, og dette er nu i Paris. Vi har forsøgt at få dette tilbage til Limburg, til Maastricht. De kender denne by. På nuværende tidspunkt har franskmændene endnu intet ladet høre fra sig. Jeg tror, at den virkelige europæiske integration, det virkelige europæiske samarbejde, kun kan tage form, hvis den slags kulturel uret korrigeres. Kan rådsformanden og hans efterfølgere måske i fremtiden hjælpe hermed? Men jeg håber også, at friserne fra Parthenon i hvert fald kommer tilbage.

Henderson
Jeg vil gerne sige til hr. Bertens, at nogle af disse spørgsmål blev drøftet i teorien, da vi behandlede Amsterdam-traktaten. Rådet har klare kompetencer i henhold til tidligere traktater. Der findes også kompetencer i Amsterdam-traktaten. Hvis min tolkning er korrekt, tror jeg ikke, at der, når traktaten ratificeres, vil blive nogen forskel vedrørende kompetencen i dette spørgsmål eller de spørgsmål, han henviser til, og mere kan jeg faktisk ikke sige. Det er op til de enkelte stater at udtale sig om den sag, og De bør rette Deres spørgsmål til dem.

Gillis
Jeg er temmelig skuffet over rådsformandens svar, men det kan meget vel ligge uden for EU's kompetence, som han sagde. Jeg stillede imidlertid et lidt andet spørgsmål, og jeg tror, at måske er muligt at få svar på det. Er Rådet enigt i, at der skal eller bør tages hensyn til de europæiske befolkningers følelser i forbindelse med EU's kulturpolitik? Jeg mener, at det er et lidt anderledes spørgsmål end dem, De har besvaret.

Henderson.
Jeg takker hr. Gillis for hans tilføjelse, men han forsøger blot at sige det samme som hr. Bertens bare set fra et andet synspunkt. Spørgsmålet om kulturelle standarder og kulturpolitik i Den Europæiske Union er hovedsagelig et anliggende for medlemsstaterne. Når det er et anliggende for Rådet, findes det klart angivet i traktaterne, og dette er til en vis grad ændret i Amsterdam-traktaten. Men som jeg sagde til hr. Bertens: hvis min tolkning er korrekt, mener jeg ikke, at Amsterdam-traktaten vil give Rådet kompetence i en sag som denne.

Miranda
Hr. formand, jeg skal fatte mig meget kort. Det drejer sig om en situation, der involverer to medlemsstater, og det konkrete spørgsmål, som jeg stiller formanden for Rådet, er følgende: Er det påkrævet med politisk vilje til at løse dette spørgsmål, der involverer disse to medlemsstater? Har det britiske formandskab politisk vilje til at bidrage til, at dette spørgsmål bliver endegyldigt løst?

Henderson
Igen vil jeg sige til hr. Miranda: jeg er ikke her for at udtrykke den britiske regerings synspunkter, jeg er her for at udtrykke synspunkter på Rådets vegne, og hvis han ønsker at stille et spørgsmål til den britiske regering, som jeg allerede har sagt til to af hans kolleger, er jeg sikker på, at den ansvarlige minister kan give ham svar på det.

Castellina
Hr. formand, jeg vil gerne minde den engelske rådsformand om, at Amsterdam-traktaten i et vist omfang har udvidet Den Europæiske Unions beføjelser på det kulturelle område i en artikel, hvori det siges, at kulturen bør være en dimension, der er til stede i alle aspekter af Unionens politikker.
Det er helt indlysende, at den kulturelle dimension ikke kan mangle i Den Europæiske Unions harmoniserings- og samhørighedspolitik, og det forhold, at et så ømtåleligt kulturelt spørgsmål indgår i Unionens interne forbindelser, og her taler jeg om den engelske afvisning af at føre byttet fra Parthenon tilbage til Grækenland, kan ikke undgå at påvirke resten af den europæiske politik negativt. Mener De derfor ikke, at Amsterdam-traktaten har indført en ny situation også fra dette synspunkt?

Henderson
Jeg vil gentage det for fru Castellina, at det er et fortolkningsspørgsmål, hvad der siges om dette i Amsterdamtraktaten. Min forståelse er, at det ikke vil ændre ved kompetencen i denne sag, og de ting, hun ønsker at drøfte i denne sag, bør hun tage op over for den britiske eller den græske regering.

Ewing
Jeg taler som medlem for Elgin - hvor vi skammer os meget over Lord Elgins historie - og jeg vil gerne sige til formanden for Rådet, at som opfølgning på indlægget fra fru Castellina, som er formand for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, var jeg formand for samme udvalg i 1985, da vi vedtog en betænkning om tilbagesendelse af kunstværker i hr. Bertens' bredere forstand. Den betænkning blev vedtaget i Parlamentet. Ingen anfægtede vores kompetence dengang.
Samme dag, som Grækenland blev medlem, indgav jeg et beslutningsforslag om tilbagesendelse af Elgin-statuerne. Jeg vil gerne erindre alle om den fremragende præcedens, England skabte ved at give Scotland's Stone of Destiny tilbage til Skotland.

Henderson
Jeg er glad for, at fru Ewing har rejst spørgsmålet på vegne af byen i hendes valgkreds, som har samme navn som den diplomat, statuerne er opkaldt efter. Hun ved det ikke, men jeg var valgtilforordnet i hendes valgkreds i 1970, hvor jeg var blevet sendt derop af Labour i Glasgow for at hjælpe. Så jeg kender Elgin-folkenes syn på disse vigtige spørgsmål. Jeg må sige til deres repræsentant, at hvis hun har meget stærke synspunkter, som hun ønsker at fremføre igen, bør hun tage sagen op over for den britiske regering.

Formanden
Da det drejer sig om lignende sager, vil spørgsmål nr. 11 og 12 blive besvaret under ét.
Spørgsmål nr. 11 af John Cushnahan i stedet for hr. Gillis (H-0273/98):
Om: Virkningerne af afskaffelsen af det afgiftsfrie salg
Hvilke foranstaltninger vil medlemsstaterne træffe for at afhjælpe de sociale og økonomiske følger af afskaffelsen af det told- og afgiftsfrie salg inden for EU i overensstemmelse med 13. betragtning i præamblen til direktiv 91/680/EØF og 23. betragtning i præamblen til direktiv 92/12/EØF ? Spørgsmål nr. 12 af Pat Gallagher (H-0368/98):
Om: Rådets (transport) anmodning om en undersøgelse af de sociale konsekvenser af afskaffelsen af salget af afgiftsfri varer
På baggrund af, at Rådet (transport) på sit møde den 17. Marts 1998 besluttede at anmode finansministrene om at bede Kommissionen om at foretage en undersøgelse af de sociale konsekvenser af afskaffelsen af salget af afgiftsfri varer, bedes formandskabet bekræfte, at dette spørgsmål vil blive sat på dagsordenen for det næste møde i ØKOFIN-Rådet?
Henderson
I de direktiver, som hr. Cushnahan henviser til, er man i Rådet blevet enige om, at det toldfrie salg på rejser inden for Fællesskabet kan fortsætte i en overgangsperiode frem til 30. juni 1999. Hensigten var at mindske de sociale og regionale problemer, der kan opstå som følge af en afskaffelse, og give operatørerne tid til at tilpasse sig. Det er op til de enkelte medlemsstater at beslutte, om der er behov for yderligere foranstaltninger for at håndtere særlige sociale eller økonomiske konsekvenser.
Med hensyn til hr. Gallaghers spørgsmål har formanden for Transportministerrådet skrevet til formanden for ØKOFIN og meddelt ham transportministrenes syn på behovet for en undersøgelse foretaget af Kommissionen. Der er endnu ikke taget nogen beslutning om, hvorvidt sagen skal sættes på dagsordenen ved et senere møde i ØKOFIN.

Gillis
Svaret er igen mere eller mindre det forventede, for det har vi lyttet til længe. Men det tager ikke fat på arbejdsløshedsspørgsmålet eller de negative konsekvenser af afskaffelsen af toldfri handel i lufthavne, flyselskaber og færgeselskaber, som allerede er udsat for alvorligt pres. Det ville være nyttigt, hvis vi fik undersøgelsen foretaget hurtigst muligt, måske med et lidt mere åbent sind, for at se, om det er muligt at bevare den toldfrie handel.

Henderson
Jeg har meget lidt at tilføje til mit første svar på spørgsmålene. Som sagt har transportministrene taget sagen op, men ØKOFIN har endnu ikke besluttet at sætte punktet på dagsordenen. Beslutningen blev truffet for længe siden. Det vil kræve enstemmighed at ændre den. Det er op til Kommissionen af beslutte, hvorvidt den vil udarbejde en rapport. Som jeg sagde under sidste mødeperiode, hvor jeg talte om samme emne, er der mange teorier om, hvilke konsekvenser afskaffelsen af den toldfrie handel inden for Den Europæiske Union vil få. Der er teorier om, at der vil komme færre arbejdspladser, og teorier om, at der vil komme flere arbejdspladser, teorier om, at forbrugerne vil blive de egentlige vindere og teorier om, at forbrugerne vil blive taberne. De enkelte medlemsstater er nødt til at lave deres egen beregninger. De har haft en lang periode til at foretage en vurdering. Mere kan jeg ikke sige i øjeblikket.

Gallagher
Jeg er glad for, at Transportministerrådet har skrevet til ØKOFIN. Jeg håber virkelig, at ØKOFINministrene vil respektere transportministrenes ønsker og bestille en undersøgelse.
Jeg er imidlertid meget ked af at høre formanden for Rådet tale om teorier her i aften. Man bør ikke tale om teorier. Det skal være fakta. Den eneste måde at finde ud af det på er ved at få udarbejdet en konsekvensanalyse af de samfundsøkonomiske virkninger. Så bliver der ingen teorier, det bliver fakta. Gennem undersøgelser, som er gennemført i mit land, har man påvist - ikke noget med teorier - at titusinder af arbejdspladser vil gå tabt i hele Unionen, uden at disse mennesker har alternative beskæftigelsesmuligheder. Billetprisen vil stige med GBP 17 for de mange hårdtpressede borgere i hele Unionen.
Jeg vil gerne have formanden for Rådet til at bekræfte, at der ikke er behov for enstemmighed i Rådet for at bede Kommissionen udarbejde en konsekvensanalyse af de samfundsøkonomiske virkninger af den foreslåede afskaffelse. Kan han bekræfte det over for mig?

Henderson
Jeg kan bekræfte, at Rådet kan bede om en undersøgelse uden enstemmighed, men for at ændre den tidligere beslutning kræves der enstemmighed.
Det ville være interessant, hvis alle undersøgelser, der blev udarbejdet, rummede en garanti for, at kendsgerningerne kom frem. Så stor tillid har jeg ikke til det. Der vil blive foretaget mange skøn over de mulige virkninger. Det siger jeg, fordi der ligger en lufthavn i min valgkreds, og derfor har jeg en interesse i disse spørgsmål. Men der findes andre og mere overordnede overvejelser, som ØKOFIN-Rådet og Ministerrådet skal tage hensyn til. Det håber jeg, hr. Gallagher kan forstå.

Cassidy
Jeg vil gerne lykønske formanden for Rådet og opfordre ham til at trække blank over for alt det drilleri, der kommer fra de mennesker, der påstår, at de bekymrer sig om den toldfrie handel. De har slugt den toldfrie industris argumenter råt. Formanden for Rådet gør helt ret i at betvivle nogle af prognoserne for mistede arbejdspladser, som jeg stiller mig yderst skeptisk over for. Men jeg blev lidt bekymret på grund af hans svar på et tidligere spørgsmål, som virkede noget mindre ligefremt og fast end sidste gang, han var i Parlamentet, hvor han gentog - og jeg støttede ham - at ØKOFIN ikke har planer om at vende tilbage til dette spørgsmål. Han formulerede det ikke helt så fast denne gang. Kan vi få en bekræftelse af, at der ikke - jeg gentager ikke - er planer op at genoptage hele diskussionen?

Henderson
Hr. Cassidys bemærkninger viser, at der er mange synspunkter om dette emne, som går på tværs af det politiske spektrum i Parlamentet og uden tvivl også andre politiske institutioner i hele Den Europæiske Union. Under sidste mødeperiode sagde jeg, at ØKOFIN-Rådet ikke har planer om at tage et emne af denne art på dagsordenen. Det var holdningen dengang. Siden da har Transportministerrådet truffet en beslutning, og den formulering, jeg har valgt i dag, om at der ikke er truffet nogen afgørelse om, hvorvidt dette spørgsmål skal på dagsordenen igen, er en bedre måde at udtrykke ØKOFIN's sandsynlige svar på en anmodning fra deres rådskolleger.

Evans
Jeg skal gøre det meget kort. Jeg vil gerne takke formanden for Rådet for hans klare svar, men spørgsmålene gælder ligeledes de sociale konsekvenser og de sociale fordele i denne sag, og jeg vil gerne spørge, om han er enig med mig i, at afskaffelsen af den toldfrie handel kun kan gavne folkesundheden i Europa. Er han enig i, at afskaffelsen af den toldfrie handel, der som han siger, er en beslutning, der er truffet for længe siden, vil give både havne og lufthavne mulighed for at genindtage deres oprindelige rolle, som er at transportere folk fra et sted til et andet?

Henderson
Jeg tror, at min økonomiprofessor ville have fortalt mig, at en forbrugstendens kan være prisafhængig, og at før man besvarer det spørgsmål, bør man gennemføre nogle undersøgelser for at se, om det er tilfældet.

Barton
Lige til det sidste, formanden for Rådet var inde på. Jeg tror, at han har besvaret punktet om, hvad ØKOFIN bør svare transportministrene: Der er behov for mere objektive undersøgelser. Er formanden klar over, at Parlamentet tidligere har haft sammenstød med Rådet og Kommissionen vedrørende et tilsvarende punkt, da vi insisterede på en objektiv undersøgelse af sikkerheden for brugere af store motorcykler. Da vi fik det gennemført, mente de mennesker, der var imod Parlamentets holdning, at konklusionerne trodsede tyngdekraften, og at det var bevist, at de store motorcykler var sikrere end andre maskiner, hvilket Kommissionen og Rådet ikke havde noget imod. I den situation blev Den Europæiske Unions - eller De Europæiske Fællesskabers, som det hed dengang - beslutning truffet gennem meget anderledes procedurer, som ikke omfattede fælles beslutningstagning. Erkender Rådet, at der kan være behov for at overveje, hvorvidt lovgivningen er tilfredsstillende, eller om der blev truffet en forhastet beslutning under de gamle procedurer, og vil det acceptere, at en undersøgelse vil hjælpe os med at nå frem til en rigtig beslutning nu?

Henderson
På overfladen er det altid tillokkende at hævde, at love, der er vedtaget tidligere under andre omstændigheder, ikke ville være blevet vedtaget, hvis de skulle forelægges en politisk institution i dag. Jeg anfægter ikke hr. Bartons bemærkning generelt. Men det betyder ikke, at vi kan ændre al den lovgivning, der er blevet indført tidligere. Det er ikke så længe siden, at man traf beslutning om dette, men det er stadig syv eller otte år siden, og det har givet de butikker, der nyder godt af den toldfrie handel, mulighed for at overveje virkningerne for deres forretning og træffe deres forholdsregler. Denne mulighed har været der hidtil. ØKOFIN har endnu ikke taget en beslutning. Mere kan jeg ikke sige i øjeblikket.

Andersson
Jeg tror ikke, at der er meget håb om, at finansministrene vil skifte mening. Derimod burde det være muligt at tilgodese det, transportministrene har efterlyst, nemlig en konsekvensanalyse dels for beskæftigelsen, dels når det gælder skatterne, da tanken var, at skatterne skulle harmoniseres i denne periode, hvilket ikke er sket, og hvilket på sin side kan få konsekvenser for rejserne mellem forskellige lande samt konsekvenser for perifere lande. Det burde altså være muligt at tilgodese dette.
Det er ikke sådan, som Cassidy sagde, at det kun er industrien, der har foretaget undersøgelser på dette område. Det gjorde man først i Sverige, og der er der nu kommet en statslig undersøgelse, som understreger netop det, industriens undersøgelser tidligere har gjort, nemlig at dette vil berøre omkring 2.000 arbejdspladser i mit land.

Henderson
Jeg henviser til mine tidligere svar. Man kan kun gætte på, hvad en undersøgelse vil vise og hvor nøjagtigt en undersøgelse vil kunne forudsige konsekvenserne. På nuværende tidspunkt har ØKOFIN-Rådet ikke besluttet, om man vil gå videre med denne sag, selvom Transportministerrådet har truffet en afgørelse.

Formanden
Spørgsmål nr. 13 af Jens-Peter Bonde i stedet for Ulla Sandbæk (H-0275/98):
Om: Ligestilling for bøsser og lesbiske
Vil Rådet ændre lovgivningen, så der indføres fuld ligestilling for bøsser og lesbiske, og der dermed sker en de factoophævelse af virkningerne af Domstolens diskriminerende dom i Lisa Grant-sagen?

Henderson
Det ærede medlem, som oprindeligt stillede spørgsmålet, og fru Sandbæk er klar over, at i henhold til Rom-traktaten har Rådet ikke i øjeblikket kompetence inden for området seksuelle tilbøjeligheder. Men når Amsterdam-traktaten ratificeres, vil Kommissionen få et retsgrundlag for fremtidige foranstaltninger. Rådet vil fortsat samarbejde med Kommissionen om at udarbejde foranstaltninger, der er til gavn for alle borgere i Den Europæiske Union.

Sandbæk
Jeg er selvfølgelig fuldt ud klar over, at Rom-traktaten ikke giver disse beføjelser, men jeg er da meget glad for svaret og vil gerne sige tak for det. Men kunne De ikke uddybe det og gøre det en anelse mere specifikt? Deres svar gik ud på, at De ville forsøge at gøre noget. Dette forekommer mig at være lidt for bredt formuleret. Jeg vil godt have at vide, hvad De konkret havde tænkt Dem at gøre.

Henderson
Jeg tror, at fru Sandbæk beder mig gøre det umulige. Hvis det ærede medlem havde ønsket at stille et specifikt spørgsmål, ville jeg have gjort mit bedste for at besvare det. Men jeg kan bestemt ikke forventes at kunne forudsige en række specifikke spørgsmål, som jeg måske vil skulle besvare. Derfor kan jeg faktisk ikke hjælpe det ærede medlem.

von Habsburg
Hr. formand, jeg forstår fuldt ud, at det er vanskeligt for Dem at spå om fremtiden. Jeg vil blot spørge Dem, om De i forbindelse med forberedelsen af den fremtid, som De er ansvarlig for, måske er parat til at holde Dem noget for øje, og det er, at der ved gennemførelsen af denne ligestilling ville opstå en absolut økonomisk uligestilling, hvorved samfund uden børn ville få væsentlige økonomiske fordele i forhold til samfund med børn. Rent bortset fra, at de ville bidrage til, at vores del af verden langsomt uddør!

Henderson
Dette er meget følsomme emner, og det har jeg forståelse for, men jeg forstår ikke det ærede medlems argument. Antyder han, at når diskrimination forbydes over for mennesker, der ikke har børn, får de en fordel frem for mennesker, der har børn, og som ikke diskrimineres i en bestemt sammenhæng? Jeg kan ikke se logikken.

Formanden
Spørgsmål nr. 14 af Ioannis Theonas (H-0278/98):
Om: Alvorlige bivirkninger for de svageste økonomier af indførelsen af euroen
Arbejdstagerne og adskillige videnskabsfolk foruroliges mere og mere ved udsigten til de økonomiske følger, som indførelsen af euroen vil få. Særlig vigtige anliggender er situationen for de landes valutaer, der ikke kommer til at indgå i euro-området, virkningerne for disse landes økonomi, imødegåelsen af spekulation og andre former for pres samt følgerne for arbejdstagernes levestandard og sociale rettigheder.
Har Rådet gjort sig overvejelser om disse spørgsmål? På grundlag af hvilke undersøgelser eller meddelelser fra Kommissionen, som ikke har forelagt nogen meddelelser herom for Europa-Parlamentet? Hvilke politiske afgørelser agter det at træffe for at afværge pantsætningen af arbejdstagernes fremtid i euroens navn og imødegå de kraftige bivirkninger, alt dette vil få for de svageste økonomier?

Henderson
Den seneste Eurobarometer-undersøgelse viser langt fra større modstand mod euroens indførelse, men derimod stigende støtte, selvom jeg erkender, at det ikke var tilfældet i det ærede medlems hjemland, hvilket vækker bekymring. Rådet har været meget opmærksomt på behovet for at sikre en social dimension i dets arbejde. På Det Europæiske Råds møde i Amsterdam understregede man, at økonomisk og social deltagelse er komplementære aspekter af det mere sammenhængende europæiske samfund, vi alle ønsker. De politiske ændringer, der har været nødvendige som følge af forberedelserne til euroen, har været fornuftige i sig selv og vil gavne arbejdstagerne. De hjælper med til at sikre det korrekte makroøkonomiske klima for stabilitet og vækst. I mange dele af Unionen høster vi nu gevinsten af disse politikker. Disse fordele er ikke købt på bekostning af arbejdstagere i andre dele af Unionen. Vækst i hele Unionen er til gavn for borgerne i alle vores lande.

Theonas
Hr. formand, jeg vil da gerne takke formanden, men jeg fik et meget generelt svar og jeg vil gerne hjælpe ham med nogle mere konkrete oplysninger og se, hvad han svarer på det. For nylig besluttede Grækenland at lade drakmen indgå i den europæiske vekselkursmekanisme. I den forbindelse devalueredes drakmen med 14 %. Denne devaluering forværrer i sig selv alle Maastricht-kriterierne for økonomisk og monetær konvergens. Tilbagebetalingen af den offentlige gæld forøges med et beløb svarende til 1 % af BNP, og fra et underskud på 4 % når vi dermed op på 5 %. Økonomerne siger, at for hver 3 %, der devalueres, skal man regne med en forøgelse af inflationen med 1 %. Så selvom 3 i forvejen er meget, så har vi med en devaluering med 4 eller 5 point i hvert fald 1 point ekstra inflation, og så vil vi få 2-3 % forøgelse af inflationen i Grækenland. Den offentlige gæld forøges med 5 % af BNP. Har lønmodtagerne i Grækenland så ikke ret i deres formodning om, at aftalen mellem Rådet og den græske regering vil blive væltet over på deres skuldre, når den græske regering håber på, at Grækenland vil opfylde konvergenskriterierne i løbet af 1999?

Henderson
Jeg vil sige til hr. Theonas, at det er vurderingsspørgsmål, som ligger hos de forskellige lande inden for Den Europæiske Union, hvordan de bedst forvalter deres økonomi. Det ser ud til, at 11 lande ønsker at forvalte dem i monetær sammenhæng gennem medlemskab af euroen. Grækenland har meddelt, at man har til hensigt at slutte sig til de 11. Det har tilsluttet sig valutakursmekanismen. Disse beslutninger har konsekvenser, og tidsplanen for disse spørgsmål er en sag for de pågældende regeringer.
Det overordnede princip er, at det er til gavn for alle Den Europæiske Unions borgere med en stabil økonomisk situation. Rådet mener, at for at opnå en stabil økonomisk situation er det nødvendigt med en stabil valutasituation, og det er grunden til, at mange af Den Europæiske Unions medlemsstater har forsøgt at bringe deres økonomier i en situation, hvor de kan bidrage til denne stabile valutasituation og få gavn af den.
Advarslen for os alle på længere sigt er, at hvis vi får ustabilitet og monetære forskelle, vil det sandsynligvis have en betydelig inflation til følge på kort, mellemlangt og langt sigt. Det er konsekvenser, som en økonomi, der konkurrerer i global sammenhæng, ikke har råd til, og derfor er alle Unionens politikker rettet mod opnåelsen af valutastabilitet. Det kan udmærket være, at det gør ondt i den græske økonomi på kort sigt, men når økonomien begynder at blive omstruktureret vil fordelene blive større på længere sigt.

Kerr
Jeg vil gerne lykønske formanden for Rådet med det sidste svar. Jeg er helt enig, og derfor øger det problemerne for de lande, der ikke er med i euroen. Her skal jeg nævne den britiske økonomi og Det Forenede Kongerige. Er han enig i, at situationen i Storbritannien er sådan, at det, at vi ikke er med i euroen, er skadeligt for det britiske erhvervsliv? Vi ser høje rentesatser i Det Forenede Kongerige, hvilket har en skadelig virkning, vi ser et overvurderet pund, hvilket sandsynligvis vil koste hundrede tusinde arbejdspladser i den britiske økonomi til næste år. Ville det ikke være bedre, hvis formanden for Rådet fortalte den britiske regering, at det bedste, den kan gøre for at skabe stabilitet i Europa og i Storbritannien, er at erklære, at Det Forenede Kongerige vil deltage i valutakursmekanismen på et tidligt tidspunkt og fastsætte en dato for snarlig deltagelse i euroen? Måske skulle han sige til hr. Blair, at han skal tage kampen op mod hr. Murdoch og The Sun og erklære sin støtte til dette. Det ville være den bedste hjælp til den britiske økonomi og hjælpe med til at stabilisere Europa.

Henderson
Jeg må sige til hr. Kerr, at han sjældent lader en lejlighed til at stikke til den britiske regering gå fra sig. Men jeg befinder mig her for at svare på Rådets vegne, og Rådet har anerkendt konsekvensen i den britiske regerings holdning til euroen.
Rådet har taget til efterretning, at finansministeren under en tale til Underhuset sagde, at mellem november 1997 og et tidspunkt efter næste parlamentsvalg kan der gennemføres en konvergensproces, og derefter kan den britiske regering beslutte, om det er i landets økonomiske interesse eller ej at søge medlemskab af euroen efter det tidspunkt. Rådet har taget til efterretning, at de øvrige partnere i Den Europæiske Union og erhvervslivet og handelssektoren i Storbritannien og andre steder - samt arbejdstagerne og deres organisationer i disse lande - har større forståelse for den britiske holdning. Man har erkendt den stabilitet, som den britiske økonomi opnår gennem dette forhold til den europæiske økonomi. Derfor kan jeg ikke være enig i, at Rådet bør henvende sig til den britiske regering for at rådgive den i den retning, hr. Kerr ønsker, men han ved selv, at hvis han ønsker at rådgive finansministeren, er han velkommen til at gøre det.

Alan Donnelly
Vil formanden for Rådet kommentere den påstand, at selvom der ikke skulle indføres en fælles mønt, var der stadig behov for konsolidering af de europæiske økonomier, idet vi nu konkurrerer i en global sammenhæng, navnlig i de lande, hvor økonomien er svagest, og som er mest udsat for resultaterne af internationaliseringen?
For det andet vil jeg bede ham kommentere påstanden om, at vi må sikre, at alle Den Europæiske Unions medlemsstater, ikke kun dem, der kommer med pr. 1. januar 1999, skal gå i gang med at forberede sig, fordi hele deres erhvervsliv vil blive påvirket. I lyset af hr. Theonas' spørgsmål, forholder det sig da ikke sådan, at disse svage økonomier skal sikre, at de er fuldt forberedt på den fælles mønt, således at deres små og mellemstore virksomheder kan drage fuld fordel af den stabile og meget store eurozone, der vil opstå næste år?

Henderson
Hr. Donnelly gør opmærksom på et meget vigtigt punkt, nemlig at alle Europas økonomier skal foretage de nødvendige ændringer for at opnå en bedre konkurrenceposition i den globale økonomi. Meget tyder på, at euroens indførelse i høj grad vil bidrage til netop dette, hvilket Rådet har erkendt. En række lande, som vil forsøge at komme med i euroen på et tidligt tidspunkt, vil erkende, at de må træffe yderligere forholdsregler for at styrke deres beslutning, så de får mest muligt ud af deres økonomi i konkurrencesammenhæng.
Andre lande, som vælger ikke at gå med i euroen, eller som måske ikke kan komme med i euroen fra første færd, vil ligeledes erkende, at de må foretage ændringer i deres økonomier, uanset om de kommer med i euroen senere eller ej.
For de lande, der ønsker at komme med er spørgsmålet om konvergens og forberedelse af vital betydning for deres økonomi. Men selv hvis et af Unionens lande ikke ønskede at komme med i euroen på et senere tidspunkt, vil erhvervslivet i det pågældende land sandsynligvis ønske at kæde sine beregninger sammen med euroberegningerne. Der er allerede tegn på, at dette er tilfældet. Det er meget vigtigt for regeringerne i de lande at gøre, hvad de kan for at hjælpe deres erhvervsliv og handel med at foretage de nødvendige ændringer.

Formanden
Spørgsmål nr. 15 af María Izquierdo Rojo (H-0279/98):
Om: Forbindelserne med Algeriet inden for Euro-Middelhavsaftalerne
Hvorledes kommer Rådets vilje til at indgå en associeringsaftale med Algeriet inden for rammerne af EuroMiddelhavssamarbejdet konkret til udtryk? Hvilke programmer og projekter er iværksat i de seneste to år? Hvilke planer findes for den nærmeste fremtid? Hvilke EU-foranstaltninger kan unge fra Algeriet nyde godt af? Er vores beskyttelsesforanstaltninger også i stand til at omfatte kvinderne i Algeriet? Bliver der iværksat foranstaltninger og programmer til bekæmpelse af korruption?

Henderson
Den Europæiske Union har et samarbejde med alle 12 partnerlande i Middelhavsområdet, herunder Algeriet, inden for Euro-Middelhavsaftalen fra Barcelona i november 1995. Der er taget en lang række initiativer på så forskellige områder som miljø, investering, kulturarv og industri. Kvinders og unges behov samt nødvendigheden af at bekæmpe korruption tages med i overvejelserne i denne proces, der er blevet støttet med ECU 4, 7 milliarder i form af De Europæiske Fællesskabers økonomiske bistand til økonomiske forandringer under MEDA-programmet.
Der er også forhandlinger i gang om en ny associeringsaftale med Algeriet. Formandskabet håber, at der vil ske gode fremskridt i disse forhandlinger i løbet af i år.

Izquierdo Rojo
Formanden for Rådet har besvaret dette spørgsmål uden at konkretisere noget; hans svar er nærmest uforpligtende og overdrevent undvigende. Jeg minder ham dog om, at europæerne nu ønsker at involvere sig og handle til støtte for det algeriske folk. Jeg beder om, at svaret bliver mere konkret, for han har ikke sagt noget som helst, kun tomme ord.
Tror De ikke, hr. formand for Rådet, at det ville være meget fornuftigt at forudse et særprogram for Algeriet, lige nu, af øjeblikkelig karakter og forud for forhandlingen af associeringsaftalen? På grund af Deres stilling bør De vide, at den associeringsaftale, som man er begyndt at forhandle, vil trække ud, og sandheden er, at de algierske unge ikke vil få nogen glæde af Den Europæiske Union, overhovedet ingen. De algierske kvinder vil heller ikke drage nogen som helst nytte heraf.

Henderson
Jeg kan ikke tilføje meget mere til mit første svar. Jeg kan dog sige til fru Izquierdo Rojo, at der vil blive afholdt en konference mellem Middelhavslandene og EU i Palermo i juni. Det bliver en yderligere mulighed for at drøfte mange af disse spørgsmål. Men Unionen har til hensigt at søge at opbygge forbindelser med Algeriet. Økonomiske forbindelser er vigtige og skal ledsages af en forpligtelse om de øvrige punkter, der indarbejdes i alle associeringsaftaler såsom demokratiske procedurer og menneskerettigheder.

Formanden
Spørgsmål nr. 16 af Jonas Sjöstedt (H-0285/98):
Om: EIB's informationspolitik
Den Europæiske Investeringsbank låner penge ud til en række projekter både inden for EU og i ansøgerlandene. Sammenlignet med andre banker som EBRD og Verdensbanken, der låner penge ud til lignende projekter, giver EIB meget få oplysninger om projekternes indvirkninger på miljøet, både inden et projekt godkendes og efter det er vedtaget. Eksempelvis offentliggør EBRD til forskel fra EIB en miljøkonsekvensanalyse, inden der træffes afgørelse om forskellige projekter. Også Verdensbanken offentliggør flere dokumenter om projekters indvirkning på miljøet, inder der træffes afgørelse.
Mener Rådet, at EIB oplyser tilstrækkeligt om forskellige projekters indvirkning på miljøet? Hvilke forbedringer mener Rådet i benægtende fald at EIB bør foretage?

Henderson
Da Den Europæiske Investeringsbank har til opgave at bidrage til en afbalanceret og stabil udvikling i Fællesskabet, skal den overholde EF-traktatens bestemmelser vedrørende miljø, navnlig artikel 130 R, hvori det hedder, at »kravene med hensyn til miljøbeskyttelse skal integreres i udformningen og gennemførelsen af Fællesskabets politikker på andre områder.«
Rådet har ikke taget stilling til, om oplysningerne fra Den Europæiske Investeringsbank om bestemte projekters miljøpåvirkning er tilstrækkelige. Det er normalt noget, som Kommissionen skal vurdere, og det ærede medlem kan derfor stille sit spørgsmål til Kommissionen.

Sjöstedt
Baggrunden for, at jeg har stillet dette spørgsmål, er, at jeg har været i kontakt med en række østeuropæiske miljøorganisationer, som er meget negative over for Den Europæiske Investeringsbanks handlemåde i visse projekter i Østeuropa, det vil sige, at der ikke foretages miljøvurderinger, før der bevilges penge til projekter, som er temmelig tvivlsomme ud fra et miljøsynspunkt.
Jeg mener, at Rådet også må have et helhedsansvar, da dette påvirker miljøsituationen i ansøgerlandene. Der venter dem ret store omstillinger, som kan påvirke f.eks. den biologiske mangfoldighed, som også påvirkes af disse projekter. Jeg mener, at Rådet også må have et helhedssyn på, hvordan Den Europæiske Investeringsbank agerer i Østeuropa, og på, at man faktisk har en betydeligt dårligere politik end f.eks. Verdensbanken eller EBRD.
Jeg vil altså gerne vide, om De virkelig ikke ser dette som en del af Deres bord, da det er en del af Unionens helhedspolitik på miljøområdet i forhold til ansøgerlandene.

Henderson
Jeg er meget enig med hr. Sjöstedt i, at miljøpolitikken er en meget vigtig politik inden for Unionen, og at Fællesskabets politikker generelt burde tage langt mere hensyn til miljøspørgsmål. Amsterdam-traktaten, som endnu ikke er ratificeret, indeholder yderligere et krav om, at Unionen skal prioritere miljøhensynene højere. I henhold til de nuværende traktatbestemmelser offentliggør EIB en miljøpolitisk redegørelse med en beskrivelse af den generelle fremgangsmåde. I forbindelse med de lande, der ønsker at komme med i Den Europæiske Union, spiller miljøspørgsmålene en vigtig rolle, og det har de alle erkendt under mine samtaler med dem. En af de ting, man kan identificere i tiltrædelsespartnerskaberne, er behovet for en aktiv miljøpolitik. Jeg er sikker på, at når de lande, der ønsker at blive medlemmer af Den Europæiske Union, identificerer disse spørgsmål, vil Kommissionen stille passende finansiering til rådighed inden for sin kompetence.
Jeg tror, at alle lande, som ønsker at forhandle om medlemskab af Den Europæiske Union - i øjeblikket er der tale om seks - erkender, at de skal indføre mange miljømæssige ændringer, før de får mulighed for at komme med, og det omfatter mange spørgsmål. Et af nøglespørgsmålene er adgangen til den nødvendige lovgivningsmæssige ekspertise, så det bliver muligt at overvåge miljøhensynene og fremsætte de nødvendige anbefalinger om ændringer: fra spørgsmål om kraftværker til spørgsmål om miljøstandarder i offentlige parker, en lang række forskellige spørgsmål, og jeg er enig med hr. Sjöstedt i, at det skal have højere prioritet, og jeg er sikker på, at EIB er klar over sine forpligtelser, og jeg kan sige, at Rådet vil gøre alt, der står i vores magt, for bidrage til den proces.

Lindqvist
Vi har netop i dag behandlet en sag i Parlamentet, som drejer sig om opfølgning af topmødet om social udvikling i København, især i u-lande og i lande med svag udvikling. Der fandtes nogle forslag, som i dag er blevet vedtaget af Parlamentet, om at indføre etiske regler i handelsaftaler, regler, som går i den rigtige retning, bl.a. med hensyn til social udvikling og børnearbejde, men også med hensyn til miljøkrav. Det var meget glædeligt, at Parlamentet støttede disse krav.
Jeg opfatter Rådets svar som meget positivt og vil blot stille et supplerende tillægsspørgsmål. De siger, at reglerne er sådan, at De ikke altid kan opfylde vores ønske om miljøvurderinger. Er Rådet da rede til at medvirke til, at reglerne ændres for EIB og andre institutioner i EU i den rigtige retning, så miljøvurderinger vil kunne foretages?

Henderson
EIB skal almindeligvis følge Unionens politikker, men den har sin egen beslutningsstruktur, og bestyrelsen består af medlemsstaternes finansministre, som har til opgave at gennemføre Unionens politikker i forbindelse med deres embede. I forbindelse med aftaler med den tredje verden tror jeg, at man må finde en balance. Man kan ikke forvente, at fattige lande i den tredje verden øjeblikkelig kan opfylde miljøstandarder, som man forventer anvendt i de rige lande inden for Den Europæiske Union, men det betyder ikke, at man ikke tager hensyn til miljøspørgsmål. Jeg er sikker på, at de første til at erkende dette er regeringerne og befolkningerne i disse tredjeverdenslande, hvor de virkelig ønsker at udvikle deres økonomi, men at gøre det på et fornuftigt grundlag. De ønsker ikke at ødelægge miljøet, og jeg tror, at det er en god idé at aftale programmer over længere perioder, og disse skal også omfatte miljøovervejelser, men ikke udelukkende.

Rübig
Hr. formand, jeg er interesseret i at få at vide, om best practice -modellen også er mulig for EIB's informationspolitik, fordi en liste over de mest vellykkede projekter kunne få stor indvirkning på fremtiden for yderligere projekter.

Henderson
Jeg vil sige til hr. Rübig, at det, han siger, lyder fornuftigt. Jeg håber, at banken vil antage den politik.

Formanden
Spørgsmål nr. 17 af Veronica Hardstaff (H-0288/98):
Om: Ordninger for de agromonetære systemer i ikke-ØMU-stater (fastsættes senere)
Vil Rådet gøre henstillinger vedrørende ordninger for et agromonetært system for de lande, der forbliver uden for »eurozonen«, når der i maj træffes afgørelse om de lande, der skal være med til at oprette ØMU?

Henderson
Kommissionen har meddelt, at den vil fremsætte forslag over for Rådet om agromonetære ordninger, som skal gælde efter den 1. januar 1999, kort tid efter, at beslutningen om deltagerne i den fælles mønt er truffet i maj. Formandskabet vil sikre, at Rådet gennemgår Kommissionens forslag så hurtigt som muligt efter behørig høring af EuropaParlamentet.

Hardstaff
Jeg takker formanden for Rådet for svaret. Det er en sag, der haster meget, og som vækker stor uro i landbrugskredse i de lande, der ikke kommer med i første bølge af ØMU'en, fordi de ikke blot underkastes vejrets og klimaets tilfældigheder samt ændringerne i reformen af den fælles landbrugspolitik, WTO og GATT, men ligeledes konstant vil være urolige over kursudsvingene. Jeg opfordrer til, at landbrugskredsene får disse oplysninger hurtigst muligt, således at de kan planlægge fremad og vide, at et område i det mindste ikke vil være så usikkert som de andre i de kommende år.

Henderson
Jeg kan give fru Hardstaff det løfte, hun ønsker: Formandskabet anerkender dette spørgsmåls betydning, og der vil blive afgivet et hurtigt svar snarest muligt efter den dato, jeg henviste til tidligere.

Theonas
Hr. formand, det er interessant både for de lande, der er inden for den fælles mønt, men også for de lande, der er uden for. Kan hr. Henderson fortælle os, om der er en tendens til, at de grønne valutakurser nærmer sig de handelsmæssige valutakurser?

Henderson
Tak for den supplerende bemærkning. Det er en sag, som Kommissionen skal overveje, og Rådet vil tage kontakt til Kommissionen om dette spørgsmål.

Formanden
Mange tak, hr. Henderson. Jeg er bange for, at De vil forlade os. Da vi begyndte spørgetiden, foreslog jeg, at vi forlængede denne spørgetid til kl. 19.15, og De gjorde mig opmærksom på, at De var helt sikker på, at Deres fly ikke ville vente på Dem, og at De derfor var nødt til at gå kl. 19.00. Jeg er meget glad for Deres selskab, jeg får lejlighed til at blive beriget med de svar, De har givet medlemmerne i denne forsamling, men jeg kan ikke opholde Dem længere, end De ønsker eller har mulighed for. Lad os håbe, at vi i fremtiden kan anvende nøjagtigt den tid, som vi gensidigt har forpligtet os til og på denne måde ordne forsamlingens arbejde bedre. Vi takker Dem for Deres tilstedeværelse og for Deres svar.
Spørgsmål nr. 18 til 40 vil blive besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden til Rådet afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.15 og genoptaget kl. 21.00)

Bistand til Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Den Føderative Republik Jugoslavien og Den Tidligere  Jugoslaviske Republik Makedonien - SFOR-opfølgningsstrategi (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er den fortsatte forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0123/98 af Schwaiger for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om forslag til Rådets forordning (KOM(98)0018 - C4-0105/98-98/0023(CNS)) om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 1628/96 om bistand til BosnienHercegovina, Kroatien, Den Føderative Republik Jugoslavien og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien; -A4-0106/98 af Daskalaki for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om en SFOR-opfølgningsstrategi i Bosnien-Hercegovina (med forslag om Europa-Parlamentets henstilling til Rådet).
Swoboda
Fru formand, hr. kommissær, mine højtærede damer og herrer, jeg vil først gratulere fru Daskalaki og hr. Schwaiger med deres betænkninger. Ingen af dem er ganske vist til stede, men jeg håber ikke, at de allerede har opgivet håbet om, at deres betænkninger alligevel vil blive behandlet og også vedtaget.
Det er to meget gode betænkninger, to korte, men rammende betænkninger, der også går i den rigtige politiske retning. Dertil kommer, at både fru Daskalaki og hr. Schwaiger har ydet et meget konstruktivt arbejde med de andre grupperinger i udvalget.
Hvis vi betragter situationen i dag især i Bosnien-Hercegovina, må vi afveje den positive og den negative udvikling eller »ikkeudviklingen.« På den ene side må vi sige, at udviklingen i Republikken Srpska er forløbet aldeles positivt. Der er en præsident dér, som sandelig ikke er nogen engel på den politiske scene, men som dog er begyndt at samarbejde med Europa og USA.
Der er en ministerpræsident dér, som vi for kort tid siden kunne tage imod i Europa-Parlamentet, ministerpræsident Dodik, der arbejder meget konstruktivt. Det er helt sikkert et af de positive udviklingsforløb i Republikken Srpska, som vi kan notere. Vi har ikke set det sidste endnu, men vi må være forsigtige, da nationalisterne stadigvæk kan få overtaget.
For det andet: Vi har set fremskridt i den økonomiske og infrastrukturelle udvikling. Jeg var for nylig i Sarajevo, og billedet dér er i dag helt tydeligt et andet, ikke kun i sammenligning med krigstiden, hvor jeg også besøgte byen, men også i forhold til tiden efter, indtil for ca. trekvart år siden, da jeg var der sidst - og det vedrører ikke kun infrastrukturen, men også befolkningens liv og glæde ved livet, som atter kommer til udtryk.
Nu til det negative: Hjemsendelsen af flygtninge er igen gået i stå. Jeg siger ikke, at der ikke sker noget, men der sker alt for lidt. Det er en karrusel, som ingen virkelig sætter i bevægelse, og den ene venter på den anden. Kroaterne venter på bosnierne, bosnierne på serberne, serberne på kroaterne, eller hvordan De nu vil begynde denne række. I hvert fald er det stadigvæk utilfredsstillende, og jeg tror, at vi må gøre alt og også støtte alle De Høje Repræsentanter i at arbejde videre her.
Det andet meget alvorlige, der er kommet til, er situationen i Kosovo, i Albanien, i Makedonien og i Serbien som sådan. Man har følelsen, og bosnierne får atter følelsen af, at de stadigvæk er i en meget dårlig situation. De er de eneste, der ikke har nogen magt i nærheden, der støtter dem. Kroaterne har en, serberne har en, og dertil kommer Kosovo-problemet, der i det mindste fortolkes som et problem for det muslimske mindretal i kristelige omgivelser. Jeg tror derfor, at det fortsat er nødvendigt at have tropper på stedet, også med formindsket styrke, måske også med stærkere europæisk engagement. Jeg kan absolut støtte det, fru Daskalaki, som netop kommer, der er omtalt i Deres betænkning og i Schwaiger-betænkningen. Vi har brug for mere effektivitet, mere decentralisering og mere koordinering på stedet. Det er også nogle af de punkter, som Kommissionen under ledelse af Tom Spencer ganske rigtigt har gjort opmærksom på. Denne mangel har jeg kunnet overbevise mig selv om i de sidste år ved Donuskonferencen, i Sarajevo og også i andre byer.
Vi har givet mange penge ud, men ikke effektivt nok. Det skal være slut nu! Vi skal give pengene mere effektivt ud. Det skal koordineres bedre, og der skal besluttes mere på stedet. Jeg tror ikke, at det er muligt at kontrollere ting i dette omfang centralt fra Bruxelles, fordi vi tror, at vi har styr på det. Vi har ikke styr på det, fordi det er så centraliseret. Derfor er jeg glad for, at Kommissionen har fremsat forslagene, og jeg er glad for, at også Rådets formandskab går i den retning. Det skyldes ikke mindst også Parlamentets initiativer. Dermed vil vi forhåbentlig kunne nå frem til en lykkelig slutning, jo før, desto bedre.

Spencer
Fru formand, jeg vil gerne tilføje mine lykønskninger til både hr. Schwaiger og fru Daskalaki for deres fremragende betænkninger. Jeg havde den ære at lede ad hoc-delegationen til Bosnien for nogle uger siden. Jeg må sige, at jeg vendte tilbage og var meget vred og ret skamfuld over, at Den Europæiske Union er repræsenteret på en sådan måde og er så ineffektiv i en krise af usædvanligt omfang. Jeg var vred på Kommissionen, men her i aften vil jeg gerne rose Kommissionen for den måde, den i de seneste tre uger har givet efter for pres fra Parlamentet og navnlig rose Hans van den Broek og alle de involverede i Kommissionen for den aftale, de indgik med Parlamentet mandag aften under afstemningen i Udenrigsudvalget.
Jeg må sige, at indtil omkring kl. 17.25 i eftermiddags var jeg også utrolig vred på Rådet, fordi Parlamentet havde været meget kritisk - delegationen havde været meget kritisk ikke blot over for Kommissionen, men også over for Rådet for dets manglende evne til at koordinere indsatsen på stedet i Bosnien, og fordi det insisterer på vanvittigt komplicerede udbudsordninger. I et sjældent anfald af åbenhed vil jeg imidlertid gerne lykønske Doug Henderson, formanden for Rådet, med det, jeg synes var en utrolig konstruktiv tale tidligere i aften. Jeg var imponeret over den måde, hvorpå han kommenterede Parlamentets ændringsforslag, og jeg var imponeret over hans tilbud om drøftelser med Parlamentet for at finde en løsning på denne sag inden udgangen af april.
Jeg har derfor i aften uformelt foreslået kollegerne en tidsplan, som opfylder hans krav, og jeg har delt denne tidsplan ud til kollegerne, så grupperne kan drøfte den i morgen tidlig. Tidsplanen, som kulminerer med en afstemning i Parlamentet ved begyndelsen af næste mødeperiode, vil give os tid til at føre drøftelser med Rådet og med Budgetudvalget, således at vi kan opfylde vores del af aftalen ved at frigive de ECU 30 millioner, som kan anvendes umiddelbart i Bosnien. Jeg tror, at vi er meget tæt på hinanden i denne sag. Jeg kan love, at mit udvalg vil udvise størst mulig god vilje, intelligens og fleksibilitet. Dette er en sag, hvor samarbejdet mellem de tre institutioner i Bruxelles og Strasbourg rent faktisk i sidste ende vil bidrage til, at Den Europæiske Union er til stede på korrekt vis i Bosnien, hvor det betyder noget.

Caccavale
Fru formand, kære kolleger, tillad mig først at udtrykke min beklagelse over, at denne forhandling er blevet opdelt i to afsnit - som det desværre alt for ofte sker her i Parlamentet - med en kommissær, hr. Van den Broek, til stede under første afsnit, og en anden kommissær, der er en yderst agtværdig repræsentant for Kommissionen, men mindre direkte berørt af begivenhederne i Bosnien-Hercegovina, hr. Flynn, til stede under den anden halvdel. Dette er efter min mening beklageligt. Desuden er Rådet her ikke længere, og man får det indtryk, at det, som de politiske grupper har at sige, ikke interesserer nogen.
Efter at have sagt dette, vil også jeg gerne takke fru Daskalaki og hr. Schwaiger for det glimrende arbejde, som de har udført. Der er et første faktum, som vi må holde os for øje: I Bosnien-Hercegovina har Europa begået sit allerstørste fejltrin i de sidste 40 år siden Anden Verdenskrig. Vi har været vidne til en nedslagtning, en massakre få skridt fra vores eget hus, uden at Unionen har kunnet gøre eller sige noget som helst. Efter denne kolossale fejltagelse - hvor amerikanerne har måttet gribe ind for at finde en løsning! - har jeg indtryk af, at Den Europæiske Union igen viser alle sine mangler og utilstrækkeligheder i forbindelse med genopbygningen. Det er derfor vigtigt, at vi ser på hvad der sker i forbindelse med denne genopbygningsproces.
Hvad er det så, der sker? Der sker simpelthen dette, at den politiske ustabilitet i Bosnien-Hercegovina på trods af de store summer, som de europæiske lande og Den Europæiske Union har givet ud, er uforandret. De centrale institutioner er så usynlige, at vi ikke engang ved, med hvem vi skal undertegne vores kontrakter. Centraliseringen i Bruxelles, som Bruxelles ønskede, som Kommissionen ønskede af hensyn til kontrollen og gennemskueligheden har haft den modsatte virkning, den har faktisk været kontraproduktiv: Jo mere kontrol og gennemskuelighed man ønskede fra Bruxelles, desto større har mængden af omgåelse og fejludbetalinger været.
Til de allerede i forvejen beskedne midler skal der føjes det forhold, at også den offentlige mening i Europa er opmærksom på udgifterne på grund af de budgetstramninger, der har været i alle landene, og vi kan derfor ikke tillade os denne type holdning. Vi må lære af Bosnien-Hercegovina og indføre en nyskabende tilgang til fællesskabshjælpen, der ikke længere skal være tilskud uden ende, men partnerskabsordninger og lån, der skal tilbagebetales.
Efter min mening kan kun en befuldmægtiget repræsentant, der er uafhængig og har specifikke beslutningskompetencer, bidrage til at opfylde dette mål. Europa holder øje med os!

Cars
Fru formand, lad mig først understrege, at min liberale gruppe og jeg personligt lægger stor vægt på, at hjælpen til det tidligere Jugoslavien bliver effektiv, så opbygningen kan ske hurtigt og folk kan vende tilbage til deres hjem. På den baggrund var vi temmelig bekymrede, da vi fik rapporten fra den parlamentsgruppe, der for nylig besøgte det tidligere Jugoslavien, og som kom hjem og sagde, at situationen der med hensyn til hjælpen ikke varetages på en god og effektiv måde. Man gav også en lang række forslag til, hvordan hjælpeindsatserne og administrationen kunne forbedres, så hjælpen virkelig nåede frem.
Jeg har forstået det sådan, at Kommissionen har sluttet op om den linje, som Parlamentet har foreslået, og er rede til at sørge for, at der nu skabes en mere effektiv organisation, end man tidligere havde, for at sørge for disse hjælpeindsatser i det tidligere Jugoslavien. Det synes vi, er godt.
Jeg syntes også, at det, som Henderson sagde i dag, giver grund til at tro, at også Rådet vil sørge for, at det gør, hvad der står i dets magt, for at indsatserne skal blive effektive. På baggrund af dette har jeg i aften foreslået min gruppe, at vi i morgen skal støtte forslaget fra Schwaiger og stemme betænkningen igennem, hvilket gruppen enstemmigt har støttet.
Lad mig afslutningsvis sige, at hvis der kan drages nogen konklusion af dette, så er det, at Parlamentet har varetaget en meget vigtigt funktion, netop den funktion, som tilkommer Parlamentet, nemlig at som en kontrollerende myndighed bagefter sørge for, når der er grund til kritik, at denne kritik fremsættes samt sørge for, at der iværksættes handlinger for at korrigere det, der er gået forkert.

Ephremidis
Fru formand, Dayton-aftalen blev indgået manu militari og ledsaget af aggressive militære interventioner og indgreb.
To år efter har vores ordførere nu gjort regnskabet op, og de mener - begge to og mange kolleger med dem - at der muligvis er opnået noget rent militært, men at der intet ikke-militært er opnået. De fordrevne er ikke blevet repatrieret, våbnene er tavse, men freden er skrøbelig, millioner af ecu kan stadig ikke anvendes, centraladministrationen fungerer ikke, de demokratiske frihedsrettigheder og menneskerettigheder er ikke tilfredsstillende, så hvad er egentlig resultatet af denne fredsaftale, der er opretholdt ved militærets hjælp? Jeg er enig med dette regnskab, som de to ordførere har opstillet. Men jeg er uenig i de slutninger, de drager af de hidtidige resultater, for de ønsker en forlængelse af den militære tilstedeværelse, en styrkelse, og de henstiller til EU, at EU skal sørge for at gøre sin indsats tydeligere, endnu en gang gå tiggergang for at få flere styrker i form af interventionsstyrker under WEU i NATO-regi, kort sagt stadig mere militær tilstedeværelse, og med hvilket resultat? Det samme, for sår heles ikke med militær tilstedeværelse og militære indgreb, og derfor har vi disse resultater, som ikke kan betragtes som overraskende, efter to års erfaring med Dayton-aftalen.
Hvad skal der så gøres? Lad bosnierne, hercegovinerne, kosovobeboerne og serberne begrave deres døde, som I er skyld i på grund af de konflikter, som I selv skabte. Lad dem begrave deres had og deres passioner, lad dem selv finde frem til et fredeligt samarbejde, således at den økonomiske og sociale genopbygning og udvikling kan komme i gang, og så kan EU vise sig. Lad disse folk være i fred, inden I starter en generel krig på Balkan!

Aelvoet
Fru formand, jeg synes da ærligt talt, ligesom hr. Caccavale, at den parlamentariske debat er en farce, når grupperne får ordet på et tidspunkt, hvor formandskabet ikke længere er til stede, og at der i mellemtiden sidder en anden kommissær, som nu følger disse sager op. Jeg har været her i Parlamentet i 12 år, men dette er virkelig toppen af alt det, som jeg nogen sinde har oplevet, men okay, det er jo også Europa-Parlamentet.
For så vidt angår sagens kerne, støtter De Grønne de to betænkninger. Både hr. Schwaigers betænkning og fru Daskalakis betænkning. Jeg vil først tale om fru Daskalakis betænkning, fordi det er indlysende, at hvis der ikke på nuværende tidspunkt gives nogen garanti for fortsættelse af SFOR i Bosnien-Hercegovina, kan alt igen blive muligt. Det er således af vital betydning, at SFOR fortsat er til stede der, og det er indlysende, at der er kommet så mange signaler, som gør det klart, at USA i øjeblikket vil formindske sin andel i kontingentet, og jeg synes for øvrigt, at det er ganske normalt, at de europæiske lande påtager sig deres eget ansvar for at gennemføre fredsbevarende operationer i et vel at mærke europæisk land. Jeg finder det meget vigtigt, at der i fru Daskalakis betænkning med rette gøres opmærksom på, at der med henblik på det nye kontingent, som skal oprettes, ikke blot vil være en forskydning i retning af Europa, idet Europa endelig påtager sig sit ansvar, men også, at der kommer et andet forhold mellem den militære tilstedeværelse og politiets tilstedeværelse. Den gruppe fra FN, som skal varetage politimæssige opgaver, vil således blive vigtigere og skal frem for alt være koncentreret om uddannelsen af lokalt politi, og enhver, som er i Bosnien-Hercegovina, ved, hvor stor betydning det har, at denne tendens fortsættes.
Til sidst lige nogle ord i forbindelse med hr. Schwaigers betænkning. Jeg må ærligt sige, hr. Spencer, at jeg ikke er så optimistisk som De på grund af den kendsgerning, at Parlamentet for mere end to år siden foretog nøjagtigt den samme analyse som nu i hr. Schwaigers betænkning. Man har således allerede vidst i to år, at det ikke lykkes, at det ikke kan lade sig gøre på den måde. Man har også vidst, hvilke forandringer der skulle ske, og de er ikke gennemført. Hvad det angår, er både Kommissionen og Rådet seriøst medansvarlige, og jeg synes, at det skal siges helt tydeligt her. Der er håb for fremtiden efter min opfattelse. Jeg er altid optimistisk, jeg vil således gerne være med til det, og jeg tror således, at det i den sammenhæng er vigtigt, at Parlamentet stadig kan rasle med sabelen. Rasle med sabelen for ikke for hurtigt at sige ja til alt, hvad man lover os, men at vi således ser, hvad der besluttes på rådsplan den 27. og 28. april, og at vi først da giver vores endelige samtykke, når vi virkelig har opnået det, som vi skal opnå. Hvis vi kan blive enige om dette, kære kolleger, så har vi gjort noget for Bosnien-Hercegovina.

Formanden
Kære kolleger, dagsordenen fastlægges af gruppeformændene, og denne gang vidste de, at hverken Kommissionen eller Rådet kan være til stede onsdag aften. Jeg ville blot sige det til Dem. Det var fastlagt sådan. Jeg beklager ganske vist, at det ikke var muligt på anden vis, men det var ikke overraskende. Det var altså ikke i nogen ond mening fra Kommissionens side, men det var aftalt sådan.

Zimmermann
Fru formand, som medlem af ad hoc-delegationen kunne jeg danne mig et billede af, hvor svær situationen for folk i Bosnien er for tiden. I Schwaiger-betænkningen er der i mange forslag gjort opmærksom på, hvilke foranstaltninger der skal træffes for at opnå forbedringer. For mig som medlem af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender er det dog vigtigt, at koordineringen og udarbejdelsen af konkrete projekter som led i et omfattende hjemsendelsesprogram i år får højeste prioritet. Til dette formål skal bestræbelserne fra NGO'erne og andre organisationers side på stedet støttes stærkere og koordineres af Kommissionen.
Da minerydningsarbejdet endnu ikke er afsluttet, forsinkes genopbygningsarbejdet også. Genopbygningen af hele infrastrukturen som gas, vand og elektricitet, trafikforbindelser, skoler og sundhedsvæsen skal fortsat fremmes kraftigt. Derfor kan flygtningenes tilbagevenden i mange områder ikke finde sted i år, men skal forberedes, således at flygtningene også kan beslutte sig for en tilbagevenden. Hvis for mange flygtninge sendes for tidligt hjem i dag, kan der opstå en destabilisering af regionen, der vil forhindre de endegyldige tilbagevendelsesforanstaltninger på sigt.

Oostlander
Fru formand, for nogen tid siden var jeg også i Sarajevo, og jeg hørte historien om parlamentsbygningen. Parlamentsbygningen skulle genopbygges med europæisk støtte som symbol på effektiv beslutningstagning og gode manerer. Siden den tid har den ligget i ruiner og gør det stadig, og den er nu symbolet på ineffektiv beslutningstagning i Den Europæiske Union. Det er egentlig overordentligt trist, at også ambassadøren fra Den Europæiske Union den gang sagde til mig: Se, her er pengestrømmene fra Den Europæiske Union, og der er USA's beslutninger.
Fru formand, kort efter krigen havde vi i Nederlandene somme tider arrogante vittigheder om amerikanerne, og vi sagde: I har pengene, vi har hjernerne. Men det er vendt lidt om. Det er i øjeblikket således: Europæerne har lovet pengene, og amerikanerne træffer de intelligente og effektive beslutninger. Det må vi naturligvis tilskrive den kendsgerning, at Den Europæiske Union består af en række medlemsstater, som i meget højere grad er ude efter deres egen lille fortjeneste, når det drejer sig om opbygningsprojekter, end at man har at gøre med en Union, hvis enkelte medlemmer kan tilsidesætte deres egne interesser og faktisk kan påtage sig deres ansvar. Det er den pinlige forskel, som gør, at vi er bagefter amerikanerne og opfører os lidt som en satellit. Mere er vi da heller ikke. Jeg glæder mig helhjertet over hr. Schwaigers betænkning. Jeg synes, at det er en fortræffelig og gennemarbejdet beretning. Navnlig hvor han siger: Vi må være mere synlige gennem decentral beslutningstagning, ved at være til stede der med en tydeligere figur, som har et godt og udvidet personale med mange beføjelser til at træffe og koordinere beslutninger. Jeg tror, at det er meget vigtigt, og jeg glæder mig derfor helhjertet over, at der er lagt så megen vægt herpå i betænkningen. Det er faktisk en stor europæisk interesse, flygtninges tilbagevenden og genoprettelsen af ro og orden i en enklave i Europa med en strategisk beliggenhed. Hvis det lykkes, må SFOR også blive der, for hvis flygtninge vender tilbage til området, så har vi brug for SFOR, som forsøger at slå bro over kløften mellem det militære og det civile, og også har muligheden for at gribe ind ved bekæmpelse af uroligheder og eventuelt foretage arrestationer. Jeg synes også, at det er et usædvanligt godt element i fru Daskalakis betænkning, og jeg vil give begge ordførere en kompliment for det kæmperesultat, som de har opnået i Parlamentets navn.

Frischenschlager
Fru formand, jeg vil i dette minut koncentrere mig om Daskalaki-betænkningen, som jeg synes er glimrende, og som jeg gerne vil fremhæve et par punkter fra. For det første viser den helt tydeligt, at det fredelige genopbygningsarbejde naturligvis står i centrum efter en sådan frygtelig krig, men at det desværre også kan være nødvendigt at sikre en genopbygning militært, hvilket vi oplever i Bosnien. Det er, tror jeg, meget vigtigt, at det noteres skriftligt.
For det andet appellerer denne betænkning helt klart til Europas eget ansvar, hvad angår sikring af freden og genopbygning af denne krigsregion. Det anser jeg for meget vigtigt, fordi konsekvensen, nemlig at aktivere Den Vesteuropæiske Union, er en ganske udmærket udvikling, fordi vi ved, hvor svært det er at videreudvikle en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i Den Europæiske Union. For én ting glemmer vi jo næsten igen, og det er, at det i grunden var USA, der overtog ansvaret for Europas svigt i forbindelse med sikkerhedspolitikken, og jeg ønsker slet ikke at udmale, hvad der ville være sket, hvis USA havde stoppet sit engagement og vi så sandsynligvis igen havde overladt landet til kaos. Derfor min appel om, at vi endelig og helt konsekvent arbejder på at udarbejde en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i Den Europæiske Union, en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som faktisk også fortjener dette navn.

Stenzel
Fru formand, hr. kommissær, ærede damer og herrer, Dayton-fredsaftalen kræver desværre stadigvæk militær sikring. Daskalaki-betænkningen om en SFOR-opfølgningsstrategi efter juni 1998 kommer derfor netop rettidigt før Det Nordatlantiske Råds beslutning om den nye provisoriske operationsplan, der bekræftes af NATO-udenrigsministrene i maj 1998. Sikring af freden - måske skulle man hellere sige sikring af en ikke-krigstilstand - skal i stadig højere grad blive til et europæisk ansvar. Kravet om, at Den Vesteuropæiske Union skal organisere en militær indsats inden for rammerne af en NATO-ledet SFOR-opfølgningsoperation, som Østrig også vil deltage i igen, ville sende et passende signal om en europæisk sikkerhedspolitik på Balkan.
Desværre lader genopbygningen af Bosnien meget tilbage at ønske. Ikke fordi Den Europæiske Union har stillet for få penge til rådighed til dette formål - tværtimod, den er med ECU 408 millioner i det forløbne år den største bidragyder - men fordi disse midler, som Schwaiger-betænkningen anfører, ikke administreres rigtigt på stedet og heller ikke fordeles rigtigt. En særlig befuldmægtiget repræsentant med beføjelser til selv at træffe beslutninger kunne og burde finde en udvej her. BosnienHercegovina var og er et prøvetilfælde for EU's indflydelse i dette område. En indflydelse, der burde komme meget mere til sin ret, især i betragtning af den nye krise i Kosovo.

Pack
Fru formand, kære kolleger, de to betænkninger, som vi behandler i dag, er tæt forbundne, og enhver, der som jeg og andre her har fulgt begivenhederne på stedet i flere år, konstaterer, at den civile fredsproces ikke har en chance uden SFOR-soldaternes tilstedeværelse. Jeg vil anbefale vores kollega Ephremidis at begive sig til Sarajevo og omegn engang. Han ville da komme tilbage og have den samme indsigt. Han ville slet ikke kunne have nogen anden. Men hvis man ikke vil se, forfølger man altid sit gamle mål.
Soldaterne forhindrer åbent fjendskab, de hjælper af og til med at pågribe krigsforbrydere, de støtter i bogstaveligste forstand genopbygningen håndgribeligt, f.eks. ved brobygning. De deltager også aktivt - i det mindste den tysk-franske brigade - i flygtningenes tilbagevenden, fordi de systematisk by for by samler data og fakta, der er nødvendige forudsætninger for tilbagevendelsen, og de videregiver dem derefter til de relevante tyske myndigheder. For at vores finansielle bistand kan fungere ordentligt og genopbygningen virkelig starte, har vi brug for et andet instrument end PHARE-programmet, hvor der hos modtagerne forventes strukturer til realisering, som endnu ikke eksisterer og heller ikke vil gøre i lang tid fremover. Lad os blot forestille os, at Marshall-planen skulle have fungeret under disse omstændigheder efter Anden Verdenskrig. Så ville vi i dag stadig vente på dens gavnlige virkninger.
Kommissionen er gudskelov parat til at følge op på den viden, som delegationen, der var i Bosnien, fik, således at den finansielle bistand endelig når sit mål. Rådet har af egoistiske nationale grunde været medskyldig i den hidtidige fejlslagne styring, men har for det meste skubbet ansvaret over på Kommissionen alene. Rådet må med henblik på Europas troværdighed endelig acceptere kollega Schwaigers forslag. Vi har brug for en virkelig ansvarlig befuldmægtiget repræsentant for Europa på stedet, ellers mister vi også den sidste rest af troværdighed, indflydelse og respekt til amerikanerne!

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Methanemissioner
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0120/98) af Marset Campos for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Kommissionens meddelelse til Rådet (KOM(96)0557 - C-4-0001/97) og Europa-Parlamentet om en strategi for mindskelse af methanemissionerne.

Marset Campos
Fru formand, hr. kommissær, Kommissionens initiativ om mindskelse af methanemissionerne i Europa er grundlæggende rigtigt og positivt. Det kommer på den ene side imidlertid lidt forsinket i forhold til de forpligtelser, der er indgået i forbindelse med Maastricht og Amsterdam, og vores indsats for at føre vores samfund henimod en bæredygtig model. På den anden side viser det mangler på tilstrækkelige detaljerede førstehåndsundersøgelser af spørgsmålets omfang i Europa, som kan begrunde konkrete, globale forslag, som er tilpasset virkeligheden. Og sluttelig udviser det mangler i de samlede retningslinjer for opfyldelsen.
Vi har i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse vedtaget denne betænkning, som indeholder bidrag fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi og fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Vi mener, at initiativet er rigtigt og positivt, fordi methan er den største bidragyder, efter kuldioxid, til drivhuseffekten med en varmeffekt, der er 62 gange større end varmeffekten fra kuldioxid; derudover medvirker det til nedbrydning af ozonlaget på grund af dets reaktion med hydroxylradikaler; methanemissionen har desuden en årlig stigningstakt på 1 % - henved 500 teragram om året - og endelig for at effektivisere den kombinerede bekæmpelse i form af en reduktion, det vil sige ved mindskelse af emissionerne eller ved forbrændingen, idet methans levetid er relativt kort - mellem 8 og 17 år.
Initiativet er lidt forsinket, for andre industrialiserede lande, f.eks. USA, Australien, Canada, har allerede opstillet globale strategier for mindskelse af emissionen.
Initiativet må dog også betegnes som utilstrækkeligt, idet vi ikke er i besiddelse af en detaljeret europæisk undersøgelse af problemet - initiativet er fremlagt på baggrund af internationale undersøgelser men ikke en specifik undersøgelse, og det giver sig udslag i utilstrækkelige forslag. Lad os se på nogle af dem.
Forslagene er generelt set rigtige, idet de samler de forpligtelser, der er indgået i FN's rammekonvention om klimaændringer på Kyoto-konferencen, i bestemmelserne i det femte handlingsprogram på miljøområdet »Henimod en bæredygtig udvikling«; samt i Rådet (miljø) i 1994 og særligt i Rådets ad hoc-gruppe om klimaændringer i overensstemmelse med Berlin-mandatet. Der bør dog tilføjes nogle punkter, som vi anser for vigtige:
For det første haster det med at vedtage en ambitiøs række henstillinger på det lovgivningsmæssige, økonomiske og sociale område.
For det andet anser vi det for hensigtsmæssigt at etablere et europæisk klimaagentur til koordinering af alle typer foranstaltninger, bl.a. de her skitserede.
For det tredje mener vi, det er hensigtsmæssigt at forbedre adgangen til rørledninger for større methankilder end de her omtalte.
For det fjerde er det tilrådeligt at indarbejde tre konkrete spørgsmål i forslaget: På landbrugsområdet skal de europæiske rismarker være genstand for en nærmere undersøgelse; derudover skal vores kvægavl anskues på en mere virkelighedsnær måde, således at den ikke lader noget tilbage at ønske i sammenligning med andre; det vil også forudsætte en bedre evaluering af den fælles landbrugspolitik med henblik på miljøindvirkningerne. Hvad angår deponeringspladser vil det være nødvendigt at indføje forslaget i den europæiske energipolitik. Og med henblik på energiforbruget er en forbedring af kontrollen med udslip fra alle typer rørledninger, kulminer inklusive, nødvendig.
Et andet nævneværdigt aspekt vedrører forbedring af forskningen. Vi føler, at toget er ved at køre fra os i tildelingen af instrumenter og midler på et stigende marked, og netop af denne grund skal vi nu til at føre kontrol med methanemissionen.
Der skal også iværksættes økonomisk støtte, skattelettelser og godtgørelser til de europæiske virksomheder, som bidrager til reducering af methanemissionen i tredjelande.
Endelig er det nødvendigt at bevidstgøre borgerne om disse problemer, således at de inddrages og deltager aktivt, så problemet ikke blot reduceres til lovgivningsmæssige tiltag.

Linkohr
Fru formand, jeg vil først gerne sige tak til hr. Marset Campos for hans virkelig glimrende betænkning og også for hans henstillinger til Parlamentet. Men jeg vil også gerne rose Kommissionen, fordi den meddelelse, som den har forelagt os, er fremragende og en god hjælp i debatten. For det tredje, hvis De tillader, vil jeg gerne undskylde vores kollega Ulrich Stockmann, der har forberedt en udtalelse fra Forsknings- og Energiudvalget. Jeg taler på hans vegne. Han skulle desværre opereres og kan ikke være her i dag.
Til selve sagen: Jeg har først og fremmest lagt mærke til, at vi lever i en tid med store overraskelser, for hvem havde troet for 10 eller 20 år siden, at et så banalt molekyle som methan kunne blive til et emne på et aftenmøde i Europa-Parlamentet? Det gør mig betænkelig, for det kunne sagtens være, at vi også i fremtiden oplever andre banale ting som livsvigtige.
Forskning er nu engang til for at opdage ting, som vi ikke kender. Vi vil muligvis også gøre mange ubehagelige opdagelser i fremtiden, der tvinger os til eftertanke.
For det andet vil jeg gerne bemærke, når jeg nu nævner forskning, at vi virkelig også skal drive forskning, ikke kun med det formål at løse problemer, hvor vigtigt det end er, men også for at opdage det ukendte. Dette er noget ukendt, som vi faktisk har opdaget. Det problem, vi står overfor i denne forbindelse, er, at methan, ligesom andre klimagasser, frembringer globale effekter, men at vi ikke har noget globalt beslutningscentrum. Derfor er jeg særligt taknemmelig for, at idéen med at oprette et klimaagentur, et europæisk eller måske endnu bedre et internationalt klimaagentur, virkelig tages under overvejelse. Jeg ved, at sådan noget vækker angst for mere bureaukrati i begyndelsen. Jeg spørger dog, hvem kan i en verden, hvor der ikke er noget rigtigt beslutningscentrum, varetage global styring, hvis ikke institutioner, som vi opfinder? Vi skal gennemføre målinger. Vi skal forelægge en global rapport, vi skal diskutere i parlamenterne, i regeringerne, og vi skal også gennemføre globale foranstaltninger.
Samtidig, og det er det paradoksale ved denne situation, har vi ikke kun at gøre med et globalt emne, men også med et decentralt, fordi kilderne, hvor methanen kommer fra, er fordelt meget diffust over hele verden. Hr. Marset Campos har jo gjort opmærksom på, hvilke kilder der er tale om. Samtidig har vi også brug for decentrale aktioner, oplysning, uddannelse af de mennesker, der nu deltager direkte eller indirekte i den menneskeskabte udvinding af methan.
Der er mange eksempler, der også opføres i Kommissionens meddelelse. Det får mig dog til at stille spørgsmålet om, hvordan disse eksempler kan realiseres? Hvad er motivet, som foranlediger folk til at gennemføre en sådan aktion eller til at investere penge i sådanne aktioner? Ikke alle læser Kommissionens meddelelser. Ikke alle læser Europa-Parlamentets beslutninger, og selvom de læser dem, er jeg ikke sikker på, at det motiverer dem personligt. Hvad motiverer folk? Der må også være en materiel anledning til at gøre sådan noget.
Det fører os frem til spørgsmålet: Hvordan finansieres det? Hvad er den personlige gevinst af det, hvis vi går anderledes frem i landbruget, med affaldet osv., end vi har gjort hidtil? Jeg ønsker, at vi fremover lægger meget stor vægt på dette i klimadiskussionen. Hvordan kan de gode råd, som vi giver, de gode analyser, omsættes i praksis? Det er egentlig det centrale spørgsmål, som vi i grunden hidtil ikke har givet noget svar på. Vi siger altid, at Kommissionen må fremsætte et forslag, Kommissionen har forslagsretten. Det er en fornem ret, men af og til også en ubehagelig pligt, fordi man ikke altid straks står parat med svarene.
Alligevel håber vi, at Kommissionen fremover ikke kun fremsætter forslag efter mottoet: «Man kunne, man burde«, men i stedet for »man er nødt til«, og at Kommissionen også gør rede for, hvordan man finansierer det. Det er min anmodning til Kommissionen. Det kommer til udtryk i beslutningen. Tak, fordi De hørte på mig.

Jackson
Fru formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren med hans betænkning og takke ham for det arbejde, han har lagt i den. Min gruppe hilser betænkningen velkommen, selvom vi har forbehold med hensyn til et enkelt afsnit eller to, navnlig anbefalingen af det europæiske klimaagentur og punkt 5. Det tror jeg ikke, vi vil støtte. Vi ser ikke noget behov for at oprette et separat agentur, og det forestiller jeg mig heller ikke, Kommissionen gør, selvom vi har bemærket, at fru Bjerregaard ikke vil beære os med sin tilstedeværelse i aften.
De største methankilder i miljøet defineres i betænkningen og i Kommissionens dokument som kvæg og lossepladser. Jeg ønsker hr. Flynn al mulig succes med gennemførelsen af Agenda 2000, der så vidt jeg kan se, er vores eneste mulighed for at nedbringe methanemissionerne fra kvæg. Jeg vil ganske kort komme ind på spørgsmålet om lossepladser. I dokumentet fremhæves muligheden for en høj grad af methanabsorption. Jeg ville ønske, at den i Kommissionen, der har skrevet dette, havde talt med den, der har skrevet lossepladsdirektivet.
Da dette punkt blev behandlet i Miljøudvalget, fik jeg i min egenskab af ordfører at vide fra forskellige af Kommissionens tjenestemænd, at det var praktisk taget umuligt at fjerne 90 % eller i hvert tilfælde 100 % af methanemissionerne gennem energiindvindingssystemer eller udbrænding. Udbrænding kan måske medføre, at meget store methanandele kan fjernes, men alle andre metoder kan ikke komme over 70 %, fik jeg at vide. De var utrolig pessimistiske. Nu kan jeg læse i Kommissionens dokument - side 12 og 13 i den engelske tekst - «Adskillige muligheder kan medføre en reduktion af methanemissionerne fra lossepladser, nogle af dem med op til 90 %.« Det benægtede Kommissionen gang på gang i Miljøudvalget, og det finder jeg yderst beklageligt.
Det, der nu sker, er at vi får to fællesskabsinstrumenter, der bekæmper hinanden. Lossepladsdirektivet vil nu gøre det uøkonomisk for lossepladserne at investere i methanindvindingssystemer, fordi Kommissionens eget instrument kræver, at de gradvis anbringer mindre og mindre bionedbrydeligt affald på lossepladserne frem til år 2010. Målsætningerne i denne strategi bekæmpes derfor af et forslag fra Kommissionen. Det finder jeg beklageligt, og jeg går ikke ud fra, at hr. Flynn har noget særlig konstruktivt at sige om det, men jeg vil gerne have det ført til protokols.

Flynn
Jeg vil gerne takke hr. Marset Campos og alle, der har bidraget til diskussionen.
Formålet med Kommissionens meddelelse er at undersøge problemerne vedrørende methanemissioner til atmosfæren og identificere de største emissionskilder og muligheder for fjernelse, at revidere nogle omkostningseffektive mekanismer til reduktion af disse emissioner og fremlægge nogle valgmuligheder, som kan anvendes i Fællesskabets strategi for reduktion af drivhusgasemissionerne.
I disse valgmuligheder fokuseres der på tre sektorer: landbrug, affald og energi. Meddelelsen giver også et første svar. I lyset af Kyoto-aftalen, der havde til formål at medføre en reduktion for seks drivhusgassers vedkommende, herunder methan, på 8 % i år 2008-2012, bliver det nødvendigt med en yderligere undersøgelse af, hvordan en reduktion af methanemissionerne kan bidrage til Fællesskabets overordnede mål.
Hr. Marset Campos' betænkning og det tilhørende beslutningsforslag viser, at han er helt på linje med de mål, der opstilles i Kommissionens meddelelse. Endvidere kunne diskussionen om denne meddelelse ikke have fundet sted på et bedre tidspunkt, da Kommissionen efter vedtagelsen af protokollen i Kyoto nu deltager meget aktivt i yderligere overvejelser af, hvordan man bedst kan gennemføre de forpligtelser, den har indgået med hensyn til en reduktion af emissionerne. Reduktioner af methanemissioner, den næststørste drivhusgas, vil bestemt udgøre vigtige overvejelser i Fællesskabets strategi efter Kyoto.
Methan er den næststørste drivhusgas efter CO2 . Eftersom den største del af methanen er menneskeskabt, er det vigtigt, at disse emissioner begrænses og reduceres. Alle talerne har slået dette fast på en meget effektiv måde.
I 1990 bidrog landbruget med 45 %, affald med 32 % og energi med 23 % af Den Europæiske Unions methanemissioner. Beregningerne i meddelelsen viser, at i 2010 er det muligt med en reduktion på op til 15 % sammenlignet med 1990 på grundlag af de nuværende politikker. Men en reduktion på op til omkring 40 % eller mere i samme periode skønnes at være det højeste, der er teknisk muligt, idet man går ud fra, at der sker betydelige politiske ændringer. Derfor kan Kommissionen i vid udstrækning tilslutte sig de synspunkter, som hr. Marset Campos har indføjet i sin betænkning vedrørende en reduktion af methanemissionerne.
Jeg har nogle få specifikke punkter til selve beslutningsforslaget. Til punkt 2: Kommissionen har udført nogle yderligere undersøgelser, der har til formål at opnå mere detaljerede oplysninger om methanemissioner. Særligt vedrørende methanhydrater kan jeg meddele, at Generaldirektoratet for Forskning er i gang med et projekt om dette emne. De vil sikkert hilse disse nyheder velkommen.
Til punkt 3: Kommissionen er i færd med at udarbejde en strategi til opfyldelse af Kyoto-forpligtelsen om at reducere emissionerne af seks drivhusgassser med 8 % i 2008-2012 sammenlignet med 1990. Hr. Linkohr vil være meget interesseret i at få gennemført den slags målinger. Det er vores mål. Mulighederne for en reduktion af methanemissionerne er en vigtig overvejelse inden for denne strategi. Det er Deres argument.
Til punkt 5: Kommissionen noterer sig Parlamentets ønske om et europæisk klimaagentur som et middel til at koordinere den offentlige og private klimabeskyttelse. Jeg har bemærket en meningsforskel mellem de to sider i Parlamentet med hensyn til netop denne henstilling. Det er en interessant idé. Jeg vil gerne sige til fru Jackson, som argumenterede så glimrende for det, at en række konsekvenser i denne forbindelse må undersøges yderligere.
Til punkt 9: Kommissionen erkender, at gasudslip fra gamle rørledninger - noget som ordføreren specifikt gør opmærksom på - i landene i det tidligere Sovjetunionen er en vigtig kilde til methanemissioner. Anvendelsen af EU-midler til reparationer af disse rørledninger vil bestemt være til gavn for miljøet. Vi er nødt til at overveje sådanne foranstaltninger inden for de overordnede rammer og de overordnede prioriteter og de til rådighed værende midler.
Til punkt 21: Kommissionen støtter bestemt synspunktet om, at større offentlig bevågenhed er nødvendig, hvis vi skal nå frem til en reduktion af emissionerne. Disse bestræbelser skal ikke blot finde sted på fællesskabsplan, men ligeledes på nationalt og lokalt plan, hvis de skal være virkelig effektive.
Jeg glæder mig over de bidrag, der er kommet frem. Selvom min kollega fru Bjerregaard ikke er til stede, kan hun være sikker på, at jeg vil gøre hende opmærksom på de ting, De har nævnt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Bloddonorers egnethed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0112/98) af Cabrol for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets henstilling (KOM(97)0605 - C4-0027/98-97/0315(CNS)) om blod- og plasmadonorers egnethed og screening af donorblod i Det Europæiske Fællesskab.

Cabrol
Fru formand, kære kolleger, denne henstilling fra Rådet vedrører hovedsagelig første del af den forrige meddelelse fra Kommissionen om Unionens sikkerhed og selvforsyning på blodtransfusionsområdet, som jeg var ordfører for. Denne første del omhandler sikkerheden på blodtransfusionsområdet og især de to første betingelser for at opnå denne sikkerhed: Udvælgelse af dononer og testning af det indsamlede blod. Selvforsyningen nævnes i forbifarten i forbindelse med den mængde blod, der udtages.
For det første, hvad angår udvælgelsen af donorer, ønsker Rådet udtømmende oplysninger om disse personer, som jo udviser storsind - hvilket skal understreges, idet vi i kraft af ændringsforslag 14 og 18 kræver anvendelse af princippet om vederlagsfri afgivelse af blod - men hvis afgivelse af blod ikke er uden konsekvenser for donoren eller de potentielle modtagere. Man skal fremme denne information - hvilket er formålet med ændringsforslag 1-5 - med henblik på en bedre forståelse og et bedre samarbejde mellem donoransøgere.
Det er ligeledes vigtigt, for at kunne finde frem til den donor, der har givet inficeret bblod, at udarbejde et register med navnet på indsamlingscenteret og en præcis identifikation af donoren i form af en talkode til sikring af oplysningernes fortrolighed. Vi finder det ligeledes vigtigt at centralisere alle disse oplysninger i et enkelt register i Unionen under ét enkelt kodenummer, som giver mulighed for præcis sporing. Dette er omfattet af ændringsforslag 8 og 11.
For i størst muligt omfang at begrænse de skadelige konsekvenser, som tapningen kan have for donoren selv og for eventuelle modtagere, foreslår Rådet et detaljeret spørgeskema med kriterier for donorernes egnethed. Dette spørgeskema opfylder de kriterier, Europa-Parlamentet selv opstillede i sin tidligere beslutning om sikkerhed på blodtransfusionsområdet. Der er tre punkter i dette spørgeskema, som fortjener vores opmærksomhed. Det første drejer sig om den risiko, der er forbundet med rejser uden for EU. Der er ingen tvivl om, at en række sygdomme kun findes, og at det kun er muligt at pådrage sig disse sygdomme i visse lande, f.eks. malaria. Der er dog ingen grund til at diskriminere på dette område og udelukke visse tredjelande, som Nordamerika, hvor visse sygdomme ellers er endemiske. Dette er formålet med ændringsforslag 20, der retter den oprindelige tekst på dette område.
Det andet punkt vedrører den seksuelle aktivitet. Den seksuelle aktivitet er overalt og uden undtagelse, i alle lande, selv i Den Europæiske Union, forbundet med en risiko for at pådrage sig seksuelt overførbare sygdomme. Vi anbefaler derfor at stemme imod de to punkter i Rådets spørgeskema, der omhandler den seksuelle aktivitet. Den første målgruppe, Afrika, vil vi ikke acceptere, og den anden målgruppe, andre lande end de afrikanske lande, vil vi af samme årsag heller ikke acceptere. Denne fjernelse gør ændringsforslag 21 unødvendigt.
Det tredje punkt vedrører mandlig homoseksualitet. Denne kønslige omgang er altid forbundet med en stor risiko, idet rektum ikke er lige så modstandsdygtig som andre slimhinder over for visse vira. Vi afviser derfor ændringsforslag 29, der begrænser risikoen til risikogruppen med homoseksuel mandlig kønslig omgang som om de øvrige former ikke indebar en risiko. Jeg gentager, at der rent medicinsk er lige så stor en risiko, og en betydelig risiko, ved alle mandlige homoseksuelle forhold. Udelukkelsen af donorer på grundlag af disse kriterier kan afhængigt af hvert enkelt tilfælde og sygdom være definitiv eller midlertidig. Der skal under alle omstændigheder sikres en fuldstændig fortrolighed med henblik på at garantere donorernes rettigheder og for at bevare befolkningens generøsitet. Dette er formålet med ændringsforslag 10.
Testningerne af det blod og plasma, der indsamles, skal være fyldestgørende og præcise, og man skal konstant holde sig informeret om forekomsten og værdien af nye virale markører. Dette er omfattet af ændringsforslag 7, 9 og 13. Men disse testninger bliver kun positive efter en vis »blank« periode hos den inficerede donor, idet vedkommende i denne periode fremstiller antistoffer, og hvor antistofferne ikke er tilstrækkelige til at blive opdaget ved testning. Spørgeskemaet er således særdeles nyttigt på dette område, idet det er den eneste måde, hvorpå man kan afvise risikodonorer i denne »blanke« periode. Afslutningsvis fremsætter Rådet nogle anbefalinger vedrørende mængden af blod, der tappes hos donoren, og tapningernes hyppighed. Vi finder disse normer, som Rådet går ind for, en smule for høje, og vi anbefaler i stedet Europarådets. Det drejer sig her om ændringsforslag 24 og 25.
Som konklusion, fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, ud over de vigtige forbehold, som vi har givet udtryk for, anbefaler vi at stemme for denne henstilling og vores ændringsforslag. Denne tekst vil uden tvivl bidrage til at opnå en større sikkerhed på blodtransfusionsområdet, hvilket ikke vil give en nulrisiko, men gøre det muligt for patienter i Den Europæiske Union at modtage en helbredende blodtransfusion.

Whitehead
Fru formand, jeg vil støtte og ligeledes rose hr. Cabrol for den store erfaring, viden og indføling, han altid har bibragt dette emne.
Jeg taler på vegne af vores skyggeordfører i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, hr. Needle, som ikke kan være til stede takket været Air France, som i denne uge har gjort deres bedste for at gøre dette til et skyggeparlament.
Alle her i Parlamentet ønsker, at Rådets henstilling behandles hurtigt. Min gruppe er bekymret over, at dette forslag ikke er bindende. Vi ser frem til Sundhedsministerrådets møde den 30. april. I ændringsforslag 17 opfordrer vi medlemsstaterne til at samarbejde med hinanden og med Kommissionen om bindende lovgivning inden årets udgang og bestemt ikke senere end 1999.
Kommissæren har kendskab til de bekymringer, man gør sig i mit land, og sandsynligvis også i hans eget, om den fare, uanset hvor lille den er, som de nye varianter af CJD udgør i blodplasmaprodukter. Vi er lægger også meget vægt på at få et område med sikkerhed og fælles praksis i hele Den Europæiske Union med hensyn til blodplasmaprodukter og sikkerheden i den forbindelse. Mit eget synspunkt, som også er min gruppes, til det er, at mens sikkerheden i forbindelse med udvælgelse af donorer og kontrol af donorblodet er nogenlunde tilstrækkelig - og det var hr. Cabrol også inde på i sine bemærkninger - må vi stadig kigge meget grundigt på modtagerne af blodtransfusioner. Vi må have sikkerhed for, at de samme forholdsregler er gældende i hele Fællesskabet, at de samme kontaktpunkter er til rådighed, og at man overvejer og vurderer informationerne nøje og formidler dem videre.
En ting, som min gruppe lægger meget stor vægt på, er spørgsmålet om frivillige donorer, og her er jeg enig med hr. Cabrol. Det virker forkert på mig, at vi lovgiver her ud fra en antagelse om, at der ikke er nogen markant sondring mellem frivillige og betalte donorer. Vi har måske et fælles marked, men der findes ikke noget marked for blod: der findes et fællesskab for blod. Vi er blodbrødre og blodsøstre i ordets mest bogstavelige betydning.
Den bog, der har haft størst indflydelse på mit liv, er professor Richard Titmus' bog med titlen »The Gift Relationship«, som beskriver, hvor stor betydning næstekærligheden har for det at afgive blod. Men vi må heller ikke gøre noget, der gør det sværere for os at identificere de mennesker, der af den ene eller anden grund kan sprede en infektion og bringe andre i fare. Vi går fuldt og helt ind for ændringsforslag 1, 3 og 18 fra hr. Cabrol og ændringsforslagene vedrørende frivillige donorer, som er fremsat af min gruppe.
En sidste bemærkning til ændringsforslag 29: vi må skelne mellem usikker seksualadfærd mellem mænd og et hvilket som helst seksuelt samkvem mellem mænd. Der findes mange usikre former for seksuelt samkvem mellem kønnene såvel som mellem mænd, og vi må ikke stemple hele bøssesamfundet med det, vi siger i aften.

Valverde López
Fru formand, vi er vel alle enige om, at dette forslag søger at skabe en fællesskabsstrategi til fremme af tilliden til sikkerheden på blodtransfusionområdet. Forslaget er ikke nyt, eftersom et fremragende direktiv fra 1989 allerede har resulteret i kvalitet, sikkerhed og forbedring af lægemidler, der er fremstilet af plasma. På den anden side skal den ratificerede konvention om den europæiske farmakopé med en enestående teknisk monografi ikke glemmes. Derfor bidrager dette forslag til forbedring af sikkerheden på hele området, og derfor støtter vi betænkningen af professor Cabrol, som har bidraget med sin viden og faglige myndighed. Udvalget om Mijlø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har ikke desto mindre vedtaget nogle ændringsforslag, som jeg gerne vil gøre Europa-Kommissionen opmærksom på, for hvis disse vedtages, medfører det en forvridning af forslaget og af den gældende fællesskabsret.
Jeg refererer for det første til henvisningen til Rådets henstilling. Jeg er ikke uenig heri, men Domstolen har vedtaget den praksis, at der ikke må gives krydshenvisninger, når disse stammer fra to forskellige retsordener, og følgelig ville retssikkerheden forsvinde.
For det andet taler man i ændringsforslag 14 om at gennemføre et lovmæssigt princip om frivillig og vederlagsfri afgivelse af blod og plasma. At tale om et lovmæssigt princip forekommer mig virkelig tåbeligt. Man kan stræbe efter selvforsyning som et politisk mål, men at gennemføre et lovmæssigt princip, hvis vi ved, hvad vi taler om, er uacceptabelt. Det er måske nødvendigt at forklare Parlamentet, at alle fællesskabsinstitutioner er enige om, at alle deres politikker skal tilstræbe fuld beskæftigelse, men at gennemføre et lovmæssigt princip om fuld beskæftigelse ville være fuldstændig vanvittigt, selvom vi alle ønsker dette mål. Det er en juridisk fejl at sammenblande en politisk orientering af etisk karakter og et lovmæssigt princip, hvilket ikke burde forekomme i nogen betænkninger udarbejdet af dette parlament. Jeg henleder Europa-Kommissionens opmærksomhed på denne problematik, selvom det er et forslag, for at den kan fungere en smule som filter, udføre et fornuftigt arbejde - sådan som Kommissionen sædvanligvis gør - og fjerne denne henvisning.
Yderligere kan det ikke accepteres, at man har til hensigt at anvende de samme principper og krav på basisprodukter og derivater. Det burde ikke være nødvendigt med et eksempel til illustration heraf, men faktisk behandles basisprodukter på én måde og derivater på en anden. Jeg har tillid til Kommissionens dømmekraft, så de ændringsforslag Miljøudvalget har fremsat berigtiges på tilstrækkelig vis og ikke tages i betragtning. Det oprindelige forslag og de oprindelige ændringsforslag, som også er fremsat af professor Cabrol, er meget bedre.

Kestelijn-Sierens
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, donorblods sikkerhed er en livsvigtig sag. Derfor støtter Den Liberale Gruppe ordførerens anmodning om bindende lovgivning for blodprodukter, donorblod og plasma henimod slutningen af næste år. På vegne af min gruppe og min kollega, hr. Eisma, som ikke kunne være til stede her i aften, vil jeg gøre opmærksom på følgende punkter. For det første vil vi understrege, at det at give blod skal ske på et frivilligt grundlag og således også skal gøres uden betaling. Det er af stor betydning, at de principper, som Verdenssundhedsorganisationen havde anbefalet, nemlig uegennytte, frivillighed og anonymitet, gennemføres af medlemsstaterne i forbindelse med indgreb på den menneskelige krop. Dette kommer stadig utilstrækkeligt til udtryk i forslaget til henstilling, og vi støtter derfor fuldt ud ændringsforslag nr. 14 og 18, som kommer nærmere ind på det.
Desuden anser vi det af sundhedsmæssige grunde for at være af stor betydning, at maksimumsmængden af blod, som nogen må afgive pr. gang, nedbringes fra 800 ml til 650 ml.
Endelig er det ikke vores opgave at afvise mennesker som bloddonorer udelukkende på grundlag af deres seksuelle orientering. Vi synes, at det er af væsentlig betydning, at alle potentielle donorer er fuldstændig klar over den risiko, at donorblod og plasma kan overføre smitsomme sygdomme. Men det ville være diskriminerende på forhånd at udelukke alle homoseksuelle. Homoseksuelle ville kun udgøre en risiko, hvis de har risikable seksuelle kontakter. Jeg anmoder Dem derfor om at støtte De Liberales ændringsforslag 29 herom og følgelig ikke betragte denne gruppe i bilag 5 som en udelukket gruppe.

Marset Campos
Fru formand, hr. kommissær, vores gruppe er fuldstændig enig i betænkningen af professor Cabrol vedrørende Rådets forslag om bloddonorers egnethed. Vi anser også ændringsforslagene fra Udvalget om Miljøog Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse for at være relevante og velegnede.
Vi vil gerne fremhæve tre spørgsmål, som er blevet tilstrækkeligt kommenteret: beskyttelse og respekt for donorerne uden nogen form for brændemærkning; nødvendigheden af en europæisk central til identifikation - som allerede påpeget i andre epidemiologiske betænkninger - og vedtagelse af de nødvendige sikkerhedsforanstaltninger for at undgå overførsel af sygdomme eller nye risici.
Der er dog også andre aspekter, vi gerne vil fremhæve: for det første at den maksimale mængde, der må tappes fastsættes uafhængigt af vægt, for én ting er blodmængde en anden er kropsvægt, og der er ikke nogen direkte forbindelse mellem disse størrelser. For det andet anser vi det for særdeles vigtigt, at afgivelsen skal være frivillig, for det må erindres, at AIDS startede i USA på grund af snyd med handelen med blod fra Haiti.

Pradier
Fru formand, over for den risiko, der er forbundet med anvendelsen af blod og blodprodukter, skal vi i vores handlinger og holdning sætte én ting i højsædet, nemlig de syges og de såredes sikkerhed. Denne sikkerhed bygger på to elementer, nemlig transfusionslægens kompetence og transfusionsprodukternes kvalitet.
At udvise letsindighed eller kun gøre tingene halvt på dette område er en kriminel handling, der allerede har medført en lang række dødsfald, ikke alene i Frankrig.
Teksten fra Kommissionen synes dog ud over nogle meget fornuftige krav at indeholde visse uhyrligheder, som jeg er overrasket over ikke er blevet opdaget noget før. Til min store forundring anses det for meget mere farligt at have et seksuelt forhold i Pretoria end i Bangkok. Det er desuden en smule latterligt ikke at sige noget om, hvorvidt der bruges beskyttelse i forbindelse med de seksuelle forhold, når mandlig homoseksualitet afvises kategorisk, uanset hvordan den udøves, når det drejer sig om blodafgivelse.
Til gengæld forekommer det mig en lille smule misforstået at være betænkelig over for muligheden for at sammenkoble de enkelte blodtransfusionscentre eller at tilknytte dem til en central organisme, idet de nationale blodtransfusionscentre i hvert at vores lande indsamler oplysninger, der er fuldt ud fortrolige, fuldt ud kodede og giver mulighed for sporing.
I denne henseende vil jeg gerne, fru formand, afslutningsvis gøre opmærksom på, at en centralisering af disse oplysninger på europæisk plan forekommer at være lige så sikker som på nationalt plan, og jeg siger dette henvendt til de bekymrede, især i mit eget land, hvor de skadelige politiske kræfter, som alle kender, udvikler sig.

Blokland
Fru formand, det er inden for lægevidenskaben af i dag umuligt at forestille sig, at der ikke findes donorblod. Det redder liv. Alligevel er der altid risici forbundet med blodtransfusion. Disse risici skal begrænses mest muligt, og det er hovedsigtet med denne henstilling. Nu forholder det sig heldigvis sådan, at vi i Europa ikke behøver at opfinde hjulet en gang til med hensyn til screening af donorblod. Europarådet har allerede udført meget vigtigt arbejde. En henvisning til Europarådets henstillinger er derfor bestemt på sin plads. Jeg støtter således helhjertet ændringsforslag 1 til denne betænkning. Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på to ting. For det første mener jeg, at frivillighed med hensyn til afgivelse af blod fortsat skal være udgangspunktet. Afgivelse af blod mod vederlag er i virkeligheden ikke nogen rigtig afgivelse mere, fordi der forventes en modydelse i form af penge. Det er et tilbageskridt. Hverken for donoren eller for sikkerheden er det ønskværdigt, at der gives penge for blodet eller blodprodukterne. Man øger dermed risikoen for mindre sikre donorer, og elementet solidaritet med medmennesket går derved tabt.
For det andet vil jeg gerne give en kort begrundelse for de ændringsforslag, som jeg har stillet. I mine ændringsforslag henviser jeg til ISBT 128-systemet for identificering af donorblod. ISBT står for International Society for Blood Transfusion. Det er et anerkendt videnskabeligt selskab i blodtransfusionsverdenen. Det nævnte system går ud på, at der på en standardiseret måde tildeles en særlig identifikationskode til hver portion afgivet blod. Dette system anerkendes af USA, Canada og en række europæiske lande. Det er nærliggende at vælge dette som almen standard for Europa.
Endelig noget om sikkerheden. Jeg tror, at det vedføjede spørgeskema er en meget vigtig udvælgelsesmekanisme for donorer. Spørgsmålene om seksuel aktivitet virker måske noget upassende, men vi ved alle sammen, at visse former for seksuel aktivitet er farligere end andre. Så længe svarene på spørgsmålene beskyttes godt, behøver der ikke være nogen problemer her. Modtagernes sikkerhed er trods alt vigtigere i dette tilfælde.
Til sidst vil jeg lige takke ordføreren, professor Cabrol. Det er en usædvanlig god betænkning.

Flynn
Fru formand, jeg anmoder på forhånd om Deres overbærenhed, for jeg vil gerne bruge lidt længere tid end forventet, fordi jeg ønsker at komme ind på en række af de ændringsforslag, der er utrolig vigtige for blod og sikkerheden for blod i Fællesskabet.
Parlamentet har givet udtryk for sin bekymring vedrørende sikkerheden for blod og blodprodukter samt opnåelse af selvforsyning i Fællesskabet i adskillige betænkninger og beslutninger, og Kommissionen hilser udvalgets betænkning i aften velkommen. Parlamentet har bemærket, at henstillingerne er en logisk konsekvens af Kommissionens meddelelse om sikkerhed for blod og selvforsyning. Man gør med rette opmærksom på, at vi kun behandler de to første aktiviteter, nemlig donorers egnethed og screening af donorblod. Dette er de to første faser i blodtransfusionskæden. Kommissionen anser det for fornuftigt først at fokusere på disse to. Men jeg kan forsikre de ærede medlemmer om, at vi allerede er i færd med at behandle de øvrige aktiviteter i forbindelse med udviklingen af blodstrategien.
Jeg vil gerne takke hr. Cabrol for hans bidrag og ligeledes de øvrige, der har taget ordet her i aften.
Med hensyn til de ændringsforslag, Parlamentet foreslår, er Kommissionen parat til fuldt ud at acceptere ændringsforslag 5, del b af 13 og 23 og delvis at acceptere ændringsforslag 12 - som kræver nogen omskrivning. Vi kan acceptere hensigten med ændringsforslag 9, men dette forudsætter udarbejdelsen af fælles kriterier for de parametre, der skal indsamles, som er sammenlignelige i hele Fællesskabet, ændringsforslag 10, hvis ordlyd skal afspejle, at en stor del af den nuværende praksis er baseret på erfaring snarere end egentlig viden, og der er behov for en indsats for at opnå de rette videnskabelige beviser på dette område; ændringsforslag 11: Hensigten her bør være at få et entydigt kodesystem, hvor de relevante oplysninger udsendes til alle medlemsstater og til Kommissionen, og ikke en entydig og fælles kode; en del af 15: Ordlyden her bør afspejle, at selvom risikoen stadig er teoretisk, er det nødvendigt at træffe de rette foranstaltninger for at minimere enhver risiko for mulig overførsel af de nye varianter af CJD via blodkomponenter og blodplasmaprodukter. Kommissionen foreslog sådanne foranstaltninger i forslagene til kriterier for udelukkelse af donorer. Dele af 16: Her må vi overveje behovet for fælles parametre på fællesskabsplan og for indsamlingen af epidemiologiske data. Dele af 19: Der er behov for en omformulering som følge af mulige juridiske problemer med udtrykket »partner«, som skal kædes sammen med juridiske og administrative bestemmelser i medlemsstaterne. Dele af 20: Selvom det er acceptabelt med hensyn til aspektet vedrørende rejser uden for Den Europæiske Union, går det videre end Kommissionens hensigt om at anbefale medlemsstaterne at stille bestemte spørgsmål, og jeg foreslår derfor, at det omformuleres. Dele af 21, som går videre end Kommissionens hensigt om at foreslå medlemsstaterne at stille spørgsmål, hvis de ønsker dette. Der findes også nogle yderligere ændringsforslag - 27 og 28 - og de behandles under ændringsforslag 11; og 29, som vi kan acceptere. Vi vil gerne overveje formuleringen her lidt nærmere.
Kommissionen finder følgende ændringsforslag uacceptable. Jeg løber dem hurtigt igennem. Ændringsforslag 1: Det er vigtigt at huske på, at med vedtagelsen af direktiv 89/381/EØF om tilnærmelse af lovgivning om farmaceutiske specialiteter og om fastsættelse af særlige bestemmelser for lægemidler fremstillet på basis af blod eller plasma fra mennesker, var der enighed i Rådet om, at medlemsstaterne bør tilskynde til frivillig og vederlagsfri afgivelse af blod og plasma som råstof for fremstillingen af lægemidler. Direktivet indeholder imidlertid ingen definition af en sådan afgivelse af blod, og der er store forskelle medlemsstaterne imellem med hensyn til, hvad det betyder i praksis. Definitionen af frivillig og vederlagsfri afgivelse, som Europarådet har vedtaget, er langt mere restriktiv end de gældende bestemmelser i de fleste medlemsstater, og hvis Fællesskabet følger den nøje, kan det få negative konsekvenser for udbuddet.
Ændringsforslag 3. Eftersom Kommissionen mener, at de foranstaltninger, der indføres på fællesskabsplan, ud over Europarådets foranstaltninger, bør tage hensyn til nationale og internationale standarder, retningslinjer og henstillinger, herunder fra WHO, og vore vigtigste partnere som f.eks. det amerikanske sundhedsministerium. De må huske på, at en betydelig del af den plasma og de plasmaprodukter, der anvendes i Fællesskabet, kommer fra USA. Derfor mener Kommissionen, at alle henvisninger til internationale standarder skal være så generelle som muligt.
Ændringsforslag 4 er uacceptabelt i dets nuværende form, fordi bekymringen ikke gælder risikoen for nye varianter af CJD i blodprodukter, men den stadig teoretiske risiko, som endnu ikke er videnskabeligt bevist, for at de nye varianter af CJD kan overføres til disse. Brugen af plasma som hjælpestof i lægemidler, der kommer fra lande, hvor der ikke har været nogen bekræftede tilfælde af de nye varianter af CJD, er en anbefalet sikkerhedsforanstaltning, og jeg vil påstå, at den anvendte ordlyd »importeret blod medlemsstater imellem« er fuldstændig uklar.
Ændringsforslag 6 vil kun medføre forvirring, og færdige lægemidler som plasmaprodukter, der fremstilles af blod og plasma, kan allerede bevæge sig frit på det indre marked, så længe de opfylder kravene til kvalitet, sikkerhed og effektivitet og dermed kan udveksles med andre medlemsstater. Men der opstår problemer, når labile bestanddele, f.eks. røde blodlegemer, blodplader eller ikke-fraktioneret plasma, hindres i at blive udvekslet med andre medlemsstater.
Ændringsforslag 7 er uacceptabelt, da det antydes, at nogle medlemsstater ikke er ansvarlige for at indsamle blod og plasma, hvilket naturligvis ikke er tilfældet i virkeligheden. Det andet ændringsforslag er ligeledes uacceptabelt, fordi mange donorer ikke ønsker at stå i registre, og det er vi nødt til at huske på.
Ændringsforslag 8 svarer til ændringsforslag 7, og selvom et fælles system for donoridentificering og -registrering bestemt er det ideelle, er donorerne selv, som hele blodtransfusionskæden afhænger af, afvisende over for at stå opført selv i nationale registre, og et enkelt system for identifikation og registrering af donorer, der er fælles for alle medlemsstater, strider mod Kommissionens forslag om et gensidigt kompatibelt system.
Ændringsforslag 13 er uacceptabelt, fordi Kommissionen anvender ordet »blod« i dets generiske betydning. Med hensyn til 9c, uanset om plasmaet udvindes ved en fuldblodstapning eller gennem plasmaferese, er det en stikprøve af donorens blod på tidspunktet for tapningen, der testes, ikke plasmaet.
Med hensyn til ændringsforslag 14 kræves det i henhold til direktiv 89/381, at medlemsstaterne skal tilskynde til frivillige og vederlagsfrie tapninger som basisprodukt for lægemidler. Den præcise ordlyd skal bevares her.
Ændringsforslag 17. For det første er vi imod det, fordi det er nødvendigt at afklare, hvad vi forstår ved »blodprodukter«. De labile bestanddele kommer ikke ind under fællesskabslovgivningen, og de plasmaafledte produkter skal opfylde den eksisterende lægemiddellovgivning med hensyn til kvalitet, sikkerhed og effektivitet.
Med hensyn til de labile bestanddele har Fællesskabet ikke noget retsgrundlag til at indføre bindende lovgivning, og artikel 129 giver kun mulighed for henstillinger eller tilskyndelsesforanstaltninger, men omfatter naturligvis ikke harmonisering, og fremover kan der blive mulighed for harmoniseringslovgivning, hvis og når Amsterdam-traktaten ratificeres.
Ændringsforslag 18. Europarådets definition af frivillig og vederlagsfri afgivelse af blod er mere restriktiv, end betydningen af »vederlagsfri« i henhold til direktiv 89/381, og der er store forskelle medlemsstater imellem vedrørende afgivelsen af blod.
Ændringsforslag 24 vedrørende den foreslåede tapningshyppighed skyldes, at forfatterne går ud fra, at alle tapninger giver den højst mulige blodmængde.
I ændringsforslag 25 er hele formålet med automatisk plasmaferese at nå op må mængder over 15 liter ved hjælp af metoder, der er sikre for donoren.
Endelig vil jeg gerne benytte lejligheden til at knytte en yderligere kommentar til de nye varianter af CJD, fordi hr. Whitehead specifikt kom ind på det. For de plasmaafledte produkters vedkommende overvåges spørgsmålet om risikovurdering vedrørende den nye variant af CJD i blod meget nøje af Udvalget for Farmaceutiske Specialiteter, som rådgiver Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering i samarbejde med Det Rådgivende Udvalg for Spongiform Encephalopati.
Spørgsmålet drøftes ligeledes i Det Rådgivende Videnskabelige Udvalg om Lægemidler. Vi afventer netop nu udtalelserne fra disse instanser.
Med hensyn til transfusionsblod har vi ikke nogen juridisk mulighed under artikel 129 for at træffe andre foranstaltninger end ikke-bindende henstillinger. Som jeg sagde tidligere, har vi allerede gjort dette. Som medlemmerne er klar over, er dette det første forslag til Rådets henstilling, som Kommissionen har udarbejdet i overensstemmelse med traktatens artikel 129. Kommissionen besluttede, at De skulle høres, selvom nogle medlemsstater i Rådet i begyndelsen stillede sig lidt tøvende, eftersom dette ikke var et formelt krav i henhold til artikel 129. Hr. Cabrols betænkning bekræfter for mig, at Kommissionen gjorde ret i dette. Jeg vil sige officielt til Dem, hr. Cabrol, og til Deres kolleger, at jeg vil insistere på, at De fortsat bliver hørt om alle kommende henstillinger under artikel 129. Parlamentet skal have mulighed for at bidrage aktivt til henstillinger med betydning for folkesundheden.
Kommissionen finder, at denne henstilling er et vigtigt skridt på vejen mod en blodstrategi for Fællesskabet, som Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentet bidrog til at få indført i årene 1994 til 1996.
Jeg beklager mit lange svar, men dette er et yderst vigtigt emne for Den Europæiske Unions borgere.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

1999-budgetproceduren - Tilpasning af de finansielle overslag
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende tre betænkninger:
A4-0103/98 af Dührkop Dührkop for Budgetudvalget om retningslinjerne for 1999-budgetproceduren - Sektion III - Kommissionen; -A4-0099/98 af Viola for Budgetudvalget om retningslinjerne for 1999-budgetprocedurenSektion I - Europa-Parlamentet - Bilag OmbudsmandenSektion II - RådetSektion IV - DomstolenSektion V - RevisionsrettenSektion VI - Det Økonomiske og Sociale Udvalg samt Regionsudvalget; -A4-0124/98 af Dührkop Dührkop for Budgetudvalget om forslag til afgørelse fra Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union (SEK(98)0307 - C4-0192/98) om tilpasning af de finansielle overslag efter bevillingsudnyttelsen (forelagt af Kommissionen i henhold til punkt 10 i aftalen mellem institutionerne af 29. oktober 1993).
Dührkop Dührkop
Fru formand, eftersom det drejer sig om forhandling under ét om tre betænkninger - hvor jeg er ordfører for den ene - skal vi først tale om det forslag til beslutning, som ved første gennemsyn forekommer mere teknisk, det vil sige forslaget der vedrører tilpasningen af de finansielle overslag til gennemførelsesbetingelserne, efter den tekniske justering. Derefter vil jeg tale om 1999-budgetretningslinjerne på en - tillad mig - mere lyrisk måde for at gøre disse sene nattetimer lidt underholdende.
Tilpasningen af de finansielle overslag til gennemførelsesbetingelserne vedrører overførslen af sidste års uudnyttede forpligtelsesbevillinger til strukturfondene og Samhørighedsfonden til det nye budgetår samt til de samlede betalingsbevillinger med henblik på at sikre en fastsat progressiv stigning i forbindelse med forpligtelsesbevillingerne i henhold til den interinstitutionelle aftale
I år skal man huske på, at tilpasningen afviger fra tidligere år, fordi 1999 er det sidste år i de finansielle overslag og den nuværende programmeringsperiode for strukturfondene. Det har foranlediget Kommissionen til at overføre samtlige uudnyttede bevillinger fra 1997 til 1999.
Under hensyntagen til ovenstående og gennemførelsesbetingelserne i medfør af artikel 10 i den interinstitutionelle aftale fremlægger Kommissionen forslag om, at der til 1999-budgettet skal overføres ECU 1.433 millioner, som ikke er blevet udnyttet fra strukturfondene, og ECU 101 millioner fra annullerede forpligtelsesbevillinger i Samhørighedsfonden samme år. Det vil sige i alt ECU 1.534 millioner.
Med tidligere beslutninger om tilpasning i erindring ser vi nu, at loftet for udgiftsområde 2 forhøjes med ca. 18 % sammenlignet med 1998-budgettet.
Hertil overholder Kommissionens forslag strengt artikel 10 i den interinstitutionelle aftale. Det er imidlertid ikke tilfældet med forslaget om tilpasning af betalingsbevillingerne, hvor Kommissionen indtager en holdning, der er i strid med de finansielle overslags strenge anvendelse iflg. artikel 10 i den interinstitutionelle aftale ved at forslå, at loftet for betalingsbevillinger ikke hæves, idet den hævder, at behovene med lethed kan imødegås.
Vel vidende at en tilpasning af betalingsbevillingerne ikke begrænses til udgiftsområde 2, er ordføreren af den holdning, at loftet for betalingsbevillingerne er undervurderet og at stigningen i udgiftsområde 2 for 1999 tydeliggør misforholdet mellem forpligtelsesbevillinger og betalingsbevillinger.
I sin udtalelse om betalingsbevillingerne henviser Kommissionen gentagne gange til den interinstitutionelle aftale. Den konstaterer endvidere på et tidspunkt, at man kunne have ydet supplerende betalinger på ECU 1 milliard ud over de budgetterede betalingsbevillinger for 1997.
Det er derfor ikke mindst overraskende, at Kommissionen foreslår, at loftet for betalingsbevillinger ikke skal hæves.
Ordføreren mener, at Kommissionen sammenblander to procedurer: På den ene side de finansielle overslag, som i sig selv er en ramme; på den anden side 1999-budgettet, som er et udtryk for de reelle vurderede behov.
Ordføreren insisterer på, at de to procedurer holdes adskilt, og anmoder følgelig om, at loftet for de samlede betalingsbevillinger hæves til ECU 300 millioner. Det er uvist, om Kommissionen vedtager det. I modsat fald skal en ny trepartsdialog indledes, før det foreløbige forslag til budget præsenteres.
Efter dette er vi nu nået til den lyriske del af budgetretningslinjerne for 1999. Eftersom jeg har været medlem af Kulturudvalget, tager jeg mig denne kunstneriske frihed.
Jeg anser ikke mig selv for at være specielt original, når jeg siger, at politik er det muliges kunst. Budgettet er i virkeligheden udførelsen af alle de fællesskabspolitikkers principper, som vi behandler og vedtager i denne forsamling. Politik er at vælge.
Med de retningslinjer, som vi skal vedtage, skal vi henholde os til budgetprocedurerne, som jeg håber bliver en dans på roser - foråret forpligter jo - og ikke på torne, selvom det snart er påske.
Vi skal altså vedtage nogle retningslinjer uden at behandle den finansielle side på samme tidspunkt. Senere, efter Rådets førstebehandling, skal beløbene opføres på linjer under hver sit udgiftsområde.
Jeg har bestræbt mig på, at nærværende betænkning fremstår tilstrækkelig kort, således at de politiske prioriteter tydeligt fremgår. Jeg forstår, og beklager, at ikke alle holdninger afspejles for nogle udvalgs vedkommende, men jeg takker alle for at have gjort det muligt at fremkomme med nogle klare og præcise retningslinjer. I modsat fald havde vi nu stået med en telefonbog, så vi ikke kunne skelne avnerne fra kernerne. Som ordfører påtager jeg mig udvalgenes holdninger, selvfølgelig med undtagelse af dem, der måtte være i uoverensstemmelse med den beslutning, vi skal vedtage.
Betænkningen fremlægger1999-budgettet som et overgangsbudget mellem de finansielle overslag, der afsluttes og dem, vi behandler nu. Eftersom de nuværende finansielle overslag ophører, og behandlingen af nye overslag begynder med forhandlingerne om Agenda 2000, afslutter dette budget ikke blot en periode, det skal også betragtes som et »overgangsbudget« til fremtiden. Dette årtusind afsluttes, og vi har det privilegium at deltage i en historisk begivenhed på vores kontinent. Det vil også være det første budget, der er opstillet i euro, vores fælles mønt, hvilket vil samle den europæiske befolkning i endnu højere grad og fremme den økonomiske vækst. På mellemlangt sigt vil udvidelsen af Den Europæiske Union strække sig til lande, som altid har været europæiske.
For det andet skal Unionen fortsat stræbe efter økonomisk og social samhørighed, idet solidaritet mellem landene er nødvendig, for at den økonomiske udvikling og nye teknologier ikke skal medføre, at forskellen mellem rig og fattig vokser.
Vi vil udarbejde et budget med et realistisk indhold for 1999. Et budget for borgerne, som kan honorere de krav, disse stiller til Den Europæiske Union. Det er ikke kun et spørgsmål om at opstille indtægter og udgifter, men derimod om at kunne lodde stemningen i en politisk union i en verden under forandring.
De europæiske borgere har gennem medlemsstaterne tillagt Unionen en række beføjelser, indbefattet en del af deres suverænitet med henblik på, at vi på den måde bedre kan tilgodese deres behov.
I den henseende tager betænkningen hensyn til EU-traktatens artikel F.3, som foreskriver, at »Unionen tilvejebringer de nødvendige midler for at nå sine mål og gennemføre sin politik.«
På den baggrund befinder Unionens budget sig på et andet og supplerende niveau end medlemsstaternes budgetter. Unionens budgetter kan ikke sammenlignes med medlemstaternes budgetter, fordi opgaverne og overslagene heri varierer fra budget til budget. Det gælder også for behandlingen af de fælles udfordinger og borgernes problemer.
Unionen skal for at løse sin opgave indvirke på de aspekter, hvor der er en såkaldt »europæisk værditilvækst« til stede, som berettiger en forøget aktion fra Unionens side.
Vi må på den anden side sige, at Europa-Parlamentet har handlet og samarbejdet ansvarsfuldt gennem de seneste regnskabsår for at fremskynde konvergensprocessen i medlemsstaterne. Og sådan vil Parlamentet fortsætte, dog uden at glemme det politiske indhold i budgettet.
Parlamentet forsvarer stramhed i betydningen en mere effektiv og rimelig anvendelse af de finansielle midler.
Jeg ville ikke tale med løftet pegefinger, men jeg bliver nødt til at hæve stemmen over for Rådet og medlemsstaterne for ikke at have udført deres arbejde, for med henblik på opfyldelse af de forpligtelser, der blev indgået i Edinburgh for strukturfondene og i Cannes for PHARE-programmet, står 1999-budgettet over for en stigning i forpligtelserne under udgiftsområde 2 på 18 % og en stigning på 3 % under udgiftsområde 4.
Yderligere må vi kritisere den mangelfulde gennemførelse af strukturfondene i nogle stater. Det er skandaløst. Dette er ikke nogen opsparing til Den Europæiske Union, men bedrag af borgerne, som fratages et europæisk indgreb til lindring af deres problemer.
Ikke desto mindre skal det fremstå tydeligt for Parlamentet, at Rådet hverken er modstander eller rival i budgetproceduren. Lad os ikke tage fejl. Parlamentet og Rådet deler klaver og bænk i et »firehændigt« klaverstykke. Vi har brug for loyalitet i en tværinstitutionel dialog, hvor de to budgetmyndigheder skal blive enige i partituret.
Blandt de største udfordringer i fortolkningen af musikstykket er de prioriteter, der er beskrevet i punkt 3 i betænkningen: Jobskabelse gennem infrastrukturinvesteringer, forskning og udvikling; støtte til små og mellemstore virksomheder og foranstaltninger til bekæmpelse af ungdomsarbejdsløshed.
Vi ønsker også at udvikle et Kundskabernes Europa, som omfatter undervisning og uddannelse samt forskning og udvikling. Europas vigtigste ressource er dets befolkning - herom tvivler ingen - europæernes menneskelige værdi, som er blevet skabt gennem en tusindårig civilisation.
Ligeledes skal 1999-budgettet tilgodese miljøet i overensstemmelse med de forpligtelser, der blev indgået på konferencen i Kyoto.
Her vil jeg slutte, mine damer og herrer. Musikken har altid overskredet alle former for grænser og forhindringer og har forenet vores lande. Gid de store komponisters begavelse vil kunne inspirere os, og at Parlamentet og Rådet vil nå op på siden af Arthur Rubinstein i deres fortolkning af den suite, der begynder nu.

Viola
Fru formand, jeg vil godt indlede mit indlæg om de øvrige institutioners sektioner med at udtrykke min tilfredshed med Præsidiets afgørelse i går om at vedtage det foreløbige budgetforslag. Dette gør det muligt at overholde den tidsplan, vi følger på udvalgsplan, hvori der er taget høje for de strammere frister, som vi råder over i år, og som skulle føre til, at samrådsprocessen med Rådet kunne begynde den 17. juli.
Jeg håber også, at dette samråd med Rådet i år vil finde sted i samme ånd af gensidigt samarbejde, som var tilfældet sidste år, og som førte til, at andenbehandlingen kunne undgås.
Nu kommer jeg så til udgiftsområde 5, «administrationsudgifter«. Ifølge overslagene vil dette område blive forøget med 4 %, hvilket svarer til ECU 182 millioner i forhold til sidste år. For Europa-Parlamentet betyder dette, at det med 20 % af de afsatte midler vil få en stigning på ECU 36 millioner. Det er klart, at denne margen for Parlamentet i lighed med de øvrige institutioner bestemt ikke er et udgiftsmål, men et udgiftsloft. Dette siger jeg, fordi vi ikke kan kræve en mindre streng holdning af os selv end den, som alle medlemsstaterne selv gennemfører i disse tider.
En af de budgetposter, som jeg med tilslutning fra Budgetudvalget har peget på, er først og fremmest den, der vedrører ændringen af nomenklaturen. Dette er en forpligtelse, der følger af finansforordningens artikel 19, som omtaler harmonisering af nomenklaturen. Dette ville gøre det lettere at læse budgettet og gøre det mere gennemskueligt.
Også her må jeg sige, at Parlamentets administration har rettet sig efter Budgetudvalgets afgørelse i forrige rengskabsår, idet der i det budget, der vedtoges i går, er anvendt den nomenklatur, vi har ønsket.
En anden henstilling vedrører forøgelsen af stillingsfortegnelsen, der principielt bør følge samme strenge holdning, som vi anbefaler for alle institutioner. Det er klart, at der kan forekomme nødvendige og velbegrundede krav, som kan opstå i alle institutionerne, som f.eks. kravene i forbindelse med forhandlingerne om udvidelsen.
Vi anmoder om en tilsvarende begrundet dokumentation for opnormeringer af stillinger, og jeg har anmodet alle institutionerne om at give oplysninger om såvel organisering af arbejdet som om stillinger, der er blevet ledige på grund af alders- eller invaliditetspension eller på grund af sygdom, anvendelse af hjælpeansatte og brugen af de interinstitutionelle udvælgelsesprøver samt en oversigt over de stillinger, der vil være ledige i 1999.
Jeg har endvidere bekræftet Europa-Parlamentets afgørelser om dets ejendomsprogram og om anvendelse af købsoptionen, overførslen i forbindelse med Domstolen, der skal i gang med at fjerne asbest fra sine bygninger, og om den fremtidige situation for Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg.
I denne forbindelse vil jeg gerne sige, at jeg mener, at det er afgørende nødvendigt, at man inden afslutningen af indeværende budgetprocedure når frem til en definitiv løsning for disse to institutioner, som giver dem sikkerhed med hensyn til tid, omkostninger og endeligt arbejdssted. Jeg bifalder ligeledes Præsidiets afgørelse om at undlade at give tilladelse til den dyre anmodning om bygning af en ny mødesal i bygningen i Rue Belliard, som ville have kostet ECU 16 millioner. Præsidiet har besluttet at stille en af Parlamentets mødesale til rådighed for disse udvalg i forbindelse med deres flytning til denne bygning.
Førstebehandlingen er naturligvis baseret på resultaterne af det foregående budgetår. Endelig er der en sidste henstilling til alle institutionerne, og det er, at de udarbejder en detaljeret arbejdsplan vedrørende konsekvenserne af indførelsen af euroen i hver enkelt institution samt de edb-mæssige problemer i forbindelse med overgangen til år 2000.
Afslutningsvis, hr. formand, håber jeg, at alle institutionerne i det kommende arbejde vil udvise en ansvarlighed, der står mål med den situation, som Den Europæiske Union og medlemsstaterne befinder sig i for øjeblikket, og at de vil følge Parlamentets eksempel - tillad mig at sige dette - efter at dets Præsidium i går har begrænset stigningen til 0, 64 % i forhold til sidste år, hvilket er et pænt stykke under loftet på 2, 50 %, som Kommissionen har fastsat for administrationsudgifterne.

Sonneveld
Fru formand, som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter med henblik på budgettet for 1999 har jeg i høj grad påskønnet, at hovedordføreren, fru Dührkop, allerede på et tidligt stadium har indledt drøftelser med de forskellige sektorer og navnlig landbruget. Både Budgetudvalget og Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter er fast besluttet på at lade den fulgte procedure for budgettet for 1998 fortsætte for så vidt angår landbrugsudgifterne. Det er nu vigtigt, at denne procedure, der i mellemtiden er døbt Tillich-Mulder-proceduren, også accepteres af Kommissionen og Rådet med lige så positive ord. Den nøjagtige beskrivelse af denne procedure kan findes i et arbejdsdokument fra Budgetudvalget, nemlig arbejdsdokument nr. 14 af 2. februar i år.
For så vidt angår den foreliggende betænkning, har jeg på vegne af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter været med til at præcisere punkt 13, hvor tre punkter fremhæves ekstra. Det af Kommissionen fastsatte samlede beløb for kategori 1 i dens foreløbige budgetforslag må ikke fungere som et loft. Dette beløb vil være baseret på de bedst mulige skøn, men disse har som sådan ingen normativ karakter. Det endelige beløb i denne budgetkategori bør kunne justeres så længe som muligt på grundlag af mere aktuelle overslag over udgifterne, altså indtil lige før andenbehandlingen. Dermed er en eventuel ændringsskrivelse en temmelig tvingende rettesnor for Rådet og Parlamentet. Hvis der i mellemtiden alligevel er behov for nedskæringer, så bør disse ske selektivt for visse budgetkonti, der skal vurderes på ny, og ikke lineært.
Endelig skal problemet med reserven tydeliggøres noget mere. I landbrugssektoren, hvor der for fremtiden vil blive foretaget nøjagtigere overslag, er en reserve, der er forsynet med midler, uundværlig. For en del kan man måske falde tilbage på det reservesystem, der skal udarbejdes generelt, men fuldstændig ensartethed ville gøre landbrugsbudgettets specifikke karakter uret. Denne tydelige måde at gribe sagen an på garanterer et godt grundlag for en hensigtsmæssig landbrugsbudgetpolitik og giver Parlamentet et større medansvar for landbrugsudgifterne, end det har været tilfældet i mange år; en erfaring, som Kommissionen og forhåbentlig også Rådet vil værdsætte.

Rübig
Fru formand, med budgettet for 1999 forbereder vi os ikke kun på et nyt årtusind, men vi lægger også grundstenen til de største udfordringer for den europæiske integration i mange år. Siden Kommissionens og EMI's bekendtgørelser om deltagelse i Den Monetære Union har vi kendt køreplanen, chancerne og risiciene ved en fælles valuta temmelig præcist.
Fortsættelsen af informationskampagnen til indførelse af euroen er og bliver et vigtigt anliggende for at forberede Europas befolkning grundigt på omstillingen, for på dette område kan vi se meget positivt ind i fremtiden. På den anden side fastlægger vi allerede nu retningslinjerne for det ambitiøse projekt vedrørende udvidelsen mod øst i næste årtusind. I den forbindelse er der endnu meget at gøre også for os. Af den grund skal vi stræbe efter at fremskynde gennemførelsen af det indre marked endnu mere for at rydde eksisterende hindringer af vejen. Derfor bør vores opmærksomhed rettes specielt på egnede foranstaltninger som aktionsplanen for det indre marked.
Vi må også styrke borgernes tillid til, at Den Europæiske Union har kompetence til at løse problemerne. Hertil hører først og fremmest den ambitiøse fremskyndelse af de beskæftigelsesinitiativer, som vi vedtog sidste år. I den forbindelse vil jeg gerne endnu en gang gøre opmærksom på den rolle, som små og mellemstore virksomheder har spillet i forbindelse med skabelsen af arbejdspladser. Vi har allerede hørt en gang i denne uge, at der nu vil blive stillet et næsten uoverskueligt antal støtteforanstaltninger til rådighed for små og mellemstore virksomheder. Alligevel opbruges midlerne åbentbart langt fra på alle områder.
Vi har derfor brug for en omfattende og præcis evaluering fra Kommissionen for at kunne gennemføre egnede foranstaltninger inden for rammerne af det næste budget og for at øge effektiviteten af støtten til små og mellemstore virksomheder på en virkningsfuld måde. Én ting til må vi være klar over i denne sammenhæng. Den mest effektive støtte for virksomheder er den, der på forhånd lader anstrengelserne og midlerne blive i virksomhederne. Derfor bør vi også i budgetproceduren være meget opmærksomme på principperne om en slank lovgivning, altså et SLIM-initiativ, som vi allerede har stemt om i Parlamentet i dag, eller på generel benchmarking

Ferber
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi har naturligvis også beskæftiget sig indgående med retningslinjerne for 1999-budgettet. Der er især to emner, som naturligvis brænder særligt på. Det er for det første overgangen fra det fjerde til det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling, og for det andet på området energipolitik gennemførelsen af beslutningerne fra Kyoto, så de munder ud i en klar EU-politik.
Først vil jeg gerne sige tak til ordføreren, fordi begge emner tages op i retningslinjerne. Vi er os denne ære bevidst, da det ikke er alle udvalg, der formår at placere deres emner i betænkningen. På den anden side lovede ordføreren os, at alle udvalgenes udtalelser vil blive taget med i beslutningen i en slags ny Dührkop Dührkop-procedure. Det har Budgetudvalget desværre afvist. Det beklager vi meget, kære fru Müller, fordi vi allerede kender problemerne, hvad angår uddelingen af midler til det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling, og fordi vi også ved, at især spørgsmålet om, hvordan vi skal afvikle 1999 budgetpolitisk, ikke kan besvares helt enkelt. Da ville det have været meget fornuftigt, hvis Budgetudvalget havde overtaget Forskningsudvalgets forslag, således at vi især kunne få gennemført overgangen til en ordinær procedure næste år. Vi håber, at vi ved førstebehandlingen råder over mere præcise tal også fra Kommissionens side, således at vi kan opnå fremskridt ved de specifikke programmer gennem uddeling af midler.
Hvad angår energipolitikken, er der et kraftigt behov for handling på europæisk plan. Jeg mener ikke, at erklæringerne i retningslinjerne tilgodeser denne problematik. Vi håber, at det ved førstebehandlingen, som vi som udvalg vil følge med stort engagement, også vil lykkes os at komme igennem med vores anliggende i Budgetudvalget.

Liikanen
Hr. formand, budgetproceduren for 1999 er ved at komme i gang i en atmosfære af klarhed og interinstitutionelt samarbejde. Der er opmuntrende tegn på, at den vil leve op til de store udfordringer, Unionen står overfor: jobskabelse, Den Økonomiske og Monetære Union og forberedelsen af udvidelsen.
I 1999 går Den Økonomiske og Monetære Union ind i sin tredje fase. De seneste rapporter og reaktioner understreger medlemsstaternes fortsatte vilje til at forbedre situationen i deres offentlige finanser. Man kan heller ikke se bort fra dette klima med budgetstramninger på fællesskabsplan. Retningslinjerne for Fællesskabets budget for 1999 viser, at alle institutionerne er parat til at påtage sig deres ansvar i denne henseende. Barbara Dührkop Dührkops forslag om stort set at bringe stigningen i betalingsbevillingerne i takt med væksten i de nationale budgetter tyder på en meget ansvarlig holdning fra Europa-Parlamentets side.
Inden for de snævre grænser skal 1999-budgettet opfylde Unionens forpligtelser og fokusere på vækst og jobskabelse.
Med hensyn til landbrugsudgifterne forventer Kommissionen i øjeblikket et bevillingsbehov på samme niveau som i 1998budgettet. Hvis disse prognoser ændrer sig væsentligt i løbet af året, vil Kommissionen følge den vellykkede procedure fra sidste år og fremsende en ændringsskrivelse på et sent tidspunkt. Jeg noterer mig denne procedure - den kaldes Tillich-Mulderproceduren i Deres betænkning.
Hvad angår strukturforanstaltningerne markerer 1999 afslutningen på den nuværende programperiode. Den forsøgsvise aftale i budgettrilogen i går om at hæve loftet for kategori 2 med 1534 millioner euro i forpligtelser og det samlede loft for betalinger med 300 millioner euro baner vejen for en korrekt afslutning af programmet.
Med hensyn til de indre politikker bør institutionerne i fællesskab fremhæve bestræbelserne på at bidrage til vækst og jobskabelse: det femte rammeprogram på forskningsområdet - som vi skal nå til en tilfredsstillende aftale om i god tid inden årets udgang - styrkelsen af de transeuropæiske net og »beskæftigelses-og vækstinitiativet« er de største prioriteter i denne henseende. »Beskæftigelses- og vækstinitiativet« er en fælles succes for Europa-Parlamentet og Rådet. Det er et treårigt program og vil derfor fortsat være i centrum ved budgetterne for 1999 og 2000.
Med hensyn til de eksterne politikker vil der blive lagt særlig vægt på at omdanne PHARE til et effektivt instrument forud for tiltrædelsen. Kommissionen vil foreslå en styrkelse af PHARE med 150 millioner euro på et tillægs- og ændringsbudget for 1998 for at bringe det flerårige budget i overensstemmelse med beslutningerne fra Cannes-topmødet. Dette forslag skal naturligvis ledsages af en detaljeret vurdering af mulighederne for gennemførelsen.
Ud fra disse oplysninger synes der at være sammenfaldende synspunkter hos institutionerne. Det er naturligvis opmuntrende, at man ved gårsdagens budgettrilog blev enige om at genoptage diskussionerne om »retsgrundlaget« på det tekniske plan.
Det er inden for disse rammer, at Kommissionen vil drøfte og vedtage det foreløbige budgetforslag for 1999 sidst på måneden. Jeg har alt muligt håb om, at det styrkede interinstitutionelle samarbejde, som har givet mulighed for et vellykket 1998-budget, også vil bære frugt til næste år. Dette ville så på perfekt vis slå tonen an for den næste interinstitutionelle aftale, som vi skal diskutere i de kommende måneder.

Wynn
Fru formand, hvis fru Dührkop Dührkop kan blive lyrisk på dette sene tidspunkt, tillader De sikkert, at jeg også udviser letsind ved først at sige, at kommissær Liikanen praktisk taget har stjålet min tale. Han sagde de ting, jeg ville have sagt, og da han begyndte med at sige, at dette er et budget omgivet af klarhed, ifølge Barbara Dührkops analogi med klaverspil, blev jeg mindet om Eric Morecambe, den store britiske komiker, som nu er død.
Der var en sketch, for Eric Morecambe spiller på bedste værtshusmanér. Det lyder simpelthen skrækkeligt, og André Previn siger »du spiller alle de forkerte toner«, og Eric siger, «jeg spiller de rigtige toner, men ikke nødvendigvis i den rigtige rækkefølge.« Sådan synes jeg altid, at vi har lavet budgettet tidligere, og Barbaras analogi med klaverspillet er heller ikke helt forfejlet, for i år er det anderledes.
Jeg sagde det, da Helen Liddell for første gang kom til mødet i Budgetudvalget. Sådan laver vi ikke forretninger med Kommissionen - vi havde endda en skotsk tolk i den engelske kabine, som gav Helen Liddell en skotsk accent. Alt ser ud til at gå godt, og det er fint. Jeg mener, at det viser det partnerskab, der er ved at udvikle sig, og en modenhed med hensyn til budgettet fra de tre involverede institutioners side.
Med hensyn til hr. Violas betænkning mener jeg, at vi må sige, at det, at den er uændret og gik uændret igennem udvalget, er tegn på enighed fra alle gruppernes side vedrørende disse retningslinjer, hvad vi forventer af de andre institutioners budgetter. Vi lykønsker hr. Viola med det arbejde, han har udført, og vi håber, at denne konsekvens vil fortsætte året igennem.
Vedrørende Dührkop-betænkningen om tilpasningen af de finansielle overslag har trilogen i denne uge været meget frugtbar, som kommissær Liikanen var inde på, og den blev gennemført i en atmosfære af samarbejdsvilje, hvor de tre institutioner ønsker at nå til enighed. Det er ikke nogen kampsituation, hvor vi forsøger at score point mod hinanden: i stedet prøver vi rent faktisk at nå frem til et budget, som vi alle kan være enige om, samt denne tilpasning af de finansielle overslag. Man kan håbe, at når fru Liddell har været i Rådet, kan hun vende tilbage og meddele Parlamentet, at de supplerende ressourcer, der er indgået en midlertidig aftale om, nu er aftalt endeligt. Det ville være et vigtigt resultat, hvis det kunne lade sig gøre.
Med hensyn til selve hovedbetænkningen støtter den politiske gruppe, som jeg repræsenterer som koordinator, den helt og fuldt - i så høj grad, at vi ønskede, at den lige som fru Dührkops skulle være så kort som muligt. Hvad angår de fremsatte ændringsforslag blev vi i sidste uge enige om ikke at fremsætte ændringsforslag, og dette siger jeg især med adresse til kolleger som hr. Brinkhorst. Vi kan ikke se noget forkert i hans ændringsforslag 1, men vi mener rent faktisk at det snarere hører hjemme i førstebehandlingen. I den nuværende situation vil vi ikke ønske at støtte det. Når det er sagt, ser mange af mine kolleger ingen grund til ikke at støtte det, og jeg kan måske stadig overtales til, at vi bør støtte det, mellem nu og afstemningen i morgen, så De skal ikke opgive håbet endnu, hr. Brinkhorst. Hvis vi stemmer imod, vil jeg gerne gøre det helt klart, at det ikke er, fordi vi er uenige i indholdet i betænkningen, men fordi vi har besluttet at gøre denne betænkning så kort som muligt. Det samme gælder mange andre ændringsforslag, men De må forsøge at forstå, at det ikke er af dogmatiske grunde, det er simpelthen et spørgsmål om forenkling.
Som kommissær Liikanen sagde, er det et forsigtighedens budget: man bruger udtryk som »et borgernes budget« og »et skatteydernes budget« i samme sætning, og jeg mener, at det er det, vi søger at opnå gennem disse retningslinjer. Hvis vi ser på prioriteringen, lægger vores gruppe størst vægt på jobskabelse, det at skabe ny beskæftigelse, uanset hvordan vi gør det, enten gennem infrastruktur, gennem forskning og udvikling eller gennem støtte til små og mellemstore virksomheder. Det er motivationen bag vores fremgangsmåde med hensyn til budget.
Vi støtter ligeledes sætningen »et kundskabernes Europa«, som fru Dührkop har introduceret - man kunne forvente, at hun prioriterer almen og faglig uddannelse, når man har kendt hende i mange år, og vi vil gerne have de europæiske midler brugt på områderne almen og faglig uddannelse samt forskning og udvikling. I sidste ende drejer det sig om at nå frem til en aftale om, at de tre institutioner skal samarbejde. Og hvem ved, med denne hastighed ender vi måske med at klare budgettet med en enkelt behandling. Åh, gid det var så vel!

Fabra Vallés
Fru formand, jeg vil sige, at jeg er enig i de budgetretningslinjer, som betænkningen af fru Dührkop Dührkop indeholder.
Denne enighed viser, at der på trods af meningsforskelle om økonomisk politik, er en fælles bekymring i de forskellige grupper i forsamlingen for de europæiske problemer med bekæmpelse af arbejdsløsheden og styrkelse af den europæiske dimension i fællesskabsbudgettet.
Forhåbentlig vil indholdet og formen blive bibeholdt i 1999-budgetproceduren, ligesom vi gjorde i 1998, hvor EuropaParlamentet forsvarede sine egne prioriteter over for Rådet, og således fik tilgodeset et ønske om udvidelse af såvel adhocproceduren og af proceduren for Kommissionens forelæggelse af en ændringsskrivelse til FBF på et sent tidspunkt; for ikke at nævne denne forsamlings næsten enstemmige forpligtelse om at forsvare de bevillinger, der var afsat i FBF til udgiftsområde 2 - strukturfonde.
Dette års procedure er endnu mere indviklet, fordi afslutningen på de gældende finansielle overslag falder sammen med begyndelsen på Agenda 2000 og problemet med optagelsen af henlagte forpligtelsesbevillinger. Vi mener, at bevillingsrammen for 1999, som blev vedtaget i Edinburgh, skal respekteres til fulde, og at man skal vælge det alternativ, der sikrer fuld anvendelse af de tilgængelige midler i strukturfondene under udgiftsområde 2.
Vi mener fortsat, at de gældende finansielle overslag bør være udgangspunkt for de kommende overslag, især med hensyn til procentsatsen for egne indtægter. Det finansielle udtryk for den europæiske indsats for udvidelsen burde være 1, 27 % som grundlag, ikke som loft.

Giansily
Kære kolleger, debatten i aften om Europa-Parlamentets finansielle overslag for 1999 og debatten i går om dechargeproceduren for regnskabsåret 1996 har én ting til fælles, som De sikkert allerede har lagt mærke til. Det drejer sig om den store betydning, som man tillægger problemerne med gennemførelsen af budgettet og bekæmpelsen af svig, idet det foreslås at gøre budgettet for 1999 til skatteydernes og borgernes budget.
Europa, der befinder sig i en meget kritisk og afgørende fase af sin udvikling med euroens oprettelse og åbningen af forhandlingerne om udvidelse, har således mere end nogensinde før behov for at blive forklaret for borgerne og for at blive forstået. Europa kan kun være troværdigt og kan kun skabe tillid, hvis skatteydernes penge forvaltes på en fornuftig måde.
Ordførerens andet ærinde er at gøre budgettet for 1999 til borgerens budget, og på dette punkt er det også sød musik i mine ører. Den enkelte borger skal overbevises om, at Europa er skabt for ham, og jeg finder det utrolig vigtigt at styrke den økonomiske og sociale samhørighed. Uden denne forståelse - og det skal vi ikke et øjeblik være i tvivl om - vil borgerne straffe os.
Ud over at være et forvaltningsbudget og et simpelt videreføringsbudget, kunne budgettet for 1999 især være et overgangsbudget, som fastsætter betingelserne for Den Europæiske Unions finansielle fremtid. Med nye finansielle overslag, med en ny interinstitutionnel aftale, der befinder sig i starten af Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase, i en kontekst med forhandlingerne om Agenda 2000 fremstår budgettet for regnskabsåret 1999 som et fornyelsens budget samtidig med, at det viderefører en række kendte prioriteter: de budgetmæssige foranstaltninger til fremme af beskæftigelsen, der blev indledt i budgettet for 1998 og fik støtte fra Det Europæiske Råd i Luxembourg i november 1997, prioriteringen af jobskabelse i kraft af investeringer i infrastrukturer, forskning og udvikling, støtte til SMV, foranstaltninger til bekæmpelse af ungdomsarbejdsløshed, uddannelse og skoling for et »Kundskabernes Europa«.
Et overgangsbudget, et fornyelsens budget, men også et realistisk budget, idet man anerkender, at forhøjelsen af kreditterne for 1999 ikke må overstige den gennemsnitlige forhøjelse af medlemsstaternes budgetter i forhold til budgettet for 1998, men er underlagt visse acceptable betingelser, herunder overholdelse af målsætningerne fra Edinburgh med hensyn til strukturfonde.
Fru formand, kære kolleger, Gruppen Union For Europa og undertegnede støtter ordføreren, idet vi er overbevist om, at budgetproceduren begynder således lovende.

Brinkhorst
Fru formand, det vigtige ved forhandlingen om budgettet på nuværende tidspunkt er, som kommissær Liikanen sagde, at afstikke nogle fælles retningslinjer for Kommissionen vedrørende det kommende foreløbige budgetudkast. Efter at have lyttet til forhandlingen indtil nu vil jeg sige, at det ser det ud til at blive temmelig let. Kommissionen har foregrebet spørgsmålene ved at henvise til en række punkter i fru Dührkops betænkning. I dette Parlaments levetid har vi set betydelige fremskridt. Når Parlamentet opstiller klare og præcise retningslinjer, vil det få konsekvenser for Kommissionens foreløbige budgetudkast.
Jeg lykønsker fru Dührkop med hendes koncise betænkning, og fordi hun har modet til at indføje nyttige, men begrænsede retningslinjer for antallet af kontaktsteder. Hun har modstået fristelsen til at blive en telefonbog, som hun selv sagde. ELDR deler i vidt omfang de prioriteter, som mange andre har givet udtryk her i Parlamentet.
Jeg vil blot koncentrere mig om et punkt, som hr. Wynn var inde på. Han var så venlig at sige, at Den Socialdemokratiske Gruppe ikke havde truffet sin endelige beslutning, men at man af principielle årsager stadig mente, at man ikke ville stemme for bestemte ændringsforslag, som vores gruppe ønsker at fremsætte. Jeg håber, at hr. Wynn vil overveje dette punkt endnu en gang. Det vedrører Amsterdam-traktaten. Traktaten træder i kraft i 1999. Det vil være nyttigt for Kommissionen at forstå signalerne fra Parlamentet om, at det allerede har det synspunkt, at Schengen-informationssystemet og Eurodac, som er nøgleelementer for omdannelsen af første søjle til et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, rent faktisk vil blive indarbejdet.
Derfor håber vi, at De kan gå et skridt længere, således at vi kan give disse retningslinjer videre til Kommissionen, så den kan indarbejde dem i det foreløbige budget.

Miranda
Fru formand, trods den afklarethed, som kommissær Liikanen omtalte, mener vi, at den foreliggende budgetprocedure er særdeles vigtig og kompleks. Den er den sidste inden for den nuværende finansielle ramme, den udgør også en slags bro til den følgende og for nogle er den sågar afslutningen på en cyklus. Fru Bárbara Dührkop har derfor ikke en let opgave. Jeg håber oprigtigt, at det ikke er begyndelsen på den lidelseshistorie, som hun talte om i sit indlæg.
Hvad angår betænkningen, vil jeg begynde med at sige, at vi kan skrive under på meget af det, der står i den. Vi identificerer os umiddelbart med de prioriteringer, der foreslås: Jobskabelse, undervisning og uddannelse, miljø, større kontrol med programmer og udviklingspolitik. Vi glæder os over den utvetydige måde, hvorpå der manes til respekt for Edinburgh med hensyn til strukturfondene, og vi fremhæver den betydning, der tillægges kontrol med budgetgennemførelsen for at sikre en effektiv anvendelse af ressourcerne.
Der er imidlertid nogle aspekter, som vi også ser som relevante, og som vi distancerer os fra. For det første mener vi, at en konkretisering af de nævnte prioriteringer vil være uforenelig med den budgettilbageholdenhed, som man bliver ved med at foreslå. En tilbageholdenhed, der jo også, omend ikke eksplicit, er en ægte prioritering af såvel dette som de foregående budgetter.
Det er derfor efter vores opfattelse ikke muligt at realisere de annoncerede prioriteringer med de begrænsede midler, der bliver til rådighed for Unionen. På den anden side er vi ikke enige i det, der foreslås i betænkningens punkt 10. Sådan er det, på trods af den positive ændring, der allerede er indført efter ordførerens forslag, og med hvilken dette budget ville ophøre med at være grundlaget og blot blive ét af grundlagene for de fremtidige finansielle overslag.
På dette område forekommer det os meget mere fornuftigt, hvad Udvalget om Regionalpolitik foreslår i sit ændringsforslag til dette punkt. Vi forstår faktisk ikke en gang, hvorledes dette budget kan være et af grundlagene for de fremtidige finansielle overslag. Det kan, som det siges i betænkningen, være en bro, ikke et grundlag. Et grundlag for de fremtidige finansielle overslag kan og skal kun de nuværende finansielle overslag være. Dette er i øvrigt i overensstemmelse med det, som vi vedtog, da vi stemte om Colom I Naval-betænkningen, navnlig om loftet på 1, 27 %, eller mere korrekt på 1, 13 %, af BNP for betalinger i sidste del af perioden, sådan som det foreslås af Kommissionen.
Imidlertid, og stadig med hensyn til dette punkt, fremkalder også oprettelsen af en præ-allokeret reserve de største forbehold hos os. Vi er ikke i tvivl om, at man søger at holde udgifterne nede, da oprettelsen af reserven er eksplicit forbundet med nedskæringen af det, som man benævner »skatteydernes byrde«. Men det er ikke tydeligt beskrevet i teksten, hverken den mekanisme, som man ønsker at implementere for at nå dette mål, eller de praktiske konsekvenser af samme. Vi frygter i alle tilfælde, at det vil medføre en endelig ophævelse af begrebet fællesskabsressourcer, sådan som vi forstår det i dag. Det er grundene til, at vi kun vil stemme for denne betænkning, hvis forslaget fra Udvalget om Regionalpolitik bliver vedtaget.

Müller
Fru formand, jeg vil først gerne sige hjertelig tak til fru Dührkop og hr. Viola for betænkningerne. Jeg mener, der er tale om velovervejede guidelines , og det forekommer mig især vigtigt, at vi konstruerer et såkaldt overgangsbudget, der begynder at afstikke visionen for udvidelsen i 2000 til 2006.
Jeg er især glad for fastlæggelsen af prioriteringerne og for, at ordføreren så konsekvent har bevaret prioriteringsrækkefølgen og derved ladet den komme særligt til udtryk. Jeg naturligvis særlig glad for prioriteringen af post-Kyoto-processen med det nye budget for 1999, så vi yder et afgørende bidrag. Jeg vil på dette sted over for ordføreren gerne bekendtgøre et fyrværkeri af gode forslag fra min gruppe, denne gang et fyrværkeri uden CO2 -produktion.
Jeg vil på vegne af min gruppe fremlægge forslag, der retter sig mod informationskampagner for produkter, der er fremstillet med lavt energiforbrug. Jeg vil reklamere for omfordelinger på forskningsbudgettet, for moderne energibesparende teknologier, der virkelig giver gennembrud. Jeg vil sammen med ordføreren reklamere for pilotprojekter på budgettet, for varmeisolering, for private huse, for kontorlokaler og for energiintensive industrier. Og jeg vil naturligvis også med henblik på newcomer i Den Europæiske Union især arbejde på en nyskabelse af programmerne SAVE og ALTENER.
Sidst, men ikke mindst, en million solfangeranlæg på tagene, et program til gennemførelse af fotovoltteknik. Jeg tror, at hvis ordføreren, som hun hidtil har vist det, er åben over for at »stege i smør« og også at lade prioriteringerne omsætte i praksis, så kan der i næste budget ydes et ordentligt bidrag til post-Kyoto-processen. Jeg håber på det og i denne forstand på et fortsat godt samarbejde.

Samland
Fru formand, hr. Fabre-Aubrespy, de nye bygninger i Bruxelles har også skabt arbejde, i det mindste i Bruxelles. Men jeg ville egentlig sige noget til budgettet for 1999: Hr. kommissær, Deres tale var ikke dårlig, men den, De holdt i forbindelse med godkendelsen af budgettet, var bedre, fordi De holdt den på fransk! De har jo selv klassificeret den som mere sexet.
Til 1999-budgettet vil jeg gerne anføre fem punkter. For det første: Budgettet for 1999 er et overgangsbudget, som fru Müller allerede har sagt. For ingen kan længere få det indtryk, at vi kan diskutere 1999-budgettet uden i den forbindelse at holde øje med, om det nye finansperspektiv 2000/2006 så at sige behandles parallelt.
For det andet: Det betyder, at vi må diskutere de problemer, som budgettet for 1999 giver. Ingen kan bortforklare, at en stigningstakt på 18 % for forpligtelserne til strukturfonde er i en størrelsesorden, der ligger på den anden side af drøftelserne og mulighederne for en drøftelse af budgettet. Jeg vil i den forbindelse gerne komme med et citat: «Det er ikke af denne verden«. Det vedrører den situation, hvor man tror, at man bare kan forlænge det, således som det engang blev nedskrevet i Edinburgh.
For det tredje: Vi har en udgiftssituation, hvad angår de udenrigspolitiske programmer, der ligeledes ligger på den anden side af godt og ondt. Når midler på ECU 2, 3 milliarder ikke blev bundet, og når ECU 3, 2 milliarder ikke blev udbetalt alene under PHARE-programmet, så - det må man sige tydeligt - giver det ingen mening, at vi i 1999 skal øge PHARE-programmet med 36 % blot for at lægge penge i budgetkassen, hvor der er blevet taget 10 % fra andre udenrigspolitikker. Det lider projekter i Sydafrika, Sydamerika og Asien samt forskellige NGO-programmer under for blot at fremføre noget, der i virkeligheden ikke vil finde sted i regnskabsåret. Det er de problemer, som vi konfronteres med, når vi drøfter budgettet for 1999.
Vi har, det vil sige, fru Dührkop Dührkop har fundet en formulering i punkt 8 i sine guidelines , hvor hun, hvilket ikke er sket tidligere i Parlamentet - hr. Fabre-Aubrespy - fastslår, at Parlamentet kun er parat til at gennemføre en stigningstakt i budgettet for 1999, der ligger på niveau med stigningerne i medlemsstaternes budgetter. En sådan betingelse har vi ikke før forpligtet os til. Men hvis man vil det, må man løse de førnævnte problemer. Og hvis man vil løse dem, så må man finde veje, hvor det samtidig angives, hvordan det fremtidige finansperspektiv ser ud. Det skal være orienteret mod mere fleksibilitet og mod, at ingen medlemsstat kan tvinges til at iværksætte udgifter, det vil sige tage penge fra Fællesskabets budget, hvis den ikke selv er parat til at tage disse penge.
Under det uformelle trepartsmøde og under trepartsmødet i tirsdags sagde jeg følgende: Budgettet for 1999 vil kun komme i stand - og det siger jeg her med al tydelighed, især også med henblik på protokollen til Rådet - hvis der er en aftale mellem de tre institutioner om spørgsmålene om retsgrundlagene. I det tilfælde vil jeg bede om, at ingen gemmer sig bag retssagen, som er blevet anlagt ved Den Europæiske Domstol. Vi har brug for en principiel løsning på dette problem. Det er Parlamentet parat til, og det er mit indtryk, at de to andre institutioner også er det. Men indstil Dem på - det er ikke noget fjolleri - at der ikke er noget budget for 1999, hvis dette problem ikke bliver løst.

Tillich
Fru formand, mine damer og herrer, kære kolleger, hr. kommissær, vi begyndte på 1998-budgetproceduren under eller i slutningen af fodboldkampen med Ajax Amsterdam. I aften finder der også en fodboldkamp sted mellem Real Madrid og Borussia Dortmund. Jeg kommer tilbage til den til sidst.
Hr. Fabre-Aubrespy nævnte den 1. april følgende: Vi skulle sikkert hellere se fodboldkampen, men situationens alvor, nemlig drøftelsen af budgettet for 1999, fastholder os her i Parlamentet på dette tidspunkt.
For første gang er informationspolitikken ikke fast forankret i retningslinjerne. Vi er gået ud fra, at vi vil få et bæredygtigt koncept mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet for at regulere informationspolitikken endeligt i 1998. Men dette er desværre tilsyneladende ikke tilfældet, og jeg vil i det mindste formane dem, som denne plenarforsamling har valgt som repræsentanter i Præsidiet eller på Formandskonferencen, til endnu en gang at se på budgetvedtagelserne fra 1996, 1997 og 1998 under punkt 18 i retningslinjerne fra 1998, punkt 30, 31, 32 under førstebehandlingen i 1998 og punkt 11 under andenbehandlingen i 1998 samt under punkt 9 i retningslinjerne fra 1997, punkt 17, 48, 49, 50 under førstebehandlingen i 1997, fordi det netop i betragtning af diskussionen i formiddags sikkert heller ikke er helt uvigtigt for Præsidiet og Formandskonferencen.
Men nu til indholdet i de foreliggende retningslinjer. Mine damer og herrer, fru Dührkop, fru ordfører, De har i Deres punkt 2, tror jeg, en fejl, der kun går tilbage til den tyske udgave, for dér tales der om et beskæftigelsesbudget. Det ville nok være et problem for vores gruppe, men jeg ved, at De taler om et budget for mere beskæftigelse, derfor beder jeg Dem ændre dette i det mindste i morgen før afstemningen.
I fjerde stjerne i nr. 8 er der igen i den tyske udgave en så uheldig formulering, at jeg slet ikke forstår den. I nr. 9 finder jeg Deres personlige formulering glimrende, og jeg tror, at den præcist rammer det centrale problem. Derfor vil vores gruppe, især hvad angår spørgsmålet om en afstemning om den kritiske masse og Kommissionens politik, anmode om en split vote , altså en delt afstemning, fordi vi mener, at dette i princippet ikke hører til her. Vi synes, at Deres personlige formulering er bedre.
I nr. 15, hvor det handler om de beskæftigelsesinitiativer, der er fastlagt og stemt om i 1998-proceduren, er anden del i det mindste uklar, hvis ikke ligefrem forkert. Vi har helt klart bekendt os til tre hovedmål for disse beskæftigelsesinitiativer og også stemt sådan om dem. I dag omkring middag stemte vi til sidst om Pronk-betænkningen som retsgrundlag, og vi sagde også, at de små og mellemstore virksomheder på området for det tredje system skal tages med i betragtning, men sådan som det fremgår nu, skal de tages med i betragtning med højere prioritet. Sådan blev der ikke stemt om det.
Hvad angår de foreliggende ændringsforslag, så er vi absolut enige med stilleren af det første ændringsforslag, hr. Brinkhorst, i det mindste i målsætningen, men vi har endnu ikke dannet os nogen endelig mening.
For at komme tilbage til fodboldkampen: I dag er kampen i Spanien, i Madrid, blevet udsat en time, fordi fodboldmålet er væltet. Da fru Dührkop kommer fra området i nærheden af Barcelona, og da sådan noget aldrig forekommer i Barcelona, håber jeg for hende, og også for ordføreren, hr. Viola, at de kan kunne stå meget bedre fast under drøftelserne af budgettet for 1999.

Tomlinson
Fru formand, først vil jeg gerne lykønske de to ordførere, fru Dührkop Dührkop og hr. Viola, fordi de har udarbejdet nogle ægte beslutninger om retningslinjer. Der er tale om retningslinjer, og de har med held modstået den fristelse, der så ofte opstår, når man forsøger at gøre disse retningslinjer til en slags fremskyndet førstebehandling. Det, vi har her, er nogle klare, principielle synspunkter.
Jeg vil blot henvise til et par afsnit i fru Dührkop Dührkops fremragende betænkning og fremhæve dem, navnlig betragtning D, hvor hun understreger, at det vi skal koncentrere os om i budgetproceduren, er hele spørgsmålet om indtægterne, med henblik på at undgå spild. Vi bruger så lang tid på at tale om udgifter, at vi bliver nødt til at prioritere en korrekt opkrævning af vore egne indtægter som en vigtig, grundlæggende og integreret del af budgetproceduren.
Det andet punkt, jeg gerne vil rose hende for, er, at hun i betænkningens punkt 9 medtager svaret på den udfordring, som kommissær Liikanen gav os for omkring to år siden vedrørende den kritiske masses politik. I dag fik han Parlamentets svar i form af beslutningen om retningslinjer, og vi håber, at vi nu, hvor han har Parlamentets svar, får nogle foreløbige skøn, der afspejler dette svar på synlig måde. Hvis man læser punkt 9 omhyggeligt, har fru Dührkop taget udfordringen op om, at man skal se på de politikker, der skal videreføres og endda styrkes, men også på dem, der ikke længere skal tages hensyn til. Så vi har bidt tænderne sammen, det er et seriøst svar og et, jeg kan anbefale.
Den resterende tid vil jeg gerne bruge på hr. Violas betænkning, som også er fremragende. De punkter, jeg gerne vil fremhæve i hans betænkning, er følgende: I punkt 4 siger han noget meget vigtigt om det vedtægtsmæssige personale. Jeg håber, at når vi taler om det vedtægtsmæssige personale, vil vi måske, efterhånden som vi går mere i detaljer med budgettet, udvide nogle af de tanker, der fremføres her, og tale om både udnævnelser og forfremmelser som nogle eksklusive begivenheder, der bør finde sted efter fortjeneste. Dette bør være det eneste kriterium for udnævnelse og forfremmelse af det vedtægtsmæssige personale. Jeg har med tilfredshed bemærket punkt 5, hvor det hedder, at der ikke bør oprettes nye stillinger i 1999, og jeg håber, at vi, efterhånden som vi bevæger os igennem budgetproceduren, kan fjerne det forbehold, der udtrykkes her.
Jeg støtter fuldt ud alle de punkter, der fremføres i en klar kronologisk rækkefølge i betænkningens punkt 8, hvor der findes en hel række spørgsmål, som Parlamentet som en del af budgetmyndigheden behøver yderligere oplysninger om.
Jeg vil især komme ind på punkt 9 - ejendomspolitik. Som det allerede er blevet nævnt, er det den 1. april i dag. Jeg har modtaget noget, som må have været den mest komplicerede aprilsnar i form af noget, der påstås at være en rapport til Europa-Parlamentet fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget, en rapport, hvor man vil have os til at tro, at man vil bruge noget i retning af ECU 36 millioner til at ombygge Belliard I og II-bygningerne, så de opfylder deres formål. Til dem vil jeg sige: godt forsøgt her den 1. april, men vi ser frem til at modtage en rigtig rapport om, hvad der skal bruges på at ombygge disse bygninger.
Vi har alligevel nogle alvorlige udfordringer foran os på ejendomsområdet, og jeg er sikker på, at hr. Viola med sin fremgangsmåde vil fortsætte med de samme seriøse og grundige undersøgelser, som vi har set tidligere.
Den eneste alvorlige mangel, jeg kan se i Viola-betænkningen - men jeg tror, at vi kan tage det for givet - drejer sig om kommunikationspolitikken. Vi har mange diskussioner foran os om kommunikationspolitikken. Jeg vil blot tilføje en enkelt tanke, og det er noget, jeg siger med den allerstørste respekt for Dem, fru formand, som noget De kan fortælle Præsidiet. Jeg hælder mere og mere til den overbevisning, at for at forstå, hvad Parlamentets Præsidium foretager sig og beslutter, skal man være Kreml-ekspert for at kunne læse deres mødeprotokoller og få noget meningsfyldt ud af dem. Så på dette tidspunkt, hvor vi drøfter kommunikationspolitik, kan man måske overføre den samme grad af klarhed og gennemsigtighed til Præsidiets mødeprotokoller, som Parlamentet søger at indføre hos Den Europæiske Centralbank. Det ville være at gøre det parlamentariske demokrati en stor tjeneste.

Tappin
Fru formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren fru Dührkop med en fremragende betænkning om retningslinjerne. Som man kunne forvente af Budgetudvalgets ordfører for agenturerne, vil jeg navnlig koncentrere mig om punkt 18 i hendes betænkning. Dette er dukket op i retningslinjerne igen i år.
Spørgsmålet er, hvorfor vi skal have et afsnit om agenturerne igen. Mange af Parlamentets medlemmer og medlemmerne af Budgetudvalget vil mene, at med Parlamentets vedtagelse af Kellett-Bowman-betænkningen om spørgsmål vedrørende agenturerne ville den sag være afsluttet. Sådan forholder det sig ikke. Hr. Liikanen har anvendt udtrykket »klarhed«, men amerikansk inspireret, som jeg er, vil jeg altid sige, at »konstant årvågenhed« er nøglen. Med hensyn til agenturerne er konstant årvågenhed bestemt nøglen set fra vores synspunkt.
Selvom vi ønsker at forfølge vores afsnit i retningslinjerne, er der spørgsmålet om den årlige budgetprocedure. I løbet af de sidste tre år er der sket en voldsom udvikling med henblik på at fremlægge budgetposter for agenturerne. Vi har insisteret på en række vejledende principper, som jeg glæder mig over, at agenturerne har taget til sig. Og disse er blevet gennemført med hjælp fra hr. Liikanen og hans kolleger i Kommissionen.
Hvad ligger der så i disse retningslinjer? For det første er der forudgående information og forudgående underretning om udgiftsmønstre. Vi ser på, hvordan ressourcerne er blevet anvendt i de foregående år, en oversigt over anvendelsen af de enkelte agenturers budget. Dette skal spille en rolle ved den fremtidige tildeling af finansielle midler til agenturerne i Den Europæiske Union. Når vi ser på dette års Kellett-Bowman-betænkning om decharge, kan vi se, at for Dublins vedkommende var der et underforbrug på ECU 140.000 og for Thessaloniki et underforbrug på ECU 1, 28 millioner. Det vigtigste er imidlertid, at vi ønsker at se det arbejdsprogram, der er opstillet, og som er prissat. Dette arbejdsprogram skal godkendes i de forskellige politiske udvalg.
Det andet punkt drejer sig om gennemsigtighed. Det, vi har forsøgt at sikre, er, at agenturerne fremlægger en organisationsplan. Det er lykkedes os at overtale agenturerne til dette, men arbejdsprogrammet er prissat, og vi kan se vandret gennem udgifterne under afsnit I, afsnit II og afsnit III i agenturernes beretning og se, hvad de enkelte projekter kommer til at koste. Dette er det vigtigste for os som Budgetudvalg og endnu vigtigere for fagudvalgene, og det bliver vigtigt for Budgetkontroludvalgets ordfører, når vi senere skal se på decharge. Vi gør virkelig fremskridt her.
Mit sidste punkt drejer sig om økonomisk ansvarlighed. Nøglespørgsmålet er, hvordan vi tildeler ressourcerne. Som fru Dührkop, hr. Tomlinson og hr. Wynn har sagt, bruger vi EU-borgernes penge. Dette skal ske på en måde, der er gennemsigtig ikke kun for Parlamentet, men også for agenturets kundekreds og for borgerne selv. For at nå disse mål afholder vi allerede og vil fortsat afholde regelmæssige møder med agenturernes ledere og fagudvalgenes ordførere. Denne proces vil fortsætte i år.
Hvordan kan vi afslutte dette punkt? Hr. Liikanen var inde på begrebet »klarhed«. Han sagde, at freden var brudt ud. Det er helt korrekt. Freden er brudt ud med agenturerne. Vi har indført en ny proces, men det bliver vigtigt med årvågenhed. Jeg ved, at en af hans kolleger, hr. Bangemann, sagde om Alicante, at vi må være årvågne. Budgetudvalget i Alicante bruger ECU 24 millioner på en ny bygning, som Kommissionen kun ved meget lidt om, og som Parlamentet aldrig er blevet underrettet om. Årvågenhed er nøglen, hr. Liikanen! Vi må stramme procedurerne op, og vi vil overvåge dem både gennem Budgetudvalget og Budgetkontroludvalget.

Ghilardotti
Fru formand, også jeg vil gerne takke fru Dührkop for at have udarbejdet en præcis betænkning, og jeg vil gerne minde om, at det i forbindelse med de budgetstramninger, som Unionen og medlemsstaterne også i år er underlagt, ikke desto mindre forholder sig sådan, som også ordføreren har nævnt, at 1999-budgettet skal være det første budget under Amsterdam-traktaten, og det skal derfor indeholde aspekter, der svarer til nyhederne i denne traktat. Dette betyder, at det bør være et budget, der støtter beskæftigelsen gennem infrastrukturelle investeringer, der støtter de små og mellemstore virksomheder, der giver mulighed for investeringer til forskning og udvikling og til støtte af de lokale beskæftigelsesinitiativer og de lokale beskæftigelsespagter for det tredje system, og dermed være på linje med - til forskel fra hr. Tillichs holdning - den forpligtelse, som Europa-Parlamentet indgik sidste år i oktober, som netop fru Dührkop ganske rigtigt siger det i sin betænkning.
Uddannelse og videreuddannelse betragtes som nøgleinstrumenter for at udvikle tilpasnings- og iværksætterevner, og især for at gøre det muligt for de unge og kvinderne at finde beskæftigelse. Dette er retningslinjerne, som også fremgik af det ekstraordinære topmøde i Luxembourg. Det er derfor nødvendigt, at Leonardo- og Sokrates-programmerne og mere generelt at uddannelses- og videreuddannelsesprogrammerne gives de nødvendige ressourcer.
Den sociale dialog, som får en stadigt større betydning i den samme traktat, bør også kunne genfindes og styrkes i budgettet. Fru Dührkop mener meget rigtigt, at 1999-budgettet bør være borgernes budget, at det skal styrke og forbedre den økonomiske og sociale samhørighed. I denne forbindelse bør de ikke-statslige organisationers aktiviteter og net - for de er af afgørende betydning for udviklingen af den europæiske socialpolitik til fordel for de ældre, de handicappede og for kampen mod den sociale udstødelse, og ikke mindst fordi de repræsenterer en væsentlig mulighed for borgerne til at deltage i den europæiske opbygning - fortsat nyde en passende støtte.
Jeg vil gerne afslutte med at understrege et punkt, som også formanden for Budgetudvaget, hr. Samland, omtalte, og som jeg synes er særlig vigtigt, nemlig at det er en uundværlig forudsætning for at nå frem til en positiv afslutning på budgetproceduren, at Rådet underskriver aftalen om retsgrundlagene. Jeg tror ikke, at Rådet længere har noget alibi tilbage på dette punkt, og jeg vil derfor gerne afslutte forhandlingen - eftersom jeg er den sidste, der taler - med denne forpligtelse: mødereferatet fra dette møde bør gives til Rådet, for at det kan få at vide, at Parlamentet ikke længere i år er indstillet på ikke at nå frem til en aftale om dette spørgsmål.

Dührkop Dührkop
Fru formand, selvom det måske strider lidt imod proceduren, vil jeg gerne sige til hr. Tillich - for det er vigtigt - at jeg er fra San Sebastián og fra Real Madrid, for ellers ville jeg få problemer med mine to børn, når jeg kommer hjem.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Men jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på endnu en ting. De har nu 24 minutter tilbage til at lave aprilsnar eller at blive udsat for aprilsnar i. Så tag Dem i agt!
(Mødet hævet kl. 23.35)

