
Santini (PPE-DE).
Hr. formand, i dag får vi en glimrende lejlighed til at give vores europæiske tilhørsforhold et frisk pust her i Strasbourg. I cykelløbet Giro d'Italia køres der nemlig en etape, som slutter i Strasbourg, og for at fejre euroens indførelse er Giro d'Italia i år blevet til Giro d'Europa. Feltet startede nemlig i Groningen i Holland, hvorefter det kørte gennem Belgien, Luxembourg og Tyskland, og dagens etape bringer det så til Strasbourg, som det efterhånden har en gammel, venskabelig forbindelse til, eftersom Giroen blev præsenteret i Parlamentet under mødeperioden i februar.
Når jeg gerne vil minde om denne begivenhed, er det ikke bare for at understrege den store betydning af, at Giro d'Italias arrangører har valgt at påtage sig denne opgave og krydse det halve af Europa, før de vender tilbage til Italien, men også for at fortælle de parlamentsmedlemmer, der måtte være interesserede, at jeg stadig har nogle af de badges, der giver adgang til at overvære opløbet ved 17-tiden i dag. Det er en god idé at begive sig hen til området omkring målstregen - som faktisk befinder sig i Petite France-området - et lille stykke tid inden opløbet, så man undgår trafikpropper.
De, der under alle omstændigheder stadig ikke har fået en badge, kan møde op med vores skilt fra Europa-Parlamentet, eftersom vi tilhører samme familie. Europa-Parlamentet og Giro d'Italia har nemlig sluttet et sympatisk partnerskab. Invitationen gælder selvfølgelig alle.
Formanden.
Tak, hr. Santini. Jeg ved dog ikke, om jeg behøver at kalde Dem "hr." i dette tilfælde, for jeg er meget taknemmelig for Deres store journalistiske entusiasme og ikke mindst Deres entusiasme for cykelsporten. Jeg vil gerne takke Dem på alle parlamentsmedlemmernes vegne!
Parish (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne rejse et spørgsmål af vital betydning for EU, som også er uopsætteligt.
Som mange her ved, er jeg medlem af Europa-Parlamentets Midlertidige Udvalg om Mund- og Klovsyge. Denne sygdom skabte ødelæggelse over hele Det Forenede Kongerige og i andre medlemsstater i EU og kostede europæiske skatteydere milliarder af euro. De er sikkert også klar over, at der for nylig har været et udbrud af mund- og klovsyge i Korea. Verdensmesterskabet i fodbold, der står over for at skulle finde sted i Korea, vil føre til en enorm forøgelse af rejsende fra EU til det land, og der er en potentiel risiko for yderligere udbrud af mund- og klovsyge fra rejsende, der bringer inficerede fødevarer med sig hjem. Når man betænker, at der blev slagtet over 10 millioner dyr alene i mit land på grund af mund- og klovsygen, som kan have været forårsaget af én eneste inficeret sandwich, der er blevet bragt ind i Det Forenede Kongerige, håber jeg, at De vil forstå situationens uopsættelighed.
(Formanden fratog taleren ordet)

Formanden.
Hr. Parish, det, De siger, har ikke så meget med dagsordenen at gøre. Jeg takker Dem alligevel for, at De fortæller os dette.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om forberedelse af topmødet Den Europæiske Union/Latinamerika i Madrid den 17.-18. maj 2002.
De Miguel
Hr. formand, mine damer og herrer, på fransk-spansk initiativ blev det første topmøde mellem stats- og regeringschefer fra EU, Latinamerika og Caribien afholdt i Rio de Janeiro i juni 1999. Under det tilbød Spanien at være vært for det andet topmøde, der blev aftalt på det tidspunkt, og som desuden ville falde sammen med det spanske formandskab for EU.
Topmødet vil derfor blive afholdt planmæssigt i Madrid den 17. og 18. maj, det vil sige fredag og lørdag i denne uge.
De store ændringer, der er sket i den europæiske og den amerikanske region i 1990'erne, og det gensidige ønske om at skabe en overordnet ramme for de biregionale forbindelser var hovedmotiverne til, at Rio-topmødet blev afholdt. Ved dets afslutning vedtog stats- og regeringscheferne to vigtige dokumenter: Rio-erklæringen, der indeholdt de overordnede principper for forbindelserne mellem Europa, Latinamerika og Caribien, og et andet dokument, den såkaldte handlingsplan, der indeholdt 55 prioriterede områder af bl.a. politisk, økonomisk, kulturel, uddannelsesmæssig og social karakter, som skulle være grundlaget for et strategisk biregionalt partnerskab mellem de to sider af Atlanterhavet.
Med dette topmøde i Madrid forpligter EU, Latinamerika og Caribien sig til at udbygge dette partnerskab, så de to regioner i fællesskab kan tage udfordringerne op og udnytte de muligheder, som det unge 21. århundrede giver, bedre.
I Madrid agter stats- og regeringscheferne at vedtage tre dokumenter: en evalueringsrapport om det, der er sket siden Rio-topmødet, et dokument, der indeholder alle de holdninger og værdier, som vi er fælles om, og som bliver flere og flere, og endelig en politisk erklæring, der, ud over at indeholde en tilkendegivelse om konsolidering af vores strategiske biregionale partnerskab, vil indeholde en fortegnelse over de faste forpligtelser, som de to regioners mest højtstående ledere påtager sig på det politiske og økonomiske område og på samarbejdsområdet, og som vil være mere vidtgående end det, der blev vedtaget på det første topmøde.
Indtil 1999 var forbindelserne mellem EU og Latinamerika og Caribien baseret på en hovedsageligt subregional strategi. Den politiske dialog og samarbejdet var tilpasset de forskellige subregionale forhold, det vil sige, at dialogen blev underinddelt. San José-dialogen blev oprettet for Mellemamerika, der var en dialog med Andesfællesskabet, Mercosur og Caricom, og bortset fra nogle få undtagelser som Mexico og Chile, der havde særlige forbindelser, var praktisk talt hele dialogen centreret om forskellige subregionale enheder.
Rio-topmødet udmærkede sig ved at indføre denne nye biregionale strategi, der uden tvivl har givet forbindelserne mellem EU og subregionerne og de enkelte lande større vægt.
Med henblik på det andet topmøde har det spanske formandskab arbejdet intenst for at opnå væsentlige fremskridt på de tre strategiske områder, jeg har nævnt. Desuden, og det skal understreges, har man ønsket, at EU's strategiske forbindelser med Latinamerika og Caribien fra nu af bliver minimumsreferencerammen for de forbindelser, som EU skal have med de enkelte subregionale områder eller de enkelte lande i Latinamerika og Caribien.
Hvad angår den politiske dialog, har EU's prioriteter i forhold til Latinamerika og Caribien i den korte tid fra Rio-topmødet til i dag hovedsageligt bestået i styrkelse af demokratiet og retsstatsprincippet, forsvar af menneskerettighederne, bekæmpelse af narkotikahandel og fremme af den regionale integration og koordineringen af de forskellige holdninger i de to regioner, hvad angår den internationale dagsorden inden for rammerne af internationale organisationer og konferencer.
På topmødet i Madrid ønsker de to regioner at tage et ikke bare kvantitativt, men også kvalitativt skridt til, som består i en bedre strukturering af den politiske dialog og i en bredere vifte af debatemner, også emner, som ikke vedrører regionale problemer. Det er håbet, at dette spring kan føre til et fælles syn på de globale spørgsmål.
Set ud fra et økonomisk synspunkt skal det først understreges, at EU og Latinamerika og Caribien er to regioner med meget forskellige økonomiske og sociale forhold.
Befolkningen i Latinamerika og Caribien er mere talrig end i De 15's Europa - jeg taler ikke om det udvidede Europa, for på det tidspunkt vil vi naturligvis have flere indbyggere end dem - og er for størstedelens vedkommende meget ung, det vil sige, at den består af meget lave aldersklasser.
Gennemsnitsindkomsten pr. indbygger i Latinamerika og Caribien er lidt over 3.000 euro om året, mens gennemsnittet i Unionen er syv gange højere.
Det biregionale marked giver stadig store muligheder for handel. Fra 1990 til 2000 steg den europæiske eksport fra ca. 17 milliarder euro til 54 milliarder euro. Det er næsten en tredobling.
Den europæiske import fra landene i Latinamerika og Caribien steg i samme periode fra ca. 27 milliarder til 58 milliarder, altså en fordobling. Til trods for denne imponerende stigning faldt importen fra Latinamerika og Caribien fra 24% af den samlede import i 1990 til kun 12% i 2000. I relative tal falder handlen mellem de to sider af Atlanterhavet, men den stiger inden for det amerikanske kontinent.
Der er også sket en væsentlig forøgelse af europæiske direkte investeringer i Latinamerika og Caribien. EU er i dag den største investor i regionen. Investeringerne steg fra 66 milliarder euro i 1997 til 122 milliarder i 1999 og repræsenterer næsten 11% af de samlede europæiske investeringer i udlandet og næsten to tredjedele af de europæiske investeringer i lande, der ikke er medlem af OECD. Disse investeringer, hr. formand, afspejler tydeligt EU's tiltro til og engagement i hele Latinamerika og Caribien, og de bidrager uden tvivl væsentligt til, at den økonomiske aktivitet og beskæftigelsen i regionen forøges.
De 15's Europa har desuden og navnlig dybe historiske, politiske og kulturelle rødder tilfælles med Latinamerika og Caribien, som gør det lettere at udvikle en ægte identitet og et ægte strategisk partnerskab.
Disse fælles holdninger og værdier skaber vigtige bånd, hvad angår identitet og solidaritet, og de tilskynder de to regioner til i stadig højere grad at udveksle erfaringer og løse fælles problemer ved en fælles indsats.
Nogle af de udfordringer, som EU og landene i Latinamerika og Caribien skal tage op, er nødvendigheden af at modernisere uddannelsessystemerne, at skabe et økonomisk og socialt klima, der fremmer bæredygtig udvikling, og at skabe mekanismer til god regeringsførelse.
Tilskyndelsen til et strategisk partnerskab kan ikke kun være baseret på en fælles identitet, hvad enten den er historisk, kulturel eller politisk, men skal være resultatet af en fælles interesse i at gøre principper, værdier og mål til praktiske redskaber til dialog og samarbejde, således at de to regioner i fællesskab kan tage alle dette nye årtusindes store udfordringer op.
Den 17. og 18. maj i Madrid vil stats- og regeringscheferne for de 48 lande i Latinamerika og Caribien og EU, som deltager i topmødet - læg mærke til, at dette topmøde mellem stats- og regeringschefer er det bredeste og største, der afholdes i Unionen, for der er tale om 48 stats- og regeringschefer - forsøge at tilskynde kraftigt til det strategiske biregionale partnerskab, der som nævnt tog sin begyndelse i Rio de Janeiro i 1999.
Inden for de enkelte strategiske søjler, som dette partnerskab er baseret på, nemlig den politiske, den økonomiske og den, der vedrører samarbejde på det sociale, det uddannelsesmæssige og det kulturelle område, har de to regioner ønsket at gøre store fremskridt. Her skal særligt nævnes den fælles kamp mod terrorismen ved tiltrædelse af alle internationale konventioner om spørgsmålet og gennemførelse af alle FN's resolutioner på området.
Indsatsen for at styrke de demokratiske institutioner og retsstatsprincippet vil fortsætte med særlig fokus på menneskerettighederne og styrkelse af retssystemerne for at sikre, at alle behandles lige for loven. Samtidig bemærkes ikrafttrædelsen af Rom-statutten for Den Internationale Straffedomstol, der, som De ved, er blevet ratificeret af et meget stort antal lande i Latinamerika og Caribien.
Der er planer om at styrke den politiske dialog og konsultationen i FN-systemet og andre internationale fora om de vigtigste emner på den internationale dagsorden.
På det økonomiske og handelsmæssige område skal det fremhæves, at forhandlingen om en associeringsaftale mellem EU og Chile blev afsluttet med succes den 25. april i år. Det drejer sig om en frihandelsaftale mellem de to parter. Aftalen er virkelig nyskabende på det økonomiske område, den er uden tvivl den mest avancerede aftale, der er indgået mellem EU og et tredjeland, og man har ikke tøvet med at kalde den en fjerdegenerationsaftale. Det er en frihandelsaftale, der måske har opnået den største kvote ud fra det antal emner, der er blevet behandlet, og ud fra de overvejelser, man har gjort sig, og den vil uden tvivl åbne vej for andre aftaler af samme art både i regionen og i andre dele af verden, men vi skal huske på, at i netop den region forsøger vi at oprette en frihandelsaftale mellem to områder med økonomisk integration, nemlig EU og Mercosur, og derfor skaber aftalen med Chile præcedens for at skabe noget historisk, nemlig en aftale om frihandel mellem to fællesmarkeder eller mellem to områder med økonomiske integration.
Fordi det er relevant, vil jeg også nævne, at Rådet (almindelige anliggender) for nylig vedtog et forslag om EU's fremtidige forbindelser med Andesfællesskabet og med Mellemamerika, der åbner vej for, at man kan begynde at gøre sig overvejelser om oprettelse af frihandelsområder mellem EU og de to områder, og for, at ikke bare samarbejdet, men også den politiske dialog, som er en merværdi, der ikke eksisterede tidligere i aftalerne med disse lande, kan intensiveres.
Vi ved alle sammen, at den vanskelige interne situation, som nogle lande i Sydamerika befinder sig i, har vanskeliggjort de komplekse forhandlinger om den partnerskabsaftale mellem EU og Mercosur, som jeg har nævnt. Sandheden er, at man med topmødet ønsker at samle alle forhandlingens resultater, hvor det politiske kapitel, det institutionelle kapitel og kapitlet om samarbejde er gennemført, og registrere de små fremskridt, der er sket på de handelsmæssige områder og vedrørende foranstaltninger til fremme af handel for ikke at opgive den vigtige plan om fremtidig frihandel mellem Mercosur og EU.
De to regioner - jeg tænker på EU og Latinamerika og Caribien generelt - har forpligtet sig til at arbejde sammen for at sikre, at verdenskonferencen om bæredygtig udvikling, som finder sted i Johannesburg i august i år, bliver en succes, og ligeledes til at sikre succesen for noget, der er meget vigtigt, og som de latinamerikanske lande har stor indflydelse på, nemlig millenniumrunden med de handelsspørgsmål, der for nylig blev taget op i Doha.
Uddannelse, kultur og adgang til viden spiller uden tvivl en vigtig rolle for, om det 21. århundrede bliver en succes. Jeg vil fremhæve lanceringen af programmet @lis om samarbejde med Latinamerika om informationssamfundet, der for nylig blev vedtaget på det møde mellem ministre for forskning og teknologi, som blev afholdt i Sevilla, og programmet Alcue om videnskabeligt og teknologisk samarbejde og et nyt program om efteruddannelsesstipendier, der har til formål at give 4.000 studerende fra den anden side af Atlanterhavet mulighed for at studere på europæiske universiteter.
Til sidst, hr. formand, vil jeg gentage, at man på dette topmøde i Madrid, hvor det som sagt forventes, at 48 stats- og regeringschefer vil deltage, vil konsolidere en biregional proces på grundlag af et strategisk partnerskab. Jeg er overbevist om, at vi ved topmødets afslutning vil kunne glæde os over de fremskridt, der er opnået i en proces, som blev indledt for kun tre år siden.

Patten
Hr. formand, i overmorgen vil det andet topmøde mellem EU, Latinamerika og Vestindien finde sted i Madrid. De grundlæggende mål for dette topmøde er at styrke det biregionale strategiske partnerskab, der blev indledt for næsten tre år siden ved det første topmøde i Rio de Janeiro, og at fastsætte nye mål for de næste to år.
Jeg vil ikke gentage alle de årsager til betydningen af disse forbindelser, som er blevet fremhævet så overbevisende af formandskabet - det være sig den økonomiske, politiske og kulturelle betydning - men vi ved alle, hvor vigtige de er. Frem for at gentage, hvad der allerede er blevet sagt så udførligt, vil jeg gerne komme ind på to hovedspørgsmål vedrørende topmødet. For det første: Hvad har Kommissionen gjort for at sikre succes i Madrid? Og for det andet: Hvilke resultater forventer vi af topmødet?
Det siger sig selv, at Kommissionen er stærkt engageret i at sikre, at mødet i Madrid bliver en succes. Og vi er lige så engageret i at sikre, at den biregionale proces, der blev indledt i Rio, lykkes. Ja, det, der står på spil i Madrid, er hele denne proces' grundlæggende troværdighed.
Som Parlamentet ved, har den offentlige mening været stadig mere kritisk indstillet til topmøder i de senere år. Vi ser tilbage på polemikken omkring G8-møderne sidste år. Disse topmøder bliver ofte spottende kaldt debatfora på højt niveau, som alt for ofte ikke fører til meget andet end store ord. Topmødernes bombastiske sluterklæringer bliver hyppigt, og måske ret flovt, sat i kontrast til knapheden på resultater, der rent faktisk nås.
Som Kommissionen gentagne gange har understreget, er vi fast besluttede på, at Madrid-topmødet ikke bare skal blive et debatforum som de tidligere. Det skal være troværdigt, og for at dette kan ske, bør vi klart påvise, at de ambitiøse mål, der blev fastlagt i Rio, er nået.
Jeg ønsker ikke at gå i gang med en langtrukken redegørelse for alt det, der kom ud af Rio-topmødet. Og jeg er ej heller den rette person til at skitsere alt det, andre har nået siden da. Jeg vil i stedet for koncentrere mig om det, Kommissionen har nået inden for de prioriterede samarbejdsområder, som den forpligtede sig til at arbejde med.
Jeg er fuldt ud overbevist om, at vi har opfyldt vores del af aftalen, og at vi kan tage til Madrid med løftet pande.
For det første har Kommissionen igangsat flere programmer, der tager sigte på at støtte og styrke de institutioner, der eksplicit forsvarer menneskerettighederne. De omfatter et regionalt program til støtte for oprettelse af ombudsmandsinstitutioner i Latinamerika og to flerårige programmer om demokrati og menneskerettigheder. Kommissionen har desuden medfinansieret en biregional konference om ombudsmandsinstitutioners og nationale menneskerettighedsinstitutioners arbejde og samarbejde såvel som en interkontinental konference om beskyttelse af menneskerettigheder.
For at gå videre til informationssamfundet, som formandskabet nævnte, har vores mest bemærkelsesværdige resultat været vedtagelsen af @LIS-programmet. Med det formål at styrke samarbejdet mellem EU og Latinamerika løb det officielt af stablen ved ministermødet mellem ministre fra EU, Latinamerika og Vestindien, der fandt sted i Sevilla for et par uger siden.
Også på det sociale område kan Kommissionen tage til Madrid med en positiv status. Vi har fremmet deltagelsen af forskellige grupper fra det civile samfund, og vi har finansieret en række møder, som vil forelægge deres konklusioner ved topmødet. Vi har medfinansieret et akademisk seminar om social retfærdighed, et ngo-forum såvel som et møde med det civile samfund. Det stod øverst på dagsordenen for det seneste erhvervsforum, der fandt sted i Mexico i sidste måned. Som bevis på vores vedvarende engagement på dette område er det værd at nævne, at Kommissionen inden for programmeringssamarbejdet for perioden 2000-2006 har bevilget en betydelig del af de eksisterende finansielle ressourcer til det sociale område.
Herudover arbejder Kommissionen for nærværende med alle initiativer, der sigter på at øge den offentlige administrations kapacitet inden for det socialpolitiske område gennem udveksling af erfaringer, bedste praksis og knowhow.
Endelig har Kommissionen inden for uddannelsesområdet godkendt et ambitiøst stipendieprogram, det såkaldte Alban-program. Over en niårig periode vil der blive tildelt 4.000 stipendier til latinamerikanske kandidater, der ønsker at færdiggøre deres studier ved europæiske universiteter.
Jeg vil gerne fremhæve over for Parlamentet, hvor stor en betydning jeg personligt tillægger dette program. Som vi alle ved, føler latinamerikanske studerende alt for ofte, at de ikke har noget andet mål end at rejse direkte nordpå for at fortsætte deres studier. Vi må give dem et andet valg: valget at komme til Europa og studere ved europæiske universiteter. Det vil være godt for os, og jeg håber, at det også vil være godt for den næste generation af ledere i Latinamerika. Der er tale om stipendier, som vil være generøse - til en værdi af omkring 19.000 euro om året. De vil blive forvaltet, håber jeg, af et netværk af videregående uddannelsesinstitutioner. Hvis vi har held til at gøre denne stipendieordning til en succes, kan vi se på at udvikle lignende ordninger på andre områder, for jeg er fuldt og helt overbevist om - og det er et punkt, der blev nævnt af Iglesias ved flere lejligheder - at en af de vigtigste måder, hvorpå vi kan hjælpe vores partnere rundt omkring i verden, er ved at åbne vores universiteter for så mange af dem som muligt.
Og nu vil jeg gå til mit andet hovedspørgsmål: Hvad forventer Kommissionen sig af topmødet?
For det første bør Madrid-topmødet være en anledning til at styrke den politiske dimension i vores biregionale strategiske partnerskab. Partnerskabet handler om mere end blot at udvikle samarbejdsprojekter, for 48 stats- og regeringschefer har ikke blot stævnet hinanden for at støtte en ny projektliste. Jeg er overbevist om, at det, der virkelig er vigtigt, er den anledning, som Madrid-topmødet giver os til at give politisk vægt til nye og dristige initiativer. Vi bør navnlig sætte skarpere fokus på vores politiske dialog. Derved vil vi komme tættere på hinanden om spørgsmål af fælles interesse såsom klimaforandringer, den udviklingsdagsorden, der blev vedtaget i Doha, Den Internationale Straffedomstol og menneskerettighederne. Vi må også i øget grad engagere os i at forsvare disse konvergerende holdninger i internationale fora. Det vil føre til en styrkelse af det multilaterale system.
Europa har et særligt ansvar til via vores aktioner og samarbejde med andre at gøre det klart, at den eneste måde, hvorpå vi efter vores opfattelse kan håndtere internationale problemer, er gennem internationalt samarbejde. Vi bør navnlig søge partnere til at få det multilaterale arbejde til at fungere i Latinamerika og Vestindien.
For det andet forventer Kommissionen, at topmødet vil behandle et spørgsmål, som er et af de vigtigste for befolkningerne i Latinamerika og Vestindien, nemlig bekæmpelsen af social uretfærdighed og en søgen efter social samhørighed. Vi ved - nogle af tallene blev forelagt os af formandskabet - at Latinamerika står over for et potentielt problem med politisk ustabilitet på grund af social uretfærdighed. Dette spørgsmål må håndteres, og topmødet bør koncentrere sig om at søge løsninger på dette problem.
Og endelig forventer vi, at Madrid-topmødet kommer til at udgøre en milepæl i en række subregionale forhandlingsprocesser, som formandskabet ligeledes pegede på. Hvad der måske er vigtigst, er, at det vil udgøre afslutningen på vores forhandlinger med Chile. Det er helt bestemt et betydeligt resultat. Det udgør en væsentlig styrkelse af de bilaterale forbindelser, og jeg støtter alt det, formandskabet sagde om den ekstraordinære dybde og bredde i den aftale, som vi har indgået med Chile. Det er en af de vigtigste aftaler, som vi har indgået med noget land. Topmødet bør i øvrigt bifalde, at forhandlingen af de politiske og institutionelle kapitler og samarbejdskapitlet med Mercosur praktisk taget er tilendebragt. Jeg håber, at det også vil fremskynde de bestræbelser, der er ved at blive gjort, for at afslutte udestående forhandlinger, når tiden er inde.
Hvad Centralamerika og Andesfællesskabet angår, har EU været særlig imødekommende over for anmodningerne fra disse to regioner om en betydelig styrkelse af deres forbindelser til os. Konklusionerne fra mødet i Rådet (almindelige anliggender) den 15. april har banet vejen for forhandlingen om en politisk dialog og samarbejdsaftale med begge regioner. Disse forhandlede aftaler skal styrke vores handels- og investeringsforbindelser og bane vejen for et endnu tættere samarbejde i fremtiden. EU har herved reageret tilfredsstillende på legitime ønsker fra disse lande, og jeg håber, at Madrid-topmødet vil give dette initiativ sin helhjertede støtte.
Inden jeg slutter, vil jeg gerne lykønske det spanske formandskab med det fremragende stykke arbejde, det har udført med forberedelserne af topmødet. Jeg vil også gerne hylde Europa-Parlamentets ekstraordinære engagement, når det gælder fremtiden for vores forbindelser til Latinamerika, og et par enkelte medlemmer, som har spillet en særlig konstruktiv rolle. Et af disse medlemmer vil tage ordet, så snart jeg har sat mig. Jeg vil navnlig gerne lykønske Parlamentet med de ambitiøse og vidtrækkende initiativer, der er indeholdt i resolutionen af 15. november 2001.
Vi i Kommissionen har sammen med den spanske regering og andre arbejdet hårdt for at gøre dette topmøde til en succes. Vi har arbejdet i næsten 18 måneder med dette mål for øje. Vi har - ikke uden vanskeligheder - været i stand til at bringe ordninger som stipendieprogrammet og programmet om informationssamfundet ud i livet. Vi har, som vi sagde, afsluttet forhandlinger med Chile om en yderst vidtrækkende aftale, som mange mere forsigtige personer havde troet var umuligt. Vi har gjort større fremskridt med Mercosur, end de fleste ville have forudset. Nu vil vi også gerne hæve niveauet for vores forbindelser med de øvrige subregionale grupperinger. Dette leverer grundlaget for et godt topmøde, som vil styrke vores biregionale forbindelser yderligere og forberede os på at føre tingene endnu videre, når vi mødes næste gang - formentlig om to års tid - næsten helt sikkert med en større Europæisk Union.
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, med opførelsen af dette punkt på dagsordenen i en meget vanskelig international sammenhæng og samtidig med præsident Fox' og en stor delegation mexicanske parlamentarikeres besøg har vi ønsket at understrege den interesse, som Parlamentet har for forbindelserne med landene i Latinamerika forud for topmødet.
Jeg er enig i hr. Pattens synspunkt om, at denne type møder er blevet kritiseret, fordi de store erklæringer, der formuleres på dem, mange gange ikke giver sig udslag i konkrete mål, og jeg mener, at topmøderne i virkeligheden bidrager til den rituelle iscenesættelse af en underliggende politisk vilje, som tager sigte på at skabe den politiske energi, der er nødvendig for, at maskineriet fungerer.
Det, som det drejer sig om nu, er at give det ambitiøse mål om strategisk og regionalt partnerskab, som stats- og regeringscheferne fastlagde i Rio de Janeiro, indhold. Og jeg er enig med hr. Patten i, at EU møder op på topmødet med en række meget positive budskaber.
For det første - og det er efter min mening alle Parlamentets politiske gruppers fortjeneste - med en klar og ambitiøs betænkning, som tager sigte på at oprette et biregionalt partnerskab, der skal forsøge at udforme EU's fælles strategi for Latinamerika.
For det andet med en vilje, der kommer til udtryk i budgetterne, som giver EU mulighed for at møde op i Madrid med nogle anstændige beløb i budgettet for 2002.
Og for det tredje med en ambitiøs associeringsaftale med Chile - og her skal Europa-Kommissionen lykønskes med sin forhandlingsindsats og formandskabet med sin dynamik - med nogle forhandlinger med Mercosur, der også bør tilføres fornyet dynamik, for det er i krisetider, at denne type aftaler kan være mest nødvendige, og også med nogle retningslinjer for forhandling af nye aftaler med Andesfællesskabet og Mellemamerika forelagt af Kommissionen, der efter Parlamentets mening - jeg siger ikke lige nu - bør give en udsigt til partnerskab, hvilket formanden for Europa-Parlamentet for nylig gav udtryk for i et brev til formanden for Kommissionen, og ligeledes med et ambitiøst program fra Kommissionen, som omfatter en række initiativer, der, selv om de ikke repræsenterer en eneste euro mere, er meget vigtige for oprettelsen af det biregionale partnerskab.
Efter alle de lovprisninger, tillader De nok, hr. kommissær, en lille kritisk bemærkning: De kan nok forstå, at vi mener, at den besparelse på 30 millioner euro, som Kommissionen har forelagt i det foreløbige budgetforslag for 2003, ikke er den bedste introduktionsskrivelse forud for topmødet.
Når det er sagt, mener jeg, at det er vigtigt, at topmødet tager højde for, at de store og dybtgående sociale skævheder, der er i Latinamerika, kan være til fare for de fremskridt, der med møje og besvær er opnået inden for sameksistens og demokratisering, og at det derfor er nødvendigt at sende et klart signal om støtte til normalisering og demokratisk konsolidering i lande som Venezuela og Argentina, opførelse af FARC og ELN på listen over terrororganisationer og også tilbøjelighed til at normalisere forbindelserne med Cuba på grundlag af forudsætningerne i demokratiklausulen og til lidt efter lidt at indlemme landet i Cotonou-aftalen. Og jeg mener, det er helt nødvendigt, at EU uden komplekser indgår i en global og ambitiøs forbindelse med Latinamerika for ikke at overlade hovedrollen til USA, som ikke gør sig for mange tanker om graden af regional integration i Latinamerika.
Derfor, hr. formand, håber jeg, at der på dette topmøde i Madrid sendes et klart budskab på et vist niveau om at oprette et fælles område, som kan give sig udslag i en stor transatlantisk akse, der kan angive retningen for forbindelserne mellem EU og Latinamerika i det næste årtusinde.
Linkohr (PSE).
Hr. formand, topmødet i Madrid afholdes for stats- og regeringscheferne. Men i al beskedenhed vil jeg gerne understrege, at Europa-Parlamentet i mange år har haft tætte relationer til parlamentsmedlemmerne i Latinamerika - det er i øvrigt Europa-Parlamentets ældste forbindelse til et andet parlament, idet det går helt tilbage til begyndelsen af 1970'erne.
Hvordan Latinamerika vil udvikle sig i de kommende år og årtier, afhænger i høj grad af forholdet til Europa. Jeg tror, vi undervurderer vores muligheder. Jeg vil navnlig understrege, at forholdet til Latinamerika frem for alt skal rumme et videnskabeligt-teknisk og industrielt element ligesom i forholdet til USA - hvorfor så ikke også i forholdet til Latinamerika?
Jeg vil gerne minde om, at der ligger to store videnskabelige europæiske institutioner i Latinamerika, nemlig ESO, Det Europæiske Sydlige Observatorium i Chile, der i øvrigt har bidraget til, at astrofysikken i Chile for alvor har fået vind i sejlene, samt vores rumfartscenter i Kourou, for Fransk Guyana befinder sig på latinamerikansk jord. Jeg vil også gerne plædere for et stærkt industrielt samarbejde, hvor vi inddrager industrien i Europa og Latinamerika. Det startede med Mercosur og kunne måske udvides til at omfatte hele Latinamerika.
Hr. Patten har med rette nævnt Kyoto, altså klimapolitikken. Hvis jeg havde tid, ville jeg forklare, hvad emissionshandel ville betyde for Latinamerika fremover. Formanden signalerer nu til mig, at min taletid er udløbet. Hvis jeg havde mere tid, ville jeg forklare nærmere, og De ville blive overrasket over at høre, hvilke muligheder der er. Kort sagt har vi mange muligheder for at indgå relationer med Latinamerika. Vi skal udnytte dem og ikke kun tale om dem!
Sánchez García (ELDR).
Hr. formand, det må erkendes, at verden er i oprør og i ubalance, og det er ikke kun på grund af globaliseringen eller den nye internationale orden efter den 11. september, men også på grund af udelukkelser, privilegier, korruption og favorisering.
Denne situation kan hverken Europa, Latinamerika eller Caribien komme uden om. Derfor bør vi udnytte topmødet i Madrid til at gøre os alvorlige overvejelser, opnå pragmatiske konklusioner og overbevise os selv om nødvendigheden af i fællesskab at finde frem til en måde, hvorpå hele samfundet kan fungere korrekt og få bedre livskvalitet, og til en vej til fred og stabilitet på jorden, navnlig i disse to geografiske blokke, som er forenet gennem historien, det vil sige EU og Latinamerika og Caribien. I de blokke skal respekt for menneskerettighederne, forkastelse af politisk straffrihed og intolerance, konsolidering af demokratiet og det civile samfunds inddragelse i politiske beslutninger være de prioriterede akser i vores fælles fremtidige aktion under hensyntagen til befolkningernes suverænitet og uafhængighed.
I Madrid bør vi derfor styrke den interinstitutionelle politiske dialog for at sikre et klima af tillid og opnå passende forbindelser.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, det første topmøde i Rio de Janeiro i juni 1999 endte med en beslutning om at oprette et strategisk biregionalt partnerskab, men en stor del af de 54 prioriteter i den handlingsplan, der blev fastlagt ved topmødets afslutning, er ikke opfyldt i dag.
Hvis vi ser bort fra ordene, består udfordringen ved topmødet i Madrid og initiativet om globalt strategisk partnerskab for os i at give en mulighed, der er helt anderledes end den, som USA giver. Jeg synes, at vores ambitioner vil være meget små, hvis vi blot gentager, at vores prioritet er at oprette frihandelsområder i lande som Mexico og Chile. Eller taler om, hvor rigtige Den Internationale Valutafonds politikker er i Argentina, og ignorerer oplysninger om, at 41% af befolkningen i Latinamerika stadig lever i fattigdom, at 56% af Latinamerikas eksportindtægter anvendes til betaling af gæld, og at der i lande, med hvilke EU har indgået aftaler, der betragtes som modelaftaler - f.eks. Mexico - stadig sker meget alvorlige krænkelser af menneskerettighederne. De vil også være meget små, hvis vi tillader, at vores multinationale selskaber behandler deres ansatte på en måde, der ville være uacceptabel i Europa, som det er tilfældet med den tyske virksomhed Continental Tires i Mexico, eller hvis vi foregiver at involvere os i konflikten i Colombia ved blot at udarbejde lister for at forsøge at bestemme, hvem der er terrorist, og hvem der ikke er det.
I sidste instans, hr. formand, må vi ikke glemme, at det spanske formandskab var meget hurtigt til faktisk at acceptere forsøget på statskup i Venezuela - jeg kan ærligt talt ikke finde andre ord for denne accept - og at det havde en meget negativ virkning i Latinamerika, hvis regeringer derimod anerkendte den demokratiske værdi, som Chávez-regeringen havde.
Hvad angår beslutningen, anmoder vi om - og jeg slutter nu, hr. formand - at vi holder fast ved det kompromis, som grupperne blev enige om, og at vi ikke stemmer for et ændringsforslag, der kunne forværre situationen for gidslerne i Colombia, fordi det indeholder en idé om, at der skal lukkes af for enhver form for dialog. Derfor håber vi virkelig, at Parlamentet ikke vedtager ændringsforslaget fra Gruppen for Det Europæiske Folkeparti.

Marset Campos (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg takker hr. de Miguel og kommissær Patten for deres indlæg, som var meget oplysende, men jeg mener, at man forpasser lejligheden til at analysere, hvad der sker i Latinamerika, og hvilken rolle Europa kan spille.
Hvis vi ikke forstår, at FTAA-projektet er en modoffensiv fra USA's side for at kunne afvise og udelukke EU's indflydelse i Latinamerika - der, selv om den i princippet er modsætningsfyldt, også kan siges at være gavnlig - forstår vi ikke noget som helst. Det er efter min mening det vigtigste spørgsmål, som statscheferne skal behandle på topmødet mellem Latinamerika og Europa. Og derfor er vi forpligtet til at undersøge både følgerne af FTAA-projektet og følgerne af den 11. september og den forandring, der er sket i hele Latinamerika. Det skal tages i betragtning, hvordan menneskerettighederne krænkes i Guatemala, og vi er vidne til straffrihed. Vi bør tage i betragtning, at forhandlingerne i Colombia er brudt sammen, at de var en fiasko, og vi, der forpligtede os til at fremme dialog og forhandling, bør insistere på en politik med dialog og forhandling for at genoprette fornuften.
Vi kan ikke fortsætte USA's aggressive militaristiske politik, for så vil vi ikke have nogen troværdighed, hverken i verden eller i Latinamerika.
Det samme kan siges om Venezuela, Argentina og Brasilien, hvor det er ufatteligt, at de fjerner demokratiske kandidater fra arbejderpartiet og fagforeningsfolk inden valget, og det sker med den sædvanlige straffrihed.
Derfor bør vores indflydelse i Latinamerika med henblik på topmødet være afgørende for - som hr. de Miguel og kommissær Patten netop sagde - at menneskerettigheder, sameksistens og demokrati kan blive styrket i den indflydelse, som EU godt kan øve, og USA ikke øver. Derfor mener jeg, at vi bør benytte lejligheden fuldt ud og ikke bør vende blikket den anden vej.

Queiró (UEN).
Hr. formand, da det andet topmøde mellem EU og Latinamerika finder sted sidst i denne uge i Madrid, er det mere end berettiget, at Europa-Parlamentets holdning til forholdet mellem disse to regioner bringes ajour. Latinamerika står fortsat over for politiske, økonomiske og sociale udfordringer, der kræver, at europæerne og latinamerikanerne arbejder sammen i gensidig respekt. Topmødet er således en glimrende anledning til at definere den strategiske ramme for en dynamisk udvikling af EU's partnerskab og samarbejde med landene i området. Et fælles perspektiv i EU på det amerikanske dobbeltkontinents sydlige del er ikke blot strategisk væsentligt, men bør også fremmes politisk.
Udgangspunktet for EU's fælles strategi og politik over for Latinamerika må være baseret på partnerskabsprincippet og begge parters engagement i form af en global tilgang, der permanent og systematisk udbygger forbindelserne mellem de forskellige deltagere i processen. Dette er ikke ensbetydende med, at EU ikke skal virke for et stadig tættere samarbejde med de enkelte lande i området, især når nogle af disse, som Argentina og Venezuela, af forskellige årsager befinder sig i en særlig vanskelig situation. Vi ser således også meget positivt på de bilaterale partnerskaber, som både EU og de enkelte medlemsstater opretholder med forskellige latinamerikanske lande.
Dette bilaterale samarbejde udgør så at sige forudsætningen for den fælles europæiske strategis succes. Målsætningen om at sprede velstand gennem oprettelse af et frihandelsområde inden 2010 er meget vigtig, men må tage hensyn til deltagernes forskellige vægt. Inden for denne biregionale politiske dialog må både EU og de latinamerikanske lande koncentrere sig om at formulere initiativer og konkrete indsatsområder, der sætter deres forbindelser ind i en strategisk ramme med et reelt og strukturfremmende indhold. Der må således udarbejdes en samlet plan til bekæmpelse af narkotikahandel, ligesom der må videreudvikles de sikkerhedsaftaler, som terrorhandlingerne den 11. september har vist et stigende behov for. Handelssamkvemmet må også øges, og investeringerne må stimuleres i de to regioner, hvilket forudsætter, at det private initiativ fremmes i de latinamerikanske lande som et helt afgørende element i den gensidige udviklingsstrategi.
Vi skal endelig også lægge vægt på forsvar og styrkelse af menneskerettighederne og fremme af demokrati i alle regionens lande uden undtagelse. Jeg støtter derfor det fælles beslutningsforslag, selv om jeg medgiver, at kompromistekster som den, vi har til forhandling, undertiden mister det i klarhed, som de skal vinde i parlamentarisk tilslutning.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, en af mine forfædre var kaptajn på et skib, der sejlede mellem Skotland og Valparaiso i Chile. Sørgeligt nok druknede han på en af disse farefulde rejser. Så handel med Latinamerika er ikke noget nyt mellem mit land og dette store kontinent.
Det var mig derfor en stor fornøjelse at deltage i konferencen for parlamentsmedlemmer fra EU og Latinamerika i selvsamme by i april. Jeg håber, at Chile snart bliver det seneste land, der underskriver en vidtrækkende samarbejdsaftale med EU, som Mexico - hvis præsident Fox besøger os her i Parlamentet i dag - gjorde efter det første topmøde i Rio i 1999.
Latinamerika har været genstand for stor nyhedsdækning på det seneste. Vi har i denne uge haft præsident Carters forsoningsmøde på Cuba, som er det sidste tilbageblivende kommunistiske diktatur, det farceagtige, kortvarige kup i Venezuela mod den uafhængige præsident Chávez, den bedrøvelige økonomiske nedtur, som vi nu oplever i det engang så velstående Argentina, samt den vedvarende tragedie i Colombia, der udpines af guerillakrig, politiske mord og ulovlig narkotikahandel.
Til trods for disse problemer bevarer jeg alligevel en grad af optimisme med hensyn til, at de latinamerikanske lande til sidst vil erkende, at de, hvis de skal nå vestlig velstand og sikkerhed, må lægge deres inferiøre uoverensstemmelser til side - som er inferiøre i forhold til de sprog- og kulturforskelle, som vi er oppe imod i EU - og forenes om at udvikle stærke og stabile fungerende markedsøkonomier baseret på retsstatsprincippet, god regeringsførelse, demokrati og menneskerettigheder.
EU vil indledningsvis være nødt til at forhandle bilaterale aftaler, men jeg er overbevist om, at der på lang sigt vil dukke et latinamerikansk frihandelsområde op i løbet af det næste årti, som trækker på den lære, der er draget af Mercosurs og Andespagtlandenes erfaringer. Dette vil i sig selv til sidst blive indordnet i det amerikanske frihandelsområde, som USA og de latinamerikanske stats- og regeringschefers regering nåede til enighed om i Québec sidste år. Her skabtes ligeledes de første vordende bestemmelser om menneskerettigheder og demokrati, som alle staterne undtagen beklageligvis Venezuela gik ind for.
Jeg bifalder derfor det andet topmøde med deltagelse af stats- og regeringschefer fra Latinamerika, Vestindien og EU, som finder sted i Madrid den 17. maj. Jeg ønsker det alt godt med det udfordrende projekt, der går ud på at skabe et meget tættere samarbejde mellem disse to store regioner i verden.

Obiols i Germà (PSE).
Hr. formand, jeg vil ikke tale om de gode nyheder i forbindelse med topmødet i Madrid. Jeg er enig i mange af mine kollegers ord, men jeg mener, at en af vores forpligtelser netop er at give udtryk for eventuelle problemer og det så tidligt som muligt. De gode nyheder hedder Mexico - i dag har vi æren af at modtage præsident Fox - hedder Chile, og der er også andre. Men jeg vil gøre Rådet og Kommissionen opmærksom på den fattigste region på det amerikanske kontinent, og det er Mellemamerika.
Siden 1984 har EU spillet en meget positiv rolle for at fremme fredsprocesserne i regionen. Vi har oplevet politiske ændringer, som har betydet fred og indsættelse af demokratiske regeringer, men også en situation, der er en kombination af vanskeligheder med de økonomiske og sociale forandringer og naturkatastrofer, og en inerti med ulighed og rystende fattigdom.
Jeg mener, at opnåelsen af en fredsaftale altid bør anses for at være et udgangspunkt, ikke et endepunkt. Og det ville være en fejl, hvis vi stillede os tilfreds med skridt taget i fortiden og ikke forstod, at der i regionen, som andre steder i Latinamerika, er en risiko for manglende perspektiv, der kan føre til noget, som er det mest katastrofale på det politiske og sociale område, nemlig anomi, ikke konflikt, men total mangel på perspektiver, udvikling af anomiske tilstande.
Det fænomen er særlig alvorligt i Mellemamerika, og jeg mener, at Unionen er helt nødvendig for at støtte områdets regionale udvikling på mellemlang og lang sigt.
For at sige det rent ud mener jeg, at topmødet i Madrid vil afstedkomme en mellemamerikansk skuffelse, og jeg anmoder Rådet og Kommissionen om at gøre alt for at forhindre den eller i det mindste dæmpe den ved at give perspektiver for den nærmeste fremtid.

Medina Ortega (PSE).
Hr. formand, kommissær Patten ramte det ømme punkt, da han sagde, at faren ved disse topmøder er, at de bliver til ordfabrikker. Vi håber, at topmødet faktisk fører til reelle resultater, men jeg er enig med hr. Salafranca i, at det lige nu ikke ligefrem er noget positivt budskab, at Kommissionen forelægger et budget, hvor bidraget til området er skåret ned med 30 millioner euro.
Jeg vil imidlertid nævne et andet emne, nemlig fru Frassonis anmodning på vegne af sin gruppe om, at vi ikke inddrager et ændringsforslag, der fordømmer terrorismen. Hun mener, at det kunne være til skade for terroristernes gidsler, og det er en fejl set ud fra et metodologisk synspunkt. Vi kan ikke gøre os til gidsler for terrorismen, for hvis vi giver efter denne gang, opmuntrer vi i virkeligheden terroristerne til at bortføre vores statsborgere og vores repræsentanter.
I dette øjeblik har det spanske politi netop afsløret en terroroperation, der efter alt at dømme havde til formål at kaste skygge over topmødet i Madrid. Jeg mener, at det bør bekræfte os i vores hensigt om at bekæmpe terrorisme på både denne og den anden side af Atlanterhavet og samarbejde med de demokratiske regeringer i Latinamerika for at konsolidere de demokratiske rettigheder.

De Miguel
Hr. formand, jeg lyttede meget opmærksomt til Kommissionens indlæg, som jeg mener var meget rammende. Jeg vil sige offentligt her, at Rådets formandskab fik uvurderlig hjælp af Europa-Kommissionen, da vi skulle opfylde vores ambitioner om at give dette topmøde indhold. Det er ikke min opgave at vurdere budgetspørgsmålene, som jeg desuden ikke har kendskab til, men jeg kan sige, at Kommissionen vil tage medlemmernes synspunkter i betragtning, selv om det ikke hører ind under kommissæren med ansvar for eksterne forbindelser. Både han og kommissæren med ansvar for handel, hr. Lamy, har imidlertid gjort en overordentligt stor indsats for at skabe indhold på dette topmøde, der - som vi alle er enige om - ikke bare skal være en ordfabrik. Kommissionen og medlemsstaterne har bidraget meget til det.
Det perspektiv, som Latinamerika frembyder, er ganske givet et af de vanskeligste i de seneste år. Efter det såkaldte "tabte årti" syntes alt i 1990'erne at tyde på, at det latinamerikanske kontinent var ved at rejse sig, at de demokratiske systemer stabiliserede sig, og at der skete store fremskridt på det sociale område, hvilket er yderst vigtigt, for det store problem for Latinamerika er de store klasseforskelle med en meget stor ubemidlet klasse uden håb. Til trods for at vi troede, at vi gennem vores subregionale fora eller andre dialogfora - f.eks. Rio-gruppen, San José-dialogen, Andes-dialogen, Mercosur - var ved at finde en måde at forbedre hele området på, er sagen den, at vi nu står over for en meget alvorlig situation.
Argentinas situation, som virkelig er dramatisk, er blevet nævnt. Det samme gælder situationen i Venezuela, Mellemamerika ... det er ikke et enkelt land, men en hel gruppe lande, som ikke er i stand til at gøre fremskridt, og - som hr. Obiols sagde - de er praktisk talt blevet glemt. Det er, som om Mellemamerika er ude af det øvrige internationale samfunds sind. Det er den virkelighed, som vi står over for i et perspektiv, der er kendetegnet ved, at EU er helt bevidst om dets historiske forpligtelser over for den anden side af Atlanterhavet. Der er slet ingen tvivl om, at den transatlantiske dimension i vores forbindelser er en dimension, der ikke kan gives afkald på i Unionens udenrigspolitik.
Hele Amerika, fra Canada til Magellanstrædet, er et kontinent, hvor Europas kultur, historie og liv har haft en stor indflydelse. Resultatet af denne indflydelse er forskellige hybridsamfund, som ikke er europæiske, men som har alt det, de har modtaget fra vores hundredårige tilstedeværelse på hele det enorme kontinent, som grundlag for deres værdisystem. Det er EU's hensigt at værdsætte alle de landes karaktertræk og uafhængighed, men samtidig at fremme alle de rene europæiske værdier, som stadig eksisterer i de samfund, og som vi med vores politikker er forpligtet til at opretholde. Vi skal naturligvis gøre mere end det, og derfor er vi så engagerede i spørgsmålet om økonomisk udvikling.
Men vi ved også, at løsningerne altid skal findes på lang sigt, for der er områder, som Mellemamerika eller Andesområdet eller endda det mest udviklede område, nemlig den sydlige trekant bestående af Argentina, Chile og Uruguay, der, netop på grund af de omstændigheder, de befinder sig i, praktisk talt har pantsat de kommende år meget alvorligt og med sociale følger, der kan være yderst farlige for de landes fremtid. Derfor mener jeg, at de eksempler, der er blevet givet, f.eks. frihandelsaftalen med Mexico og den, som vi nu kan indgå med Chile, er en mulighed for en mere retfærdig og intens udveksling på højeste plan. Unionen har kun indgået frihandelsaftaler med et latinamerikansk land, nemlig Mexico, og nu gør den det med et andet, nemlig Chile, men vi har ingen frihandelsaftaler med resten af verden.
Det indicerer, at vi er indstillet på at gå over til et fælles og mere retfærdigt handelssystem, men samtidig må vi ikke glemme, at der ved siden af de to lande, som er undtagelser, er andre lande med meget alvorlige problemer, som ikke udelukkende kan løses med frihandelsaftaler, for, som fru Frassoni sagde, er alt ikke handel, vi skal også gøre noget på andre områder. Det betyder, at vi kan tage et klart initiativ i forhold til USA's politik, der sandt nok begrænser sig til den omfattende frihandelsaftale FTAA og ikke tilbyder noget som helst andet. Merværdien i form af vores europæiske kultur og vores historiske forbindelse med det kontinent skal være det "mere", vi skal give, først og fremmest ved at nedbryde forskellene mellem rig og fattig og skabe et mere afbalanceret og retfærdigt samfund og især ved at fremme god regeringsførelse, respekt for retsstatsprincippet og respekt for menneskerettighederne. Det skal være budskaberne, og jeg tror, at de latinamerikanske lande opfatter dem. Hr. Fox vil opfatte det i dag - for i dag holder vi et møde med ham - og jeg tror også, at stats- og regeringscheferne vil opfatte det i dialogen med Europa.
Derfor noterer formandskabet sig, at Europa-Parlamentets opfattelse netop er, at vi skal gå videre end handel, uden at vi af den grund skal afstå fra den, for at give vores forbindelser med Latinamerika den kvalitative værdi af dialog mellem broderlande, fordi vi deler kultur, sprog, historie og værdier - især værdier - og fordi skabelsen af de værdier, der har gjort det europæiske samfund til det, det er, også bør gøre det latinamerikanske samfund til et mere velstående og retfærdigt samfund med mindre ulighed, der beskytter menneskerettighederne mere.
Det vil være formandskabets holdning under topmødet, og nu har vi desuden Parlamentets støtte til at gå i den retning, som vi finder hensigtsmæssig.

Formanden.
Tak, hr. formand.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
betænkning (A5-0148/2002) af Elles for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Kommissionens meddelelse til Rådet om styrkelse af de transatlantiske forbindelser: fokus på strategi og resultater (KOM(2001) 154 - C5-0339/2001 - 2001/2139(COS));
redegørelser fra Rådet og Kommissionen om resultaterne fra topmødet EU/USA den 2. maj 2002 og de transatlantiske forbindelser.
Elles (PPE-DE)
Hr. formand, jeg tager ordet for at præsentere min betænkning om styrkelse af de transatlantiske forbindelser. Det er en betimelig debat, når man betænker, hvor hurtigt de transatlantiske forbindelser ændrer sig i dag.
Som mange sikkert ved, har jeg altid været en stærk talsmand for tættere transatlantiske forbindelser. Det er logisk for Europa og USA at tænke i et styrket transatlantisk partnerskab baseret på fælles værdier og interesser i et område af globalisering. Men det er ikke nødvendigvis nok med logik. Der er reelle grunde til bekymring. De traditionelle transatlantiske bånd er nu ved at svækkes, uden at der bygges nye broer, flere og flere har på fornemmelsen, at NATO måske ikke eksisterer om fem års tid, og NATO-Rusland-rådet, som vi ser offentliggjort i dag, vil grundlæggende ændre vores hele sikkerhedsforhold.
Jeg vil gerne komme ind på, hvorfor dette sker, hvilke bekymringer der er, og hvad vi bør gøre ved det. NATO er uvægerligt ved at ændre sig, for det er ikke længere en forsvarsorganisation mod et land, som ikke længere eksisterer. Det er ved at blive mere politisk, mere internationalt. Efter den 11. september føler den ene partner, USA, at det er et land under angreb. Vi i Europa nærer ikke denne følelse. Det giver et langt klarere fokus på det, der bør gøres på det militære område. Endelig er USA måske et land, som helt bestemt ikke er vant til eller måtte ønske at dele suverænitet og multinationale institutioner, som vi er blevet mere vant til i Europa. Amerikanerne ser derfor tingene i et andet lys, når de deltager i internationale institutioner, selv om de er klar over, at der, når det gælder markedsadgang, er behov for globale spilleregler.
Hvad er det så, der er bekymrende? Min betænkning er meget klar på dette punkt. Vores kolleger har givet udtryk for en række forskellige bekymringer af politisk art: USA's manglende deltagelse i Kyoto-protokollen, konventionen om den biologiske mangfoldighed, Ottawa-konventionen om landminer og her på det seneste landets afslag på at undertegne traktaten om oprettelse af Den Internationale Straffedomstol.
Der er for det andet økonomiske bekymringer. Vi har set to nylige tilfælde med amerikanske stålforanstaltninger og nu amerikanske foranstaltninger for at øge landbrugsstøtten. På mange måde viser det, at de lever i deres egen verden afskåret fra virkeligheden udenfor. Endelig hvad angår udenrigspolitikken, hvor USA synes at ønske at fortsætte sine idéer om en aktion mod Irak, ses dette af mange måske ikke som den bedste måde at håndtere problemet på.
Hvad bør vi så gøre? Den betænkning, jeg forelægger for Parlamentet sammen med min kollega, fru Mann, viser, at vi har mange gode idéer, men måske har vi ikke været tilstrækkeligt opmærksomme på, hvad vi bør gøre. Nøgleelementet i betænkningen er, at vi bør fortsætte med at ajourføre NATO og den nye transatlantiske dagsorden med henblik på udvikling af et styrket transatlantisk partnerskab baseret på en ny tillidspagt og gensidig anerkendelse med en klar definition af vores respektive roller. Der er mange eksempler, men jeg vil blot nævne nogle få af dem for Parlamentet i dag.
NATO forbliver ikke blot den grundlæggende garanti for sikkerhed og stabilitet i det europæisk-atlantiske område, det udgør den absolut nødvendige ramme for fælles operationer. NATO har brug for at kunne reagere på nye globale udfordringer og erkende, at formen af de politiske og militære strukturer flytter sig fra kollektivt forsvar til kollektiv sikkerhed.
Det er meget vigtigt, at tilstrækkelige forsvarsbudgetter bliver kombineret med modige skridt til en koordinering og større rationalisering i forbindelse med indkøb af forsvarsmateriel. Modernisering i stedet for marginalisering af partnerskabet kræver, at USA åbner sine forsvarsmarkeder for os i Europa med henblik på eventuel koordinering. Vi har brug for at udvikle en fælles samlet definition på og opfattelse af sikkerhed og sikkerhedsrisici. Det er også nødvendigt, at vi forstår, at NATO og EU bør etablere tættere forbindelser ved at samle de ikke-militære redskaber, som EU råder over, og den afgørende militære kapacitet, som NATO råder over. Vi har brug for en intensiveret politisk dialog.
Min kollega, fru Mann, vil komme ind på de økonomiske aspekter, hvor der er flere fremragende forslag. Vi har brug for at inddrage USA i en konstruktiv multilateral dialog og øge Parlamentets inddragelse i hele denne dialog.
Hvad betyder dette? Vi tog et par små skridt på topmødet mellem EU og USA om denne positive dagsorden, men der mangler et væsentligt element, og det er det strategiske syn på, hvor dette transatlantiske partnerskab skal bevæge sig hen på længere sigt, og det har vi ingen virkelige idéer om. Her i Parlamentet har vi altid støttet et dybere transatlantisk partnerskab på lang sigt. Derfor opfordrer vi Kommissionen til at udarbejde en rapport. Dens egen meddelelse mangler strategisk tænkning, og vi har brug for at gøre store fremskridt på dette område.

Mann, Erika (PSE)
Hr. formand, kære kolleger, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, efter min mening er min kollegas afsluttende ord en fremragende indledning til min tale. Vi har faktisk brug for flere strategiske overvejelser og visioner. Vi befinder os i en yderst vanskelig situation. Kun ved at forsøge at etablere de transatlantiske forbindelser på ny og overføre dem til strategiske overvejelser, vil vi på lang sigt igen nå frem til en styrket tilnærmelse.
Jeg har koncentreret mig om at undersøge de økonomiske virkninger på vegne af Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, og jeg er nået frem til følgende resultat. Mine kolleger har i den forbindelse støttet mig, og jeg vil også gerne takke min kollega James Elles for, at han har taget det med i betænkningen. Som udgangspunkt gik vi ud fra, at det transatlantiske marked allerede eksisterer. Det kan man undersøge for mange sektorer. Det har ganske vist konsekvenser, fordi det næppe bliver taget til efterretning politisk set og heller ikke i offentligheden.
Vi går principielt ud fra, at vi er konkurrenter. På den ene side er vi klar over, at vi er tæt på hinanden, og at vi er partnere. Men dette bundfælder sig som regel relativt lidt i de politiske handlinger. Det er altså nødvendigt at tage den økonomiske realitet endnu mere til efterretning og overføre den til politiske holdninger. Der bør også være overvejelser om strategiske planer.
Konsekvenserne er store. Vi er ofte frustrerede. Fremmedgørelsen tager til. Vi kan se, der sker afsondringer og en tilbagevenden til nationale politikker - hovedsageligt hos amerikanerne, men vi må se i øjnene, at vi heller ikke selv kan sige os fri for det - og vi kan se, at der sker en forøgelse af de såkaldte amerikanske og europæiske værdier. Dette fører netop også til, at der opstår flere handelskontroverser, der vidner om disse problemer.
Spørgsmålet er, hvad man så kan gøre. Min kollega James Elles har meget rigtigt sagt, at vi har brug for en ajourføring af den nye transatlantiske dagsorden og det transatlantiske økonomiske partnerskab. Hvordan gør man det? Jeg mener, at der er brug for et radikalt paradigmeskift. Vi skal væk fra den gensidige observation. Dette paradigmeskift kan vi opnå på tre måder. For det første ved en sektorspecifik analyse af den økonomiske afhængighed, for det andet en styrkelse af de bilaterale metoder forud for WTO-proceduren inden for konfliktløsning og et advarselssystem samt for det tredje en yderligere tilnærmelse. Det har Kommissionen allerede fastlagt på topmødet i form af en såkaldt positiv agenda, og Rådet har bekræftet det. Det bifalder Parlamentet.
Jeg vil ikke komme ind på flere detaljer. Detaljerne vil De kunne finde i betænkningen. Jeg håber, at Kommissionen og Rådet vil støtte det.

De Miguel
Hr. formand, jeg har lyttet meget opmærksomt til hr. Elles' forelæggelse af sin betænkning og fru Manns indlæg. Jeg synes, at deres overvejelser om den aktuelle situation for vores forbindelser med USA og især om den transatlantiske dagsorden og vores fremtidige forbindelser fortjener, at Kommissionen og Rådet analyserer dem nøje.
Det er indlysende, at der, som hr. Elles sagde, er opstået forhold, der i de senere år har ændret vores forbindelser med USA, og ligeledes at USA har visse holdninger, som på en måde har adskilt sig fra nogle fælles principper, der var kendetegnende for den transatlantiske dagsorden.
Men det er efter min mening fortolkninger om styrken i en forbindelse, som vi ønsker skal være meget tæt. Forbindelserne med USA er i virkeligheden allerede i dag et meget vigtigt faktum, uanset at vi bør overveje, hvordan de kan udbygges. De transatlantiske forbindelser er givetvis det mest solide forbindelsesled mellem EU og et tredjeland i Unionens eksterne forbindelser.
For knap to uger siden blev topmødet mellem EU og USA afholdt i Washington, og resultaterne af det kan kun betegnes som fremragende. De to parter udviste en meget konstruktiv ånd under drøftelsen af hele viften af emner, hvilket tydeliggjorde det, jeg havde sagt før, nemlig at uanset nogle skuffelser fra vores side, som opstod på grund af vores ønske om at opretholde en tættere forbindelse med USA, er sandheden den, at de transatlantiske forbindelsers intensitet og dybde betyder, at USA er Unionens privilegerede partner på nuværende tidspunkt.
Bekæmpelse af terrorisme, den fælles indsats for at løse regionale konflikter, særlig i Mellemøsten - lad os f.eks. ikke glemme, at det er betydningsfuldt, at den såkaldte kvartet umiddelbart efter topmødet mødtes for at løse problemet i Mellemøsten - udarbejdelse og drøftelse af en positiv dagsorden for handel netop for at lægge vægt på den vigtigste del af vores forståelse og ikke fokusere på vores uoverensstemmelser, nogle små handelsstridigheder, som ikke engang omfatter 5% af den samlede handel mellem USA og Europa. Det er alt sammen gode eksempler på denne transatlantiske forbindelse, der er baseret på fælles værdier og på et snævert samarbejde, som præsident Bush selv betegnede som enestående og vigtigt.
Set ud fra et globalt synspunkt, og som det fremgik af pressekonferencen efter topmødet, er de hovedkonklusioner, der kan drages af dette møde, følgende, og jeg vil gerne nævne dem, for jeg mener, at dette er det reelle billede af vores forbindelser med USA i dag: For det første fremhæves det klart og tydeligt, hvor tætte og betydningsfulde de økonomiske forbindelser mellem EU og USA er, da vi tilsammen står for næsten halvdelen af verdensøkonomien - 40% - hvoraf der som sagt kun er uenighed om 5%, og det er den største bilaterale forbindelse i verden af i dag, hvad angår handel og investeringer, og ligeledes hvor betydningsfulde de politiske forbindelser er med den fornyede dynamik, som vi i fællesskab har tilført bekæmpelsen af terrorisme.
For det andet konstaterede man igen eksistensen af fælles udfordringer og strategier, som gør EU og USA til strategiske partnere, idet terrorismen som sagt naturligvis er fremtrædende med indledningen af forhandlinger om aftaler om udlevering og retshjælp i straffesager, et mandat, der blev vedtaget af Rådet (retlige og indre anliggender) den 25. april, og styrkelse af samarbejdet om indefrysning af terrororganisationers formuer og om ikkespredning. Lige før topmødet blev den nye liste over terrororganisationer gjort færdig for at vise vores engagement og fortsætte kampen mod sådanne organisationer.
For det tredje og på det udenrigspolitiske område blev det snævre samarbejde og samordningen ved regionale konflikter og genopbygningsprocesser fremhævet. Aftalen vedrørende sikkerhed i Mellemøsten om principperne for voldens ophør, anerkendelsen af staterne, anerkendelse af Den Palæstinensiske Myndighed som en legitim forhandlingspartner og støtte til Mitchell- og Tenet-planen er tydelige eksempler på denne samordning. Samtidig noterede man sig den forbedrede situation i Balkanlandene med eksempler på samarbejde mellem USA og Europa i områder som Makedonien, Bosnien-Hercegovina, Serbien og Montenegro, effektiviteten af det snævre samarbejde under genopbygningen af Afghanistan og ved opnåelsen af en politisk løsning inden for rammerne af Bonn-konferencen.
For det fjerde gav begge parter udtryk for deres gode vilje, hvad angår WTO's bestemmelser på alle handelsmæssige områder, og de støttede den positive dagsordens grundprincip og det kvalitative spring, som identifikationen af samarbejdsområder for konkrete fremtidige aktioner udgør.
For det femte og i tråd med det nævnte blev der givet udtryk for vilje til at samarbejde i andre fora og i internationale processer, f.eks. Doha-dagsordenen og vejen mod Johannesburg, det vil sige konferencen om bæredygtig udvikling.
Endelig konstaterede man, at alle disse samarbejdsområder er påvirket af og afspejler virkningen af Unionens interne ændringer, f.eks. udvidelsesprocessen eller skabelsen af den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, med en tydelig indvirkning, som har ført til en mærkbar intensivering af forbindelserne med USA.
Dette er, hr. formand, de hovedkonklusioner, der kan drages af det møde, som, hvilket er normalt i disse tilfælde, blev afviklet som et begrænset møde, forud for et plenarmøde, som var beregnet til emner med større politisk indhold, efterfulgt af en frokost, hvor handelsspørgsmålene blev drøftet.
Uden at vi glemmer de netop anførte idéer, tillader De nok, mine damer og herrer, at jeg gennemgår det konkrete indhold af forhandlingerne om de forskellige punkter på dagsordenen udførligt.
For det første har vi bekæmpelsen af terrorisme. Som det er blevet sagt ved andre lejligheder, er det et centralt og prioriteret emne for begge parter, især efter begivenhederne den 11. september. I dette kapitel tog man fat på forslaget til aftale om udlevering og retshjælp i straffesager, der som nævnt blev opnået efter RIA-Rådets godkendelse af mandatet den 25. april, og som amerikanerne modtog meget positivt.
For det andet har vi kampen mod finansiering af terrorisme. Her blev der henvist til punktet om udvidelse af listen over terrororganisationer for at forsøge at harmonisere EU's og USA's lister og ajourføringen af Unionens foranstaltninger med henblik på gennemførelse af FN's Sikkerhedsråds resolution 1373. Parlamentet er uden tvivl klar over, at formandskabets indsats på dette punkt har været stor. Vi fik indkaldt til flere Clearing House-møder og et ekstraordinært møde i COREPER for udelukkende at behandle dette spørgsmål, og til sidst blev udvidelsen af EU's liste vedtaget formelt samme dag som topmødet. Som det kunne forventes, var USA positivt indstillet over for denne nye indsats, selv om de gav udtryk for en vis skuffelse over, at Hamas og Hizbollah ikke var med på listen. Her gav man udtryk for en gensidig forpligtelse til at øge bestræbelserne på at få større overensstemmelse mellem listerne ved fremtidige ændringer.
Endelig har vi spørgsmålet om ikkespredning. USA's interesse på dette område var centreret omkring det såkaldte 10+10 eller ten plus ten over ten, et program af 10 års varighed, som skønnes at ville koste 10 milliarder dollars, og som har til formål at begrænse Ruslands radioaktive og kemiske materiale. USA lagde vægt på betydningen af den rolle, som EU kan spille i denne sag på grund af dets forbindelser med tredjelande som Iran. Inden for rammerne af forhandlingsmandatet om den aftale om handel og samarbejde, som Unionen agter at indgå med nævnte land, forpligtede EU sig til at inddrage ikkespredning som et af de emner, der skal behandles i den politiske dialog. Desuden benyttede EU lejligheden til at bebude foranstaltninger, som skal styrke de multilaterale instrumenter.
For det andet vil jeg tale om de tilfælde af regionalt samarbejde af fælles interesse, som blev drøftet på topmødet. Det drejer sig om Mellemøsten, Balkanlandene, Rusland og Afghanistan.
Hvad angår Mellemøsten, gjorde ministerpræsident Aznar opmærksom på nødvendigheden af at handle hurtigt for at opnå ikke blot våbenhvile, men også en politisk indfaldsvinkel til bestræbelserne på at finde en løsning. Fra USA's side gjorde præsident Bush og udenrigsminister Powell opmærksom på, at præsidentens tale den 4. april stod ved magt, men at den konstruktive ånd, som saudiarabere, jordanere og andre moderate arabere udviste, skulle anerkendes. Nødvendigheden af at genopbygge de palæstinensiske infrastrukturer blev gentaget af den højtstående repræsentant, hr. Solana, og kommissær Patten, som desuden mindede om konklusionerne fra det tidligere ad hoc-kontaktudvalg i Oslo om, at det er nødvendigt at undgå et sikkerhedstomrum i de palæstinensiske områder.
Det skal også understreges, at den højtstående repræsentant, hr. Solana, gjorde opmærksom på, hvor uretfærdige den amerikanske offentlige menings beskyldninger mod europæerne om antisemitisme er. Præsident Bush vedgik, at disse angreb var uretfærdige.
Desuden skal det nævnes, at kvartetten som sagt samledes i forbindelse med topmødet, og det møde blev af USA betegnet som en milepæl, og dermed blev det anerkendt, hvor vigtig international samordning er for, at der kan opnås en forhandlet løsning på konflikten. Der var altså en grundlæggende enighed om, at det er vigtigt sideløbende at udvikle de politiske, økonomiske og sikkerhedsmæssige sider, og de to parter viste, at de var indstillet på at opretholde presset på de to involverede parter. USA takkede for EU's indsats på området og gav udtryk for, at det altid ville handle ud fra forsigtighedsprincippet for ikke at så tvivl om den amerikanske troværdighed i området. Alt i alt gentager og styrker Washington-erklæringen Madrid-erklæringen fra den 10. april.
Hvad angår Balkanlandene, lagde EU særlig vægt på betydningen af strategien om partnerskab og stabilisering og den fælles interesse i udsendelse af APTF-politimissionen i Bosnien-Hercegovina fra januar 2003. Det gentog ligeledes, at det var rede til at indlede Amberfox-operationen i Makedonien, og USA lovpriste de fælles initiativer i området og gav ligeledes udtryk for sin interesse for at udøve pres på Serbien for at få landet til at samarbejde med Domstolen i Haag.
Udvekslingen af synspunkter om forbindelsen med Rusland skete med udsigt til topmødet mellem USA og Rusland fra den 24. til den 26. maj, NATO og Rusland den 28. maj og EU og Rusland den 29. maj. EU fremhævede de positive aspekter af den politiske dialog med Rusland uden at undlade at komme ind på politisk følsomme emner, f.eks. Belarus og Moldova, og det gav også udtryk for sin bekymring over menneskerettighedssituationen i Tjetjenien. USA gav udtryk for sin tilfredshed med den måde, hvorpå samordningen udvikler sig i området, for det giver mulighed for at styrke præsident Putins vestlige orientering, og de gav også tilsagn om at opnå en aftale om begrænsning af atomvåben med Rusland inden det kommende topmøde. I nyhederne i går så vi, at den aftale nu er indgået. EU nævnte her den økonomiske dimension og de skridt, som Rusland tager for at få fuld status som markedsøkonomi, hvilket er en betingelse for dets optagelse i WTO, som under ingen omstændigheder vil finde sted før 2004.
Hvad angår Afghanistan, blev der igen lagt vægt på, at de to partnere samordnede deres holdninger, betydningen af bilateralt samarbejde under genopbygningen af landet blev fremhævet, og USA anerkendte det store økonomiske bidrag, som EU har ydet til netop det formål.
Hvad angår de økonomiske og handelsmæssige spørgsmål, holdt man fast ved princippet om ikke at lægge vægt på de igangværende tvister, som ofte ikke gør andet end at kaste skygge over betydningen af den omfattende økonomiske forbindelse mellem EU og USA. Vi talte først og fremmest om Doha-dagsordenen, topmødet i Monterrey og dernæst om det, der skal afholdes i Johannesburg. Dette punkt blev kort taget op for at konstatere den gensidige vilje til at samordne holdningerne inden for Valutafondens multilaterale ramme og dermed følge formandskabets forslag. Der blev også henvist til, at NEPAD-initiativet er et emne, der skal behandles på G8-topmødet i Kananaskis, og til den mulighed, som Johannesburg giver for at lave fælles samarbejdsprojekter inden for landbrug og drikkevand.
Hvad angår de konkrete handelskonflikter, røbede drøftelserne, at USA har et vist ønske om at forhandle, hvilket konkret kan ses af dets tilsagn om at overholde WTO's bestemmelser, navnlig i tvisterne om Foreign Sales Corporation og om importrestriktionerne for klementiner.
Hvad angår stålet, er det allerede velkendt, at man i denne tvist anser det for muligt på mellemlang sigt at opnå en forhandlet løsning om kompensationer, uden at det berører den klage, som EU vil indgive til WTO. Begge parter gav tydeligt udtryk for deres holdning, samtidig med at de igen gav udtryk for deres vilje til at overholde organisationens bestemmelser. EU undlod i hvert fald ikke at argumentere for sin hensigt om fortsat at bruge kompensationer som et vigtigt instrument til beskyttelse af dets rettigheder.
På grund af det gunstige klima, der er opstået efter udsættelsen af panelets beslutning til juni, blev spørgsmålet om Foreign Sales Corporation behandlet i en positiv tone, og præsident Bush lovede at ændre den nationale amerikanske skattelovgivning for at tilpasse den til WTO.
Hvad angår klementinerne, gentog USA sit løfte om at afkorte procedurerne for om muligt at forhindre, at det går ud over den kommende høst. Det er klart, at på det tidspunkt var den nye lov, som lige er blevet vedtaget, ikke kommet frem. Med den lov øges støtten til de amerikanske landmænd, og det er et andet emne, som kan blive årsag til konfrontation mellem USA og Europa. Netop på et tidspunkt, hvor vi alle har en fælles forpligtelse til at nedsætte landbrugsstøtten på grund af Doha-forhandlingerne, synes USA ikke at sende et særlig positivt signal, men jeg mener, at vi på dette punkt bør drage vores egne konklusioner med henblik på vores forhandlingsposition i Doha-runden.
Den positive dagsorden omfatter alle emner, som kan give anledning til aftaler på mellemlang sigt, og som de to parter grundlæggende er enige om. I princippet omfatter den følgende punkter: gensidig adgang til handel på værdipapirmarkedet, fælles tilnærmelse af bestemmelser og kontrol inden for økologisk landbrug og udvikling af en fælles prototype til elektronisk told.
Jeg vil slutte, hr. formand, med at gentage den store og positive betydning, som formandskabet tillægger topmødet mellem EU og USA afholdt i Washington den 2. maj. De transatlantiske forbindelser er vigtige, de bekymrer os, men sandheden er, at de på nuværende tidspunkt - og også i fremtiden, tror jeg - har en fremtrædende plads blandt Unionens eksterne forbindelser.

Patten
Hr. formand, det er lige nøjagtig et år siden, jeg forelagde Kommissionens meddelelse om styrkelse af de transatlantiske forbindelser for Parlamentet.
Kun få kunne dengang forestille sig de rædselsfulde terrorangreb på USA den 11. september, som lige siden da har domineret de internationale forbindelser og i høj grad har øvet indflydelse på forbindelserne mellem USA og EU. Disse angreb fik os til at fatte, hvor sårbare åbne og demokratiske samfund er. Men de har i høj grad understreget deres varige styrke. Angrebene viste, i hvor høj grad Europa og Amerika er forenet af de værdier, som vi deler, hvilket omfanget af udgydelsen af sorg og sympati i de europæiske lande i ugerne efter den 11. september gjorde meget klart.
Europa har lagt både praktisk støtte og følelsesmæssig solidaritet for dagen. Vores samarbejde med USA i månederne efter den 11. september under kampagnen mod terrorismen vidner om dette. Vi har gjort betydelige fremskridt inden for politisamarbejdet og det retlige samarbejde - gennem aftalen mellem USA og Europol, der blev undertegnet i september sidste år, mandatet for en databeskyttelsesaftale mellem USA og Europol og en aftale om gensidig bistand/udvisning såvel som gennem beslutningen om at indføre en europæiske arrestordre. Vi har samarbejdet om at styrke grænsekontrollen, og vi har gjort fremskridt inden for Organisationen for International Civil Luftfart og Den Internationale Søfartsorganisation med hensyn til styrkelse af fly- og søfartssikkerheden. Vi har samarbejdet om at beslaglægge terroristernes aktiver. EU har spillet en fuldgyldig rolle med at sammenstrikke koalitionen mod terrorisme. Europæiske tropper er stærkt involveret i Afghanistan både som den største komponent i Den Internationale Sikkerhedsstyrke såvel som i kampoperationer. Og EU yder et formidabelt bidrag til genopbygningen af Afghanistan, som jeg selv glæder mig til at se, når jeg besøger landet i næste uge.
I forbindelse med alle disse sager har vi et tæt samarbejde med USA og med god virkning. Vi viser, hvor meget vi kan nå, når vi samarbejder med hinanden og med andre nationer.
Det gør vi også på Balkan og senest inden for den såkaldte kvartet med at søge en fredelig løsning i Mellemøsten.
Alt dette viser, at verden er et sikrere og bedre sted, når EU og verdens mægtigste magt arbejder i harmoni.
Men, som De ærede medlemmer er klar over, er der i nogen tid foregået en debat i Washington om, hvorvidt USA - der nu er så magtfuld - bør fokusere på sine egne noget snævert definerede interesser, den såkaldte unilaterale tilgang, eller om det bør fortsætte med at anføre de multilaterale bestræbelser i spidsen for det internationale samfunds fælles indsats for en håndtering af fælles problemer. Dette er ikke en ny debat, men den er måske blevet mere intensiv. Jeg vil blot sige dette om en debat, hvis eksistens ikke er noget, vi europæere blot bilder os ind. Europa vil nødvendigvis være på den multilaterale side i denne debat. Det følger af den måde, hvorpå vi anskuer verden, og af vores erfaringer. Det er der ikke nogen, der behøver at undskylde. Men når vi er uenige om noget, der for os synes at være unilaterale politikker, hvad er så den korrekte europæiske tilgang?
Efter min mening er det ikke at tie stille. Men det er også ikke at stå og hænge på sidelinjen og beklage sig. Dér, hvor vi er uenige med USA - f.eks. om deres beslutning om ikke at ratificere Kyoto-protokollen - bør vi selv stille os i spidsen og presse på med ratificering og også tilskynde andre til at gøre det. På samme måde er vi imod den nylige amerikanske beslutning om Den Internationale Straffedomstol. Men det er ikke nok at være imod, vi vil arbejde hårdt på at gøre domstolen til en succes.
Jeg håber ikke, at uenighederne bliver bragt ud af proportioner, og jeg håber, at vi kan bevæge os frem mod et forhold, hvor vi er bedre i stand til at hylde de betydelige områder, hvor EU og USA arbejder som én, og finde bedre måder, hvorpå vi både kan komme vores uenigheder til livs, og på de punkter, hvor vi når frem til at være enige om at være uenige, kan gøre det på en så fornuftig måde som muligt.
I denne forbindelse hjælper det at indtage en afbalanceret holdning til begivenhederne. F.eks. synes vores uenighed om handel undertiden at overskygge vores forhold. Europa og USA er de største handelspartnere. Vores uoverensstemmelser udgør en brøkdel af vores samlede handel. Handelsstrømmen øges, men det gør antallet af tvister ikke.
Der bliver lagt alt for lidt mærke til det tætte samarbejde, vi har, når det gælder om at beskytte og udvikle det internationale handelssystem. Samarbejdet mellem EU og USA var afgørende for den succes, vi havde i Doha med at få sat gang i en ny WTO-runde, der fokuserer på vækst i udviklingslandene. Vores samarbejde om at hjælpe udviklingslandene er gået videre end til handel, vi har begge øget udviklingsbistanden i betydelig grad, vi er blevet enige om en finansiering med henblik på at opfylde udviklingsstrategien i den såkaldte "Monterrey-konsensus", og vi arbejder lige nu meget tæt sammen om at forberede os til Johannesburg-topmødet om bæredygtig udvikling. Jeg håber, at vi kan samarbejde lige så godt dér.
Jeg vil ikke gentage Pascal Lamys seneste ord her i Parlamentet om handelsspørgsmål, men vil blot erindre Parlamentet om, at de transatlantiske økonomiske partnerskabsrammer har fortsat de ting, de blev oprettet for at nå. Partnerskabet tager sigte på at forhindre tvister i at eskalere og på at sætte forøget gang i aktiviteten inden for områder af gensidig interesse. Følgende er netop resultaterne af vores seneste samarbejde, nemlig for det første etableringen af en positiv økonomisk dagsorden, for det andet en fornuftig håndtering og forebyggelse af tvister inden for rammerne af ordningen for tidlig varsel (de seneste sager omfatter spanske klementiner og støjdæmpede fly (hushkits)); og for det tredje på det højeste niveau i USA den nødvendige overholdelse af WTO-afgørelsen om Foreign Sales Corporations (FSC).
Det er værd at huske på disse punkter og ikke tilsløre vores dybe uenighed om stålspørgsmål og vores nye bekymring over indvirkningen af forslaget til en ny landbrugslov. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at vi vil fortsætte med at behandle ståldisputten og andre tvister helt og fuldt i overensstemmelse med WTO's regler og procedurer. Vi har ikke i sinde at vige med hensyn til disse spørgsmål.
Jeg mener ikke på denne baggrund, at de forfærdende hændelser sidste efterår fordrer helt nye rammer for den transatlantiske dialog og samarbejde. Den nye transatlantiske dagsorden fra 1995 er stadig gyldig. Den har givet os en strategi for en udvidelse af vores forbindelser, som generelt har været meget vellykket.
Det, der har manglet, er en strategi til at gøre vores samarbejde så resultatorienteret, som vi gerne så det. At etablere en sådan strategi og strømline en yderst bureaukratisk proces var målet for sidste års meddelelse. Den tilgang, vi foreslog, og som sigtede på en strengere prioritering, blev støttet ikke blot af medlemsstaterne, men også af vores amerikanske modparter. Jeg kunne måske tilføje, at terrorbekæmpelse - ironisk nok måske - var en af prioriteterne på sidste års topmøde. Der er ikke tale om en fasttømret struktur. Prioriteterne revurderes regelmæssigt, og det begrænser ikke vores dialogs generelle rækkevidde. Den positive økonomiske dagsorden, som vi nåede til enighed om ved topmødet i Washington i begyndelsen af denne måned, er et andet godt eksempel på denne tilgang.
Betænkningen foran os opfordrer til, at de transatlantiske dialoger styrkes, og til en større inddragelse af Europa-Parlamentet og den amerikanske Kongres i NTA-processen. Jeg tror meget stærkt på Parlamentets og det civile samfunds rolle. Kommissionen har støttet de transatlantiske dialoger og lyttet til deres henstillinger. Vi er i færd med at drøfte med vores amerikanske kolleger, hvordan vi kan få sat ny gang i den transatlantiske miljødialog, og hvordan vi kan få givet større fremdrift til forbrugerdialogen og dialogen inden for erhvervslivet.
Vi har tidligere haft et tæt samarbejde med Europa-Parlamentet, og det vil vi fortsat have. Den transatlantiske lovgivningsdialog og de interparlamentariske møder er vigtige instrumenter, og jeg vil helt bestemt tilskynde til, at man gør større brug af dem.
Jeg har ikke noget at tilføje til formandskabets meget fyldestgørende beretning om det nylige topmøde mellem EU og USA. Jeg vil blot med glæde bemærke, at præsident Bush lovede at søge at få gennemført de nødvendige ændringer i den amerikanske lovgivning med henblik på at efterkomme WTO-kendelsen om Foreign Sales Corporations. Og jeg vil endnu en gang understrege, at vi var i stand til at fokusere nogle drøftelser på sådanne områder som Balkan, Mellemøsten og Afghanistan, hvor vi har et meget tæt samarbejde for at skabe en sikrere verden.
Lad mig komme med endnu en bemærkning. Det sker, når et internationalt forhold støder ind i nogle problemer, at kritikernes reaktion er at sige, at det, der skal til, er en ny vision eller en ny strategi. Jeg må sige, at jeg ikke mener, at vores problemer med at håndtere det europæisk-amerikanske forhold skyldes en mangel på vision. Vi har en ret så klar vision af, at vi har det bedre på begge sider af Atlanten, og at verden er sikrere og mere velstående, når vi samarbejder og viser det internationale samfund vejen, når det gælder om at imødegå de udfordringer, som et nyt århundrede byder os. Der vil altid være problemer - selv i et betydningsfuldt partnerskab, når nationale interesser tørner sammen. Nationale interesser er ganske enkelt ikke forsvundet fra verden af i dag. Men disse meningsforskelle vil blive øget, hvis vi begynder at blive uenige for ofte om, hvor "nationale" de nationale interesser virkelig er. Det er vores dybtfølte mening i Europa og et produkt af vores historie og erfaringer - og ikke blot en slap fordom, at de nationale interesser helt bestemt er bedst tjent med et internationalt samarbejde, og vi bør ikke skamme os over at udtrykke den opfattelse højt og klart.
Som et sidste punkt vil jeg sige, at hr. Elles har gjort en hel del for at fremme og uddybe vores transatlantiske dialog og vores transatlantiske forhold. Men jeg ser, at der på dagsordenen forekommer et ændringsforslag fra hans hånd, som - må jeg sige, og jeg er, som alle ved, et tyndhudet gammelt øg - giver anledning til en let frisson hos kommissæren for eksterne forbindelser. Det ærede medlem beklager dybt en mangel på strategisk tænkning fra Kommissionens side.
Det kan godt være, at det ærede medlems dybsindighed som strateg er større end min, og det kan godt være, at den er større end dr. Kissingers,

men jeg vil blot sige én ting til ham: Stålstriden med USA skyldes ikke en mangel på strategisk tænkning fra Europa-Kommissionens side. Den manglende evne til at nå til enighed om Kyoto-protokollen skyldes ikke en mangel på strategisk tænkning fra Europa-Kommissionens side. Landbrugslovforslaget, og her vil jeg gerne rette det ærede medlems opmærksomhed mod det seneste nummer af The Economist, skyldes ikke en mangel på strategisk tænkning fra Kommissionens side. Uenigheden om biologiske våben, uenigheden om håndvåben og uenigheden om Den Internationale Straffedomstol skyldes ikke en mangel på strategisk tænkning fra Kommissionens side.
Lad mig sige noget andet. Det synspunkt, som mange indtager i USA, om, at Europa ikke gør nok for at forsvare sig, og at det ikke bruger nok penge på dets egen sikkerhed - det skyldes ikke en mangel på strategisk tænkning fra Kommissionens side. Jeg stod her i Europa-Parlamentet for et par uger siden og spurgte, om der var nogen i salen, som ville fortælle mig, at deres politiske parti under en valgkamp ville forpligte sig til den form for forøgelse af forsvarsbudgettet, som præsident Bush for nylig bebudede. Selv det parti, som hr. Elles og jeg er stolte over at høre til, ville ikke forpligte sig til det. Det er ikke et problem, der kan klandres Europa-Kommissionen.
Der er ét punkt, som jeg lidenskabeligt kan erklære mig enig med det ærede medlem i, og det er, at forholdet mellem EU og USA betyder uhyre meget. Ligesom han beklager jeg den antiamerikanske holdning. Ligesom han beklager jeg dem, der søger at definere deres europæiskhed ved, hvor fjendtligt stillet de er over for USA. Hvis hr. Elles gerne vil se en udvikling af det argument, vil jeg anbefale ham at læse næste lørdags udgave af The Guardian og kommissæren for eksterne forbindelsers anmeldelse af den seneste bog af Will Hutton. Jeg beklager ligeledes spejlbilledet af dette: den følelsesmæssigt primitive foragt, man undertiden læser om og hører udtrykt i USA om Europa.
Forholdet mellem EU og USA er af enorm betydning for verdens fremtid. Nogen ville måske påstå, at forholdet mellem Kina og USA geostrategisk set vil være af større betydning i dette århundrede - mere end en femtedel af menneskeheden og verdens førende magt - men vores forhold er også vigtigt. Det, der gør forholdet så vanskeligt, er, at vi ikke kun har med en supermagt at gøre. Det, vi har med at gøre, er, hvad en nylig amerikansk ambassadør i London, Ray Seitz, har kaldt en "super duper-magt". En "super duper-magt", som var ansvarlig for 40% af verdens vækst mellem 1995 og 2000.
Håndteringen af dette forhold med verdens mægtigste magt vil være enormt vigtig for os alle. Jeg tror ikke, at vi i Kommissionen udviser en mangel på strategisk tænkning, når vi betragter betydningen af det forhold. Men problemet i dag er, at der faktisk er for mange spørgsmål, vi er uenige om, og vi ønsker at gøre noget for at reducere dem og sikre, at vi i EU på de punkter, hvor vi er uenige, kan opfylde vores ansvar for internationalt lederskab uden at forværre forholdet til vores venner i USA.
(Bifald)

Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil ikke kun rette en stor tak til de to foregående talere, men også til de to ordførere for deres arbejde. Jeg vil gerne takke dem, fordi den transatlantiske forbindelse befinder sig i en problematisk fase. Vi må forstå, at dette værdifællesskab har været den mest succesfulde alliance i menneskehedens historie. Den har sikret og gennemført velfærd, demokrati og menneskerettigheder, ikke kun for Europa og Nordamerika, men også i mange andre dele af verden, og den har bidraget med meget positivt i denne verden.
Men vi kan nu konstatere, at efter denne triumf er der meget, der ikke længere fungerer. Der er på den ene side en kådhed tilbage fra unilateralismen, der skaber problemer, og på den anden side, nemlig på vores side, er der nogle svagheder, og det er navnlig vores manglende evne til at yde en indsats på det militære område, og derfor opstår der problemer, som vi ser dagligt, og som til dels også skabes her. Den Internationale Straffedomstol, Kyoto, handelsspørgsmål eller den kendsgerning, at NATO i forbindelse med bekæmpelsen af følgerne efter den 11. september giver indtryk af at være en udhulet bygning vækker stor bekymring, og vi vil også se, at det er rigtigt, at der sker fremskridt for kvartetten i forbindelse med Mellemøsten, men i Jerusalem og Ramallah har man endnu ikke optrådt sammen, og jeg tror, at det afgørende tiltag ligger her.
Jeg mener ikke, at et tiltag til at løse enkle spørgsmål som f.eks. spørgsmålet om hushkits eller bananer er det afgørende tiltag, for det er et væddeløb, som man aldrig kan vinde, for når man har løst et problem, dukker der to nye op. Det vil sige, at vi ikke kommer videre med dette tiltag alene, og jeg er derfor meget taknemmelig for, at ordføreren især foreslår nogle strukturelle forbedringer, så vi kan lede diskussionen i en ny retning, og at vi ud over NATO kan udvikle strukturelle relationer til USA, som der til dels også var lagt op til i begyndelsen og i midten af 1990'erne inden for rammerne af den transatlantiske agenda.
Spørgsmålet er så, om vi kan finde frem til nogle løsninger, der er forbundet med bilaterale konfliktløsningsmekanismer på handelsområdet, uden at multilateralismen i den forbindelse bliver ødelagt, og om vi skal diskutere disse spørgsmål i forbindelse med det transatlantiske marked, eller om vi skal indgå en aftale mellem USA og EU, en rammeaftale om, hvordan vi kan forbedre relationerne, for en sådan aftale har den uvurderlige fordel, at den omfatter USA's Kongres. EU har en aftale med næsten alle lande i denne verden, men vi har ingen aftale med vores nærmeste allierede, USA. Vi løber fra den ene regering til den anden, vel vidende at det blot er en del af dette spil, og at den amerikanske Kongres har en vigtig rolle i dette spil, og derfor skal vi skabe nogle rammer for, hvordan amerikansk politik kan blive integreret - en strukturel referenceramme - og jeg håber, at Rådet og Kommissionen vil tage mere seriøse initiativer, end det ellers har været tilfældet i den seneste tid.
Obiols i Germà (PSE).
Hr. formand, den generelle holdning, som Europa indtog efter de frygtelige attentater den 11. september, bestod i at placere de problematiske elementer i den transatlantiske dialog i anden række, at lægge en dæmper på dem. Jeg tog ligesom mange andre fejl med denne disposition. Måske bortset fra Arkimedes' lov er det sådan, at de fysiske love ikke plejer at gælde inden for politik, og nu kan man uden at dramatisere sige, at listen over tvister og tonen i sammenstødene mellem USA - nærmere betegnet dets nuværende regering - og EU har visse hidtil ukendte og bekymrende træk.
Alle, eller næsten alle, beklager den amerikanske unilateralisme, men vi begriber ikke, at en årsag til den er Europas manglende evne til fuldt ud at påtage sig sine globale forpligtelser.
Jeg er enig i, kommissær Patten, at vi ikke har brug for nye idéer. Det, vi har brug for, er at forlade de gamle, deriblandt den om, at Unionens medlemsstater, eller nogle af dem, kan skabe en magtpolitik i verden.
Den bedste måde, hvorpå vi kan bidrage til, at amerikanerne vender tilbage til den ikke bare ønskelige, men også nødvendige multilateralisme fra 1940'erne og 1950'erne, er ved at samle den europæiske udenrigspolitik og på den måde bidrage til en politisk afbalancering af den transatlantiske dagsorden, som ikke må være baseret på en afbalancering af militærmagt, selv om der også er en udfordring på det område, for hvis Europa vil, kan det ikke bare udnytte sit enorme soft power-potentiale, det kan i realiteten også få en fælles forsvarspolitik, som i første omgang ikke kræver en budgetstigning, men en synergi af den politik, som der næsten ikke er gjort noget ved.

Watson (ELDR).
Hr. formand, siden den 11. september har vi alle sagt, at Europa og USA må stå skulder ved skulder, fordi vi deler fælles værdier. Vi må støtte vores allierede i nødens stund på samme måde, som USA kom Europa til hjælp to gange i forbindelse med de mørkeste stunder i det sidste århundrede. Men denne støtte behøver ikke at være ukritisk. Sande venner og allierede må tale med hinanden, og hvad der er vigtigere: De må lytte til hinanden. Desværre har der, som kommissæren har sagt, været alt for mange eksempler for nyligt på dårlig kommunikation og på at vende det døve øre til i de transatlantiske forbindelser.
Som kommissæren beundringsværdigt påviste over for hr. Elles, er oprigtighed undertiden en venskabspligt. Vi må oprigtigt sige, at Europa, hvad nogle spørgsmål angår, mener, at USA er galt afmarcheret. Påstandene om, at Den Internationale Straffedomstol vil have ubegrænsede beføjelser til at retsforfølge medlemmer af det amerikanske militær, er ganske enkelt ikke rigtige. At nægte at anerkende organet vil ikke forhindre det i at blive oprettet, USA vil blot miste enhver indflydelse på den måde, hvorpå reglerne udvikler sig.
De amerikanske argumenter ved FN-topmødet med titlen "Children against safeguards" - fordi man ønskede at forhindre retslig henrettelse af mindreårige i Texas - er i modstrid med det europæiske retfærdighedsbegreb, ligesom USA's behandling af talebanske fanger i Shibarghan-lejren i det nordlige Afghanistan efter vores mening synes at krænke Genève-konventionen.
Når USA holder sig uden for Kyoto-protokollen, betyder det, at landet snylter på andres bestræbelser på at tackle drivhuseffekten. Hvordan kan vi forvente, at udviklingslandene skal gøre deres industrier miljømæssigt bæredygtige, når verdens førende økonomi så frækt vælter ansvaret over på andre?
Også med hensyn til importafgifterne på stål er den amerikanske politik misforstået. Frem for at omlægge sin stålindustri risikerer USA at miste terræn moralsk set i den globale kampagne for frihandel.
Men sammenbruddet i kommunikationen på tværs af Atlanten skyldes ikke blot et fejlskøn fra amerikanernes side. Det hjælper ikke, at EU er i vildrede. Hr. Prodi og hr. Aznar så helt klart ud til at være ilde til mode ved hinandens selskab ved topmødet. Medlemsstaternes manglende vilje til at bakke Kommissionen op i dens reaktion på tvisten om importafgifterne på stål underminerer Unionens troværdighed og svækker vores forhandlingsevne.
Unionens manglende vilje til at tale med én stemme - fra Irak til Indien - gør det ret så vanskeligt for USA at vide, hvor vi står. Hvis Unionen skal have en troværdig udenrigspolitik, må vi også have en fælles sikkerhedspolitik. Det er ikke nogen nytte til at oprette en 60.000 mand stor hurtig udrykningsstyrke, hvis vi ikke kan få den til at fungere i praksis eller nå til enighed om en fælles våbenindkøbspolitik. Også på andre områder - fra politiarbejde i marken til et fælles europæisk luftrum - vil vi ikke blive taget alvorligt af amerikanerne, før vi får taget os sammen.
Endelig kunne Unionen tage eksempel efter USA i dens politik over for Kina omkring Taiwan. Det er skandaløst, at Taiwan, der har været et fuldt udviklet demokrati siden 1987, bliver gjort til paria af EU's regeringer, som hævder at repræsentere demokratiske værdier. Det er på høje tid, at medlemsstaterne står samlet bag EU-flaget og indleder normale relationer til Taiwan og indtager et standpunkt ved FN's Menneskerettighedskomité i Genève mod Folkerepublikken Kinas krænkelser af menneskerettighederne.
Jeg vil slutte af med at sige, at EU vil være bedre i stand til at indlede en reel dialog mellem ligemænd med USA, hvis vi udviste mere enhed og viste mere rygrad. De Liberale forventer, at Konventet om Europas Fremtid leverer en føderal Europæisk Union med en rigtig udenrigs- og sikkerhedspolitik, således at Europa kan bruge aktivt diplomati til at stræbe efter en ny tilgang til global udvikling og overbevise vores amerikanske venner til at følge os.

Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, forholdet mellem USA og EU er ikke et forhold mellem ligeværdige. Hermed mener jeg ikke den politiske, økonomiske eller militære styrke, men at EU og USA ikke er ligemænd. De har ikke den samme bevidsthed og heller ikke den samme definition af sikkerhed og deres rolle i verden. Den forskel er bestemt god. Verden har ikke brug for to USA'er, originalen og en kopi. EU er anderledes, afviger og skal fortsat gøre det. Der er naturligvis fælles værdier, rødder og mål, men der er tillige en holdningsforskel med hensyn til, hvordan disse mål bedst kan opnås. Inden for det område udvikler der sig sådan noget som en europæisk model. I den forbindelse står det klart, at der ikke er noget, der hedder moralsk overlegenhed. EU har ikke altid ret, og USA kommer ikke altid med det dårligste svar. Alligevel skal EU stille det svar, den forskel, til diskussion med selvsikkerhed og kraft i forhold til USA. USA er ikke en monolitisk blok. Der debatteres meget i USA, og Europa kan påvirke den debat.
Hvad betyder det konkret? Efter min mening betyder det konkret tre ting. For det første skal EU konsekvent holde fast i multilaterale aftaler om sikkerhed, miljø og international strafferet. Det er noget andet end multilateralisme a la carte, sådan som USA til tider udstiller det, bl.a. med hensyn til deres optræden og holdning i NATO. EU skal for det andet videreudvikle de punkter, hvor man er kompetent, det vil sige, hvor man tidligere har opnået succes. Det er, som jeg har sagt tidligere, debat, diplomati, mægling, konfliktforebyggelse og, hvis der har været konflikter, opbygning. Det er ikke et tyndt udkog, men i stigende grad the real thing i de internationale forbindelser. EU skal for det tredje i højere grad end tidligere være i stand til at løse problemerne i dets egen region, om nødvendigt med militære midler. Det betyder imidlertid ikke, og det siger jeg især til ordføreren, at EU skal bruge flere penge på forsvaret, men at de skal bruges mere effektivt. Jeg krummer tæer, når jeg ser de fejl, som USA begår f.eks. i Irak og Iran. Jeg krummer imidlertid også tæer, når jeg ser, at EU ikke er i stand til at komme med alternativer. Det lykkes af og til, f.eks. på Balkan. Lad os fortsætte i den retning, med voksende selvtillid og med kritik af USA, hvis det er nødvendigt. Så, hr. formand, skal det nok blive til noget med verden.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil også koncentrere mig om forholdet mellem EU og - det som Patten kalder "super-duper-magten" - USA. Der er for mig ingen tvivl om, at USA sigter mod at opnå den totale, globale militære dominans og formentligt allerede har den. Spørgsmålet er så, hvilken rolle EU skal spille i forhold til USA. Om vi skal være et "klappende halehæng", som man siger på dansk. Om vi skal være en gruppe af klakører, som støtter op, når som helst USA ønsker, vi skal gøre det. Den anden mulighed er, at vi skal være en konkurrerende nummer to, og det bliver vi, hvis vi kaster os ud i et våbenkapløb eller et forsøg på at nå USA's militære kapacitet. Den tredje mulighed er, at vi vælger en helt anderledes rolle, nemlig at være den civile, globale magt, der kan sætte ind i forhold til kriser, før de opstår, og inden våben bliver nødvendige. Det vi ser er, at USA først og fremmest har evner og behov for at løse konflikter ved hjælp af militærmagt. Det har de, fordi de efter min opfattelse er ganske ude af stand til at føre en ordentlig udenrigspolitik, altså en bæredygtig udenrigspolitik, der kan forebygge kriser og forhindre krig. EU har derimod vist evne til at have mangesidede kontakter og har dermed også evnen til at lægge grunden for en mere bæredygtig udenrigspolitik. Det er den bedste forudsætning for en civil sikkerhedspolitik, og vi har derfor de bedste forudsætninger for at blive dén civile, globale faktor. Betænkningen af Elles er ikke opmuntrende læsning, og jeg forstår, at Kommissionen gav den en blandet modtagelse, men jeg forstår ikke, at man vil kaste alle EU's muligheder over bord til fordel for den første mulighed, nemlig at gøre EU til et halehæng til USA.

Belder (EDD).
Forbindelserne mellem Europa og USA er gamle og nære og kan sammenlignes med et årelangt venskab mellem skolekammerater. Skolekammeraterne er tilsyneladende ved at vokse fra hinanden. I de seneste år har der været tale om stigende irritation. Konflikterne mellem USA og EU-medlemsstaterne tager til.
Parlamentet spiller en beskeden rolle i de transatlantiske forbindelser, men det afholder ikke Parlamentet fra at have udtalte meninger. Kritikken af USA's unilaterale og hegemonistiske optræden høres ofte og vender ligeledes skarpt tilbage i hr. Elles' beslutningsforslag. På en række punkter vækker vores oversøiske partners optræden bekymring. Især på handelsområdet giver USA anledning til kritik, idet landet ikke tager særligt meget hensyn til internationale aftaler. Jeg håber endvidere, at USA tager sine udtalelser om Kyoto-protokollen op til revision. På de punkter støtter jeg beslutningsforslaget.
Parlamentets kritik af USA går imidlertid videre. På forskellige områder læser Parlamentet USA teksten, i hvilken forbindelse især USA's påståede unilateralisme udpeges som misdæder.
Det er imidlertid ikke passende for EU at spille moralist, når man selv ikke er i stand til at føre en effektiv og sammenhængende udenrigspolitik. EU har godt nok store ambitioner, men fører fortsat meget lidt heraf ud i livet. Opfordringer til øget integration har aldrig hjulpet, idet medlemsstaternes interesser simpelthen er for forskellige. På den baggrund får kritikken i beslutningsforslaget en noget billig karakter, for hvilket reelt alternativ giver EU? Og hvorfor skulle det alternativ være tillokkende for USA? Der gives ingen svar på de spørgsmål.
Derudover er spørgsmålet, om EU-medlemsstaterne altid er på rette kurs. De evindelige forhandlinger og den manglende behandling af konflikternes reelle art, f.eks. baggrunden for de morderiske aktioner den 11. september sidste år. Udsættelse, indtil alle er enige om et slapt kompromis, er det under alle omstændigheder bedre end optræden? Kritikken vedrørende unilateralisme underkender, at USA i mange tilfælde kun kan vælge mellem eneoptræden eller ingen optræden, og det mens de nuværende trusler kan gøre kraftfuld optræden nødvendig. Jeg henviser gerne til den vedvarende fare, som Saddam Husseins styre i Irak betyder for os.
Der kan også opstå stor afstand i et årelangt venskab. I forbindelse med de transatlantiske forbindelser ville det være meget ugunstigt. Derfor er jeg ked af, at der i beslutningsforslaget slet ikke er støtte til de forskellige former for transatlantisk dialog. Netop når der er meningsforskelle, kan disse dialoger være med til at skabe gensidig forståelse og komme frem til løsninger. Jeg støtter derfor de ændringsforslag, som dæmper kritikken, for venskaber skal plejes. Et venskab er aldrig en selvfølge.

Bonino (NI).
Hr. formand, jeg er helt enig i Rådets og Kommissionens redegørelse, analyse og præsentation, når det gælder betænkningen om den transatlantiske dialog. Jeg mener også, at der i Europa faktisk gøres et forsøg på at skabe en europæisk identitet, som bygger på en indholdsløs og rent verbal antiamerikanisme, der i den sidste ende er uansvarlig.
Den eneste måde at nå frem til en mere ligevægtig og harmonisk situation på er, at Europa og vi europæere beslutter os for at påtage os et større ansvar, f.eks. når det gælder den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men det undgår vi. Derfor har jeg store forventninger til konventet og til den nye traktat, og det tror jeg, at vi skal arbejde meget med. Det er alt for let at finde en syndebuk hver gang for at dække over vores uenigheder, som trods alt er meget tydelige, når man rejser lidt rundt i verden.
Jeg vil således nøjes med at understrege to punkter. For det første er jeg af den opfattelse, at Rådets og Kommissionens holdning til f.eks. Den Internationale Straffedomstol er en holdning, som man ikke alene bør støtte, men som også er et eksempel på respekten for hinandens forskelle, hvilket dog ikke forhindrer os i at gå videre med en holdning, som vi deler. Derfor håber jeg, hr. formand, at De godkender det ændringsforslag, som vores socialdemokratiske kolleger har stillet til punkt 14 om Den Internationale Straffedomstol, og som forekommer os at være meget omfattende og hensigtsmæssigt.
For det andet er der Afghanistan. Hr. kommissær, hr. rådsrepræsentant, efter min mening er både Europas og USA's analyse af situationen forkert. Efter at have vundet krigen tror jeg, at vi risikerer at miste freden, og hvis vi ikke øger FN-sikkerhedsstyrkernes tilstedeværelse i landet og således kun gør Kabul sikker, tror jeg ærligt talt, at vi skaber grundlaget for en ny krig og ny ustabilitet i Afghanistan.
Jeg håber, at Europa vil slå til lyd for denne holdning i sin dialog med sine amerikanske venner, og at vi når frem til en meget mere solid situation i området.
Oostlander (PPE-DE).
Ordføreren siger med rette, at de transatlantiske forbindelser har været vores sikkerheds hjørnesten, så længe den blev truet af Øst/Vest-modsætningerne. Nu, hvor forholdet til Rusland er forandret, er det nødvendigt at revidere vores forbindelser med USA. Man har allerede længe talt om den europæiske søjle ved siden af den amerikanske. Desværre er der faktisk ikke tale om en søjle i Europa. Det er på en række områder i højere grad en bunke løse sten. Overvurdering af betydningen af nationale suveræniteter og forkert brug af det begreb fører til, at medlemsstaterne bliver en slags satellitter. Ikke desto mindre går vore ambitioner videre. I betænkningen beklages den amerikanske unilateralisme. Det kan imidlertid kun brydes ved at styrke det andet ben i NATO og de europæisk-atlantiske forbindelser, nemlig EU-strukturerne. Hvis vi ikke styrker dem, vil vi fortsat være et løst selskab, og kan vi aldrig blive en samlet styrke, men kun være en blanding af individuelle kræfter.
Den manglende fælles holdning spiller en rolle i diverse sektorer. Der, hvor der er en fælles holdning, f.eks. på det økonomiske område, kan EU være en solid partner, hvilket rådsformanden netop klargjorde ved hjælp af eksempler, som selv stiller krav og tager initiativer. Det skyldes den fælles holdnings styrke. I forbindelse med den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik er det ikke i tilstrækkelig grad tilfældet, og derfor slås der i betænkningen til lyd for modige skridt imod integration. Det er en meget vigtig stillingtagen i betænkningen. De skridt er, som det netop blev sagt, meget vigtigere end forhøjelsen af medlemsstaternes forsvarsbudget. Så længe afkastet af vores forsvarsudgifter kun er 15% af amerikanernes, kan der opnås langt større fremskridt med en fuldstændig fælles politik. Jeg vil endvidere gerne lykønske hr. Patten med modangrebet.
(Formanden fratog taleren ordet)

Désir (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, de transatlantiske forbindelser er inde i en vanskelig fase. Der er efter min mening grund til at understrege det paradoks, der kendetegner den eksisterende situation. Europa har, som kommissær Patten anførte, efter begivenhederne den 11. september vist fuld og forbilledlig solidaritet med de midler, vi har til rådighed. Man kan naturligvis anfægte det misforhold, der eksisterer mellem EU's internationale ambitioner og de til rådighed værende forsvarsmidler eller den manglende sammenhæng i den fælles udenrigspolitik. Ikke desto mindre har EU vist solidaritet.
EU's utilstrækkelige midler bør give anledning til selvransagelse. Jeg tilslutter mig i denne henseende fuldt ud hr. Obiols' udtalelser. Det er også min opfattelse, at vi må erkende, at Kommissionens og Rådets indsats støder på modstand i form af den amerikanske regerings holdning. Der stilles fortsat store krav om solidaritet, samtidig med at man ikke viser den mindste forståelse for følgerne af egen politik for partnerne, og i øvrigt heller ikke for udviklingslandene. Vi behøver blot at tænke på de følger, afgørelserne på landbrugs- og stålområdet vil have for disse lande.
Vi ønsker at styrke forbindelserne med USA, men det må ikke ske på bekostning af europæiske holdninger. Det er efter min opfattelse ikke berettiget at hævde, at Kommissionen mangler strategiske visioner - Kommissionen forsvarer europæiske holdninger, når det gælder de transatlantiske forbindelser. Den amerikanske regerings stejle holdning bør afgjort ikke få os til at give afkald på egne holdninger, men måske snarere få os til i videre udstrækning på internationalt plan at fastslå Europas strategiske vision, når det drejer sig om de store udfordringer på områder som fælles sikkerhed, fælles udvikling, klodens fremtid og miljøet. Det bør foranledige os til ikke at forblive fastlåst i en konfrontation med USA.
Vanskeligheden består aktuelt også i, at USA har vanskeligt ved at acceptere, at EU ønsker at opnå anerkendelse som ligeværdig partner og etablere forbindelser, som afgjort beror på venskab, men også på lighed og gensidighed. Vi bør fastholde den europæisk identitet, som fru Bonino påpegede. Jeg tror, det i høj grad vil bidrage til at skabe balance i forbindelserne med vores amerikanske partner.

Kronberger (NI).
Hr. formand, styrkelsen af den transatlantiske forbindelse skal hilses velkommen. Der er ganske vist flere punkter, der er uomgængelige for Europa, fordi de umiddelbart berører vores eget livsområde. Det er - uden at gøre krav på fuldstændighed - underskrivelsen af Kyoto-protokollen, konventionen om biologisk artsdiversitet, medvirken ved Den Internationale Straffedomstol og et totalt forbud mod atomvåbenforsøg. Selv de grufulde forbrydelser den 11. september må ikke være et påskud for en aggressiv atomoprustning af USA, der endda vedkender sig planen om at gennemføre førsteslag med såkaldte miniatomvåben.
Det er yderst betænkeligt, at produktionen af tritium til fremstilling af brintbomber, der blev indstillet i 1988, nu skal genoptages, og at der skal opføres en ny fabrik til produktion af små plutoniumdele, der bruges til fremstilling af atombomber. Med den største bekymring må vi også henvise til, at USA ganske vist har underskrevet et omfattende forbud mod atomvåbenforsøg, men aldrig ...
(Formanden afbrød taleren)

Nicholson (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at benytte mig af lejligheden til at lykønske ordføreren med denne betænkning. Denne forhandling har helt bestemt skabt interesse for det, som kommissæren beskrev som et af de vigtigste forhold, der findes, nemlig forholdet mellem EU og USA.
Ordføreren havde ret, da han udtalte, at der ikke var noget langsigtet synspunkt. På nuværende tidspunkt må vi anerkende, hvor vanskeligt det er for amerikanerne at indtage et langsigtet synspunkt på grund af hændelserne i USA den 11. september, som i nogen grad betød, at de vendte deres opmærksomhed mod andre spørgsmål såsom deres "hjemlands" sikkerhed. Til tider kan vi europæere ikke forstå de virkninger, som den 11. september havde på befolkningen i USA. Det betyder ikke, at vi ikke kan fortsætte samarbejdet, for vi må samarbejde og fortsætte vores dialog.
Der er naturligvis mange spørgsmål, som vi altid vil være uenige om. Men vi må fortsætte vores dialog for at forsøge at løse disse spørgsmål. Der vil uden tvivl være andre spørgsmål såsom situation i denne uge med forslaget til en ny landbrugslov, som vil forårsage enorme problemer for EU på længere sigt. Stålspørgsmålet vil blive løst før eller senere.
Vi må således fortsætte dialogen og stå ansigt til ansigt med udfordringen. Vi må ikke på nogen måde lade spørgsmålene, når de dukker op, aflede os fra dette meget vigtige forhold mellem EU og USA. Heri ligger der en udfordring for os. Parlamentet har en beskeden rolle at spille. Jeg er glad for, at kommissæren anerkendte det. Vi må tage denne udfordring op og samarbejde med Kommissionen og Rådet for at sikre, at vi indtager et langsigtet synspunkt.

Swoboda (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil også gerne lykønske ordførerne med denne betænkning. De går med rette ud fra, at der er brug for et reelt partnerskab mellem Europa og USA. Partnerskab vil sige, at begge skal være jævnbyrdige. De skal ikke nødvendigvis være ens. Vi har f.eks. forskellige holdninger til sikkerhed og sikkerhedsrisici. Vi fremhæver i højere grad de økonomiske, sociale og økologiske spørgsmål om sikkerhed og sikkerhedrisiko. Det må vi inddrage i debatten.
Vi europæere må også indse, at sikkerhed ikke er gratis, og at vores sikkerhedsudgifter måske endda er meget store. Det ville være en misforståelse at tro, at vi skulle have de samme militære udgifter som USA. Nej, det, vi har brug for, er frem for alt et større effektivitetsniveau for vores udgifter. Vi har også brug for et større effektivitetsniveau for vores civile udgifter, der jo udgør en større og sandsynligvis også vigtigere andel - også med hensyn til indhold. Det kan kun lade sig gøre, hvis vi arbejder hen imod fælles europæiske forsvarsstrukturer.
Jeg håber, at ordføreren Elles sammen med os vil arbejde på at skabe fælles europæiske forsvarsstrukturer trin for trin!

Souchet (NI).
Hr. formand, dialogen mellem EU og USA er en dialog mellem partnere med meget forskellige kompetencer. Hvis der skal skabes en seriøs dialog, må der fokuseres på områder, hvor kompetencerne er sammenlignelige. Det synes at være den linje, man er slået ind på med det konkrete økonomiske program, der blev vedtaget den 3. maj under topmødet i Washington.
Landbrugsspørgsmålene og den polemik, disse giver anledning til, har ofte stået i forgrunden under de multilaterale handelsforhandlinger. Landbrugsområdet bør gøres til genstand for en grundig drøftelse, som ikke blot bør omfatte gensidig anerkendelse af standarder for økologisk landbrug, sådan som det er planlagt. EU bør ikke se USA's nye farm bill udelukkende som et instrument, der forstyrrer handelsrelationerne. Ser man på lovens målsætninger, dens rækkevidde og tidshorisont, er den også en anerkendelse af det enkelte lands ret til at støtte landbruget, såfremt særlige udfordringer gør sig gældende på områder som social, territorial og miljømæssig balance, som ikke kan overlades til de frie markedskræfter.
Denne væsentlige tilnærmelse mellem EU's og USA's holdninger kan kun bidrage til at fremme dialogen, hr. formand. Især inden for rammerne af WTO.

De Miguel
Hr. formand, jeg skal fatte mig i korthed, fordi jeg er klar over problemet med tidsplanen, men især fordi jeg ikke mener, at der har været stor uenighed i denne forhandling.
Jeg mener, at det har været en omfattende gennemgang af forståelsen af det store spørgsmål om de transatlantiske forbindelser, for disse forbindelser er netop på grund af deres styrke, fordi de næsten er som familieforbindelser, meget komplicerede, fordi vi er meget krævende over for os selv og også over for vores partnere. Vi mener, at USA bør optræde respektfuldt over for os og stille de samme krav, som vi stiller os selv.
Vi vil ikke kunne løse dette problem, der vil være forskellige mangler. Vi har talt om amerikanernes tendens til unilateralisme og til ikke at ønske at påtage sig forpligtelser i internationale sammenhænge. På den anden side har vi også sagt, at vi er bevidste om vores mangler, om at vi ikke investerer tilstrækkeligt, om at vi ikke kommer på højde, om at vi endog ofte ikke er enige om at gennemføre visse politikker.
Det er blevet sagt her, at det kunne ses, at hr. Prodi og hr. Aznar ikke var enige, da de mødtes med hr. Bush. Det er efter min mening en overdrivelse, for der har ærligt talt altid været en meget stor enighed mellem Kommissionen og formandskabet, både dette og sikkert også de kommende. Og jeg skal sige, at jeg ikke kunne udtrykke Unionens holdning til forbindelserne med USA bedre, end kommissær Patten gjorde det netop her i salen.
Men det er indlysende, at det er vores svaghed. Vi har mange gange det problem, at vi mangler fælles politikker, og at der på det udenrigspolitiske område stadig er store afvigelser, for de suveræne stater i Unionen kan stadig træffe deres egne valg. Det betyder, at der mangler en høj grad af harmonisering af holdninger om de store internationale spørgsmål.
Men der er rent faktisk stor enighed mellem Rådet og Kommissionen om den strategiske plan - som vi har - for vores fremtidige forbindelser med USA. Der er også en vilje til at fastholde disse forbindelser på et privilegeret plan, og med den vilje er det derfor vores opgave at forvalte dagligdagen med nogle skuffelser, men også dagligdagen med den yderst vitale, frugtbare og hjertelige forbindelse, som den transatlantiske forbindelse er.

Elles (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil gerne takke Rådet for den detaljerede redegørelse for konklusionerne fra topmødet, som det gav os, såvel som vurderingen om, at der er et reelt behov for at se på en langsigtet strategisk holdning til det transatlantiske forhold, hvor der tages hensyn til de sikkerhedsmæssige, og politiske og økonomiske aspekter. Dette var centralt for den betænkning, som blev vedtaget af Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik med 40 stemmer mod fem.
Jeg vil gerne minde kommissæren om ikke at personliggøre debatter på den måde, han gjorde det - selv om der var et element af humor i det, han sagde - for jeg repræsenterer udvalgets synspunkter, og det ændringsforslag, han henviste til, blev vedtaget enstemmigt af min gruppe. Vi håber, at Kommissionen med tiden vil slutte op om Parlamentet og Rådet og forstå, at der er behov for en mere langsigtet revision. Det er det, vi har anmodet om, og vi forventer, at der vil blive forelagt en strategisk rapport inden den 30. september 2003. Det håber jeg, at kommissæren kan sørge for, at vi får.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 11.30.
(Mødet udsat kl. 11.29 og genoptaget kl. 11.30)

Formanden.
Vi går nu over til afstemning.
Indstilling ved andenbehandling fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 95/93 om fælles regler for tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i Fællesskabets lufthavne (6661/1/2002 - C5-0149/2002 - 2002/0013(COD)) 
Vedrørende ændringsforslag 1

Sterckx (ELDR).
Hr. formand, min gruppe trækker ændringsforslaget tilbage. Vi havde stillet ændringsforslaget, fordi vi mener, at det system, hvormed der nu tildeles slots, er en stor belastning for konkurrencen inden for luftfarten. Vi accepterer med modvilje Kommissionens argument om, at nødindgrebet er nødvendigt nu af hensyn til de europæiske luftfartsselskaber, men vi fastholder vores holdning og vil i hvert fald på det skarpeste forsvare den i forbindelse med Stockmann-betænkningen.

Busquin
Hr. formand, mine damer og herrer, som nævnt i går under forhandlingen i plenarforsamlingen, glæder Kommissionen sig over, at der er opnået enighed om Caudron-betænkningen om det sjette rammeprogram for forskning. Jeg vil gerne endnu en gang fremhæve det gode interinstitutionelle samarbejde, der har dannet grundlag for lovgivningsprocessen og muliggjort den særdeles væsentlige aftale. Jeg kan bekræfte, at Kommissionen kan acceptere de 34 kompromisændringsforslag, der den 13. maj blev vedtaget i Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, og som i dag blev forelagt plenarforsamlingen. Jeg vil gerne endnu en gang takke ordføreren, hr. Caudron, skyggeordførerne hr. van Velzen, fru Plooij-van Gorsel, hr. Piétrasanta og hr. Alyssandrakis samt formanden for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, hr. Westendorp.

Marimón Suñol
Hr. formand, mine damer og herrer, der er for første gang mulighed for, at et rammeprogram for forskning kan vedtages uden en lang og kompliceret forligsprocedure. Det er muligt på grund af det arbejde, som medlemmerne af Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, Kommissionen og Rådet har udført. Vi er nået til enighed, fordi Rådet deler de bekymringer, som Parlamentet har givet udtryk for.
Jeg mener, at det vil være vigtigt at sende hele det videnskabelige og teknologiske miljø i Europa dette budskab om, at Parlamentet støtter initiativet til dette sjette rammeprogram, som vil udvikle det europæiske forskningsrum.
Til sidst vil jeg takke udvalgets formand og ordførerne, som har arbejdet tæt sammen med Rådet, for deres indsats.

Caudron (PSE)
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil også gerne takke de mange kolleger, der har bistået mig under det forløbne halvandet års arbejde med det sjette rammeprogram for forskning. Dette område af europæisk politik repræsenterer som bekendt den tredjevigtigste post med et budget på 17,5 milliarder euro. Samtidig benytter jeg lejligheden til at takke kommissæren og rådsformanden. Det har som nævnt af kommissær Busquin været muligt at nå frem til en aftale takket være de 34 kompromisændringsforslag, der blev vedtaget mandag aften af Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi. Som ordfører anmoder jeg selvsagt Europa-Parlamentets medlemmer om at vedtage disse ændringsforslag. Samtidig anmoder jeg om, at der ikke vedtages yderligere ændringsforslag, således at vi med dagens afstemning har så godt som færdiggjort det sjette rammeprogram, som dermed kan gennemføres under de bedste vilkår fra 1. januar 2003. Tak til alle!

Formanden.
Det er mig en glæde nu at kunne hilse en delegation på 20 parlamentarikere og senatorer fra Mexico velkommen i tilhørerlogen. Delegationen ledes af fru Beatriz Paredes Rangel, der er formand for Deputeretkammeret.
(Kraftigt bifald)
Som De vil have hørt, byder Parlamentet Dem hjerteligt velkommen og håber, at Deres møder inden for rammerne af forbindelserne mellem EU og Latinamerika vil være udbytterige.
Formanden.
Vi går nu over til afstemning.
Betænkning (A5-0131/2002) af Schnellhardt for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om særlige hygiejnebestemmelser for animalske fødevarer (KOM(2000) 438 - C5-0377/2000 - 2000/0179(COD))
(Parlamentet vedtog forslaget til lovgivningsmæssig beslutning)

Betænkning (A5-0119/2002) af Paulsen for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om overvågning af zoonoser og zoonotiske agenser, om ændring af Rådets beslutning 90/424/EØF og om ophævelse af Rådets direktiv 92/117/EØF (KOM(2001) 452 - C5-0372/2001 - 2001/0176(COD))
(Parlamentet vedtog forslaget til lovgivningsmæssig beslutning)
Betænkning (A5-0120/2002) af Paulsen for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om bekæmpelse af salmonella og andre fødevarebårne zoonotiske agenser og om ændring af Rådets direktiv 64/432/EØF, 72/462/EØF og 90/539/EØF (KOM(2001) 452 - C5-0373/2001 - 2001/0177(COD))
(Parlamentet vedtog forslaget til lovgivningsmæssig beslutning)
(Mødet udsat kl. 11.58 med henblik på et højtideligt møde og genoptaget kl. 12. 34)

Formanden.
Hr. præsident, det er mig en stor ære og glæde at byde Dem velkommen til Europa-Parlamentet her i dag.
For første gang vil præsidenten for De Forenede Mexicanske Stater tale til Europa-Parlamentet, og Deres tilstedeværelse her i dag understreger den højnede kvalitet i forbindelserne mellem Mexico og EU.
Jeg personligt tillægger det også særlig betydning. De er den første statschef, der taler til Parlamentet under mit forsæde.
Jeg vil også gerne byde delegationen fra den mexicanske Kongres velkommen i vores tilhørerloge. De er kommet for at deltage i det fjerde interparlamentariske møde mellem Europa-Parlamentet og den mexicanske Kongres.
Hr. præsident, Deres valg den 2. juli 2000 markerede en ny fase i mexicansk politik og den demokratiske konsolidering af Deres land. De prioriteter, De har sat for Deres regering - styrkelse af retsprincipperne, reform af retssystemet, fremme af økonomisk vækst og mulighed, udvikling af menneskelige ressourcer og dialog med zapistaerne - er alle prioriteter, som Europa-Parlamentet har støttet stærkt, og som det fortsat støtter stærkt.

Mexico viser, hvordan et land med en ældgammel kultur kan kombinere sine stærke historiske bånd til Europa med en ny strategisk rolle og partnerskab i centralamerikansk politik.
Båndene mellem Mexico og EU er stærke. Deres land var det første på det amerikanske kontinent, der undertegnede en associerings- og frihandelsaftale med EU. Denne aftale er en milepæl i vores forbindelser. Det er vigtigt at påpege i Parlamentet i dag, at der er tale om mere end blot en markeds- og handelsforbindelse. Der er tale om et politisk engagement af meget stor betydning, der omfatter økonomi og også politisk dialog med en parlamentarisk dimension, og centralt for det hele er de fælles værdier. Dens mål om at omfatte fremme af demokratiske principper og overholdelse af menneskerettighederne udgør for Europa-Parlamentet en uundværlig del af vores associeringsaftaler og associeringsråd med andre lande. Som De ved, har Europa-Parlamentet været en stærk fortaler for denne aftale lige fra starten.
Om et par dage i Madrid vil De deltage i det andet topmøde mellem statschefer i EU, Latinamerika og Vestindien, som har til formål at forny og styrke forbindelserne mellem disse to regioner. Europa-Parlamentet vil også være til stede, og vi havde tidligere i dag en langvarig drøftelse om det topmøde, som De vil deltage i.
Hr. formand, vi takker Dem for Deres tilstedeværelse her i dag. Vi takker Dem for Deres besøg. Som formand for Europa-Parlamentet takker jeg Dem navnlig for, at De i forbindelse med et besøg i Europa og deltagelse i et topmøde har taget Dem tid til at tale til parlamentsmedlemmerne og hylde en bevidsthed om det parlamentariske demokrati selv. For os er også det en betydningsfuld politisk handling og ikke blot en gestus. Derfor er det mig en stor fornøjelse, hr. formand, at give Dem ordet for at tale til Europa-Parlamentet, der som et valgt parlament er det største overstatslige demokratisk valgte parlament i verden.
Jeg giver Dem ordet, hr. præsident.
(Kraftigt bifald)

Fox
Hr. Cox, hr. formand for Europa-Parlamentet, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, mine damer og herrer.
Jeg takker mange gange for invitationen til at besøge denne ærværdige sal. Det er mig en ære at tale til Europa-Parlamentet, som repræsenterer millioner af europæiske borgeres demokratiske vilje.
Den pluralistiske sammensætning af denne institution vidner om den kulturelle og politiske mangfoldighed i EU. Den er også et historisk eksempel på, hvor langt vores civilisation er nået, et troværdigt bevis på, at de demokratiske institutioner, som er smedet ved varmen fra borgernes kamp, en vedvarende indsats og et engagement med fremtidsvisioner, gør det muligt at være forenet i mangfoldighed og, hvad der er endnu vigtigere, fremmer en ægte fællesskabsfølelse og en stabil og fælles udvikling.
Ligesom i denne smukke europæiske by flyder forskellige veje sammen i denne institution. Overensstemmelsen mellem de ønsker, der er repræsenteret her, er grundlaget for, at den enorme kreative indsats, som opbygningen af det europæiske hus har været, blev en succes.
Europa-Parlamentets betydning går ud over de europæiske grænser, for med sine aktioner og sit eksempel har det til stadighed fremmet forsvaret af de demokratiske principper og menneskerettighederne i hele verden.
Hvad angår Mexico, har Parlamentet spillet en afgørende rolle for udviklingen og intensiveringen af forbindelserne mellem mit land og EU. Derfor vil jeg benytte denne lejlighed til at takke for den støtte, som De altid ydede den proces, der betød, at millioner af mexicanere fik gennemført en demokratisk forandring i vores nation.
Takket være mexicanernes energiske indsats har Mexico i dag en hidtil uset frihed og et fasttømret og stabilt demokrati. Ligesom i Europa indebærer udøvelsen af demokrati i Mexico et sammenfald af meget forskellige bestræbelser, samarbejde mellem forskellige politiske kræfter, individer og ikke-statslige organisationer, arbejdsgivere og offentligt ansatte rettet mod et fælles mål: en vedvarende og bæredygtig udvikling af vores nation, hvor retten altid respekteres.
I dag er Mexico og dets demokrati et stort og stærkt træ, hvis skygge beskytter os alle, navnlig dem, der traditionelt er blevet udstødt og udelukket: børn, kvinder og oprindelige folk.
Fra den 2. juli 2000 påtog jeg mig at føre landet i den nye retning, som det mexicanske folk valgte. Denne vej tager udgangspunkt i demokratiet og retsstaten, og den går i retning af en fremtid med fælles velstand, retfærdighed og lighed.
Derfor har en af mine prioriteter som leder været, at alle min regerings embedsmænd optræder fuldstændig hæderligt og åbent. I dag bliver ethvert formodet tilfælde af korruption undersøgt og straffet hårdt i henhold til lovgivningen. Vi har styrket de instanser, der overvåger og fører tilsyn med de offentlige udgifter, og vi er fast besluttet på at udrydde korruptionen, som forhindrer udviklingen og de demokratiske institutioners stabilitet.
Hæderlighed og regnskabsaflæggelse er naturligvis ikke nok. Jeg har også forlangt af embedsmændene, at de imødekommer det mexicanske samfunds økonomiske og sociale krav effektivt og virkningsfuldt.
De første resultater er ved at vise sig. I dag har Mexico en stabil økonomi med en inflation på 4,4% i 2001, der stadig falder, med historisk lave rentesatser på ca. 6%, som gør det muligt at skabe højere beskæftigelse, med en arbejdsløshedsprocent sidste år - som var et økonomisk set vanskeligt år - på 2,5% og med en lovgivning, der giver investeringer omfattende retlig sikkerhed. Vi bruger også mange ressourcer på modernisering af infrastrukturen og på energiproduktion.
På det sociale område har min regering udarbejdet omfattende programmer til forbedring af sundheden og uddannelsesniveauet i store dele af befolkningen, især i landets fattigste områder. Jeg kan f.eks. nævne, at vi sidste år, selv om den offentlige uddannelse er gratis, bevilgede over 4 millioner stipendier til børn og unge i hele landet. I år vil vi tilføje 1 million: 5 millioner stipendier, hvoraf 300.000 vil være forbeholdt unge oprindelige folk og unge fra fattige familier, så de kan komme på universitetet. I år bliver der bygget over 500.000 nye boliger, 50% flere end sidste år.
På det politiske område er der i Mexico i dag reel magtbalance. Den lovgivende og den dømmende magt er ikke blot formelt, som tidligere, men også reelt uafhængige. Det bevises af den fuldstændige uafhængighed, som Kongressen har vist over for de forskellige initiativer, som den udøvende magt har tilsendt den. Det samme er tilfældet med den dømmende magt, som har afgjort forfatningsmæssige stridigheder mellem den lovgivende og den udøvende magt, hvilket ikke er sket tidligere.
En anden vigtig udfordring er at fremme den videnskabelige og teknologiske udvikling for at støtte den økonomiske og sociale vækst. Sammen med repræsentanter for forskningsmiljøet og det private initiativ er de ændringer, som var nødvendige, blevet iværksat, herunder decentralisering, større investeringer med et mål om at nå op på 1% af bruttonationalproduktet og især store incitamenter til virksomheder og forskere, som investerer i dette strategiske område.
En anden meget stor udfordring vedrører de oprindelige folk. I Mexico har vi 10 millioner oprindelige borgere. Af den grund blev loven om oprindelige folks rettigheder og kultur vedtaget, og den er i dag den mest avancerede og banebrydende på området.
Siden konflikten i Chiapas brød ud, gav Parlamentet meget klart og ved forskellige lejligheder udtryk for dets bekymring over situationen i den mexicanske stat, og det gjorde det i respekt for de oprindelige folks rettigheder, navnlig deres menneskerettigheder.
Min regering har vist klare tegn på politisk vilje til at fortsætte dialogen med zapatisterne, hvilket blev bevist af den beskyttelse, vi gav deres march mod Mexico City. I hele min præsidentperiode har vi forsøgt at afspænde situationen, og vi har iværksat programmer for investering, udvikling og opfyldelse af de oprindelige samfunds behov i hele landet. Jeg takker for den støtte, som EU har ydet denne proces, og især for, at EU i en udtalelse sidste år anerkendte den mexicanske regerings indsats.
I den hensigt at forbedre beskyttelsen af nævnte samfunds rettigheder foranledigede jeg en forfatningsændring om oprindelige folks rettigheder og kultur. Det er et bevis på vores stærke vilje til at opnå ubegrænset respekt for alle mexicaneres menneskerettigheder, og det blev suppleret med en opfordring til respekt for disse grundlæggende rettigheder i hele verden.
I den forbindelse vil jeg gøre opmærksom på, at vi lige fra begyndelsen har erklæret, at vi er en humanistisk regering, og vi har haft en klar og fast politik til fordel for menneskerettighederne. Den politik har to akser. Den første består i at fremme de internationale organers og det internationale samfunds støtte og samarbejde ved aktioner, som kan sætte skub i de ændringer, der kræves for at overvinde de sidste forhindringer på dette område.
Den anden akse består i på internationalt plan at anerkende og fremme menneskerettighederne som grundlæggende og universelle værdier. Derfor har Mexico besluttet at spille en aktiv rolle i forskellige internationale fora, navnlig i multilaterale instanser som FN's Menneskerettighedskommission, hvor Mexicos stemme forstærker den internationale undersøgelse på området og styrker de grundlæggende rettigheders gyldighed i verden.
Vores bekymring over respekten for menneskerettighederne i og uden for vores land har fået os til at indlede en uophørlig kamp for at forsvare de mexicanere, der arbejder i USA uanset omstændighederne omkring deres indvandring. Vi kæmper også for rettighederne for de mexicanere, der er dødsdømt i landet.
Vi tilslutter os Europa-Parlamentets prisværdige arbejde for at afskaffe dødsstraf,

og vi takker mange gange for støttetilkendegivelserne i sagen om Gerardo Valdés i staten Oklahoma. Hans liv blev til sidst reddet takket være Deres og vores lands indgriben. Mexicanerne mener, ligesom millioner af europæere, at berøvelse af et menneskes liv - uanset hvilken forseelse det har begået - er en krænkelse af den mest grundlæggende af dets rettigheder og et angreb på vores arts værdighed, og det gør de offentlige myndigheder til lige så store forbrydere som de kriminelle.
(Bifald)
Fremme af demokratiet som den bedste styreform, respekt for menneskerettighederne og fremme af vedvarende og bæredygtig udvikling af befolkningerne er en væsentlig del af Mexicos udenrigspolitik, som min regering tilskynder til. En udenrigspolitik, der tager sigte på at deltage i opbygningen af den internationale struktur, som vores samfund kræver i det nye årtusinde.
I september sidste år tilsluttede Mexico sig med undertegnelsen af Det Interamerikanske Demokratiske Charter de nationer på vores halvkugle, der er besluttet på at forsvare demokratiet i vores region.
I kraft af vores deltagelse som ikke-permanent medlem af FN's Sikkerhedsråd bidrager vi til opbygningen af en ny struktur, som bedre kan sikre den internationale fred og sikkerhed.
FN's konference om udviklingsfinansiering, som for nylig blev afholdt i Monterrey i Mexico, er endnu et bevis på vores stærke vilje til at indtage en ledende rolle i udformningen af et mere retfærdigt internationalt system, der giver de mindst udviklede nationer nye muligheder.
I en verden, der er kendetegnet ved indbyrdes afhængighed, er det kun ved at gøre en samlet indsats, at vi kan opnå succes på disse og andre områder, f.eks. miljøbeskyttelse, bekæmpelse af narkotikahandel og ulovlig handel med våben, kulturskatte eller mennesker, bekæmpelse af ekstrem fattigdom og fuld overholdelse af folkeretten.
Vi skal gøre fælles sag med andre nationer, parlamentariske grupper, civile organisationer, forskningscentre, familier og enkeltpersoner.
Vi er alle medansvarlige for vores fremtid, for en nødvendigvis fælles fremtid. Derfor er jeg overbevist om, at vi i dag skal gå ind for "folkets diplomati", som José Martí udtrykte det, for det, der står tilbage, er den fure, som menneskelig nærhed og vedvarende interesse for hinanden har skabt i de enkelte borgeres bevidsthed.
Mine damer og herrer, Mexico har foreslået en ny ramme for regional udvikling, Puebla-Panama-planen, som omfatter syv mellemamerikanske lande og otte stater i den sydlige og sydøstlige del af Mexico. En region med meget begrænset udvikling, stor fattigdom og et påtrængende behov for udvikling. Den plan indeholder min regerings udtrykkelige udsagn om og anerkendelse af, at det under de nye økonomiske og politiske forhold, der hersker i det 21. århundrede, ikke er nok at modernisere udviklingspolitikken, hvis de nationale grænser ikke overskrides.
Fra denne talerstol opfordrer jeg høfligt Europa-Parlamentet til at støtte denne bestræbelse på regional integration, som vil give staterne i det mellemamerikanske område fra Puebla til Panama, der er det amerikanske kontinents talje, mulighed for at arbejde sig hen imod en stabil udvikling, at bekæmpe fattigdommen og at fremme uddannelse og viden.
Hvad angår topmødet mellem EU og Latinamerika og Caribien, som vi om kort tid holder i Madrid, er jeg sikker på, at det er en glimrende lejlighed til ud fra et biregionalt perspektiv at drøfte de forskellige problemer, som påvirker vores regioner, og den bedste måde at løse dem på i fællesskab.
Jeg takker Europa-Parlamentet for, at det har vedtaget et forslag om oprettelse af et globalt partnerskab og en fælles strategi for forbindelserne mellem EU og Latinamerika og Caribien. Vi statschefer, der mødes i Madrid, vil studere det med stor interesse.
Jeg vil gentage over for Dem, at mit land er besluttet på at øge dets udvekslinger med Europa, både med dets institutioner og med dets lande, regioner og samfund.
Det er mig en glæde at oplyse, at de to første år med frihandelsaftalen mellem Mexico og EU har været succesfulde med en vækst i handelsbalancen på 18% eller mere, til trods for at den globale afmatning sidste år betød, at eksporten til andre regioner ikke steg. Det fylder os med håb og optimisme, og vi ser et stort potentiale i denne forbindelse.
Mexico er en nation, der er blevet beriget af de forskellige civilisationer, som er opstået eller har været på vores jord. Ligesom Europa har Mexico været, og er fortsat, et sted, hvor forskellige kulturer mødes og smelter sammen. Ligesom Europa er Mexico kendetegnet ved en mangfoldighed og en multikultur, der styrker og beriger os.
Jeg opfordrer Dem til, at vi forøger vores udvekslinger, at vi fortsætter med at fremme vores forbindelser, at vi bidrager til styrkelsen af et Mexico, der er engageret i nutiden, og et Europa, der er banebrydende i verden.
Lad os gøre vores nuværende demokrati til grundlaget for en fremtid med fælles velfærd. Lad os med dristighed, med mod, med overbevisning om, at næstens velfærd også er vores egen velfærd, sammen skabe den verden, vi har fortjent.
Mange tak for Deres opmærksomhed.
(Kraftigt bifald)
(Parlamentet gav taleren et stående bifald)

Formanden.
Kære kolleger, inden vi afslutter dette højtidelige møde, vil jeg gerne navnlig, hr. præsident, takke min kollega og forgænger, fru Fontaine, som på vores vegne aflagde et officielt besøg i Mexico i april 2001, for hendes tilstedeværelse her i dag. Jeg takker for initiativet til at invitere hende til at komme her i dag.
Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, på min gruppes vegne vil jeg anmode PPE-DE-Gruppen og PSE-Gruppen om at trække ændringsforslag 1 til dette beslutningsforslag tilbage. Med dette ændringsforslag ønsker man at tilføje en række organisationer til listen over terrororganisationer. På nuværende tidspunkt, hvor EU er i gang med en række forhandlinger med ikke mindst Colombia, og hvor nogle mennesker - heriblandt en kandidat fra vores politiske gruppe, men hun er ikke den eneste - er i kløerne på terroristerne, vil det efter vores mening ikke have nogen positiv virkning at gøre listerne mere omfattende. Det vil tværtimod have en negativ virkning på forhandlingerne, hvilket ikke er anbefalelsesværdigt for Parlamentet. Derfor anmoder vi de to flertalsgrupper om at trække dette ændringsforslag tilbage.
Sakellariou (PSE).
Hr. formand, der står i afstemningslisten om ændringsforslag 40, at hvis det bliver vedtaget, er ændringsforslag 1 og 2 samt stk. 16 og 17 ugyldige. Det er vi ikke indforstået med. Vi mener, at anden del af ændringsforslag 1 absolut er forenelig med ændringsforslag 40. Det er vigtigt, at vi stemmer om den anden del, fordi der står:

Formanden.
Det blev anset for uforeneligt, da det ville være i strid med ånden i ændringsforslag 40, hvis det blev vedtaget, derefter at stemme for ændringsforslag 1 og 2 om stk. 16 og 17. Men jeg vil gerne høre ordførerens mening herom.

Elles (PPE-DE)
Hr. formand, det er ved at blive klart, at Den Socialdemokratiske Gruppe er ved at sadle om, efterhånden som vi bevæger os gennem denne debat. I den oprindelige tekst til stk. 16 står der, at man anser det for nødvendigt "at forhøje forsvarsudgifterne i væsentlig grad for at indhente det nuværende kapacitetsefterslæb". Under drøftelserne med Den Socialdemokratiske Gruppe gik jeg med til at ændre det til "at forhøje forsvarsudgifterne", under forudsætning af at vores ændringsforslag 40 ville være grundlaget for vores kompromis. Så gik vi videre, og jeg gik med på at stille et mundtligt ændringsforslag om, at det skulle være "tilstrækkelige forsvarsudgifter". Eftersom Den Socialdemokratiske Gruppe nu har trukket sin godkendelse af ændringsforslag 40, som det nu ser ud, tilbage, vil jeg foreslå, at vi vender tilbage til den oprindelige ordlyd i stk. 16 - "forhøje forsvarsudgifterne i væsentlig grad" - og stemme om den tekst først.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Det, der af Rådet og af ordføreren betegnes som makrofinansiel bistand til Ukraine, burde snarere betegnes som uforskammet afpresning.
De særdeles strenge vilkår, Rådet knytter til det, der betegnes som ny bistand - privatisering af store virksomheder, afvikling af den offentlige sektor til fordel for mindre virksomheder, liberalisering af priserne og reformer inden for visse sektorer - svarer meget præcist til det såkaldte tilpasningsprogram, IMF ønskede iværksat, og som ifølge de første erfaringer i 2000 kun forværrede situationen i Ukraine.
Selv om ordføreren konstaterer, at "BNP i konstante priser er faldet" i de seneste år, og at "samtidig steg forbrugerpriserne", vil en genoptagelse af "reformerne" blot forværre krisen i Ukraine og betyde, at størstedelen af befolkningen synker endnu dybere i armod. Ordføreren nævner ikke med ét ord befolkningens skæbne og den forfærdelige forarmelse, den har oplevet siden USSR's opløsning. Det er ikke ordførerens problem. For ham er det udelukkende "overgangen til en markedsøkonomi", som er afgørende. Og denne overgang har allerede, om end den dårligt nok er kommet i gang, skabt de menneskelige, økonomiske og sociale ødelæggelser, vi alle er bekendt med, og som den foreliggende betænkning på kynisk vis gør til et spørgsmål om tab og vinding.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Figueiredo (GUE/NGL)
Desværre blev de ændringsforslag, som jeg stillede til denne betænkning om kartoffelstivelse, forkastet i Landsbrugsudvalget. Jeg minder om, at ændringsforslagene gik ud på at oprette en fælles markedsordning for spisekartofler, hvilket er særlig relevant for Portugal. Nu tager betænkningen kun Kommissionens forslag om kartoffelstivelse i betragtning uden hensyn til den holdning, som vi har fremført. Støtteordningerne for produktion af kartoffelstivelse er en betydelig udgiftspost på Fællesskabets budget, men kommer kun visse lande til gode. Det var derfor nødvendigt allerede i denne sammenhæng at se på denne støtte, så der sikres rimeligere støtteordninger for kartofler til gavn for alle producenter, ikke mindst de små bedrifter og familielandbruget. Vi stemmer derfor ikke for betænkningen.

Alavanos (GUE/NGL)
GUE/NGL-Gruppen skriver under på og støtter det fælles forslag til beslutning om Euro-Middelhavsområdets forhold. Men ved den lejlighed vil jeg gerne understrege betydningen af den endelige udtalelse fra kontaktgruppens formand for Euro-Middelhavsområdets parlamenter, især artikel 2 om anvendelse af Sikkerhedsrådets resolution 242 og 338, formuleringen "for fred" og palæstinensernes legale ret til selvbestemmelse og opnåelse af en selvstændig stat, betydningen af stk. 6, der fordømmer den israelske besættelseshærs aktiviteter, og betydningen af stk. 7, der fordømmer alle former for vold og terror mod uskyldige israelere.

Figueiredo (GUE/NGL)
Vi stemte først og fremmest imod beslutningsforslaget for at protestere mod, at det medtog det ændringsforslag fra PPE og PSE, der anmoder Rådet om at supplere listen med alle de grupper og organisationer, der begår mord, bortførelse, afpresning og andre terrorhandlinger. Det fremgår ikke, hvilke andre terrorhandlinger det drejer sig om, og der sondres heller ikke mellem handlinger udført af organisationer, der kæmper for demokrati i deres lande, og egentlige terrorhandlinger, hvilket er ganske urimeligt.
Beslutningsforslaget rummer dog forskellige positive punkter, deriblandt ønsket om et tættere samarbejde og øget solidaritet med landene i Latinamerika til gavn for deres økonomiske udvikling, sikring af sociale tjenesteydelser og fattigdomsbekæmpelse, igen med understregning af, at EU skal råde over de nødvendige ressourcer til at gennemføre denne politik. Vi finder det selvfølgelig helt afgørende, at der udvikles en ægte samarbejdspolitik og ikke blot handelsaftaler, der især er til de multinationale firmaers fordel, sådan som det undertiden har været tilfældet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, det drejer sig om et direktiv mod støj, og jeg stemte med glæde for betænkningen, eftersom jeg er modstander af støj. Jeg er faktisk modstander af enhver form for støj, hr. formand, også støjen fra rygter om folk, der arbejder imod de ældre og pensionisterne. Det er netop kommet mig for øre, at der går rygter om en meget alvorlig hændelse i Milano, hvor en journalist fra tv-kanalen Telelombardia, som var på vej hen til et hjem for ældre og pensionister, nemlig Pio Albergo Trivulzio i Milano, for at lave en udsendelse om de ældres forhold på plejehjemmene - i dette tilfælde et plejehjem i Milano - blev udsat for vold og forhindret i at lave fjernsynsoptagelser. Dette voldsomme spektakel kom mig for øre, og det vil jeg gerne klage over her i Parlamentet ved denne lejlighed. Jeg mener nemlig, at det er de ældres og pensionisternes ret at lade offentligheden vide, at de lever under rolige og lykkelige forhold og ikke under tvivlsomme forhold, sådan som jeg har en mistanke om, at det er tilfældet på det pågældende plejehjem i Milano.
Formanden.
Det var lige så opfindsomt som altid, når det gælder om at få emnet til at passe til punktet på dagsordenen.
Betænkning af Caudron (A5-0153/2002)

Fatuzzo (PPE-DE).
Jeg kommer med en endnu mere fantasifuld forklaring på, hvorfor jeg stemte for betænkningen om forskning, hr. formand, for jeg er en stærk tilhænger af forskning, men hvad skal vi forske i? Efter min mening bør vi gøre lige som Roland i Ludovico Ariostos værk Rasende Roland. Roland rejser til månen for at finde den tabte forstand. Jeg mener også, at vi bør finde forstanden, det vil sige den klogskab og visdom, som menneskeheden har mistet. Det er også en form for forskning. Det er vanskeligt, men det burde være det vigtigste punkt i vores forskning, for der er alt for mange mennesker, som har mistet forstanden, ikke mindst i regeringerne. Det, der sker i Palæstina og Israel i øjeblikket - men ikke kun i Palæstina og Israel - er et eksempel på, at den første form for forskning, vi bør beskæftige os med, er at finde den tabte forstand.
Scallon (PPE-DE).
Hr. formand, finansieringen af destruktiv embryonforskning er i modstrid med den konstitutionelle holdning i Irland, og det er også i modstrid med den konstitutionelle, retlige eller politiske holdning i fire andre medlemsstater.
EU har kompetence inden for området forskning og teknologisk udvikling - i henhold til afsnit XVII i EF-traktaten. Denne skal udøves ved at supplere de aktioner, der iværksættes i medlemsstaterne - i henhold til artikel 164 i EF-traktaten - og altid i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet - i henhold til artikel 5 i EF-traktaten - og med respekt for medlemsstaternes nationale identitet - i henhold til artikel 6 i EU-traktaten. Så derfor har EU i modsætning til forskningskommissærens opfattelse ikke ret til at underkende national lovgivning, bestemmelser og etiske retningslinjer eller insistere på, at medlemsstater er forpligtet til at udarbejde bestemmelser inden for embryonforskning.
Jeg beklager den irske regerings tavshed vedrørende den uacceptable situation, hvorved irske skatteydere er forpligtet til at finansiere destruktiv embryonforskning i forbindelse med dens deltagelse i EU-finansieringen, og jeg forkaster EU-finansiering af destruktiv embryonforskning som indeholdt i Caudron-betænkningen i overensstemmelse med flertalsholdningen i PPE-DE-Gruppen.

Belder (EDD)
Min største bekymring gælder rammeprogrammets etiske aspekter, i særdeleshed forskning vedrørende "overskydende" embryoner. Beskyttelsen af det af Gud givne liv må ikke tilsidesættes. I det foreliggende slutresultat er der ikke i tilstrækkelig grad taget højde for, at der er tale om forskning af kontroversiel art. Ud fra en etisk synsvinkel har jeg tre bemærkninger.
For det første har Rådet ikke konkretiseret de lovede detaljerede retningslinjer. Derfor er det umuligt for Europa-Parlamentet at reagere herpå ved andenbehandlingen. Dette er ikke hensigtsmæssigt, når der er tale om bestemmelser, som udformes gennem den fælles beslutningsprocedure.
For det andet må Europa-Parlamentet principielt ikke lade sin stillingtagen påvirke af splid i Rådet. En eventuel forligsprocedure må ikke skyldes Europa-Parlamentets optræden, men Rådets vrangvillige holdning, når det gælder etiske spørgsmål.
For det tredje er det fortsat et problem, at der er borgere, som er med til at finansiere forskning, som i visse medlemsstater er lovstridig. Aktiv støtte til sådanne kontroversielle forskningsaktiviteter er i modstrid med kommissærens udtalelse, ifølge hvilken afgørelser om tilladelse til sådan forskning bør overlades til medlemsstaterne. Hvorledes vil Kommissionen sikre, at etik ikke anvendes som konkurrenceparameter? Dette spørgsmål, som jeg tidligere har rejst, er fortsat ubesvaret.

Fitzsimons (UEN)
Jeg bifalder, at man koncentrerer sig om en række udvalgte prioritetsområder i forbindelse med det kommende program. Jeg mener, at Europa på denne måde vil kunne skabe en reel merværdi og bevæge sig frem imod dets mål i Lissabon-processen.
Jeg kan fuldt ud støtte styrkelsen af forbindelserne mellem europæiske, nationale og regionale initiativer. Decentraliseret styring er et meget velkomment initiativ, da vi alle gerne ser en mindre tung og bureaukratisk tilgang til forvaltningen af de europæiske programmer og en for stor udnyttelse af midlerne.
Jeg er bevidst om behovet for kontinuitet inden for forskningsområdet, både hvad angår integriteten i det arbejde, der udføres, og personalets engagement i projekterne. Vi har et ansvar for at spille vores rolle med at sikre, at der sker en smidig overgang til det sjette program.
Endelig vil jeg gerne kort nævne de etiske aspekter ved forskningen. Samtidig med at subsidiaritetsprincippet dikterer, at den enkelte medlemsstat selv kan beslutte, hvilken form for forskning der kan udføres inden for dets område, må vi ikke glemme, at vi her taler om europæiske skatteyderes penge. I min medlemsstat, Irland, er der et klart forbud mod alle forsøg med menneskelige embryoner eller kloning.

Grossetête (PPE-DE)
Jeg har længe støttet forskningsindsatsen på europæisk plan. De problemstillinger, der knytter sig til forskning i stamceller og "overskydende" embryoner, må ikke anskues ud fra en rent følelsesmæssig og forenklet synsvinkel. Set i lyset af de grundlæggende og universelle værdier, som vi forsvarer, er det vores pligt at udelukke enhver risiko for racehygiejne eller kloning med reproduktivt sigte.
Vi skal også være os bevidste, at mange syge venter på, at der udvikles nye behandlingsformer, som kan sikre mange af dem mulighed for helbredelse. Lovgivningen skal fastsætte rammerne for forskningen, hvilket imidlertid også rummer en fare for, at forskningen holdes i et jerngreb. Opdagelsernes Europa skal tværtimod fremmes.
Forskningen har også betydning for de europæiske borgeres hverdag, og prioriterede områder som fødevaresikkerhed, bekæmpelse af epidemier og forbedring af folkesundheden vidner om, at man ønsker at forene forskning og velfærd.
Jeg noterer endvidere med tilfredshed, at det foreslås at støtte udviklingen af forskning i sjældne sygdomme.

Montfort (NI)
De økonomiske følgevirkninger for EU's virksomheder af en europæisk forskningspolitik er ganske betragtelige. Derfor er der på dette felt i høj grad, og måske i endnu højere grad end på noget andet felt, grund til at fremme etableringen af et forstærket samarbejde medlemsstaterne imellem. Det er af afgørende betydning for morgendagens økonomiske vækst, at det omhandlede europæiske forskningsrum bliver en succes.
De grundlæggende etiske principper, som forskningen ifølge Rådets fælles holdning skal overholde, er imidlertid ikke klart defineret, og rækkevidden af disse er ikke præcist angivet.
Medlemsstaterne har således ikke samme holdning til forskning i menneskelige embryoner. De seneste videnskabelige opdagelser åbner imidlertid mulighed for et alternativ til anvendelse af embryonstamceller, nemlig voksne stamceller. Videnskabelig forskning er således i dag ikke uforenelig med etiske principper.
Jeg finder det derfor beklageligt, at et flertal har modsat sig, at dette spørgsmål, som er helt afgørende for forskningens fremtid, tages op til fornyet drøftelse. Reelt betyder det, at der åbnes mulighed for fællesskabsfinansiering af forskningsaktiviteter, som nogle medlemsstater afviser på nationalt plan. Det betegner et anslag mod den nationale suverænitet, men også mod staternes og deres borgeres moralske suverænitet.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Kloning i behandlingsøjemed, som åbner nye muligheder for at helbrede bestemte sygdomme, indebærer tilintetgørelse af embryoner, og selv om det er den mest benyttede teknik (og derfor den mest tilgængelige), er det ikke den eneste og helt sikkert ikke den bedste. Jeg går derfor ind for et retligt forbud, på europæisk niveau, mod at skabe menneskelige fostre ved kloning (såvel i behandlingsøjemed som til reproduktion). Dette forbud må dog indeholde to undtagelser: overskydende embryoner og de 64 allerede anvendte cellelinjer.
Hvad angår forskningens finansiering, og særlig i relation til det sjette rammeprogram (som Caudron-teænkningen vedrører), mener jeg imidlertid, at EU-finansieringen i første række bør rettes mod forskningsprojekter, der i behandlingsøjemed anvender voksne stamceller.

Mussa (UEN)
Det europæiske forskningsrum er ved at blive en realitet. Det er EU's ambitiøse målsætning, som via det sjette rammeprogram tager sigte på en samordning af forskningsaktiviteterne, så Europa får mulighed for at konkurrere med verdens andre store nationer på det videnskabelige og teknologiske område.
De aktioner, der gennemføres i forbindelse med det sjette rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling 2002-2006, bliver for første gang iværksat i overensstemmelse med de generelle forskningsmålsætninger, der er opstillet i EF-traktaten, nemlig:
at styrke industriens og samfundets videnskabelige og teknologiske grundlag;
at fremme udviklingen af industriens og samfundets konkurrenceevne; 
at fremme forskningsaktioner, som er i tråd med principperne i EU-traktaten. 
De væsentligste forskningsområder, der foreslås i det sjette rammeprogram, er fastlagt ud fra kriterierne om "europæisk merværdi", og disse kriterier består i: 
ønsket om at samle og koncentrere en kritisk masse af finansielle og menneskelige ressourcer, idet man så vidt muligt undgår spild; 
nødvendigheden af at forene de forskellige kompetencer, der supplerer hinanden i de forskellige EU-lande, og benytte sig af komparative studier på europæisk plan; 
oprettelsen af en forbindelse til EU's prioriteringer og interesser; 
behovet for en forskning, der nødvendigvis er transnational.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)
Ribeiro e Castro (UEN)
Efter måneders arbejde og omfattende diskussion mellem institutionerne, i offentligheden og blandt Europa-Parlamentets medlemmer er det virkelig beklageligt, at Parlamentets flertal er blevet ved med at afvise alle de ændringsforslag, der hviler på helt grundlæggende etiske og humanistiske krav. Flertallet har på den måde valgt fuldstændig at se bort fra basale menneskelige værdier og lade tøjlesløs og skæbnesvanger teknologifetichisme tilsidesætte alle rimelige hensyn. Jeg tænker her på afvisningen af ændringsforslag 89, 91, 92 og 95, hvilket vil sætte sit negative mærke på dette ellers så betydningsfulde dokument for europæisk videnskab og EU's forskningspolitik. Jeg beklager især afvisningen af ændringsforslag 89, som jeg selv havde stillet, om såkaldt "lovgivningsmæssig enstemmighed", der for mig at se ville udgøre den eneste sikre og uanfægtelige retlige løsning på disse spørgsmål, fordi man derved til fulde ville respektere de beslutninger, som træffes i medlemsstaternes demokratisk valgte lovgivende forsamlinger. Det, vi som følge af flertallets stædige blindhed kan risikere, er så, at skatteborgerpenge fra en medlemsstat, hvor en given forskningsgenstand, -metode eller -teknik ikke er lovlig, via EU kommer til at finansiere det, der i landet selv er forbudt og ulovligt. Dette forhold er selvfølgelig ikke blot en hån mod demokratiet i dets egentlige forstand og over for de enkelte landes retsorden, men det er også fuldstændig absurd ud fra et juridisk synspunkt, da det krænker de retlige bestemmelsers substantielle hierarki.

Sacrédeus (PPE-DE)
Jeg har stemt imod betænkningen. Fire medlemsstater i EU har en sådan beskyttelse i deres forfatninger af livets ukrænkelighed, at man dermed forbyder forskning i stamceller fra embryoner, ufødte børn. Denne konstitutionelle beskyttelse er Europa-Parlamentet, Kommissionen og Rådet ikke rede til at tage hensyn til inden for rammerne af EU's fælles forskningsprogram, hvilket er en dybt beklagelig kendsgerning.
Jeg var en af dem, der underskrev ændringsforslag 92, hvor fire dele blev afvist (193-284 med 22 nejstemmer, 183-293 med 21 nejstemmer, 182-303 med 21 nejstemmer samt 184-312 med 18 nejstemmer). Dermed er der givet klarsignal til, at skatteborgernes penge nu kan gå til en virksomhed, som er ulovlig og forfatningsstridig i fire medlemsstater, deriblandt Tyskland.
De etiske normer for det sjette rammeprogram er altså yderst utilstrækkelige, ikke mindst når det gælder forskning, som involverer menneskelige embryoner. Medlemsstaternes holdning til den slags forskning varierer stærkt og skal respekteres. Dermed burde det være indlysende, at embryoner, som er skabt til reagensglasbefrugtning, men som ikke anvendes til dette formål, samt forskning, hvor der anvendes embryonale stamceller, ikke skal finansieres af EU. Fællesskabsmidler skal komme alle lande til gode. Medlemsstater skal ikke, som det nu sker, tvinges til at finansiere forskning, som er ulovlig og imod deres eget lands forfatning.

Titley (PSE)
Jeg bifalder denne betænkning, som udgør et stort fremskridt, når det gælder om at gøre EU til den mest dynamiske og konkurrencedygtige økonomi i verden inden 2010. Uden opbakning af dette program vil Europa aldrig kunne håbe på at blive en aktør af verdensformat inden for forsknings- og udviklingsområdet, hvor vi sakker alvorligt agterud efter USA.
Det sjette rammeprogram vil også respektere de etiske principper, der findes på tværs af Europa. Bl.a. vil forskning i kloning af mennesker med henblik på reproduktion blive forbudt. Jeg mener, at de europæiske institutioner kan lykønske sig selv med at være nået frem til en fornuftig og effektiv aftale om dette spørgsmål. De samlede fordele ved det sjette rammeprogram bør forklares fuldt ud for vores borgere: Alle afsnit af samfundet - fra unge videnskabsfolk til handicappede og ældre - vil nyde gavn af dets indhold. Ja, hvis der nogensinde var noget, der talte for europæisk samarbejde, så er det forskningsprogrammet. Jeg er glad for, at europæiske videnskabsfolk i Europas regioner vil få en finansiel belønning for deres intelligens. Alt i alt vil dette gøre os mere konkurrencedygtige, og det vil hjælpe os i kampen mod alvorlige sygdomme og miljøproblemer.

Ebner (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil især tage stilling til to ændringsforslag i Schnellhardt-betænkningen og bekræfte, at jeg har stemt for dem, og det drejer sig om forslag 129 og 82. Alt i alt synes jeg, betænkningen er meget velovervejet, og jeg vil gerne ønske hr. Schnellhardt tillykke med hans arbejde. Jeg mener, at vedtagelsen af de to ændringsforslag i plenum har vist, at det er muligt at finde frem til et fornuftigt kompromis mellem kravet om europæiske bestemmelser og brugen af den sunde fornuft i små doser. Desuden kan man også på en hensigtsmæssig måde anvende emnet subsidiaritet i forbindelse med sundhedsbestemmelser på jagtområdet. Jeg håber, at de tilsvarende bestemmelser vil vinde indpas i de nationale bestemmelser.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. Schnellhardts første betænkning drejer sig om forordningen om fødevarehygiejne i Europa. Som altid - og som De kan se, hr. formand - er flertallet af parlamentsmedlemmerne ikke til stede i salen. Hvorfor er de ikke det? Fordi de er gået til frokost. Der er uden tvivl mange af dem, som lige nu spiser lokale og regionale specialiteter. Italienerne spiser f.eks. gorgonzola, spæk fra Colonnata, parmesanost, spaghetti med pesto, fettuccine med trøfler, pollo alla diavola - stegt, flækket kylling - osv. Det er alt sammen regionale specialiteter, som heldigvis - og jeg ved godt, at Deres tænder løber i vand, men De må have tålmodighed lidt endnu - er beskyttet i hr. Schnellhardts betænkning. Jeg ville dog gerne have, at man beskyttede dem endnu mere, og at man sagde højt og tydeligt til alle de europæiske borgere, at deres regionale specialiteter aldrig kommer til at mangle på de europæiske borde. Sådan et EU er tæt på borgerne, hr. formand!
Formanden.
Det var ikke så meget mig, der fik mundvand. Sekretariatet begyndte at se frem til deres frokost.

Hyland (UEN)
Da jeg kommer fra Irland, "fødevareøen", er jeg yderst bevidst om behovet for at overbevise de europæiske forbrugere om, at europæiske fødevarer er de bedste i verden, når det gælder hygiejne og sikkerhed såvel som kvalitet.
Efter en række forskrækkelser i de senere år, er der taget enorme skridt for at finjustere hele fødevareproduktionsprocessen, således at intet bliver overladt til tilfældigheder, og vores forbrugere kan have fred i sindet.
Jeg bifalder især indførelsen af regler, der skal garantere, at fødevarer importeret fra lande uden for Unionen skal leve op til de samme strenge standarder, som gælder for producenter fra EU. Da vi hurtigt er ved at nærme os udvidelsen, må dette forblive højt på dagsordenen, således at de standarder, som europæiske forbrugere er kommet til at forvente, kan blive opretholdt.
Hjørnestenen i fødevaresikkerhedspolitikken er etableringen af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet. Det giver anledning til dyb bekymring, at man næsten et halvt år efter etableringsdatoen endnu ikke har truffet beslutning om, hvor autoriteten skal være hjemmehørende. Det udsender et meget tvivlsomt signal til forbrugerne om, hvor vigtigt de europæiske myndigheder finder hele spørgsmålet om fødevaresikkerhed.

Fatuzzo (PPE-DE).
Jeg stemte ganske vist for betænkningen om hygiejnebestemmelser for animalske fødevarer, men jeg gjorde det modvilligt, hr. formand. Efter min mening kan vores stemme begrundes med et hvilket som helst emne, når blot det er seriøst og humant. Så bør vi ikke foreslå - og det gør jeg så nu - at vi skal være mere humane over for dyrene, uanset om der er tale om fisk, kvæg, fjerkræ eller svin? Hvorfor skal vi altid spise dem? Hvorfor skal vi opdrætte dem for at slå dem ihjel og sætte dem på bordet? Jeg er ikke vegetar, hr. formand, men jeg vil alligevel gerne tale dyrenes sag, for jeg er ikke sikker på, at Gud har skabt dem, for at de skal ende på vores tallerkener. Jeg mener, at vi en dag burde beslutte os for ikke længere at spise kød. Det er i det mindste mit forslag, hr. formand.
Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE)
. (DE) Jeg bifalder Kommissionens differentierede fremgangsmåde, der går ud på at sikre en høj sundhedsbeskyttelse på fødevareområdet på baggrund af specifikke sundhedsbestemmelser.
At disse bestemmelser ligeledes gælder for kød af vildtlevende vildt, der tilbydes forbrugerne kommercielt i store mængder, kan kun betegnes som konsekvent. Alligevel er det nødvendigt at skelne mellem, om det drejer sig om kommerciel markedsføring eller om privat forbrug af nedlagt vildt i små mængder. En jæger, der forærer små mængder vildt bort efter jagten eller sælger det direkte til forbrugerne, kan og skal ikke opfylde de samme betingelser som en kødforædlingsvirksomhed. Der skal opnås praksisbetonede løsninger for den specielle situation, som jægerne er i. Uanset hvor rigtige og velkomne disse nye bestemmelser er, så skal de ikke gælde for private jægere!
Vores jægere har allerede i dag en meget stor viden om sundhedsbestemmelser for vildt og om patologi. Når en uddannet jæger afleverer det vildt, han har nedlagt, påtager han sig altid det fulde ansvar for, at det sundhedsmæssigt er i god stand, og sådan vil det også være fremover.
Europa-Parlamentets miljøudvalg har vedtaget flere ændringsforslag, der forudser fleksibilitet for markedsføring af vildt og kød af vildtlevende vildt, uden at fødevaresikkerheden trues. Jeg vil indtrængende opfordre Dem til at stemme for disse ændringsforslag i plenarforsamlingen!

Nobilia (UEN)
I sin betænkning - som vi bifalder - kaldte ordføreren med rette det pågældende forslag til forordning og de andre forslag for nyskabende. 
Forslaget er rent faktisk nyskabende på grund af sammenlægningen og forenklingen af de forskellige eksisterende bestemmelser på førnævnte områder. Efter at have defineret vores fødevaresikkerhedssystem som et af verdens bedste, spørger ordføreren dog også sig selv, om EU-lovgivningen ikke er for mangelfuld, eller om den omvendt ikke er for streng.
Vi har i virkeligheden brug for en mere overordnet og mindre streng EU-lovgivning, for ellers bliver den netop mangelfuld eller endda inkonsekvent på mellemlang eller lang sigt, efterhånden som der gøres fremskridt inden for videnskaben og teknikken, men også som følge af udviklingen i EU-lovgivningens og/eller indfaldsvinklernes gyldighed.
Der er dog to aspekter, som skal understreges, og det gælder både det tilfælde, vi drøfter i dag, og forhåbentlig de nye tilfælde fremover. Det ene aspekt er den kommende, nøjagtige fastlæggelse af de erhvervsdrivendes, medlemsstaternes og Kommissionens rolle, beføjelser og ansvar, og det andet aspekt er EU's - eller Kommissionens, om man vil - større og mere indflydelsesrige rolle i international sammenhæng, ikke mindst i WTO. Det skal dog også siges, at det for sidstnævnte aspekts vedkommende ligeledes er nødvendigt med en fornyelse af EU-institutionerne.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)
Ribeiro e Castro (UEN)
Hvad angår de to Schnellhardt-betænkninger om fødevarehygiejne, glæder det os, at udvalget har vedtaget et ændringsforslag, der sikrer, at medlemsstaterne kan træffe særlige foranstaltninger for lokale markeder og de fødevarevirksomheder, der forsyner dem, og til beskyttelse af traditionelle produkter og produktionsmetoder, hvis de ikke udgør nogen risiko for fødevarehygiejnen. Dette er et meget vigtigt forhold, som ikke bør overses, og hvor bestræbelserne må gå ud på at præcisere disse specialiteter, da visse begreber måske endnu ikke er defineret på den mest hensigtsmæssige og forståelige måde. Fødevarehygiejne er utvivlsomt af afgørende betydning, men overdrevne fundamentalistiske holdninger må afvises, fordi de dels vil belaste de lokale markeder med urimelige krav og utåleligt bureaukrati, dels udrydde utallige traditionelle produkter til fordel for industrilobbyerne, hvilket vil svække vores befolkningers ernæringsdiversitet og være endnu et øksehug mod det europæiske landbrug og vores nationale og regionale kultur.

Titley (PSE)
Jeg bifalder denne betænkning, som taler for en konsolidering af den eksisterende europæiske fødevarehygiejne- og dyresundhedskontrol. Fødevarehygiejne er noget, der berører europæiske borgeres dagligliv, og et emne, som mange mennesker har en stor interesse i. Det er derfor vigtigt, at al lovgivning vedrørende dette spørgsmål er så klar og tilgængelig som mulig.
Opfordringen til, at alle fødevarevirksomheder bliver registreret, er også på sin plads. For nærværende findes der ikke noget sådant system, og det er på tide, at fødevareproducenterne blive eneansvarlige for fødevaresikkerheden. Hvis det bliver tilfældet, vil forbrugerne, når der opstår fødevaresikkerhedsspørgsmål, have mindre bureaukrati at skulle igennem og en bedre idé om, hvem der skyldig.
Til slut er opfordringen til, at alt kød skal behandles på samme måde i henhold til de nye bestemmelser, også velkommen. Der er ikke nogen overbevisende begrundelse for at behandle vildt anderledes end andet kød, som det er tilfældet nu. Ja, hvis en europæisk borger har problemer med fødevaresikkerheden for blot at finde ud af, at der er en undtagelse for netop denne type kød, kunne det gøre hele denne pakke af foranstaltninger meningsløs.

Kindermann (PSE)
. (DE) På grund af en fejl kunne nogle af ændringsforslagene til opdelt afstemning og afstemning i afsnit, der blev stillet på vegne af min gruppe, ikke stilles inden for den fastsatte tidsfrist. Det mundtlige ændringsforslag om opdelt afstemning om tre ændringsforslag, som vores koordinator har stillet, blev ikke accepteret. Derfor vil jeg som ordfører erklære, at jeg forkaster ændringsforslag 4, 5 og 17, og i ændringsforslag 11 støtter jeg kun afslutningen, det vil sige ordene "Kommissionen underretter de kompetente myndigheder, medlemsstaterne og Europa-Parlamentet om resultatet af den foretagne kontrol", som et supplement til Kommissionens oprindelige tekst. Jeg stemmer for forslag 16 bortset fra ordene"via systemet for hurtig varsling".
Men da der er foretaget andre og meget vigtigere ændringer i betænkningen, har jeg naturligvis stemt for de ændringsforslag, der blev stemt om i blokken, samt den lovgivningsmæssige beslutning, selv om jeg ikke støtter indholdet i alle ændringsforslagene.

Patakis (GUE/NGL)
Selve begivenhederne, de alvorlige "første gang sete" sygdomme og deres dødbringende udbrud burde få os til at stille kritiske spørgsmål om husdyrbestandens sundhed, kvaliteten af vores fødevarer og de kolossale risici, som forbrugernes sikkerhed er underlagt.
Det er naturligvis nødvendigt at udarbejde klare lovgivningsbestemmelser for at fastsætte kvalitetsstandarder og sikre kontrol med fødevarerne. Men inden dette lovindgreb er det nødvendigt at udpege årsagerne til forringelsen og ændringen af fødekæden. Det kapitalistiske markeds nådesløse lov, der ændrer planteædende dyr til kødædende, er det første, der skal påvises og bekæmpes. I modsat fald begrænser vi os til tekniske delaspekter, der vildleder forbrugerne og rammer den offentlige sundhed.
Ansvaret skal findes i den intensiverede produktion, i den pression, som producenterne udsættes for af mellemhandlerne og de standardiserede og multinationale dyrefoder- og fødevareselskaber, der presser produktionsprisen og kræver større mængder, så de kan maksimere deres i forvejen store fortjenester.
Endelig tjener den gradvise og stadigt større afgivelse af kompetence fra medlemsstaternes veterinærtjenester til Kommissionens overtjeneste, der ændrer dem til underafdelinger, andre mistænkelige politiske formål, som vi er kategoriske modstandere af, og som på ingen måde tjener en mere effektiv kontrol eller forbrugerbeskyttelse.

Ribeiro e Castro (UEN)
Dette initiativ er meget vigtigt, da det samler de eksisterende direktiver på dette område i én tekst. Der findes i øjeblikket syv forskellige direktiver, der indeholder særlige hygiejnebestemmelser for den interne handel med produkter af animalsk oprindelse og for import fra tredjelande, der har til formål at hindre udbredelsen af dyresygdomme ved markedsføring af disse produkter, hvilket har gjort fællesskabslovgivningen på dette område lidet gennemskuelig, så der har kunnet forekomme ganske negativ forskelsbehandling. Jeg er også enig - om end med visse forbehold - i den nye forordningsmodel, som Kommissionen har valgt for at samle og forenkle disse EF-retsforskrifter, eftersom dens gennemførelse også vil betyde løsningen på et andet aktuelt problem, nemlig de forskellige sanktioner, som medlemsstaterne pålægger. Det er på dette grundlag, at vi har stemt, og det vil være i samme ånd, at vi fremover vil følge op på spørgsmålet.

Alavanos (GUE/NGL)
GUE/NGL-Gruppen har medunderskrevet det fælles forslag til beslutning om relationerne mellem EU og Rusland. For mit vedkommende vil jeg gerne understrege følgende:
1. Betydningen af oprettelsen af et fælles europæisk system til sikkerhed og politisk dialog - især gennem OSCE - der kan berolige Rusland og fjerne de bekymringer, man kan forvente, når de baltiske lande og Polen bliver optaget i EU. Men en udvidelse af NATO mod øst vil være en stor fejltagelse, idet Rusland vil opleve det som et forsøg på omslutning.
2. EU må på en positiv måde tolerere import af russiske produkter i udvidelseslandene efter deres optagelse og tage hensyn til de særlige konkurrenceproblemer, som de russiske virksomheder stadig konfronteres med.
3. EU må generelt fremme den indstilling og oprette de institutionsformer og økonomiske redskaber, som et fælles, europæisk område bør have i forholdet til Rusland, og det samme gælder Ukraine. En bevarelse af splittelsen fra den kolde krig på politisk eller økonomisk plan under forhold, hvor den kolde krig ikke længere eksisterer, er en perspektivløs og farefuld politik.

Bethell (PPE-DE).
Hr. formand, jeg støttede fru Hoffs forslag til beslutning om Kaliningrad. Vi må følge det eksempel, som hr. Patten gav i sine bemærkninger i går, og stille et klart forslag til beslutning for et samarbejde med Rusland, og hvad spørgsmålet om Kaliningrad angår, bør vi afpasse det til dette lille områdes befolknings ønsker.
Hr. Putin er en af vores venner, og vi bør opmuntre ham. Han har skabt økonomisk vækst i Rusland på et tidspunkt, hvor landets økonomiske system er i meget stor fare. Han har ryddet op i skattesystemet, hvilket meget klart påviser, at en nedsættelse af skatterne meget ofte fører til en forøgelse af indtægterne.
Tjetjenien er hans sorte punkt - her må vi være kritiske over for den russiske regering.
Hr. Putin er modtagelig for kritik, og vi bør udsende et advarende ord fra Europa-Parlamentet, og det bør nøje tages til efterretning af vores kolleger, selv om de ikke er til stede i salen lige nu.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg kunne selvfølgelig ikke stemme imod denne betænkning, hvor man ønsker at lægge større vægt på Kaliningrad-enklaven, som om kort tid bliver helt omgivet af EU-områder. Når vi taler om Kaliningrad, skal vi også tale om Den Russiske Føderation og give udtryk for vores prioritering af forbindelserne mellem Den Russiske Føderation og EU. I Italien har hr. Berlusconi givet klart udtryk for sit ønske om, at Rusland snarest muligt kommer med i EU. Jeg er tværtimod af den opfattelse - og det vil jeg gerne sige offentligt her i dag - at vi først skal afvente resultaterne af en associeringsaftale og samarbejdsaftale. Vi skal starte med at optage de lande i EU, som alt for længe har været langt væk, nemlig de central- og østeuropæiske lande. Først på et meget, meget senere tidspunkt kan man eventuelt begynde at tale om at optage Rusland i EU. Det er tiden absolut ikke moden til endnu.
Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Efter Sovjetunionens opløsning står Rusland i de største vanskeligheder, økonomien ligger i ruiner som følge af nyriges og korrupte myndigheders udplyndring, befolkningen lever i største armod. Disse forhold gør normalt ikke indtryk på de europæiske ledere. EU's udvidelse vil imidlertid betyde, at en lille del af det stærkt svækkede Rusland, nemlig regionen Kaliningrad, vil være omsluttet af to medlemsstater, med hvad det indebærer af forurening, ulovlig handel med narkotika, våben og mennesker osv. Og med et forstår man, at det "også i EU's egen interesse" er vigtigt at beskæftige sig med disse spørgsmål. Hvordan? Reelt har EU ikke nogen løsning, hvilket også erkendes i betænkningen. Der fremsættes talrige fromme ønsker, samtidig med at der foreslås oprettet europæisk-russiske grænsepatruljer på begge sider af grænsen, hvilket vil gøre det endnu sværere end i dag for indbyggerne i Kaliningrad at krydse grænsen. Hvad angår den bistand, EU påtænker at yde til Kaliningrad, og som forventes at gøre denne region til et "pilotområde", der kan danne bro mellem EU og det øvrige Rusland, ved vi alle, at disse midler blot vil komme de lokale magthavende mafiaer til gode.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Meijer (GUE/NGL)
Engang var Østpreussen en truende tysk enklave midt i slavisk og baltisk område. Om kort tid bliver oblastet Kaliningrad, den nordlige halvdel af det tidligere Østpreussen, en russisk enklave omringet af EU-medlemsstater. Det er et område med et langt lavere velfærdsniveau, med større miljøforurening og med behov for fri transit gennem det polsk-litauiske grænseområde til Hviderusland og Rusland. Gennem indførelsen af en visumpligt for de nuværende og fremtidige medlemsstater ser området ud til at blive afskåret fra den stat, som det tilhører. I de forløbne 10 år er der jævnligt i den vestlige del af Europa fremsat tanker om, at området Kaliningrad skal beregnes til Wolga-tyskere, som under Anden Verdenskrig mistede deres egen Sovjetrepublik, eller andre befolkningsgrupper såsom de russiske mindretal i de baltiske stater, uden hensyntagen til den nuværende befolkning, som strømmede til mellem 1945 og 1991 fra alle dele af det tidligere Sovjet. Heldigvis forsøger ordføreren ikke at generobre Kaliningrad til tyskerne ved at afskære det fra Rusland og erstatte den nuværende befolkning med en anden. Jeg støtter derfor planen om at behandle oblastet Kaliningrad som en eksperimenterende del af Rusland, som med Ruslands godkendelse involveres tæt i sine EU-omgivelser og i den forbindelse modtager finansiel støtte.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, stabilitets- og konvergensprogrammerne er de programmer, der gør det muligt for regeringerne at holde de svage og fattige - heriblandt pensionisterne - nede ved at fortælle dem, at de ikke har penge til at sørge for dem eller til at betale deres pensioner, fordi de skal overholde stabilitets- og vækstpagten. Det passer ikke, og det ved vi alle sammen godt. Man kunne sagtens både overholde stabilitets- og vækstpagten, betale nogle større pensioner og give de fattige, der ikke har nogen penge, noget at leve for, hvis man til gengæld reducerede statens mindre nyttige udgifter. Derfor vil jeg gerne opfordre alle Europas ældre borgere til ikke at fordele deres stemmer på alle de eksisterende højre- eller venstrefløjspartier i deres lande - og således fordele 33% af stemmerne, eftersom de ældre udgør 33% af vælgerne - men i stedet stifte et pensionistparti, som således ville tælle 33% og give dem 208 repræsentanter her i Parlamentet, hvilket uden tvivl ville være bedre end blot en enkelt repræsentant.
Berthu (NI)
Marinos-betænkningen, som Europa-Parlamentet netop har vedtaget, fremstiller gennemførelsen af stabilitets- og konvergensprogrammerne inden for rammerne af Den Økonomiske og Monetære Union i særdeles beroligende vendinger. Vi deler ikke dette synspunkt. Stabilitetspagten følger af den indbyrdes afhængighed, euroen på godt og ondt skaber medlemslandene imellem, og den er udtryk for en i princippet sund budgetdisciplin.
Beklageligvis har de første måneder også været præget af talrige tvistigheder af stadig mere alvorlig karakter - i forhold til Irland, Italien, Tyskland og Portugal. Og i dag er det Frankrig, der er i søgelyset. Uoverensstemmelserne sender et stadig mere tydeligt budskab om nationale økonomiers og samfunds behov for at udvikle sig i egen rytme og i overensstemmelse med egen karakter uden at være holdt i et stift og regulerende jerngreb.
Euroen og de interesser, der knytter sig til den, lægger sig efterhånden i vejen for nationerne og deres interesser. Vi vil komme til at opleve direkte konfrontationer mellem de to områder. Hvilke interesser er vigtigst for demokratiet? Det er selvsagt de nationale interesser. Men hvilke er stærkest? Det er straks vanskeligere at afgøre, og det er også begrundelsen for, at vi hele tiden har set på euroen med bekymring.

Figueiredo (GUE/NGL)
Vi har stemt imod Marinos-betænkningen, fordi den i alt væsentligt støtter indsatsen for at opfylde stabilitetspagtens mål, således som jo også Kommissionen har gjort det i form af kommissær Pedro Solbes' indlæg, der betoner stabilitet og et budget, der er tæt på balance eller i overskud senest i 2004.
Det gennemgående flere steder i betænkningen er den vægt, der lægges på de neoliberale løsninger, som altid drejer sig om de samme budgetmæssige og økonomiske problemer - lønmodtagerne. Den anbefaler derfor moderat lønpolitik og budgetunderskud på højst 3% samt "gennemførelse af de strukturelle reformer inden for forskellige områder af økonomien, navnlig vare- og kapitalmarkederne, herunder pensionssektoren samt transport-, energi-, kommunikations- og arbejdsmarkederne". Altså mere af det samme.
Hvad angår Portugal og Tyskland, kritiseres det sågar i betænkningen, at stabilitetspagten ikke er blevet gennemført fuldt ud, hvad der er utilladeligt og dybt urimeligt, dels fordi der sammenlignes forhold, der er helt forskellige, og dels fordi der ikke tages hensyn til Portugals socioøkonomiske virkelighed med nogle af EU's højeste fattigdomsprocenter. Det, der skal til, er, som vi før har sagt, at stabilitetspagten må ophæves, og ikke de foranstaltninger, som den portugisiske regering netop har gennemført gennem det reviderede budget.

Markov (GUE/NGL)
. (DE) Den makroøkonomiske vækst i EU faldt i 2001 til 1,6% (i 2000 var den 3,3%), arbejdsløshedskvoten har stort set været konstant (7,7% i december 2001 i forhold til 7,9% i december 2000), med indførelsen af euroen steg inflationsraten fra 2,1% i december 2001 til 2,5% i januar 2002, og investeringsandelen af det europæiske bruttonationalprodukt ligger langt under den værdi, der er nødvendig for at bevare væksten.
I stedet for offentlige investeringer, et gennemgribende program om beskæftigelsespolitik, bæredygtige koncepter for at sikre sundhed og pensionssystemer stiller ordføreren krav om, at stabilitets- og konvergenspagten overholdes nøje som en værdi i sig selv. Hans forslag til sikring af dette er lige så gamle, som de er forkerte. Han kræver en kategorisk begrænsning af udgifterne (naturligvis skal der især spares på de sociale overførselsydelser) i stedet for at forbedre indtægtssiden, og han kræver løntilbageholdenhed af en i forvejen generelt faldende reallønindkomst, mens de tværnationale koncerner på samme tid har tårnhøje overskud, og ofte skal de ikke engang betale skat. Hvordan skal man fremskynde en efterspørgsel med denne strategi?
En sådan betænkning kan jeg ikke stemme for.

Patakis (GUE/NGL)
Betænkningen går ind for en streng anvendelse af stabilitetspagten, der har ført til forværrede livsbetingelser for brede, folkelige samfundslag. Den har på trods af erklæringer om det modsatte ikke formået at føre den europæiske økonomi ud af krisen og opnå et højt udviklingstempo. Den styrker den folkefjendske politik med stadigt stigende profitter og med forslag, der fungerer som alibier for EU's hæmningsløse, neoliberale finans- og socialpolitik og dennes tragiske følger.
Selv om den socioøkonomiske situation bliver værre og værre, og ulighederne mangedobles, fremmer man politikken om strukturændringer, der fordeler arbejdsløsheden, gør minimumsformer for arbejde almindelige, skaber usikkerhed og utryghed for arbejdstagerne, fostrer fattigdom, elendighed og udstødelse for mange millioner borgere, minimerer lønomkostningerne og sikrer en stadig stigning af kapitalens profitter.
På den finansielle balances alter kræver man en hurtigere ændring af pensionssystemerne og fuld liberalisering af markederne, så man kan sikre monopolernes hæmningsløshed. Opfordringerne til finansiel lydighed er et forsøg på at retfærdiggøre den stadige mindskelse af udgifterne til social beskyttelse, uddannelse, sundhed og offentlige, almennyttige tjenester, mens udgifterne til en styrkelse af storkapitalen ikke røres, og de skatte- og afgiftspligtige bestemmelser bliver flere og flere på arbejdstagernes bekostning.
Vi stemmer imod afstemningsforslaget, fordi EU's og medlemsstaternes politikker er i modstrid med arbejderklassens, landmændenes og de små og mellemstore virksomhedslederes behov og kun adlyder storkapitalens valg, hvis interesser de tjener. Vi står på de samfundslags side, der modsætter sig og kæmper for en omvæltning af den ufølsomme finans- og socialpolitik, som stabilitetspagten pålægger.

Ribeiro e Castro (UEN)
For et portugisisk medlem, der repræsenterer CDS/Partido Popular, et parti, der som opposition udmærkede sig ved sin kritik af den meget negative måde, som den socialistiske regering, der blev slået ved valget den 17. marts, styrede vores lands økonomi og de offentlige finanser på i de seneste år - og altså også i den omhandlede periode - har det været særlig vanskeligt at forholde sig til hr. Marinos' vigtige betænkning. På den ene side er vi enige i mange af de kritiske observationer, som han fremfører om den bekymringsvækkende situation i forskellige lande, men på den anden side kan jeg ikke følge ham, når han mener, at Rådet burde have truffet strengere foranstaltninger. Det må dog selvfølgelig beklages, at det skulle komme så vidt. Hvad angår Portugal, mener jeg, at det mest relevante at gøre nu ikke så meget er at beklage, men at alle, der interesserer sig for disse spørgsmål, koncentrerer deres opmærksomhed og indsats om at støtte de seriøse bestræbelser, som den nye portugisiske regering under meget vanskelige betingelser allerede udfolder for hurtigt at bringe tingene tilbage til en positiv udvikling, således som kommissær Pedro Solbes udtrykkelig anerkendte, da jeg adspurgte ham ved slutningen af gårsdagens forhandling. Jeg er vis på, at den nye portugisiske regerings bestræbelser vil blive forstået og finde den nødvendige politiske støtte hos alle EU's institutioner, ligesom den vil fortjene solidarisk tilkendegivelse fra flertallet af Parlamentets medlemmer.

Titley (PSE).
Hr. formand, når man ser på forbindelserne til USA, må man spørge sig selv, om USA overhovedet er rede til at tilslutte sig multilaterale aftaler. Vi har set, hvad der skete med hensyn til Kyoto, vi så forsøget på at sabotere FN-konferencen om spredning af lette våben, og nu ser vi landbrugslovforslaget, som truer med at overskride de grænser, der er fastsat i WTO for støtte til landmænd.
Det, der er bekymrende ved dette, er, at både EU og USA i Doha-aftalen lovede de mindre lande, at de ville have adgang til vores tekstil- og landbrugsmarkeder. Nu synes USA at bryde dette løfte, ligesom det har gjort det med tekstiler i forhold til de vestindiske lande.
Den reelle fare er ikke blot det budskab, de udsender til de fattigere lande med landbrugslovforslaget, men at det vil virke opmuntrende på de medlemmer af EU, som er imod vores egen landbrugsreform. Vi har gjort enorme fremskridt med reformen af den fælles landbrugspolitik, men meget mere bør gøres. Jeg håber, at USA's handlinger i forfølgelse af en "vælgertække"politik på grund af valget i november, ikke vil opmuntre de medlemmer at EU, som er imod yderligere reformer.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, i den foregående betænkning var vi inde på forbindelserne mellem EU og Den Russiske Føderation. Denne betænkning af hr. Elles drejer sig til gengæld om EU's forbindelser til USA. Jeg stemte for betænkningen, fordi vi efter min mening bør styrke disse forbindelser. Jeg vil endda gå så vidt som til at foreslå, at der oprettes et interparlamentarisk udvalg, som består af medlemmer af USA's Kongres og medlemmer af Europa-Parlamentet, og som mødes flere gange om året. Først og fremmest ville jeg dog gerne have USA til at afskaffe dødsstraffen og mindske det frie våbensalg i alle landets stormagasiner og varehuse. Det ville i høj grad bidrage til en yderligere forbedring af de i forvejen glimrende forbindelser mellem EU og USA.

Figueiredo (GUE/NGL)
Der er utallige kritisable punkter, som gør os dybt uenige i den beslutning, der i dag er blevet vedtaget af Europa-Parlamentet. Det første er den positive opfattelse af NATO som den centrale ramme, der skal definere forholdet mellem EU-landene og USA i retning mod et partnerskab, der skal dominere verden, hvorfor et af de prioriterede mål er oprettelse af en "europahær" og udvikling af militærindustrien.
Trods spag omtale af USA's manglende tilslutning til diverse protokoller, konventioner og grundlæggende internationale traktater hverken kritiseres eller fordømmes USA for dets ansvar for den forværrede internationale situation, krig, militære interventioner, våbenkapløb og støtte til den israelske regerings kriminelle politik over for det palæstinensiske folk.
Den måde, som EU's beskedne reaktion på USA's manglende respekt for handelsregler f.eks. med hensyn til stål og landbrugsstøtte omtales på, bør også fremhæves, og det gælder også det totale fravær af fordømmelse af USA's embargo over for Cuba eller af den såkaldte "Colombia-plan" blandt mange andre eksempler.

Korakas (GUE/NGL)
Betænkningens grundlæggende idé er, at EU ikke skal stå tilbage for USA i planlægningen og udførelsen af aggressionskrige, i en nydeling af markederne og i kampagnen til undertrykkelse af de folkelige bevægelser, der gør modstand mod "den nye tingenes orden".
For EU er NATO "en grundlæggende garanti for den europæisk-atlantiske stabilitet og sikkerhed og danner den absolut nødvendige ramme for fælles operationer" og gør krav på rollen som "en konstant, pålidelig og ligeværdig partner for USA" inden for sine rammer. Derfor foreslår betænkningen en stigning i medlemslandenes militærudgifter.
Det imperialistiske angreb på Afghanistan, den truende udbredelse af krig, USA's udtræden af ABM-aftalen, forberedelserne til en stjernekrig, det mareridtsagtige perspektiv til en atomkrig og afskaffelsen af grundlæggende demokratiske rettigheder omtales overhovedet ikke af ordføreren. Ej heller nævnes det "med beklagelse", at USA har handlet in absentia af EU, NATO og FN.
Inden for rammerne af den internt imperialistiske konkurrence kræver betænkningen, at USA skal respektere sine forpligtelser mod WHO, IMF og Verdensbanken.
At Europa-Parlamentet har stemt for betænkningen, viser dets ærgerrighed efter et mere autoritært, militaristisk og aggressivt Europa. For kommunister kommer det ikke som en overraskelse. Men det er lovende, at befolkningerne i EU og over hele jorden er blevet bevidste om dette og kæmper imod.
Derfor har parlamentsmedlemmerne fra Grækenlands Kommunistiske Parti stemt imod betænkningen.

Queiró (UEN)
Elles-betænkningen er som helhed en godt udarbejdet betænkning. Dens primære mål er at berige debatten om styrkelse af forbindelserne i en ny global kontekst med henblik på en formulering af Parlamentets officielle holdning hertil.
Den redaktionelle strategi, der ligger bag betænkningen, har efter vores opfattelse været ganske effektiv. Ordføreren fremhæver regelmæssigt de "nye globale udfordringer/interesser", der gør sig gældende såvel på sikkerhedsområdet som inden for økonomien, hvilket begrunder det aktuelle behov for at styrke forbindelserne.
Betænkningen og følgelig også forslaget til beslutning indeholder imidlertid et klart ønske om en integreret europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik inden for fællesskabsstrukturerne (punkt 9), hvad jeg ikke er enig i, ligesom jeg finder en vis overdreven kritik af USA's udenrigspolitik uhensigtsmæssig, da den hverken bidrager til det klima af tillid, der er nødvendigt, hvis der skal findes en løsning på de udestående spørgsmål, eller til at styrke den ubetvivlelige fælles arv, der forener og fortsat bør forene Europa og USA. Jeg har derfor undladt at stemme.

Formanden.
Stemmeforklaringerne er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.19 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden.
Inden vi går videre med dagsordenen, vil jeg blot fortælle medlemmerne her, at jeg i sidste uge aflagde et kort arbejdsvisit på Cypern. Som De ved, er dette et meget afgørende tidspunkt for hele udvidelsesprocessen og navnlig for Cypern. Der står nu et enestående vindue på klem for at forsøge at presse på for at nå en omfattende løsning, hvor den nært forestående tiltrædelse af EU kan spille en rolle. Det udgør helt bestemt en overbevisende overskrift.
Jeg nævner dette, fordi FN's generalsekretær, Kofi Annan, i dag er på Cypern. Jeg vil gerne på Parlamentets vegne udtrykke vores håb om, at hans besøg vil give en ny fremdrift til de mand-til-mand-drøftelser, der finder sted på Cypern ved hans mellemkomst. Jeg vil bede Parlamentet om at slutte sig til mig og sende et budskab af støtte og opmuntring til begge parter om at benytte sig af denne lejlighed.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser af Solana, højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og Kommissionen om situationen i Mellemøsten.

Solana
Hr. formand, jeg vil først gerne undskylde, at jeg ikke var til stede den 24. april, hvor jeg skulle været kommet for at deltage i debatten med kommissær Patten. Men jeg var et helt andet sted den dag, nemlig til et møde med præsident Arafat, som stadig opholdt sig i Mukata. Jeg er sikker på, at De vil forstå, at jeg ikke kunne være til stede her hos Dem.

Patten
Hr. formand, jeg vil gerne meget direkte følge det, den højtstående repræsentant lige har sagt, men atter bemærke, at vi står over for gengældt terror i Mellemøsten. Israelske civile blev igen i sidste uge brutalt myrdet, da en selvmordsbombe blev sprængt i Rishon le Zion. Jeg ved, at vi alle fordømmer dette med hele vores hjerte. Der er ingen antagelig begrundelse for sådanne handlinger. Jeg er glad for, at arabiske ledere nu offentligt fordømmer disse frygtelige selvmordsbomber. Der må sættes en stopper for dem, og palæstinensiske ledere må, som vi gentagne gange har sagt, gøre alt, hvad der står i deres magt, for at kontrollere og forhindre terrorisme.
Vold imod civile kan aldrig begrundes som et udtryk for politiske aspirationer eller frustrationer. Vi kræver fortsat, at palæstinenserne skal afvikle terrornetværk og sætte en stopper for den bevæbnede intifada.
Der vil ikke være nogen løsning i Mellemøsten uden skabelsen af en levedygtig palæstinensisk stat og et Israel, som kan leve sikkert inden for anerkendte grænser med sikkerhed for, at det ikke vil blive oversvømmet af tilbagevendende flygtninge. Vi må også gøre det klart, at en palæstinensisk stat vil kræve en tilbagevenden til grænserne fra 1967 eller noget meget nær dem, og den kan ikke opdeles i parceller adskilt af bosættelser. Uden oprettelsen af en sådan levedygtig palæstinensisk stat og en israelsk stat, der anerkendes af hele det internationale samfund, vil vanviddet fortsætte, børn vil blive myrdet, og blodet vil flyde. Likuds beslutning i søndags om at vende sig mod selve idéen om en palæstinensisk stat - som den højtstående repræsentant nævnte, og som også er blevet fordømt af Shimon Peres og andre - vil, hvis den opretholdes imod hele det internationale samfunds, og herunder den amerikanske regerings, ønske, med det israelske arbejderpartis formand, Benjamin Ben-Eliezers ord føre os "til en æra med fortsat konfrontation og blodige kampe".
Lad mig for et øjeblik fokusere på Den Palæstinensiske Myndighed, som den højtstående repræsentant gjorde. Den palæstinensiske regering, der rejser sig fra asken af den gamle, må være mere åben, mere demokratisk og mere gennemsigtig. Det har vi sagt i lang tid, og vi har aktivt arbejdet for det sammen med mange palæstinensere og det internationale samfund. Jeg kan anbefale medlemmerne at læse en artikel i dagens International Herald Tribune af en palæstinensisk akademiker, der nu er ved Cambridge Universitet, hvori han skitserer en mulig reform af Den Palæstinensiske Myndighed yderst klart. Vi ved, at reform er vanskeligt. Se blot på de tapre beslutninger og tider med trængsler, som ansøgerlandene og vores naboer på Balkan har måttet igennem. Men reform skal der til. Jeg er ikke i tvivl om, at det kan nås, hvis palæstinenserne kan have tillid til, at deres bestræbelser på institutionel opbygning vil blive belønnet med en stat og ikke med ødelæggelse.
Kommissionen har, som Parlamentet ved, finansieret et projekt om disse reformspørgsmål under ledelse af Michel Rocard - som er et fremtrædende medlem af Europa-Parlamentet - og med Henry Siegman som projektdirektør. Dette arbejde har allerede bidraget til Kommissionens bestræbelser om at anvende strenge betingelser for EU-budgetstøtte. Vi har været en af de eneste donorer, der har behæftet sin bistand med klare, konkrete og håndgribelige betingelser og forpligtet Den Palæstinensiske Myndighed til at gennemføre konkrete reformforanstaltninger. F.eks. krævede vi for det første gennemsigtighed i Den Palæstinensiske Myndigheds offentlige finanser. For det andet hjalp vi med til at konsolidere alle kilder til Den Palæstinensiske Myndigheds indtægter i en enkelt finansforvaltningskonto, som blev overvåget nøje af Den Internationale Monetære Fond. For det tredje insisterede vi på, at finansministeriet skulle påtage sig det fulde ansvar for forvaltningen af Den Palæstinensiske Myndigheds personalelønninger. Vi krævede også et ansættelsesstop i den offentlige sektor og et strengt loft over udgifterne i et krisebudget.
Vi er med andre ord allerede ved at gøre en hel del. Men vi må fordoble disse bestræbelser for at drive en grundlæggende reformproces fremad. Jeg gentager, at ingen har gjort mere end os, når det gælder om at forsøge at etablere reformerede, levedygtige og gennemsigtige institutioner i de palæstinensiske områder.
Vi ønsker at se en hurtig etablering af et organ med ansvar for reformprocessen. Vi ønsker at se en styrkelse af finanskontrolmekanismen. Vi ønsker at se revisorer fra Den Palæstinensiske Myndighed, som er ansvarlige over for den lovgivende forsamling. Vi ønsker en mere detaljeret rapportering om Den Palæstinensiske Myndigheds budgetgennemførelse og offentlige gæld. Vi ønsker udvikling af en ensartet pensionsordning for alle offentligt ansatte, og vi ønsker en integration af Den Palæstinensiske Myndigheds donorfinansierede investeringsbudget i det samlede budget for 2003, hvorved investeringsbudgettet kommer under finansministeriets direkte kontrol. Det, den højtstående repræsentant sagde, er helt korrekt: Den Palæstinensiske Myndighed må se mere ud af og handle mere som en regering, og det gælder ikke kun de almindelige områder for regeringsaktivitet, men også navnlig sikkerhedstjenesterne.
Vi ønsker også at se en reform af det palæstinensiske retssystem. Bekendtgørelsen af loven om den dømmende magts uafhængighed, der for længst skulle have fundet sted, er en betingelse for yderligere EU-budgetstøtte. Hvis denne lov bekendtgøres, vil vi bidrage med teknisk bistand og støtte til et reformprogram for retssystemet, der vil hjælpe med til at indføre gode regeringsformer og respekt for retsprincipperne.
Ifølge Verdensbanken beløber de fysiske skader, som de israelske militæroperationer har forårsaget på den palæstinensiske infrastruktur og dens institutioner, sig til omkring 300 millioner amerikanske dollars, hvilket øger behovet for nødhjælp i år til i alt 2 milliarder amerikanske dollars. Differencen mellem den støtte, der allerede er givet tilsagn om, og de skønnede behov beløber sig nu til ca. 800 millioner amerikanske dollars.
Sammen med resten af det internationale donorsamfund, herunder USA, forpligter vi os til at støtte Den Palæstinensiske Myndigheds reform- og omstruktureringsbestræbelser.
Et team fra Kommissionen er for nærværende ved at udarbejde en opgørelse over skaderne på infrastrukturen og en vurdering af Den Palæstinensiske Myndigheds og de palæstinensiske kommuners institutionelle kapacitet. Denne rapport vil vejlede os i vores reparations- og genopbygningsbestræbelser. På kort sigt må vi arbejde på en "hurtig start"pakke for at få de administrative tjenester til at fungere igen. Det er der en ganske enkelt grund til. Med ødelæggelsen af computere, registreringer, lønninger og simple bogholderioplysninger vil jeg ikke, medmindre vi er i stand til at etablere noget meget hurtigt, være i stand til at komme her til Parlamentet og sige, at de penge, som vi investerer i Palæstinas folks fremtid, er ordentligt lagt ud. Så vi har brug for noget og noget hurtigt, hvis vi skal etablere skelettet til en anstændig regering i Palæstina.
I dette arbejde står vi over for et alvorligt dilemma. For ikke blot palæstinenserne, men også israelerne ønsker, at vi skal genopbygge infrastrukturer og institutioner, som allerede er betalt af det internationale samfund, og som er blevet ødelagt af de israelske forsvarsstyrker. Hvordan kan vi være sikre på, at dette ikke vil ske igen? Svaret er, at vi ikke kan give den garanti. Men samtidig er det sådan, at jeg ikke mener, at vi kan løbe fra vores ansvar. Samtidig er vores ressourcer strakt til bristepunktet.
Vi yder allerede 230 millioner amerikanske dollars i år til palæstinenserne via Den Palæstinensiske Myndighed, UNRWA og i humanitær bistand. Så snart behovsvurderingen er tilendebragt, vil vi komme tilbage og informere Parlamentet og Rådet om de fulde finansielle implikationer og bede om Deres hjælp til at levere en passende EU-reaktion. Jeg vil gerne understrege følgende: Genopbygningen vil ikke blive billig, og det vil ikke blive billigt for os at skulle leve up til den retorik, vi har brugt med stor lidenskab, veltalenhed og - er jeg sikker på - gode intentioner. Hvis vi skal leve op til det, vi har lovet, vil det komme til at koste penge.
I de sidste par uger har der svirret påstande om, at Den Palæstinensiske Myndighed har misbrugt EU-midler. Den israelske regering har udarbejdet en sagsmappe, hvori det påstås, at Yassir Arafat og Den Palæstinensiske Myndighed hemmeligt brugte støtte ydet af de arabiske stater, Norge og EU til at finansiere folk, der støtter terrorisme, eller endog direkte til at finansiere terrorhandlinger. Lignende anklager er blevet fremsat om CIA - så vi befinder os i et interessant selskab. Det er yderst alvorlige påstande. Vi undersøger dem naturligvis meget grundigt. Indtil nu har vi ikke fundet nye beviser på, at EU-midler er blevet brugt til andre formål end dem, EU og Den Palæstinensiske Myndighed er blevet enige om. På dette stadium synes påstandene ubegrundede - i samme grad som de påstande, der blev fremsat for ikke så længe siden om skolebøger.
Dette afspejler sig i mediernes tone. De første overskrifter i den europæiske og israelske presse var: "EU finansierer terror". Nu siger nyhedshistorierne blot: "EU-midler kan have været misbrugt af vanvare". Disse påstande bør ses i sammenhæng med bestræbelserne på at bringe præsident Arafat og Den Palæstinensiske Myndighed i miskredit og svække donorernes støtte på et tidspunkt, hvor det internationale samfund lægger pres på Israel for at få det til at indlede seriøse forhandlinger.
Vi tager dog de israelske påstande yderst alvorligt, og som jeg har sagt, vil vi fortsætte med grundigt at undersøge eventuelle beviser på misbrug af EU-midler. Der må ikke ses igennem fingre med et sådant misbrug, lige så lidt som vi kan se igennem fingre med Israels ødelæggelse af EU-finansierede projekter til en værdi af 20 millioner euro.
Vi vil bede Den Palæstinensiske Myndighed om at samarbejde med os i opklaringen af eventuelle påstande om misbrug af EU-midler. Vi må have tillid til, at midlerne bliver anvendt korrekt. Det er mit ansvar over for Parlamentet, og det er både mit og vores ansvar over for alle EU's skatteydere.
Det, der nu er brug for, er en stærk, fælles indsats fra det internationale samfund med henblik på at reformere og genopbygge Den Palæstinensiske Myndighed som det legitime regeringsorgan i de palæstinensiske områder og som den eneste gyldige forhandlingspartner ved de kommende fredsforhandlinger, som den højtstående repræsentant var inde på.
Der har været så mange debatter om Mellemøsten, hvor vi alle har givet udtryk for vores rædsel ved nedsynkningen i afgrunden og vores fælles tilgang til politisk genopbygning og etablering af en varig fred.
I dag fandt jeg det i stedet for at gentage, hvad der er blevet sagt så ofte før, og som der bliver rapporteret så meget om i medierne, rigtigt at fokusere på en praktisk rolle, som EU kan og må spille så effektivt eller endog endnu mere effektivt end nogen anden med opbygningen af en bedre fremtid
Jeg håber blot, at vi får en chance for at være udfordringen voksen.
Jeg vil slutte med helhjertet at tilslutte mig de bemærkninger, den højtstående repræsentant kom med i slutningen af sin tale. Enhver antisemitisk handling er utålelig, enhver antisemitisk handling bør uden videre fordømmes i demokratiske, pluralistiske samfund, ligesom enhver racistisk handling bør fordømmes hvor som helst. Men det er ikke antisemitisme at være uenig med Ariel Sharon eller med Likud-partiets resolutioner eller med nogle af de ting, der bliver gjort af en siddende regering. Jeg er sikker på, at vi ligesom andre medlemmer af Parlamentet alle ønsker at se en levedygtig og sikker israelsk stat leve i fred med sine naboer. Jeg finder det perverst at påstå, at det er antisemitisk at sige det.
Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, desværre er situationen i regionen stadig meget kritisk. Der er stadig meget store begrænsninger for den palæstinensiske befolkning, der er stadig militært pres, der er stadig terroraktioner, og, som det er blevet sagt her, der blev i sidste uge dræbt endnu 15 civile og registreret mere end 50 sårede.
Man må være klar over, at ingen demokratiske samfund kan finde sig i en terroraktion om ugen uden at forlange, at dets ledere reagerer. Og på det politiske plan har vi været vidne til den beklagelige beslutning, som Likud har truffet, hvis betydning er relativ, for heldigvis har den ikke flertal i Knesset og heller ikke i det israelske samfund, som det fremgår af de meningsmålinger, hr. Solana nævnte, ligesom de erklæringer, som lederen af den yderligtgående islamiske bevægelse Hamas fremsætter, naturligvis ikke repræsenterer Den Palæstinensiske Myndigheds holdninger.
Alligevel er der signaler, som giver anledning til håb. Den enorme demonstration i Israel med krav om besættelsens ophør, præsidents Arafats erklæringer, hvor han fordømte terroraktionerne, beordrede politiet til at gribe ind og gav udtryk for, at han er rede til at acceptere sameksistens med en israelsk jødisk stat, som er i overensstemmelse med Egyptens, Saudi-Arabiens og Libyens erklæringer fra Sharm el Sheikh, og det er naturligvis også yderst positivt, at Arafats husarrest og belejringen af kirken i Betlehem er slut.
I flere af disse signaler, som giver anledning til håb, kan man tydeligt mærke EU's indflydelse, EU's fingeraftryk - og det skal tages i betragtning, for vi har tendens til at undervurdere vores egne evner. EU's mægling er afgørende, og derfor skal de uretfærdige og ubegrundede beskyldninger om misbrug af Fællesskabets bidrag afvises kategorisk. Jeg glæder mig over kommissær Pattens hurtige og overbevisende redegørelse, men, som han selv har sagt, må vi være meget forsigtige. Min gruppe har tidligere givet udtryk for sin bekymring over anvendelsen af noget uddannelsesbistand.
Konfliktens parter erkender, at det er nødvendigt, at det internationale samfund inddrages. Vi skal bidrage til at konsolidere kvartetten, for at den kan presse på for, at der indkaldes til en international konference, der naturligvis omfatter de arabiske lande, og for, at ingen er i tvivl om, at EU vil spille en ledende rolle på den konference.

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, mine damer og herrer, de oplysninger, som den højtstående repræsentant har givet os i dag, giver anledning til håb trods situationens alvor. Det er rigtigt, at der stadig er attentater, og det er også rigtigt, at der stadig er summariske henrettelser, men der er sket ændringer i den seneste måned: Mukata-aftalen, løsningen af problemet med Fødselskirken og andre vigtige spørgsmål. Et, som den højtstående repræsentant nævnte, er afstemningen i Likuds hovedbestyrelse. Jeg synes, at vi her skal huske på, at hr. Netanyahu, som har fået hr. Sharon til at virke moderat, sammen med sidstnævnte underskrev Wye River-aftalerne som ledere af Staten Israel, og at det indebærer et ansvar. Der er også sket noget andet, nemlig demonstrationen i Tel Aviv med over 100.000 deltagere, som forlangte omgående fred, og endelig en ting, der ikke plejer at blive nævnt, nemlig at den israelske regering har hjemsendt de reservetropper, som den havde indkaldt, for at de skulle straffe Gazastriben, og det er efter min mening et vigtigt vendepunkt.
I bevidstheden om, at vores aktion, den højtstående repræsentants og vores repræsentanter i områdets aktion, er mere effektiv i praksis end i offentligheden - hvor USA vinder over os - mener jeg, at vi skal opmuntre dem til at fortsætte ad denne vej, selv om de ikke møder op i Europa-Parlamentet. Jeg synes, at hr. Solanas fravær den 24. april i stor udstrækning var berettiget, og vi har ikke bedt ham om at redegøre for det.
For det andet mener jeg, at vi er enige om, at oprettelsen af den palæstinensiske stat bør fremskyndes, og jeg henholder mig til resolutioner allerede fra 1948, da Staten Israel blev oprettet. Den højtstående repræsentant sagde, sidst han var her, at det var nødvendigt at fremskynde og oprette den palæstinensiske stat på grundlag af Mitchell- og Tenet-planen. Og da han har sagt, at det skal sikres, at den palæstinensiske stat - eller det, Den Palæstinensiske Myndighed har - ligner en stat mere og mere, mener jeg, at den proces skal fremskyndes, for en af følgerne af det, der sker, er, at det palæstinensiske folks identitet og dets ansvarsfølelse er blevet styrket enormt. Derfor mener jeg, at vi skal forsøge at sikre, at processen skrider frem hurtigst muligt.
Hvad angår den eventuelle fredskonference, hr. formand, mener jeg, at den bør finde sted under FN's auspicier - det må aldrig glemmes, at Israel blev til som følge af FN's beslutning. Jeg beklager på min gruppes vegne, at der ikke er sket en videreførelse, og at FN's internationale kommission, som skulle undersøge det, der skete i Jenin, ikke er blevet accepteret. Hvis der virkelig ikke har været et folkedrab, mener jeg, at den undersøgelse endog kunne have hjulpet Israel med at gøre rede for og retfærdiggøre sin aktion.
I hvert fald mener jeg, at det er nødvendigt at fortsætte arbejdet med kvartetten og med Den Arabiske Liga for at kunne indkalde til denne konference uden nogen form for udelukkelse. Jeg mener, at den israelske premierministers gentagne udsagn om, at han ønsker at bestemme, hvem han forhandler med, er helt uacceptabelt. Hver enkelt skal repræsentere sig selv.
Til sidst, hr. formand, vil jeg, hvad angår de beskyldninger, der er kommet til udtryk i nogle amerikanske medier og tillige i den amerikanske Kongres - og vi har lige vedtaget vores beslutning om de transatlantiske forbindelser - om, at vi er antisemitter, henvise til den beslutning, vi vedtog i sidste måned, hvori vi gentager vores fordømmelse af antijødiske attentater i Europa. Men jeg mener også, at det ville være rimeligt at sige til de medier og de kongresmedlemmer, at de burde genlæse Bibelen, og at begge folk er semitter, de nedstammer fra Sem, Noas søn, og de har også fælles rod i Abraham, og derfor er både arabere og israelere semitter. Jeg taler med udgangspunkt i, at også jeg føler mig mere som semit end som noget andet, for, som jeg sagde i Knesset, siger vi spaniere, at vi har nogle dråber maurisk og jødisk blod i årerne. Antisemitterne er derfor i virkeligheden dem, der virkelig ønsker at monopolisere dette spørgsmål. Vi mener netop, at vi bør forsøge at foranledige, at disse to broderfolk gennem 5.000 år finder en måde at leve sammen på, og derfor synes jeg, at det at fremkomme med denne type beskyldninger ikke bare er uberettiget, det bidrager absolut heller ikke til den nødvendige fredsproces i Mellemøsten.

Malmström (ELDR).
Hr. formand, hr. Solana, jeg misunder Dem ikke Deres rejseplan. Jeg ønsker tillykke med fremgangen i Reykjavik. Som svensker kan jeg blot beklage, at Rusland nu har større indflydelse i NATO end Sverige. Men det er ikke det, vi skal tale om her.
Mine israelske og palæstinensiske venner og de, som vil have fred, undrer sig over, hvorfor vi i Europa kun taler om tingene og ikke gør noget ved dem. Det er klart, at vi står magtesløse over for volden og blodbadet. Samtidig er det en dybt uretfærdig anklage. Jeg er overbevist om, at det engagement, den rejseaktivitet, de penge og de ressourcer, som hr. Solana, hr. Patten og samtlige institutioner investerer i sagen, har langsigtede virkninger, både når det gælder en løsning af spørgsmålet om Fødselskirken og den langsigtede opbygning af Den Palæstinensiske Myndighed.
Vi kan naturligvis ikke tale volden væk, men der er ikke specielt mange andre metoder til rådighed. Forhandling, samtale, dialog og kompromis er de værktøjer, med hvilke vi har opbygget det europæiske samarbejde. Jeg vil vældig gerne tro, at de også kommer til at fungere i Mellemøsten. Volden er ingen løsning. De rædselsfulde selvmordsattentater skal ophøre. Det kan aldrig forsvares at dræbe uskyldige mennesker. Der kan ikke blive fred, så længe de fortsætter.
De israelske angreb kan heller ikke forsvares. De har ikke ført til, at selvmordsbombningerne er ophørt. Den aktuelle interne debat i Likud-partiet med en potentiel lederstrid skal ikke tages til indtægt for at dræbe flere uskyldige palæstinensere.
Det er også dybt tragisk, at den uvildige FN-undersøgelse af hændelserne i Jenin ikke blev gennemført. Hvis Israel ikke har noget at skjule, var dette en lejlighed til at vise verden, at der ikke var sket nogen massakre. Ingen eksperter har sagt, at der er sket en massakre. Men hvis der er sket overgreb, må det udredes.
Israel skal naturligvis levere beviser, som kommissær Patten har sagt, på de meget alvorlige anklager om, at EU har finansieret terrorisme. Det er klart, at der forekommer korruption og til og med af et kolossalt omfang hos Den Palæstinensiske Myndighed. Vi har drøftet dette flere gange. Der er sikkert en del midler, som er havnet i de forkerte lommer, men at hævde, at vi finansierer terrorismen, er en meget, meget alvorlig anklage. Jeg vil takke kommissær Patten for, at han tager dette alvorligt og forsøger at udrede og forklare for os, hvad der sker.
Et par ord om konferencen. Det er godt, at der bliver en konference. Det er godt, at verdenssamfundet er involveret, men også at Den Arabiske Liga deltager. Dette er ikke den første konference. Der hersker en vis konferencemathed, men der er måske stadig et par knuder, som kan blive løst. Palæstinenserne skal selvfølgelig kunne sende deres repræsentanter. Det er uacceptabelt, at Sharon nedlægger veto imod Arafat, eftersom han er palæstinensernes talsmand.
Hvad skal der egentlig stå på dagsordenen? Skal man forsøge at løse alle spørgsmål, eller skal man blot tage et par skridt ad gangen? Hvilket udgangspunkt skal man have? Dem, jeg har talt med både fra den israelske og den palæstinensiske side giver forskellige svar: Oslo, Camp David, Mitchell, Taba, det saudiarabiske forslag eller FN's forskellige resolutioner. Det hersker der ingen enighed om. Alligevel er det vigtigt at forsøge at formulere en fælles grunddagsorden. Det ville være meget fint, hvis hr. Solana kunne komme nærmere ind på, hvad han realistisk set tror, der kommer til at stå på dagsordenen.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, mine damer og herrer, vi beskæftigede os i formiddags med de transatlantiske forbindelser. Vi undlod imidlertid at påpege følgende: Den israelske hærs våben, som er betalt af amerikanske skatteydere, har ødelagt Den Palæstinensiske Myndigheds bygninger og institutioner, som er finansieret af de europæiske skatteydere. Det er en kendsgerning, som også skal med, når vi taler om de transatlantiske forbindelser.
Det er efter min mening på tide at ophøre med klager og klynken. Jeg er enig i, at man bør forsøge at præcisere, i hvilket omfang det er muligt at nå videre. Den internationale konference bør have som mål at gøde jorden, således at FN's Generalforsamling inden årets udgang kan vedtage en højtidelig erklæring om oprettelse af en palæstinensisk stat efter samme model som oprettelsen af den israelske stat. Det bliver således FN, som påtager sig ansvaret, sådan som FN også, berettiget for nogle og uberettiget for andre, påtog sig ansvaret i forbindelse med oprettelsen af den israelske stat. Det giver på dette grundlag god mening at tale om en palæstinensisk regering. En stat må have en regering.
Jeg finder i denne forbindelse Likuds erklæring positiv af den enkle grund, at den tvinger det israelske samfund og de israelske politiske ledere til at påtage sig et ansvar. De politiske ledere i Israel har i årevis erklæret, at de går ind for, at der oprettes en palæstinensisk stat, samtidig med at de har modarbejdet en sådan udvikling på enhver måde. Jeg tror, set i dette perspektiv, at Likuds erklæring vil tilføre debatten ny dynamik. Freden, eller en af nøglerne til fred, skal findes i det israelske samfund. De 70% af den israelske befolkning, som går ind for oprettelsen af en palæstinensisk stat, bør manifestere sig politisk. Det er nødvendigt for at få de kræfter på palæstinensisk side, som går ind for anerkendelse af den israelske stat, til at indstille massakrerne mod israelske statsborgere. Lykkes det at nå så langt, vil FN's erklæring være fuldt berettiget, fordi den skaber en politisk ramme, som tvinger alle til at tage stilling.
Jeg ønsker således at høre EU's politiske repræsentanter, som er betalt af europæiske skatteydere, med fast røst sige til USA's og Ruslands repræsentanter, at problemets kerne er at finde i FN. Det drejer sig om en højtidelig erklæring om oprettelse af en palæstinensisk stat.

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, flere af de tilstedeværende har i den seneste tid, nogle for første gang, besøgt Israel og de palæstinensiske områder.
Når man har været på stedet og har hørt de hårdt prøvede befolkningers vidnesbyrd, har kunnet konstatere de fysiske ødelæggelsers omfang og har kunnet fornemme de dybe sjælelige sår, der er tilføjet befolkningerne, forstår man bedre rækkevidden af de nyheder, der i disse dage når os fra området. Dette gælder også den store demonstration, der fandt sted i Tel Aviv i sidste uge. På ny samledes titusinder af mennesker, hvilket er et betragteligt antal set i lyset af det samlede indbyggertal i Israel. Der blev fremsat særdeles markante krav, som også omfattede de helt afgørende, nemlig at den militære belejring, bosættelserne og de mange forbrydelser, som ikke er et land, der kalder sig demokratisk, og dets hær værdige, bringes til ophør.
Vi mødte sidst i april repræsentanter for de fleste af disse bevægelser i Tel Aviv. Jeg ser dem i dag som repræsentanter for kræfter, som tjener Israel til ære. Håbet om fremtidige ændringer i Israel hviler på dem samt de israelske politiske ledere, som deltager i koalitionen for fred under fælles ledelse af Beilin, den tidligere minister fra arbejderpartiet, og den palæstinensiske minister Rabbo.
Når denne bevægelse har vundet ny styrke, er det utvivlsomt udtryk for grundlæggende udviklingstendenser inden for dele af det israelske samfund. Der synes at være opstået en velgørende tvivl om, hvorvidt voldspolitikken er vejen til øget sikkerhed i Israel. Der sættes i stigende grad spørgsmålstegn ved den militære offensiv mod palæstinensiske byer og lejre, ikke mindst efter de gruopvækkende afsløringer i Jenin, og ved denne politiks konsekvenser for Israels omdømme i verden, for ikke at tale om konsekvenserne af en eventuel international retsforfølgelse af lederne.
Endelig udtrykkes der stor interesse for de arabiske naboers historiske forslag om at normalisere forbindelserne med Israel mod tilbagetrækning fra de besatte områder. Det skal utvivlsomt ses som en reaktion på disse rystelser, når det yderste højre i Israel skærper den aggressive tone og endog på bevidst provokerende måde på ny erklærer sig som modstandere af enhver tanke om en palæstinensisk stat. Denne ekstremt farlige politik kommer til udtryk i Likuds resolutioner, og Sharon omsætter den i praksis. Hans voldsomme udfald mod Den Palæstinensiske Myndighed og dennes præsident, hans beslutning om systematisk at tilintetgøre infrastrukturer og ejendom tilhørende den stat, der siden Oslo-aftalen har været under opbygning, opbygningen af 35 nye bosættelser i henhold til Peace Now-initiativet og den systematiske opsplitning af de palæstinensiske områder efterlader ikke tvivl om, hvilken strategi der - helt ustraffet - anlægges. Det er inden for disse rammer, EU skal optræde med troværdighed.
Jeg opfordrer EU's medlemsstater til at lytte til den opfordring, der lød fra en ung pige i Jenin-flygtningelejren til en besøgende, der var kommet for at udtrykke sin solidaritet. "Jeg ønsker ikke bistand", sagde hun, "kan De give mig retfærdighed?" Ja, retfærdighed, hvilket afgjort omfatter genopbygning, men også, at besættelsesmagten ikke lades ustraffet, at besættelsen bringes til ophør, at international ret respekteres, at de to stater anerkendes, at de to folks sikkerhed garanteres. Det er det klare budskab, en delegation på højt niveau fra Europa-Parlamentet på vegne af medlemsstaternes befolkninger og flertallet her i Parlamentet bør overbringe Israel og Palæstina.

Sandbæk (EDD).
Hr. formand, den beslutning, som Likud har truffet, er i realiteten en åben markering af en politik, som Sharon har ført hele tiden, nemlig en politik for systematisk at undergrave ethvert håb om, at der kan blive oprettet en palæstinensisk stat. Det er derfor, man nu beskylder EU for at medvirke til finansiering af terror. Det er derfor, man går ind og ødelægger landsbyer og alle de palæstinensiske strukturer. Vi skal passe på ikke at falde i den samme fælde, når vi siger, at sikkerheden skal ligge i hænderne på den, som styrer staten, fordi selvfølgelig vil Arafat gøre alt, hvad han kan, for at modvirke terror, men det er ikke sikkert, at han kan beherske terroren. Så vi skal passe på ikke at komme til at bebrejde ham, hvis terrorangrebene fortsætter.
Når vi gerne vil have oprettet en palæstinensisk stat, som ligger så tæt som muligt på andre demokratiske strukturer, så vil jeg gerne høre, hvad vi har i sinde at gøre fra EU's side for at sikre, at de pågældende ledere kan mødes. Det sidste halvandet år har Den Palæstinensiske Myndighed ikke haft mulighed for at mødes fysisk. Hvordan har man tænkt sig at lægge pres på Sharon for at gøre dette muligt. En regering, der ikke kan mødes kan jo ikke rigtig komme til at fungere.
På den internationale konference er det vigtigt, at vi lægger os så tæt op ad det arabiske fredsudspil som overhovedet muligt. Det vil nemlig sikre Israels fred. Det vil sikre Israels anerkendelse. Det er dét, Israel har arbejdet frem imod i mange, mange år. Jeg mener, det er altafgørende, at vi støtter det initiativ af al magt.

Della Vedova (NI).
Hr. formand, først vil jeg gerne klage over, at Europa-Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Israel, som holdt et formelt oprettelsesmøde i marts, først holder sit første officielle møde den 12. juni. 
Vi har fuld respekt for udvalgsformandens personlige problemer, men i disse yderst vanskelige måneder for Israel og Mellemøsten havde det måske været bedre, om udvalget kunne mødes og drøfte spørgsmålene.
Hr. højtstående repræsentant, her i Parlamentet har vi altid kritiseret den ensidige indfaldsvinkel, som de fleste politiske partier har i Europa, eftersom de er ude af stand til at skelne mellem demokratiske lande, der trods alt gør en indsats for at respektere menneskerettighederne og de civile rettigheder, og tyranniske og korrupte regimer. Hidtil er Europa kommet med en unuanceret og næsten ensidig fordømmelse af Israels indsats for at bekæmpe terrorismen og fjerne den helt, men kun med en svag og formel fordømmelse af de kamikazeterrorister, som slog ned i Israel efter samme klare og kyniske plan som kamikazepiloterne i USA.
Hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, selv når det gælder Jenin, har der i Europa været lynchstemning over for Israel, som blev beskyldt for massemord, inden der forelå nogen objektiv bekræftelse.
I dag er der endelig en kendsgerning, som er blevet tydelig, nemlig at der ikke kan blive fred, hvis ikke der er frihed og demokrati. Hr. Solana, De garanterede os, at EU vil gøre en indsats for en mere demokratisk Palæstinensisk Myndighed, som i højere grad respekterer palæstinensernes rettigheder. Lad os bare fjerne ordene "mere" og "i højere grad". Men så skal vi også indrømme, at tragedien i de forløbne måneder og år først og fremmest skyldes manglen på frihed og demokrati for det palæstinensiske folk og alle de andre folkeslag, der lever under tyranners, despoters og diktaturers åg i disse områder.
Vi må ikke være racister. Vi skal være forsigtige, men vi må ikke tro, at libanesere, syrere, irakere og palæstinensere ikke har ret til frihed og demokrati, og vi skal være opmærksomme på, at det ofte netop er de stater, som ikke ønsker frihed og demokrati inden for deres grænser, der giver næring til terrorismen.
Hr. kommissær, når Netanyahu spørger sig selv, hvilken holdning vi har til Likuds forslag, og når han spørger sig selv, hvilken palæstinensisk stat vi ønsker - en fri og demokratisk stat eller en stat, som er præget af ulovligheder og terror, og som derfor selv skaber terror - stiller han måske et spørgsmål, som også er nyttigt for os og for Dem.
Vi bifalder iværksættelsen af en valgproces i Palæstina, men vi minder om, at Arafat skulle have været genvalgt i 1999, men at valget ikke fandt sted. Og dengang var intifadaen endnu ikke begyndt.

Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, når jeg tager ordet i denne forhandling, er det for at viderebringe den appel, der lød fra deltagerne i mødet for fred, der i forgårs blev afholdt på foranledning af Udvalget om Udenrigsanliggender.
I mødet deltog fru Leila Shahid som repræsentant for palæstinenserne og fru Dayan og hr. Vilan, der er medlemmer af Knesset. Der lød endnu en gang en fælles appel til EU om dels fortsat at bekæmpe enhver form for terrorisme, uanset dens oprindelse, og dels at støtte bestræbelserne for at finde en løsning, som set med deres øjne bør omfatte gennemførelsen af såvel Mitchell-planen, der efter min opfattelse fortsat er aktuel, som det saudiarabiske initiativ, der blev gentaget i Sharm el Sheikh.
De drøftelser, der pågår i Likud, står selvsagt i modsætning til gennemførelsen af de omtalte planer. Foran mig ligger de kortfattede konklusioner, der i forgårs blev vedtaget i Rådet (almindelige anliggender). Jeg beklager, at medlemsstaterne fortsat ikke har kunnet udtale sig om mulighederne for at arrangere den internationale konference, som den højtstående repræsentant for et øjeblik siden omtalte som påtrængende nødvendig og vigtig. Jeg beklager, at Rådet ikke i det mindste, set i lyset af Likuds netop vedtagne holdning, erindrede om FN's resolutioner og krævede disse efterlevet. Jeg frygter endvidere, at Likud går videre, end Ariel Sharon anbefaler, og jeg ville gerne vide, hvorledes den højtstående repræsentant med sit kendskab til området vurderer, situationen i Israel vil udvikle sig, såfremt den nuværende regeringskoalition sprænges.

Napoletano (PSE).
Hr. formand, jeg er også af den opfattelse, at vi i denne forhandling bør vurdere de nye elementer i den dramatiske situation, vi ser i øjeblikket. 
En af de positive nyheder er løsningen på krisen med Fødselskirken, selv om vi efter min mening bør skabe klarhed omkring status og retsgrundlag for EU's modtagelse af de 13 palæstinensere. Et andet positivt aspekt er præsident Arafats udtalelser i dag i Det Palæstinensiske Lovgivende Råd, løfterne om en reform og en fornyet legitimering af Den Palæstinensiske Myndighed, iværksættelsen af en valgproces, fordømmelsen af attentaterne mod civilbefolkningen og bekæmpelsen af terrorismen. Denne reformvilje skal selvfølgelig efterprøves og overvåges. På alle disse punkter er vi enige i det, som kommissær Patten sagde. 
En af de negative ting er Likuds alvorlige beslutning. Vi skal huske, hr. Galeote Quecedo, at Likud i øjeblikket giver udtryk for holdningen hos Israels regeringschef. Det er bestemt ikke noget, der kan bagatelliseres, og det risikerer tværtimod at øge terrorismen, som ikke er et overstået kapitel, eftersom Hamas fortsat giver udtryk for at ville fortsætte attentaterne. I de sidste par måneder har vi i øvrigt set, hvilken ildevarslende forbindelse der er mellem Israels højrefløj og terrorismen, idet de forstærker hinanden.
Ligesom hr. Morillon vil jeg gerne understrege, at vi bør give vores holdning til kende over for den israelske regering i øjeblikket. Det er vigtigt, at Shimon Peres er kommet med de udtalelser, som De fortalte os om, hr. Solana, men Shimon Peres skal også meddele os, hvilken holdning man har i den regering, som han er medlem af i øjeblikket.
Til sidst vil jeg gerne sige, at løsningen på dramaet i Fødselskirken fremmer EU's rolle. EU spillede en forhandlingsrolle ved den lejlighed. Det er således et bevis på, at EU kan spille en rolle på visse betingelser. Derfor kan vi kun anmode Rådet om at være modigere og mere konsekvent. For EU kan rent faktisk godt spille en rolle og have succes med den.
Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Hr. højtstående repræsentant, sammen med andre af Europa-Parlamentets medlemmer fejrede vi Europa-dagen i Jerusalem for dermed at gøre den til fredens dag. Vi mødte israelske og palæstinensiske politiske ledere og ngo'er. Det er ikke muligt med ord at beskrive de gruopvækkende massakrer. Jeg foretrækker at benytte denne lejlighed til at viderebringe det budskab, vi fik med derfra.
Hvis EU fortsat vil fremstå som en troværdig repræsentant for de værdier, vi forfægter, er det påtrængende nødvendigt at kræve tilbagetrækning fra de besatte områder og anerkende en palæstinensisk stat, idet grænserne fra 1967 stadfæstes, hvilket betyder fjernelse af bosættelserne, boykot af varer herfra og udsendelse af en international mæglingsstyrke for at sikre folkets beskyttelse.
Den demonstration for fred, der lørdag den 11. maj samlede mere end 70.000 israelere i Tel Aviv, vidner om, at vi ikke kan lade det blive ved forstående ord, men må skride til handling.
Europa-Parlamentet har påtaget sig sin del af ansvaret og har vedtaget flere beslutningsforslag. De har imidlertid ikke til formål at sikre os god samvittighed, og de må ikke forblive i skrivebordskufferne. Nu må Rådet, som er den eneste instans, der kan sætte kraft og styrke bag vores beslutninger, påtage sig at omsætte dem i praksis.
Aktive europæiske borgere udgør som bekendt en effektiv fredsstyrke. De er hele tiden til stede i området og stiller sig til rådighed som menneskeskjolde. Jeg anmoder indtrængende om, at vi optræder, som disse borgere fortjener. Vil den omtalte internationale konference ikke være en lejlighed til at anerkende den palæstinensiske stat side om side med den israelske stat? En sådan anerkendelse af den palæstinensiske stat vil give palæstinenserne nyt mod og vil kunne give anledning til en legitim reform af Den Palæstinensiske Myndigheds institutioner.

Souchet (NI).
Vi må afgjort glæde os over, at belejringen af Fødselskirken i Betlehem er ophævet. Det er et lille lyspunkt i mørket. Udsigten til fred i Mellemøsten fortoner sig, når der sættes spørgsmålstegn ved en af de to fuldt ud lige afgørende forudsætninger for en politisk løsning, nemlig dels Staten Israels legitimitet og sikkerhed og dels kravet om en stat for det palæstinensiske folk.
Der er imidlertid rettet særdeles farlige angreb mod de to forudsætninger. Med vedtagelsen af den anden intifada, en voldsstrategi, hvor selvmordsbombeaktioner forvolder de forfærdeligste blodbad blandt civile, har palæstinenserne taget et kvalitativt spring, når det gælder volden mod israelerne. Der er nu parallelt hermed taget et kvalitativt spring, når det gælder forhandlingerne om en palæstinensisk stat. Et flertal af medlemmerne af Israels største parti har med en flertalsafgørelse tilkendegivet, at man er imod oprettelsen af en palæstinensisk stat, hvorved en del af grundlaget for en politisk løsning undergraves. Vi må ud af dette dødvande.
Den højtstående repræsentant talte om behovet for reform af Den Palæstinensiske Myndighed, hvilket er et centralt punkt, hvis fredsprocessen skal genoptages. Reformen vil indebære udøvelse af reel ansvarlighed og opgivelse af terrorismen. Ingen andre end palæstinenserne selv kan sikre denne udvikling, men vores bistand bør være nært forbundet med disse ændringer. Hr. formand, de europæiske skatteydere accepterer ikke fortsat at yde en tvetydig bistand til en tvetydig myndighed. De accepterer kun en berettiget bistand til en myndighed, der optræder som en stat i sin vorden.

Poos (PSE).
Hr. formand, Rådets holdning til Mellemøsten-spørgsmålet er særdeles vag, utvivlsomt på grund af kravet om enstemmighed.
Dag efter dag, uge efter uge beretter Røde Kors, Amnesty International, Læger uden Grænser, FN's organer samt israelske og europæiske ngo'er, der befinder sig i området, over for os og over for den højtstående repræsentant om alvorlige krænkelser af menneskerettighederne og folkeretten i de besatte palæstinensiske områder samt uacceptabel optræden fra den israelske hærs side. Som endnu et modbydeligt eksempel på vandalisme er det palæstinensiske kulturministeriums kontorer i Ramallah brudt op, sagsakter revet itu og dækket af menneskelige efterladenskaber.
Til trods for sådanne vidnesbyrd om umenneskelig optræden tog Rådet ikke hensyn til Europa-Parlamentets beslutning af 10. april og det heri fremsatte krav om afbrydelse af associeringsaftalen med Israel. Rådet har hidtil ikke vedtaget nogen våbenembargo mod Israel, hvilket er i åbenbar modstrid med den adfærdskodeks, der blev vedtaget i 1998, ifølge hvilken medlemsstaterne forpligter sig til ikke at eksportere våben til kriseramte områder.
Ydermere har Rådet i modsætning til kommissionsformanden, som har udtalt sig klart om dette emne, ikke udtrykkeligt protesteret mod den beslutning, der er truffet af FN's generalsekretær om tilbagetrækning af FN's undersøgelseskommission i forbindelse med massakren i Jenin. Det er et trist øjeblik i FN's historie og uantageligt såvel retligt som faktisk. Europa-Parlamentets medlemmer havde foretrukket at se EU's ministre gå foran i indsatsen for at få hr. Sharon til at bøje sig for international ret.
Den højtstående repræsentant kan, via associeringsaftalen, sikre, han bliver hørt. Forholder De Dem passivt, kan det ikke undre, hvis volden får overtaget i Mellemøsten og overalt i verden.

Menéndez del Valle (PSE).
Hr. formand, i disse dage finder der forskellige og modsætningsfyldte begivenheder sted i det israelske samfund og den israelske stat. De 100.000 demonstranter for fred i Tel Aviv den 11. maj giver virkelig håb om en samfundsmæssig reaktion på Sharons barbari. Demonstrationens slagord var tilstrækkeligt betegnende: "Lad os trække os ud af de besatte områder for at frelse Israel".
Der er imidlertid andre kræfter, som arbejder indædt på at borteliminere ikke bare processen, men også ånden fra Oslo. Det er rigtigt, at Netanyahu, før han måtte give afkald på magten i 1999, sørgede for at oprette en hovedbestyrelse i Likud efter sig eget hoved. Det relativiserer muligvis det organs afstemning for nylig mod oprettelsen af en palæstinensisk stat, men beslutningen er der.
Ikke nok med det, Netanyahu har netop udtalt, at en stat med alle en stats rettigheder (palæstinensisk, forstås) ikke er mulig. Ikke med Arafat og ikke med en anden leder. Ikke i dag og heller ikke i morgen. Likud optrådte nogle timer efter, at statscheferne for Egypten, Jordan og Syrien - intet mindre end Syrien, og det understreger jeg - ordret erklærede: Vi fordømmer vold af enhver art. Vi bekræfter vores tilsagn om reel fred med Israel.
I går forpligtede det israelske parlament sig som bekendt til, at Israel ikke vil genoptage de politiske forhandlinger med palæstinenserne, før to krav er opfyldt: fuldstændigt ophør af volden - jeg fremhæver adjektivet "fuldstændigt" - og en gennemgribende reform af den palæstinensiske forvaltning. Og Sharon sætter prikken over i'et: Der vil ikke blive fred med et diktatorisk, korrupt og tyrannisk regime. Der bør være en ny Palæstinensisk Myndighed.
For nogle timer siden udmærkede præsident Arafat sig ved nogle glimrende overvejelser: Idet han inddrog udefrakommende indflydelse, meddelte han sit parlament, at det er på tide med ændringer, reformer og valg, og han fordømte selvmordsangrebene. Sharon har naturligvis lige udtalt, at Arafat ikke har sagt noget nyt. I forventning om, at han inden længe vil finde på en ny undskyldning for at forhindre oprettelsen af en palæstinensisk stat og fredens indtræden, burde den berømte kvartet efter min mening nu reagere i den stik modsatte retning.

Solana
Hr. formand, jeg skal forsøge at svare dem, der har stillet spørgsmål og befinder sig i salen, og også dem, der har stillet spørgsmål og på grund af vigtigere opgaver har været nødt til at forlade den.
Jeg er helt enig i det, hr. Galeote sagde, og jeg mener, at det er helt nødvendigt at udnytte mulighederne, som ikke er store, men små. Jeg tror, at de ærede parlamentsmedlemmer i alle deres indlæg har tilkendegivet det på en eller anden måde.
Der er nogle grunde til håb, men der er stadig meget store grunde til skuffelse og mismod. Det, vi skal gøre, er at udnytte disse tidspunkter, denne mulighed for at gøre fremskridt - og det er efter min mening det, som det internationale samfund forsøger at gøre. Der vil ikke i fremtiden være forhold, som dem vi har i disse dage, og som hr. Patten, jeg selv og mange af Dem har nævnt. Lad os derfor tage fat på arbejdet. Det er det, vi forsøger at gøre.
Jeg mener, at vi skal gøre alt for at forhindre, at fredsprocessen bliver taget som gidsel. Vi har, som følge af en stor politisk fejl, levet for længe med de berømte syv dage med total fred. Den berømte beslutning om syv dage med total fred førte uden tvivl til, at processen trak ud, og at der ikke blev truffet beslutninger. Jeg mener, at vi nu må gøre alt for, at der ikke skal være nogen forudgående adfærd, som forhindrer os i hurtigt og sideløbende at begynde at arbejde i tre retninger: sikkerhed, ny sammensætning af Den Palæstinensiske Myndighed og ny legitimering af Den Palæstinensiske Myndighed og den politiske proces. De tre vektorer bør efter min mening udvikles parallelt, og den ene bør ikke tage den anden som gidsel eller omvendt.
Det tredje punkt, som jeg vil nævne - jeg har sagt det mange gange før, og jeg gentager det i dag, for jeg er overbevist om det, selv om jeg kan tage fejl, for jeg ved godt, at selv i Parlamentet er der mennesker, der tager fejl - er, at jeg mener, at vi har stor erfaring fra Madrid-konferencen over Oslo-konferencen og frem til i dag med fredsprocesser, men alligevel har vi desværre ikke opnået selve freden.
Jeg mener, at tidspunktet er kommet for en kort proces og en lang fred. Vi har haft lange fredsprocesser, men ingen fred. Nu er tidspunktet kommet for at skabe en kort og hurtig proces, der hurtigst muligt fører os frem til fred, og derfra kan vi skabe Mellemøsten, en proces, hvor det tilbud, som regionens lande har givet, bliver et tilbud, som vi kan vurdere i praksis. Det, vi tilbyder i dag, er en udstrakt hånd med nogle tilsagn, der for første gang er af kontraktlig art.
Jeg vil gerne sige en ting, som ikke er blevet sagt, og som jeg vil gentage. I går sagde præsident Arafat noget i fjernsynet, som han aldrig har sagt før, og som jeg i hvert fald aldrig har hørt: Han omtalte Staten Israel som en jødisk stat. Jeg tror aldrig, at præsident Arafat har udtrykt sig med de ord tidligere. Denne korte sætning på tre ord sammenfatter en meget stor del af løsningen på et af de vanskeligste problemer, nemlig flygtningeproblemet.
Lad os derfor vurdere de enkelte ord udtalt af alle og ikke bare af en enkelt person nøje, for nogle gange finder vi i visse sætninger, som vi ikke analyserer grundigt, tanker, som kan få stor betydning for løsningen af problemet, og flygtningeproblemet vil uden tvivl være et afgørende problem at få løst.
Hvis De spurgte mig, hvordan den mest realistiske dagsorden for konferencen skulle se ud, ville jeg svare Dem ærligt, at jeg ikke ved det på nuværende tidspunkt. Jeg mener, at dagsordenen bør være baseret på de grundlæggende principper, altså land for jord og Sikkerhedsrådets resolutioner, og at der som tidligere nævnt bør inddrages et grundlæggende element, som er nyt: Beirut-initiativet, der, som jeg har sagt før, ikke bare tilbyder en ramme i de klassiske forhandlingsspor fra Madrid, men også indfører en regional ramme, som kan være afgørende for problemets løsning.
Det er blevet sagt, at anerkendelsen af den palæstinensiske stat skal ske snarest muligt. Jeg er enig, men det skal ikke være, før palæstinenserne ønsker det. Hvis De sammen med mig opsøgte Arafat i dag og spurgte ham, om han ønskede, at den palæstinensiske stat blev udråbt her i eftermiddag, ville han helt sikkert svare: "Lad være med at have så travlt, vent lidt". Det er ikke tidspunktet nu, lad os gøre tingene i det tempo, som palæstinenserne selv ønsker.
Palæstinenserne ved, at hvis den palæstinensiske stat blev oprettet i dag, ville de ikke være i stand til at gøre det med den effektivitet, som vi ønskede, og derfor skal de have mulighed for at forberede sig ordentligt og sikre sig, at en sådan palæstinensisk stat bliver en stat, der fungerer, er levedygtig og forsvarer de værdier, som vi alle og især de alle, eller størstedelen af dem, ønsker skal respekteres.
Hvad angår spørgsmålet om terrorisme, mener jeg, at vi skal sige igen og igen, at det ikke er muligt at opnå fred, så længe der er selvmordere, som ikke bare dræber sig selv, men også andre. Det skal vi sige og anerkende både her i Parlamentet og i andre parlamenter.
Forleden dag sagde jeg til præsident Arafat, at han har brug for "de bedste", de unge, til at skabe fremtiden, og fremtiden kan ikke skabes, hvis "de bedste" begår selvmord en efter en. Det bedste, han kan gøre, er at overbevise de unge om, at de skal være med til at opbygge den palæstinensiske stat. Der vil være brug for dem alle sammen. Og den lektor i matematik eller litteratur, der dræber sig selv ved at dræbe andre, kunne have spillet en vigtig rolle som underviser i litteratur på universitetet, når den palæstinensiske stat fungerer, og den anden unge kunne være blevet en god matematiker. Det er det, Palæstinas ledere bør sige højt og tydeligt til deres borgere: Der er brug for jer alle sammen! Vi har brug for alle for at skabe et godt land.
Hr. Cohn-Bendit foreslog, at der blev givet en frist på et år for oprettelsen af den palæstinensiske stat og for FN's erklæring af dens eksistens. Jeg vil ikke diskutere denne frist. Jeg ved ikke, om et år er bedre end ni eller 22 måneder. Den beslutning skal palæstinenserne og ikke vi træffe, men det er rigtigt, at det skal være snarest muligt og så snart, de er bedre forberedt. Hvad angår dens oprettelse, ville den mest logiske og passende måde at anerkende eksistensen af en stat på være gennem en resolution fra FN's Sikkerhedsråd.
Hr. Poos har sagt mange fornuftige ting. Jeg er enig i en stor del af dem, andre har jeg et lidt anderledes syn på, men generelt mener jeg, at vi er på bølgelænge, hvad angår de løsninger, som vi bidrager med hver især.
Men jeg vil gerne sige til min gode ven, parlamentsmedlemmet Jacques Poos, at jeg mener, at der her er en, som har kunnet sidde med hænderne i skødet. Medlemmerne ved udmærket, at den, der taler til dem, aldrig har siddet med hænderne i skødet, heller ikke da han var minister og repræsenterede sit land - da jeg var Deres kollega, og vi talte sammen ved mange lejligheder. Derfor skal vi også være respektfulde i vores ordvalg. Hvis De mener, at jeg har siddet med hænderne i skødet i denne konflikt, mener jeg, at De tager fejl, og hvis De tillader det, kunne jeg endda kaste et blik tilbage og mindes tidspunkter, hvor det er Det Europæiske Råd, der har siddet med hænderne i skødet.
Til Emilio Menéndez del Valle vil jeg sige, at jeg igen respekterer det, han siger, og værdsætter den begejstring, hvormed han i lang tid har forsvaret fredsprocessen, men jeg mener ikke, at vi må lade os forlede af en troskyldig opfattelse - som ikke bare er Deres, men også mange andres: Jeg tror, at Likud-partiet vil blive ved med at sige det, som det altid har sagt, og det kan ikke forventes, at det ændrer holdning lige nu. Vi kan ikke forvente, at Likud-partiet vil bifalde, at der oprettes en palæstinensisk stat omgående. Det vil det ikke gøre. Men det kan godt være, at partiets holdning om meget kort tid ikke vil være den samme som den, hovedbestyrelsen gav udtryk for forleden dag, for det har vi set gennem årene.
Emilio Menéndez del Valle, som har stort kendskab til sagen, kender udmærket den underskrift, som hr. Netanyahu satte, da han var regeringens premierminister, hvilket den foregående premierminister fra et andet politisk parti ikke var i stand til at gøre. Vi har altså set mange holdningsændringer - jeg vil ikke tale om opportunisme - gennem livet, og i Mellemøsten vil vi komme til at se mange flere. Det vigtige er, at de holdningsændringer, vi ser, er rettet mod en fremtid med fred og retfærdighed.
Jeg mener, at EU opfylder sine forpligtelser samvittighedsfuldt. Vi kan ikke løse problemet alene, men ingen kan løse problemet uden os, og det er vores styrke og den vej, som vi skal følge.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om reform af Rådet.

Solana
Hr. formand, vi tager fat på et helt andet emne, og vi er nødt til at tilpasse vores mentale chip til den nye situation. Jeg vil meget kort informere Dem om to spørgsmål.
Det første drejer sig om en rapport, som jeg havde æren af at udarbejde på Rådets anmodning med det formål at undersøge, om Rådet, inden hele EU's reformproces, navnlig de institutionelle reformer, er gennemført, ville kunne fungere mere effektivt, naturligvis inden for de eksisterende retlige rammer og på bekostning af det, som konventet og senere selve regeringskonferencen måtte sige.
De forslag, der er blevet stillet, og som er ved at blive undersøgt i øjeblikket med henblik på, at nogle af dem kan blive vedtaget på Det Europæiske Råd i Sevilla, er meget enkle og ligetil. Det første ville medføre en ændring af Det Europæiske Råds funktion. Det fungerer som bekendt, i hvert fald efter min mening, på en anden måde, end det burde. Det Europæiske Råd blev oprettet med det formål, at det skulle være drivkraften i EU's overordnede politiske strategier, og derfor burde det have en smidigere og enklere forvaltningsmekanisme, der var mere velegnet til det formål.
I dag har Det Europæiske Råd nogle alt for omfattende dagsordener, som regeringscheferne selv ikke har tid til at forberede. De bruger en meget stor del af deres tid på at vedtage nogle konklusioner ud fra en masse dokumenter - nogle gange mere end 60 - som det volder meget besvær at skrive, og den indsats, der bliver gjort for at udfærdige dem, står ikke i et rimeligt forhold til det antal mennesker, som læser dem. Derfor skal vi gøre alt for, at Det Europæiske Råd kommer til at fungere mere smidigt og rationelt, på samme måde som et regeringsråd fungerer i de fleste eller alle EU's medlemsstater med dagsordener, der er velforberedte og indrettet efter afgørelsen i de råd, der forlanger, at det skal være sådan. Derfor er det ikke nødvendigt med store institutionelle ændringer. Det eneste, der er nødvendigt, er den politiske vilje til at gøre det.
Der bør også gøres forsøg på - og det er mit forslag - at afholde mindst tre forskellige slags Europæiske Råd: et Europæisk Råd, der skal træffe afgørelser, som er godt forberedt med en klar dagsorden, og hvor afgørelserne efter min mening endda kunne træffes med kvalificeret flertal i fremtiden, et andet Råd, som havde en nærmest monografisk karakter, det vil sige, at regeringscheferne koncentrerede sig om en del af eller et element i det omfattende politiske liv, som Europa er, og hvor de ikke blot forsøgte at give anvisninger, men også om muligt praktiske løsninger, der kunne bidrage til EU's udvikling, og for det tredje nogle mere uformelle Europæiske Råd, hvor EU's ledere kunne sætte sig omkring ildstedet - selv om det ikke længere er et ildsted, men et enormt bord - og diskutere de emner, der er vigtige for EU lige nu, i nærmeste fremtid og længere ude i fremtiden. Jeg savner en mere dybtgående overvejelse over nogle meget betydningsfulde emner, der måske havde mere med fremtiden end med nutiden at gøre.
Når det er sagt om Det Europæiske Råd, skal forberedelsen af det nævnes. Det drejer sig om at beslutte, hvilket Råd der skal forberede det, og hvilke karaktertræk det skal have. Hidtil har det som bekendt været sådan, at Rådet (almindelige anliggender), som består af de forskellige medlemsstaters udenrigsministre, havde den opgave. Men de ministres dagsorden er mere og mere fyldt op med emner, der udelukkende vedrører EU's udenrigs- og sikkerhedspolitik. Hvis De ser deres dagsordener, vil De kunne konstatere, at de bliver mere og mere omfattende, og spørgsmålet er derfor, om Rådet (almindelige anliggender) med den struktur og udformning, det har i dag, kan afse tid nok til de horisontale spørgsmål, der til sidst drøftes på Det Europæiske Råd.
Der er mange løsningsmuligheder. Jeg vil ikke pege på en enkelt, jeg foreslog tre eller fire, som nu bliver diskuteret, men jeg mener, at man må vælge enten at adskille Rådene eller at fordele de emner, der kun drejer sig om udenrigs- og sikkerhedspolitik, og det er mange, og de emner, der drejer sig om forberedelsen af Det Europæiske Råds dagsorden, på forskellige møder - som ikke må være det samme Råd med forskellige møder. Det, der sker, er nemlig, at emnerne ikke bliver forberedt så godt, som de burde, for at Det Europæiske Råd som sådant kunne være det effektive organ, vi alle ønsker.
Der kan derfor være to eller tre rådsmodeller: en, hvor der skelnes mellem et Råd (almindelige anliggender), som især har til opgave at forberede Det Europæiske Råd, der vil komme til at repræsentere en større og større arbejdsbyrde, det kunne også være sådan, at det samme Råd (almindelige anliggender) havde én sammensætning ved møder om egentlige almindelige anliggender, hvor hver regering kunne sende den person, der bedst kunne bidrage til forberedelsen af Det Europæiske Råd alt efter emnet, og en anden sammensætning, når der udelukkende skulle træffes beslutninger om udenrigs- og sikkerhedsanliggender.
Det tredje emne, jeg behandlede i rapporten, er et spørgsmål, som konventet og i den sidste ende regeringskonferencen skal finde en løsning på. Men jeg synes, hr. formand, at det er et spørgsmål, som man bør begynde at overveje. Det er uden tvivl et vanskeligt spørgsmål, der ændrer et grundelement i EU's tradition, nemlig det skiftende formandskab hver sjette måned. I mit lange politiske liv, der begynder at blive for langt, har jeg allerede ved to lejligheder som minister været formand for EU, og nu ser jeg på formandskabet fra en anden position.
Jeg mener ærligt talt, at efterhånden som antallet af lande stiger, og det internationale liv bliver mere kompliceret, vil det blive sværere og sværere at have et formandskab, der skifter hver sjette måned. I den første tid med EU, da vi mest behandlede interne problemer, som udelukkende vedrørte EU's lande, kunne vi gøre det på den måde med skiftende formandskab hver sjette måned. Efterhånden som Unionen får mange flere ansvarsområder, der ikke kun har med os - med vores lande - men også med tredjelande at gøre, tror jeg, at smidigheden, opretholdelsen af visse fælles holdninger og fastholdelsen af nogle elementer i vores egen politik gør det vanskeligt for os, hvis modellen for formandskabet ikke tilpasses, at opnå alle de resultater, som De bliver ved med at sige her i Parlamentet kan opnås.
Jeg ved, at det er et meget vanskeligt spørgsmål, og at der er lande, for hvilke essensen eller en del af essensen af følelsen af, at de er en del af Unionen, beror på, at de med et vist mellemrum har seks måneders formandskab. Det forstår jeg, men alle landene bør også tænke på, at den dag, hvor vi er mere end 20 lande, skal de vente meget længere på at få formandskabet igen. Derfor er værdien i med et vist mellemrum at have seks måneders formandskab måske mindre, når der går mange år mellem et lands formandskaber.
Dette spørgsmål har jeg imidlertid kun taget med som en personlig overvejelse, for det er uden tvivl noget, som konventet skal behandle, ligesom de øvrige emner, og som regeringskonferencen skal afklare.
Det fjerde emne, som vi efter min mening bør bruge noget tid på - derfor fremlagde jeg det skriftligt, så det kunne diskuteres - er spørgsmålet om gennemsigtighed i Rådet i almindelighed og i særdeleshed, når det optræder som lovgiver. Jeg mener, at vi bør overveje, hvordan den offentlige mening kan delagtiggøres mest muligt, når Rådet optræder som lovgiver. Dette er også et spørgsmål, som kun bør behandles af konventet og senere regeringskonferencen, men jeg synes, at det er vigtigt, at vi efterhånden får skabt et miljø eller en kultur, hvor denne type overvejelser før eller siden, og jo før, jo bedre, får en plads i EU's kollektive liv.
Men for at vende tilbage til de grundlæggende spørgsmål, som i princippet ikke kræver konvent eller regeringskonference, men kun politisk vilje, vilje til at gøre tingene, mener jeg, at man uden at vente til i morgen kan få en mere effektiv forberedelse og forvaltning af Det Europæiske Råd og opnå, at det koncentrerer sig mere om de vigtige emner og laver bedre analyser med en grundigere, mere seriøs og effektiv forberedelse. Hvis der var politisk vilje nu, kunne det iværksættes i dag, for intet forbyder det - traktaterne forbyder det ikke - og det ville på ingen måde ændre EU's grundlæggende funktionsmåde.
Dette er, mine damer og herrer, hr. formand, den type arbejde, vi er i gang med for øjeblikket. I Barcelona forelagde jeg som sagt en første kort rapport, hvor jeg næsten skematisk skitserede disse spørgsmål. I dag er formandskabet - sammen med sekretariatets personale - i gang med at sætte sig i forbindelse med de forskellige hovedstæder for at se, om der er mulighed for, at der fra nu og frem til udgangen af juni, hvor Det Europæiske Råd i Sevilla afholdes, kan opnås enighed om nogle af disse ting, der kræver, at de 15 regeringschefer, som sætter sig omkring bordet, har en stærk politisk vilje, og det samme gælder Kommissionen.
Det er meget kort, mine damer og herrer, det, vi arbejder med i øjeblikket. Der er mange andre opgaver med reformen af Rådet, som uden tvivl vil være på konventets og regeringskonferencens dagsorden. Vi har stadig tid til at diskutere de ting og om muligt opnå aftaler, der fremmer en smidigere institution, som kan behandle spørgsmålene mere rationelt og mere effektivt i et Europa, der heldigvis er nyt, fordi verden er ny, og bedre, fordi verden er bedre.

Barnier
Hr. formand, hr. generalsekretær for Rådet, mine damer og herrer, alle meningsmålinger viser, at borgerne opfatter EU's institutioner som særdeles komplekse, ja, for komplekse, og kendetegnet ved manglende åbenhed og nærhed. Efter min opfattelse må denne kompleksitet, i alt fald i et vist omfang, tilskrives og ansvaret herfor placeres hos de enkelte institutioner. En vis kompleksitet er den pris, vi må betale for et forenet Europa, som ikke er et ensartet Europa.
Det betyder imidlertid ikke, at der ikke er betydelige muligheder for at gennemføre forbedringer og ændringer, i særdeleshed når vi forbereder os til en situation med 30 lande omkring bordet - 25 i første omgang - i stedet for 15, med hvad det indebærer af problemer for et velfungerende EU. Vi ved, at afgørende reformer kræver en traktatændring, som også anført af Javier Solana. Der er allerede gennemført ændringer. De var imidlertid langtfra tilstrækkelige. Det betyder, at vi for at nå et tilfredsstillende resultat denne gang først må drøfte EU's opgaver. Det er det, der sker i konventet. Det er det arbejde, der pågår i Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid.
Der kan dog allerede nu gennemføres visse reformer inden for de eksisterende retlige rammer ved at ændre sædvaner eller praksis, forudsat at viljen hertil er til stede. Når det gælder Kommissionen, på hvis vegne jeg udtaler mig, har vi på kommissionsformand Prodis initiativ iværksat en række interne reformer. Vi har iværksat et ganske omfattende program med henblik på administrative reformer, som berører arbejdsmetoderne i alle tjenestegrene. Hvad angår Rådet, har det ført uafhængige drøftelser på grundlag af en rapport fra 1999. Dennes anbefalinger har dog hidtil ikke haft effekt. Den rapport, Javier Solana har fremlagt, udmærker sig efter min opfattelse ved på meget konkret og tillige pædagogisk vis at rejse spørgsmålet på ny og, som hr. Solana selv anførte, allerede i Barcelona og nu snart i Sevilla at skabe grundlaget for politisk reformvilje hos stats- og regeringscheferne.
De pågældende basisdokumenter peger på behovet for mere systematisk programmering af EU-formandskabets initiativer, de peger på behovet for bedre horisontal koordinering mellem Rådets forskellige sammensætninger. Der peges på, at Det Europæiske Råd bør koncentrere sig om at tilføre EU politisk fremdrift, og det anerkendes, at lovgivningsarbejdet bør være kendetegnet ved større åbenhed.
Kommissionen finder disse drøftelser særdeles vigtige. Mine damer og herrer, Europa-Parlamentet yder et yderst konstruktivt og væsentligt bidrag hertil takket være ordførerne, fru Maij-Weggen og minister Poos, og deres indsats. Jeg vil på Kommissionens vegne tilkendegive, at vi støtter fire aspekter, som kendetegner de igangværende drøftelser om en reform af Rådet.
For det første støtter vi tanken om snarest muligt, og hvor det er muligt, at gennemføre forbedringer, som sikrer et mere velfungerende Råd. Kommissionen støtter Rådets ønske om inden for den nærmeste fremtid at iværksætte alle initiativer, som ikke kræver ændring af traktaterne, idet det overlades til konventet at udarbejde de samlede og endelige forslag til EU's fremtidige institutionelle system.
For det andet støtter vi de principper, hr. Solana i sin rapport foreslår skal danne grundlag for reformen af Rådet, nemlig kohærens, effektivitet og åbenhed. Som Kommissionen også understreger i sin hvidbog om nye styreformer i EU, bør de enkelte institutioner afgjort koncentrere sig om deres respektive hovedopgaver. Reformen af Rådet er ikke kun en nødvendighed for Rådet selv. Den er også nødvendig for de øvrige institutioner og for EU som helhed. I parentes bemærket er der, når det gælder tankerne om, at Rådet bør koncentrere sig om de hovedopgaver, der er henlagt hertil, overensstemmelse mellem konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Barcelona, Kommissionens forslag og Europa-Parlamentets forslag, som er kommet til udtryk i flere beslutninger, herunder den, der vedtages efter dagens forhandling. Rådets arbejde bør eksempelvis tilrettelægges anderledes, når det gælder den lovgivende funktion, med åbne forhandlinger og offentlige afstemninger. Jeg kommenterede spørgsmålet om et eventuelt lovgivende Råd i forbindelse med forhandlingen om Poos-betænkningen i oktober 2001, og jeg har ikke yderligere bemærkninger hertil.
For det tredje støtter jeg på Kommissionens vegne det, jeg vil betegne som den genfundne fællesskabsmetode, som er det eneste redskab, der giver os mulighed for allerede nu at løse visse vanskeligheder. Et spørgsmål, der objektivt betragtet er både væsentligt og ømtåleligt, når det gælder et velfungerende Råd, er eksempelvis de skiftende formandskaber, som Javier Solana omtalte for et øjeblik siden. Der er to veje at gå. Enten den vej, der kræver en traktatændring for at sikre stabilisering af formandskaberne, eller den vej, der ikke kræver en sådan traktatændring. Om sidstnævnte vil jeg bemærke, at kontinuiteten i Rådes arbejde og kohærensen i de skiftende formandskabers programmering kan sikres ved den klassiske vekselvirkning, hvor Kommissionen har initiativretten, mens Europa-Parlamentet og Rådet har beslutningsretten. Kommissionen har offentliggjort sin årlige politiske strategi, og Rådet og Europa-Parlamentet har dermed for første gang mulighed for at indlede en egentlig vedvarende dialog om de politiske prioriteringer og arbejdsprogrammet for det kommende år.
Endvidere støtter vi tanken om en rådssammensætning med ansvar for horisontale anliggender, som ikke kræver traktatændring. Vi støtter denne tanke, som vil betyde, at den pågældende rådssammensætning tildeles den opgave, der oprindeligt lå hos Rådet (almindelige anliggender), det vil sige en koordinerende funktion i forhold til fagrådene og ikke mindst forberedelse af Det Europæiske Råds møder. Mine damer og herrer, lad os i denne forbindelse støtte os til COREPER, som igen bør være det organ, der normalt forbereder Rådets møder.
Endelig vil jeg i lighed med Javier Solana afslutningsvis understrege, at vi går ind for øget åbenhed. Det er fremdeles en forpligtelse i medfør af forordning 1049/2001 og takket være de foranstaltninger, Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen allerede har taget og i nærmeste fremtid vil tage, når det gælder adgang til forberedende tekster. EU's lovgivningsproces bliver dermed mere tilgængelig. Der er imidlertid allerede adgang til en række dokumenter. Det er først og fremmest et spørgsmål om at sætte borgerne i stand til nemt og uden besvær at finde de oplysninger, de søger. Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen vil i nærmeste fremtid udgive en publikation, som skal hjælpe borgerne i så henseende. Vi opnår især øget åbenhed ved at sikre størst mulig offentlighed omkring Rådets forhandlinger, i særdeleshed når det gælder lovgivningsarbejdet.
Dette er Kommissionens umiddelbare holdning til Javier Solanas rapport og de innovative og pragmatiske forslag, denne indeholder. Som hr. Solana også understregede flere gange i sit indlæg, afhænger en stor del af de omhandlede fremskridt, reformer og forbedringer af, at der umiddelbart er den fornødne politiske vilje i Det Europæiske Råd, og at der på lidt længere sigt er den fornødne politiske vilje i konventet og efterfølgende i den kommende regeringskonference, når det drejer sig om mere grundlæggende og afgørende reformer.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. generalsekretær, hr. kommissær, kære kolleger, indledningsvis vil jeg gerne rette en stor tak til generalsekretæren, hr. Solana - naturligvis også til kommissæren - men specielt til generalsekretæren, fordi vi for det meste i forvejen er stort set enige med kommissæren, og det skal være en tak for, at han nu helt klart har udløst en dynamik i reformprocessen i Rådet.
Hr. generalsekretær Solana, jeg vil gerne udtrykke min virkelig hjerteligt mente anerkendelse, for De yder en nærmest umenneskelig opgave i hele verden som højtstående repræsentant - med et særligt engagement i Mellemøsten - og som generalsekretær. Kun fordi De er en sådan usædvanlig personlighed, kan De præstere dette. Jeg ønsker ikke at indlede en interinstitutionel debat om Deres embede her, men jeg kan slet ikke forestille mig, at der kan findes en anden personlighed end Dem, der kan klare den dobbeltbelastning, som De bliver nødt til at udholde, og som De også mestrer så strålende.

Jeg vil gerne sige Dem hjertelig tak for, at De har fremlagt disse forslag. Det er - som hr. kommissær Barnier har sagt - vores fælles opgave at reformere vores institutioner - i dette tilfælde Rådet. Her er det særlig vigtigt, at vi skelner mellem Rådet (almindelige anliggender), Rådet som lovgiver - det er egentlig det vigtigste - og så måske Rådet, som forbereder Det Europæiske Råds møder, og så naturligvis udenrigsministrene til de udenrigspolitiske opgaver.
Vi ved jo - og kender også navnene - hvem der for det første kommer for sent i Rådet (udenrigsministrene), men så til gengæld også går før tiden og i den mellemliggende periode - når det drejer sig om lovgivning - er til stede med et ikke særligt engageret ansigtsudtryk. Derfor mener vi, at der er behov for et Europaministerråd, som er ansvarligt for den europæiske lovgivning, og så et Råd, som står for den generelle udenrigspolitik. Dette Europaministerråd ville så altid være til stede, når det drejer sig om lovgivning, og kunne også forberede Det Europæiske Råds møder, idet det vigtigste naturligvis er lovgivningen.
Et sådant Europaministerråd ville naturligvis også have til opgave at udpege den repræsentant, der så arbejder sammen med Parlamentet i Forligsudvalget, når vi taler om lovgivning. Vi ved jo, at embedsmænd i dag - ikke et ondt ord om embedsmænd, men de er ikke politikere - ofte er til stede på Rådets vegne, som så drøfter disse spørgsmål med Europa-Parlamentet. Det burde være politikere, som også har modet til at opnå resultater sammen med Parlamentet. Vi støtter indtrængende en grundlæggende reform i den retning.
Desuden er det også vigtigt for lovgivningen, at Ministerrådet eller, lad os sige, den europaminister, som har formandskabet, er til stede her i Parlament, når det drejer sig om lovgivning, eller også, at en eller flere repræsentanter for Europa-Parlamentet, altså parlamentsmedlemmer, er til stede i Europaministerrådet, når det handler som lovgiver, så Europa-Parlamentet kan blive hørt i Rådet: "Hvordan ser De det, hvordan ser I det i Europa-Parlamentet?"
Her vil der skulle føres mange diskussioner, og min indtrængende anmodning skal være, at De ved forberedelsen af Deres papir, hr. generalsekretær, også konfererer med det ansvarlige udvalg - formanden sidder her - før De sender Deres endelige rapport til Sevilla. Hvis De af forståelige grunde ikke kan gøre det personligt, så har De jo en stedfortræder, som så kan drøfte det i det ansvarlige udvalg.
De har med rette taget gennemskueligheden op, og det er på særlig vis også et anliggende for fru Maij-Weggen, der jo sammen med hr. Poos også har udarbejdet den beslutning, som vores gruppe fremsætter forskellige ændringsforslag til. Fru Maij-Weggen kunne ikke være her nu, fordi hun efter afstemningen i middags rejste tilbage til Nederlandene for at deltage i valget dér, og vi afventer jo alle resultatet i spænding. Vi ønsker en så høj grad af gennemskuelighed som mulig. Når denne proces er afsluttet, bør Rådet derfor også holde offentlige møder, når det mødes som lovgiver. Også medierne - også tv - bør informere herom, så vi også kender de forskellige regeringers holdninger ved de afsluttende afstemninger. Jeg vil gerne anmode Dem, hr. generalsekretær, om, at vi efter forordningen om gennemskuelighed også pålægger den interinstitutionelle arbejdsgruppe snart at skabe retningslinjer for større gennemskuelighed, så vi bedre kan nå ud til borgerne. Deres forslag og også det, som Kommissionen siger, og vores bidrag peger i princippet i den rigtige retning. Hvis vi arbejder engageret videre, vil vi også i fællesskab opnå gode resultater for vores institutioner, og det ikke kun for institutionerne, men samlet set for EU, for borgerne i EU, det ønsker jeg Dem og os held og lykke med!
(Bifald)

Poos (PSE).
Hr. formand, hr. generalsekretær, Europa-Parlamentet udtalte i sin beslutning af 22. oktober 2001, at et velfungerende Råd er en forudsætning for at sikre demokrati, effektivitet og kohærens i beslutningstagningen i et udvidet EU. I beslutningen påpegedes også institutionernes aktuelle udvikling, som svækker fællesskabsmetoden, og de mange uhensigtsmæssigheder i forbindelse med Rådets arbejdsmetoder og funktioner.
Det Europæiske Råd tog under sit møde i marts dette tilbagevendende problem op, blot for endnu en gang at udsætte afgørelsen til et senere møde, nemlig mødet i Sevilla i juni 2002. Der er dog grund til at glæde sig over, at de spørgsmål, der skal besvares inden næste traktatændring, er præciseret i dels den fælles skrivelse fra Blair og Schröder og dels generalsekretær Solanas rapport med titlen "Forberedelse af Rådet til udvidelsen".
Forslaget om at begrænse Det Europæiske Råds dagsorden og sikre, at det igen koncentrerer sig om de traktatfæstede opgaver, nemlig at udstikke de overordnede retningslinjer og tilføre Unionen den nødvendige fremdrift, betegner et skridt i den rigtige retning, og jeg takker generalsekretæren for i sin præsentation at have understreget dette aspekt. Styrkelse af Rådet (almindelige anliggender) og en gennemgribende reform af dets funktion er en nødvendig følge af en reform af Det Europæiske Råd. Udenrigsministrene og/eller ministrene for europæiske anliggender, som udgør Rådet (almindelige anliggender), bør arbejde både mere og bedre. De bør med andre ord mødes oftere og underkaste sig øget disciplin. De bør ikke kun interessere sig for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men i højere grad engagere sig i tværgående spørgsmål og igen blive det primære organ, når det gælder afgørelser om og forberedelse af Det Europæiske Råds møder.
Det glæder mig, at rådsformanden er til stede og således kan formidle Europa-Parlamentets budskab til kollegerne i Rådet. Såfremt Rådet (almindelige anliggender) ikke på ny påtager sig sine opgaver, går det i en fælde. I så fald vil Det Europæiske Råd overtage opgaverne og beskæftige sig med alle områder via statssekretærer eller andre ministre og dermed undergrave den fælles forberedelse, herunder COREPER.
Der er grund til at understrege, at en sådan udvikling ville betegne den endelige sejr for den mellemstatslige metode og fællesskabsmetodens endeligt. Fællesskabsmetoden forudsætter, at Kommissionen har initiativretten, mens Europa-Parlamentet og Rådet har beslutningsretten, og at alt forløber i størst mulige åbenhed. I det beslutningsforslag, der foreligger, erindrer de to ordførere om de principper, der efter Europa-Parlamentets opfattelse bør danne grundlag for reformen af Rådet, og understreger, at det er påtrængende nødvendigt at få truffet en afgørelse.

Duff (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Solana for hans yderst interessante udtalelse. Men hvis man læser mellem linjerne, som man bør, står det ret klart, at der ikke er gjort de store fremskridt med en reform af Rådet. Måske er det ret så urealistisk at tro, at der kan ske fremskridt, før problemerne bliver opdramatiseret ved tilstedeværelsen af 25 ministre eller deromkring ved bordet. Men helt ærligt finder jeg det ekstraordinært, at hr. Solana og hr. Blair og flere andre kan udkaste idéen om at nedsætte en eksekutivkomité dannet af formandskabet for Rådet uden at nævne Europa-Kommissionens rolle.
Det vil være bedst at sige tingene ligeud her. Indførelsen af en bestyrelse for Rådet ville berøve Kommissionen dens initiativret og ødelægge dens meget vigtige rolle med at identificere og give udtryk for alle medlemsstaters fælles interesser. Det er kun Kommissionen, som kan sikre ligebehandling af alle stater.
Hvad angår spørgsmålet om formandskabet, vil ingen debat være komplet uden at overveje, om det i sidste ende ville være det rette at lade Kommissionen lede de almindelige møder i Rådet og lade hr. Solana lede møderne i udenrigsministerrådet og bevare det sædvanlige seksmånederscirkus for Det Europæiske Råd selv. Det vil formentlig være den mest hensigtsmæssige tilgang til at sikre en stram koordinering og kontinuitet i Rådet.
Endelig bør vi nævne komitologiens indviklede morads. Unionens effektivitet vil blive øget betydeligt, hvis Kommissionen får tilstrækkelig udøvende myndighed til at handle uden Rådets konstante indblanding. Så reformen har langt at gå endnu, før konventet vil være tilfreds med, at vi på tilfredsstillende vis har taget livtag med alle de vigtige spørgsmål.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. Solana, en af de mere pudsige ting ved EU er, at det umiddelbart efter at have drøftet krisen i Mellemøsten med os er her igen for drøfte et spørgsmål, der ikke kunne være mere besynderligt og fjernt fra Deres hverv som højtstående repræsentant for udenrigspolitikken, nemlig reformen af Rådet.
Som indledning til mit korte indlæg må jeg i øvrigt sige til Dem, at efter min og min gruppes mening bør Deres plads ikke være i denne side af salen, men i den anden. Og ud fra det synspunkt mener vi, at den største fejl ved Deres forslag er, at De tilsyneladende stadig betragter Rådets rolle - hvad enten der er tale om Det Europæiske Råd eller det almindelige Ministerråd - som en regeringsrolle. Sådan bør det efter vores opfattelse ikke forholde sig, for både på grund af effektiviteten og demokratiet bør det være Rådets rolle at være medlovgiver. Derfor er vi temmelig bekymrede over den debat, der navnlig er ved at udvikle sig om to spørgsmål, nemlig først og fremmest formandskabets turnusordning. De siger, at formandskabet ikke er effektivt, at det ikke er godt nok, og at det er nødvendigt at forlænge det. Men så må De forklare mig, hvilket forhold der kommer til at opstå mellem det kommende formandskab - som får en varighed på to år eller to et halvt år - og Kommissionens formand. Der bliver uden tvivl et problem med et modsætningsforhold og en eventuel konflikt. Så lad os bevare formandskabet, som det er, og i stedet forsøge at forbedre Rådets lovgivende rolle. Den er nemlig central i den reform, der skal foretages.
Denne reform af Rådet kan i øvrigt kun gennemføres ved at skabe en ny ligevægt mellem de forskellige EU-institutioners beføjelser, så Europa-Parlamentets beføjelser som medlovgiver bliver styrket.
Eftersom De talte om en gennemsigtighedskultur, vil jeg gerne komme med en kort bemærkning. Det ville virkelig glæde os meget, hvis Rådet ville sende et signal i den henseende og lod være med at følge sin egen Juridiske Tjenestes holdning. Ifølge Rådets Juridiske Tjeneste må Europa-Parlamentet nemlig ikke få adgang til de fælles holdninger, som vedrører de eksterne forbindelser og tiltrædelsesforhandlingerne. Dette er efter min mening helt i modstrid med Deres udtalelser om gennemsigtighedsspørgsmålet. I den forbindelse kunne vi godt tænke os at vide, om vi kan håbe på Deres og Rådets uafhængighed af Deres udmærkede Juridiske Tjeneste.
Kaufmann (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. generalsekretær for Rådet, Rådet er utvivlsomt den institution, der har størst behov for reformer. Der er meget, der ikke længere kan tolereres, det være sig de uigennemskuelige strukturer og understrukturer, som har taget overhånd, eller Rådets (almindelige anliggender) manglende samordning af Rådets arbejde. Uoverskuelige strukturer, for komplicerede beslutningsprocesser, men frem for alt manglende gennemskuelighed og åbenhed, det er årsagerne til, at meget er uforståeligt for borgerne den dag i dag, ja, de kender det slet ikke. Prøv engang at spørge en tilfældig person om begreber som Det Europæiske Råd og Europarådet.
Det er ganske vist en kendsgerning, at bestemmelser på EU-plan ikke er mulige uden regeringernes godkendelse i Ministerrådet, men over for offentligheden er det fortsat en yndet foreteelse at erklære et imaginært Bruxelles for skyldigt eller at angribe Kommissionen, blot fordi det forekommer opportunt ud fra indenrigspolitiske overvejelser. På det punkt har min regering desværre også gjort sig pinligt bemærket på det sidste. Derfor er der virkelig behov for gennemgribende reformer, nemlig reformer, som ikke længere gør det muligt for en minister at skjule sit eget ansvar for europæiske beslutninger bag dette såkaldte Bruxelles.
I hvilken retning skal udviklingen gå? Vi har brug for klare regler for demokratisk indflydelse og kontrol af regeringernes europæiske ageren via de nationale parlamenter. For det andet har vi brug for offentlige møder, når Rådet mødes som lovgiver, naturligvis med tv-kameraer, som transmitterer debatter og afstemninger og gør beslutninger forståelige for offentligheden. For det tredje - og her er jeg enig med hr. Poettering - må der skabes et Europaministerråd. Derved ville der blive taget højde for den fremadskridende dynamik i den europæiske integration, for Europapolitik er for længst ophørt med at være klassisk udenrigspolitik, men faktisk europæisk indenrigspolitik.
Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, jeg vil også gerne begynde med at takke Javier Solana, Rådets generalsekretær, for hans tilstedeværelse under denne forhandling og takke ham for den redegørelse, som han afgav i marts, og som allerede blev forhåndsdiskuteret i Barcelona. Jeg har i øvrigt svært ved at forstå den kritik, som nogle kolleger har fremført, når denne redegørelse i vid udstrækning stemmer overens med de holdninger, som Parlamentet selv har indtaget. Ligeledes bekymrer den kritik mig heller ikke, som jeg har hørt fra diplomatkredse, om, at generalsekretærens redegørelse ikke skulle indeholde særlig mange nye tanker, men være en opsamling af idéer, der længe har verseret i Rådet. Der er efter min mening ikke noget negativt i dét. Tværtimod er det positivt, især hvis der i Sevilla træffes nogle effektive beslutninger, nogle afgørende beslutninger om at gå videre i den retning, som længe har været synlig, men som stats- og regeringscheferne har været tøvende eller modvillige over for at følge.
I politik er der undertiden spørgsmål, hvor vi har helt sammenfaldende opfattelser, og andre, hvor vi har helt forskellige, men det gælder ikke Europas udformning eller reformen af institutionerne, hvor meningerne ikke består i et "enten eller". Vi er ikke enige om alt, men vi er heller ikke uenige om alt. Det er spørgsmål, hvor vi til dels har sammenfaldende opfattelser, idet jeg gerne vil præcisere det derhen, at vi nogle gange er enige om målene, men ikke om midlerne, mens vi andre gange er enige om midlerne, men ikke om målene. Hér er vi enige i de midler, der foreslås, men ikke i målene. Vi er klart imod det beslutningsforslag, som Udvalget om Konstitutionelle Anliggender har fremsat, når det ønsker, at den kommende reform skal prioritere fællesskabsmetoden frem for det mellemstatslige aspekt.
Det er efter vores opfattelse ikke den retning, som vi bør følge, men vi er enige i de konkrete foranstaltninger, der foreslås, især med hensyn til, hvor ganske afgørende det er at få gennemført åbenhed omkring Rådets funktion som lovgivningsorgan. Jeg tror i øvrigt, at det ville være bedre at betegne denne åbenhed med et andet ord, for den åbenhed, som vi her taler om, er ikke det samme som åbenhed i forbindelse med aktindsigt. Offentlighed omkring Rådets funktion som lovgivningsorgan, møder for åbne døre, vil reformere Rådets funktion afgørende i så henseende og mindske EU's demokratiske underskud i selve Rådets kerne.
Jeg tilhører de kredse, der ønsker større deltagelse fra de nationale parlamenters side i udformningen af Europa, og jeg tror faktisk, at det først vil ske den dag, hvor Rådet åbner sine døre ind til lovgivningsdiskussionerne. Vores kolleger i de nationale parlamenter vil på en helt anden måde kunne følge med i og tage stilling til EU's lovgivningsarbejde i Rådet, hvis de er direkte orienteret om, hvad vores regeringer, hvad de enkelte landes regeringer, har til diskussion, og hvilke holdninger de indtager i Rådet.
Der er i det nuværende hemmelighedskræmmeri en alvorlig modsigelse, en helt fundamental modsigelse, mellem Rådets demokratiske grundlag og Rådets udemokratiske funktionsmåde. Når vi mener, at dette bør ændres, gør vi det ikke, fordi vi ønsker at svække EU's mellemstatslige akse, men derimod fordi vi vil bevare den, fordi vi vil styrke den, og fordi vi vil gøre den mere synlig og demokratisk gennem større deltagelse.
Det er i den retning, jeg gerne ser reformen gå. Andre spørgsmål kan godt vente til senere, ikke mindst det meget følsomme om EU's formand. Vi er ikke til sinds at opgive reglen om, at formandskabet skal gå på skift mellem landene.

Bonde (EDD).
Hr. formand, de forslag, som Solana lægger navn til i dag, er næppe alle udarbejdet af Solana. Opgøret med rotationsordningen ligner skiftende franske præsidenters ønske om at sætte sig på EU gennem et såkaldt "direktorium". Er det Rådets vicegeneralsekretær Pierre de Boissieu, som står bag? Formandskabernes rotation er det mest demokratiske, vi har i EU. Her er alle lige. Her kan Luxembourg lede møderne på samme måde som Frankrig. Lilleputlandet Luxembourg har faktisk haft nogle af de bedste formandskaber. Den franske præsident Chiracs Nice-traktat taler ikke Frankrig til ære, og den vil næppe kunne passere de franske vælgere ved en folkeafstemning. Flertallet af franskmænd er som regel klogere end Frankrig.
Den spanske rådsformand Aznar har netop brugt sin formandspost for Det Europæiske Råd til at instruere Kommissionens formand om at udsætte reformen af den fælles fiskeripolitik og fyre Kommissionens generaldirektør for fiskeri. Om fredagen er Steffen Smidt generaldirektør og står ikke på listen over rotationer. Om søndagen bages der en rævekage under en telefonsamtale. Om mandagen er han fyret, og Kommissionen lyver direkte om årsagen. Forløbet ligner den største skandale, jeg har oplevet i mine 23 år hér i huset. Den kræver en uafhængig undersøgelse, som Fiskeriudvalgets formand rigtigt har bedt om. Hér skal der blot uddrages, at det ikke er nogen garanti for et godt formandskab, at man kommer fra et stort land.
Lad os holde fast i lighederne mellem landene og deles om opgaverne. Vi skal ikke have gruppeformandskaber omkring de store lande, hvor de små får tildelt de mindst interessante opgaver. Det er klogere at sanere antallet af Ministerråd og arbejdsgrupper og fokusere på de grænseoverskridende opgaver, vi ikke kan udføre lige så godt i vore egne lande. Det er klogere at begrænse og konsolidere EU-lovgivningen, så den bliver lettere at håndtere. Det er klogere at indføre fuldstændig åbenhed i Ministerrådet, når Rådet optræder som lovgiver, så kan vi alle se, når embedsmænd lovgiver i stedet for de folkevalgte, som har den lovgivende magt i alle 15 EU-landes forfatninger. Så kunne vi få åbenhed, nærhed og demokrati i stedet for lukkethed, fjernstyring og lobbykrati.

Berthu (NI).
Hr. formand, de føderalistiske kræfter i Europa er langtfra tilfredse med den rapport om Rådets funktion, der er udarbejdet af dets generalsekretær, hr. Solana. I rapporten anføres således, at Det Europæiske Råd er Unionens øverste politiske myndighed, at det besidder en legitim beslutningsmyndighed og sikrer, at Unionen og medlemsstaterne udgør en enhed.
Den anførte vurdering er imidlertid helt korrekt, og den kunne udvides til også at omfatte de forskellige Råd, især når det gælder den vigtige, ja, vitale forbindelse, der hermed skabes til medlemsstaterne. Jeg vil endog gå et skridt videre. Et udvidet Europa vil nødvendigvis være et fleksibelt Europa, og set i dette perspektiv vil Rådet helt naturligt komme til at spille en nøglerolle, fordi det nemt lader sig tilpasse den variable geometri, hvorimod Kommissionen er en langt mindre fleksibel institution, hvilket i øvrigt også gælder Europa-Parlamentet, i alt fald i dets nuværende udformning.
De kommende reformer bør derfor tage hensyn til Rådets centrale rolle og sikre øget effektivitet, synlighed og åbenhed. Med enkelte forbehold, som jeg vil præcisere i min stemmeforklaring, finder vi, at hr. Solanas forslag peger i den rigtige retning.

Fiori (PPE-DE).
Hr. formand, uafhængigt af resultaterne af den næste regeringskonference bliver et af EU's væsentligste spørgsmål bevarelsen af EU's beslutningsdygtighed, administrerbarheden og politikkernes sammenhæng.
I den kommende institutionsstruktur er der ingen tvivl om, at Rådet skal bevæge sig inden for et felt, hvor det for det første er medlovgiver, hvor det for det andet skal sikre EU's overordnede administrerbarhed, og hvor det for det tredje skal forsøge at skabe en sammenhæng mellem EU-politikkerne på alle niveauer.
Vi er overbeviste tilhængere af et effektivt og gennemsigtigt Råd, der har alle de beføjelser, traktaterne giver det på nuværende tidspunkt, men vi kan bestemt ikke nægte, at den politisk retningsgivende model, som vi har ladet os inspirere af i de seneste år - og som uden tvivl er uundværlig for EU's udvikling - har haltet lidt i den sidste tid og sandsynligvis bør ændres ud fra EU-institutionernes samlede vækst og forandringer.
Vi har utroligt mange eksempler. En af vores kolleger nævnte for lidt siden, at dagsordenerne er blevet alt for omfattende, men vi vil ikke komme nærmere ind på de enkelte tilfælde. Det, som vi konkret kan se, er, at situationen skaber nogle uregelmæssigheder, som går ud over fællesskabsmetoden. Derfor anmoder vi om en snarlig reform af Rådet, og det er netop med henblik på, at EU skal fungere optimalt. En sådan reform er i borgernes og i alle de andre institutioners interesse. Den kunne endda foretages på kort tid og sandsynligvis uden ændringer af traktaten.
Vi skal huske, at denne uheldige situation hidtil er gået hårdest ud over fællesskabsmetoden, eftersom både Kommissionen og Europa-Parlamentet er blevet frataget en del af den rolle, traktaterne giver dem. Mekanismernes omlægning skal ske i fuldstændig gennemsigtighed og inden EU's udvidelse.
Jeg vil gerne takke kollegerne for deres bidrag til dette beslutningsforslag, som forhåbentlig viser vejen til et stærkt EU, der er tæt på borgerne, og som ikke mindst er åbent over for dem.
Corbett (PSE).
Hr. formand, alle institutioner står over for en større udfordring med udvidelsen, der bringer flere medlemmer med sig til hver institution, men ingen mere end Rådet. Kommissionen og Parlamentet er bedre i stand til at klare disse udfordringer, men møder for ministre, der flyver ind til Bruxelles for et kort besøg, når det tager en halv formiddag blot at have en tour de table - stiller virkelig Rådet over for en udfordring.
Meget af dette vil kræve traktatændringer. Det er noget, konventet må se på. I den umiddelbare fremtid, i Sevilla, vil Rådet stå over for ændringer, som kan ske inden for rammerne af de eksisterende traktater. Også jeg bifalder identifikationen i hr. Solanas rapport og andetsteds af de ændringer, der kunne foretages.
Det er rigtigt, at vi bør forsøge at få Det Europæiske Råd til at fokusere på strategi og på vigtige strategiske spørgsmål og ikke længere være en appelret, når forhandlingerne er nået til et dødt punkt i det ordinære Råd. Det er af grundlæggende betydning. I de tilfælde, hvor sager, som i det ordinære Råd bliver vedtaget med kvalificeret flertal, går til Det Europæiske Råd, bør de også her behandles med kvalificeret flertal. Det er også helt fint.
Det ville også være en god idé at adskille Rådet (almindelige anliggender) fra Rådet (udenrigsministrene). Nogle medlemsstater vil ønske at sende den samme minister til begge af forskellige interne årsager. Andre vil ikke. Det er op til den enkelte medlemsstat, men funktionerne bør adskilles, således at de begge gøres godt i stedet for dårligt.
Der kan foretages andre ændringer uden traktatændringer. Møder for åbne døre, når Rådet agerer i sin lovgivningsmæssige egenskab, er en af dem. Ja, vi har gjort fremskridt med hensyn til aktindsigt i dokumenter og offentliggørelse af afstemningsresultater i Rådet. Det var et vigtigt fremskridt, men vi må tage dette skridt videre frem og rent faktisk mødes for åbne døre.
Endelig bør medlemmerne af Rådet etablere et bedre forhold til deres nationale parlamenter. Protokollen fastsatte en seksugers periode, for at de kunne gøre dette for ethvert stykke lovgivning. De bør gøre dette ordentligt og inddrage de nationale parlamenter og ikke skabe en eller anden ny institution, som vil overlappe Rådet - en form for tredje kammer. Få ministrene til at gøre deres arbejde ordentligt, og det vil blive gjort godt, uden at vi behøver nogen nye strukturer.

Brok (PPE-DE)
Hr. formand, hr. generalsekretær, hr. kommissær, det er godt, at Rådet reflekterer over sin egen reform. Faktisk kan der jo også gøres meget uden en traktatændring. Det er utvivlsomt vigtigt, at vi i den forbindelse tænker på effektivitet og gennemskuelighed. Jeg tror, at et selvstændigt Råd (udenrigsministrene), et selvstændigt Råd (almindelige anliggender), som hr. Corbett netop har sagt, sikkert er et rigtigt initiativ på det administrative område.
Lovgivningen må virkelig foregå offentligt, offentligt i den forstand nemlig, at Rådet som helhed er offentligt ansvarligt, så borgerne ved, hvem der er ansvarlig for hvad, og den offentlige interaktion mellem lovgiverne, Parlamentet og Rådet, finder sted offentligt, så borgerne kan fastlægge ansvaret i Europa. Jeg tror også, at dette har en positiv bieffekt i form af en forbedringsgrad, at de enkelte fagministerråd i en sådan sammenhæng bliver til udvalg for det lovgivende Råd og ikke til selvstændige lovgivningsorganer med de negative ubalancerede resultater, som kan være forbundet hermed.
Men jeg tror også, at det er overordentlig vigtigt, at man under drøftelserne frem til Sevilla er opmærksom på, at disse rigtige initiativer ikke må føre til, at man til dels løser konventet fra dets opgaver, og at man er opmærksom på, at kontrolfunktionerne også fungerer, og Parlamentets medbestemmelsesfunktion ikke bliver udhulet. Dette må ikke føre til, at Det Europæiske Råd ved placeringen af beslutningsprocedurerne bliver til EU's overlovgiver, som Europa-Parlamentet ikke har et medbestemmelsesforhold til. Det er kun Rådet, der kan være lovgiver. Jeg vil gerne advare udtrykkeligt mod - hvis det skulle være et forsøg herpå - at fastlægge ting, som kunne svække Parlamentet og Kommissionen og samtidig ville forringe kontrolmulighederne, før konventet når frem til resultater, da det gode billede af Sevilla i så fald muligvis ville være alvorligt i fare. Jeg advarer mod sådanne forestillinger, som jeg af og til hører fra Berlin og London!
Cederschiöld (PPE-DE).
Hr. formand, åbenhed bliver en af de vigtigste målestokke for borgerne, når de skal vurdere resultatet af arbejdet med EU's kommende reformer. EU's institutioner skal vise borgerne, at de er rede til at opfylde deres forventninger. Vi har i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i dokumenter fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen et særskilt regelværk, som i artikel 4 tager hensyn til behovet for hemmeligholdelse af dokumenter. Det må ikke sættes ud af spillet via institutionernes interne regler og klassificering.
Det interinstitutionelle udvalg har en vigtig opgave og må tage nye skridt fremad og også tillempe den gældende lovgivning på mere åben vis. Forhåbentlig lykkes det det spanske formandskab at fremdrive nogle forslag i Sevilla, som modsvarer forventningerne. Spanien har et meget stort ansvar, når det gælder åbenhed. Spanien burde kunne hjælpe med til at fremme en mere positiv indstilling hos dem, som fortsat stiller sig tvivlende over for åbenhed. Ikke mindst med tanke på Spaniens tidligere tilbageholdenhed er det nu vigtigt at demonstrere et mere positivt syn på åbenheden.
At Ministerrådet skal mødes i åbenhed, når det gælder lovgivning, er et skridt fremad. Jeg vil gerne komplettere dette med en ønskeliste til Sevilla-mødet. Alle dokumenter, selv de dokumenter fra Rådets arbejdsgrupper, som omfattes af proceduren med fælles beslutningstagning og den første søjle, skal være tilgængelige. Det ville være en naturlig udvikling af det, som De sagde tidligere. Efterfølgende skal vi også indhente information om de nationale holdninger. Vi har brug for, til slut, at opnå en rimelig demokratisk indsigt også i dokumenter, som hører under den anden og tredje søjle. Endelig er søjlestrukturen en helt igennem elendig konstruktion, hvis man vil skabe åbenhed.

Almeida Garrett (PPE-DE).
Hr. formand, hr. generalsekretær, hr. kommissær, der er visse tilkendegivelser, som vi kun kan give vores bifald. Det gælder intentionerne om reformen af Rådet. Nogle af de spørgsmål, som generalsekretæren nævnte, og som er politisk meget komplekse, forudsætter en revision af traktaterne. Det ville derfor være til stor nytte, hvis Rådet fremlagde disse forslag for Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid så betids, at de kan blive diskuteret og om muligt medtaget blandt resultaterne af dets arbejde, som skal forelægges regeringskonferencen næste år.
Jeg tror imidlertid, at vi alle er enige om, at mange af de reformer, måske alle, der er nødvendige for, at Rådet kan fungere bedre, ikke er af den art. Det høres næsten alle vegne fra, at de rådende forhold i et af EU's allervigtigste organer ikke mere er i overensstemmelse med den model, som traktaterne opstiller. Den såkaldte tendens til mellemstatsligt samarbejde har i praksis berøvet Kommissionen og Europa-Parlamentet en del af de beføjelser, som er deres ifølge traktaterne, men har også frataget de nationale parlamenter muligheden for effektivt at kunne kontrollere deres regeringer.
Jeg er derfor enig med hr. Poos, medordfører for Europa-Parlamentets betænkning om reformen af Rådet, når han siger, at det, som man forventer af Det Europæiske Råd, er brede og fremadrettede politiske visioner med strategiske beslutninger, ikke praktisk samordning eller beslutninger, der bør træffes i Rådet (almindelige anliggender).
Det er også afgørende, at Rådet som del af lovgivningsmyndigheden forhandler for åbne døre og derved står ved sit politiske ansvar. Det er vigtigt, at man ved, hvem der på europæisk niveau træffer beslutninger, og hvem der ikke gør. Bruxelles er for mange af vores borgere langt væk, og der må sættes ansigter på. Rådet har et stort ansvar for, at Fællesskabets institutioner ikke er tættere på borgerne, end tilfældet er. De herrer har derfor en meget vigtig mission. Jeg ønsker Dem alt mulig held dermed!

Solana
Jeg vil meget kort sige til Dem, at der i de 16 indlæg, jeg har talt, er blevet rejst alle mulige spørgsmål. Jeg kan se, at konventet vil få et kæmpemæssigt arbejde med at skabe enighed om dem.
Det, som jeg ville forelægge for Dem, er en meget mindre og meget mere beskeden idé, der blot med politisk vilje kan gennemføres straks, og som kan få positiv indvirkning på EU's funktionsmåde.
De fleste af de forslag, der er blevet stillet, går længere end det, jeg ville diskutere med Dem, og de hører ikke ind under mit kompetenceområde, men under konventets og senere regeringskonferencens. Alligevel vil jeg sige til Dem, at jeg har lært meget, og hvis de 620 medlemmer havde været til stede, havde jeg lært meget mere.

Formanden.
Det er jeg sikker på, at vi ville, og det håber jeg, at vi ville.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B5-0017/2002).
Vi behandler en række spørgsmål til Rådet.

Formanden.
Spørgsmål nr. 1 af Bart Staes (H-0265/02):

Om: Mere hensigtsmæssig anvendelse af ikke-anvendte budgetbevillinger
Revisionsrettens årsberetning for regnskabsåret 2000 afslørede ikke-anvendte budgetbevillinger på over 11 milliarder euro. Kommissionsmedlem Schreyer bekræftede for nylig på et møde i Parlamentets Budgetkontroludvalg, at overskuddet på budgettet for 2001 andrager omkring 10 milliarder euro. I overensstemmelse med de gældende finansielle bestemmelser betales disse ikke-anvendte bevillinger tilbage til medlemsstaterne. Men i den Europæiske Union er der store finansielle behov, bl.a. i forbindelse med udvidelsen. Rådet og Parlamentet udgør tilsammen budgetmyndigheden.
Hvad mener Rådet om idéen om at ændre de finansielle bestemmelser således, at ikke-anvendte bevillinger fremover ikke længere betales tilbage til medlemsstaterne, men overføres til en fond, der kan anvendes til at finansiere foranstaltninger, f.eks. i forbindelse med udvidelsen eller til bekæmpelse af fattigdom?

De Miguel
Hr. formand, da fru Izquierdo Rojo sidste gang beskyldte mig for at være en filibuster og sagde til mig, at jeg brugte for meget tid på svarene, vil jeg begynde at svare med det samme, men jeg ønsker, at det fremgår af protokollen, at jeg begynder præcis syv minutter for sent. Derfor vil jeg ikke igen høre beskyldninger af den art.
Som svar på hr. Staes' spørgsmål vil jeg sige til ham, at Rådet er bevidst om, at den overskydende saldo i de seneste to regnskabsår har været meget høj. De husker nok, at Kommissionen i Rådets henstilling om godkendelse af budgettet for regnskabsåret 2000 blev anmodet om i samarbejde med medlemsstaterne at være mere nøjagtig med budgetoverslagene, både hvad angår finansieringskilder, og hvad angår udgifter, for i fremtiden at undgå uforholdsmæssigt store overskud. I påkommende tilfælde, og som Revisionretten foreslår det i sin årsberetning, bør Kommissionen lave tilpasninger med det formål at tage højde for de forskellige udviklinger under anvendelse af de eksisterende budgetinstrumenter.
Rådet er af den opfattelse, at der inden for rammerne af den gældende lovgivning bør lægges vægt på nødvendigheden af at forbedre budgetoverslagene, så denne situation ikke opstår i det omfang i fremtiden. Hvad derimod angår Deres forslag, vil Rådet gøre opmærksom på, at det ikke kan foretage den ændring uden et forudgående forslag fra Kommissionen. Men i sit seneste forslag til revision af finansforordningen, der i øjeblikket drøftes i Rådet, har Kommissionen blot insisteret på det princip, hvorefter saldoen fra hvert regnskabsår skal anføres i budgettet for det følgende år som indtægt eller udgift, alt efter om det drejer sig om et overskud eller et underskud (i henhold til artikel 32, stk. 7, i finansforordningen af 21. december 1977, der nu er ved at blive revideret), og det skal gøres gennem et ændringsbudget.
Som følge heraf og i overensstemmelse med det nævnte forsøger Rådet for sin del og ligesom ved tidligere lejligheder at finde en måde, hvorpå betalingsbevillinger anført i budgettet kan bibeholdes.

Staes (Verts/ALE).
Jeg er meget tilfreds med Deres svar. Vi havde en lille kontrovers i går om Tjetjenien, men nu er jeg tilfreds. Som De kan se, kan tingene ændre sig.
Hr. de Miguel, jeg er helt enig med Dem i, at der skal laves en bedre definition, og at budgettet skal planlægges bedre. Det skal alt sammen finde sted. Men hvis der så er et budgetoverskud, hvis der er ikke-anvendte beløb, ville det så ikke være en god idé, hvis man fastslår, at det sidste år var 10 milliarder, året før 11 milliarder, i år endnu et par milliarder, at disse penge overføres til en form for fond? En fond, som konkret kan bruges på nødstilfælde, som vi ved kommer. Udvidelsen kommer til at koste meget mere, end det nu forventes. Lad os overføre pengene til en fond, så de ikke strømmer tilbage til medlemsstaterne, for i sidste ende har vi i pingpong-spillet mellem Rådet og Parlamentet, de to budgetmyndigheder, aftalt, at der i et bestemt år skal anvendes bestemte beløb, og at vi reelt bruger de penge på Europa og ikke lader dem vende tilbage til medlemsstaterne.

De Miguel
Jeg kan kun være enig med Dem. Det er en skam, at budgettet ikke bruges, og at pengene må betales tilbage ved årets udgang. Det kan jeg naturligvis ikke træffe beslutning om, det vil være nødvendigt med en bestemmelse i finansforordningen, der, som De ved, bliver vedtaget enstemmigt af medlemsstaterne. Derfor ville det være meget ønskeligt, om man i den nye finansforordning, der er ved at blive vedtaget, kunne indføre og vedtage en bestemmelse af denne art.
Hvad angår Tjetjenien, beklager jeg, at der har været en misforståelse. Jeg reagerede bare sådan, fordi jeg mener, at vi har lagt stor vægt på og været meget engageret i spørgsmålet om Tjetjenien, og vi har dermed fulgt Europa-Parlamentets anvisninger. Jeg nævnte det ikke i mit indlæg, og det var ikke, fordi jeg havde glemt det, men fordi det altid ligger os på sinde.

Formanden.
Spørgsmål nr. 2 af Glyn Ford (H-0267/02), overtaget af Andrew Nicholas Duff:

Om: En nordøstasiatisk udviklingsbank
Går Rådet ind for oprettelse af en sådan bank, som skal tilvejebringe yderst nødvendige infrastrukturinvesteringer i denne region?

De Miguel
Rådet har ikke modtaget nogen anmodning om at støtte oprettelsen af en nordøstasiatisk udviklingsbank, og det har heller intet kendskab til et sådant forslag.

Formanden.
Spørgsmål nr. 3 af Josu Ortuondo Larrea (H-0268/02):

Om: Anmodning fra det baskiske parlament til Rådet om foranstaltninger for at fremme en dialog i Baskerlandet
Den 1. marts 2002 vedtog det baskiske parlament en "ikke-lovgivningsmæssig" beslutning, hvori det henviste til de beslutninger, som EU-institutionerne ved flere lejligheder har vedtaget med hensyn til interne politiske konflikter i EU, herunder Europa-Parlamentets betænkning af Reding af november 1996 og betænkning af Watson af november 2001. Til sidst opfordres alle politiske kræfter til - med forbehold for nødvendigheden af at retsforfølge alle forbrydelser begået af personer, der øver vold i politisk øjemed - at tilslutte sig følgende beslutning:
"Det baskiske parlament er fast overbevist om, at konflikterne kun kan løses ved en politisk dialog.
Det baskiske parlament opfordrer derfor Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentets Præsidium til af ovennævnte grunde og på grundlag af de forskellige standpunkter fremsat af flere fremtrædende politiske repræsentanter at bidrage til, at Den Europæiske Union anvender sine politiske ressourcer til at fremme foranstaltninger til en politisk dialog og afspænding i Baskerlandet."
Hvilke aktioner kan Rådet iværksætte for at fremme en dialog, som kan løse den gamle konflikt i Baskerlandet, under særlig hensyntagen til, at området ligger mellem Spanien og Frankrig, og at problemet derfor er et internt europæisk anliggende?

De Miguel
Hr. formand, Rådet har aldrig diskuteret det spørgsmål, som hr. Ortuondo rejser, da det ikke hører ind under de beføjelser, som Rådet har i henhold til traktaten.
Jeg vil gerne minde hr. Ortuondo om, at vi er i et system, der styres af en traktat med beføjelser, og at Rådet udelukkende beskæftiger sig med ting, som det har beføjelse til i henhold til traktaterne, og at genstanden for hans spørgsmål ikke er omfattet af traktaterne.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne citere nogle ord for rådsformanden af Arturo Campión, en berømt filosof fra Navarra, som sagde, at der er franske baskere, som ikke er spaniere, men er baskere, og at der er spanske baskere, som ikke er franskmænd, men er baskere: De er alle sammen baskere og europæere. Hvordan kan man sige, at et baskisk problem ikke er et europæisk problem?

Díez González (PSE).
Hr. formand, i lyset af hr. Ortuondos spørgsmål og det, han lige har sagt, vil jeg indlede mit indlæg med lidt elementær geografiundervisning. Baskerlandet ligger ikke mellem Frankrig og Spanien, det er ikke Andorra. Den selvstyrende region Baskerlandet ligger i den spanske stat, og naturligvis ligger det franske baskerland, som betegnelsen angiver, i den franske stat, det udgør en del af den franske stat. Men lad os gå over til tillægsspørgsmålet. Tror formanden ikke, at præsidenten for Baskerlandets regering - der naturligvis er den øverste repræsentant for den spanske stat i den selvstyrende region Baskerlandet i henhold til principudviklingsloven om selvstyrestatutten - hvis han sammen med sin regering satte alt ind på at forfølge og anholde terroristerne og at isolere deres medskyldige, og hvis han var kommet til Parlamentet og institutionerne for at anmode os om hjælp til at gøre en ende på ETA, allerede ville have mistet håbet?
Mener formandskabet ikke, at problemet med den baskiske politik ikke kun er den manglende frihed på grund af terrorismen, selv om dette er det grundlæggende problem, men også er, at der eksisterer en demokratisk regering, der ulovliggør de demokratiske institutioner, som den demokratisk tager plads i, og at der bliver opfundet konflikter, jeg understreger, der bliver opfundet konflikter mellem Kongeriget Spanien og Den Franske Republik?
De Miguel
Hr. formand, jeg svarer ikke som formand for Rådet, men som repræsentant for den spanske regering: Jeg kan kun være helt enig med fru Díez.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne vide, om det spørgsmål, jeg har stillet rådsformanden, ikke fortjener et svar, for jeg har ikke hørt noget svar. Rosa Díez, der synes at repræsentere den spanske regering her, har svaret mig. Jeg kunne sige mange ting til hende, men denne opfordring gælder ikke hende, men rådsformanden.

Formanden.
Fru Rosa Díez har endnu et indlæg til forretningsordenen. Jeg anmoder Dem om at stoppe her, for der er et tillægsspørgsmål til.

Díez González (PSE).
Hr. formand, jeg mener, at jeg har holdt mig til forretningsordenen. Jeg stillede rådsformanden et tillægsspørgsmål. Som hr. Ortuondo ved, repræsenterer jeg De Europæiske Socialdemokraters Gruppe her, og jeg vil understrege, at jeg har stillet et tillægsspørgsmål til rådsformanden og dermed overholdt forretningsordenen til punkt og prikke.
Hr. Ortuondo, hvis forretningsordenen blev overholdt lige så nøje, som jeg gør det, ville vi sandsynligvis ikke være ved at diskutere Deres spørgsmål, for De indfører en løgn i det. De taler om en stat, om et Baskerland, som kun eksisterer i mytologien og i Deres hoved, og at spørge Rådet om noget, der ikke eksisterer, kan være meget godt til en diskussion omkring et bål, men ...

Evans, Robert (PSE).
Jeg vil indlede med at sige, at jeg ikke står tilbage for nogen, når det gælder om at fordømme terrorisme og terrorhandlinger, og dette spørgsmål berører ikke kun Spanien, men alle lande i EU. Hr. Aznar talte for nylig om behovet for en dialog mellem palæstinenserne og den israelske regering i fredsprocessen for Mellemøsten.
Kunne rådsformanden mon - enten i sin egenskab af repræsentant for formandskabet eller som repræsentant for den spanske regering - give et eksempel på nogen tidligere situation i verdenshistorien, hvor en ikke-dialogpolitik med folk, der udfører terrorangreb i et land som f.eks. Spanien, nogensinde har løst situationen. Der er mange folk her i Parlamentet og i Europa, som mener, at det på et eller andet tidspunkt vil være vigtigt for Spanien - hvor beklageligt det end måtte finde det, og hvor meget det end måtte have imod det - at indgå i en dialog. Hvis dette ikke er tilfældet, kunne han mon så give mig et eksempel på en situation, hvor ikke-dialog har virket?

De Miguel
Jeg har allerede sagt, at jeg er her som formand for Ministerrådet, og jeg gentager, at Ministerrådet aldrig har diskuteret det spørgsmål, som hr. Ortuondo og den sidste taler har rejst, og at det ikke er blandt de beføjelser, som Rådet har i henhold til traktaten. Derfor har jeg som rådsformand ikke noget at sige, og som repræsentant for den spanske regering står jeg til ansvar over for mit eget parlament, ikke over for Europa-Parlamentet.

Formanden.
Som mødeformand bør jeg naturligvis ikke deltage i debatten, men garantere den, men til oplysning for medlemmerne kan jeg sige, at der i Bilag II, som omhandler afvikling af spørgetiden i artikel 43, tydeligt står, at der kan stilles spørgsmål, der ikke indeholder påstande eller vurderinger. Og der er spørgsmål, som indeholder voldsomme påstande eller vurderinger, og som nogle gange ikke er i overensstemmelse med landenes forfatning.
Jeg skal sige til Dem, at dette spørgsmål blev antaget som en støtte til ytringsfriheden og i henhold til den franske oversættelse, som ikke omfattede den spanske oversættelse. Med andre ord ville et lignende spørgsmål ikke blive antaget i fremtiden. Og jeg siger til Dem, at jeg som mødeformand blot oplyser Dem om forretningsordenen, der vedrører spørgsmålets indhold.

Staes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg mener nu alligevel, at De fortolker forretningsordenen ret ensidet. Jeg har ikke været parlamentsmedlem så længe, men jeg har været her længe nok til at vide, at Parlamentet tidligere har diskuteret problemer i medlemsstaterne. Jeg tænker på det nordirske spørgsmål. Det har der været mange betænkninger om, og derfor er det ikke noget nyt, at Parlamentet drøfter de interne problemer i medlemsstaterne, når det vedrører bekæmpelsen af terrorisme. Jeg støtter fuldt ud spørgsmålet fra den engelsktalende kollega fra Den Socialdemokratiske Gruppe. Kun en dialog, også med eventuelle terrorister, kan bringe vedvarende fred.

Formanden.
Hr. medlem, jeg vil ikke indlede en debat. Jeg forelagde forretningsordenen og de påstande, der var i spørgsmålet, for Dem. Man kan ikke fremsætte forholdsvis voldsomme påstande, som ikke er i overensstemmelse med den aktuelle europæiske virkelighed. Jeg indledte ikke nogen debat. Jeg er ikke enig med Dem, forhandlingen har fundet sted med den største respekt for ytringsfriheden, og jeg har blot forelagt forretningsordenen for Dem.

Formanden.
Spørgsmål nr. 4 af Mihail Papayannakis (H-0272/02):

Om: Tilstrømning af indvandrere fra den tredje verden
Hver gang store masser af immigranter overskrider grænserne, konstateres en opblussen af den offentlige debat om nødvendigheden af, at de 15 medlemsstater foretager en fælles aktion. Til trods for at kravet om en fælles europæisk asyl- og indvandringspolitik er generelt accepteret, behandles spørgsmålet brudstykkeagtigt og med betydelige forsinkelser.
Under henvisning til at der kun findes utilstrækkelige midler til at tackle dette problem (Flygtningefonden med et meget lille budget for perioden 2001-2004, forslag til Rådets direktiv om fastlæggelse af minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere i medlemsstaterne (KOM(2001)0181/endel.

De Miguel
I konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tampere den 15. og 16. oktober 1999, som havde til formål at gennemføre bestemmelserne i traktatens afsnit IV om gradvis indførelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, bekræftedes nødvendigheden af at vedtage en fælles asyl- og indvandringspolitik.
Konklusionerne indeholdt ligeledes de fire elementer, som den politik skulle baseres på: partnerskab med hjemlandene, et fælles europæisk asylsystem, forvaltning af migrationsstrømme og retfærdig behandling af tredjelandsstatsborgere.
I overensstemmelse med konklusionerne fra Tampere vedtog Kommissionen i november 2000 to meddelelser, en om en fælles indvandringspolitik og en om en fælles asylpolitik, der indeholder de retningslinjer, som efter Kommissionens opfattelse bør være udgangspunktet for definitionen af en fælles strategi på mellemlang og lang sigt og for skabelsen af en fælles ramme.
I konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Laeken den 14. og 15. december 2001 understregedes det i forbindelse med udformningen og gennemførelsen af den fælles asyl- og indvandringspolitik, som blev bebudet i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tampere, at det var nødvendigt at fremme de forslag, der drøftes i Rådet, og hurtigst muligt få vedtaget andre aktioner og foranstaltninger.
Det har ført til, at Rådets organer i øjeblikket studerer forskellige forslag til retsakter.
Hvad angår lovlig indvandring, drejer diskussionerne sig om meget vigtige og følsomme emner som familiesammenføring af statsborgere fra tredjelande, vilkår for statsborgere fra tredjelande, som har boet i en medlemsstat i flere år, og krav, som statsborgere fra tredjelande skal opfylde for at få adgang til medlemsstaterne og have en økonomisk aktivitet i dem.
Selv om diskussionerne om asyl fortsætter i forbindelse med visse forslag til direktiv, lykkedes det den 25. og 26. april i år Rådet, mens man afventede Europa-Parlamentets udtalelse, at fastsætte nogle overordnede retningslinjer for et instrument så vigtigt som direktivet om minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere i medlemsstaterne.
Hvad angår bedre grænsekontrol og bekæmpelsen af ulovlig indvandring og menneskehandel, skal det nævnes, at Rådet den 27. og 28. februar 2002 vedtog en handlingsplan, der indeholder de aktioner, som Unionen bør gennemføre, og de foranstaltninger, som den bør træffe, samt tidsfrister for det.
Det skal ligeledes nævnes, at Gruppen på Højt Plan vedrørende Asyl og Migration af Rådet den 25. og 26. januar 1999 fik til opgave at udarbejde handlingsplaner for asylansøgeres og indvandreres hjem- og transitlande takket være en integreret strategi. I de handlingsplaner fastlægges der, sammen med andre aktioner, som skal begunstige og fremme udviklingen af de berørte lande, konkrete foranstaltninger, der har til formål at begrænse ulovlige migrationsstrømme. Rådet har vedtaget handlingsplaner for Afghanistan, Albanien - en tilgrænsende region - Marokko, Somalia, Sri Lanka og Irak. Her er det også værd at nævne oprettelsen af budgetposten B7-667, som skal finansiere samarbejdsprojekter med tredjelande om migration. Vanskelighederne med indvandring og asyl skyldes i stor udstrækning de mærkbare forskelle mellem de nationale lovgivninger på området, der i øvrigt er blevet ændret meget i de senere år. Desuden har nødvendigheden af at forebygge og bekæmpe ulovlig indvandring ofte givet sig udslag i mere restriktive nationale bestemmelser.
Til trods for de anførte vanskeligheder og problemer plejer det alligevel at fremgå tydeligt af debatterne om planlagte og foreslåede instrumenter til gennemførelse af traktatens bestemmelser på grundlag af især de retningslinjer, der blev fastlagt af Det Europæiske Råd i Tampere, at Rådet er engageret i og gør en indsats for at fremskynde deres behandling og vedtagelse og på den måde skabe grundlag for et regelsæt på området, der er bindende for hele Fællesskabet.

Papayannakis (GUE/NGL).
Jeg vil gerne takke rådsformanden for hans rapport om medlemslandenes intentioner, men det er kun en rapport om intentioner. Jeg spurgte om konkret planlægning og datoer. Hvornår ser vi en sådan politik? Mit spørgsmål indeholdt i øvrigt også nogle punkter, som tilsyneladende ikke beskæftiger Rådet, såsom hjælp til flygtningene og forsøg på at integrere dem. Under alle omstændigheder er mit spørgsmål følgende:
Hr. formand for Rådet, den 15. april vedtog Rådet nogle foranstaltninger over for lande, der ikke samarbejder med EU, og som i realiteten letter, om ikke ligefrem frit lader bølger af illegale indvandrere passere igennem til medlemslandene. Rådet har besluttet ikke at udlevere listen over disse lande, samtidig med at det har meddelt, at EU skal træffe foranstaltninger over for disse lande, der åbenlyst ikke gør deres arbejde og ikke samarbejder med EU. Er det ikke selvmodsigende, hr. rådsformand? Hvad er det for lande? Hvorfor vil De ikke sætte navne på? Hvilke foranstaltninger agter De at træffe, for at de skal samarbejde med EU?

De Miguel
Jeg vil gøre hr. Papayannakis opmærksom på, at den spanske viceministerpræsident og indenrigsminister netop i går eftermiddags var til stede i Parlamentet udelukkende for at tale om dette emne. Der blev talt i timevis om alle disse ting. Jeg synes, at det er overflødigt at gentage alt det, som hr. Rajoy sagde under debatten i går. Jeg mener, at jeg har givet et langt og udtømmende svar på hr. Papayannakis' kommentar, og jeg synes, at det er overflødigt at indlede en ny debat om disse spørgsmål, for den fandt sted allerede i går.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. rådsformand, jeg tror, vi alle sammen er opmærksomme på, at disse opgaver er utrolig skævt fordelt mellem medlemsstaterne. Vi ved jo, at Grækenland kommer til at bære en tung byrde, og at Spanien og Italien bærer en tung byrde, der er fuldstændig urimelig i forhold til gennemsnitsindkomsten i disse lande. Specielt når man sammenligner med et land som Danmark, der ligger bekvemt langt væk fra disse flygtningestrømme. Nu kan vi konstatere, at nogle lande, som netop ligger bekvemt langt væk fra flygtningestrømmene, strammer deres flygtninge- og asylpolitik voldsomt. England gør det, Danmark gør det. Hr. rådsformand, det haster med at tage en fælles beslutning. Det haster med nogle fælles projekter på dette område. Det haster med denne byrdefordeling, hvis ikke vi skal ende med at blive meget voldsomt uvenner i denne kreds over dette problem.

De Miguel
Jeg vil sige til parlamentsmedlemmet, at det naturligvis er rigtigt, at der er et meget stærkt pres på landene i den sydlige del af Unionen. Men hvad angår det land, som jeg kender bedst, mit eget, kan jeg fortælle Dem, at Spanien sagtens kan klare at kontrollere dets sydlige grænser, og at dets problem i øjeblikket ikke er kontrol, men det, at der i Unionen ikke er tilbagetagelsesaftaler med størstedelen af landene i Afrika syd for Sahara. Og derfor er problemet, som viceministerpræsidenten sagde i går under forhandlingen, ikke så meget at kontrollere indvandringen som at redde indvandrere, der kommer i synkefærdige fartøjer. Og vores problem er faktisk ikke at standse dem, for det er meget let: Vores problem er at redde deres liv. Og når først deres liv er reddet, er det næste problem, at der ikke er nogen mulighed for at sende dem tilbage til deres lande, fordi der ikke er nogen tilbagetagelsesaftaler, og deres lande ikke ønsker tilbagetagelsesaftaler. På det område kunne Unionen øve et stort pres på de lande, som har undertegnet Cotonou-aftalen. De kunne derfor påtvinges den forpligtelse.
Men jeg vil også sige til Deres oplysning, fru Frahm, at den største strøm af ulovlige indvandrere, som Spanien modtager, ikke kommer sydfra. Den største strøm af ulovlige indvandrere, der kommer til Spanien, passerer roligt og uden problemer grænsen mellem Frankrig og Spanien og hidrører fra østlandene. Disse ulovlige indvandrere krydser grænserne til Tyskland, Østrig, Italien og alle de lande, der grænser op til østlandene, uden problemer, de rejser uforstyrret gennem hele Europa og slår sig ned i Spanien, uden at de kan kontrolleres. Det er det, der virkelig bekymrer os, for i både Spanien og Italien, der har grænser fælles med resten af Unionen, modtager vi flere ulovlige indvandrere over vores grænser inden for EU end sydfra, hvor indvandrerne kommer ad søvejen.

Formanden.
Spørgsmål nr. 5 af Camilo Nogueira Román (H-0275/02):

Om: Forskelsbehandling af marokkanske arbejdere, som er blevet erstattet med østeuropæiske arbejdere
5000 arbejdere af marokkansk oprindelse, som andre år deltog i jordbærhøsten i Huelva, er nu ladt i stikken og arbejdsløse, efter at de i år blev erstattet med østeuropæiske arbejdere ved en afgørelse, som blev fremmet eller accepteret af de spanske myndigheder, idet de pågældende arbejdere ankom med en arbejdskontrakt, der var undertegnet i oprindelseslandet. Hvilke foranstaltninger vil Rådet træffe over for denne stærkt diskriminerende holdning, som er i strid med EU-principperne?

De Miguel
Jeg håber, at De er bekendt med, at der ikke, hverken i fællesskabslovgivningen eller i aftaler mellem EU og tredjelande - inklusive Marokko - ansøgerlande eller andre lande i Østeuropa, er bestemmelser, hvorefter arbejdstagere fra et bestemt tredjeland kan få førsteret til et arbejde i en af Unionens medlemsstater. Derfor kan det ikke betragtes som forskelsbehandling, at arbejdere fra et tredjeland erstattes med arbejdere fra et andet tredjeland.
Mange af de europæiske aftaler mellem Unionen og ansøgerlande indeholder afsnit om arbejdstagernes bevægelighed og levering af tjenesteydelser og henvisninger til de betingelser og forhold, der gælder i de enkelte medlemsstater.
Det skal derfor siges, at selv om den situation, De nævner, er beklagelig, vedrører den de bilaterale forbindelser, som Spanien har med Marokko eller med landene i Østeuropa, og det er forbindelser, hvis betingelser Rådet ikke har kendskab til, og det mener jeg heller ikke, at det behøver.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand for Rådet, på et menneskeligt problem svarer de mig med uacceptable almindeligheder. Jeg formoder, at De ved, at de spanske aviser for nyligt har berettet om indvandrere, der arbejdede i en virksomhed i Huelva, der avler jordbær, hvor de "levede som dyr", med et ordret citat, mens omtalte virksomhed skyldte dem mere end tre måneders løn. Hvis disse indvandrere, der regner med at have noget, som de kalder "arbejde", lever under disse vilkår, kan man forestille sig, hvilke elendige vilkår der bydes de 5.000 marokkanere, som jeg nævnte i mit spørgsmål, og som nu står uden arbejde. Disse mennesker, der i de foregående år har deltaget i jordbærhøsten, er i år blevet erstattet af sæsonarbejdere fra stater i Østeuropa, der paradoksalt nok er i besiddelse af arbejdskontrakter anerkendt af den spanske stat, men som nægtes folk fra nabolandet Marokko. En sådan praksis er ikke blot uretfærdig og umenneskelig, men den hindrer integration af de marokkanske indvandrere, forværrer forholdene i de berørte områder, fremprovokerer gensidig modvilje eller ligefrem racistisk adfærd og befordrer politisk ekstremisme, hvilket vi fordømmer. Hvad har formanden egentlig tænkt at gøre for at få udryddet denne praksis?

De Miguel
Jeg skal minde om, at vi befinder os i en verden styret af en traktat med beføjelser, og jeg husker ikke, at der blandt traktatens beføjelser er en om regulering af arbejdsmarkederne. Derfor har Rådet som sådan ikke noget at sige til hr. Nogueiras spørgsmål.

Formanden.
Jeg vil acceptere indlægget til forretningsordenen, hr. parlamentsmedlem, men jeg vil minde Dem om, at Rådet svarer, som det finder det hensigtsmæssigt. Og jeg vil også minde alle om, at dette er en spørgetid og ikke tidspunktet for erklæringer og generel debat. Der skal stilles konkrete spørgsmål. Jeg vil forære Dem en forretningsorden, som jeg selv har kommenteret, så De husker det.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg beklager det svar, som rådsformanden har givet, for jeg spurgte ham om de humanitære vilkår for 5.000 mennesker, der i øjeblikket opholder sig i den spanske stat under elendige forhold.

Formanden.
Spørgsmål nr. 6 af Alexandros Alavanos (H-0276/02):

Om: Det spanske formandskabs henvendelse til myndighederne i Kairo til fordel for Kostas Kastanias
I sit medfølende svar på mit spørgsmål H-0950/01

De Miguel
I henhold til den debat, vi havde haft, og mit løfte til Parlamentet satte den spanske ambassade i Kairo sig i marts i forbindelse med de egyptiske myndigheder vedrørende Kostas Kastanias og andre personer, som befinder sig i samme situation.
Ambassaden anmodede de egyptiske myndigheder om tilladelse til at overføre de personer til deres hjemlande, så de kunne afsone deres straffe der.
Som formandskabet sagde i februar til hr. Alavanos, er beskyttelsen af anholdte eller fængslede personer en del af menneskerettighedernes universelle instrumenter. Formandskabslandet Spaniens ambassade nævnte både det og den associeringsaftale, der blev undertegnet i juni 2001, men jeg skal gøre opmærksom på, at den aftale ikke er trådt i kraft på grund af manglende parlamentariske ratifikationer i medlemsstaterne.
Alligevel var de egyptiske myndigheders svar negativt. De hævdede, at denne sag var et nationalt anliggende, at de forbrydelser, som de dømte, vi taler om, havde begået, angår den nationale sikkerhed, og at de gældende aftaler ikke muliggør overførelse til hjemlandet.
Rådet er klar over betydningen af de sager, det drejer sig om, og som ved utallige tidligere lejligheder vil det fortsat nævne disse sager i alle vores bilaterale forbindelser, på alle mulige måder og med alt det politiske pres på repræsentanterne for den egyptiske regering, der er nødvendigt.

Alavanos (GUE/NGL).
Jeg vil gerne takke rådsformanden for den medfølelse, han udviste under behandlingen af spørgsmålet i dag, idet jeg henviser til den protest, den spanske ambassade har rettet til de egyptiske myndigheder. Jeg føler mig nødsaget til at fortælle, at to af de fængslede allerede er døde, og den sidste overlevende har alle mulige sygdomme, han er nærmest en medicinsk lærebog, og for nylig mistede han sit venstre øje. Jeg gentager, at det er en beretning om en dødsdom, og jeg beder rådsformanden om ikke at opgive sine anstrengelser. Bag de store ord, vi alle siger, er det til syvende og sidst vores muligheder for redde eller forbedre livet for mennesker, der tæller.

De Miguel
Jeg vil svare ved at sige, at jeg som repræsentant for Rådet er yderst lydhør over for hr. Alavanos' anmodning, der i bund og grund vedrører en egentlig humanitær situation for en EU-borger, der lider urimeligt under en ekstremt grusom fængsling.
Jeg vil gentage over for Parlamentet, at den spanske regering, som udøver Unionens formandskab, ikke bare vil tage et nyt, men vil tage alle de nødvendige skridt, så længe vi har dette ansvar og også senere hen, for at få løsladt denne fange, der, ifølge ham selv, er i en næsten livstruende situation på grund af helbredsskader.

Formanden.
Spørgsmål nr. 7 af Andrew Nicholas Duff (H-0278/02):

Om: EU-ansættelseskontor
Det lader til, at udkastet til beslutning om oprettelse af et ansættelseskontor for De Europæiske Fællesskaber, samt dets organisation og funktion, ikke overholder EU-chartret om grundlæggende rettigheder.
Chartrets artikel 21 forbyder udtrykkelig diskrimination på grundlag af alder. I artikel 51 anføres, at chartret er rettet til Unionens institutioner.
Alligevel bliver det ifølge udkastet til beslutning muligt for EU-institutionerne at diskriminere på grundlag af alder, når de foretager ansættelser. Rådet, Kommissionen og Parlamentet har højtideligt undertegnet chartret om grundlæggende rettigheder.
Hvorledes kan Rådet forlige sin proklamation af chartret med sin egen ansættelsespolitik?

De Miguel
Jeg vil gøre hr. Duff opmærksom på, at Rådet allerede har haft lejlighed til at svare indgående på det selv samme spørgsmål under spørgetiden i november 2001, da Catherine Stihler stillede spørgsmål nr. 0795/01.
Jeg kan oplyse Dem om, at holdningen ikke har ændret sig siden da, eftersom retsstaten stadig er den samme, og derfor henviser jeg Dem til det svar, som Rådet gav ved den lejlighed.

Duff (ELDR).
Hr. formand, jeg har stadig tre konkrete spørgsmål, som er mig en gåde vedrørende det plagsomme spørgsmål om EU-ansættelseskontoret.
For det første: Hvorfor i al verden proklamerer Rådet chartret om grundlæggende rettigheder, hvis det ikke selv er rede til at føre det ud i livet?
For det andet: Hvilket budskab mener han, at dette udsender til borgeren i den nuværende Union og ligeledes til ansøgerlandene?
Og for det tredje: Hvornår forventer han, at spørgsmålet vil være endeligt og tilfredsstillende løst?

De Miguel
Jeg mærker mig blot Deres ord, som jeg naturligvis vil viderebringe til de kompetente ansættelsesmyndigheder, men jeg har ikke noget at tilføje til det, jeg allerede har sagt.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, personaleudvælgelsen er så vigtig, fordi det også handler om objektivering. I sidste ende har man brug for kriterier for personaleudvælgelsen. Vi ved, at alder, kvindekvote, nationskvote bestemt er et kriterium i den forbindelse. Mit spørgsmål er - denne kvalificering må jo formuleres - om det i fremtiden er planlagt at indhente videnskabelig rådgivning, eventuelt også at lade personalerådgivere tage sig af dette spørgsmål, så der kan ske en optimal personaleudvælgelse i fremtiden.

Formanden.
Det er faktisk ikke noget spørgsmål. Det var talerens holdning.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, måske kom det ikke helt klart frem i oversættelsen, men spørgsmålet lyder: Har man planlagt at benytte sig af ekstern videnskabelig bistand eller personalerådgivere for at kunne sikre en optimal personaleudvælgelse?

De Miguel
Jeg synes, at de europæiske institutioner, både Parlamentet, Kommissionen og Rådet, har tilstrækkelig erfaring med ansættelse af personale. Og de har tillige tradition for at ansætte personale, der giver dem mulighed for at vurdere de egenskaber og evner, de har brug for, for at vælge deres personale uden at være nødt til at ty til ekstern rådgivning. Det har ikke været reglen hidtil. Jeg tror ikke, at det bliver det i fremtiden.

Formanden.
Jeg vover at oplyse Dem om, at Parlamentets formandskab er i gang med at undersøge dette ansættelseskontors måde at fungere på - eller rettere sagt måde at udvælge interinstitutionelt personale på - og lad os håbe, at det, som hr. De Miguel sagde, vil fungere meget kompetent og afbalanceret til fordel for de tre institutioner. Men det vil vi givetvis få lejlighed til at diskutere til sin tid.

Formanden.
Da følgende spørgsmål vedrører samme emne, behandler vi under ét spørgsmål nr. 8 af Jonas Sjöstedt (H-0281/02):

Om: Forslag til nye danske indvandringslove
Den danske regering har fremsat flere forslag om skærpelse af Danmarks indvandringslove.
Et af punkterne i dette lovprogram er et forslag om at forhøje grænsen for familiesammenføring til 24 år i forbindelse med giftermål, hvilket indebærer, at det bliver forbudt for danskere under 24 år, der gifter sig med en person fra et andet land, at bosætte sig sammen med ægtefællen i Danmark. Selv for danske statsborgere på over 24 år gennemføres begrænsninger, hvis de gifter sig med en ikke-nordisk borger.
Mener Rådet, at det danske lovforslag indskrænker den frie bevægelighed for Unionens borgere og dermed er uforeneligt med EU-retten?
og  spørgsmål nr. 9 af Pernille Frahm (H-0285/02):

Om: Familiesammenføring og unionsborgerskab
Hvad er Rådets syn på den forskelsbehandling, den danske regering lægger op til i sit forslag om ret til familiesammenføring for dansk-udenlandske ægtepar i Danmark? Af forslaget fremgår det, at kun nordiske borgere har ret til umiddelbart at slå sig ned i Danmark ved ægteskab med en dansk statsborger.
Er det i overensstemmelse med unionsborgerskabet at forskelsbehandle EU-borgere på denne måde?

De Miguel
Den danske regering har fremsat flere forslag om skærpelse af Danmarks indvandringslove. Et af punkterne i dette lovprogram er et forslag om at forhøje grænsen for familiesammenføring til 24 år i forbindelse med giftermål.
Det er de to spørgsmål. Jeg vil svare på dem begge to. Jeg skal gøre Dem opmærksom på, at det ikke er Rådet, der skal vurdere, om medlemsstaternes lovgivning er i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen. Det hører under alle omstændigheder ind under Kommissionen, der som bekendt har beføjelse til at overvåge, at traktaterne overholdes.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Jeg vil takke formandskabet for det noget kortfattede svar. Imidlertid må den spanske regering f.eks. og endda med rette have en holdning til, om man begrænser de spanske borgeres mulighed for at bo i et andet EU-land. Eller har den spanske regering ingen holdning til dette?

De Miguel
Hele den europæiske politiske struktur er baseret på de enkelte landes respekt for de øvrige landes nationale bestemmelser, men der er også fællesskabsretten, som vi alle sammen er forpligtet til at respektere. Det er Kommissionen, der skal vurdere, om en national lov ikke er i overensstemmelse med fællesskabsretten.
Jeg tror, at hvis hvert land eller hvert formandskab skulle vurdere de andre, ville vi få en regn af beskyldninger, som ville være yderst skadelig for den gode sameksistens i Unionen. Derfor sætter vi vores lid til Europa-Kommissionen, der er en institution med overnationale beføjelser, som vi har tildelt den, og som er forpligtet til at få landene til at overholde fællesskabsretten og til at overvåge, at traktaterne overholdes. Derfor er det EU, der skal pege fingre og fortælle de enkelte lande, om deres nationale lovgivninger er i overensstemmelse med fællesskabsretten.
Tillad mig derfor at sige til Dem, at jeg håber, at Kommissionen opfylder sin forpligtelse, og at det spanske formandskab, som forhåbentlig alle de efterfølgende formandskaber, er yderst forsigtigt og respektfuldt over for Unionens øvrige medlemsstater.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. rådsformand, lad mig stille Dem et spørgsmål i Deres egensskab af lovgiver. Det er jo Rådet, der i sidste ende laver reglerne for dette samarbejde. Hvis det nu viser sig, at en medlemsstat, ved hjælp af denne type lovgivning, kan hindre arbejdskraftens og borgernes frie bevægelighed og skabe problemer for unionsborgerskabet, vil De så være villig til at ændre de fælles regler, sådan at det bliver helt klart, at der fra nationalt hold ikke kan indføres den type begrænsninger?

De Miguel
Som De ved, fru medlem, og jeg må antage, at De ved det som medlem af Europa-Parlamentet, handler og vedtager Rådet kun regler på forslag af Europa-Kommissionen. Det er Europa-Kommissionen, der skal stille de nødvendige forslag, som vi vedtager.
Hvis det, vi har vedtaget, senere er i modstrid med et lands nationale love, er det Kommissionen, der skal indlede en overtrædelsesprocedure og om nødvendigt indklage landet for Domstolen. Og det vil være Domstolen, der skal træffe afgørelse. Rådet træffer ikke afgørelse om stridigheder mellem lande, og det må De være klar over.
Det, vi taler om her, er en meget skrøbelig institutionel ligevægt og nogle regler, der er nedfældet i traktaterne, og som vores sameksistens har været baseret på siden 1956. Derfor vil jeg sige til Dem, at det, formandskabet vil gøre, er at overvåge, at den institutionelle ligevægt opretholdes, og at de enkelte institutioners privilegier respekteres. Hvis et land derfor har en national lovgivning, der ikke er i overensstemmelse med fællesskabsretten eller med traktatens bestemmelser, skal det være Europa-Kommissionen, der indleder en overtrædelsesprocedure, og Domstolen, der afsiger dom.

Formanden.
Spørgsmål nr. 10 af Rosa M. Díez González (H-0286/02):

Om: Oprettelse af en Euro-Middelhavs-bank for udvikling.
Det Europæiske Råd i Laeken i december 2001 opfordrede Rådet og Kommissionen til at undersøge, om der kunne oprettes en Euro-Middelhavs-bank for udvikling for at bremse den uheldige økonomiske udvikling i landene på Middelhavets sydlige bred og de sociale og politiske følger heraf. Det spanske formandskab har prioriteret oprettelsen af en Euro-Middelhavs-bank for udvikling, men i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Barcelona blev drøftelsen herom udsat et år.
Hvad er begrundelsen for den enstemmige afvisning af det spanske formandskabs plan om at oprette en uafhængig Euro-Middelhavs-bank for udvikling? Hvilken strategi vil formandskabet anlægge for at nå dette mål?

De Miguel
Det spanske formandskab havde held til at forelægge idéen om oprettelsen af en Euro-Middelhavsbank og understregede derved, at det var bevidst om nødvendigheden af at forøge investeringsstrømmene i hele området. Derfor blev man på Det Europæiske Råd i Barcelona i marts 2002 enige om, at der i EIB-regi hurtigst muligt skulle oprettes og iværksættes en styrket Euro-Middelhavsinvesteringsfacilitet suppleret med Euro-Middelhavspartnerskabsordningen og et EIB-repræsentationskontor i området.
Det skal tilføjes, at på grundlag af en evaluering af facilitetens resultater og under hensyntagen til udfaldet af konsultationerne med vores partnere i Barcelona-processen vil der et år efter facilitetens indførelse blive overvejet og truffet en beslutning om at oprette et datterselskab med Den Europæiske Investeringsbank som hovedaktionær, som specielt skal være rettet mod middelhavspartnerlandene.
Udenrigsministerkonferencen den 22. og 23. april i Valencia om middelhavsdialogen bifaldt Økofin-Rådets og Det Europæiske Råds konklusioner om spørgsmålet. Og den billigede for det første oprettelsen af den nye facilitet i EIB og for det andet det faktum, at man efter et års indkøring vil begynde at overveje muligheden for at oprette et uafhængigt datterselskab under Den Europæiske Investeringsbank, specielt rettet mod Euro-Middelhavsfinansiering.

Díez González (PSE).
Det er ikke nødvendigt, at De husker det, men det var Det Europæiske Råd i Laeken, der endnu en gang anbefalede, at der blev oprettet en Euro-Middelhavsbank for udvikling for netop at bremse de dårlige økonomiske resultater i landene syd for Middelhavet og de deraf følgende sociale og politiske konsekvenser.
Disse landes nuværende vækst er, som rådsformanden ved, meget lavere end det, der er nødvendigt for ikke bare at sikre en bæredygtig udvikling og nedbringe fattigdommen, men også bremse en masseflugt, hvor hundreder af borgere, tusinder af mennesker desperat søger en udvej for ikke at dø i deres land.
Mener formandskabet ikke, at dette instrument, som De har besluttet som følge af Økofin-Rådets holdning - der ikke var det spanske formandskabs holdning og heller ikke holdningen hos flertallet i Rådet - og som synes at være utilstrækkeligt, er resultatet af en, efter vores opfattelse, meget lidt ambitiøs, måske ikke særlig veldefineret, beslutning, der medfører en opbremsning og endog - tør jeg godt sige - et reelt tilbageskridt, og at den kun kan forklares med manglende ambitioner og mangel på en klar strategi for udviklingen af landene syd for Middelhavet?

De Miguel
Jeg er enig med fru Díez i, at virkeligheden er en skuffelse i sammenligning med vores ambitioner.
Fru Díez ved udmærket, at Spanien, før det overtog formandskabet og under formandskabet, stræbte efter oprettelsen af en Euro-Middelhavsbank, og det ønske kom til udtryk i Det Europæiske Råds konklusioner fra Laeken. Det var ikke nogen tilfældighed, for vi var netop ved at forberede området med henblik på det kommende ministermøde og det spanske formandskabs halvår, og dette ønske kom igen til udtryk på Det Europæiske Råd i Barcelona, men meget mere nedtonet. Det er ikke, fordi ambitionerne er blevet mindre, for ambitionerne er de samme, og dem holder vi fast ved. Vejen bliver bare vanskeligere og givetvis længere.
Sagen er, at disse ting skal vedtages enstemmigt af det kompetente Råd, som er Rådet (økonomi og finans), og der var en række lande, som af deres egne grunde mente, at det var risikabelt at oprette en bank lige nu. Man valgte først at oprette en facilitet, derefter et datterselskab og senere, med tiden, at se, om der kan oprettes en bank, endda med bidrag fra ikke bare europæiske lande, men også middelhavspartnerlandene selv, der givetvis er meget ivrige efter at bidrage.
Jeg kan som sagt kun tilslutte mig Deres skuffelse. Jeg håber, at vi kan opretholde ambitionerne og målet. Det vil være en vanskeligere, måske mere kringlet og lang vej, men målet er stadig at oprette en Euro-Middelhavsbank for udvikling til fordel for landene i Middelhavsbækkenet og navnlig til finansiering af alle de enorme udviklingsbehov, der er så tydelige for os i disse dage, og som desuden har den dramatiske effekt, at de får borgere fra de lande til at søge til Europa, og dermed opstår alle de indvandringsproblemer, som vi alle kender.
Derfor mener vi, at dette er et instrument, der kan bidrage til udviklingen af de lande, og gennem denne nye metode, som er blevet vedtaget, håber vi derfor at nå det erklærede mål om at oprette banken.

Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, min vurdering er egentlig, at problemet ikke så meget består i, at vi bevilger for få midler eller ikke har mulighederne for at gøre noget dér, men at det skyldes absorberingsevnen hos disse lande på Middelhavets sydlige bred, og at det hidtil ikke har kunnet garanteres, at projekterne også findes der, og at midlerne bliver anvendt til det ønskede formål. Tror De ikke snarere, at pengene, hvis vi opretter en sådan Euro-Middelhavsbank, så bliver i denne Euro-Middelhavsbank og bliver kanaliseret lige så lidt videre til regionen, som det har været tilfældet hidtil? Jeg kan egentlig ikke se, at en sådan Euro-Middelhavsbank indebærer, at midlerne når bedre frem.

De Miguel
Deres givetvis meget anerkendte holdning er helt sammenfaldende med Forbundsrepublikken Tysklands regerings holdning, og den tyske regering var netop en af dem, der var mest imod oprettelsen af banken. Jeg skal sige, at der er grundlag for Deres argumenter, for vi ved alle sammen, at selv donerede penge, f.eks. Meda-programmet, meget ofte ikke anvendes på grund af manglende absorberingsevne, på grund af manglende evne til at formulere projekter.
Men en bank er naturligvis også et instrument, der kan hjælpe landene med at finde ud af, hvordan de finansielle ressourcer kan anvendes bedst. Og en bank har også den positive virkning, når den udlåner penge, og det koster penge at låne, at når nogen betaler for en tjenesteydelse, har de altid interesse i, at den fungerer bedre. Det er fordelen ved en udviklingsbank, der samtidig er en rådgivende institution, og som, når den tager penge for udlånet, foranlediger, at modtagerne af pengene værdsætter de investeringer, der bliver gjort, mere.
Deres argumentation er den samme som den, Deres og et andet land fremkom med i Økofin-Rådet. Af den grund er man ikke gået direkte til banken, af den grund har vi valgt denne proces med faser, og vi håber, at den kan betyde, at betingelserne bliver bedre, og at Middelhavslandene ændrer mentalitet, så de udnytter de penge, som vi stiller til rådighed for dem i form af gaver og lån, bedre.

Formanden.
Spørgsmål nr. 11 af Esko Olavi Seppänen (H-0289/02):

Om: Galileo-projektets karakter og dets finansiering
Det er blevet vedtaget at iværksætte Galileo-projektet. Hvad er der i Rådet opnået enighed om med hensyn til systemets anvendelse til militære formål, og mener formandskabet, at der vil opstå behov for at anvende Galileo til militære formål?

De Miguel
Jeg vil besvare dette spørgsmål ved at minde om, at Rådet gentagne gange har erklæret, at Galileo er et civilt program under civil kontrol. Det er navnlig resultatet af Rådets afgørelse vedtaget den 5. april 2001 og offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende nr. 157/1 af 30. maj 2001, og Rådets konklusioner vedtaget den 26. marts 2002 og offentliggjort i pressemeddelelse nr. 7282/02. Af nævnte dokumenter fremgår det klart, at Rådet agter at fastholde, at Galileo er et civilt program under civil kontrol.

Seppänen (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. minister, i sine beslutninger har Europa-Parlamentet bl.a. krævet, at Galileo-programmet også anvendes til militære formål. Det er mod min overbevisning, men det er det, Europa-Parlamentet vil. Da Galileo-projektet har økonomiske vanskeligheder, og det ser ud til, at der ikke er tilstrækkelig fællesskabsfinansiering at hente til gennemførelse af hele projektet, spørger jeg, om det er muligt, at finansiering kan modtages af enkelte medlemsstater med henblik på også at kunne anvende dette satellitsystem til militær rekognoscering. EU er da i færd med at udvikle en sådan forsvars- og sikkerhedspolitisk dimension, som omfatter oprettelsen af rekognosceringssystemer.

De Miguel
Nej, absolut ikke.
Vi har sagt tydeligt, at dette er et civilt program under civil kontrol. Dette er ikke en forhastet beslutning. Det er en beslutning, der blev truffet, efter at alle dens følger var blevet analyseret indgående, og den var desuden blevet sat ind i EU's bredeste kontekst, som består i, at størstedelen af EU's lande også er medlem af NATO.
Vi ønsker ikke at gå ind i et spørgsmål om beføjelser mellem satellitsystemer, og EU har heller ikke beføjelse til at beskæftige sig med efterretningsanliggender. Derfor mener jeg, at den beslutning, der er truffet, er, at dette Galileo-projekt vil blive finansieret, og at det vil blive brugt til civile formål og være under civil kontrol, og der vil på intet tidspunkt blive anmodet om en supplerende finansiering, for at Galileo-systemet kan tjene militære formål.

Formanden.
Spørgsmål nr. 12 af Lennart Sacrédeus (H-0291/02):

Om: Børneslaver på kakaoplantager i Vestafrika
FN's børnefond UNICEF har slået alarm, fordi 200.000 børn i Vestafrika indgår i handel med børn, hvor kakaoindustrien står for en betydelig del. Børnearbejde og handel med mennesker er i stigning. På kakaoplantager arbejder der hovedsagelig drenge, som ofte skal udføre det hårde arbejde med at høste kakaobønnerne. Børnenes arbejdsdage er på op til 15 timer. Der er altså ikke bare tale om børnearbejde, men børnene sælges ligefrem som slaver kakaoproducenterne imellem.
På hvilken måde har Rådet taget hensyn til disse oplysninger, og hvilke initiativer er det hensigten at træffe? Hvordan vil Rådet forholde sig over for de pågældende lande i Vestafrika og i kakaoindustrien?

De Miguel
EU har gentagne gange givet udtryk for sin dybe bekymring over tvangsarbejde, børnearbejde, handel med børn og tilfælde af børneslaveri, navnlig i Vest- og Centralafrika.
Sidste år var EU i forbindelse med flere lande i regionen og forlangte af regeringerne, at de skulle opfylde de forpligtelser, der påhviler dem i henhold til relevante FN-konventioner, og træffe foranstaltninger i henhold til dem, samt at de skulle fremme og udvikle samarbejdet mellem regeringerne i regionen og de internationale organer, navnlig UNICEF og ILO.
Et vist antal regeringer i Vestafrika har meddelt EU, at de har ratificeret eller agter at ratificere konventionen om forbud mod og omgående indsats til afskaffelse af de værste former for børnearbejde, og at de er dybt engagerede i bekæmpelse af handel med børn. De lande, der endnu ikke har ratificeret denne vigtige konvention, er blevet opfordret indtrængende til at gøre det omgående.
EU vil i bilaterale forbindelser og internationale fora fortsat understrege betydningen af at gennemføre håndfaste aktioner mod børnearbejde og handel med børn.

Sacrédeus (PPE-DE).
Jeg vil takke hr. Miguel for hans svar. Det drejer sig om 200.000 børn, de fleste drenge. Det er altså et yderst omfattende problem for disse børn i Vestafrika. I det svar, jeg har fået, tales der meget om ratificering. Kan vi gøre mere end at kræve, at de aktuelle konventioner ratificeres? Kan vi styrke uddannelsessystemet og gøre en indsats for at ændre på menneskesynet og synet på børn, for at gøre det klart, at børn ikke er en handelsvare, og at den civilisations menneskesyn, som vi vil bygge på, siger, at børnene har en ukrænkelig værdi og skal behandles som fuldgyldige mennesker? Er der mulighed for at samarbejde med USA og Japan om at hjælpe disse børn i Vestafrika?

De Miguel
Jeg mener, at det er indlysende, at alle landene i Vestafrika er partnere med Unionen i kraft af Lomé-konventionen, og de har undertegnet Cotonou-aftalen, og derfor har de ikke bare et særligt partnerskab med EU, de modtager også betydelige midler - det drejer sig om 13 milliarder euro - til samarbejdsprojekter.
De har også alle sammen det såkaldte nationale vejledende program, der aftales med Europa-Kommissionen for at lede samarbejdsmidlerne hen til de sektorer, der har det største behov for økonomisk og social udvikling. Jeg synes, at fremme af uddannelse, børns inddragelse i samfundet, styrkelse af familien og forhindring af, at samfundets svageste, som er børnene, udstødes, er nogle af de vigtigste retningslinjer i de vejledende programmer for de lande.
Jeg er sikker på, at Kommissionen er meget bevidst om dette problem, der berører ikke alle, men nogle lande i Vestafrika, og at den forsøger at udnytte alle forhåndenværende midler gennem Den Europæiske Udviklingsfonds finansiering til at fremme programmer i den retning, De har foreslået.
Under alle omstændigheder vil Deres ord blive viderebragt til den kompetente kommissær, hr. Nielson, så han bliver bekendt med Parlamentets bekymring over den alvorlige situation for disse børn, som vi i vores udviklingsprogrammer bør være særligt opmærksomme på.

Formanden.
Spørgsmål nr. 13 af Alejandro Cercas (H-0296/02):

Om: Lissabon-strategien og fuld beskæftigelse
I konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Barcelona forleden fastslås det, at fuld beskæftigelse i EU er kernen i Lissabon-strategien og det vigtigste mål for den økonomiske og sociale politik, hvilket indebærer, at der skal skabes flere og bedre job. Der må derfor, hedder det videre, fortsat lægges vægt på reformer af beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitikken. Rådets formandskab giver i sit program udtryk for, at jobskabelsen og en forbedring af beskæftigelsen er en af de vigtigste prioriteringer for ethvert formandskab. Dog er der ifølge officielle EU-skøn en ledighed på 7,8% i Unionen, og Spanien er den medlemsstat, som har den højeste ledighedsprocent (12,9% ifølge tal offentliggjort af Eurostat i februar 2002) og en højere grad af usikker beskæftigelse, selv om der har været en periode med økonomisk vækst.
Hvilke initiativer vil formandskabet på baggrund af disse tal træffe for at sikre, at de nationale beskæftigelsesplaner rent faktisk fører til en reduktion af ledighedstallene og fremmer oprettelsen af bedre job i alle medlemsstater?

De Miguel
Rådet mener, at for at nå det mål om fuld beskæftigelse i EU, der blev fastlagt på Det Europæiske Råd i Lissabon og gentaget på Det Europæiske Råd i Barcelona her i foråret, skal der fortsat lægges meget vægt på reformer af beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitikken.
Det er ligeledes påkrævet at fjerne barrierer for at komme ind på arbejdsmarkedet, fremme aktive beskæftigelsespolitikker og fastholde den forebyggende tilgang og den individualiserede opmærksomhed over for de arbejdsløse for at undgå, at de kommer ud i langtidsledighed, og bidrage til, at de forbedrer deres beskæftigelsesegnethed.
Rådet understreger ligeledes, at for at nå de målsætninger, der blev angivet i Lissabon, bør den europæiske beskæftigelsesstrategi tage særlig højde for de udfordringer, som EU må forudse på lang sigt, navnlig de udfordringer, der følger af befolkningens gradvise aldring.
Den europæiske beskæftigelsesstrategi bør bidrage til at skabe et dynamisk og effektivt arbejdsmarked, hvor motiverede og uddannede arbejdstagere kan få et produktivt arbejde af høj kvalitet. Strategien bør derfor i passende omfang tilgodese politikker, der forbedrer såvel beskæftigelsesudbuddet som -efterspørgslen.
Hvad angår gennemførelsen af beskæftigelsesstrategien, afspejler de retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitikker i 2002, som formelt blev vedtaget af Rådet i begyndelsen af dette år, i høj grad de nye politiske budskaber, der blev holdt nede af de seneste Europæiske Råd, som drøftede spørgsmålet om fuld beskæftigelse i Europa. Nu er det medlemsstaterne, der skal iværksætte beskæftigelsespolitikken i henhold til beskæftigelsesretningslinjerne, i respekt for subsidiaritetsprincippet og medlemsstaternes beføjelser på beskæftigelsesområdet.

Cercas (PSE).
Hr. formand for Rådet, De har helt ret, når De siger, at det nu er medlemsstaterne - det har det altid været, siden Luxembourg - der skal iværksætte politikken for beskæftigelsesstrategien og tage konkrete initiativer og ikke begrænse sig til eftertrykkeligt at gentage mål og erklæringer, der desværre bliver ved ordene eller ved den bureaukratiske tilføjelse af projekter eller allerede eksisterende administrative dynamikker uden en ny måde at opmuntre hele nationen på ved at involvere arbejdsmarkedets parter, de forskellige administrative myndigheder, parlamenter osv.
Og det er netop, hr. rådsformand, medlemsstaterne, der er ansvarlige, og Parlamentet sagde så sent som i november, og det har det sagt i de sidste fem år, at de nationale beskæftigelsesplaner lider under store mangler, når der skal programmeres, evalueres og følges op, at der ikke er konkrete mål, at der ikke er indikatorer, at der ikke tales om finansielle midler. De sagde så rigtigt, at der skal laves individualiserede programmer. Alt dette siger jeg, hr. formand for Rådet, for at foreslå Dem, at det spanske formandskab i de 45 dage, det har tilbage, virkelig tager et kraftfuldt initiativ, for problemet er, at antallet af arbejdsløse i Europa er stigende, og vi skaber ikke de job, vi sagde i Lissabon, og vi kan ikke fortsætte med altid at gentage det samme udelukkende set ud fra et administrativt synspunkt, når problemet er så stort.

De Miguel
Jeg kan kun være enig med Dem i, at de nationale beskæftigelsesplaner, der forelægges, mange gange mangler den nødvendige konkretisering og især et samlet tilsagn med klare mål om, hvordan man vil skabe job i netop de mindst begunstigede sektorer, hvordan man vil åbne nye muligheder, og hvilke midler og ressourcer man vil anvende. Men som De ved, er der ikke andet at gøre end at forpligte medlemsstaterne til at forelægge indholdsrige beskæftigelsesplaner og at understrege det og insistere politisk på det, hvilket vi bl.a. gør gennem denne debat. Landene skal bevidstgøres om, at Rådenes tilsagn virkelig er bindende, og at beskæftigelsen desuden er Lissabon-strategiens øverste mål. Alt det øvrige i Lissabon-strategien er betinget af jobskabelse.
Jeg vil naturligvis viderebringe denne bekymring til den spanske arbejds- og socialminister for at se, om man ved et nyt møde i Rådet (socialministrene) - der finder sted, inden formandskabet slutter - kan understrege det igen. Men de nationale beskæftigelsesplaner forelægges faktisk i begyndelsen af året. Vi gjorde allerede en indsats i begyndelsen af året, alt blev forelagt for Det Europæiske Råd i Barcelona, i Barcelona var der nye tilkendegivelser, men jeg synes ikke, at det kan sige for ofte, selv om der ikke skal forelægges planer nu - men man skal i gang med at udarbejde dem nu - at Det Europæiske Råd har givet nogle meget klare retningslinjer for de nationale beskæftigelsesplaner, og det ville være hensigtsmæssigt, hvis landene nu i praksis begyndte at lave nogle prognoser og nogle større præciseringer, når de skal forberede deres beskæftigelsesplaner til begyndelsen af næste år.

Formanden.
Spørgsmål nr. 14 af Bernd Posselt (H-0297/02):

Om: Europæisk politiakademi og europæisk grænsepoliti
Hvor langt er man indtil nu nået med hensyn til at oprette de to organer, som Europa-Parlamentet siden 1998 har stillet krav om: Et europæisk politiakademi og et europæisk grænsepoliti?

De Miguel
Hr. Posselt husker nok, at der i henhold til Rådets afgørelse af 22. december 2000 om oprettelse af Det Europæiske Politiakademi blev oprettet et net af europæiske politiakademier, som omfattede alle medlemsstaterne.
Faserne for dette Politiakademi, kaldet Cepol, kan sammenfattes kronologisk på følgende måde:
I 2001 blev nettet oprettet. Akademiets medlemmer forpligter sig til at organisere 10 uddannelsesaktiviteter om de prioriterede emner, der blev defineret i Rådets afgørelse.
I 2002 overtager Danmark midlertidigt Cepols sekretariat, fordi det endnu ikke er endeligt besluttet, hvor agenturet skal have hjemsted, og man har på forhånd fået et budget for 2002 på 2,2 millioner euro, som skal finansiere 17 uddannelsesaktiviteter. I løbet af 2002 vil Cepol få flere aktiviteter. Man forventer 21 uddannelsesaktiviteter, der alle sammen har tydelig forbindelse med de prioriteter, som Rådet har fastlagt.
Hvad angår samarbejdet mellem medlemsstaternes grænsekontroltjenester, henviser Rådet til punkt 24 og 25 i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tampere, hvor der opfordres til et tættere samarbejde og gensidig bistand mellem medlemsstaternes grænsekontroltjenester, f.eks. i form af udvekslingsprogrammer og teknologioverførsel, navnlig for så vidt angår søgrænserne, og til, at ansøgerlandene hurtigt inddrages i dette samarbejde.
Senere vedtog Rådet den 6. og 7. december 2001 et dokument med titlen "EU's koncept for forvaltning af grænsekontrollen". Dette koncept indebærer bl.a., at lederne af medlemsstaternes grænsekontroltjenester skal mødes mindst en gang hvert halve år inden for rammerne af Det Strategiske Udvalg for Indvandring, Grænser og Asyl og mindst en gang om året skal inddrage ansøgerlandene i deres arbejde.
Den 11. april 2002 afholdt nævnte udvalg sit første møde i Bruxelles med deltagelse af lederne af medlemsstaternes grænsekontroltjenester. Dette samarbejde vil udgøre første etape hen imod iværksættelsen af andre samarbejdsformer, som vil kunne komme på tale i lyset af overvejelserne om Kommissionens kommende meddelelse om forvaltning af grænser og resultatet af de italienske myndigheders gennemførlighedsundersøgelse vedrørende oprettelsen af en europæisk grænsepolititjeneste. Denne undersøgelse, der gennemføres under Odysseus-programmet, blev indledt i oktober 2001 og består af fire faser. Resultaterne af den forlægges på en ministerkonference den 30. maj 2002 i Rom.
Jeg vil også gøre hr. Posselt opmærksom på den samlede plan for bekæmpelse af ulovlig indvandring og menneskehandel i EU, som blev vedtaget af Rådet den 28. februar 2002. I denne samlede plan fastlægges der en fælles og samlet fremgangsmåde for alle spørgsmål om indvandring og menneskehandel. Der fastlægges syv aktionsområder, deriblandt foranstaltninger vedrørende grænsekontrol.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, jeg havde jo den ære at tage initiativ til både politiakademiet og grænsepolitiet, og Parlamentet godkendte allerede i 1998 næsten enstemmigt min betænkning herom. Det glæder mig derfor, at tingene begynder at udvikle sig efter fire år. Men jeg vil gerne stille to konkrete spørgsmål. For det første med hensyn til Politiakademiets hovedsæde: Hvornår, tror De, kan man lægge sig endelig fast på hovedsædet, og hvilke medlemsstater har søgt om at få det? Det andet spørgsmål vedrører grænsepolitiet: Vil forundersøgelsen blive fremlagt for Europa-Parlamentet allerede i juni, så vi også kan forholde os til denne forundersøgelse?

De Miguel
Hr. Posselt, jeg ville hellere end gerne kunne sige til Dem i dette øjeblik, hvornår der bliver truffet afgørelse om Det Europæiske Politiakademis hjemsted, men jeg er bange for, at den afgørelse ikke bliver nem at træffe, fordi Akademiets hjemsted indgår i en pakke med en række andre europæiske agenturer, som har været meget omstridt i Unionen.
De husker nok, at svenskerne allerede i Göteborg forsøgte at få en aftale om hjemsteder, og at det belgiske formandskab i Laeken igen gjorde et forsøg og stillede et forslag til aftale om hjemsteder, der blev blokeret af ikke et, men flere lande samtidig.
Og jeg vil blot sige til Dem i mødesalens lille kreds - der oven i købet er temmelig lille i dag - at det spanske formandskab gør alt, hvad der er muligt, for at udarbejde en pakke, der kan få alle de lande, som ønsker at være hjemsted for europæiske agenturer - eftersom de alle sammen synes, at det er et spørgsmål om liv eller død at få et eller andet agentur i deres land - til at blive enige.
Vi er i øjeblikket i gang med bilaterale konsultationer, og rådsformanden, hr. Aznar, vil, når han besøger staternes hovedstæder før Det Europæiske Råd, forsøge at udarbejde en pakke, der kan forelægges for Rådet.
Men jeg vil sige til Dem, at hvis pakken ikke vinder genklang, vil vi ikke lade det blive en opslidende forestilling, hvor Rådet udvikler sig til en markedsplads, hvor alle kæmper for et eller andet hjemsted.
Vi har et midlertidigt hjemsted for Politiakademiet i øjeblikket. De ved, at i Unionens mest forædlede tradition, bliver de midlertidige hjemsteder ofte permanente. Dermed ikke sagt, at Politiakademiets hjemsted vil være i Danmark i al evighed, men sandheden er, at nogle midlertidige hjemsteder har været midlertidige i 40 år, og der er under alle omstændigheder afsat penge til uddannelse, og vi håber, at det begynder at fungere.
Jeg vil ikke gå i detaljer med, hvilke lande der ønsker hjemstedet, for der er adskillige, og mange gange er det endda sådan i dette indviklede spil om hjemsteder, at man aldrig ved, om landene virkelig ønsker hjemstedet, eller om de vil udnytte deres ønske som lokkemad eller i en byttehandel for at få noget andet.
Derfor mener jeg, at jo mindre vi taler om dette emne, desto bedre.
Hvad angår Deres andet spørgsmål, mener jeg, at det henhører under Kommissionen, og at den vil møde op i Parlamentet inden udgangen af juni. Men jeg så gerne, at det var den ansvarlige kommissær, hr. Vitorino, der udtalte sig om det.

Sacrédeus (PPE-DE).
Jeg kommer selv fra et af EU's grænseområder, Dalarna i Midtvestsverige op mod grænsen til Norge. Er det for tidligt at have en opfattelse, eller kan jeg allerede nu få lov at spørge Rådet, om man kunne forestille sig, at udenlandske soldater skulle stå for en del af grænsebevogtningen? Kunne man f.eks. forestille sig, at britiske soldater hjalp Spanien med deres ydre grænsebevogtning, eller at franske soldater hjalp Sverige med grænsebevogtningen mod Norge eller Rusland, hvad angår søgrænsen? Kunne man forestille sig, at tyske soldater kunne hjælpe Finland med den ydre grænsebevogtning mod Rusland? Tænker man muligvis i disse baner? Hvilket sprog skulle i så fald være befalingssprog? Skulle man have et internationalt befalingssprog eller anvende landets eget sprog?

De Miguel
Hr. Sacrédeus, jeg forstår naturligvis, at det bekymrer Dem, at De bor tæt ved en af EU's ydre grænser. Men tro mig, den ydre grænse mod Norge er vores mindste bekymring, for Norge er et land, som vi har en aftale med gennem Schengen-konventionen, og det er et land, der i næsten alle forhold er en del af den europæiske familie. Når det ikke er med i Unionen, er det, fordi de ikke har ønsket det, ikke fordi, vi ikke ønsker det. Derfor er der ikke noget problem, og jeg tror aldrig, der har været noget optrin ved den ydre grænse mod Norge.
Men jeg må sige, at det, De siger om, at der skulle være soldater af forskellige nationaliteter til at beskytte grænser så følsomme som den mellem Finland og Rusland, snarere hører til i science fiction-verdenen.
For det første bevogtes grænserne ikke af soldater: I EU bevogtes de af grænsepoliti. For det andet er det ikke til at forestille sig soldater af forskellige nationaliteter i Unionen bevogte grænser, som ikke er deres egne. Der kunne være mulighed for at oprette et fælles grænsepolitikorps - det er blevet sagt på rådsmøderne (retlige og indre anliggender) - men det ville være et fælles korps bestående af personer, der var rekrutteret på samme måde, som vi her har et fælles korps af tolke og tjenestemænd, det vil sige, at det ville være EU-tjenestemænd, som havde deres egne regler, deres egen uniform og deres egen ordning på det sproglige område - for jeg forstår, at det bekymrer Dem - og som givetvis ville have deres egne distinktioner og især en adfærdskodeks, der var fælles for alle.
Men dette er blot en plan, som ministrene for retlige og indre anliggender tumler med, som på nuværende tidspunkt ikke for alvor er blevet formuleret, og som efter min mening ikke vil blive gennemført lige med det samme.

Formanden.
Spørgsmål nr. 15 af Anne E.M. Van Lancker (H-0304/02):

Om: Tilrådighedsstillelsen af dokumenter fra Rådets samlinger og udvalgene
Siden påbegyndelsen af Lissabon-proceduren er Rådet sammen med Kommissionen blevet centrum for en række koordinationsprocedurer. I udvalget for økonomisk politik, beskæftigelses- og arbejdsmarkedsudvalget og udvalget om sociale anliggender gøres der et vigtigt arbejde, som drøftes og vedtages af Rådet, uden at Parlamentet inddrages heri, som et led i udarbejdelsen af Rådets og Kommissionens fælles beretninger om beskæftigelse, social udelukkelse, pensioner, om målene og indikatorerne i forbindelse med bekæmpelse af fattigdom, men også i forbindelse med pensioner. Det Europæiske Råd nævner ved lejlighed også disse dokumenter, uden at offentligheden dog har adgang hertil. Er Rådet rede til også at stille disse dokumenter fra Kommissionen og de pågældende udvalg til rådighed for Europa-Parlamentet? Er det muligt at offentliggøre de dokumenter, som Rådet har vedtaget, i De Europæiske Fællesskabers Tidende og på webstedet? Er Rådet rede til at bidrage til, at der findes frem til en procedure, hvormed Parlamentet kan inddrages bedre i beslutningsfasen som et led i denne procedure?

De Miguel
Ud over de gældende bestemmelser om offentlighedens aktindsigt i de tre institutioners - Rådets, Parlamentets og Kommissionens - dokumenter findes der i dag ikke nogen specifik procedure for officiel fremsendelse af dokumenter om Lissabon-målene til Europa-Parlamentet.
Når det er sagt, er det faktisk sådan, at alle rapporter og øvrige dokumenter, som Rådet vedtager på området, især med henblik på samordning af de økonomiske politikker, af hensyn til gennemsigtigheden i almindelighed offentliggøres på Rådets websted, når de er vedtaget, og de er dermed tilgængelige for hele offentligheden.

Van Lancker (PSE).
Mange tak, hr. formand. Jeg vil endvidere gerne takke rådsformanden for hans svar, men De må forstå, hr. rådsformand, at det ikke er tilfredsstillende for parlamentsmedlemmerne. Beskæftigelsesstrategien er meget vigtig for os. Den åbne koordinationsmetode kan være meget effektiv, såfremt den er demokratisk og gennemsigtig. I øjeblikket er den ikke demokratisk, for de nationale parlamenter og Parlamentet er ikke tilstrækkeligt involverede. Den er heller ikke gennemsigtig, fordi de evalueringer, som foretages i forbindelse med de nationale handlingsplaner, som betales med EU-midler, og de undersøgelser, som foretages af Socialudvalget, ikke er tilgængelige for dem, som reelt skal sikre beskæftigelsesstrategiens demokratiske legitimitet. Hvad vil rådsformandskabet gøre ved det? Mener De ikke, at demokratiet og gennemsigtigheden i forbindelse med beskæftigelsesstrategien og den åbne koordinationsmetode skal øges? Og sågar betalt med EU-midler!

De Miguel
Fru Van Lancker, jeg har den største respekt for alt, hvad De siger, og der er faktisk altid gode muligheder for at øge gennemsigtigheden og for at give bedre aktindsigt i Rådets dokumenter. Det gælder naturligvis først og fremmest Parlamentet, der, som De siger, er det organ, der repræsenterer Europas folk.
Men det er også rigtigt, at vi lever i et reguleret system, hvor Rådet har visse forpligtelser til at fremsende dokumenter til Parlamentet, når det kræves i lovgivningsprocessen. Der er dokumenter, som ikke indebærer en lovgivningsproces, og som hører ind under medlemsstaternes kompetenceområder, og der er ingen bestemmelser om, at de dokumenter skal fremsendes.
Sandheden er, at Unionens verden i dag er en verden med glastag, for praktisk talt alle medlemsstaternes dokumenter offentliggøres på internettet, og jeg har faktisk vanskeligt ved at huske nogen Råd, det gælder også de mest følsomme Råd, som er de Råd, der behandler udenrigsanliggender, hvor dokumenterne har været fortrolige og ikke har været tilgængelige for offentligheden.
Jeg mener, at der er nogle dokumenter, der officielt fremsendes til Parlamentet. Og der er andre dokumenter, hvor det, hvis de ikke fremsendes til Parlamentet officielt, er nok, at de medlemmer, der interesserer sig for dem, anmoder om dem, for der er normalt aktindsigt i dem, de er ikke fortrolige, og de er til rådighed inden for medlemsstaterne.
Jeg kan fortælle Dem, at internettet gør tingene overordentligt lette i dag.
Under alle omstændigheder noterer jeg mig Parlamentets interesse for - og det er naturligvis ikke første gang, at De har givet udtryk for den - at blive inddraget mere i alt vedrørende Lissabon-strategien, og for at blive inddraget mere er det naturligvis nødvendigt med flere oplysninger, og derfor vil jeg viderebringe det, så fremsendelsen af dokumenter til Parlamentet kan blive forbedret.

Formanden.
Spørgsmål nr. 16 af Richard Howitt (H-0306/02):

Om: Afkobling af udviklingsbistand fra medlemsstaternes handelsinteresser
Kan Rådets formand bekræfte, at medlemsstaterne på topmødet i Barcelona afviste et forslag fra Kommissionen om at "afkoble" udviklingsbistanden fra handelsinteresser, og kan han oplyse, hvilke indvendinger der blev rejst mod forslaget? Hvad agter formandskabet at foretage sig i forlængelse af de tilsagn, der blev givet på konferencen om finansiering af udvikling i Monterrey om en videreførelse af diskussionen om dette spørgsmål?

De Miguel
Jeg vil gøre hr. Howitt opmærksom på det relevante afsnit i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Barcelona - punkt 13 - hvor afkobling af udviklingsbistand ikke nævnes specifikt. Alligevel hilste Det Europæiske Råd med tilfredshed den aftale om statslig udviklingsbistand (ODA), som udenrigsministrene nåede frem til forud for konferencen i Monterrey, en aftale, som det støttede.
I denne aftale bekræfter Det Europæiske Råd bl.a. sin vilje til at gennemføre henstillingen om afkobling af bistand til de mindst udviklede lande og at fortsætte drøftelserne for fortsat at afkoble bilateral bistand.
EU vil også undersøge foranstaltninger for fortsat at afbinde fællesskabsstøtten, samtidig med at det eksisterende system med præferencepriser som et led i aftalen mellem EU og AVS bibeholdes.

Howitt (PSE).
Jeg synes, at rådsformanden nydeligt undgik at tage stilling til mit spørgsmål. Afsnit 13 registrerer naturligvis, hvad man nåede til enighed om, og ikke, hvad man ikke nåede til enighed om. Så jeg gentager mit spørgsmål til ham: Blev det drøftet? Hvilke indvendinger blev der rejst? Hvilken balance var der i meningstilkendegivelserne ved denne lejlighed? Disse oplysninger kan han da vel nok dele med os her i aften.
Hvad mere er, vil han tage fordelene ved at afkoble bistanden med sig tilbage til de yderligere drøftelser i Rådet. Ifølge Verdensbanken øger dette bistandens effektivitet med mellem 12 og 20%. Jeg er sikker på, at han er enig i, at udvikling handler om at hjælpe udviklingslandene til at hjælpe sig selv. Og hvis vi støtter os til europæiske konsulenter, europæiske virksomheder og europæisk teknisk bistand, øger vi så ikke blot den uafhængighed, som udviklingen forsøger at træde i stedet for?
Og vil han endelig ikke give mig ret i, at en afkobling af bistanden øger den private sektors rolle inden for udviklingslandene? Det øger de lokale færdigheder og den lokale viden. Det skaber udviklingsprojekter baseret på lokalt ejerskab. Hvis han er enig, vil han så gøre noget ved det?

De Miguel
De kan nok forstå, at jeg på grund af de diskretionshensyn, jeg er forpligtet til at tage som rådsformand, ikke her offentligt vil røbe landenes holdninger, og hvilke lande der ikke var enige i at afkoble udviklingsbistanden fra handelsinteresser. Som De ved, er der ofte i mekanismerne til udviklingsbistand en række særlige bevillinger til finansiering af udviklingsprojekter på betingelse af, at de sikrer, at nogle virksomheder i landene inddrages eller opnår forbindelser.
Uden at jeg skal vurdere, om dette er godt eller skidt, har det været et meget stærkt instrument, som har ført til, at landene afsatte store beløb til udviklingsbistand, og til, at mange firmaer ved hjælp af de særlige bevillinger er blevet inddraget i gennemførelsen af projekter i lande, hvor det, hvis de ikke rådede over disse særlige bevillinger, ville have været yderst risikabelt at iværksætte forskellige projekter.
Jeg havde naturligvis helst set, at der ikke var en sådan forbindelse, og det blev forsvaret af nogle lande, og naturligvis af Kommissionen, men virkeligheden med betydningen af en sædvane, af en praksis gennem mange år, trængte sig på, og der blev ikke opnået nogen aftale om at afkoble spørgsmålet om udviklingsbistand fra spørgsmålet om handelsinteresser. Det er det eneste, jeg kan sige til Dem.

Formanden.
Spørgsmål nr. 17 af María Rodríguez Ramos (H-0311/02):

Om: United Biscuits' lukning af kiksfabrikken Fontaneda
Den multinationale virksomhed United Biscuits, som er ejer af kiksfabrikken Fontaneda i Aguilar de Campo, bekendtgjorde den 4. april 2002 sin beslutning om at lukke denne fabrik uden forudgående orientering af arbejdstagerne, som fik kendskab til nyheden gennem pressen. Fabrikken har i over hundrede år fremstillet et kiksmærke, som næsten har værdi af nationalt symbol i Spanien, og uden fabrikken har egnen eller dens 8.000 indbyggere ingen reelle, alternative udviklingsmuligheder. Rådets nuværende formand, Aznar, har erklæret, at der ikke er noget at stille op, og at de multinationale virksomheder har skabt megen beskæftigelse og forskning, selv om de i andre tilfælde skaber problemer.
Mener Rådet, at EU virkelig ikke kan stille noget op, når de multinationale virksomheder handler med total foragt for arbejdstagernes sociale og arbejdsmarkedsmæssige rettigheder, og mener det, at disse udtalelser fra dets formand er i overensstemmelse med det sociale Europa, som vi ønsker at bygge?

De Miguel
Som fru Rodríguez Ramos er klar over, vedtog Rådet i 1994 direktivet om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg for at konsolidere de ansattes position i multinationale virksomheder, der opererer på europæisk plan, gennem disses mekanismer i beslutningsprocedurerne. Hvad angår det mere specifikke spørgsmål om at dæmpe de negative effekter af massive arbejdspladsnedlæggelser, vedtog Rådet i 1975 direktivet om kollektive afskedigelser, der blev ændret i 1992 og konsolideret i 1998, hvor der også fastlægges visse krav til arbejdsgiverne om information og høring.
Under alle omstændigheder påhviler det ikke Rådet som lovgivende organ at bedømme, om den multinationale virksomhed United Biscuits og kiksfabrikken Fontaneda er omfattet af nævnte direktivers og de tilsvarende nationale lovgivningers anvendelsesområde, ej heller om de respektive arbejdstageres sociale og arbejdsmarkedsmæssige rettigheder ikke er blevet respekteret i dette tilfælde. Det drejer sig i realiteten om spørgsmål, som de nationale retssystemer bør afklare, og jeg ved, at det konkrete tilfælde allerede er genstand for en retlig undersøgelse.
Rådet mener naturligvis, at både ånd og bogstav i de lovmæssige instrumenter, som Rådet har vedtaget, skal overholdes. Hvis det viser sig, at disse ikke beskytter de ansattes rettigheder godt nok, vil Rådet være rede til at drøfte ethvert forslag fra Kommissionen for at forbedre disse instrumenter.
Hvad angår den del af Deres spørgsmål, der vedrører rådsformand Aznars udtalelser, er sandheden den, at det ikke er Rådets opgave at udtale sig om spørgsmålet, men jeg vil også sige til Dem, at den regering, som netop hr. Aznar leder, har en aktiv dialog i gang med andre investorer, ikke bare spanske, men også udenlandske, for at forsøge at få kiksfabrikken i Aguilar de Campoo til at fortsætte, og at alt på baggrund af de seneste resultater af disse samtaler tyder på, at det er muligt at holde virksomheden aktiv og levedygtig. Som bekendt består den sidste hindring for helt at bibeholde og genetablere produktlinjen for øjeblikket i mærket, da United Biscuits har erhvervet det, og der er stadig en vis tilbageholdenhed med at overdrage det til de investorer, som kunne overtage virksomheden.
Men med eller uden mærket er der flere investorgrupper, som er åbenlyst interesserede, og som vil blive givet alle muligheder, for at det kan undgås, at der sker en lukning i en befolkning så lille som i Aguilar de Campoo, for den ville få meget negative følger for områdets indbyggerne.

Rodríguez Ramos (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, som De ved, har fabrikken og mærket Fontaneda næsten værdi af nationalt symbol i Spanien, og Fontaneda har en historisk og geografiske tilknytning til Aguilar de Campoo. Den er drivkraften bag den sociale og økonomiske udvikling i hele denne egn, som befinder sig i et europæisk mål 1-område med store affolkningsproblemer, hvor der allerede i 2001 gik 1.500 arbejdspladser tabt.
Varslingen om lukning - i dag virker det, som om virksomheden har ændret på det - var udelukkende baseret på virksomhedsinteresser, der ville forårsage en klar flytning af arbejdspladser med en total foragt for arbejdstagernes rettigheder og desuden en fiktiv forflyttelse af mærket for at fortsætte produktionen et andet sted end det, som det har en historisk tilknytning til.
Denne situation er alvorlig nok til, at rådsformanden ikke kan sige, at der ikke er noget at stille op. Det ville have været mere fornuftigt, hvis han havde bekymret sig for de sociale følger af disse virksomhedsbeslutninger og for nødvendigheden af, at EU tager udfordringen op og fastlægger fællesskabsprincipper, der respekterer arbejdstagernes sociale og arbejdsmarkedsmæssige rettigheder og giver effektive svar på de sociale, økonomiske og territoriale følger af disse beslutninger.
Mener De virkelig ikke, at det ville have været meget mere værdigt og i harmoni med det sociale Europa, som vi ønsker at opbygge, hvis rådsformanden var fremkommet med en sådan erklæring?

De Miguel
Jeg har altid sagt, at jeg forventer af et europæisk parlamentsmedlem, at det kender det institutionelle system, som vi arbejder inden for. Det er hverken Rådets eller rådsformandskabets opgave at vurdere de regler, der er blevet anvendt. Det er Kommissionen, der har initiativretten, og de regler, som Rådet har vedtaget, skal dommerne henholde sig til.
Da De insisterer på en erklæring fra rådsformanden, vil jeg sige til Dem, at den erklæring ikke kan tages ud af sammenhængen. En ting er, at han har sagt, at enhver regering skal respektere multinationale virksomheders virksomhedsbeslutninger, noget andet er at fritage disse virksomheder for at overholde den gældende lovgivning. Han har altså ikke fritaget den: Den gældende lovgivning finder anvendelse på United Biscuits eller en hvilken som helst anden virksomhed. Derfor skal lovgivningen gøres gældende over for den. Hvis lovgivningen er utilstrækkelig, må Kommissionen stille et nyt forslag, som vi med glæde vil støtte, og i mellemtiden mener jeg, at den holdning, som regeringen har udvist - ved straks at finde investorer for at løse problemet, og det har allerede givet resultat - er et bevis på, at regeringen netop handler ud fra et socialt engagement og ønsker at forhindre, at fabrikken i Aguilar de Campoo lukker.
Og jeg kan forsikre Dem for, at den fabrik ikke vil lukke. Og det skyldes ikke bare befolkningens og arbejdstagernes vilje, men også regeringens vilje, for den er helt på det rene med, at det ville være en enorm social uretfærdighed.

Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, er der mulighed for, at dette spørgsmål bliver besvaret mundtligt næste gang, i stedet for skriftligt? Så kan man nemlig stille supplerende spørgsmål, og det ville jeg egentlig foretrække.

Formanden.
De spørgsmål, der ikke var omfattet af spørgetiden, vil blive besvaret skriftligt, hr. Gahler. Man kan kun gentage spørgsmålet efter et vist stykke tid, jeg mener, at det er tre måneder. Jeg vil også læse forretningsordenen igen, men i dag kan jeg ikke sige til Dem, at De kan stille spørgsmålet mundtligt ved næste spørgetid. Det er ikke muligt i henhold til forretningsordenen.
Da den tid, der er afsat til spørgetiden, er udløbet, vil spørgsmål nr. 18-26 blive besvaret skriftligt.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0133/2002) af Lamassoure for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om kompetenceafgrænsning mellem Den Europæiske Union og medlemsstaterne (2001/2024(INI)).

Lamassoure (PPE-DE)
Hr. formand, kære kolleger, denne forhandling er uden fortilfælde. Siden undertegnelsen af Rom-traktaten har hverken regeringerne eller de europæiske institutioner fundet det nødvendigt at gøre status over kompetencefordelingen i EU. Den foreliggende tekst er resultatet af en fælles indsats og dermed langtfra blot udtryk for ordførerens eller en enkelt politisk gruppes holdning. Den er resultatet af 15 måneders arbejde. Det forslag, der er vedtaget i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, tager højde for de væsentligste af de forslag, der blev stillet af Regionsudvalget og de fire udvalg, der var udpeget til rådgivende udvalg, ligesom det tager højde for de 170 ændringsforslag, der er stillet af omkring 30 forskellige forslagsstillere, som repræsenterer alle politiske grupper.
Vi har ikke forsøgt at nyformulere traktaterne, men at fastlægge retningslinjer for den nødvendige nyformulering af disse. Dette er sket på grundlag af en række afgørende politiske valg.
For det første kan det konstateres, at traktaterne er udfærdiget af diplomater til eget brug, hvilket til dels kunne sammenlignes med et køretøj, som var fremstillet af mekanikere og udelukkende til disses eget brug. Vores første mål er derfor at gøre teksten tilgængelig for alle borgere, altså nyformulere traktaterne med en mere klar, mere kortfattet og mere kohærent forfatning for øje. Afsnit i traktaterne, som ikke indgår i forfatningen, vil i så fald fortsat være gældende, men ikke længere udgøre en del af den primære fællesskabsret.
For det andet foreslås der opbygget en overordnet ramme for kompetencefordelingen beroende på tre kategorier. Første kategori er den principielle statslige kompetence. Der foreslås ikke nogen liste over medlemsstaternes enekompetencer. Vi har foretrukket at tale om den principielle statslige kompetence, som finder anvendelse, såfremt forfatningen ikke anfører andet. Anden kategori er Unionens egenkompetencer. Der er tale om områder, hvor Unionen enten kan handle egenhændigt, det gælder eksempelvis toldpolitikken eller den fælles valuta, eller hvor den har hovedansvaret, eksempelvis i spørgsmål om det indre marked, konkurrencepolitikken eller samhørighedspolitikkerne. Endelig er der som den tredje kategori delte kompetencer, hvilket vil være langt den mest omfattende kategori. Forfatningen bør for hvert enkelt område præcisere målet med og rækkevidden af Unionens aktiviteter under anvendelse af subsidiaritetsprincippet.
Generelt foreslår vi, at den eksisterende fordeling mellem disse kategorier fastholdes, dog med to væsentlige politiske ændringer: For det første bør der skelnes mellem politisk kompetence og teknisk kompetence. Dette omtales som opstilling af et regelhierarki. For det andet er det væsentligt, at Unionen får hovedansvaret for dels udenrigs- og forsvarspolitikken og dels det fælles område med frihed og sikkerhed. Vi må her 10 år efter Maastricht-traktatens ikrafttræden konstatere, at der, hvad angår disse helt afgørende områder, er behov for fælles indsats, og at de mellemstatslige procedurer har vist sig ineffektive.
For det tredje findes det afgørende at bevare muligheden for at tilpasse denne ramme uden at skulle foretage forfatningsændringer og dermed være henvist til den tunge undtagelsesprocedure, der knytter sig hertil. Det foreslås derfor at bevare en bestemmelse som den nuværende artikel 308, men at lade den være gældende i to retninger: dels ved overførsel af områder til Unionen dels ved tilbageførsel til medlemsstaterne, såfremt der er tale om forhold, hvor det nationale aspekt på ny vejer tungest.
For det fjerde foreslås det, at afgørelse af kompetencekonflikter skal være et domstolsanliggende og ikke henlægges til et politisk organ. Domstolen foreslås derfor ændret til en forfatningsdomstol, ligesom der foreslås indført en hasteprocedure, der gør det muligt for et kvalificeret flertal i Rådet, Europa-Parlamentet eller Kommissionen at indbringe en fællesskabsretlig bestemmelse for Domstolen i tidsrummet fra bestemmelsens endelige vedtagelse til dens ikrafttræden.
Endelig for det femte har Udvalget om Konstitutionelle Anliggender indgående drøftet spørgsmålet om regioner og andre administrative enheder. I den kompromistekst, der i sidste ende blev vedtaget, hedder det således, at medlemsstaterne opfordres til at stille forslag om øget inddragelse af de regionale samfund i Unionens aktiviteter.
Hr. formand, tidspunktet for Europa-Parlamentets behandling af denne betænkning er yderst velvalgt, eftersom EU-Konventet behandler emnet i næste uge. Europa-Parlamentets beslutning vil derfor være det første - og i virkeligheden det eneste - arbejdsdokument, der foreligger, når konventet tager fat på dette afgørende emne. Såfremt et stort flertal, som repræsenterer de største politiske grupper og alle medlemsstaterne, stemmer for beslutningsforslaget, vil dette være sikret betydelig politisk vægt. På forhånd tak.
Randzio-Plath (PSE)
Hr. formand, denne betænkning er et bidrag til revisionen af traktaterne, og også et bidrag til en europæisk forfatning. Forfatningsudkast opstår altid i politiske sammenhænge og omfatter strategiske samt taktiske mål og overvejelser, men også magtpolitiske spørgsmål. Allerede Spinelli-betænkningen fra 1984 beskæftigede sig med Unionens kompetencer og arbejdsdelingen mellem Unionen og medlemsstaterne, således som hr. Lamassoures betænkning med rette gør i dag. Kompetencespørgsmålet er unægtelig blevet endnu vigtigere. Det gælder navnlig med hensyn til den økonomiske forfatning og økonomisk lovgivning.
Hvis den europæiske økonomiske politik skal have succes, og den europæiske samfundsmodel fortsat skal bestå, skal Unionens egenkompetence på de vigtige områder som det indre marked i bred forstand, de fire friheder, nemlig finansielle tjenester, konkurrence, toldpolitik og den monetære politik, bevares. Det understreger betænkningen med rette.
Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål er af den opfattelse, at kompetenceafgrænsningerne er demokratisk og legitimistisk utilstrækkelige i betænkningen, særligt med hensyn til samordningen af politikkerne. Erfaringen med samordningen af økonomiske politikker understreger nødvendigheden af Unionens egenkompetence til samordning for at kompensere for utilstrækkelighederne hidtil. Det handler ikke kun om demokratisk kontrol, som Europa-Parlamentet her skal udøve, nej, det handler om endelig at komme væk fra en negativ og hen til en positiv samordning af politikkerne - helt konkret ved samordningen af de økonomiske politikker.
En positiv samordning af politikkerne kræver både en klar demokratisk legitimitet og en ensidig gennemførelse. De brede økonomiske retningslinjer bør derfor som eksempel fastlægges af Rådet og Europa-Parlamentet i fællesskab på grundlag af et formelt forslag fra Kommissionen. Det ville være et eksempel også for andre politiske områder, hvor der må og bør ske samordning. Bemyndigelsen, eller den moralske forpligtelse, til at organisere en så vidtrækkende ramme i det økonomiske velfærds interesse, er nedfældet i kapitlet om principperne for Den Europæiske Union, hvis vi til Unionens aktiviteter henregner gennemførelsen af en økonomisk politik, der bygger på fastlæggelsen af fælles mål, og hvor der navnlig kan og skal organiseres en harmonisk, afbalanceret og bæredygtig udvikling af den økonomiske virksomhed, et højt beskæftigelsesniveau og en bæredygtig, ikke-inflationær vækst, men også et socialt beskyttelsesniveau. I overensstemmelse med Lissabon-processen plæderer jeg meget stærkt for, at Europa-Parlamentet går ind for en samordning af politikker, som også virkelig fortjener denne betegnelse og som afspejler, at politikker kun kan opnå succes i fællesskabets interesse, hvis fællesskabsånden også bliver synlig.
Schroedter (Verts/ALE)
Hr. formand, jeg taler her som repræsentant for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme, som allerede meget tidligt beskæftigede sig med kompetencespørgsmålene. Udvalget er desværre ikke blevet inddraget tilstrækkeligt i den sidste fase. Jeg har set, at det i betænkningen foreslås, at der udarbejdes en betænkning om disse spørgsmål. Det finder jeg meget positivt, fordi der ganske enkelt ikke er blevet taget tilstrækkeligt hensyn til disse spørgsmål i betænkningen.
Jeg vil her gerne præcisere holdningen i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme endnu en gang. Måske kan det så indgå ved forberedelsen af den omtalte betænkning. Det er efter min mening meget vigtigt, at betænkningen ikke lader vente alt for længe på sig. For hvis disse spørgsmål ikke bliver afklaret forud for den nye forfatning, så bliver det, tror jeg, meget, meget svært for mange borgere, som identificerer sig med regionerne og de lokale myndigheder, at acceptere dette forfatningsudkast som deres.
Jeg vil gerne henvise til, at størstedelen af EU-lovgivningen ikke blot tangerer nationale kompetencer og national ret, men griber direkte ind i lokal lovgivning. Vi ser det i forbindelse med forsyningsforpligtelserne, vi ser det på hele det økonomiske område, vi ser det med hensyn til licitationsspørgsmål osv., osv. Derfor er der behov for at indbygge et early warning system. I den forbindelse har vi fremsat to principielle forslag. Ifølge det ene skal der være tværsnitsprincipper, som alle love skal udvikles efter. Det går fra subsidiaritetsprincippet og til partnerskabsprincippet. Det andet forslag tager sigte på, at regionale og lokale forvaltningsmyndigheder allerede skal inddrages forud for lovgivningsprocesser. For kun det er en garanti for, at der bliver taget højde for deres holdninger, for selv de nationale repræsentanter vil ofte ikke gøre det ved lovgivningsprocessens afslutning. Jeg anmoder ordføreren om, at vi arbejder videre med Udvalget om Konstitutionelle Anliggender i denne retning om dette emne i fremtiden.

Méndez de Vigo (PPE-DE).
Hr. formand, dette er ikke et ideelt tidspunkt at diskutere Lamassoure-betænkningen på. Det er ikke ideelt, for det første fordi det er meget sent, og for det andet fordi Europa Cup-finalen er ved at blive spillet, og Real Madrid - jeg beklager fru Randzio-Plath, jeg beklager fru Schroedter - er ved at vinde over Bayer Leverkusen. Nåh nej, det står uafgjort. Ingen er perfekt. Det var værre, for jeg var så tilfreds, og nu viser det sig, at det står 1-1.
Men det er under alle omstændigheder et godt tidspunkt at diskutere denne betænkning på, for den er meget vigtig, og jeg vil allerførst hylde hr. Lamassoure. Hr. Lamassoure har ikke blot været en intelligent ordfører, men også en ordfører for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, og selv om han ikke har sagt det selv, vil jeg sige det: Af hans oprindelige forslag er der ikke så meget som et afsnit tilbage, sådan som han havde formuleret det. Og det viser hans fleksibilitet, hans politiske tæft. Tænk engang, han smiler endda i aften. Han kunne have været rasende og have sagt: "De har lavet om på alting". Men nej, han er tilfreds, og han er tilfreds, fordi Lamassoure-betænkningen er endt med at være Parlamentets faste holdning til et meget vanskeligt, meget kompliceret og meget modsætningsfyldt emne.
Jeg mener, at ud over værdien i, at Alain Lamassoure har udarbejdet den, har vi opnået noget yderst vigtigt, nemlig at Parlamentet har indtaget en holdning til dette spørgsmål. Og det er i øvrigt en holdning, der omfatter det, som Parlamentet har forsvaret igennem 50 år, hr. formand, og det finder jeg vigtigt. I Lamassoure-betænkningen forsvarer vi kompetence i form af beføjelser. Han har sagt det meget godt: Vi beslutter, at Unionen kun har de kompetencer, som traktaterne giver den, og ikke andre, hvilket betyder, at vi er imod idéen om et kompetencekatalog, der bare ville gøre Unionens kompetencer usmidige. Vi går ind for en fleksibel fortolkning og dermed for, at vi til enhver tid gennem de mekanismer, som han har nævnt (dem i artikel 308 eller andre artikler i traktaten, f.eks. artikel 99), kan tilpasse Unionens behov til borgernes krav.
For det andet mener jeg, at Lamassoure-betænkningen også indeholder en meget fast holdning til et af de store emner for konventet, som er kontrol af subsidiariteten. Jeg tror, at en af de væsentligste ting, vi skal diskutere i konventet - og jeg foregriber en debat - er, hvordan subsidiaritetsprincippet kan kontrolleres, for, som ordføreren så rigtigt sagde, er størstedelen af kompetencerne delt mellem Unionen og medlemsstaterne. Derfor vil det at vide, hvornår den ene og den anden skal bruges, være nøglen til at tilpasse Europa til det tempo, som borgerne har brug for og forlanger.
Og her mener jeg også, at vi har en meget fast holdning. Jeg vil vove en påstand - for jeg ved, at nogle kolleger stadig er i tvivl - til fordel for Alain Lamassoures holdning: Jeg mener, at den, der skal kontrollere subsidiaritetsprincippet, er den, der har kompetence til at stille forslag, det vil sige Europa-Kommissionen. Jeg mener, at Europa-Kommissionen skal have initiativretten og skal føre kontrol med subsidiaritetsprincippet. Men jeg mener, at hvis der er uoverensstemmelser, skal vi finde en måde at løse dem på, og måden at løse dem på er ikke et politisk organ, det er ikke et subsidiaritetskammer, det er en klagemulighed i stil med den, der er fastsat i den franske forfatning for den franske forfatningsinstans Conseil constitutionel med en frist på en måned til at træffe beslutning om spørgsmålet. Jeg synes, at det er en fast principiel holdning: kontrol udført af Kommissionen, et Conseil constitutionel, og den holdning synes jeg, at vi skal forsvare.
Endelig mener jeg, hr. formand, at Lamassoure-forslaget er et ambitiøst forslag. En af William Faulkners personer, som jeg meget godt kan lide, og som jeg har en stor forkærlighed for, siger, at vi skal have meget store drømme, for at vi, når vi forfølger dem gennem livet, ved, hvor de er. Det giver Lamassoure-betænkningen efter min mening mulighed for, og jeg mener derfor, at alle vores forhåbninger bliver indfriet.
Corbett (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Lamassoure med hans arbejde i disse seneste par måneder og med det bemærkelsesværdige resultat, han er nået frem til.
Det betyder, at Europa-Parlamentet kan komme til konventet med et sæt forslag på bordet. Vi vil have gjort vores arbejde med hensyn til at bidrage med idéer og forslag til konventet, og det er i sig selv meget vigtigt. Det er navnlig vigtigt, når man ser på det klima, der råder ved nogle af disse drøftelser og debatter.
Der er dem, der påstår, at EU er blevet til et overcentraliseret monstrum, at vi skal føre beføjelser tilbage til medlemsstaterne, at vi bør definere et katalog over kompetencer, hvor det meget detaljeret specificeres, hvad EU har lov til og ikke har lov til at gøre.
Denne betænkning imødegår disse argumenter. Den påviser ret klart på en meget god måde, at EU's kompetencer ikke er overdrevne, og at de rent faktisk er finindstillede alt efter emnet. Der er nogle områder, hvor Unionen har, hvad man kunne kalde en enekompetence - selv om man dog har undgået den term i beslutningsforslaget. Det er ikke mange, men vigtige områder. Hovedparten af Unionens ansvar er, hvad man kunne kalde delte kompetencer, hvor intensiteten af Unionens aktion varierer stærkt fra det ene emne til det andet. Inden for nogle områder fastsætter vi detaljeret lovgivning - som medlemsstaterne skal overholde - inden for andre områder har Unionen en koordinerende rolle, og inden for atter andre områder bidrager den med supplerende aktioner. Dette er et fleksibelt system, og det er tilpasset til forskellige politiske områders behov, og det bør forblive sådan.
Den virkelige garanti mod overcentralisering er og bør være en politisk garanti, når vi overvejer forslag inden for institutionernes normale procedurer: fra Kommissionen, som hr. Méndez de Vigo lige har sagt, når den fremsætter sine forslag til os som Parlament, og også Rådet. Lad os ikke glemme, hvem det er, der sidder i Rådet. Det er nationale ministre, medlemmer af nationale regeringer med ansvar over for nationale parlamenter - og ikke folk, som er prædisponerede for at centralisere alt i EU. Overhovedet ikke. Man vil skulle overbevise det meget store flertal af dem om at få et kvalificeret flertal. Dette er de politiske garantier, de proceduremæssige garantier imod overcentralisering, og ministrene i Rådet kan og bør også inddrage deres nationale parlamenter. Amsterdam-traktaten gav os en protokol, der giver ministrene seks uger til at drøfte sager med deres nationale parlamenter. Og det er den måde, de nationale parlamenter bør inddrages på, og ikke via et eller andet nyt subsidiaritetskammer eller en eller anden ny institution.
Alt dette er godt fremstillet i betænkningen. Et punkt, hvor vi i Den Socialdemokratiske Gruppe har et forbehold, er med hensyn til den retlige kontrol af overholdelsen af subsidiaritetsprincippet. Den findes allerede, for Domstolen er på mange måder en forfatningsdomstol. Vi mener imidlertid ikke, at der virkelig er brug for en ny ekstra procedure - en nødprocedure, og ordlyden bør strammes op for at vise, at der med hensyn til delte kompetencer undertiden kan fastsættes detaljeret lovgivning og ...
(Formanden afbrød taleren)

Duff (ELDR).
Hr. formand, Den Liberale Gruppe bifalder betænkningen for ikke blot atter at se på eksisterende beføjelser for at øge klarheden, men for dristigt at justere kompetencer med henblik på at kunne imødegå de udfordringer, som Unionen oplever, navnlig på udenrigs- og sikkerhedsområdet.
Betænkningen vil udgøre det første bidrag til konventet om kompetencespørgsmålet. Jeg har tillid til, at konventet vil følge den kloge tilgang og forkaste det stramme og vildledende koncept med enekompetencer og i stedet for fokusere på at udvikle et mere sofistikeret kompetencedelingssystem.
Min gruppe støtter idéen om at skabe en ny forfatningsretlig klageprocedure for kompetenceovertrædelser, som medfører en hurtig udvikling af EU-Domstolen. Denne procedure vil kun blive anvendt i sjældne tilfælde, men den udgør en vigtig forsikringsordning, der ser til, at Unionens myndigheder ikke misbruger deres øgede beføjelser.
Et andet område, der fortjener mere fokus, er regionerne, som kan og bør være nyttige mellemled mellem borgeren på den ene side og de overnationale myndigheder på den anden side. Vi stiller en række ændringsforslag, som vil styrke betænkningen i denne henseende.

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, som andre anser jeg det for at være et stort privilegium at deltage i denne debat - selv om det er sent på dagen.
Min egen gruppe har to særlige punkter, som vi vil bede kolleger om at bygge ind i betænkningen, inden den endelig ser dagens lys. For det første blot en hentydning til betydningen af det demokratiske underskud og behovet for endelig at demokratisere Unionens institutioner fuldt ud. Når blot vi ikke kalder det et "permanent" demokratisk underskud, er jeg sikker på, at PPE-DE-Gruppen vil følge os her, og jeg håber, at det vil blive indføjet.
Endvidere foreslår vi - og det er kollegerne på venstrefløjen meget enige med os i - at der bør lægges lidt mere vægt på det sociale såvel som det økonomiske og politiske element. Bortset fra dette er vi faktisk ret tilfredse med den måde, hvorpå dette skrider frem, og vi glæder os til afstemningen om det i morgen.
Det vigtige argument, som hr. Lamassoure fremkommer med - og er fremkommet med hele vejen igennem - er, at det ikke handler om et behov for atter at skrive en ny liste over kompetencer for institutionerne, men om et behov for at gøre borgerne opmærksomme på, at der allerede findes en meget passende opgørelse over de forskellige former for kompetencer - Unionens egne kompetencer og de delte kompetencer - og at subsidiaritetsprincippet gælder for resten. Staterne er ansvarlige for det, der ikke er overladt til Unionen. Alt dette er principielt klart, men det ville ikke være af vejen, hvis det blev udtrykt mere klart i praksis, således at borgerne er mere bevidste om det. Det er et meget vigtigt punkt.
I denne sammenhæng rejser vi spørgsmålet om subsidiaritetsprincippet. På de områder, hvor kompetencen er delt, er det virkelig vigtigt, at lokalkendskab vinder hævd på alle de områder, hvor lokalkendskab bør vinde hævd. Det vil sige, at beslutninger her træffes på det niveau, der er mest passende for dem. Betragtning G yder et meget vigtigt bidrag til at udvide og give mere hold til idéen om subsidiaritet, og det bør også i høj grad hilses velkommen.
I vores gruppe tror vi meget på udvidet subsidiaritet. Subsidiaritet standser ikke ved medlemsstaternes dørtærskel. Det fortsætter lige ned til de territoriale enheder inden for medlemsstaterne, til de lokale myndigheder i medlemsstaterne, og det er af meget stor betydning for os alle. Vi kunne sammen med Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme og De Liberale godt have brugt lidt mere kraft i dette, men det er o.k. Denne betænkning udgør, sådan som den nu ser ud, et enormt fremskridt efter europæernes og Europa-Parlamentets mening.
Jeg gentager, at det er et kæmpemæssigt privilegium at deltage i denne forhandling og navnlig - og det siger jeg i hans nærvær - er det et privilegium at have deltaget i en forhandling ledet af hr. Lamassoure, som har gjort et så fremragende stykke arbejde med at etablere arkitekturen, men også ved at være villig til at justere skulpturen for at låne hans egen metafor fra i formiddags. Han har gjort et fantastisk stykke arbejde. Vi står i stor gæld til ham, og jeg håber, at min gruppe vil stemme enstemmigt sammen med ham i morgen.
Kaufmann (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. Lamassoures betænkning behandler i sandhed et kompliceret emne. Det blev ikke kun klart i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, men det viste også de første debatter i konventet. Betænkningen vil helt sikkert være et bidrag til konventets videre arbejde. Af den grund skal der lyde en tak til ordføreren.
Ved afstemningen i udvalget undlod jeg at stemme, og jeg vil gerne anføre nogle eksempler, som betænkningen efter min mening ikke har berørt på overbevisende måde. Det er muligt, at en definition af de tre eksisterende kompetenceformer er en hjælp, men det klare udsagn, at det først og fremmest er demokratiproblemet i Europa, der skal løses, bliver overset.
Hvad angår subsidiaritets- og proportionalitetsprincipperne, er der efter min mening vendt op og ned på tingene. Hvorfor? Betænkningen vækker det indtryk, at overholdelsen og gennemførelsen af begge principper kræver retslige afgørelser. Men intetsteds i teksten er der tale om, at det reelle problem ligger et andet sted, nemlig hos de konkret handlende aktører i europæisk politik. Der findes klare traktatbestemmelser, f.eks. subsidiaritetsprotokollen i Amsterdam-traktaten. Alle institutioner er forpligtet i henhold hertil. Det spørgsmål, som det egentlig drejer sig om, er snarere, hvordan de varetager deres pligter i medfør heraf, hvor seriøst de, før de handler, virkelig undersøger, om principperne bliver overtrådt. Dette forhåndstjek må endelig foretages af alle. Så var der heller ingen, der forud for ikrafttrædelsen af en retsakt, som jo for det meste først kommer i stand efter årelange debatter og tilsvarende procedurer, måtte gå til EF-Domstolen.
Det hedder i punkt 33, at kompetencerammen skal tages op til revision efter 10 år. Jeg forstår ikke formålet med og indholdet af dette forslag. Betyder det, at der skal være en traktatændring hvert 10. år? Ønsker man virkelig en sådan regel, fast bundet til en 10-årsrytme og fuldstændig uafhængig af mulige politiske rammebetingelser og krav?
Men frem for alt præciserer betænkningen ikke, at der må skabes et socialt Europa, og at det hører til en af Unionens presserende opgaver på baggrund af Den Økonomiske og Monetære Union. Man sætter sig som mål at fremme økonomisk og social fremgang samt et højt beskæftigelsesniveau. Man ønsker sågar at have fuld beskæftigelse inden 2010. Men de indtil videre smukke hensigter må følges op af handling. Beskæftigelse og social sikkerhed er ikke konkurrencevariabler, men en individuel grundlæggende rettighed for enhver borger, og EU må udvikle sig i den retning.

Méndez de Vigo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg gav de forkerte oplysninger. Det vil jeg korrigere nu. Det står: Real Madrid 2, Bayern Leverkusen 1!

Formanden.
Jeg er sikker på, at alle os, der ikke deltager, er meget glade for at høre dette.

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, selv om vi ikke kan støtte hr. Lamassoures betænkning i den endelige afstemning, vil også jeg gerne takke ordføreren for hans aldeles fremragende arbejde. Jeg vil gerne fremhæve denne betænkning som en af de vigtigste, som Europa-Parlamentet har haft til forhandling. Den er vigtig på grund af det forløb, som den indgår i, og det tidspunkt, som den fremlægges på. Den er vigtig på grund af dens emne, der er et af de mest omstridte, følsomme og væsentlige spørgsmål for EU. Den er vigtig ikke blot på grund af den kvalitet, som kendetegner den i dens endelige udgave, men også på grund af det arbejde og de diskussioner, der gik forud, og de mange ændringsforslag til den, herunder også dem, som alligevel ikke er kommet med, og den derfor enorme rigdom, der kendetegner den på det teoretiske plan. Den er sluttelig vigtig for den opfattelse og den ordning, som bliver resultatet af dette arbejde for EU, og også i lyset af den parallelle diskussion, der foregår i konventet.
Det gør os derfor ondt, at vi ikke kan stemme for den i den endelige afstemning, for vi er faktisk enige i de to første punkter. Vi er enige i, at tiden er inde til at foretage en ajourføring af kompetencefordelingen mellem Unionen og medlemsstaterne i lyset af de historiske erfaringer og i respekt for subsidiaritets- og proportionalitetsprincipperne - og netop i lyset af de erfaringer, der er kendetegnet ved alt for ringe respekt for lige præcis subsidiaritetsprincippet. Vi er også enige i, at kompetencefordelingen skal forbedres, og at en sådan forbedring vil styrke demokratiet i Europa, hvad der for os også indebærer, at de nationale demokratier og de nationale parlamenter tillægges større betydning, og at der skabes et nyt forhold mellem parlamenterne omkring den fremtidige udformning af Europa.
Allerede i tredje punkt må vi imidlertid sige klart fra, og vi mener, at betænkningen afviger fra sit oprindelige mål ved at hengive sig til denne flodbølge af støtte til en europæisk forfatning, en unionsforfatning, som vi ikke kan tilslutte os. Vi mener i øvrigt, da det jo nu drejer sig om kompetence, at det ikke ligger inden for nogen europæisk institutions kompetence at udfærdige en europæisk forfatning. Det er staterne, der har kompetence til at udfærdige og revidere traktater, og det er en kontraktuel mekanisme af en art, der er helt forskellig fra de typiske forfatningsmekanismer, der forudsætter et suverænt folk, et folk, der træffer beslutninger om en suveræn enhed, og dét er helt forskelligt fra vores opgave i EU. Her har vi altså at gøre med en principiel forskel, der for os er afgørende.
Hr. Méndez de Vigo satte på sin vis, da han for lidt siden talte om kompetence i form af beføjelser, fingeren på det ømme punkt. At vi anerkender, at kompetence kan tildeles i form af beføjelser, betyder ikke kun det, som hr. Méndez de Vigo nævnte, men også, at staterne besidder en generel retskompetence, som ingen behøver tildele dem, mens EU kun har det, for så vidt staterne overdrager og tildeler EU en sådan kompetence, idet de også kan fjerne den igen, sådan som betænkningen forestiller sig det med den nye mekanisme, der skal træde i stedet for den nuværende artikel 308. Det er et meget væsentligt aspekt, som vil få følger for den institutionelle struktur og for den måde, vi opfatter EU's kompetencer på på.
Der er yderligere nogle iagttagelser, som jeg gerne vil fremføre. Det gælder eksempelvis de kriterier, der nævnes i betragtning G, hvor et af dem er synergifordelen, men dette kriterium bør kun ses i en meget begrænset sammenhæng. Synergi- og effektivitetskriteriet er yderst farligt, for det er dér, hvor alle angreb mod subsidiaritetsprincippet kan sættes ind. Isoleret set er det let at henvise til, at en eller anden handling giver øget effektivitet - og effektivitet er i sig selv et farligt ord, der kan retfærdiggøre hvad som helst - og stordriftsfordele, men på den måde lægger vi grunden til stadige krænkelser af subsidiaritetsprincippet.
Som sagt påskønner vi betænkningen, og vi ville gerne have stemt for den, men det, der byder os imod, er dens forfatningsorientering, dens opfattelse af, at EU i stadig hørere grad skal tage form af en egentlig stat, hvilket vi mener gør vold på Europas grundlæggende natur og den opfattelse, vi har af et fremtidens EU, der respekterer nationerne.

Mathieu (EDD).
Hr. formand, borgerne ønsker i højere grad en begrænsning af EU's kompetence end en kompetenceafgrænsning mellem Unionen og medlemsstaterne. Den europæiske integration har i årenes løb udviklet sig til et vildnis af tekster og procedurer, som selv de mest garvede stifindere må give op over for.
Min gruppe har stillet flere ændringsforslag, som tager sigte på at imødegå denne undergravning af tekster og kompetencer. Ændringsforslag 34 indeholder således et forslag om, at det skal være muligt på begæring af en eller flere medlemsstater, og dermed de nationale parlamenter i de pågældende stater, at ophæve en tekst, såfremt der ikke kan samles flertal for en stadfæstelse af denne.
Min gruppe må med bekymring konstatere, at hver gang man har forsøgt at gennemføre en afklaring af denne art, har resultatet været det modsatte. Alle er imidlertid enige om, at det er på tide at reagere på borgernes negative følelser og manglende interesse for et EU, som beskæftiger sig med alt for mange spørgsmål og alt for mange detaljer.
Betænkningen gør kun situationen værre ved at stille forslag, som sikrer Unionen de beføjelser, der endnu mangler. Der opregnes således en række områder, som skal henhøre under Unionens egenkompetencer, og en række områder, som underlægges delt kompetence og således kontrolleres nøje af Kommissionen som traktaternes vogter og af Domstolen. Til disse føjes også anliggender vedrørende gennemførelsen af udenrigspolitikken. Som en sidste forholdsregel ønskes indføjet en "udviklingsklausul" svarende til den nuværende artikel 308, som i påkommende tilfælde kan tages i brug for at udvide anvendelsesområdet yderligere. Når man ser, hvor lidt der er tilbage, kan det ikke undre, at det i punkt 17 anføres, at det ikke findes nødvendigt at opstille en liste over medlemsstaternes enekompetencer, hvilket vi beklager.
Den foreliggende betænkning er efter min opfattelse blot en opsamling af de krav, Europa-Parlamentet ikke fik gennemført i Nice. EU bliver en stat overordnet staterne med frihed til at definere sine prioriteringer, mens alt for mange fjerne og pedantiske regler allerede i dag belaster borgernes hverdag og hindrer en forvaltning, som er i overensstemmelse med lokale og nationale ønsker. Vi vil fastholde budskabet om mere diversitet, mere nærhed og mere åbenhed, om end det vanskeligt lader sig forene med det spanske formandskabs ønske om mere Europa.

De Gaulle (NI).
Hr. formand, Lamassoure-betænkningen får mig til at tænke på en film, der sendes på kanalen Arte, om "det europæiske luftkastel" og "de uhelbredeligt eurofile". Alle ingredienser er til stede. Det erklærede mål er oprettelsen af en europæisk superstat, som skal være centralistisk og besidde regale beføjelser, mens staterne blot bevarer visse føderale beføjelser under dække af subsidiaritetsprincippet, som imidlertid er ganske udhulet af alle former for undtagelsesbestemmelser. Subsidiaritetsprincippet er blevet subsidiært, eftersom det ikke hindrer anvendelsen af artikel 308, ej heller anvendelsen af EU's acquis eller det selvbestaltede unionsprincip. Jeg havde forventet, at medlemmerne af Udvalget om Konstitutionelle Anliggender kunne frembyde større klogskab eller besindighed, for uanset Laeken-topmødets skæbne fremstår den europæiske integration som en stadig mere skrøbelig og kunstig konstruktion, som er dømt til at omdannes til en frihandelszone.
Arbejdet burde pege i modsat retning. Man burde for de enkelte kompetenceområder undersøge, hvad EU konkret tilfører de enkelte medlemslande, og de franske medlemmer ville være nødt til at erkende, at EU i stigende grad har negativ indflydelse på situationen i Frankrig. Sund fornuft og de aktuelle kendsgerninger tilsiger, at man vender tilbage til de tanker, der dannede grundlag for Rom-traktaten, altså fælles udøvelse af visse økonomiske kompetencer i form af en forbundsstruktur og ikke en overnational struktur. Men tro mod systemet og endog af ideologiske grunde fortsætter man ad illusionens vej. Man har begået en regulær historisk fejltagelse ved ikke at begrænse Den Europæiske Union geografisk, men principielt godkende Tyrkiets optagelse. Og nu er man i færd med at begå den næste fatale fejltagelse ved ikke at begrænse Unionens kompetencer.

Brok (PPE-DE)
Hr. formand, kære kolleger, mens fru Kaufmann talte, kom det tyske hold bagud.

Men jeg skal ikke komme ind på sammenhænge her. Det er snarere det, som hr. de Gaulle netop har givet udtryk for, som har hidset mig op, for når man her holder taler, som vil føre EU tilbage til tiden før det indre marked, så må man ganske enkelt sige, at han ikke har tænkt på Frankrigs økonomiske interesser. Jeg er derfor meget taknemmelig for det, som hr. Lamassoure her har givet udtryk for, for det er, tror jeg, en afbalanceret model, som han har fremlagt. Der er den passende balance mellem klarhed, for så vidt angår kompetencebestemmelserne og nødvendigheden af, at vi lever op til Walter Hallsteins ord om, at EU er en creatio continua. Det vil sige, at vi er i stand til at videreudvikle EU i overensstemmelse med det, der er nødvendigt. I den forbindelse er det naturligvis helt klart, at vi ved anvendelsen af subsidiaritetsprincippet altid må træffe afgørelser således, at afgørelsen træffes på det plan, hvor den bedst kan træffes. Men vi må på den anden side også gøre det klart, at vi kun gennem klarhed med hensyn til afgrænsningen vil være i stand til at få opbakning til, at vi også gennemfører reglen om flertalsafgørelser på de resterende områder, under forhandlingsprocessen i konventet og på den efterfølgende regeringskonference.
Her er der en tæt sammenhæng mellem klarheden i kompetencerne og den videre udvidelse af reglen om flertalsafgørelser, for kun ad den vej kan man vinde accept både hos politikerne i de nationale hovedstæder og hos befolkningen, der netop ønsker denne klarhed på området. Men vi kan ikke skabe klarhed i konflikttilfælde via det politiske plan. Hvis man nedsatte et subsidiaritetsudvalg bestående af nationale og europæiske parlamentsmedlemmer, som mindst skulle have 100 medlemmer, så ville der blive truffet afgørelser efter nøjagtig de samme politiske opportunitetsovervejelser som i Ministerrådet og i Europa-Parlamentet. Men hvis regionalitetsprincippet bliver anvendt, så har et mindretal også en chance for at få sin holdning igennem, hvis det mener, at en kompetence er blevet overskredet. Derfor er hr. Lamassoures idé med at gå via EF-Domstolen den helt rigtige. Dermed er det via en række grupper og institutioner, som har klageret, muligt både i de normale procedurer og i denne hasteprocedure, at forsvare kompetencer, hvis man mener, at lovgiveren har overskredet sine kompetencer.
Jeg vil også foreslå Dem at optage de nationale parlamenter på listen over dem, som har klageret. Det er efter min mening overordentlig vigtigt, taktisk klogt ud fra Europa-Parlamentets synsvinkel og interesse og både nødvendigt og påkrævet, at der bliver åbnet for denne mulighed. I de fleste lande, hvor der findes regioner med lovgivningskompetencer, har disse også en sådan klageret via et nationalt kammer. Også det kan man i vid udstrækning kompensere for dermed. Jeg mener, at det er det helt afgørende tiltag med henblik på at opnå virkelig beslutningsevne at have en klar fordeling, at opnå accept og samtidig at garantere retssikkerheden. Af den grund vil jeg gerne lykønske hr. Lamassoure med hans betænkning.
(Bifald)

Napolitano (PSE)
Hr. formand, først vil jeg gerne give udtryk for min overraskelse og beklagelse. Tillad mig at rette en formel protest til Dem over, at et så vigtigt spørgsmål og en så krævende betænkning bliver drøftet på et natmøde og under de uheldige omstændigheder, som vi kan se.
Denne fremgangsmåde stemmer ikke overens med det så ofte gentagne krav om, at Parlamentets plenarmøder skal være forum for vigtige politiske debatter. 

Det forslag til beslutning, som vi drøfter i aften, og som er indeholdt i hr. Lamassoures betænkning og tager udgangspunkt i de nøjagtige analyser i begrundelsen, viser den vej, som vi også opfordrer konventet til at følge. Der er tale om en velafbalanceret og stringent løsning, hvor der både tages højde for ønsket om at give EU en større rolle - tænk blot på det spanske formandskabs motto, nemlig "mere EU" - og anmodningerne om større klarhed, forenkling og decentralisering i EU's udførelse af sine opgaver. Jeg tror, at det kræver stor beslutsomhed at forsvare EU's nuværende egenkompetencer og udvide dem til ikke mindst at omfatte en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - sådan som man modigt foreslår i punkt 20 - også fordi dette er i tråd med et udbredt ønske blandt borgerne, som gerne vil have et stærkere EU, der i højere grad står sammen under sine indgreb i kritiske situationer og i de vigtige spørgsmål om fred og retfærdighed i verden.
Samtidig er tiden nu inde til at skabe orden i de institutionelle rammer og i EU's forskellige indgrebs- og beslutningsmetoder, som i årtiernes løb er blevet bygget oven på hinanden fra traktat til traktat. Vi må indrømme, at der er grund til bekymring over respekten for subsidiaritetsprincippet og også over den ikke altid så klare skelnen mellem beføjelser og opgaver af henholdsvis lovgivningsmæssig og udøvende karakter, nemlig over manglen på et bestemmelseshierarki.
I hr. Lamassoures betænkning foreslås dog nogle løsninger, der kan sikre en større enighed i alle vores lande, når det gælder en yderligere udvikling af EU's opbygning. Her kan jeg f.eks. nævne omformuleringen af de kriterier, der gør initiativer og beslutninger på EU-plan berettigede, nemlig de tre kriterier for områdets relevans, synergien og solidariteten. Som et andet eksempel kan jeg nævne den indsats, man har gjort i forbindelse med overholdelsen af subsidiaritetsprincippet for at styrke Kommissionens politiske ansvar - punkt 28 - men også for at indføre endnu en klagemulighed på retsligt plan.
Hr. formand, efter alle lykønskningerne til hr. Lamassoure håber jeg, at Parlamentet i morgen ikke vedtager nogen ændringsforslag, der går ud over betænkningens ligevægt og innovative karakter.
Formanden.
Hr. Napolitano, jeg kan forsikre Dem om, at Deres indledende bemærkninger vil blive viderebragt til Udvalgsformandskonferencen, Formandskonferencen og tjenestegrenene.
For mig er det som formand for dette møde meget mere interessant at lytte til en god forhandling som denne end de fleste andre, der finder sted her i Parlamentet.

Malmström (ELDR).
Hr. formand, klarhed, tydelighed, forståelighed er naturlige stikord i alle regelværker. De gælder i spil, sport, forfatninger og i samfundet i øvrigt. Underligt nok har disse stikord ikke rigtigt præget arbejdet med de europæiske traktater og lovtekster, som har hobet sig op gennem årene. EU's acquis er faktisk ikke noget yatzyspil, det omfatter tværtimod 370 millioner mennesker.
Resultatet af svære forhandlinger om det mindste komma har været, at den, som vil forstå, hvordan EU fungerer, næppe vælger Amsterdam-traktaten og endnu mindre Nice-traktaten som nattelekture, hvis han/hun vil være klogere. Det er ikke sært, at folk ikke føler tillid til EU, når det er så svært at forstå beslutningerne og ansvarsfordelingerne. Selv vi, der arbejder med det dagligt, kan blive forvirrede indimellem.
Lamassoure-betænkningen er derfor et umådeligt vigtigt bidrag til konventet og til diskussionen hjemme i vores medlemslande. I betænkningen systematiseres på pædagogisk og tydelig vis, hvad EU gør og burde gøre. Dette bliver meget anvendeligt i diskussionen om en forhåbentlig snarlig forfatning. Der er brug for en klarere kompetencefordeling, måske ikke en kompetenceliste, men en klarere afgrænsning af, hvad EU skal gøre.
EU skal styrkes på nogle områder, men der skal også være et værn imod, at EU påtager sig nye opgaver, som bedst løses af borgerne selv i kommuner, regioner eller nationale parlamenter. Subsidiaritetsprincippet skal derfor styrkes. Det lokale og regionale niveau er umådeligt vigtigt, og jeg støtter de ændringsforslag, som vil genindføre det regionale partnerskab. Jeg håber, at vi kan få en særskilt betænkning på netop dette område.
Hvis vi ønsker, at EU skal kunne fungere med 30 medlemslande, så skal EU fokusere sine kræfter og sit engagement på de rent grænseoverskridende spørgsmål. Arbejdet med at få lidt orden og rede i EU's arbejdsopgaver når et stort skridt videre i aften, og jeg vil takke hr. Lamassoure for en fantastisk arbejdsindsats.

Herzog (GUE/NGL).
Hr. formand, Lamassoure-betænkningen er særdeles interessant. Jeg deler det ønske, der kommer til udtryk i betænkningen, nemlig ønsket om at styrke Unionens kompetencer, således at kravene og forventningerne til den kan indfries. Jeg tilslutter mig i særdeleshed de bestræbelser, der vedrører udenrigspolitik, forsvar og sikkerhed.
Jeg har dog visse indvendinger. Målsætningerne må nyformuleres. De er grundlaget for Unionens forfatning, og det er dem, der set med borgernes øjne retfærdiggør styrkelsen af Unionens kompetencer. Hvilke målsætninger taler vi om? Markedet, valutaen, den frie bevægelighed. Det er ikke tilstrækkeligt. Vi må gå videre end som så. EU engagerer sig på den internationale scene for at skabe reelle multilaterale forbindelser, sikkerheden beror på dialog, bekæmpelse af fattigdom og udviklingsrelationer. EU sigter mod fuld beskæftigelse og udvikling af menneskelige ressourcer. EU bekæmper udstødning og styrker samhørigheden ved at dele fælles goder. EU skaber et fælles område, som tillader udøvelse af fler- og tværnationalt europæisk borgerskab og demokrati. Disse valg er kendetegnende for EU. De bør indgå i forfatningen og gøres til genstand for en et- og flerårig politisk dagsorden. Afbalancering af regler og definition af kompetencer tager således sigte på at opfylde disse målsætninger.
Betænkningen er set i dette perspektiv ikke tilstrækkeligt ambitiøs, når det gælder den helt uomgængelige fornyelse af den sociale model og sikring af vækst. Det er et centralt emne for borgerne og et emne, som splitter os. Konkurrencereglerne bør afbalanceres ved fælles regler og opgaver, når det gælder sikkerhed, offentlige tjenester og industripolitik. EU bør have egenkompetencer, når det gælder den økonomiske politik, en nydefineret ramme for koordinering af de nationale politikker og beskatningsmæssig harmonisering af de finanspolitiske og skattepolitiske redskaber.
Når det drejer sig om udøvelsen af disse kompetencer, den demokratiske udfordring og kravet om effektivitet, er betænkningen ikke udførlig nok, og flere ændringsforslag forbedrer den i så henseende. Hvad angår Unionens retsakter og disses art, kan jeg ikke tilslutte mig ordførerens udsagn. Ifølge ordføreren kan Unionen kun undtagelsesvis gribe til forvaltningsakter. I virkeligheden er en politisk Union, som ikke går ind i forvaltningen, dybt uansvarlig. Der bør således ikke skelnes mellem kompetencer og foretages kompetencefordeling udelukkende på grundlag af subsidiaritetsprincippet. Det kan ikke i forening med de frie markedskræfter legitimere et fællesskab. Endnu et princip må bringes i anvendelse, nemlig solidaritetsprincippet. Lad os forsøge at præcisere det. Det civile samfunds aktører bør inddrages direkte og have beføjelser til at være medforvaltere af ressourcerne for at gennemføre projekter af interesse for Fællesskabet. Lad os vove at skabe et samfund i Europa.

Berthu (NI).
Hr. formand, da jeg kun har et minuts taletid til rådighed, vil jeg formulere mig meget direkte. Vi billiger ikke Lamassoure-betænkningen, hvilket primært må tilskrives to forhold. For det første behandler den næsten ikke det efter vores opfattelse afgørende spørgsmål om demokratisk kontrol med kompetencerne. Ikke et ord om de nationale demokratiers muligheder for kontrol med, at subsidiaritetsprincippet efterleves, kun få ord om de nationale parlamenters udøvelse af kompetencer på europæisk plan, bl.a. ved etablering af en interparlamentarisk søjle. For det andet behandler betænkningen kompetencefordelingen på abstrakt og teknisk vis og nævner slet ikke de nationale demokratiers suverænitet. Denne ensidige abstrakt-tekniske vinkel fører til fejlagtige føderalistiske løsninger, som skader demokratiet.
Det er baggrunden for, at medlemmerne af bevægelsen SOS Demokrati har udfærdiget en mindretalsudtalelse, som er vedføjet betænkningen. Det er også baggrunden for, at de franske medlemmer af partiet MPF har udarbejdet en modbetænkning i form af en besvarelse af de spørgsmål, konventet har stillet under titlen "Løsning af EU's opgaver". Den omhandlede modbetænkning vil pr. elektronisk post blive tilsendt medlemmerne af Europa-Parlamentet, medlemmerne af konventet samt andre, der anmoder herom.

Fiori (PPE-DE).
Hr. formand, jeg tilslutter mig den holdning og de lykønskninger, som mange af vores kolleger allerede har givet udtryk for over for vores ven, hr. Lamassoure. Hans betænkning er efter min mening et meget betydningsfuldt politisk dokument, der bliver et fast holdepunkt i konventets arbejde.
Netop derfor vil jeg i mit indlæg gerne koncentrere mig om et ønske, som jeg havde. Vi kunne efter min mening have benyttet os af denne lejlighed til at medtage regionsspørgsmålet i EU's kommende opbygning på en mere omfattende måde end i den sidste formulering, som vi skal stemme om i morgen. Allerede i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender var der lange drøftelser og en lang debat om regionernes rolle. Efterhånden som konventets arbejde vokser, og efterhånden som der bliver flere og flere informationsprocedurer omkring dets arbejde, tror jeg, at man vil give regionerne en stadig større rolle i EU.
En anderledes proces ville føre til en retningsændring og en integrationsproces. I øjeblikket skal vi navnlig passe på de mekanismer, som udgør en alvorlig fare for EU's politiske synlighed og EU's forhold til borgerne, der, når de tænker på EU, uden tvivl anser det regionale aspekt for at være en administration af deres egen situation og deres egne ønsker. Vi, som ønsker at skabe et EU efter borgernes hoved ved netop at overveje de regionale institutioners rolle og en institutionsopbygning, hvor der i det fremtidige EU tages højde for alle lovgivningsaspekterne, kommer uden tvivl til at udføre et glimrende stykke arbejde, ikke bare for os selv, men også for Europas fremtid.
Thorning-Schmidt (PSE).
Hr. formand, mange borgere er meget nervøse for, at EU er en slags glidebane, en rutschebane, som børnene bruger, og som gør, at man ikke rigtig kan stoppe, når man først er kommet i gang. Borgerne er bange for, at der sidder "nogle nede i EU", som de siger, der forsøger at tilrane sig flere kompetencer, mere magt uden at spørge dem først. De myter bliver dagligt næret af de organiserede modstandere, som vi selvfølgelig også har nogle af hér i Parlamentet. Jeg er derfor meget glad for denne betænkning, fordi den bidrager til at mane mange af disse myter i jorden. Her bliver det nemlig slået fast én gang for alle, at det er medlemslandene, der har kompetencen, medmindre den er overgivet til EU, og det slås fast, at EU er et dynamisk fællesskab, hvor kompetencer deles, når dét er mest hensigtsmæssigt. Betænkningen er også et opgør med et kompetencekatalog, som ville gøre samarbejdet alt for stift.
Betænkningen er faktisk meget realistisk, og Parlamentet kan herefter ikke længere beskyldes for at bestå af ekstreme fantaster. Det håber jeg også, de organiserede modstandere i mit eget medlemsland, Danmark, vil tage højde for. Jeg taler til hr. Bonde, selv om han ikke er her i aften.
Et par kommentarer til de enkelte dele: Subsidaritetsprincippet - jeg glæder mig over at få fastslået, at subsidaritetsprincippet ikke kun er et juridisk princip, men også et politisk princip; vi skal nemlig have øget fokus på subsidaritet som politisk princip, og dermed tvinge Kommissionen til at forklare sig bedre over for borgerne. Jeg har selv foreslået, at en enkel kommissær bliver ansvarlig for subsidaritet, fordi det vil give os folkevalgte hér i Parlamentet mulighed for at stille Kommissionen til ansvar for subsidaritetsspørgsmålet og således tvinge den til såvel at forklare sig direkte over for borgerne samt til at legitimere sine handlinger over for borgerne.

Costa, Paolo (ELDR).
Hr. formand, forslaget om, at EU's egenkompetencer skal begrænses, så der bliver meget færre, end det er tilfældet i øjeblikket, men så de til gengæld bliver meget vigtigere end nogle af de nuværende egenkompetencer, er et fornuftigt forslag og et fast og prisværdigt holdepunkt i hr. Lamassoures betænkning.
Der er ingen tvivl om, at det er en hensigtsmæssig beslutning også at lade egenkompetencerne omfatte den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - kun på denne måde kan vi give EU mulighed for at få indflydelse, når det gælder bevarelsen af den offentlige sikkerhed, freden, stabiliteten og udviklingen i verden - og forvaltningen af det fælles område med frihed og sikkerhed, eftersom vi kun herved effektivt kan bekæmpe organiseret kriminalitet og narkotika og tage spørgsmålet om indvandringen fra tredjelandene op på en civiliseret måde.
Hvis vi skal rette os efter Eurobarometeret, burde vi også medtage spørgsmålet om bekæmpelsen af fattigdom og udstødelse i EU-kompetencernes hårde kerne. Når det er sagt - og her anerkender og understreger jeg vigtigheden af subsidiaritetsprincippet, ifølge hvilket alle andre kompetencer skal overgå til nationalstaterne - er det rigtigt, at det rent faktisk er nødvendigt at indse, at i den nuværende fase af EU's historie, som uigendriveligt er kendetegnet af udvidelsesproceduren, er det EU, vi er ved at opbygge, en union af stater. Det forholder sig dog stadig sådan, at nationalstaterne blot er tidligere tiders svar på et integrationsbehov og en situation, som går forud for den globaliseringstidsalder, vi lever i nu. Det er en kendsgerning, at staterne i de sidste årtier har måttet afgive suverænitet opad - nemlig til EU - og ikke mindst nedad, nemlig til de territoriale, regionale og lokale myndigheder, og mange steder i Europa i dag er det her, den egentlige identitet og udøvelsen af den demokratiske kontrol ligger.
Ud fra dette synspunkt tror jeg - og jeg tilslutter mig mange andre af de bemærkninger, der blev fremsat - at det er nødvendigt at indse, at anvendelsen af subsidiaritetsprincippet ikke skal fastlåse forholdet mellem EU og medlemsstaterne, men at vi skal gå længere, og det skal vi gøre med det forhold, som vi har bestræbt os på at skabe som et yderligere bidrag til konventets arbejde.
Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg er ikke med i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, så jeg har ikke overværet forhandlingerne. Men det, jeg indtil videre har hørt, får mig til at tænke på en nyhed, jeg så i fjernsynet forleden. I USA er det lykkedes amerikanerne af skille to siamesiske tvillinger, der begge overlevede.
Det, jeg vil sige, er, at hvis vi betragter kompetence- og myndighedsområderne inden for EU, er de monstrøse i forhold til deres fordeling, de har ikke normale, geometriske former, så lad os håbe, at de bliver adskilt om ikke andet gennem årtiers revisioner, at de begge overlever, og at der ikke er brug for amerikanske læger.
Jeg har to små kommentarer: Fordelingen af kompetenceområder mellem medlemslandene og Unionen skal ikke kun afgøres ud fra effektivitet, men også ud fra demokrati. Borgerne har al mulig ret til at gøre indvendinger mod kompetenceoverførsler til EU, hvis det ikke sker demokratisk, også selv om den administrerer dem bedre. For det andet er der de tre niveauer, Union, medlemsstater og regioner. Lad os huske på det, som psykoterapeuterne ser i familier med tre børn, sandwichbarnet, det mellemste barn, har altid identitetsproblemer, som det end ikke i alderdommen får løst ...
(Formanden afbrød taleren)

Dell'Alba (NI).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, indledningsvis vil jeg gerne lykønske ordføreren med de gode resultater. Ikke blot er det lykkedes ham at samle et pænt antal medlemmer, vilkårene taget i betragtning, og i alt fald sammenlignet med det antal, vi normalt kan mønstre ved sene aftenmøder. Men først og fremmest gælder lykønskningen den fremragende betænkning. Det er lykkedes at løse en ganske vanskelig opgave og sikre, formoder jeg, at resultatet af afstemningen i morgen vil gøre Europa-Parlamentet ære i form af bred støtte til Lamassoure-betænkningen.
Vi befinder os efter min opfattelse i en forfatningsfase. Det er i alt fald mit håb. Ikke mindst Kommissionen og dernæst konventet bør efter min opfattelse på behørig vis lade Lamassoure-betænkningen indgå i overvejelserne. De italienske radikale støtter i alt væsentligt indholdet i Lamassoure-betænkningen. Vi ser den som en vigtig løftestang, som kan fremme drøftelserne og bidrage til at sikre, at vi får institutioner og en forfatningsmæssig model, der gør det muligt at gennemføre udvidelsen, som uden en sådan struktur kunne resultere i et regulært frihandelsområde, der vil være uden sjæl og uinteressant som partner. Vi har hermed efter min opfattelse et godt holdepunkt, som sammen med Parlamentets øvrige betænkninger og holdningstilkendegivelser giver Europa-Parlamentets delegation gode muligheder for at blive hørt. Det er i alt fald mit håb. Vi kunne være gået videre. I forlængelse af Lamassoure-betænkningen kan vi efter min opfattelse gøre fremskridt i andre sammenhænge og stille endnu mere konkrete forslag, som i endnu højere grad bringer os i retning af et Europa på føderal grund.

Inglewood (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at forklare Parlamentet, at den britiske konservative delegation vil afholde sig fra at stemme om hr. Lamassoures betænkning, der, selv om den indeholder nogle fremragende dele, også indeholder nogle dele, som vi ikke kan gå ind for. Jeg må understrege, at jeg ikke siger dette for at nedvurdere kvaliteten af ordførerens arbejde eller undervurdere den indsats, han har lagt i det.
For briter, som ikke har en formelt nedskreven forfatning, og som indtil for ganske nylig har været et enhedsland, er en systematisk analyse af den art, som vi ser på her til aften, i særdeleshed uvant. Når dette er sagt, er det som del af den væsentlige proces at gøre Europas politiske aktiviteter mere klare, forståelige, demokratiske og ansvarlige og gøre Europa egnet til en udvidet Union nødvendigt, at dette arbejde gøres og gøres meget omhyggeligt. Netop det, at vi finder, at vi ikke kan støtte nogle af konklusionerne, forekommer ikke mig at være ensbetydende med at underkende det tilgrundliggende arbejde.
Der er behov for at forbedre, afklare og rydde op i Europas måde at arrangere sig på rent forfatningsmæssigt på. Men den proces må ikke få lov til at blive en undskyldning for en snigende eurocentralisering. Den bør snarere bruges til at udvikle et Europa opbygget omkring dets nationalstater, som træffer beslutninger sammen i henhold til beslutningstagningssystemer, der udvikler sig på en måde, der gør dem egnede og hensigtsmæssige for en verden i det 21. århundrede.

Swoboda (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, måske er det en særlig ros for hr. Lamassoure - hvis han hører efter - når jeg siger, at en betænkning sjældent er blevet diskuteret så heftigt og så længe i vores gruppe som hans betænkning, hvilket desværre gik ud over vores koordinator Richard Corbett, som fik pålagt mange opgaver af os. Men lad mig blot komme med to bemærkninger hertil.
For det første er der subsidiariteten og forholdet til regionerne. Jeg har været medlem af en delstatsregering i Østrig. Jeg kender til de mange fordele, men også de problemer, der findes i forbindelse med regionerne og subsidiariteten. Jeg går kun ind for, at vi med alle de skridt, som vi tager i retning hen imod et forbedret forhold til regionerne, ikke glemmer den politiske samhørighed, som vi har brug for i Unionen, og derfor må vi tage disse skridt med kløgt. Det forekommer mig at være absolut vigtigt.
For det andet finder dagens forhandling naturligvis ikke sted i et sterilt, lufttomt rum, men de politiske begivenheder, navnlig valgene, i særdeleshed også dagens valg i Nederlandene, så vidt vides, viser, at der er en stigende tendens til at stemme og agere europapolitisk i en vis befolkningsgruppe. Alligevel mener jeg, og her vil jeg gerne henvise specielt til punkt 20, at ordføreren og, går jeg ud fra, også vi her i Parlamentet har fuldstændig ret ved afstemningen i morgen, når vi navnlig fastlægger den ydre og indre sikkerhed som en stærk egenkompetence for Unionen. For de kolleger, som har haft ordet her, og som benytter den angst og den kritik, som også kommer til udtryk ved disse valg, til at argumentere imod en styrkelse af EU på disse områder, taler ikke i borgernes interesse. For borgerne har netop en interesse i større ydre og indre sikkerhed. Hvis vi spurgte og måske forklarede dem det lidt bedre, så ville vi få større støtte, større opbakning til netop disse kompetencer i EU. Derfor vil jeg også sige helt klart, at vi støtter disse egenkompetencer, som hr. Lamassoure klart fastholder i sin betænkning, fordi der med henblik på vores borgeres sikkerhed både udenrigspolitisk, men også med hensyn til det fælles område med frihed og sikkerhed, er behov for flere velargumenterede aktiviteter i EU.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Hr. formand, hr. Lamassoures betænkning er i sandhed et meget vigtigt bidrag til en højst påkrævet afklaring af vores europæiske retlige rammer. Jeg kan kun gentage det, ordføreren siger om placeringen af de nye spillere i det europæiske spil - ansøgerlandene og det, han kalder "regioner med lovgivningsmæssige beføjelser".
Betænkningen beslutter at overlade hovedlinjerne til konventet. Men så længe hver enkelt medlemsstat holder fast ved sine egne selviske interesser, vil det med de etablerede regler ikke være muligt for statsløse nationer som den baskiske region at deltage i opbygningen af demokratiske strukturer. Vi ved, at der i forbindelse med den nye franske decentraliseringsproces vil ske mange forandringer - selv i den baskiske region. Men meget mere vil forblive det samme.
Det mest hensigtsmæssige at gøre på nuværende tidspunkt vil være at lytte mere til, hvad de statsløse nationer beder om, det vil sige retten til at eksistere i en politisk forbindelse med Europa, hvor alle folkeslag som sådan vil være til stede.
Konventet bør tage hensyn til dette og indføje det i det endelige udkast for 2003.

Von Wogau (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne tilslutte mig dem, som har lykønsket hr. Lamassoure med hans glimrende betænkning. Jeg vil gerne, hvis tiden rækker, tage tre punkter op.
Det første vedrører subsidiaritetsprincippet og kontrollen af, om det bliver overholdt. Jeg havde gerne set, at vi også havde indrømmet de regioner, som har lovgivningsbeføjelser, en klageret. Jeg ved ikke, om vi vil få flertal til det. Men jeg vil anse det for rigtigt, hvis vi i det mindste indrømmer de nationale parlamenter en klageret, fordi det vil være et skridt i den rigtige retning.
Det andet punkt vedrører udviklingsklausulen. Det er efter min mening overordentlig vigtigt, at hr. Lamassoure præciserer, at ændringer her er mulige i begge retninger. Det, tror jeg, er en meget vigtig forudsætning for de videre forhandlinger.
Det tredje handler om forbedringen af lovgivningsproceduren, som bliver berørt i betænkningen. Hertil hører i første omgang, at lovgiverens og den udøvende magts opgaver bliver afgrænset mere klart - også terminologisk - således som hr. Lamassoure foreslår. Dertil hører, at EU-lovgivningen bliver lettet for tekniske detaljer. Jeg vil hertil sige, at de aftaler, som er blevet truffet mellem de tre institutioner på grundlag af forslagene om de finansielle tjenester, endnu ikke rækker med hensyn til den demokratiske kontrol, men at de i det mindste kan være en vejviser i den rigtige retning.

Carnero González (PSE).
Hr. formand, jeg tror, at man bedst modvirker det yderste højre og alle de populistiske taler, der er oppe i tiden, ved at skabe mere EU og et bedre EU. Derfor kommer Lamassoure-betænkningen efter min mening på et meget belejligt tidspunkt. Vi mener, at det for at løse borgernes problemer er nødvendigt med et Europa, der har de nødvendige kompetencer, de institutionelle instrumenter til at forvalte dem rigtigt og ressourcer nok til, at de kan gennemføres.
Og det sker desuden utvivlsomt, fordi borgerne kræver mere Europa. Jeg hører til dem, der mener, at det ikke er sandt, at borgerne ønsker at renationalisere kompetencer, at de mener, at EU er en overmåde grådig gigant. Netop af den grund mener jeg, at Lamassoure-betænkningen er hensigtsmæssig, og især, at dens overordnede strategi er korrekt. Det er nødvendigt at gøre status over Unionens stigende antal kompetencer og at modsætte sig enhver renationalisering, svækkelse eller afskaffelse af dem, der eksisterer på nuværende tidspunkt.
Jeg mener desuden, at det er absolut nødvendigt, at der er fleksibilitet til at udvikle EU's regelværk, og derfor er jeg enig i, at der ikke bør være et kompetencekatalog i ordets bogstavelige forstand. Jeg mener desuden, at hvis der er tre områder, hvorpå Unionens kompetencer bør udvikles, er det den økonomiske forvaltning og det sociale Europa, udenrigspolitikken og retlige og indre anliggender.
I den forbindelse er det hensigtsmæssigt, at der findes en udviklingsklausul i stil med den nuværende artikel 308, og naturligvis at der fastsættes et tydeligt regelhierarki, så det, der i dag er primærret, fortsat bliver betragtet som sådan.
Jeg mener også, at regionerne, især de, der har lovgivningsbeføjelser, bør spille en større rolle for EU i fremtiden for netop at anvende Fællesskabets kompetence.

Kauppi (PPE-DE).
 Hr. Formand, kære kommissær, i løbet af integrationsprocessen, der har varet et halvt århundrede, har vi lært, at et EU-samarbejde baseret på fællesskabsmetoden er mere effektivt end den form for virksomhed, som er baseret på løse ad hoc-aftaler, og som udelukkende foregår mellem regeringerne. Det er kun virkelighedsfjerne yderligtgående bevægelser, der tror på, at enkelte stater alene er i stand til løse udfordringerne i det moderne samfund. Perioden med veltalende diplomati er uafvendeligt forbi.
Fællesskabet, hvis formålsprincipper ifølge dets grundlæggere skulle være politiske, fik sin begyndelse med økonomiske midler. I de senere år har vi dog kunnet konstatere, at den økonomiske integration ikke kan løsrives fra den politiske integration. Det er f.eks. ikke muligt at skabe helt fungerende indre markeder uden at styrke den politiske union.
Et såkaldt kompetencekatalog er foreslået for at udvikle kompetencesystemet. Jeg tilslutter mig flere af kollegerne i min frygt for, at den form for kompetencekatalog vil være for stiv i en verden, hvor forandring er den eneste konstante faktor. Beslutningstagningen i Fællesskabet skal kunne bevare sin naturlige fleksibilitet.
I de fleste tilfælde fordeles beslutningsmagten stadigvæk mellem Unionen og medlemsstaterne. Det er helt klart, at vi også kommer til at se tvister om kompetencer. Det er derfor, at vi bør koncentrere os om mekanismer, hvormed den type af konflikter kan løses. Vi skal skabe en metode, der muliggør en tilstrækkelig fleksibilitet, men samtidig giver de demokratisk valgte repræsentanter en politisk vej ud af en konfliktsituation. En politisk kontrol, som udføres for at undgå en centralisering af magten, bør dog ikke blandes med den juridiske overvågning, som udføres af EF-Domstolen, for i sidste ende bestemmes retsgrundlaget, der bygger på de grundlæggende traktater, stadig af Domstolen.
Der er nogle, der i kompetenceforhandlingen prøver at finde instrumenter til at føre kompetencen tilbage til medlemsstaterne, hvilket vil betyde et tilbageskridt for integrationsudviklingen. Vi skal ikke falde i den fælde, som ofte er fremsat i subsidiaritetsprincippets ånd. Ved forhandlingen om kompetencer skal vi koncentrere os om at hjælpe borgerne med at danne et billede af, hvem der træffer beslutninger, hvor det foregår, og først og fremmest, hvad grunden er til, at der handles, som der handles.

Marinho (PSE).
Hr. formand, Lamassoure-betænkningen er værdifuld på grund af dens metode og på grund af dens indhold. Hvad metoden angår, vil jeg nævne tre ting. Betænkningen analyserer det nuværende systems selvmodsigelser og svagheder ud fra intellektuelt ærlige kriterier og på den histories præmisser, som vores institutioner nu engang har. Den definerer derpå en klar model for kompetencefordelingen, som den europæiske offentlighed kan anerkende, og som fjerner misopfattelser om EU-institutionernes kompetenceovertagelse og rydder op i en polemik, der desværre hærges af demagogi og mangelfuld etik, hvad angår Europas udvikling. Den fremlægger endelig en række forslag, der nok er diskutable, men som ikke er urealistiske, hvis Unionen skal kunne fungere uden ortodokst føderalistiske overdrivelser eller europarevisionistiske afvigelser.
Det, der imidlertid tydeligt fremstår, er den hårde kerne af tildelte egenkompetencer. Her er intet gået tabt i forhold til den oprindelige model, af dens justerbarhed i forhold til tidens nye omstændigheder og af modet til at foreslå ny ansvarsfordeling for fastlæggelsen af den fælles udenrigs- og forsvarspolitik, retsgrundlaget for det fælles område med frihed og sikkerhed samt sågar finansieringen af Unionens budget. Betænkningen angiver også klart Unionens egenkompetencer under hensyn til solidariteten mellem medlemsstaterne og disses borgere, hvor samhørighedsspørgsmålet og strukturpolitikken finder sin rette plads.
Det kan derfor ikke overraske, hr. Lamassoure, at jeg finder grund til at rose, og at vi stemmer for. Må konventet vide at drage nytte af Deres arbejde, vide at gøre sig sine overvejelser derom, så vi kan få en moderne traktat, hvor Unionen tilføjer borgerne, regionerne og staterne en ekstra dimension.

Karas (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, mange tak, hr. Lamassoure, i mit land har befolkningen en meget god fornemmelse, når 53% mener, at EU's betydning vil stige i de kommende år. Men samtidig påstår syv ud af 10 borgere, at der bliver taget for lidt hensyn til de enkelte borgeres interesser. Dette spændingsforhold skyldes efter min mening, at realiteterne i beslutnings- og meningsdannelsesprocessen ikke bliver gengivet klart og gennemskueligt nok.
Hr. Lamassoures betænkning viser meget tydeligt - og er derfor til så stor hjælp - sammenfletningen og samspillet mellem borgere, kommuner, regioner, nationer og Europa. EU findes ikke et eller andet sted, vi er alle Europa. Der findes ingen beslutninger uden medlemsstaternes godkendelse, og derfor heller ikke uden de nationale parlamenter, hvis de også opfatter sig som parlamentarisk kontrolinstans for de nationale regeringsrepræsentanters aktiviteter i Rådet. Klare kompetencer indebærer et klart ansvar og klare kompetencer for parlamenterne og dermed større gennemskuelighed i beslutningsprocessen.
Men jeg mener også, at vi må gøre det klart, at forskellige kompetencer ikke må føre til blokade og forsinkelse af fælles besluttede mål som de fire friheder, handlingsplanen for finansielle tjenester eller det indre marked. Forskellige kompetencer må ikke medføre en udhuling af Kommissionens kompetence som vogter over traktaterne - der henvises til stabilitets- og vækstpagten. Regionernes problemer i landene kan ikke alle sammen løses via Europa. Europa-Parlamentets medbestemmelse medfører større gennemskuelighed, mere demokrati, mere kontrol og derfor større borgernærhed.

Medina Ortega (PSE).
Hr. formand, nogle af mine kolleger har beklaget sig over, at forhandlingen fandt sted om aftenen. Jeg tror, at hr. Lamassoure, som har et stort kendskab til sit lands historie, ved, at nogle af de vigtigste begivenheder har fundet sted om aftenen. Jeg vil minde ham om aftenen den 4. august 1789, da den franske revolutionsforsamling ophævede alle middelalderlige og feudale privilegier.
Jeg mener, at vi er midt i en revolutionær proces, og at hr. Lamassoure - måske uden selv at vide det - er ved at starte en revolution. Vi havde vænnet os til et EU, der udviklede sig organisk, og derfor var min kollega hr. Inglewood måske ikke særlig begejstret for den nye proces, og nu viser hr. Lamassoure os et reelt alternativ, som er alternativet om at nærme sig et føderalt Europa.
Fordelen ved et føderalt Europa, hvilket nogle af de forrige talere, f.eks. hr. Karas, har fremhævet, er, at det vil være meget mere forståeligt for borgerne, som i øjeblikket giver fortabt over for fællesskabsjargonen. Hvis der f.eks. fastsættes en klar kompetenceafgrænsning mellem de europæiske institutioner og medlemsstaterne, vil det ikke være nødvendigt at bruge det ord, som ingen forstår, nemlig ordet subsidiaritet. Det vil være nok at sige, at EU ikke er kompetent til at behandle en sag, fordi den hører ind under medlemsstaternes nationale kompetenceområde.
Derfor mener jeg, at jeg og de øvrige medlemmer af Den Socialdemokratiske Gruppe bør støtte Lamassoure-forslaget på dette punkt, for der er netop blevet refereret til Rådets formandskabs valgsprog i år, som er "mere Europa", og det var det valgsprog, jeg blev valgt på som socialdemokratisk parlamentsmedlem på et vist tidspunkt, for vi mener faktisk, at det er nødvendigt at skabe mere Europa, og vi mener, at det skal ske gennem føderale procedurer som dem, hr. Lamassoure har foreslået.
Jeg mener, at der er visse problemer. F.eks. synes jeg, at der er et problem med den særlige klagemulighed vedrørende forfatningsmæssige spørgsmål. Domstolen fungerer allerede som forfatningsinstans, inklusive den berømte klagemulighed vedrørende subsidiaritetsspørgsmål, og jeg er især lidt bange for den forudgående klagemulighed, der kan forventes. Vi havde den i Spanien, og vi var nødt til at ophæve den, fordi den var en måde at blokere Fællesskabets udviklingsproces på.
Jeg tror, at Parlamentet vil støtte Lamassoure-forslaget massivt i morgen, og jeg håber, at det vil danne grundlag for konventets og senere regeringskonferencens arbejde.

Hannan (PPE-DE).
Hr. formand, nogle gange har jeg en følelse af, at Parlamentet er så optaget af sine egne debatter, at det har mistet det, der foregår uden for dets fire vægge, af syne. Over hele Europa føler vælgerne, at de bliver taget for givet af deres politikere. De føler, at det kun gør en lille forskel, hvordan de stemmer, og at de så godt som ikke har nogen kontrol med deres egen fremtid. Og alligevel er vores reaktion at give dem mere af det samme. Denne betænkning bekræfter og befæster den gradvise overførsel af kompetence fra de nationale parlamenter til EU-institutionerne. Den skitserer de områder, hvor Unionen bør have fuld eller delvis kontrol, men den tilbyder ingen tilsvarende liste over områder, der vil blive forbeholdt nationalstaterne. Den tilbyder en mekanisme til udvidelse af EU's kompetence til at omfatte nye områder, men ingen lignende liste for tilbageførelse af kompetence.
Samtidig med at jeg fuldt ud respekterer oprigtigheden hos dem, der støtter betænkningen, forekommer det mig, at deres sag er baseret på to tvivlsomme antagelser. For det første er der et implicit præmis om, at det, at der blot er en international dimension ved et eller andet politisk område, i sig selv begrunder en fælles europæisk tilgang. Det kan godt være, at dette ræsonnement overfladisk set er plausibelt, men jeg finder det besnærende. For når alt kommer til alt, er det, at man ikke har en overnational politik, ikke ensbetydende med, at medlemsstaterne er ude af stand til at samarbejde med hinanden. Det kan godt være, at multilateralt samarbejde kan skabe bedre resultater end håndhævet ensartethed.
For det andet er der en modvilje mod at anerkende nogen sager som værende udelukkende nationale. Men igen udelukker det, at en nation har fuld kompetence på et givet område, ikke, at den kan samarbejde med sine naboer.
Nationalstaterne bør have lov til at definere visse politiske områder som værende fuldt ud nationale, idet de ikke har nogen direkte indflydelse på andre medlemsstaters interne anliggender. Desuden bør de have ret til at garantere denne retlige overhøjhed i deres forfatninger. Ligesom de europæiske traktater definerer Unionens kompetencer, bør også de nationale forfatninger være i stand til at omgærde visse sager som udelukkende nationale interesser. Jeg har ikke tid lige nu til at udarbejde en fuldstændig liste over disse områder, selv om jeg har gjort det i et papir udgivet af SOS Demokrati Intergroup.
Overførelsen af beføjelser skal kunne foregå i begge retninger. Det er dogmatisk og forkert at antage, at det ifølge sagens natur er at foretrække, at foranstaltninger træffes i Bruxelles frem for på nationalt plan. Det er denne holdning, der øger kløften mellem os her Parlamentet og vores vælgere udenfor.

Rack (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den nuværende kompetencefordeling mellem Unionen og medlemsstaterne er som skabt for populister uanset partifarve. Lige meget hvornår en eller anden i medlemsstaterne ikke vil påtage sig ansvaret for noget, som er vigtigt og nødvendigt, men upopulært, så kan den pågældende med overbevisningens styrke skubbe ansvaret videre til Unionen.
Kære medborgere, jeg ville jo så gerne gøre det anderledes, men jeg må ikke for Bruxelles! Borgerne forstår nemlig ikke kompetencefordelingen, derfor kan man også bilde dem alting ind. Kompetencefordelingen er i hvert fald uigennemskuelig for borgerne. Den har aldrig været let at forstå i de sidste 50 år, og i dag er den blevet uforståelig.
Systemet med de begrænsede enekompetencer er blevet til et ubegrænset tagselvbord for europæisk politik. Vi vil med hr. Lamassoures betænkning ændre denne uholdbare situation grundlæggende - der skal ordnes, systematiseres og gøres forståeligt lyder devisen. Meget, det meste, synes at være lykkedes. Et punkt er efter min opfattelse særlig vigtigt, og det glæder mig, at ordføreren har overtaget et af mine forslag. Det handler om at forbyde det såkaldte misbrug af retlige former i fremtiden. Hvis der hidtil har manglet en forordning eller en direktivkompetence, så har de europæiske institutioner alt for ofte klaret sig med et kunstgreb og opfundet endnu en handlingsplan, en foranstaltning, et pilotprojekt og lignende. Så var den manglende kompetence ikke længere et problem.
Hvis vi nu forbyder denne ene indfaldsport til nationale kompetenceområder, lukker vi Pandoras æske. Vi gør dermed, håber jeg, Europa en anelse mere overskueligt, forståeligt og dermed mere acceptabelt for dets borgere.
Wuermeling (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, kære kolleger, jeg mener også, at denne betænkning faktisk er et ægte skridt fremad i debatten om de europæiske kompetencer, ikke blot intellektuelt, men også politisk. Jeg takker hr. Lamassoure, ikke blot for de intensive overvejelser, men også for at have lyttet så intensivt under vores debatter. Jeg tror, at denne betænkning frem for alt rummer to budskaber. Også som EU-parlamentsmedlemmer ønsker vi at få tildelt klare kompetenceområder. Vi beskytter nemlig os selv mod anklager om centralisme, hvis det klart bliver fastlagt, hvad der er vores kompetenceområde, og hvad der netop ikke er vores kompetenceområde.
For det andet rummer betænkningen det budskab, at vi ønsker mere Europa i de eksterne forbindelser, mere Europa i forbindelse med varetagelsen af europæiske interesser i verden, men at vi også er rede til at give afkald på noget internt og overlade detaljerede bestemmelser til medlemsstaterne. Det er egentlig interessant, at der i alle EU-medlemsstater, også i ansøgerlandene, er blevet gennemført vellykkede decentraliseringer. Også de virksomheder, som agerer globalt, arbejder efter princippet om "små enheder og store netværk". Derfor bør vi i vores egen interesse som parlamentsmedlemmer også koncentrere os om vores nøglekompetencer og også give tydeligt udtryk herfor.
Kommissionen har her været udtalt modig, hr. kommissionsformand, De, hr. Barnier, men også Deres kollega hr. Vitorino har udtalt sig tilsvarende. Denne betænkning er et tilbud til borgerne - også til EU-skeptikerne - om et moderne, handledygtigt og gennemskueligt Europa.

Tajani (PPE-DE).
Hr. formand, hr. Lamassoures betænkning er efter min mening et kvalificeret bidrag til debatten om EU's fremtid og en hjørnesten, som gør det muligt for Parlamentet at spille en hovedrolle i den kommende forfatnings udarbejdelse. Der er så afgjort tale om et fremskridt, som er med til at skabe klarhed omkring det vanskelige kompetencespørgsmål netop på et tidspunkt, hvor der er fokus på dette emne i konventets debat.
Vi er overbeviste om, at den kommende forfatningstraktat - det nye EU's grundlov - bør fremme indførelsen af et EU, som endelig har en fælles udenrigs- og forsvarspolitik, som endelig kan gøre en indsats for freden i Middelhavsområdet og andre steder, og som er yderst kompetent, når det gælder sikkerhed, indvandringskontrol, det indre marked og den monetære politik.
Jeg mener ikke, at man i hr. Lamassoures betænkning bebuder en europæisk superstat, som er fastlåst i et omfattende bureaukrati. Der er med andre ord ikke tale om centralstyring, men om en føderation af nationalstater, som bygger på principperne om solidaritet og subsidiaritet, og hvor kompetencerne er fordelt mellem de forskellige institutionsniveauer, nemlig EU, nationalstaterne og regionerne. Hvad regionerne angår, hr. Lamassoure, er det sandsynligvis nødvendigt at skabe større klarhed. Det ville ligeledes være hensigtsmæssigt at uddybe de andre lokale institutioners kompetencer, og her tænker jeg netop på storbyerne. Vores målsætning er at skabe et fremtidigt EU, som er stadig tættere på borgerne.
Men, hr. formand - og her tilslutter jeg mig hr. Napolitanos protest - hvordan kan vi bede europæerne om at deltage og spille en hovedrolle i det nye EU's opbygning, hvis vi selv affinder os med, at forhandlingerne om nogle så vigtige spørgsmål som dem, vi drøfter i Parlamentet lige nu, næsten finder sted i det skjulte?
Schleicher (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, Europas kulturelle mangfoldighed afspejler sig også i medlemsstaternes statsformer. Det at påtage sig ansvar i Europa vil sige gensidig anerkendelse af medlemsstaternes alsidigt konstituerede statssystemer.
Jeg kommer fra en føderalistisk opbygget medlemsstat og ser en stor fordel deri, navnlig større borgernærhed på det politiske område. Derfor er jeg også særlig taknemmelig for, at vores ordfører, hr. Lamassoure, har taget regionerne op, navnlig dem med lovgivningskompetence. Nogle af disse regioner er areal- og befolkningsmæssigt større end de små medlemsstater. Dette misforhold med hensyn til mulighederne for at forme politikken vil blive forværret med optagelsen af yderligere medlemsstater. Punkt 34 og kompromisformuleringen i punkt 39 er meget vigtige, fordi de viser en ny klageadgang ved tvister, som vedrører subsidiariteten og proportionalitetsprincippet.
Må jeg erindre Dem om følgende: Med sin dom af 3. maj 2002 i retssagen Jégo Quéré har EF-Domstolen i første instans selv erklæret sig som forfatningsdomstol. En klar kompetenceafgrænsning er af største betydning for borgernes godkendelse af yderligere integration indadtil og af udvidelsen.
Konventet må ved udarbejdelsen af sit forslag til en europæisk forfatningstraktat fokusere på en gennemskuelig opgavefordeling mellem Unionen og medlemsstaterne. Det ønsker borgerne i Europa. Ifølge de seneste Eurobarometerundersøgelser er 60% af EU's borgere stolte af at kalde sig europæere, og to tredjedele af den nuværende EU-befolkning - i Italien sågar 80% - ønsker en europæisk forfatning. Hr. Lamassoures gode betænkning er et vigtigt bidrag fra Europa-Parlamentet på den vanskelige vej derhen. Jeg takker derfor alle og håber, at vi opnår succes i konventet!

Schwaiger (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær Barnier, kære kolleger, vores lange debat i dag har vist, at vi har en meget positiv holdning til ét emne, nemlig regionernes rolle i EU, og at der naturligvis også bliver taget hensyn til den i hr. Lamassoures betænkning. Det er jo planen at fremsætte en betænkning særligt om regionernes rolle. Jeg mener imidlertid, at resultatet af vores lange debat også kunne være, at vi i fællesskab i morgen tidlig endnu en gang overvejer, om vi ikke kunne få det med, som vi nu i fællesskab har slået fast, i betænkningen i en noget tydeligere form - der foreligger jo ændringsforslag til dette punkt fra forskellige grupper.
Det andet punkt, som jeg vil komme ind på, er egenkompetencerne. Hr. Lamassoure har med rette påpeget, at de eksterne økonomiske forbindelser - og det er et meget vigtigt område - utvivlsomt er omfattet af disse. Her er det sådan, at Kommissionen kan forestå tingene på behørig vis, at Ministerrådet medvirker ved orienteringen, men at Europa-Parlamentet helt i modsætning til den amerikanske Kongres næsten ingen indflydelse har. Det praktiske samarbejde, som vi har med Kommissionen, er udmærket, men jeg synes ikke, at tingene bør forblive sådan altid, som de er nu. Inden for rammerne af disse kompetencefordelinger - det er en sag, som er særlig vigtig for vores institution - burde vi egentlig have mere at sige. Måske kan der også gøres de nødvendige overvejelser om dette emne i konventet. Jeg mener i hvert fald, at regionerne er et vigtigt emne. Jeg takker hr. Lamassoure for hans glimrende betænkning. Men hvad regionerne angår, er vi efter min mening lidt for tilbageholdende. Her kunne vi også stille lidt større krav til os selv.

Barnier
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg skal forsøge at udnytte nogle minutters pause i debatten denne sene aftentime. Den er i øvrigt, som påpeget af hr. Méndez de Vigo, sammenfaldende med de sidste minutters pause i den vigtige kamp, han omtalte. Ifølge de seneste oplysninger fører Real Madrid fortsat 2-1, og det andet mål blev i øvrigt scoret af Zidane. Disse oplysninger har dog ikke hindret mig i at følge forhandlingen i Parlamentet opmærksomt, og den har været af høj kvalitet, når det gælder kompetencespørgsmålet, som står centralt i erklæringerne fra både Nice og Laeken.
Det beslutningsforslag, Parlamentet vedtager, vil være et centralt element i de drøftelser, der er indledt om Unionens fremtid. Emnet er centralt, fordi det rejser grundlæggende politiske spørgsmål. Samtidig skaber det omfattende tekniske problemer, hvilket ordføreren fuldt ud er sig bevidst. Kompleksiteten afspejledes i konventets drøftelser under det seneste møde og afspejles i de bidrag, der allerede er fremlagt med henblik på næste mødeperiode, samt i de talrige ekspertudsagn.
Indledningsvis vil jeg gerne takke ikke mindst Europa-Parlamentets medlemmer, som allerede i begyndelsen af 2001 næsten som et varsel tog initiativ til en drøftelse af dette vanskelige spørgsmål. Endvidere vil jeg gerne takke de forskellige parlamentariske udvalg, og i særdeleshed Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, for en dygtig indsats. Beslutningsforslaget, som er resultatet heraf, er kendetegnet ved stor klarhed uagtet emnets tyngde og kompleksitet. Tillad mig at rette en særlig tak til hr. Lamassoure, som ikke er veget tilbage for omfattende høringer som grundlag for betænkningen, til trods for at de tidsmæssige rammer var særdeles snævre. Han har udført arbejdet med den åbenhed og dygtighed, der altid kendetegner hans indsats. Den foreliggende tekst vil også efter min opfattelse få afgørende betydning.
Resultatet af denne kollektive indsats er unægteligt konstruktivt og munder ud i tre væsentlige tanker, som vi også i Kommissionen anser for væsentlige, og som jeg gerne kort vil kommentere.
For det første tanken om en overordnet, klart defineret juridisk ramme for EU. En klar ramme er en forudsætning for gennemgribende institutionelle reformer. Det foreslås således at vedtage en egentlig unionsforfatning, at lægge anden og tredje søjle ind under EU, at skelne mere klart mellem lovgivende og udøvende funktioner, at opstille et regelhierarki og at præcisere de centrale instrumenter.
Der er tale om en bred juridisk afbalancering, og hovedhjørnestenen er selvsagt konstitutionaliseringen. Udvalget ønsker således, at EU får en tekst af forfatningsmæssig karakter, hvori chartret om grundlæggende rettigheder skal indarbejdes.
For det andet anfører betænkningen som en væsentlig tanke en sondring mellem tre kategorier af kompetencer: medlemsstaternes principielle kompetencer, Unionens egenkompetencer og delte kompetencer. Jeg forstår selvsagt dette både interessante og nyttige forsøg på at beskrive den nuværende kompetencestruktur. Mine damer og herrer, hr. ordfører, vi bør dog efter min opfattelse på dette punkt overveje tre risici. Der er en risiko ved at foretage en skarp skelnen, emne for emne, idet kompetencefordelingen derved, som i øvrigt også påpeget af flere medlemmer af Parlamentet, fastlåses unødigt og i højere grad, end kravet om klare rammer tilsiger. Unionen bør fortsat have mulighed for at reagere på nye udfordringer, såfremt dette måtte blive nødvendigt. Jeg noterer mig i denne forbindelse, at der i beslutningsforslaget lægges vægt på at bevare et smidigt system med forslaget om at indføje en udviklingsklausul i traktaten.
Der er efter min opfattelse også en risiko ved udelukkende at knytte kompetencerne til emner og derved ophæve retsgrundlaget for de såkaldte funktionelle kompetencer. Ønsker vi virkelig at ophæve eksempelvis traktatens artikel 13, som gør det muligt at bekæmpe enhver form for forskelsbehandling på grund af køn, race, religion, alder osv.? Næppe, og det er utvivlsomt heller ikke betænkningens hensigt. En tredje mulig risiko ville bestå i, at man glemte de negative kompetencer i form af regler, som direkte foreskriver en begrænsning af udøvelsen af medlemsstaternes kompetencer, eksempelvis forbuddet mod at træffe foranstaltninger, som begrænser den grundlæggende ret til fri bevægelighed. Det er ikke et uvæsentligt forhold. Det er selve grundlaget for nogle af de afgørende rettigheder, der tillægges EU's borgere.
Hr. formand, mine damer og herrer, der bør samlet set skabes balance mellem på den ene side en nødvendig rationalisering, når det gælder kompetencerne, og på den anden side unionssystemets karakter sui generis, som vi ikke ønsker at anfægte.
Endelig for det tredje indeholder betænkningen den væsentlige tanke, at vi må finde nye veje, når det drejer sig om at sikre overholdelsen af subsidiaritets- og proportionalitetskravene. Spørgsmålet om en styrkelse af kontrollen, når det gælder overholdelsen af kompetencefordelingen mellem Unionen og medlemsstaterne, er en af de mest komplekse problemstillinger, vi står over for. De efter sigende livlige diskussioner, De har haft i udvalget, vidner om, at der på nuværende tidspunkt ikke entydigt kan peges på en ideel politisk eller retslig løsning.
Hr. formand, mine damer og herrer, afslutningsvis vil jeg gerne endnu en gang - ud over disse bemærkninger, som jeg skyldte Dem at fremføre - udtrykke min oprigtige glæde over det altid gode samarbejde mellem vores institutioner og min anerkendelse af Europa-Parlamentets bidrag. Om en uge offentliggør Kommissionen sit bidrag, et omfattende indlæg i debatten om det europæiske projekt. Hr. Lamassoure, mine damer og herrer, De vil heri genfinde flere af Deres tanker. Og som påpeget offentliggøres Europa-Parlamentets bidrag umiddelbart før, konventet indleder en særdeles vanskelig mødeperiode. Det offentliggøres på et tidspunkt, hvor vi i en længere periode har ført nyttige drøftelser af generel karakter om Unionens opgaver, og inden vi tager fat på de centrale dele af emnet og måske nærmer os sandhedens time.
Jeg finder derfor Europa-Parlamentets bidrag særdeles væsentligt, her en uge før konventets næste mødeperiode. Det indeholder afgørende tilkendegivelser om kompetencefordelingen i EU. Det skal endnu en gang understreges, at det er af største vigtighed, at Europa-Parlamentet og Kommissionen sammen opstiller den overordnede fælles vision for en fornyet fællesskabsmodel, som vil tjene fælles interesser, og som begge institutioner og, tør jeg godt tilføje, begge institutioner i forening arbejder for.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0157/2002) af Nicholson of Winterbourne for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om situationen i Irak elleve år efter Golfkrigen (2000/2329(INI)).

Nicholson of Winterbourne (ELDR)
Hr. formand, det er mig en ære at forelægge denne betænkning om Irak for Parlamentet her til aften. Jeg anbefaler Dem at stemme for den i morgen, og jeg håber, at så mange kolleger som muligt vil støtte den.
Irak er et land, der er splittet af tragedie. Det er ladet med trauma, og dets folks smerte strækker sig over hele verden. Det styres af en tyran, et rovdyr, hvis sult efter mere territorium har ført hans hær over og ind i Iran. Han startede krigen mellem Iran og Irak, hvor 1 million mennesker døde. Senere rykkede han ind i Kuwait med de resultater, vi alle kender så godt, og ind i det nordlige Irak, hvor han brugte kemiske våben mod befolkningen dér. Og i det sydlige Irak har han afvandet de historiske irakiske sumpområder. Én mands og hans regimes handlinger har ødelagt 5.000 års uafbrudt menneskelig civilisation og forårsaget den værste humanitære tragedie siden Anden Verdenskrig ifølge FN's særlige ordfører for menneskerettigheder i Irak. Han er en meget grusom mand, han leder et rædselsregime, og som en nylig udvandrer, som er flygtet fra Irak, har sagt, har han gjort Irak til en moderne koncentrationslejr.
Hvad kan Europa-Parlamentet tilbyde over for en sådan situation? Det, vi bør gøre, er at tænke på, hvor anderledes Irak kunne være. Landet har kapaciteten til at være den mest velhavende nation i verden pr. indbygger med dets olie og andre ressourcer. Der er i de tre provinser i det nordlige Irak eksempler på demokrati og retsstatsforhold. Irakerne er meget begavede og meget dygtige, og indtil Saddam Hussein overtog magten, havde de høje standarder på uddannelses- og sundhedsområdet og i nogen grad demokrati.
Så hvad er det, betænkningen anbefaler, som er anderledes, og som giver en merværdi til denne meget langvarige debat? Vi fremsætter en række forslag, som jeg anbefaler for Parlamentet. For det første anbefaler vi, at der nedsættes en international straffedomstol på ad hoc-basis. Det er der blevet talt for tidligere - jeg gjorde det selv i 1988. Hvad er anderledes i dag? Vi anbefaler, at den nedsættes for at stille ikke kun Saddam Hussein, men alle hans embedsmænd, som har begået grove krænkelser af menneskerettighederne - både i og uden for Iraks område - for en domstol. Eftersom det er vanskeligt at nedsætte en sådan domstol, anbefaler vi stærkt og inderligt, at EU tager initiativ til at oprette et kontor, der skal undersøge de meget omfattende krænkelser af menneskerettighederne. Vi bør være i stand til at indsamle og forberede det nødvendige bevismateriale og udarbejde et officielt register over de talrige krænkelser, der er begået af det irakiske regime. Vi ønsker, at dette bliver oprettet snarest muligt. Vi anmoder Kommissionen og Ministerrådet om at sørge for dette og få det til at ske. Det ville gøre en enorm forskel for det irakiske folks fremtid.
For det andet opfordrer vi indtrængende til, at man udpeger de irakiske sumpområder - der nu er afvandet ned til de sidste 10% - som verdensarvområde. Vi mener, at dette kan gøres. De kan genoprettes. Vi opfordrer indtrængende Iran til at tage sig af det lille stykke af sumpområderne inden for dets område, som stadig ikke er afvandede.
Endnu en gang beder vi det internationale samfund og EU om særlig at bemærke sig de 3,5 millioner flygtninge, som er flygtet fra Irak i de sidste 11 år. Disse flygtninge får utilstrækkelig støtte. Intet af olie for mad-programmet går til at hjælpe dem, og de får meget lidt andet. Vi opfordrer EU og navnlig Kommissionen til at se på og genoverveje deres program og yde støtte til disse flygtninge, således at de blive omskolet og kan bringe demokratiet tilbage til det fremtidige Irak.
Vi anbefaler altså en genopbygningsdagsorden. Jeg har ikke medtaget kommentarerne, de ændringsforslag, der taler om krig. Europa-Parlamentet har ikke kompetence inden for krig eller tropper, så vi anbefaler, at vi bør levere uddannelse og støtte til det civile samfund. Vi bør opfordre alle til at lægge størst muligt pres på det irakiske regime for at få det til at lade våbeninspektørerne få adgang og give dem uhindret adgang over hele landet. Vi kan se Iraks fremtid, og jeg opfordrer inderligt Parlamentet til at støtte betænkningen.

Gomolka (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, EU's holdning over for den irakiske regering er desværre præget af de derværende magthaveres holdning baseret på afpresning. Saddam Hussein og hans hjælpere har taget store dele af det irakiske folk som gidsler i deres aggressive politik. Det perfide ved denne situation er den politiske instrumentalisering af den helt reelle, menneskelige og økonomiske nød, der i vid udstrækning er kunstigt forstærket. Den rammer for det meste samfundets svageste hårdest. Men det må ikke føre til en forveksling af årsag og virkning.
Sanktionerne er ikke årsagen til et stort flertals lidelser blandt det irakiske folk, men årsagerne er til gengæld et totalitært regimes aggressivitet, raffinement og inkompetence, som har fremprovokeret disse sanktioner. Enhver anden betragtningsmåde, enhver tankemæssig kortslutning må imødegås med eftertryk. Enhver udtalelse, som begrænser sig til den direkte sammenhæng mellem følgerne af embargoen og indvirkningerne på befolkningen, er farlig og snæversynet, også og navnlig når den er positivt ment. For dermed bliver de irakiske magthaveres klare politiske ansvar forrykket og udvisket. Den, der taler om den sociale og tekniske infrastrukturs ruin, om manglende fødevarer og medikamenter, den, der i den forbindelse forbigår styrets ansvar, ignorerer eller fortier det, han handler i det mindste naivt og uagtsomt.
FN's Sikkerhedsråd viste den rette vej på sit møde i går. Det vedtog enstemmigt at stramme våbenembargoen og samtidig at lempe importen af civile varer til Irak. Dermed bliver det på ny dokumenteret, at der indholdsmæssigt i stor udstrækning er overensstemmelse mellem den foreliggende betænkning og Europa-Parlamentets hidtidige beslutninger på den ene side og Sikkerhedsrådets og FN's Menneskerettighedskommissions resolutioner på den anden side. Denne overensstemmelse bør betones, forstærkes og udvides og ikke stilles på en prøve med udtalelser om, at embargoen angiveligt er slået fejl.
I fru Nicholson of Winterbournes betænkning bliver der også taget et forslag op og uddybet, som blev fremlagt allerede i november 2000. Det vedrører oprettelsen af en domstol, som skal behandle det irakiske styres krænkelser af menneskerettighederne. Jeg er overbevist om, at sådanne retssager - hvis ikke for enhver diktator, så for mange villige hjælpere - kan have en afskrækkende virkning og bidrage til at destabilisere regimet. Jeg støtter derfor også uforbeholdent kravet om at oprette et undersøgelseskontor, som indsamler og vurderer vidneudsagn og dokumenter samt dokumenterer beviser, der holder for en domstol.
De Keyser (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, Nicholson-betænkningen er efter vores opfattelse hverken god eller dårlig. Vi ønsker ikke at lade os forlede til dikotomi og tale om ondskabens akse. Sådanne ord rummer afgjort en fare, når man betænker den kontekst, de lyder ind i. USA forbereder åbenlyst en militær intervention i Irak og søger Saddam Husseins efterfølgere blandt eksiloppositionens medlemmer. Det er ikke normal europæisk praksis og hører heller ikke til EU's opgaver at omstyrte regimer, hvorfor vi afgjort kun stemmer for Nicholson-betænkningen, hvis der ikke hersker den mindste uklarhed på dette punkt. Min gruppe fordømmer klart de krænkelser af menneskerettighederne, der påpeges i betænkningen. Men vi undrer os over, at fru Nicholson er så fåmælt, når det gælder det humanitære drama, der er foranlediget af embargoen, som har kostet 1,5 millioner mennesker livet. I betænkningen lægges der stor vægt på eksilirakerne. Vi bør imidlertid efter min gruppes opfattelse ikke glemme, at der i landet findes et civilsamfund, som fortsat består, og består med værdighed. Jeg har netop besøgt Irak, og jeg kan bevidne dette. Den manglende afbalancering, der kendetegner betænkningen, kan lykkeligvis afhjælpes ved de ændringsforslag, der er stillet. Det er imidlertid ikke det væsentligste spørgsmål efter min opfattelse. Det helt centrale spørgsmål er, hvilken rolle Europa vil spille i denne sag. Vælger vi en fredsskabende rolle og baner vejen for dialog med Irak, eller vælger vi en konfliktudløsende rolle? Svaret kender vi efter afstemningen i morgen. Socialdemokraterne opfordrer således FN til at spille en central rolle i bestræbelserne for at finde en fredelig løsning for området, ligesom vi opfordrer til omgående ophævelse af den økonomiske embargo. Sikkerhedsrådets resolution 1409, der blev vedtaget i går, er fortsat særdeles restriktiv, om end den betegner en vis opblødning af sanktionerne. Vi ønsker, at Irak uden forbehold giver FN's inspektører adgang, men at der hermed så også statueres et eksempel for Israel. Vi ønsker, at Europa engagerer sig i genopbygningen af landet, for så vidt som den irakiske regering iværksætter demokratiske reformer. Lad os dog ikke isolere det irakiske samfund. En væbnet konflikt vil have uoverskuelige følger for det irakiske samfund og for regionen. Jeg finder det personligt chokerende, når en britisk FN-diplomat, som det vil fremgå af en artikel i dagbladet Le Monde i morgen, i går udtalte, at Irak skal vide, at når de igangværende forhandlinger med FN er afsluttet, vil landet blive ramt af missilangreb, uanset om Baghdad accepterer inspektørernes tilbagevenden eller ej ...
(Formanden afbrød taleren)

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Saddam Husseins styre er et afskyeligt diktatur. Han har i årevis slæbt sin befolkning gennem krige og i den forbindelse ofret fremskridtet inden for det sociale og økonomiske område. Det må vi ikke glemme. Invasionen af Kuwait og den efterfølgende Golfkrig var et lavpunkt. Det irakiske styre har overlevet dette til trods for befolkningens lidelser, som ud over et umenneskeligt styre endvidere må lide under følgerne af de internationale sanktioner. Men Saddam Hussein udnyttede smart sanktionerne til at øge sin popularitet. For mange almindelige arabere blev han symbolet på den arabiske modstand imod den amerikanske supermagt. Det må vi ikke glemme. Ved vurderingen af Nicholson-betænkningen slår vi til lyd for, at fire centrale punkter fastholdes:
Anklagen imod det irakiske styres vedvarende krænkelser af demokratiet og menneskerettighederne.
Dernæst kritikken af de sanktioner, som ikke rammer styret, men det irakiske folk.
Ydermere garantier for de kulturelle mindretal på vegne af det internationale samfund og endelig løsningen af konflikten mellem Irak og det internationale samfund med ikke-militære midler i henhold til FN's og Sikkerhedsrådets resolutioner.
Krig er her ikke en løsning. Krig betyder ikke kun, at der så vil falde nye ofre i civilbefolkningen, men kurderne forkaster ligeledes dette. De arabiske lande er bange for et folkeoprør. Europa skal i den forbindelse danne sin egen mening og ikke uden videre følge den amerikanske politik, som indebærer store risici for stabiliteten i verden og kun resulterer i had og frustration.

Brie (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg har læst denne betænkning på en anden måde end fru de Keyser, nemlig mere positivt. Jeg vil imidlertid gerne indlede med en bemærkning til Dem, hr. Gomolka: Jeg tror, at man med henblik på en korrekt fremstilling af årsag og virkning måske må gå en anelse dybere. Jeg har som videnskabelig rådgiver på nedrustningskonferencen i Genève oplevet, hvordan USA, de vesteuropæiske stormagter og Sovjetunionen i 1985 forholdt sig tavse, da der blev rapporteret om den irakiske hærs anvendelse af kemiske våben mod Iran. Med en sådan politik støtter man naturligvis også diktatorer, herunder deres adgang til masseødelæggelsesvåben.
Betænkningen er selvfølgelig ikke konsekvent. Den indeholder modsætninger. Men jeg vil fremhæve tre ting: For det første kritiserer den umisforståeligt Saddam Husseins uansvarlige politik over for sit eget folk og over for det internationale samfund. Den formulerer de nødvendige krav. For det andet - og det har jeg nu engang læst anderledes - fremhæver den det for mig afgørende spørgsmål om en konfliktløsning, idet den betoner - jeg citerer: "at det er vigtigt at gennemføre en multilateral politisk løsning i området under tilsyn af FN, idet dette er den eneste måde, hvorpå stabiliteten og freden i regionen kan sikres." Det må ikke komme til krig. Det ville have meget faretruende følger netop i denne region, også for hele vores forhold til den islamiske og arabiske verden.
For det tredje bliver der i denne betænkning i det mindste i alle de tilfælde, hvor det ingen militær relevans har, krævet, at de økonomiske sanktioner og handelssanktionerne bliver ophævet. De er kontraproduktive og katastrofale for den irakiske civilbefolkning, frem for alt for børnene. Derfor, fru ordfører, vil jeg gerne takke Dem for denne betænkning, også selv om det lyder underligt fra denne side af Parlamentet, men jeg har læst den som en betænkning, som er skrevet i god liberal tradition.

Belder (EDD).
Hr. formand, Irak har mulighederne for at blive et rigt og velfærdspræget land, hvilket fru Nicholson også slår fast med det samme i sin solide betænkning. Hun peger i den forbindelse først og fremmest på borgerne i landet, og dermed befinder hun sig i godt selskab sammen med den berømte ekspert i den arabiske verden, professor Bernard Lewis. Ud fra egen erfaring lovpriser han irakiske studerendes niveau.
Saddam Husseins totalt inhumane styre har skadet Iraks nationale udviklingsevne forfærdeligt. Samtidig er den irakiske eneherskers konstante magt- og hævnbegær fortsat en alvorlig trussel, både for regionen og hele den internationale orden. Hvordan skal sådanne hemmelige programmer for masseødelæggelsesvåben ellers tolkes? Det samme gælder for Saddams offentlige støtte til palæstinensiske selvmordsangreb på israelske borgere. Nicholson-betænkningen er meget klar med hensyn til denne destabiliseringsstrategi.
Derfor vil jeg gerne, hr. formand, på det kraftigste gå imod ændringsforslag 6 af hr. Sakellariou. Det er for det første ukollegialt at nedvurdere Nicholson-betænkningen som blot at være ordførerens personlige mening. Desuden er det helt ukorrekt. Det drejer sig om en betænkning, som er blevet vedtaget med et stort flertal i Udvalget om Udenrigsanliggender og uden modstemmer.
Endelig er jeg helt enig i forslaget om fra europæisk side at forberede en international anklagemyndighed på ad hoc-basis for Irak. En sådan anklagemyndigheds effektivitet går imidlertid ud fra, at Saddam Husseins rædselsregime falder ... Og ønsker Rådet og Kommissionen sammen med Bush-regeringen at se dette ønske i øjnene? Der er i hvert fald ikke mangel på gode, nationalt repræsentative alternativer for Saddam og hans følge.
I det tilfælde skal sanktionerne ophæves øjeblikkeligt. På den måde kan landets store muligheder komme til fuld udvikling. Til fordel for de irakiske borgere og den regionale og globale stabilitet.

Kronberger (NI).
Hr. formand, der findes i dag videnskabeligt sikre og veldokumenterede udsagn om Golfkrigens historie og forhistorie, som viser, at der gik en gigantisk misinformationskampagne forud for og hånd i hånd med denne krig. Det kan ikke udelukkes, at der også i dag bliver udspredt diverse informationer om Irak af strategiske grunde. Det er ikke noget, jeg vil anklage ordføreren for, og det er heller ikke en frikendelse af Saddam Hussein. Men man må heller ikke glemme, at Saddam Hussein indtil besættelsen af Kuwait var en meget god ven af Vesten. Den irakiske befolkning har i dag behov for fred, og sanktionerne, således berettede en højtstående FN-embedsmand for nylig, fører til en slags folkedrab i Irak. Jeg tvivler på, at betænkningen i denne form er til nogen hjælp med henblik på at mindske den irakiske befolknings lidelser. Hr. Wurtz' og hr. Sakellarious ændringsforslag bør støttes uden forbehold.

Swoboda (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, der dannes af og til ejendommelige koalitioner her i Parlamentet, men ikke bare her. Det er selvfølgelig vanskeligt at vurdere situationen i Irak, og det af to grunde. For det første er det vanskeligt at vurdere ethvert diktatur på grund af den interne struktur, og for det andet bør man helt sikkert nævne USA's adfærd. Det er der slet ingen tvivl om. USA har også støttet, og det i stort omfang, selvsamme Saddam Hussein, som landet nu bekæmper så heftigt, men nu må USA's adfærd ikke få os til at glemme, at der her er et styre ved magten, som vi med al kraft og styrke burde fordømme alene af den grund, at det undertrykker sin egen befolkning, og det alle befolkningslag. Jeg tænker f.eks. på kurderne. Jeg et vendt tilbage fra en delegationsrejse til den kurdiske del af Tyrkiet for at kæmpe for den kurdiske befolknings rettigheder, men vi må i langt højere grad sørge for, at kurderne i Irak ikke bliver udslettet. Det er forskellen til Tyrkiet, hvor der måske ikke tages tilstrækkeligt hensyn til dem angående sprog osv., men i Irak ville de blive udslettet, og det samme gælder for de shiitiske befolkningsgrupper og for andre dele af befolkningen. Hertil kommer naturligvis også truslen mod nabolandene, ikke kun mod Israel, men også mod de arabiske nabostater, f.eks. Kuwait eller Syrien. Det er dog klare kendsgerninger, som vi ikke må glemme.
Alligevel drejer det sig om at ændre nogle ting. Hvad sanktionerne angår, hr. Gomolka, så er det i sandhed begge faktorer. Det er sanktionernes art, som er udifferentieret, og det er naturligvis Saddam Husseins misbrug af sanktionerne, som meget målrettet anvender en del af de midler, som han modtager, til sig selv og sin herskende klasse og ikke til befolkningen, hvorved den må sulte endnu mere. Men ikke desto mindre må vi reducere sanktionerne til de bestanddele, som virkelig er nødvendige for at tvinge regimet i knæ, og de unødvendige sanktioner, som snarere rammer befolkningen og skader den, skal ophæves.
For det andet må vi støtte alle grupper i ind- og udland, som arbejder på at ændre styret, på at opnå en fornuftig situation. Undertiden sammenligner jeg det - selv om man ikke helt kan sammenligne det med situationen dér - med Jugoslavien, hvor vi naturligvis også satte alt ind på at blive af med Milosevic, og hvor vi støttede organisationerne i landet, men også eksternt, så vi fik en ændring af regimet.
Det tredje punkt, der for os socialdemokrater er meget vigtigt, er, at vi ikke ønsker ensidige militære aktioner, som der ikke er dækning for i en FN-resolution, for vi ønsker ikke krig, vi ønsker, at FN, således som organisationen tager sig af sanktionerne, tager sig af alle andre aktiviteter. Det er vores største bekymring. Vi vil give De Forenede Nationer den hjemmel igen, der tilkommer dem, og vi ønsker, at De Forenede Nationer drager omsorg for, at der her sker en ændring af regimet.
Jeg vil gerne takke ordføreren for, at vi har nærmet os hinanden så meget i de seneste dage, og jeg går ud fra, ja, jeg er næsten overbevist om, at vi med et stort flertal kan godkende hendes betænkning i morgen med et par ændringsforslag.

Gahrton (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har besøgt Irak alt for mange gange til at nære nogen illusioner. Det drejer sig om et diktatorisk terrorregime i Baghdad, det er der ingen tvivl om. Samtidig står det dog klart, at den vestlige verdens reaktioner og sanktioner har været totalt mislykkede og har ramt civilbefolkningen i stedet for det diktatoriske regime.
Der findes et lys i mørket, og det er de selvstyrende kurdiske områder i nord. Kurderne har ingen sympati for Saddam Hussein. De vil gerne have et nyt styre. Derimod fraråder de en militær intervention, eftersom de ved, at det er dem, Saddam vil hævne sig på. Jeg synes, vi skal lytte til dem, og derfor afviser vi i Gruppen De Grønne bestemt enhver tanke om et massivt amerikansk angreb.
Jeg synes, at betænkningen af Nicholson of Winterbourne desværre er alt for præget af den slags fejlagtige reaktioner imod Saddams diktatur, som har bidraget til, at Saddam nu snart kan fejre 35-års jubilæum som Iraks reelle enevoldshersker. Nu skal vi ikke tage stilling til hverken fru Nicholsons ordførerskab eller til hendes begrundelser, men derimod til selve beslutningen. Med ændringsforslaget fra Gruppen De Grønne tror jeg, at også vi kan stemme for betænkningen. Dette forudsætter selvfølgelig, at artikel 7 fastholdes, som den er i betænkningen, og ikke ophæves, som det foreslås i visse ændringsforslag.

Souladakis (PSE).
Hr. formand, vi er alle enige i konstateringerne om Saddam Husseins styre. Det, man kan diskutere, er, hvilke politikker det skal medføre. EU er ikke enig i politikken om "ondskabens akse", og vi er heller ikke enige i politikker om hede, kontrollerede kriser, der i sidste ende er i modstrid med vores interesser.
Men lad os 11 år efter starten af en konkret politik se, hvad resultaterne er. Saddam Hussein og hans styre er der ikke rykket ved, folket og borgerne lider. Med smukke formuleringer blev det før beskrevet, hvilke problemer de står over for. Fra det synspunkt har vi opnået bivirkninger, der ikke er til debat her i Parlamentet. Vi har aldrig debatteret hvor mange der gennem illegal handel nyder godt af embargoen, vi har aldrig debatteret, hvilke selskaber der samarbejder med styret, og i hvilke lande disse ligger, og på privilegerede betingelser får de arbejdsopgaver, der tilbydes i Irak. Ud fra det synspunkt ville det være godt, hvis der blandt de forskellige udvalg, der stilles forslag om, også fandtes et, der skulle udrede hvem det er, der har økonomiske og handelsmæssige forbindelser med Irak, så vi derigennem kan afgøre, om der bør iværksættes sanktioner eller ej og på hvilke områder.
Desuden vil jeg gerne påpege, at det ikke er rigtigt, når man siger, at alting udelukkende kan tilskrives Saddam Hussein. Det er ikke sådan, at ethvert onde kan tillægges et konkret styre. I det specifikke spørgsmål vil jeg gerne bemærke, at det kendte problem med Eufrats og Tigris' udmunding, problemet med sumpene, ikke skyldes Saddam Husseins politik, det skyldes Atatürk-dæmningerne, de 17 dæmninger, der allerede er taget i anvendelse ved Eufrats og Tigris' udspring, og som har forbindelse med den strategiske kontrol over områdets vandressourcer. Det er et spørgsmål, som vi ikke debatterer, men om to, tre eller fem år vil det være en hovedårsag til politiske spændinger og militære konfrontationer. Det er selve problemet. Problemet er ikke nogle sølle løsninger om de to floders udmunding.

Patten
Lad mig først lykønske Baroness Nicholson for hendes fremragende oversigt over situationen i Irak 11 år efter Golfkrigen og indvirkningen af de internationale foranstaltninger i det sidste årti. Dette er et godt tidspunkt til at gøre status over de vilkår, som den irakiske befolkning lever under, den måde, hvorpå Saddam Husseins diktatur opererer, og den fortsatte trussel, han udgør for sit eget folk, for regionen og verden som helhed.
Jeg er meget enig i kernepunkterne i betænkningen. Det bør være vores formål at koncentrere de internationale foranstaltninger, og herunder sanktionerne, om at maksimere deres indvirkning på Saddam Hussein og hans håndgangne mænd og minimere deres virkninger på det irakiske folk. Betænkningen fremhæver mange alvorlige problemer i Irak, herunder afstraffelsen af regimets politiske modstandere, den humanitære krise, Saddam Husseins systematiske afvisning af at overholde FN's krav vedrørende masseødelæggelsesvåben samt Iraks destabiliserende indflydelse på regionen.
En særlig opmærksomhed er med rette rettet mod menneskerettighederne i Irak. Betænkningen aflægger en rædselsvækkende beretning om overtrædelser af menneskerettighederne. Der foregår udbredt forfølgelse af enhver form for politisk modstand mod regimet såvel som af de særlige shia-muslimske befolkningsgrupper, der lever i det nedre Mesopotamiens sumpområder, af kurderne og andre mindretal, der lever i de nordlige regioner.
Saddam Hussein har opbygget et dobbelt magtsystem. Ved siden af den regulære hær og administrationen er der en form for "skyggestat", der støttes af familie og militærstyrker under hans direkte kontrol, og som udøver pres gennem misbrug af magt. Det kommer oven i den permanente situation, der er præget af vold og ustraffede ulovligheder.
Vi kan kun bekræfte de beskedne resultater, der er kommet ud af FN's sanktioner i de sidste 11 år. Saddam Hussein sidder stadig solidt på magten. Ja, han sætter mere ondskabsfuldt end nogensinde sit præg på det irakiske folk. FN's inspektioner er blevet suspenderet ensidigt af Irak, og der er god grund til at nære mistanke om, at regimet atter har påbegyndt sine kemiske og biologiske våbenprogrammer. Den økonomiske situation er forværret ikke så meget på grund af den internationale embargo som på grund af de irakiske myndigheders manglende samarbejde inden for olie for mad-programmet.
Det er helt klart, hvem der bærer skylden. Saddam Hussein har udvist en hensynsløs ringeagt ikke blot for sine internationale forpligtelser, men også for sit eget folk. Det irakiske folks lidelser kunne ende i morgen, hvis regeringen i Baghdad ville samarbejde troværdigt og konstruktivt med det internationale samfund og give ubegrænset adgang til de inspektører, der har til opgave at kontrollere gennemførelsen af FN's resolutioner.
Irak skal også overholde sine internationale forpligtelser med hensyn til overholdelse af menneskerettighederne. Nicholson-betænkningen foreslår oprettelsen af en international straffedomstol på ad hoc-basis om Irak. Det er en idé, som vi bør se nærmere på - også i lyset af det arbejde, der er på vej i andre relevante internationale fora.
Jeg håber, at dette initiativ fra Europa-Parlamentet vil hjælpe os med at identificere fælles elementer af en politik, som kan gøre det muligt for EU at spille en mere aktiv rolle i forbindelse med dette spørgsmål.
Hvad angår de særlige henstillinger, kender det ærede medlem til grænserne for vores rolle og kompetence i Kommissionen, men jeg anerkender kravet om en effektiv fastfrysning af det irakiske lederskabs finansielle aktiver og afvisning af adgang for irakiske ledere. Der er også meget, der taler for en nærmere overvågning af menneskerettighederne, hvor der stilles flere oplysninger til rådighed for offentligheden og lægges mere pres på det irakiske regime for at få det til at yde beskyttelse til befolkningen og de mindretal, der lever i landet i FN-regi.
Hvad angår en styrkelse af demokratiseringsforanstaltningerne i samarbejde med det irakiske eksilsamfund, må jeg sige, at jeg under de nuværende omstændigheder ikke er klar over, hvad rækkevidden og indvirkningen af sådanne foranstaltninger kunne være.
Den irakiske befolknings situation har understreget, hvor vanskeligt det er at beskæftige sig med et regime, som er lige så grusomt, som det er hensynsløst. Jeg noterer mig og bifalder opfordringen i betænkningen til at udforske alle initiativer til fordel for den irakiske befolkning og irakiske flygtninge og til styrkelse af de nuværende aktiviteter, der gennemføres inden for det humanitære bistandsområde. Vi er rede til at se på yderligere foranstaltninger, der kan lette den irakiske befolknings lidelser. Sådanne foranstaltninger kunne også fremstå som en opmuntring til en samling af oppositionskræfterne.
Siden Golfkrigen i 1991 har Europa-Kommissionen været en af de største donorer af humanitær bistand til Irak med over 270 millioner euro. I de sidste tre år har vi ydet bistand på omkring 10 millioner euro pr. år. I år vil vi yde bistand for omkring 13 millioner euro.
Men effekten af vores hjælp reduceres af de restriktioner, som Saddam Husseins regime pålægger den. Vi må overveje mere omhyggeligt, hvordan vi kan hjælpe befolkningen ved at fjerne restriktionerne på handel med varer, der ikke tilsigter militær brug eller dobbelt anvendelse, samtidig med at vi sikrer, at vi nægter regimet potentiale til våbenfremstilling og berigelse. Derfor bifalder vi varmt den aftale, der i går blev nået i FN's Sikkerhedsråd om en resolution om et "program for smarte sanktioner" og dermed give det internationale samfunds nuværende bestræbelser et nyt fokus.
Jeg erkender, at der ikke er de store muligheder for nogen seriøse forbedringer under det nuværende regime. Et andet regime - næsten et hvilket som helst andet regime - ville være bedre for den irakiske befolkning. Men vi må ikke miste vores egne grundlæggende værdier og principper af syne i vores søgen efter at hjælpe det irakiske folk og bringe stabilitet til regionen. Derfor er jeg absolut overbevist om, at vi fortsat bør operere i FN-regi.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0118/2002) af Pack for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Kommissionens rapport til Rådet om det arbejde, som den højtstående styringsgruppe EU/Albanien har udført som forberedelse til forhandlingerne om en stabiliserings- og associeringsaftale med Albanien (KOM(2001)300 - C5-0654/2001 - 2001/2277(COS)).

Pack (PPE-DE)
Hr. formand, kære kolleger, vi behandler i dag en betænkning, som er blevet enstemmigt godkendt i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik. Det viser, at kollegerne i udvalget var af den opfattelse, at den linje, som jeg har foreslået, er den rigtige. Men disse kolleger havde i januar lejlighed til selv at lytte til nogle kolleger fra det albanske parlament i udvalget. De kunne danne sig et billede af landets modenhed og dets politikere. Jeg skal ikke gentage, hvad mine kolleger sagde dér under debatten. Men jeg havde desværre ikke indtryk af, at mine kollegers bemærkninger og heller ikke mine bemærkninger i denne debat har ført til, at alle politikere i denne region endelig havde opdaget, at de egentlig burde lave politik for det albanske folk, både oppositionen og regeringen!
Derfor er jeg af den opfattelse, at vi her fremlægger en betænkning, som er forholdsmæssig streng, men ikke streng, fordi vi ikke holder af det albanske folk, men fordi vi måske holder en anelse mere af det end så mange politikere i landet, som ikke lægger så stor vægt på disse borgeres bedste, men på deres egne lommer og deres egen position. Jeg siger det her, fordi jeg kender menneskene der, og fordi jeg også kender politikerne. Derfor mener jeg, at vi ikke bør stikke noget under stolen, men virkelig sige: Sidste år blev der afholdt valg. Dette valg var manipuleret. Vi tillod så, at det ikke gik om. Men vi anmodede så om - fordi valget var manipuleret for at få et stort flertal i parlamentet, så man kan vælge præsidenten nu i juni - at det valg i det mindste ikke bliver gennemført. I stedet bør politikerne nå til enighed og søge at finde en personlighed, som så kan være alle albaneres præsident, frem for en albansk præsident takket være et stjålet flertal. Derfor er jeg meget taknemmelig for, at kollegerne har fulgt mig i punkt 4 og 5, hvor vi anmoder om, at før forhandlingerne mellem Kommissionen og albanerne indledes, bliver i det mindste alt det opfyldt, som valgobservatørkommissionen fra OSCE/ODIHR har fastlagt, at denne kommission nemlig optager sit arbejde i parlamentet og kontrollerer, at der desuden iværksættes en ny valglov, og at herskaberne overvejer, hvilken person i Albanien der kan lede landet som præsident på en sådan måde, at det bliver samlet.
Nu er der mange, som siger, at åbning af forhandlinger naturligvis betyder, at det alt sammen kan kontrolleres meget bedre. Det tror jeg ikke! Vi er mere dér end nogen andre steder. Albanien er det eneste land i verden, som har en vennekreds, hvor stater, organisationer slår sig sammen og mødes flere gange om året for at hjælpe landet. Og hvad er der kommet ud af det? Jeg ved, at Albanien har haft den værste skæbne i Europa. Det ved vi. Hoxha var ikke Tito, han var heller ikke Honecker. Hoxha var Hoxha og var forfærdelig! Men Albanien har nu i længere tid ikke haft en Hoxha, og derfor kunne vi egentlig have forventet, at det bliver en smule bedre. Men der er uendelig meget at gøre. Det, Albanien må gøre, gør det alligevel ikke, fordi det må tilnærme sig Europa. Albanien er nødt til at gøre det, fordi det vil være et ordentligt demokrati, fordi det ønsker det bedste for sine borgere, og derfor er der behov for en anstændig rets- og forvaltningspraksis og muligheder for, at folk får deres besiddelser tilbage, som de blev frataget rettighederne over, og det kræver en ordentlig infrastruktur. Der er behov for alle disse ting for også at lokke investorer til. Der er også behov for de udenlandske investorers tillid, og det kræver en god politik!
Jeg er af den opfattelse, at Rådet gjorde klogt i at spørge os til råds, for vi skal i sidste ende godkende aftalen. Jeg tror, at Kommissionen i grunden tænker som os - vi bør ikke begynde, før de albanske politikere har vist tegn på vilje til at gå et skridt fremad. Så er vi straks klar til at tilstræbe fælles forhandlinger med dem, hvor alt det bliver udbedret, som de nu må arbejde på. Jeg vil gerne minde om, at vi jo ofte er i landet i løbet af året og forsøger alt for at hjælpe det, og det, som vi siger i dag, er virkelig kun en hjælp til fordel for folket og ikke imod folket. Derfor er jeg meget taknemmelig for, at vi i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik opnåede et enstemmigt resultat. Det ville glæde mig meget, hvis det også var tilfældet i morgen!

Swoboda (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære fru Pack, kære kolleger, jeg er nødt til, jeg kan, jeg må endnu en gang lykønske fru Pack med hendes betænkning og også tilkendegive min gruppes godkendelse. Med vanlig præcision, men også med vanlig skarphed har hun formuleret tingene kort og klart. Jeg har kendt Albanien i mange år. Jeg var i Albanien første gang under opsvinget. Jeg elsker landet, jeg sætter pris på mange af dets borgere, dets politikere, som vi alle, der beskæftiger sig med landet, men jeg kan ikke, jeg vil ikke acceptere, at de førende politiske kræfter - det er især to personer i toppen, men også uafhængigt heraf - ikke er i stand til at stille deres skænderier, deres fjendskaber, deres konkurrence i baggrunden og fremme landets interesser.
Derfor er jeg helt af samme holdning som fru Pack, således som den kommer til udtryk i betænkningen, nemlig at denne principielle vilje først skal være til stede. Det er ikke detaljerne i reformerne, der ligger mig på sinde, som utvivlsomt er påkrævet inden for områder som retsvæsen, mediepolitik, sikkerhedspolitik, bekæmpelse af korruption. Her er der meget, der skal gøres, men det bliver ikke gjort, hvis de politiske kræfter ikke opnår et minimum af konsensus. Det er vanskeligt, det er rigtigt, men vi kommer alle fra lande, som navnlig efter krisesituationer - jeg tænker f.eks. på tiden efter Anden Verdenskrig - har formået at bygge bro til hinanden og at nærme sig hinanden på trods af borgerkrig eller på grund af borgerkrig.
Jeg var ordfører i forbindelse med aftalen med Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Der er mange kritikere, som siger: "Åh, I godkendte den alt for tidligt". Jeg ved ikke, måske var det forkert, at vi kæmpede sådan for aftalen, måske var det rigtigt. Men i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien var det et helt specifikt spørgsmål, spørgsmålet om forholdet mellem de etniske grupper. Man var sågar villig til at ændre noget. For lidt, for sent, som så ofte i livet, navnlig på det politiske plan. Men i dette tilfælde er det ikke kun et enkelt spørgsmål, men det principielle spørgsmål. Derfor deler jeg denne opfattelse. Så længe de vigtigste politiske kræfter i Albanien ikke viser vilje til at sætte landets skæbne i første række, er jeg imod, at vi indleder forhandlinger om en aftale.
Volcic (PSE).
Hr. formand, fru Pack, kære kolleger, der kan kun være delte meninger om Albanien-spørgsmålet. Efter at have udkæmpet kampe, hvor der har været sammenstød mellem partier, regioner og klaner, lader Albanien nu til at være blevet klar over, at det ikke kan stå uden for EU, og at det er nødt til at overholde EU's grundlæggende principper for at blive optaget.
Valget for et år siden blev stadig foretaget efter de sædvanlige, dårlige metoder, som man anvendte på Balkan tidligere. Om et par uger skal der være præsidentvalg igen, og hvis vi skal dømme efter de samtaler, vi netop har haft her i Europa-Parlamentet, er det vores indtryk, at man måske nu er blevet klar over, at det for at skabe normale tilstande er nødvendigt med en velanskreven præsidentkandidat, som har befolkningens brede opbakning. Det er ikke tilfældigt, at nogle af de problemer, præsidenten skal løse, er den udbredte korruption, den yderst utilstrækkelige offentlige forvaltning og den organiserede kriminalitet. Det er nødvendigt at genskabe retsmyndigheden og fastlægge rammerne for den nye forvaltning, og alt dette skal ske uden finansielle midler. EU kan hjælpe Albanien ved at indlede forhandlinger om indgåelsen af en stabiliserings- og associeringsaftale, og det skal helst ske allerede i år.
Vi må dog ikke lægge skjul på, at når alt kommer til alt, bliver albanerne nødt til at hjælpe sig selv, og ingen forhandlinger vil vare særlig længe, hvis ikke retsstaten respekteres. Den første prøve, som albanerne skal bestå, er således præsidentvalget. Det topartiudvalg, der blev oprettet for nylig, skal påbegynde sig arbejde meget snart og skal netop undersøge uregelmæssighederne i forbindelse med parlamentsvalget i sommeren 2001. Dette udvalg skal naturligvis gøre den størst mulige indsats for, at der ikke forekommer gentagelser af det misbrug, som ikke blot chokerede borgerne, men også de udenlandske observatører.
Patten
Jeg vil gerne med det samme takke det ærede medlem for hendes fremragende betænkning om Albanien. Det må siges, at de synspunkter, der kommer til udtryk heri, i meget stor udstrækning deles af Kommissionen.
Den alvorlige økonomiske krise i 1997 bragte Albanien på randen af et totalt sammenbrud som stat. Men ved at overvinde denne krise er Albanien kommet ind i en periode med relativ stabilitet. Det gjorde det muligt for Albanien at begynde at implementere reformer og gå i lag med en række meget vigtige problemer. Siden 1998 har vi set vedtagelsen af en relativt moderne forfatning og retlige rammer, en generel forbedring af den makroøkonomiske stabilitet og fiskal bæredygtighed, en effektiv gennemførelse af privatiseringsprocessen, en betydelig styrkelse af told- og skatteforvaltningerne og reelle forbedringer af sikkerheden og den offentlige orden. Albanien har også bidraget positivt til den skrøbelige stabilitet i regionen. Dets holdning vedrørende den nylige konflikt i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien har f.eks. været ret så nyttig.
Dette fremskridt gjorde det i juni 2001 i det store og hele muligt for Kommissionen at anbefale en indledning af forhandlinger om en stabiliserings- og associeringsaftale med Albanien på betingelse af, at det fortsatte sine konsekvente reformbestræbelser, der bl.a. bestod i en styrkelse af demokratiske standarder og administrativ kapacitet.
Udviklingen er desværre ikke gået nær så godt, som vi gerne havde set det, siden juni sidste år. Selv om parlamentsvalget i 2001 udgjorde fremskridt i forhold til tidligere valg, pegede internationale observatører på en række isolerede, men alvorlige uregelmæssigheder. Som følge af disse uregelmæssigheder besluttede oppositionen sig til at boykotte parlamentet. I flere måneder var denne beslutning til hinder for, at Albaniens demokratiske institutioner kunne fungere ordentligt. De interne konflikter i det regerende socialistparti - som har gjort sig stærkt gældende på den albanske politiske arena siden sidste efterår - førte til slut til Meta-regeringens fald i februar. Denne udvikling har ikke øget Albaniens chancer for en tidlig forhandling af en aftale.
I adskillige måneder har de albanske politikeres opmærksomhed været afledt fra den væsentlige opgave forude, nemlig hurtigt og effektivt at tackle de mange mangler, der blev peget på i Kommissionens rapport fra juni 2001. Reformprocessen har mistet pusten, farten er taget af, og Albanien har ikke råd til dette.
Nu har Majko-regeringen behov for meget hurtigt at sætte fornyet fokus på de nødvendige reformer og sætte yderligere gang i deres gennemførelse, at få sat farten op og garantere et langsigtet reformengagement. Dette er den eneste måde, hvorpå Albanien kan sikre, at det vil være i stand til at gennemføre en fremtidig stabiliserings- og associeringsaftale fuldt ud.
Den betænkning, der ligger foran Dem, understreger nyttigt de argumenter, som Kommissionen har fremført over for albanerne. Som følge af vores fælles budskaber har vi for nylig oplevet nogle forsøg fra de albanske myndigheders side på at sætte fornyet liv i reformprocessen: vigtige love og bestemmelser er ved at blive vedtaget, indledende skridt er blevet taget for at gennemføre henstillingerne fra OSCE's Kontor for Demokratiske Institutioner og Menneskerettigheder, det politiske miljø synes at være ved at blive lidt mindre stejlt. Men det er nødvendigt, at disse skridt bliver konsolideret. Albanien må tydeligt vise, at det står fast på reformens vej. Dette vil være en meget vigtig overvejelse for medlemsstaterne, når de skal beslutte, om og i hvilket tempo forhandlingerne om en stabiliserings- og associeringsaftale skal gennemføres.
Albanien har brug for at sikre en langsigtet politisk stabilitet som en forudsætning for at kunne tackle de vanskelige udfordringer, der ligger forude. I denne sammenhæng vil det forestående præsidentvalg være en væsentlig test. Kommissionen er enig i betænkningens anbefaling om, at en ny præsident valgt i et klima af konsensus vil være den langt bedste måde at opretholde - og yderligere styrke - stabiliteten. Som jeg lige nævnte, ser Kommissionen politisk stabilitet som en forudsætning for en meningsfuld reform. Derfor mener vi, at den måde, hvorpå dette valg vil blive gennemført, og den potentielle indvirkning af dets resultat på Albaniens politiske stabilitet bør være faktorer, som der bliver taget hensyn til, når man beslutter sig til at indlede forhandlingerne.
Kommissionens synspunkter er sammenfaldende med Pack-betænkningens, hvad angår de spørgsmål, der anses for at være vigtige for gennemførelsen af en stabiliserings- og associeringsaftale, nemlig at den albanske administrations implementeringsevne styrkes, at Albaniens retssystem forbedres betydeligt og befris for korruption og politisk indblanding, at organiseret kriminalitet og alle typer for ulovlig handel bekæmpes ihærdigt, at reformen af energisektoren gennemføres grundigt for at undgå flere alvorlige konsekvenser for den albanske økonomi m.v. Jeg er sikker på, at Parlamentet vil have bemærket, at Kommissionens rapport fra for ganske nylig om stabiliserings- og associeringsprocessen kommer med meget lignende argumenter.
Jeg vil gerne nævne et sidste punkt med hensyn til udkastet til forhandlingsmandat, der, som Parlamentet ved, er ved at blive færdiggjort i Rådet. For det første er jeg fuldt ud enig i det synspunkt, der blev udtrykt i betænkningen om, at det forhandlingsmandat, der skal gives til Kommissionen, bør gøre det muligt for os at sikre, at Albanien bliver i stand til at gennemføre alle de forpligtelser, det måtte gå ind på under forhandlingerne. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at Kommissionen ønsker at gennemføre seriøse forhandlinger, og den har ikke til hensigt at afslutte dem, før den er tilfreds med, at Albanien rent faktisk kan gennemføre sine forpligtelser i henhold til en stabiliserings- og associeringsaftale. Jeg kan desuden også bekræfte, at udkastet til forhandlingsmandat ser på de forskellige emner, der er angivet i afsnit 10 i betænkningens beslutningsforslag - såsom menneske- og mindretalsrettigheder, retsstatsforhold m.v. og at der rettes en passende opmærksomhed mod disse emner under forhandlingerne.
Et sidste punkt: Disse forhandlinger, og disse aftaler, er ikke en politisk forudbestemthed, de er ikke en politisk gestus. De er kontraktlige aftaler af overordentlig stor betydning, og vi kan ikke lade dem blive afgjort af politisk lobbyisme. De skal besluttes ved virkelig handling, virkelig reform og et virkeligt engagement på stedet.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden. -
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0039/2002) af Rothley for Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked med henstillinger til Kommissionen om udarbejdelse af et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om faste bogpriser (2001/2061(INI)).

Rothley (PSE)
Hr. formand, Retsudvalget og - efter Parlamentets godkendelse - Parlamentet forelægger et komplet direktivforslag for Kommissionen, et lovinitiativ om faste bogpriser i EU. Hvorfor er dette initiativ så nødvendigt? I foråret 2000 fastslog Kommissionen, at faste bogpriser på tværs af grænserne mellem Tyskland og Østrig er i modstrid med fællesskabsretten. Vi har accepteret denne afgørelse. Østrig har reageret, har vedtaget en lov, Tyskland har indtil videre vedtaget en aftale, men også i Forbundsrepublikken Tyskland vil der blive vedtaget en lov om faste bogpriser før sommerferien.
Hvad er det, vi stræber efter? Vi ønsker ikke at pålægge de medlemsstater, som ikke ønsker det, faste bogpriser. Enhver medlemsstat skal kunne bestemme, om den accepterer denne ordning eller ej. Det er meget vigtigt! Men de nationale ordninger med faste bogpriser, som Kommissionen har accepteret, er de facto i fare på grund af import af bøger, af eksport og reimport og af internethandel. Man kan forestille sig mange muligheder for at omgå reglerne ad den vej. Derfor er der behov for konkurrenceregler inden for fællesskabsretten, som garanterer, at de lovlige nationale ordninger med faste bogpriser ikke bliver undermineret.
De nationale regler er også i fare på grund af handelsfirmaer, som også handler med bøger og konsekvent anfægter disse nationale ordninger ved nationale og europæiske domstole i håb om, at de en skønne dag rent faktisk falder. Derfor er der behov for et direktiv med henblik på en stabil økonomisk og retlig ramme, med henblik på de eksisterende og fremtidige nationale ordninger med faste bogpriser, uden at det er forbundet med forpligtelser for de medlemsstater, som ikke ønsker sådanne ordninger. I øvrigt har kommissær Monti under de diskussioner, som jeg havde med ham dengang, anbefalet netop denne vej. Han var dengang ansvarlig og har erklæret: "Når vi, Kommissionen, har truffet en afgørelse, så bør vi overveje et direktiv, som så at sige gør denne afgørelse bæredygtig for fremtiden".
Det handler om respekt for de medlemsstater, som har valgt disse ordninger. De gør det af hensyn til den kulturelle mangfoldighed. Jeg vil blot nævne et enkelt eksempel: Der udkommer årligt flere bogtitler i Forbundsrepublikken Tyskland end i USA. Der er dog ingen, der kan bilde os ind, at denne kulturelle mangfoldighed kan bevares, hvis de nationale ordninger om faste priser falder bort. Derfor må Kommissionen egentlig sørge for, at vi skaber denne retlige og økonomiske ramme, så de medlemsstater, der har disse ordninger, også de facto kan beholde dem. Det er det, direktivforslaget handler om. Det handler ikke om at gennemføre faste bogpriser i hele EU. Det handler det slet ikke om, men om, at de eksisterende direktiver ikke bliver bragt i fare.
I øvrigt har jeg detaljeret redegjort for, hvorfor disse parallelle ordninger kan føre til konkurrenceforvridninger, og at der derfor er behov for et retsgrundlag, så EU kan skride til handling.
Inglewood (PPE-DE).
Hr. formand, nogle medlemmer af PPE/DE-Gruppen støtter hr. Rothleys betænkning, og andre gør det ikke. Jeg er en af sidstnævnte. Jeg vil gerne forklare hvorfor.
Rationalet bag forslaget om, at medlemsstatsregeringerne skal være i stand til at lade forlag holde prisen på "litteratur" kunstigt oppe i modsætning til - sådan som jeg har forstået det - kulørte romaner, forekommer at være både fjollet og forkert. I mit eget land er ophævelsen af videresalgsprisfastsættelsen for bøger faldet sammen med en stigning i antallet af solgte og udgivne bøger. Dette skyldes uden tvivl til dels den teknologiske udvikling, men at hævde, at det at gøre litteratur dyrere, end den behøver at være, på en eller anden måde skulle være i offentlighedens interesse, strækker helt ærligt min vantro ud over bristepunktet. Jeg vil gerne nævne et eksempel.
Som Parlamentet måske ved, har kommissæren skrevet en række bøger. Der var navnlig én, som jeg havde lyst til at læse, og som jeg kunne tænke mig at købe. Prisen på omslaget var ikke så dyr, men den slog mig at være lidt i den dyre ende, så jeg holdt inde og fik ikke købt den. Men så så jeg et nedsat eksemplar af den i min boghandel. Inden jeg vidste et ord af det, havde jeg åbnet min tegnebog, lagt mine penge på bordet, og jeg stod med bogen i hånden. Jeg nød kommissærens visdom, og han havde en mindre glæde af mine penge, som ellers ikke var faldet.
Når alt dette er sagt, tror jeg på subsidiaritet. Det forekommer mig, at hvis medlemsstaterne ønsker at indføre en prisfastsættelsesordning for bøger i deres eget land, så er det ikke op til mig at forsøge at forhindre dem i at gøre det. Det siger jeg på én betingelse, og den er meget vigtig, og det er, at det indre markeds regler bør finde anvendelse i deres helhed på denne baggrund. Bøger udgivet andetsteds i Fællesskabet, på et hvilket som helst sprog, skal kunne importeres og sælges i henhold til de gældende regler på udgivelsesstedet. Det er helt nøjagtig de samme principper, som gælder for radio- og tv-udsendelser via satellit, som i alt væsentligt er lig dette.

Echerer (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg opfatter ikke bare næsten, men faktisk debatten i aften som en slags fødselsdagsgave. Da vi i 1999 begyndte at diskutere emnet - sagen Østrig/Tyskland har være tilstrækkeligt omtalt - var jeg nyvalgt i Parlamentet, og i dag - tre timer før min fødselsdag - går vi et skridt videre. Så mange tak for, at denne debat kunne finde sted netop i dag! Jeg takker også hr. Inglewood, som har givet os alle ret med en enkelt sætning. Han sagde, at han respekterer andre medlemsstaters afgørelser, og jeg takker ham for denne respekt.
England og det kontinentale Europa adskiller sig på rigtigt mange områder, og det er netop disse forskelle, det kommer an på i dette forenede Europa! Den respekt, som vi viser hinanden, kommer offentligt frem og bliver præsenteret igen i denne debat. Det takker jeg hr. Inglewood særligt for.
Min særlige tak går naturligvis til hr. Rothley og alle dem, som har været involveret. Kommissionen, som igen og igen har argumenteret med, at denne Union frem for alt er en Økonomisk og Monetær Union, har ændret rigtigt meget i de sidste 20 år. De enkelte debatter har vist en meget stor bevidsthed om kulturelle aspekter - efter min mening endnu ikke tilstrækkeligt - men der er immervæk taget store skridt. Kommissionen traf i fællesskab med Europa-Parlamentet en klog beslutning i foråret 2000, og når Kommissionen med denne kloge beslutning har sagt a, er det også op til den at tage det næste skridt og sige b. I en digitaliseret verden stilles der nu engang andre krav, end det var tilfældet for 20 år siden.
Jeg vil også gerne på vegne af Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport, og ikke kun på vegne af min gruppe sige, at vi samlet set støtter hr. Rothleys forslag. De gældende løsninger, som vi for øjeblikket har for nationale faste bogpriser, skal ikke være udtryk for en harmonisering af EU, men dokumentere respekten for hinanden, og vi må forholde os til de digitale krav, som denne nye verden stiller til os. Tak for opmærksomheden!
Patten
Hr. formand, jeg vil gerne ønske det ærede medlem tillykke med fødselsdagen i morgen. Jeg må sige, at jeg selv lige har haft fødselsdag. Jeg begyndte at tale denne morgen kl. 9 lige efter min fødselsdag, og det glæder mig - seks debatter senere - næsten at kunne hilse det ærede medlems fødselsdag velkommen. Det er i hvert fald en glæde at have indledt forhandlingerne i dag og at være med ved tæppefald for denne spændende debat - en debat, hvis spænding blev yderligere øget, da jeg hørte, at det ærede medlem har fundet et nedsat eksemplar af en af mine bøger. Jeg håber ikke, at det var et signeret eksemplar såvel som et nedsat eksemplar! Men jeg kan forsikre ham om, at han kunne have fået mange billige eksemplarer blandt dem, der er blevet piratkopieret i Asien i de sidste 3-4 år.
Jeg vil nu komme nærmere ind på dette meget alvorlige emne, som jeg ved har givet anledning til store lidenskaber og skabt en stor del intellektuel energi i årenes løb, nemlig spørgsmålet om fastprisordninger for bøger i medlemsstaterne, der, som det ærede medlem har sagt, har eksisteret i nogen tid.
Kommissionen er enig med Domstolen i, at virkelig nationale prisfastsættelsesordninger for bøger ikke er anfægtelige, når blot de overholder de principper, der er fastlagt af Domstolen, og ikke har en begrænsende virkning på handlen mellem medlemsstaterne.
Kommissionen står fast på sin holdning, der har rod i Domstolens retspraksis om, at det ikke er nødvendigt at harmonisere disse ordninger. Den er i overensstemmelse med det indre markeds principper og de kulturpolitiske mål.
Desuden har Kommissionen, som Parlamentet formentlig ved, for nylig fremsat et forslag til en forordning om salgsfremme, som eksplicit tillader nationalt fastsatte bogpriser. Samtidig fastslår det, at medlemsstaterne ikke bør indføre en begrænsning af værdien af salgsfremme, undtagen i tilfælde af rabatter. Dette vil måske imødekomme navnlig nogle af de bekymringer, som det ærede medlem har givet udtryk for med hensyn til spørgsmål om kultur.
Jeg noterer mig, at det ærede medlems beslutningsforslag sigter på at give en fællesskabsdefinition af "omgåelse" af den nationale prisfastsættelsesordning, og at dette kan udvides til også at gælde for bogsælgere i andre medlemsstater.
Denne definition afspejler en alt for bred forståelse af begrebet omgåelse. Den kunne underminere den frie handel med bøger inden for Fællesskabet og navnlig via internettet. Jeg noterer mig ligeledes, at det ærede medlems forslag ikke giver nogen garanti mod en eventuel skadelig virkning, som det kunne have på handlen mellem medlemsstaterne.
Der kan også være et problem med retsgrundlaget. De kulturelle bestemmelser i traktatens artikel 151 fastslår, at Fællesskabet kan tilskynde til samarbejde inden for dette område, men det kan ikke lovgive. Det vil derfor være nødvendigt at undersøge subsidiaritetsaspekterne ved et sådant forslag meget nøje.
En anden ting er Kommissionens engagement, når det gælder bedre lovgivning. Ethvert forslag om at ændre en retlig situation, som Domstolen har behandlet, skal påvise klare fordele. Der er ikke for nærværende nogen beviser for, at Domstolens retspraksis har brug for at blive afklaret yderligere.
Kommissionen vil se på Parlamentets forslag til direktiv i lyset af Domstolens retspraksis, og den vil i konsultation med medlemsstaterne vurdere, om det er nødvendigt med et initiativ, og hvilken form det bør antage. På dette stadium foreligger der imidlertid kun få eller ingen overbevisende beviser for, at der er behov for, ja, endsige om det er hensigtsmæssigt med lovgivningsmæssige foranstaltninger.
Kommissionen vil fortsætte med at iagttage markederne og undersøge deres indvirkning på en potentiel omgåelse af nationale prisfastsættelsesordninger, under hensyntagen til bogmarkedets kulturelle mangfoldighed og tilstedeværelsen af en klar retspraksis fra Domstolens side.
30 sekunder før tid: Tillykke med fødselsdagen!

Formanden.
Tillykke fra os alle.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 24.00)

Zrihen (PSE)
Ud over de mere filosofiske betragtninger sender det sjette rammeprogram for forskning et klart signal til forskningskredse om Europa-Parlamentets vilje til at påtage sig et ansvar.
Hvad er vel et samfund, som ikke tillægger videnskaben behørig vægt, hvad er vel et land, hvor viden og forskning stagnerer? Vi vender os selvsagt imod enhver form for bagudrettethed og obskurantisme, når vi med dette program bevidner viljen til at skabe et europæisk forskningsrum.
Det sjette rammeprogram er også udtryk for, at EU klart og beslutsomt forpligter sig til at være i front, når det gælder den teknologiske udvikling, til at være innovativ, konkurrencedygtig, dynamisk og fremadrettet. Jeg henviser i denne forbindelse til de talrige specifikke vidnesbyrd herom i det foreliggende program. Det gælder humanforskning og samfundsforskning, det gælder principper, som sikrer inddragelse af miljømæssige aspekter og hensynet til en bæredygtig udvikling, det gælder ny mobilitet, lige muligheder, universiteternes og de videregående uddannelsers rolle samt åbenhed over for verden omkring os.
Sådan ønsker jeg fremtidens Europa udmøntet i dagligdagen, i praksis.

Bonde, Krarup, Okking og Sandbæk (EDD)
. Vi har stemt for betænkningen for at sikre en løsning på problemet for Kaliningrads borgere. Men det er lidt som at prøve at behandle skoldkopper ved at skrabe dem af huden i stedet for at gå til lægen. Det virkelige problem er Schengen-samarbejdets lukning af de ydre grænser. Kaliningrad er blot ét konkret eksempel på de konsekvenser, Fort Europa vil få for fattige mennesker uden for EU. Med etableringen af Fort Europa skaber vi et nyt jerntæppe ned gennem Europa. Lukningen af grænserne mellem Rusland og Polen og Litauen er præcis så unaturlig for disse landes borgere, som Berlin-muren var for berlinerne.

