Genoptagelse af mødet
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Onesta
Hr. formand, jeg vil fremsætte en bemærkning til et møde, der blev afholdt i går aftes for forskellige parlamentsmedlemmer samlet fra alle grupperne. Til stede ved mødet var forskellige næstformænd og kvæstorer samt arkitekter, der har opført dette Parlament, for at høre, hvordan vi stadig kan forbedre vores arbejde i endnu højere grad.
På dette tidspunkt opdagede vi, hr. formand, at dette smukke, hvide forhæng bag Dem faktisk skjuler et stort vindue. Trækker man forhænget fra, lader det til, at man har en smuk udsigt over floden, men man forklarede os, at dette forhæng er trukket for for at undgå, at De sidder med ryggen mod lyset, og for at lyset skal være bedre under forhandlingerne. Men hvad forhindrer os på den anden side i - før forhandlingerne indledes, eller når De afbryder mødet - at åbne dette gardin, så vi kan få en smule gratis gavn af dette efter sigende pragtfulde syn dér bag Dem?
Det er da ganske udmærket, at salen her bliver oplyst af vores righoldige debatter, men hvis den rigtige sol fra tid til anden kunne oplyse vores demokratiboble, tror jeg, at det kun ville være endnu bedre. Jeg tror, det ville være en god idé, hvis De kunne aftale med parlamentsbetjentene, at vi en gang imellem trækker dette forhæng fra.

Formanden
Mange tak, hr. kollega. Jeg er taknemmelig for alle forslag, som gør vores mødesal mere menneskelig. Jeg foreslår, at vi i første omgang fortsætter mødet, sådan som salen er. I mellemtiden skal jeg få undersøgt, om det er let at lave teknisk. Hvis det er det, kan vi forsøge en halv times tid, hvordan det virker, når formanden sidder i modlys.

Investeringsinstitutter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0025/2000) af Schmidt for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om:
I. forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 85/611/EØF om samordning af love og administrative bestemmelser om visse institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter) (KOM(1998) 449 - C4-0464/1998 - 1998/0243(COD)),
II. forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 85/611/EØF om samordning af love og administrative bestemmelser om visse institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter) med henblik på en regulering af administrationsselskaber og forenklede prospekter (KOM(1998) 451 - C4-0465/1998 - 1998/0242(COD)).

Schmidt
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er mit håb, at Parlamentet i dag er parat til at tage en beslutning om at udvide og styrke det finansielle marked i Europa. Som nyt medlem af Europa-Parlamentet har det været meget interessant og lærerigt at få ansvaret for dette vigtige område. Jeg vil særligt takke mine kolleger i udvalget for deres vilje til at finde kompromiser, formandens og Præsidiets lydhørhed for spørgsmålets kompleksitet, den gode kontakt til Kommissionen, ikke mindst til kommissæren, og Rådet og også takke for det uegennyttige arbejde, som udvalgssekretariatet udfører. Der har været stor enighed i udvalget, bortset fra ét punkt, som jeg håber, der også kan findes en løsning på.
Spørgsmålet om investeringsinstitutter kan forekomme svært, teknisk og politisk risikofyldt. Jeg tror, at nogle ikke engang ved, hvad investeringsinstitut betyder. Lad mig imidlertid meget tydeligt slå fast, at dette er et spørgsmål, som virkelig berører borgerne i Europa, det vil sige, hvordan deres opsparinger forvaltes, hvilke muligheder der findes, hvordan konkurrencen fungerer mellem landene med hensyn til forskellig opsparingsformer, sparernes krav om sikkerhed, samt hvilke muligheder Europas borgere har for at spare bedst op til alderdommen. Det handler om at afveje krav om liberalisering for et bedre marked og større afkast mod beskyttelse og sikkerhed for investorerne.
I 1980'erne oplevede de fleste markeder i Europa en dramatisk deregulering. Dette medførte, at først og fremmest de nationale penge- og obligationsmarkeder i løbet af nogle år udviklede sig meget hurtigt. Kollektive investeringsfonde blev et alternativ til opsparing i banken. I mit eget hjemland har over 60% af svenskerne opsparinger i forskellig fonde. Opsparing i fonde giver tryghed i kraft af bredden af fondenes investeringer. Kapital- og værdipapirmarkedet har fortsat udviklet sig. Det gældende direktiv for investeringsinstitutter er forældet og umoderne. Nye typer fonde er blevet introduceret i de forskellige medlemslande, som ikke kan tilbyde deres andele i andre medlemslande. Dette begrænser naturligvis konkurrence og innovation, samtidig med at offentligheden begrænses i sit valg af alternative opsparingsmuligheder.
Kommissionens forslag, som vi behandler i dag, består af to dele. Den første del omhandler produktet, det vil sige fondene. Den anden del drejer sig om investeringsinstitutterne. Det første forslag sigter hovedsageligt mod at udvide investeringsmulighederne for institutter for kollektiv investering ved at tillade investeringer i andele i andre investeringsinstitutter, f.eks. investeringer i fonde, standardiserede finansielle futures- og optionskontrakter, indskud i kreditinstitutter og visse typer af pengemarkedsinstrumenter. Der foreslås særlige risikospredningsregler for disse investeringer med såvel kvantitative som kvalitative kriterier. Desuden indføres der særskilte risikospredningsregler for investeringsinstitutter, som har til hensigt at kopiere et aktieindeks, en såkaldt indeksfond. Udvalget skærper kravene i forhold til Kommissionens forslag.
For at sikre åbenhed og sundhed bør investeringerne i ikkeharmoniserede investeringsinstitutter kun tillades under forudsætning af, at der indføres kvalitative kriterier, f.eks. krav om åbenhed og investorbeskyttelse. Desuden bør der også indføres kvantitative kriterier som risikoeksponering.
Hr. formand, nu til det punkt, hvor der er uenighed, eller hvor jeg håber, der var uenighed, nemlig OTC-derivater. Kommissionen skelner i sit forslag mellem derivater, som omsættes på regulerende markeder, og derivater, som ikke omsættes på regulerende markeder, de såkaldet OTC-derivater. Kommissionens forslag går ud på, at OTC-derivater ikke indgår i de almindelige investeringstyper, som kan komme på tale for investeringsinstitutterne, men at de kun skal anvendes for at sikre en effektiv porteføljeadministration og gardere mod valutarisici. Derivatmarkederne har i de seneste år oplevet en meget stor tilvækst i stort set alle medlemslande. Det er derfor vigtigt, at derivatbestemmelserne er fleksible, således at markederne ikke bliver låst for fremtiden. Definitionerne "standardiserede finansielle futures" og "standardiserede optioner" bør derfor samles i en ny definition, "afledte finansielle instrumenter", som således også omfatter OTC-derivater. Investeringer i OTC-derivater bør dog kun tillades, hvis der indføres såvel kvantitative som kvalitative kriterier. De er meget vigtige i dette tilfælde. De skal indføres med henblik på at sikre beskyttelsen af investorerne.
Kommissionens andet forslag er rettet mod dem, der administrerer investeringsinstitutterne, det vil sige administrationsselskaberne. Bestemmelserne for administrationsselskaber, bl.a. med hensyn til forudsætningerne for at starte og udøve virksomhed, tilpasses de eksisterende bestemmelser. Et centralt punkt er, at bestemmelser om de såkaldte forenklede prospekter indføres. Relevante oplysninger skal gives til kommende deltagere på et sprog, som er let at forstå for investorerne i værtslandet. Også her vil udvalget gå længere end Kommissionen.
Et spørgsmål, som også diskuteres i udvalget, er, hvilke krav om kapitaltilskud der skal stilles til administrationsselskaberne. Dette er der forskellige opfattelser af. For mig er det bl.a. vigtigt, at de fælles bestemmelser ikke slår de mindre institutter ud.
I løbet af de måneder, hvor jeg har beskæftiget mig med denne betænkning, er et meget tydeligt krav kommet frem såvel fra industrien som fra dem, som repræsenterer forbrugerne. Situation i dag er ikke god. Sparerne og industrien har brug for moderniserede regler for hele Europa. Jeg mener, at dagens forslag på en god måde opvejer kravet om liberalisering af markederne mod ønsket om en effektiv beskyttelse af investorerne.
Jeg vil blot slutte med at sige, at en del af mine kolleger synes, at dette forslag går for langt, mens andre mener, at jeg ikke er tilstrækkelig liberal. Til dem vil jeg bare sige "You can't have it all."

Crowley
Hr. formand, først vil jeg gerne sige mange tak for det meget store arbejde, hr. Schmidt, vores ordfører, har udført. Jeg var faktisk stedfar til disse betænkninger i det tidligere Parlament. De sidste seks år lykkedes det os ikke at få et kompromis eller en aftale om denne sag. På meget kort tid er det lykkedes hr. Schmidt at føre den frem til det sidste stadium her i Europa-Parlamentet. Det vil jeg gerne takke ham for.
Som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked vil jeg også gerne sige tak til sekretariatet, både fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked og Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, for deres samarbejdsvilje i denne sag.
Jeg taler i dag med et antal forskellige kasketter på. For det første som stedfar til denne betænkning, for det andet som ordfører for udtalelsen, og, hvad der er vigtigst, som én, der ser de enorme fordele, som Den Europæiske Union kan drage af et harmoniseret system med investeringer gennem investeringsinstitutter til at sikre, at de penge, der i øjeblikket bliver tjent i Europa, men investeret uden for Den Europæiske Union og ikke benyttet til gavn for Unionens økonomi, kan forblive i denne økonomi, så der kan skabes foretagsomhed, beskæftigelse og gives garanti for fremtidige pensionsrettigheder.
Der er ikke megen uenighed blandt medlemmerne om det første forslag. Det får en række kontrolforanstaltninger og mekanismer på plads, der kan sikre, at vi får sådanne harmoniserede reguleringsmyndigheder. Men det er i forbindelse med det andet spørgsmål, at der hersker størst bekymring. Jeg har en række idéer, som jeg gerne vil fremsætte. For det første må man glæde sig over idéen om et EU-pas til administrationsselskaber, og regelen om godkendelse i hjemstaten må man også glæde sig over. Men i stedet for at indføre en ny ordning kunne vi have benyttet direktivet om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer som analogi for denne ordning. Det forekommer mærkeligt, at vi ikke greb denne mulighed. Der er mange medlemmer, der har arbejdet ud fra et ønske om at forsøge at beskytte deres egne landes nationale interesser i stedet for at forbedre det samlede system for Europa.
Vi bliver nødt til at vende tilbage til dette spørgsmål i nær fremtid. Jeg opfordrer medlemmerne til at sikre, at de ved deres stemmeafgivning i dag garanterer, at vi kan få Europa på fode igen på kort sigt, om ikke på langt.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, mine første ord skal være en tak til ordføreren, hr. Schmidt, til min kollega, hr. Goebbels, og til mine kolleger fra gruppen, Villiers og Lulling, der, selvom de på visse områder fastholdt nogle afvigende standpunkter, altid har udvist en yderst konstruktiv holdning.
Som ordføreren allerede har påpeget, er vi sandsynligvis i gang med at diskutere et af de vigtigste emner, som vi skal diskutere i løbet af denne valgperiode. Investeringsinstitutterne har længe været det vigtigste opsparingsinstrument, det instrument hvorigennem millioner af individuelle borgere, som ikke er eksperter eller professionelle, helliger eller overdrager deres livs opsparing til disse institutter.
Dette kunne være den første begrundelse for at sige, at man skal fortsætte med liberaliseringen, men med forsigtighed. Hvorfor? Fordi et bankkrak er et problem, som enhver regering skal kunne løse. Hvis en institution af denne beskaffenhed krakkede eller standsede betalingerne, ville det skabe et politisk, socialt og menneskeligt problem med uoverskuelige konsekvenser.
Et andet argument får mig til at understrege behovet for at udvise forsigtighed ved reguleringen af disse institutter. Det er min tro på den sociale markedsøkonomi, som bygger på et marked, der fungerer, men som er underlagt visse bestemte regler, som skal sikre den almene interesse, som lige i dette konkrete øjeblik og i denne konkrete sag kan afgrænses til forbrugerbeskyttelse.
Dette grundlæggende princip om liberalisering, om øget konkurrence, om øgede investeringsmuligheder, i tilknytning til den fornuft, man skal udvise på grund af den beskyttelse, som forbrugerne fortjener, er det, som har bestemt og inspireret min gruppes holdning i størstedelen af de emner, der har været kontrovers om, og som er blevet påpeget her.
For det første er der problemet med investering i de ikkeharmoniserede institutter, det vil sige, de institutter, som ikke falder ind under dette direktiv. Det er klart, at ved at udvide det forslag, vi her behandler, mulighederne, viften af investeringer i de kollektive investeringsinstitutter, så vil de institutter, som fortsat falder uden for, se sig nødsaget til at investere i højrisikofonde. Og det ville være dumt at tillade, at de regulerede institutter, de beskyttede institutter kunne investere i institutter, som foretager investeringer, der er så risikable, som dem jeg har nævnt.
For det andet er der problemet med derivaterne, som er et af de problemer, der har delt os mest, internt i gruppen og i forhold til de øvrige grupper. Vi er nået frem til en kompromisløsning. Vi erkender alle, at investering i derivater bør begrænses forskriftsmæssigt, lovmæssigt, for at undgå, at en harmoniseret fond kan miste hele sin formue på grund af en investering i højrisikoprodukter. Det er klart, at denne risiko er større, når investeringen foregår i ikkeomsættelige derivater på regulerede markeder, de famøse OTC'er. Vi finder, at vi er nået frem til et acceptabelt kompromis, og det glæder mig.
Da dette spørgsmål ikke slutter her, men vil komme tilbage til Parlamentet, vil jeg gerne komme med en hentydning til arbejdsmetoden mellem Kommissionen og Parlamentet. De tekster, som vi diskuterer her, er gamle, og de var allerede gamle, da de nåede Parlamentet, fordi de blev ændret væsentligt under det finske formandskab i Rådet. Vi havde to muligheder, at sende tyren tilbage til folden, det vil sige returnere forslagene til Kommissionen, for at de kunne sende os en harmoniseret tekst, eller fortsætte. Vi valgte den anden mulighed, og det glæder mig, men jeg håber, at koordineringen mellem institutionerne og Kommissionen fremover vil være tættere, så vores arbejde bliver mere forståeligt, frugtbart og produktivt.

Goebbels
Hr. formand, Den Socialdemokratiske Gruppe støtter Kommissionen i dens bestræbelser for at gennemføre handlingsplanen for de finansielle tjenesteydelser. Det er klart, at euroens indførelse kalder på kreativiteten på såvel et integreret europæisk marked som det amerikanske og det japanske marked.
Forhandlingerne om investeringsinstitutter har fremkaldt kraftfulde indlæg fra alle mulige lobbyformer og følelsesladet debat i det kompetente udvalg. Jeg vil gerne rose ordføreren, hr. Olle Schmidt, og min kollega, García-Margallo, for deres konstruktive indstilling. Socialdemokraterne erkender det vigtige i at have en industri af investeringsfonde for at udvikle vores økonomier og for at kunne tildele ressourcer. Men den internationale finansverden er et farligt område. Kapitalmarkederne arbejder kun for deres eget overskud. Der findes for øjeblikket en alt for stor likviditet, der søger et afsætningsområde.
I 1999 førte stigningen i mængden af betalingsmidler i verden til en overstimulering af børserne og en eksplosion i antallet af transaktioner, hvilket igen førte til højere priser på økonomiske aktiver og fast ejendom. Denne acceleration i de internationale økonomiske aktiviteter betyder også, at risikoen er meget høj. Man behøver ikke at være nobelpristager i økonomi for at forstå, at den aktuelle arbejdshypotese på de finansielle markeder - en forventet årlig vækst i indtjeningen på 15-25% - simpelthen er urealistisk på mellemlangt sigt.
Jeg vil gerne understrege meget kraftigt, at den alvorligste risiko for den globale økonomi inden for en overskuelig fremtid ikke er inflationen, men en deflation, der skyldes sprængte spekulationsbobler, der er skabt af markeder, der ifølge Alan Greenspan kan karakteriseres ved en overdrevent irrationel indstilling. Den lovgivende myndighed har i sit arbejde med at fremme liberaliseringen af EU's finansielle markeder pligt til at begrænse mulige risici. Investeringsfondene arbejder pr. definition med andres penge. Lovgiverne skal beskytte de almene interesser og oprette sikkerhedsklausuler. Der findes ingen frihed uden regler.
Vi har udelukket de såkaldte master-feeder-strukturer. Sådanne udviklingsfonde findes i USA, men på et område, der kun har en overvågende myndighed og et enkelt juridisk system. På det stadig opsplittede europæiske marked vil sådanne strukturer ikke kunne undgå at skabe problemer. Såvel Socialdemokraterne som Kommissionen tvivler på muligheden for at give investeringsfondene beføjelse til også at investere i de såkaldte direkte derivater af produkter, der er forhandlet i mindelighed mellem faggrupperne. Da disse operationer generelt ikke hører ind under en forsigtighedskontrol, er risikoen så meget mere tydelig.
For at afgrænse de mulige risici for investorerne har Den Socialdemokratiske Gruppe introduceret ændringsforslag, der går ud på at indføre såvel kvantitative som kvalitative sikkerhedsklausuler. Ved at vedtage disse ændringsforslag giver Parlamentet beføjelse til at søge tilflugt i TBT-derivater (tekniske handelshindringer) samtidig med, at man begrænser risikoen for private investorer.
Hr. formand, man taler netop nu meget om princippet for god forvaltning. Dette princip bør ikke alene gælde for den offentlige sektor, men også for den private sektor og især for de finansielle virksomheder.

Huhne
Hr. formand, vores mål med at oprette en ramme for værdipapirfonde og andre investeringsinstitutter er at sikre det højest mulige sikre udbytte for vores sparere, hvilket er grunden til, at jeg vil tage fat på spørgsmålet om afledte finansieringsinstrumenter (derivater) i mit indlæg i dag.
Jeg er fast overbevist om, at en fornuftig brug af derivater kan hjælpe med til at skaffe sikrere og højere udbytter. Til trods for deres ry for at være farlige bliver de normalt brugt af forvaltere af investeringer som en forsikring. En kontrakt, der f.eks. giver et væsentligt beløb, hvis NASDAQ eller CAC 40-aktieindekset falder, kræver en ekstra betaling fra investoren, hvis NASDAQ eller CAC 40-aktieindekset stiger. Er det spekulation? Slet ikke. Forestil Dem, at De har brugt nogle måneder til at opbygge en aktieportefølje i selskaber, som De har tillid til, de bliver forvaltet godt, har gode udsigter, og er gode investeringer. Så bliver De bekymret over, at hele aktiemarkedet kan falde sammen, som det gjorde i 1987. De har den mulighed at sælge det hele og gå over til kontanter, men det ville indebære et spild af Deres arbejde med at finde de gode aktier. Det ville også medføre alle transaktionsomkostningerne ved at sælge aktierne og så købe dem igen, når de er faldet. Løsningen er at købe et derivat, der giver penge, hvis NASDAQ eller CAC 40 falder.
Med et skræddersyet eller såkaldt OTC-derivat (derivat, som ikke omsættes på de regulerede markeder), som måske ville være billigere til at forsikre Dem mod et relativt fald i Deres portefølje over for indekset, ville De stadig have porteføljen og aktierne, men De ville have beskyttet Dem mod risikoen for et sammenbrud. Til gengæld havde De måske også opgivet en del af toppen af markederne. I dette tilfælde, som måske er det, hvor forvaltere af investeringer hyppigst bruger derivater, reducerer man sin gevinstmulighed, men man reducerer også sin risiko. Det er ønskværdigt for en velforvaltet fond. Historien viser, at investorerne har fordel af en liberal holdning til reguleringer. Strenge bestemmelser - foreskrivelse af, hvordan og hvor lederne i den private sektor bør investere - vil bare reducere sparernes udbytte.
Pensionsfondene, der led under reglerne om, hvor de kunne og ikke kunne investere, sådan som det blev krævet for vores regeringsobligationer, gav udbytter på 5,2% om året, kun ca. halvdelen af de 9,5% i årligt udbytte, som de frie fonde gav i 1984-1996. Det er naturligvis udbyttet efter fradrag af alle tab. Man skal ikke sammenblande en reel bekymring for investorernes interesser med en populistisk frygt for den nye og innovative og liberale holdning, der giver bonus. Det er det, vi bør beskæftige os med her i dag.

Lipietz
Hr. formand, den betænkning, vi i dag har fået fremlagt, sigter på at fuldende den frie bevægelse for økonomiske investeringer i EU, herunder i de mere raffinerede former. Vi er ikke i princippet imod denne industri. Vi mener dog i modsætning til hr. Christopher Huhne, at et kontinent, der ikke på ordentlig vis har været i stand til at kontrollere sine olietankere, ikke kan gå for langt frem i en liberalisering af en industri, der på længere sigt kan fremkalde en lignende krise.
Vi vil derfor forsigtigt stemme for alle de ændringsforslag, der begrænser en tilflugt til instrumenter, der allerede er alt for udvandede, og for de ændringsforslag, der begrænser den overdrevne koncentration af aktiver inden for den samme finansielle gruppe. Men vi må straks sige, at vi stemmer nej til den samlede tekst. Vi vil i øvrigt i fremtiden stemme nej til alle forslag, der går ud på at liberalisere de finansielle markeder, og vi opfordrer alle de øvrige politiske grupper til at gøre det samme, indtil man endelig får gennemført en harmoniseret beskatning af indkomster på investeringer.
I årevis har visse lande, heriblandt Storbritannien, blokeret for denne harmonisering og omdannet deres finansielle områder til skatteparadiser. De afviser endda det absolutte minimum, hvilket vil sige Monti-pakken foreslået af Kommissionen i Bruxelles. Denne holdning omdanner EU til en maskine, der friholder skat på kapitalindkomster, og overfører hele byrden til skat på aktivitetsindkomster med alle de sociale og endda moralske konsekvenser det indebærer. Dette må have en ende. Europa-Parlamentet har ved at blokere finansindustriens krav en metode til at anbringe de stater, der er omdannede til skatteparadiser, med ryggen mod muren.

Abitbol
Hr. formand, direktiv 85 indførte en form for EU-visa for visse typer investeringsinstitutter, der kan kommercialiseres i hele Unionen. Lige siden har kapitalmarkedet og de bevægelige værdier fulgt dets udvikling og oplevet en hæmningsløs eksponentiel eksplosion i en tøjlesløs økonomisk globalisering.
Dette har fået os til at fremsætte to forslag til direktivet. I forbindelse med det andet, der ikke kalder på særlige bemærkninger, er betænkningen fremragende. Det har til hensigt at styrke beskyttelsen af og sikkerheden for forbrugerne. Det ville være et skridt i den rigtige retning, hvis man spørger sig selv hvorfor, for hvem og med hvilken ret og respekt for befolkningerne vi fortsat skal styrke det engelske sprogs monopol på samtlige dokumenter, der distribueres i hele EU. Det er meningen med et ændringsforslag, vi har stillet, hvor vi prioriterer samtlige sprog i Fællesskabet, og dette vil være en forudsætning for vores godkendelse af det andet direktiv.
Det forholder sig ganske anderledes med det første forslag. Den oprindelige tekst kunne have opnået vores godkendelse, idet den havde et legitimt emne, nemlig at aktualisere den eksisterende lovgivning. Men betænkningens tekst - og her vil jeg gerne rose vores kollega, Schmidt - kan dog ikke få vores støtte, og det er der flere grunde til. For det første fordi den i alt for høj grad favoriserer produkter baseret på indekser, som ikke længere har forbindelse til den økonomiske virkelighed, produktderivater, der vil bidrage til at forstørre den økonomiske boble, vores kollega Lipietz talte om for et øjeblik siden.
For det andet tror jeg som han, at vi ikke skal fremme en alt for høj koncentration af fonde, der i sidste ende viser sig at være en trojansk hest for amerikanske pensionsfonde. Der er jo helt klart ikke planlagt nogen form for gensidighed til fordel for europæiske investeringsinstitutter.
Vi er endvidere imod, at man har fjernet staternes mulighed for at bringe ...
(Formanden afbrød taleren)

Villiers
Hr. formand, dette er et afgørende spørgsmål for Europa. Et Europa, der står over for en truende tidsindstillet pensionsbombe, må tage alle mulige skridt for at opmuntre til opsparing og maksimere det udbytte, som Europas befolkning kan opnå af deres opsparing. Jeg glæder mig over mange af de udviklinger, som hr. Schmidts betænkning giver os.
Investeringsinstitutter er en succes i Den Europæiske Union. Det er et sikkert produkt, som forhandles på tværs af grænserne. Men det er på tide, at lovgivningen bliver ajourført. Hr. Schmidt har gjort et godt stykke arbejde her. Det er ikke nogen hemmelighed, at jeg langt ville have foretrukket, at Schmidt-betænkningen ikke var blevet ændret så meget under sin behandling i Europa-Parlamentet. Men jeg appellerer til Europa-Parlamentet om at indtage en afbalanceret holdning til dette spørgsmål, præget af sund fornuft. Det drastiske skridt, som tages i denne betænkning, er at tillade investeringsinstitutter at bruge OTC-derivater. Jeg appellerer til alle her om at vurdere de produkter, der vil blive taget i brug af investeringsinstitutterne. Vi taler ikke om brugen af derivater til spekulation. Vi taler om brugen af dem til at reducere risikoen og forøge udbyttet af opsparing for almindelige europæere. Man må rose hr. Schmidt for at have fået Europa-Parlamentets støtte til OTC-derivater.
Vi må ikke være bange for fremskridt, for at reagere på ændringer på markedet. Ja, vi må fortsat sikre, at investeringsinstitutter leverer et afbalanceret og sikkert produkt til forbrugerne. Betænkningen giver meget fyldestgørende beskyttelse for forbrugerne. Men der er en række ændringsforslag, der går for vidt i retning af at indskrænke brugen af OTC-derivater. Jeg føler, at disse derivater vil være en gevinst for værdipapirfondes portefølje, og at de kun kan hjælpe folk rundt om i Europa til at få et højt udbytte af deres opsparing. Jeg kipper med flaget for hr. Schmidt.

Kuckelkorn
Hr. formand, kære kolleger, det er blevet nødvendigt at ændre direktivet om investeringsinstitutter, fordi det gamle direktiv ikke længere svarer til virkeligheden på de finansielle markeder. Det primære punkt er her, at der af institutter for kollektiv investering i værdipapirer foretages kapitalanbringelser for individuelle investorer. Master-feeder-fonde er dermed i strid med intentionen i direktivet og er af den grund korrekt blevet afvist af Økonomiudvalget.
Individuelle investorer har brug for gennemsigtighed vedrørende de risici, der knytter sig til administrationsselskaberne og deres produkter. Produkterne skal være udformet sådan, at også den lille investor, der går til sin bank, forstår, hvad han indlader sig på. Dette betyder i forbindelse med EU-passet for investeringsinstitutter, at de nationale tilsynsmyndigheder skal anlægge den samme målestok ved kontrollen med produkter og administrationsselskaber. De nationale tilsynsmyndigheders muligheder for skøn skal begrænses, hvis der skal skabes gennemsigtighed og tillid til produkterne og administrationsselskaberne i det indre marked.
En vigtig landvinding for investeringsselskabernes produktlinje er, at omgangen med OTC-derivater nu er bragt ind i billedet som led i en effektiv porteføljeadministration, for det var en alvorlig ulempe ved det gamle direktiv, at hver tilsynsmyndighed forstod noget forskelligt ved en effektiv porteføljeadministration. Europa-Parlamentet gør rigtigt i at styrke beskyttelsen af forbrugerne i Europa. Forbrugerne kan ikke automatisk være informeret om alle de produkter, der tilbydes, og om, hvor farlige mange af disse produkter er. Europa skal ikke være et eldorado for investeringsselskaber, forsikringsselskaber eller disses lobby.

Formanden
Mange tak, hr. Kuckelkorn. Kære kolleger, jeg kan nu give Dem en foreløbig melding, hvad spørgsmålet om skærmen og vinduet angår. Hvis vi åbner denne skærm, er der en flytbar væg bagved, som man ikke uden videre kan fjerne. Vi er altså nødt til at udsætte dette eksperiment til næste mødeperiode. Men jeg skal sørge for, at vi til den tid prøver at se, hvordan det virker.

Lulling
Hr. formand, direktivet om investeringsinstitutter har siden sin ikrafttræden den 1. oktober 1989 været en enorm succes, især takket være et meget højt niveau for beskyttelse af investorerne, som direktivet garanterer. Industrien for investeringsfonde har nydt godt af direktivet og af det gode omdømme, investeringsinstitutterne har hos investorerne for at femdoble deres aktiver i EU.
Den grænseoverskridende kommercialisering af investeringerne i EU har udviklet sig voldsomt, og direktivet er i sig selv blevet en eksemplarisk lovgivning på globalt plan. Men da det er 10 år gammelt, og udviklingen af markederne og de nye finansielle produkter, der tilbydes, bliver stadigt mere sofistikerede, er det klart, at det er en smule forældet.
De forslag fra Kommissionen, vi diskuterer her, vil gøre det muligt at give direktivet det løft, det har brug for. Jeg deler de bekymringer, der er givet udtryk for, især af min kollega García-Margallo, men dette løft ville endda være endnu mere relevant, hvis de fonde, der blot reproducerer et børsindeks - og som altså er passivt skabt og dermed slet ikke skabt overhovedet - og de, der anvender et børsindeks som udgangspunkt for en fond, der er aktivt skabt, blev behandlet på samme måde, hvis det kun var for at give middelstore børsnoterede virksomheder, der ikke figurerer i et børsindeks, en bedre adgang til kapitalmarkederne. I øvrigt vil beskyttelsen af investorerne ofte være sikret bedre gennem en fond, der er aktivt skabt. Advarsel til tilhængere: Mit ændringsforslag 47 går i den retning.
Hvad angår forslaget til en ny bestemmelse, der vil begrænse investeringerne til 15% inden for den samme gruppe, er jeg nødt til at fremhæve - bortset fra, at denne grænse er for lav - at teksten ikke giver en definition på begrebet gruppe, der i øvrigt ikke er et begreb, der eksisterer inden for EU-retten, fordi det er umuligt at få til at fungere og lige så umuligt at kontrollere i praksis.
Jeg vil altså stemme imod dette ændringsforslag. Til slut, hr. formand, vil jeg benytte lejligheden til at minde mine kolleger om, at direktivet har behov for et nyt look, der kan gøre investeringsinstitutterne endnu mere attraktive, men det har ikke behov for et EU-korset, der vil fastlåse det.

Randzio-Plath
Hr. formand, med euroens indførelse og den fortsatte liberalisering af kapitalmarkederne er der allerede opstået et større og mere differentieret europæisk finansielt marked. Det bidrager til at udvide afsætningsmarkederne, gøre priserne gennemsigtige, men også til en øget konkurrence.
Her må man også se på den øgede betydning af de finansielle transaktioner, først og fremmest af dem, vi beskæftiger os med i dag. Ved udgangen af 1999 var der næsten 15.000 investeringsfonde, der var godkendt som investeringsinstitutter, med en samlet værdi af mere end to billioner euro, som dermed udgjorde ca. 75% af alle funds assets. Det er derfor med rette, at Kommissionen i sine forslag til direktivudkast gør opmærksom på den økonomiske betydning, og jeg må sige, at Kommissionens forslag faktisk i høj grad har overbevist mig. Vi ved alle, hvor svært det er at få EU-passet for administrationsselskaber til at følge bestemte standarder, som fortolkes ensartet.
Der er altså tale om et fremskridt vedrørende den lovgivning og de tilsynsregler, der omhandler betingelserne for de finansielle markeder og finansielle produkter. Hermed sigter også jeg først og fremmest til optimeringen af forbrugerbeskyttelsen, og jeg mener, det er meget vigtigt, at dette både kommer til udtryk i kommissionsforslaget og i Europa-Parlamentets forslag samt i kompromisforslagene.
Hvad OTC-derivaterne angår, mener jeg imidlertid ikke, det er muligt at vurdere risikoen. Jeg mener også, at vi i Europa-Parlamentet må informere de forbrugere, som forventer, at investeringsfonde med hensyn til langsigtet sikkerhed kan sammenlignes med en klassisk opsparingskontrakt. Det er grunden til, at de også omtales som investeringsopsparing. Vi må igen og igen præcisere, at man ikke kan sammenligne disse ting med hinanden, og derfor behøver vi en minimumsbeskyttelse. Hvorfor følger vi her ikke minimumsbeskyttelsen i direktivet om handel med værdipapirer, f.eks. i artikel 11 vedrørende god forretningsskik?
Her kan der altså for mig at se opnås et yderligere fremskridt, og jeg mener også, at det ville være godt, hvis forbrugerne og investorerne ud fra fondens navn kan se noget om den pågældende fonds risikoprofil.

Kauppi
Hr. formand, hr. kommissær, det direktivforslag, der nu er til behandling, indeholder flere velkomne fornyelser af de nuværende bestemmelser. Under det forberedende arbejde har man for størstedelens vedkommende fundet en funktionel ligevægt til at få forøget effektiviteten og væksten på det europæiske investeringsmarked, uden dog at slække på kravet om en tilstrækkelig beskyttelse af den forbruger, der køber andele i investeringsinstitutter. Jo større tiltro forbrugerne får til investeringsmarkederne, des mere parate er forbrugerne til at investere på de åbne markeder. Og jo mere forbrugerne investerer, des lysere ser finansmarkederne ud for de europæiske virksomheder. Det er jo klart, at når virksomhederne lettere får finansieret deres aktivitet ud af egenkapitalen, er der en sundere grobund for en ligelig sammensætning af virksomheder, og således forbedres også vækst- og investeringsmulighederne. Hvorvidt penge kommer ind på aktiemarkedet i form af direkte investeringer, eller gennem institutter for kollektiv investering, er ikke relevant i denne forbindelse.
Selvom vi i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål langt hen ad vejen var enige om målsætningerne for reformen af lovgivningen, var udvalgsbehandlingen om dem ikke en af de allerletteste. I hvert fald for mig personligt medførte det vanskeligheder, at direktivet teknisk blev delt i to forskellige forslag, hvilket i hvert fald ikke gjorde det lettere at sætte sig ind i det meget vanskelige tekniske emneområde. Jeg vil imidlertid gerne fremføre min holdning til nogle specifikke forslag.
For det første er jeg meget tilfreds med, at direktivforslaget i sin helhed øger investeringsinstitutternes frihed til at investere deres finansieringskapital i forskellige instrumenter. Hvad de afledte finansielle instrumenter angår, anser jeg den holdning, udvalget har vedtaget, for begrundet - i modsætning til f.eks. Randzio-Plath. Der er ingen grund til at behandle OTC (over-the-counter)-derivater på en anden måde, end de standardiserede finansielle futures, da de er i brug i flere medlemslande, og da disse OTC-derivater også tidligere er blevet brugt. Med hensyn til artikel 5 g i direktivforslag 2, det vil sige den såkaldte uddelegeringsartikel, mener jeg, at Kommissionens oprindelige forslag om reglerne for overdragelse af mandat var bedre, end det der nu er blevet vedtaget i udvalget. Derfor støtter jeg alligevel flere af Villiers ændringsforslag til dette punkt.

Balfe
Hr. formand, jeg ser to problemer ved debatten her til formiddag. For det første, da jeg kom i Parlamentet for mange år siden, fik jeg at vide, at hvis man havde et vanskeligt job, så gav man det til en liberal. Nu hører jeg, at hvis man har en vanskelig debat, så ved man, at man har problemer, hvis halvdelen af medlemmerne fra Luxembourg er i salen samtidig - og dét er de.
For det første glæder jeg mig over direktivforslag 1. Det simplificerer tingene og fører dem ajour. Jeg tror, at mange af de britiske medlemmer vil stemme imod mange af ændringsforslagene til betænkningen.
Vi støtter Schmidt-betænkningen med hensyn til direktivforslag 1, men vi beklager, at direktivet indfører en række kvantitative begrænsninger, som formindsker muligheden for at sprede risikoen. Vi mener, at et mere liberalt marked er den bedste vej frem.
For det andet betragter vi direktivforslag 2 som meget forvirrende. Det er vanskeligt at forstå, og vi mener, det ville være klogt af Kommissionen at se på det igen. Hvis der er behov for yderligere regulering, mener vi, at det bedre kan opnås ved andre midler end dem, der foreslås i direktivet. I særdeleshed er vi uenige i forslaget om kapitalkrav, for de er sat så højt, at de faktisk kan drive nogle virksomheder helt ud af erhvervet. Vi vil anmode Kommissionen om at se på disse forslag igen.
Endelig vil vi opfordre medlemmerne til i særdeleshed at stemme mod ændringsforslag 41 om kapitalkrav, for vi føler, det vil være meget dårligt for erhvervet.

Fatuzzo
Hr. formand, pecunia non olet - penge lugter ikke - sagde romerne. Det vigtigste er, at pengene yngler. Dette er den eneste lejlighed, hvor vi tager lige så meget hensyn til økonomerne som til dem, der ønsker at tjene penge, og som kun tænker på dollars, ligesom Joachim von And, der afbildes med dollartegn i øjnene. Den eneste forskel er, at man her har eurosymboler i øjnene.
Vi forener her disse borgeres interesse med interessen hos pensionisterne, der ønsker at leve et lykkeligt liv. F.eks. har jeg en svoger i Rom, der blev pensioneret for et år siden, og siden da kigger han hver dag på fjernsynsskærmen - fra han vågner kl. 7 om morgenen og til midnat - for at holde øje med udviklingen i de pensionsfonde og værdipapirer, han har investeret i.
Pensionisterne vil i fremtiden - sådan som det sker allerede nu - have nogle meget store beløb til rådighed. Mens de unge er ludfattige, har de ældre sparet penge sammen, og da de ønsker at få dem til at yngle, er de meget interessede i dette direktiv.
Hvis det lå de nationale regeringer på sinde, at man kan få de penge til at yngle, som man har tjent i løbet af sit arbejdsliv - ligesom det ligger EU på sinde i dette direktiv - ville problemet med "pensionsbomben" allerede være løst. Kommissær Bolkestein, De har i Deres egenskab af kommissær også et meget stort ansvar for de ældres og pensionisternes fremtid, en fremtid, som jeg håber bliver bedre, når først vi har indført dette direktiv, det vil sige meget snart, sådan som vores kolleger Villiers og Kauppi foreslog.

Karas
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, selvom mange af mine ændringsforslag blev forkastet i udvalget, hilser jeg kompromiset og forelæggelsen velkommen.
Jeg mener, at vi til sidst endnu en gang bør gøre opmærksom på, at det, der i dette direktiv efter euroens indførelse skal prioriteres højest, er at skabe et fælles europæisk marked. Der bør også mindes om ulemperne ved den gamle ordning. Fonde på nationalt plan har ikke kunnet udnytte fordelene ved det fælles EU-pas, der blev indført med direktivet af 1985. Investorerne har haft et begrænset udvalg, der har ikke været nogen tilskyndelse til innovationer, og forskellige ordninger og beskyttelsesforanstaltninger for investorer i de enkelte lande har hæmmet konkurrencen.
Det har derfor været nødvendigt at ajourføre ordningen. Den nye ordning medfører følgende fordele: harmonisering af konkurrencevilkårene og en ensartet og effektiv investorbeskyttelse. Her glæder jeg mig først og fremmest over de forenklede prospekter, som gør det lettere at sammenligne og vurdere fondene. Der skabes alternative opsparingsmuligheder for offentligheden - dette har navnlig betydning som supplerende alderdomsforsørgelse - og nye muligheder for kapitalfremskaffelse for virksomhederne.
Men jeg vil også gerne gøre opmærksom på, at der er nogle, der er en smule foruroligede over, at forslaget indeholder en tendens til at begrænse transaktioner mellem investeringsinstitutter og depotbanker. Urimelige begrænsninger i disse relationer bør ubetinget undgås, da de ikke tager hensyn til den europæiske bankkultur med kombineret detail- og engrosvirksomhed.

Bolkestein
Hr. formand, jeg vil gerne på vegne af Kommissionen starte med at lykønske ordføreren, hr. Olle Schmidt, og medlemmerne af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, der i første instans er ansvarlige, ligesom jeg gerne vil takke ordføreren, hr. Brian Crowley, og medlemmerne af Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked for deres store og vigtige arbejde med at præcisere og udvide forslagene.
Sektoren for investeringsfonde har siden godkendelsen af direktiv 85/611 været igennem en lang udvikling, og det er nu vigtigt at modernisere reglerne. Formålet med de nye forslag er at opretholde det høje beskyttelsesniveau for investorerne, hvilket er en absolut betingelse for integrationen af markederne som følge af euroens indførelse. Eftersom gennemsnitsfamilien i Europa investerer dens sparepenge i investeringsfonde, indeholder forslagene bestemmelser om en forsigtig forvaltning - og det vil jeg gerne understrege - en forsigtig forvaltning med hensyn til investeringspolitikken og risikospredningen.
De to forslag danner en sammenhængende helhed. Det første forslag udvider antallet af instrumenter, som et "institut for kollektiv investering i værdipapirer" - Ucits - kan investere i. Disse institutter hører, som allerede bemærket, til de største deltagere på de moderne kapitalmarkeder. Deres tilstedeværelse giver en bredere kreds af almindelige investorer mulighed for at deltage på disse markeder, idet princippet om risikospredning overholdes, beskyttet af passende tilsyn. Fordi der tillades forskellige investeringsformer, kan private investorer udnytte alle fordelene ved nye investeringsteknikker.
Med det andet forslag udvides den rolle, som disse vigtige formidlende institutter på kapitalmarkedet i Den Europæiske Union kan spille. Udvidelsen omfatter udviklingen af sektoren for investeringsfonde. Ved at tillade oprettelsen af brancher og ydelse af bestemte tjenester på grænseoverskridende basis vil disse institutter langt om længe kunne benytte de friheder i Rom-traktaten, som de i alle disse år har været afskåret fra.
Kommissionen er glad for mange af de præciseringer, som Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål har foreslået, og den vil overtage en lang række af udvalgets idéer. Kommissionen overtager ændringsforslag - og jeg anvender nu de sidste nye numre - 2, 3, 4, 5, 6, 9, 13, 19 og 21 vedrørende det første forslag og 23, 28 og 32 vedrørende det andet forslag, fordi det er meget nyttige præciseringer og forbedringer.
Endvidere værdsætter jeg idéerne - men i en anden formulering - i ændringsforslag 1, 10, 11, 14, 18 og 20.
Jeg støtter også idéen bag den generelle maksimumsprocentsats vedrørende modpartsrisikoen i ændringsforslag 17, 36 og 45.
Jeg kan endvidere acceptere idéen i det andet foreslåede punkt i ændringsforslag 47. Alle ændringsforslag, som jeg hidtil har nævnt, vedrører det første forslag.
Med hensyn til det andet forslag kan betragtningerne i ændringsforslag 24, 25, 29, 30, 41 og nogle dele af 27, der indeholder gode forslag, overtages, men også her i en tilpasset formulering. Kommissionen foreslår, at de overtages med hensyn til indholdet med bestemte ændringer af formuleringen.
Endvidere har jeg bemærket mig Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmåls anmodning om at kodificere hele teksten, når den er blevet godkendt - ændringsforslag 7 til det første og 22 til det andet forslag. Kommissionen er tilhænger af kodifikation, og den vil inden for en overskuelig periode efter godkendelsen af forslagene og med forbehold af initiativretten bestræbe sig på at udarbejde en kodificeret udgave. Jeg kan imidlertid ikke overtage formuleringen af betragtningen som sådan.
Kommissionen mener endvidere, at en række ændringsforslag, der er indgivet af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, grundlæggende vil ændre indholdet i det første forslag. Derfor kan Kommissionen desværre ikke acceptere følgende ændringsforslag til det første forslag:
Ændringsforslag 8, fordi den foreslåede generelle ændring til "af dette direktiv omfattede" investeringer i stedet for den mere præcise henvisning til "i dette direktivs artikel 19 nævnte" instrumenter vanskeliggør gennemførelsen. Endvidere vil dette ændringsforslag kunne give anledning til forskellige fortolkninger i medlemsstaterne, som måske søger efter instrumenter, der kommer i betragtning i andre artikler i direktivet.
Ændringsforslag 16 bringer beskyttelsen af investorerne i fare, fordi forbuddet mod sikkerhedsstillelse hos depositaren er en contradictio in terminis. Værdipapirlångivningstransaktioner gennem værdipapirclearingsinstitutioner eller børser - dette i modsætning til køb og salg af værdipapirer - dækkes heller ikke automatisk af disse institutioner. Derfor kan vi ikke overtage det indgivne ændringsforslag.
Ændringsforslag 42 omhandler en foranstaltning, der ikke blev ændret med forslaget, og som ikke har givet problemer siden gennemførelsen af direktivet. Jeg ser derfor ingen grund til at fjerne artikel 22, stk. 3, og forkaster derfor ændringen.
Ændringsforslag 44 kan ikke accepteres, fordi, når man foreskriver, at ikkeharmoniserede fonde skal følge reglerne "i henhold til dette direktiv" vedrørende låntagning, långivning, handel med værdipapirer uden dækning og depositarens rolle og hæftelse, medfører det en situation, hvor kun få investeringsselskaber, f.eks. schweiziske, har mulighed for at investere. Det strider mod Kommissionens hensigt om at udvide investeringsspektret, og formuleringen kan være i strid med GATS-aftaler.
Ændringsforslag 47 er uacceptabelt med hensyn til de foreslåede ændringer af det første punkt i artikel 22a, fordi forslaget er helt i modstrid med spredningsreglerne i denne artikel, ikke mindst hvis IKIV'erne i deres prospekter skal anvise et referencepunkt, som drøftet med Rådet.
Det vigtigste spørgsmål vedrørende det første forslag er imidlertid Parlamentets ændringsforslag, hvori det tillades, at der over the counter anvendes instrumenter til generelle investeringsformål. Kommissionen gør opmærksom på, at OTC-derivater til generelle investeringsformål allerede er tilladt i nogle medlemsstater i henhold til national ret. Kommissionen udsætter alligevel sit standpunkt på grund af de store iboende risici ved disse investeringer i forhold til de mere traditionelle finansielle instrumenter. Jeg mener, at OTC-instrumenter kan give problemer, fordi de ikke er likvide, prisen er vanskelig at vurdere, og de omfatter udækkede modpartsrisici. Det synes inkonsekvent at indtage en meget forsigtig holdning til investeringer som ikkeharmoniserede fonde eller indlånsbeviser og samtidig frigive investeringer i klart mere risikable OTC-instrumenter. Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål har ved at forkaste ordførerens ændringsforslag 39 indtaget samme standpunkt som Rådet.
Resultatet af Parlamentets ændringsforslag vil være, at investeringsselskaber teoretisk får lov til at investere i OTC-instrumenter og til at forhandle retten til at investere i deres investeringsfonde i hele det indre marked. I praksis vil adgangen til andre EU-markeder for disse i teorien harmoniserede investeringsselskaber, der investerer i OTC-instrumenter, kunne blokeres gennem forskellige nationale lovgivninger og beskyttende foranstaltninger mod OTC-investeringer. Det ville være i strid med EU-lovgivningens formål, nemlig at den skal gælde for alle fonde, der investerer i OTC-instrumenter. I betragtning af disse eventuelle negative konsekvenser for det indre marked og de iboende risici ved OTC-instrumenter kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 12, 15, 37, 38, 39, 43, 46 og 48 og de dele af ændringsforslag 17, 36 og 45, der vedrører OTC-instrumenter.
Med hensyn til det andet forslag har jeg allerede angivet, at Kommissionen vil tage hensyn til mange af ændringsforslagene. Ikke desto mindre er der nogle ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan overtage. Ændringsforslag 26, der ikke synes at være i overensstemmelse med den rækkefølge som afgivelsen af godkendelsen og iværksættelsen af aktiviteterne finder sted i. Dele af ændringsforslag 27, især fjernelsen af imødegåelse af interessekonflikter, begrænsningen af uddelegeringen af mandater til dele af administrationsbeslutningerne og fjernelsen af medlemsstaternes generelle beslutningstagning om delegering. Ændringsforslag 31, fordi Kommissionen mener, at anvendelsen af direktivets artikel 44 i uændret skikkelse på salget af IKIV-ernes investeringsandele har vist sig at være effektiv.
Anvendelsen af direktivets bestemmelser om tjenesteydelser i forbindelse med investeringer i værdipapirer, bedre kendt som ISD, er derfor ikke nødvendig og vil kun skabe problemer og forvirring.
Ændringsforslag 33 er uklart med hensyn til, hvad "sproget" i værtslandet betyder, især hvis der er flere officielle sprog, og hvilken fordel der er ved oversættelse til to andre sprog.
Ændringsforslag 34 kan ikke accepteres, fordi der ved blot at fjerne henvisningen til pensionsfonde kan opstå uklarhed om, hvorvidt et administrationsselskab kan udøve disse aktiviteter. Endvidere mener jeg, at pensionsfonde har fordel af denne mulighed, hvis administrationsselskaber ikke sammenføjes med pensionsfonde, men kun må udøve en del af administrationen ved uddelegering.
Ændringsforslag 35 kan ikke accepteres, fordi det ikke har nogen retsvirkning. Administrationsselskaber, der ikke opnår en godkendelse i en medlemsstat, må etablere sig på ny som en anden juridisk person, så de kan godkendes i en anden medlemsstat.
Ændringsforslag 49, 50 og 51, der har samme basis, kan ikke accepteres, fordi de medfører substantielle ændringer i konsistensen af Kommissionens holdning til lovgivning om overdragelse af mandatet til tredjemand og ikke giver de kompetente myndigheder og investorer tilstrækkelig sikkerhed.
Til sidst vil jeg gerne komme nærmere ind på et par bemærkninger, der blev fremsat af nogle af medlemmerne i morges. Med Deres tilladelse, hr. formand, vil jeg gøre det på engelsk.
For det første en kommentar til hr. Crowleys bemærkninger, da han spurgte, hvorfor det andet forslag ikke simpelthen kunne bestå i at overtage ordningen fra direktivet om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer. Kommissionens indvendinger mod dette forslag er følgende: En sådan holdning vil frembyde vanskeligheder, der kan opstå ved to forskellige autorisationer, som oven i købet kan involvere forskellige myndigheder og regelsæt, der er i indbyrdes modstrid. Desuden vil der ikke være nogen som helst bestemmelser om interessekonflikter. F.eks. kunne et administrationsselskab udføre individuel porteføljeadministration, og hvis det ikke kunne sælge visse papirer, så ville det kunne placere dem i den fond, som det forvaltede, og ellers kunne der være vanskeligheder angående den rækkefølge, hvori forretningerne skulle udføres, hvis selskabet fungerede som mægler. Desuden ville det forslag, hr. Crowley har stillet, kræve en ændring af direktivet om investeringsservice, der i øjeblikket - som jeg er sikker på, han allerede ved - ikke dækker kollektiv forvaltning. Endelig ville hans forslag ikke give adgang for de administrationsselskaber, der ikke ønsker at beskæftige sig med investeringsserviceaktiviteter.
Hvad angår det spørgsmål, hr. Huhne har stillet, så talte han i sit indlæg her til formiddag om dækningsforretninger. Men de er allerede tilladt i den eksisterende artikel 21, stk. 1, i direktiv 611/85 om investeringsinstitutter. Så det, hr. Huhne ønsker, er allerede muligt.
Fru Villiers har stillet et spørgsmål, som drejede sig om porteføljeadministration. Det er også noget, der er tilladt i den eksisterende lovgivning. Jeg refererer til samme artikel 21, som jeg nævnte i forbindelse med hr. Huhnes spørgsmål.
Fru Kauppi har spurgt, hvorfor Kommissionen har udarbejdet en pakke med foranstaltninger, der er fordelt på to forskellige forslag. Grunden er, at det første forslag i alt væsentligt fokuserer på produktet, mens det andet hovedsagelig fokuserer på udbyderen af tjenesteydelser og på prospekterne for investeringsinstitutter. Adskillelsen af disse to forslag, der drejer sig om to forskellige slags problemer, vil lette Rådets forhandlinger. Kommissionen må ikke kun lytte til Europa-Parlamentet og tage hensyn til forslag herfra, men som bekendt må den også tage sig af Rådet. Det er grunden til, at Kommissionen har stillet disse to separate forslag.
Endelig har hr. Balfe klaget over, at der efter hans mening er for mange begrænsninger i hele det forslag, Kommissionen har stillet. Det forekommer os, at disse begrænsninger er berettigede. For det første på grund af behovet for at sprede investeringerne, for det andet på grund af sårbarheden over for nødvendigheden af at kunne tilbageføre investeringer når som helst, og for det tredje for at undgå en urimelig stor indflydelse på investeringsfondene. Det er af disse grunde, at Kommissionen mener, at disse forskellige grænser er nødvendige i betragtning af den forsigtighed, der må udvises på dette område.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Gensidig retshjælp i straffesager mellem EU's medlemsstater
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0019/2000) af Di Pietro for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender om udkast til Rådets retsakt om udarbejdelse af konventionen om gensidig retshjælp i straffesager mellem Den Europæiske Unions medlemsstater (9636/1999 - C5-0091/1999 og SN 5060/1999 - C5-0031/1999 - 1999/0809(CNS)).

Di Pietro
Hr. formand, ærede kolleger, ved skrivelse af 3. august 1999 og af 3. december 1999 anmodede Rådet i medfør af traktatens artikel 39 Europa-Parlamentet om at afgive udtalelse om et udkast til konvention mellem medlemsstaterne, der har til formål at sikre en bedre retshjælp i straffesager.
Som De kan se, drejer det sig således om et meget vigtigt udkast, som EU-landene reelt skal bruge for at indføre et mere fuldstændigt og ensartet retshjælpsinstrument.
Faktisk er der i dag stadig en vis uenighed i Rådet om konventionens type og om nogle af de bestemmelser, den indeholder. Nogle af stridsspørgsmålene er allerede blevet løst, mens andre stadig er uløste.
Idéen med udkastet er dog at give retsaktørerne - først og fremmest dommerne, men også de berørte borgere - et operativt og effektivt instrument til bekæmpelsen af kriminalitet, dog med respekt for de grundlæggende forsvarsgarantier og de generelle menneskerettighedsprincipper.
På trods af de talrige mangler i teksten, kan bestemmelserne heri derfor godt godkendes - det kan de godt, hr. formand - men det er på betingelse af, at de ændres på en hensigtsmæssig måde, så man sikrer, at de er funktionelle for retsaktørerne, og at de kan accepteres af borgerne. Kommissionen har derfor fremsat forskellige ændringsforslag, der alle tager sigte på en systematisk ændring af Rådets forslag ved hjælp af en række tekniske tilpasninger for at gøre teksten harmonisk og konsekvent i forhold til de foreslåede ændringer. Det er ændringsforslag, der kort sagt tager sigte på en større fremhævelse af de grundlæggende forsvarsrettigheder, på diverse tekniske ændringer, som er nødvendige for at gøre en lang række uklare og selvmodsigende passager mere forståelige, og på en ophævelse af den del, der vedrører telefonaflytning på afstand, hvor man stadig mangler såvel et teknisk kendskab som en accept fra de forskellige EU-landes regeringer.
I det forslag, som er formuleret af Rådet og herefter ændret af Kommissionen, tages der højde for en konvention, der er baseret på tre afsnit. Det første afsnit indeholder nogle angivelser med henblik på en ensretning af procedurerne og formaliteterne i forbindelse med afhøringer. Det andet afsnit omhandler en lang række specifikke anmodninger om retshjælp og nævner de formaliteter og procedurer, der er gældende for disse særlige retshjælpsaktiviteter, og endelig tages der i det tredje afsnit højde for en kodificering af betingelserne for, hvordan telefonaflytning af borgere, der befinder sig i en anden medlemsstat end den, der foretager aflytningen, må og skal foregå.
Der er ingen tvivl om, hr. formand, at det er nødvendigt med et internationalt samarbejde for at bekæmpe såvel den grænseoverskridende kriminalitet som den kriminalitet, der foregår internt i staterne, og hvis beviser befinder sig i udlandet. Det er dog også nødvendigt, at man snarest muligt når frem til en ny konvention, der tager højde for andre og endnu vanskeligere problematikker, nemlig hele problematikken i forbindelse med den dobbelte strafbarhed, med den særlige karakter og med en medlemsstats troværdighed i forhold til retsmyndigheder i andre medlemsstater.
Der er således tale om nogle meget vigtige spørgsmål, som vi håber, at Rådet hurtigst muligt vil tage i betragtning med henblik på fastlæggelsen af en ny holdning.
Hvad de forskellige andre aspekter af spørgsmålet angår, henviser jeg til indholdet i min betænkning, hr. formand.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, jeg vil gerne komme med en indledende bemærkning: Jeg taler for Det Europæiske Folkeparti som ansvarlig for denne sag.
Jeg vil gerne påpege, at Rådet ikke er til stede her i dag. Jeg vil i stedet takke kommissær Vitorino for hans opmærksomme tilstedeværelse i Parlamentet, sådan som han har været det siden sin udnævnelse. Denne bemærkning fører mig videre til en anden: Med hensyn til denne konvention, hvor Parlamentet kun udarbejder en enkelt betænkning, så sendte man en tekst til høring i Parlamentet, som ikke længere var den tekst, man arbejdede med i Rådet, og som ikke indeholdt spørgsmål, som allerede var blevet aftalt. Jeg vil gerne kritisere dette sammen med Rådets fravær. Det forekommer mig alvorligt. Jeg finder, at denne institution bør reagere.
Vi befinder os i et grænseområde, og dér har, hr. formand, holdninger og symboler stor betydning. Et politisk fællesskab afspejles i den retfærdighed, som det yder. Det er derfor, at denne betænkning er så vigtig. Den er et skridt fremad inden for dette område for frihed, for sikkerhed og ikke mindst inden for dette område for retfærdighed, som vi alle ønsker. Vi ønsker en europæisk dommer, og dette er et vigtigt skridt i den retning, som bygger på den gensidige tillid mellem medlemsstaterne og mellem deres retssystemer, på den europæiske borgers tillid til en hvilken som helst europæisk dommer. Men det bygger også på en ubetinget respekt for de grundlæggende friheder og rettigheder og i særdeleshed for de retslige garantier.
Det er dér, hvor Parlamentet efter min mening, har foretaget nogle velvalgte ændringer i forbindelse med den balance, der foreslås af Rådet, og har holdt urokkeligt og bevidst fast på en styrkelse af disse retslige garantier i alle ændringsforslagene.
Hr. formand, som ordføreren har sagt, har Parlamentet koncentreret sig om et område for at få det fjernet, og det er området om telefonaflytninger. På vegne af Det Europæiske Folkeparti har jeg fremsat et ændringsforslag til beslutningen, hvor der anmodes om, at Rådet hurtigst muligt fremlægger en tekst om dette spørgsmål, for det er ikke godt med den manglende regulering. Reguleringen var, i den form den blev præsenteret, ufuldstændig og derfor dårlig. Men den manglende regulering kan også føre til - og vi er faktisk bevidste om, at den ofte fører til - misbrug inden for telekommunikationsområdet.
Det andet punkt, som jeg gerne vil fremhæve - og som også har været genstand for meget arbejde - er det om anvendelsen af videokonferencer i forbindelse med personer, der strafforfølges. I forbindelse med dette punkt har jeg også på vegne af Det Europæiske Folkeparti anmodet om, at Rådet snarest fremlægger en konvention, som afklarer og fuldstændiggør reguleringen, som er mildest talt utilfredsstillende.
Hr. formand, medlemmerne af Det Europæiske Fokeparti vil med nogle enkelte undtagelser stemme for udvalgets ændringsforslag og naturligvis for de ændringsforslag, vi har fremsat.

Fiori
Hr. formand, en del af Europas opbygning skal efter vores mening også ske gennem opbygningen af et fælles retssystem, der omfatter forvaltningsret, civilret (materiel ret og procesret) samt strafferet (materiel ret og procesret) for det Europa, vi ønsker at skabe.
Den konvention om retshjælp i straffesager, som vi behandler i dag, er kun en lille del af det store europæiske corpus juris, hvis naturlige grundlag er menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder. Det strafferetlige samarbejde skal således også ske med meget nøje respekt for de grundlæggende rettigheder, som er de principper, vores kultur og civilisation er baseret på. Her tænker jeg på retten til en retfærdig rettergang - navnlig på retten til et forsvar og på dommerens upartiskhed og uvildighed - og på retssagernes varighed, hvor mit land, Italien, desværre ligger på en uheldig førsteplads med hensyn til antallet af domme og uafgjorte sager, der er indbragt for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Begrænsninger af de grundlæggende rettigheder, som begrundes med en reel eller formodet overtrædelse af straffeloven, må og skal ikke finde anvendelse inden for retsområdet.
Betænkningen, som Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder har ændret gennemgribende i forhold til det oprindelige forslag ved at godkende mange af de ændringsforslag, vi har indgivet, giver stadig anledning til en vis usikkerhed med hensyn til den måde, hvorpå man agter at lovgive om telefonaflytning og videokonferencer. De oplysninger, vi i de sidste par uger har fået om, hvordan den moderne teknologi gør det muligt at foretage aflytninger, får os til at mene, at man bør være mere forsigtig. Vi ønsker nemlig ikke, at de uhyggelige scenarier, som Orwell beskrev, bliver til en endnu mere barsk og bekymrende virkelighed.
Dette er dog kun begyndelsen på et omfattende arbejde på retsområdet, der skal ske i takt med udviklingen af det Europa, vi ønsker.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, selvom betænkningen af Di Pietro ikke møder alt for stor opmærksomhed i Parlamentet nu i formiddag, er det en af de vigtigste betænkninger, som Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender har drøftet i de sidste år.
Det er en af de vigtigste betænkninger, fordi den beskæftiger sig med et yderst følsomt område i Europas politiske fremtid. Vi skaber i forbindelse med den stadig hurtigere voksende økonomiske integration i Europa et stort område med fri og uhindret økonomisk aktivitet. Men overalt, hvor der opstår et stort område med fri og uhindret økonomisk aktivitet, opstår der også et stort område med muligheder for en fri og uhindret ulovlig økonomisk aktivitet.
Vi har altså at gøre med den situation, at vi har et økonomisk område, hvori også kriminaliteten har ubegrænsede muligheder, men hvor bekæmpelsen af denne kriminalitet, både på det politimæssige område, og hvad det retlige samarbejde angår, stadigvæk primært foregår på det mellemstatslige plan - i modsætning til lovgivningen for erhvervslivet, som er blevet fællesskabsret.
Betænkningen af Di Pietro understreger, at det er problematisk, at den nødvendige bekæmpelse indtil sidste detalje skal organiseres inden for rammerne af mellemstatslige konventioner. Når man taler med udøvende dommere eller statsadvokater om, hvor lang tid det i dag tager med retsbegæringer ved indlysende, soleklare, graverende kriminelle sager, så kommer man til den konklusion, at vi selv efter den konvention, vi diskuterer i dag, og som Di Pietro har udarbejdet en betænkning om, kan gå ud fra, at der ganske vist vil være visse tekniske og organisatoriske forbedringer, men at vi kun har taget de første skridt på den vej, der skal føre til et hurtigere, mere effektivt og uhindret samarbejde mellem dommere i Den Europæiske Union.
Der er lang vej endnu, før vi når frem til det, vi ubetinget har behov for, også efter min gruppes opfattelse, nemlig en europæisk anklagemyndighed, som på klart definerede kompetenceområder samarbejder med et europæisk politi og gennem dette samarbejde ikke blot kan arrestere forbrydere ved politiaktioner i Unionen, men også opnår, at resultaterne af politiets efterforskningsarbejde kan anvendes ved domstolene. Denne anvendelighed ved domstolene er det afgørende punkt, og den må ikke strande på nationalstaternes forbehold om suverænitet.
Vi har fulgt denne betænkning med stor opmærksomhed, og vi har støttet de fleste af hr. Di Pietros punkter. Jeg skal gøre opmærksom på to punkter, som har været særlig interessante i debatten. Det første er, at det i forbindelse med telefonovervågningen og den debat, der har fundet sted om dette temakompleks, er blevet klart, at de muligheder for indgreb i borgernes grundlæggende frihedsrettigheder, der ses inden for Den Europæiske Union, er utilstrækkeligt reguleret i Den Europæiske Union. Det gælder f.eks. aflytning af telefonsamtaler fra ét land til et andet og det dermed forbundne spørgsmål om de fundamentale lovbestemte garantier, som de berørte personer skal have.
Dette er et bevis på, at det er logisk, at charteret for de grundlæggende rettigheder, som vi meget apropos diskuterer netop nu, skal integreres i EU-traktaten, så de europæiske myndigheder er tvunget til at overholde de grundlæggende rettigheder. Det har ligeledes været særdeles interessant at iagttage, at ordføreren er en berømt repræsentant for det italienske retsvæsen, og at ændringsforslagene til hans betænkning i ganske betydelig grad er indgivet af et parlamentsmedlem, der retsforfølges af det italienske retsvæsen. Det er ganske interessant, at retsmyndighederne i Italien, som jo også er berørt af Parlamentets beslutninger, skal være vidne til ændringsforslag fra folk, der - efter min mening med rette - retsforfølges i dette land. Hr. Dell'Utri står bestemt stadig på talerlisten.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, på plenarmødet er der ændringsforslag fra udvalget og ændringsforslag fra de politiske grupper. Der er ikke, og der kan ikke være ændringsforslag fra individuelle medlemmer. Jeg siger dette, så selv hr. Schultz forstår det.

Beysen
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg har fuld forståelse for hr. Di Pietros frustration, for han har på meget kort tid gjort et meget stort stykke arbejde for at fremlægge denne betænkning for Parlamentet i dag.
Kriminaliteten i Europa er steget så meget, at vi ikke kan og må være tilfredse med en trinvis fremgangsmåde for den gensidige retshjælp i straffesager. Det er bestemt ikke Parlamentets fejl. Det er medlemsstaternes regeringer, som har gjort handlingsmargenen så snæver. Parlamentet stilles herved over for en mission impossible. Man må stille sig tilfreds med tanken om, at alle midler, ligegyldigt hvor små de er, må anvendes til at etablere en bedre retshjælp. Som et paradoks kunne jeg sige, at det faktisk er bedst at sige så lidt som muligt om denne betænkning, for jo mere vi gør det klart, at det kun drejer sig om små skridt, desto mere gnider de kriminelle sig i hænderne, og desto tydligere træder det skæve forhold mellem den organiserede kriminalitet og den akutte mangel på juridisk samarbejde frem. Jeg anmoder derfor også indtrængende Rådet om endelig at se realiteterne i øjnene, nemlig at kriminaliteten står i misforhold til kodificeringen.
Formålet er at skaffe de retslige instanser - for det første dommere, men også de involverede borgere - de instrumenter, som skal bruges ved bekæmpelsen af kriminaliteten uden at krænke forsvarets grundlæggende rettigheder og de generelle principper om menneskets rettigheder. Hvis det ikke er tilfældet, er det formålsløst.
Jeg slår derfor i første instans til lyd for en yderligere harmonisering af strafferetten i EU's medlemsstater. Efter min mening kan der kun på den måde gennemføres grænseoverskridende og målrettet kriminalitetsbekæmpelse. Sålænge denne harmonisering ikke er opnået, skal man være konsekvent, hvis man vil gøre det umuligt at yde gensidig retshjælp.
Med henblik herpå har jeg indgivet et ændringsforslag om, at retshjælp kun kan ydes, såfremt retsforfølgelsen indledes af myndighederne for handlinger, som ifølge den begærende parts og den anmodede medlemsstats nationale lovgivning betragtes som lovovertrædelser. Indholdet af mit ændringsforslag genfinder jeg i øvrigt i ændringsforslag 43, hvori denne kumulative betingelse ligeledes er medtaget. Denne kumulative betingelse er meget vigtig, fordi legalitetsprincippet i strafferetten "nulla poena sine lege" efter min mening skal overholdes. Som følge heraf er alle begæringer om retshjælp vedrørende en hypotetisk handling, som ikke er ulovlig i den anmodede medlemsstat, i strid med dette legalitetsprincip og derfor med de grundlæggende principper i den anmodede medlemsstats lov. Det er derfor meget vigtigt, at denne kumulative betingelse vedtages.
Jeg gentager til sidst, at hr. Di Pietro efter min mening har gjort et stort og flot arbejde ved at fremlægge en betænkning, som inden for de begrænsede muligheder giver alle mulige garantier for sikringen af menneskets individuelle rettigheder og de grundlæggende frihedsrettigheder. Men hvis vi vil give den europæiske borger en følelse af større sikkerhed, så skal vi gøre meget mere ud af samarbejdet om retlige anliggender.

Buitenweg
Hr. formand, min gruppe er glad for, at der er lavet en aftale om at udarbejde regler for den daglige praksis med gensidig retshjælp i straffesager med det formål at definere forpligtelserne og rettighederne mellem staterne, borgerne indbyrdes eller i forholdet mellem borger og stat.
Det foreliggende forslag er indviklet, for det behandler aftalerne mellem medlemsstaterne, men har indgribende følger for forholdet mellem borger og stat. Netop med hensyn til retsbeskyttelse er Rådets forslag ikke godt nok. For at bruge ordfører Di Pietros ord har forslaget endda store mangler. Aftalen gør en række retshjælpsbegæringer mulig, hvor der i hvert led er involveret myndigheder og retssystemer fra andre medlemsstater. Den måde, som det er ordnet på, gør, at disse kæder ikke kan kontrolleres i deres helhed af nogen dommer. Tillægsforanstaltninger er altså nødvendige, såsom efterforskningsembedsmænds pligt til at vidne, hvis de anmodes herom, i alle straffesager, hvor deres materiale anvendes.
Min gruppe mener endvidere, at det er problematisk, at Rådets forslag krænker proportionalitetsprincippet. Begrænsninger af anvendelsesområdet laves der i hvert fald ikke. Således finder aftalen ikke kun anvendelse på bekæmpelsen af alvorlige forbrydelser og den organiserede kriminalitet. Der står heller ikke, at den begrænses til strafferetten. Det er altså ikke utænkeligt, at EU om kort tid skyder med kanoner efter myg, og at borgernes rettigheder forsvinder i krudtrøgen.

Di Lello Finuoli
Hr. formand, konventionen om retshjælp i straffesager, som vi behandler i dag, indeholder de nødvendige minimumsbestemmelser for at skabe et effektivt og hurtigt samarbejde mellem de forskellige rets- eller efterforskningsorganer. Den omhandler notifikationer, informationsudveksling, midlertidig overførsel af fængslede, tilbagelevering af genstande, vidneafhøring ved hjælp af videokonference, efterforskningsaktiviteter og spionage, telefonaflytning m.m.
Det var det mindste, man kunne blive enige om, og det skal siges med det samme, at hvis visse ændringsforslag gik igennem, f.eks. ændringsforslag 32, 81 eller de reviderede ændringsforslag 70 og 71, ville hele konventionen ikke være andet end en notifikations- og informationsudveksling. Så ville den virkelig være lige til at smide i skraldespanden, og vi ville stemme imod den. Jeg håber, at vores kolleger i de forskellige grupper er fornuftige nok til at forkaste disse ændringsforslag.
Også det faktum, at det ikke blev til en rammeaftale, men kun til en konvention, er et nederlag for Parlamentet. Som kommissær Vitorino sikkert har forstået på alle de forskellige indlæg, er det nødvendigt at udarbejde en ramme med nogle fælles bestemmelser, så man ikke længere fortsætter på denne måde, med denne spredte orden og disse små konventioner, der vedrører forskellige områder, f.eks. efterforskning. I stedet er det absolut nødvendigt med et minimum af faste regler, der er gældende inden for Fællesskabet, og som tydeligt forbedrer garantierne, så de bliver så gode som muligt, netop også for at træffe forholdsregler med henblik på udvidelsen. Jeg tænker på, hvordan vores Fællesskab, konventionerne eller retsforholdene ville se ud, hvis f.eks. et fascistisk land som Tyrkiet blev optaget i EU. Det ville jeg virkelig være usikker på.
Som vi alle har været inde på, er det nødvendigt med et corpus juris og nogle fælles regler, særligt procesregler, der sikrer en fælles retsstat i hele EU. Det er klart, at dette først og fremmest er en sag for regeringskonferencen, og at der er tale om et ønske, hvor Parlamentet kun kan give et begrænset bidrag, da det hele afhænger af Rådet og Kommissionen.
Dette første halvår, hvor kommissæren er portugiser, og Portugal har formandskabet, er efter min mening en glimrende lejlighed til at tage det første skridt i retning af dette fælles ønske.
Netop derfor går vi ind for ændringsforslag 78 og 79, som allerede giver et minimum af faste regler for aflytning og videokonferencer. Vi er meget opmærksomme på udfaldet af denne afstemning, netop for at undgå, at denne konvention bliver helt tømt for indhold - jeg vil gerne gentage, at den i forvejen kun fastlægger nogle minimumsbestemmelser - og vi er desuden også tilhængere af, at man venter på et hvilket som helst forslag fra Kommissionen for endelig at få indført denne minimumsfællesskabsret.

Angelilli
Hr. formand, over for de tiltagende fænomener med organiseret kriminalitet på internationalt plan burde medlemsstaterne uden tvivl samarbejde mest muligt med hinanden, eller rettere sagt burde de opstille nogle institutionelle betingelser med henblik på at indlede en konkret og effektiv samarbejdsproces på retsområdet. I denne proces skal der dog tages højde for alle de nødvendige etaper for at undgå, at man på en uhensigtsmæssig måde tvinger noget igennem til skade for de legitime nationale bestemmelser på retsområdet, hvor medlemsstaterne er suveræne, og ikke mindst for at undgå, at man tvinger noget igennem, der ender med at træde borgernes grundlæggende rettigheder under fode. Det er derfor nødvendigt at gå forsigtigt til værks, når det gælder et dokument som Rådets, hvor man efter flere års forhandlinger nu tror - sådan som ordføreren også understregede - at man kan løse det hele på få måneder.
Desuden - og her er jeg enig i Di Pietros vurderinger - forekommer Rådets tekst at være alt for fyldt med selvmodsigelser, usammenhængende formuleringer og mangler. Og retsområdet må - i højere grad end alle andre områder - naturligvis ikke behandles på en usammenhængende og selvmodsigende måde.
Vores gruppe er af den opfattelse, at også betænkningen som helhed stadig er ret diskutabel, selvom man har medtaget nogle korrigerende ændringsforslag, der lægger vægt på beskyttelsen af de personlige frihedsrettigheder og på respekten for den nationale suverænitet. Betænkningen indeholder nogle alt for ensartede bestemmelser, der er ingen gradvis fremadskriden, og man går frem ved hjælp af en tilnærmelse.
Afslutningsvis vil jeg sige, at vi vil stemme nej til denne betænkning, idet vi gentager, at det Europa, vi ønsker, er et Europa med rettigheder og garantier, og disse rettigheder og garantier kræver gradvise og ansvarlige overvejelser samt nogle meget alvorlige uddybninger. Man skal starte med at fastlægge de generelle regler og de institutionelle garantier, og først derefter kan man gå over til at indføre nogle praktiske konventioner.

Dell'Alba
Hr. formand, på vegne af parlamentsmedlemmerne fra Lista Bonino vil jeg gerne bekræfte den holdning, vi gav udtryk for i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, og jeg vil således også på vores parlamentsmedlemmers vegne fortælle, hvordan vi agter at stemme. Vi vil nemlig stemme nej til denne betænkning, eller rettere til den konvention, betænkningen omhandler.
Jeg vil dog gerne takke og rose ordføreren for hans arbejde. Han lyttede meget opmærksomt til det, vi sagde i udvalget, navnlig hvad angår spørgsmålet om respekten for forsvarsrettighederne, både på nationalt plan og med hensyn til EU's samarbejde om retshjælp i straffesager.
Udvalget og ordføreren godkendte 9 af de 11 ændringsforslag, som vi har fremsat, og som netop drejede sig om forsvarsrettighederne. Dette får os til at mene, at Europa-Parlamentet ville have gjort et godt stykke arbejde for at sikre beskyttelsen af borgernes rettigheder og frihedsrettigheder, hvis ellers vores Parlament var et lovgivende parlament, og hvis vi i denne procedure netop var medlovgivere, hvilket vi ikke er.
Det er problemet, og det er derfor, vi kritiserer Rådets holdning, som vi overhovedet ikke er tilfredse med. Der er tale om tre års arbejde, hvor vi, om jeg så må sige, allernådigst er blevet hørt, selvom dette spørgsmål - sådan som det allerede er blevet sagt - indeholder nogle meget vigtige formelle og indholdsmæssige aspekter, der ville have krævet diverse vurderinger, høringer, samråd og fælles beslutningstagning.
Det forekommer os, at Rådet har taget lidt let på de forskellige spørgsmål om lovlige aflytninger, forsvarsrettighederne, de fængsledes rettigheder og de myndigheder, der har ret til at anmode om retshjælp.
Vi burde have bedt om, at man forkastede konventionen, idet vi bad om en anden udgave. Dette ønskede flertallet i udvalget ikke, og vi stemmer derfor nej til betænkningen, selvom vi håber, at ændringsforslagene, der trods alt forbedrer teksten, bliver godkendt af Rådet. Det tvivler vi på, men vi håber alligevel på det.

Krarup
I min gruppe er der utvivlsomt forskellige opfattelser af Di Pietros betænkning. Jeg er enig i - som det er blevet sagt - at det er et dygtigt og kompetent arbejde, der er udført under hårde betingelser. De danske medlemmer af gruppen kan ikke stemme for forslaget, men vil derimod støtte en række ændringsforslag, ikke mindst ændringsforslagene fra De Grønne. Der er to grunde til, at vi siger fra. For det første er der er tale om uhyre komplicerede og meget følsomme retsspørgsmål, og forslaget indebærer i mine øjne nogle risici for retssikkerheden, som man ikke har gjort sig klart. Det er i sig selv et tilstrækkeligt motiv til at sige, at det kan vi ikke gå ind for. Men den anden hovedårsag er, at selvom der er tale om en konvention, altså et mellemstatsligt samarbejde, så er der ingen tvivl om tendensen i forslaget. Og tendensen er, at man på længere sigt vil skabe et fælles europæisk jurisdiktionsområde, en fælles EU-strafferet og en fælles EU-retspleje. Vi advarer mod den tendens. Vi har dette OFSR-mantra - Området for Frihed, Sikkerhed og Retfærdighed - som i al sin grusomhed indebærer, at man etablerer nogle EU-systemer, som lemlæster nogle retstraditioner i forbindelse med disse følsomme og væsentlige spørgsmål, som i alt overvejende grad er nationale.

Hager
Hr. formand, stadig chokeret over de 14 medlemsstaters fordømmelse fastholder jeg, at den planlagte konvention vel kun kan være et første skridt i den rigtige retning. De årelange bestræbelser i dette spørgsmål viser, hvor vanskeligt det er at komme på denne så nødvendige fælles grønne gren. Der kan ikke være tvivl om, at den organiserede kriminalitet kun kan bekæmpes hensigtsmæssigt og effektivt inden for rammerne af en fælles aktion.
Lovovertrædernes naturlige forspring skal gøres kortere. For så vidt har betænkningen af Di Pietro særlig betydning, og for så vidt er jeg også fuldstændig enig med hr. Schulz, hvilket ellers sjældent er tilfældet. Jeg må imidlertid også give ordføreren ret, når han siger, at Rådets foreliggende tekst set fra et praktisk synspunkt næppe er egnet til at pege på en løsning. Den er ikke homogen, og den er heller ikke systematisk gennemarbejdet. Men jeg mener, at den kan forbedres betydeligt ved hjælp af ændringsforslagene, og jeg mener, at lidt i det mindste i dette tilfælde er bedre end slet ingenting.

Pirker
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, eksperter fortæller os, at 25-30% af kriminaliteten i Europa nu skal henføres til den grænseoverskridende internationale kriminalitet. Det er en dramatisk udvikling. Over for dette har vi et nationalt organiseret politi og nationale påtalemyndigheder. Vi ved også, at når kriminelle kan operere uden at bekymre sig om landegrænser og uden at tage hensyn til love og med næsten ubegrænsede finansielle, menneskelige og tekniske ressourcer, så halter politi og retsvæsen her simpelthen langt bagefter, og vi er dermed langt fra et fælles område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Der skal gøres alt, for at det grænseoverskridende politiarbejde kan forbedres, og at retsforfølgelsen kan effektueres mere effektivt end hidtil. På det politimæssige område er vi ganske vist kommet et væsentligt skridt videre med Europol, med analyseaktiviteter, samarbejdsaktiviteter og med de fælles efterforskningshold, men hvad retsvæsenet angår - det bekræfter eksperterne - halter vi langt bag efter det politimæssige samarbejde. For så vidt er den retsakt, der foreslås her, om retligt samarbejde også på det strafferetlige område, et fremskridt, en foranstaltning i den rigtige retning. Selvom der også her kan kritiseres et og andet, er det uden tvivl positivt at notere, at det er væsentligt, at retsbegæringer ikke mere skal gå kommandovejen gennem ministerierne, men udveksles direkte, at arresterede personer kan udleveres, og at der kan oprettes fælles efterforskningshold. Det er væsentlige foranstaltninger, som hjælper os til en fælles og effektiv strafforfølgelse.
Kritiske bemærkninger er allerede blevet anført af Ana Palacio, når det drejer sig om aflytning af telekommunikation, og når det drejer sig om afhøring ved videokonferencer. Men som helhed er den foreliggende betænkning et positivt skridt i retning mod dette fælles retsområde.

Paciotti
Hr. formand, jeg er også enig i, at den konvention, vi behandler, kun er en lille - og stadig alt for lille - etape i indførelsen af det fælles område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som Europa forhåbentlig bliver en dag.
I dag er det et område med fri bevægelighed for varer og personer, hvor der ikke er nogen grænser for kriminaliteten, men hvor der til gengæld stadig er nogle barrierer, som er vanskelige at overvinde for dem, der har til opgave at bekæmpe kriminaliteten.
Det er som sagt et lille skridt, som trods alt er velkomment, og for hvilket Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender med rette har ønsket at foreskrive yderligere grænser og forholdsregler for at forsvare de grundlæggende menneskerettigheder, der er gældende i medlemsstaterne og i selve Unionen, selvom de endnu ikke er blevet stadfæstet i et EU-charter for grundlæggende rettigheder. Vi håber, at et sådant charter snart ser dagens lys. Disse grænser og forholdsregler er berettigede, fordi alle de gældende rettigheder desværre ikke altid overholdes konkret af alle de offentlige myndigheder i alle medlemsstaterne.
I nogle enkelte passager i Kommissionens forslag har man måske overdrevet med forholdsreglerne, f.eks. når man forlanger, at det skal overlades til den sigtede, der er fængslet, at give tilladelse til eller afvise en midlertidig overførsel til et andet EU-land af efterforskningsgrunde. Personligt mener jeg f.eks. ikke, at det er acceptabelt, at hr. Pinochet får lov at vælge, om han vil overføres til Spanien eller ej for at blive stillet for en domstol. En anden overdrivelse er kravet om, at også vidnet eller den sagkyndige - og ikke bare den sigtede, der er genstand for efterforskning - får tildelt en forsvarer under den afhøring, der finder sted på afstand. Der er dog tale om nogle småfejl, som ordføreren ikke ønskede, og som afstemningen her i Parlamentet forhåbentlig råder bod på.
Ordføreren har gjort en prisværdig indsats, som man bør bemærke sig, og som jeg takker ham for. Det samlede resultat er anerkendelsesværdigt, og jeg håber, at Rådet til fulde tager højde for det.
Som det allerede er blevet sagt, er der stadig et uløst spørgsmål, nemlig det vanskeligste. Det er konventionens artikel 18, der omhandler aflytning af kommunikation, som finder sted i en medlemsstat, og som foretages direkte af en anden medlemsstat, uden at der anmodes om assistance fra den stat, hvor aflytningen finder sted, hvilket i dag er muligt takket være den nye teknologi. Dette emne er meget omstridt, da det er en mulig kilde til misbrug.
Man kunne mene, at de komplekse bestemmelser, der er foreslået, er bedre end ingenting. Kommissionen syntes dog, at de er utilstrækkelige, og at de ikke er betryggende. De fortjener således en yderligere overvejelse, og i en tid, hvor de modstridende oplysninger om Echelon vækker uhyggelige minder om Big Brother, bør denne overvejelse sikkert være mere omfattende med hensyn til midler og metoder, hvormed man dels kan beskytte menneskerettighederne og dels bekæmpe kriminaliteten på en effektiv, men samtidig korrekt og lovlig måde.
Målsætningen er således, at man bedst muligt får skabt en fin balancegang mellem en effektiv kriminalitetsbekæmpelse og respekt for menneskers frihed og værdighed. Det er en målsætning, som ikke længere bare er staternes, men som også er blevet en målsætning i politikken for vores Union, der stræber efter at blive et fælles område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det er et fjernt mål, men det kan nås ved hjælp af gradvise etaper. Det vigtigste bliver harmoniseringen af staternes retssystemer, men lad os i dag være tilfredse med dette lille skridt, for det går i den rigtige retning.

McKenna
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne komplimentere ordføreren for hans udmærkede begrundelse. Den påpeger nogle af de alvorlige fejl i dette forslag. Mangelen på klart sprog vil uundgåeligt føre til juridisk usikkerhed. Juridisk sikkerhed er noget, der er afgørende i sådanne vigtige sager. På grund af den sjuskede udformning kan konventionen fortolkes meget bredt, og den ser bort fra de strenge bestemmelser, som aflytning formodes at være underkastet under den europæiske menneskerettighedskonvention. Artikel 18 tillader aflytning i en anden medlemsstat, uden at den inddrages. Ikke blot bør dette slettes, hele afsnittet om aflytning bør kasseres.
Et initiativ fra FBI formulerede de brugerkrav, der danner grundlag for den nuværende lovgivning. Rådets forslag med disse krav, ENFOPOL 98, blev godkendt af Europa-Parlamentet i maj sidste år i Schmid-betænkningen. Nu beder man os om at tilvejebringe et retsgrundlag for en sådan aflytning, og det er kombinationen af disse to dokumenter, man bør se på.
Ifølge kravene skal myndighederne have adgang til alle faciliteterne hos udbydere af tjenesteydelser, det vil sige telefoner, mobiltelefoner, Internet osv., og i betragtning af den foreliggende yderst sjuskede udformning skaber dette muligheder for misbrug. Jeg vil også gerne spørge om følgende: Hvis det i brugerkravene specificeres, at politiet har adgang til alle udbydere af tjenesteydelser uden undtagelse, inkluderer det så også Parlamentets interne tjenester? Vedtager vi regler, der vil give politiet adgang til vores egne systemer på et meget, meget spinkelt grundlag? Desuden er der ikke nogen tærskel i dette lovforslag for alvorlige lovovertrædelser. Det lader forslaget stå vidt åbent for misbrug.
Ligeledes angående den omvendte bevisbyrde, så er antagelsen af, at man er uskyldig, indtil det modsatte er bevist, noget helt afgørende i international lovgivning. Det gives der ikke nogen garanti for her. Hverken i indledningen eller i selve teksten bliver der taget højde for retten til forsvar, et grundlæggende princip i de internationalt anerkendte grundlæggende rettigheder. Dette spørgsmål er yderst alvorligt. Vi er meget bekymrede over den retning, vi bevæger os i her, uden en ordentlig offentlig debat i de nationale parlamenter eller nogen andre steder og uden inddragelse af de europæiske borgerrettighedsorganisationer, der er yderst bekymrede over denne udvikling.

Alavanos
 (GUE/NGL). (EL) Hr. formand, jeg er hverken medlem af Udvalget om Retlige Anliggender eller jurist, men ligesom næsten alle mine kolleger forstår jeg, at Europas fælles valutaområde skal have en parallel i et fælles rets-, friheds- og sikkerhedsområde. Under det aspekt er spørgsmålene om et retligt samarbejde i strafferetsspørgsmål vigtige.
Hvad forstod jeg, da jeg læste de relevante tekster? At det er farligt, hvis vi kun forlader os på Rådets reguleringer. Midt i modsætningerne, i de sammenstødende synspunkter om, hvad Europa er, i de forskellige retssystemer, som ikke kun skaber konfuse og ineffektive situationer, men også farlige situationer. Ligesom det, som artikel 18 foreslår, og som mange medlemmer har rettet deres opmærksomhed mod, hvor hvert land eller hvert stort land, om De vil, som har de tekniske muligheder, kan trænge ind i et andet land og overvåge dets telekommunikation uden det andet lands godkendelse.
Efter min mening har Udvalget om Retlige Anliggender og ordføreren hr. Di Pietro gjort et yderst interessant arbejde. Det er en skam, at den meget komplekse betænkning af Di Pietro ikke kunne gengives i den fem minutters forelæggelse i telegramstil, som han havde her i dag. Og alligevel er man startet i retning af et forsvar for både landenes, de anklagedes og borgernes rettigheder. En vej, som efter min mening bør være langt mere fuldstændig og langt mere dristig.
Men jeg vil gerne rette Deres opmærksomhed mod, at alt dette sker inden for en ramme, hvor der hersker forvirring og dobbeltmoral i forbindelse med strafferetten. En ung, en studerende, en elev, som ryger en cigaret hash, bliver i et land behandlet på en opdragende måde, i et andet land bliver han behandlet som en forbryder og spærres inde i forbrydelsens højere læreanstalter, for sådan fungerer straffesystemet og fængslerne. Hvordan kan der finde et straffesamarbejde sted om disse ting? Derfor vil jeg gerne til sidst sige, at jeg er af den mening, at vi især bør starte med en harmonisering af retsområdet, dér hvor det har forbindelse ikke med organiserede forbrydelser, men med borgernes strafbare aktiviteter, som jo er sociale fænomener.

Gollnisch
På vegne af samarbejdet mellem de europæiske højrepartier vil jeg med vores kollega, dommer Di Pietros, betænkning om gensidig retshjælp benytte lejligheden til at omtale en sag, der på en tragisk måde viser den kriminelle erosion af sikkerheden i EU.
Den 14. december i en sovevogn i toget Calais-Ventimiglia græder den lille Clément på 5 år, og råber på sin mor, der ledsager ham på vej til at besøge hans syge bedstemor. Man finder Corinne Caillaux, uden tvivl voldtaget, tilføjet en mængde knivstik med overskåret hals på togets toilet. Den formodede morder, Sid Ahmed Rezala, er kraftigt mistænkt for også at have dræbt den britiske studerende Isabel Peake, der blev voldtaget og kastet ud på sporet fra det tog, hun tog for at besøge sine forældre, og en anden ung kvinde, Émilie Bazin, der blev fundet død i Amiens under en dynge kul i den ejendom, hvor han boede.
Rezala skulle aldrig nogen sinde have været i Frankrig. Han kom fra Algeriet på et tidspunkt, hvor immigrationen ifølge myndighederne var standset, og intet kan begrunde hans ankomst. Han skulle heller aldrig have haft lov til at blive, idet han mere end 40 gange var blevet noteret for forsætlige overtrædelser af færdselspolitiet, hvilket burde have været nok til at udvise ham til hans hjemland. Han skulle heller aldrig have været fri, idet han endvidere havde 14 tiltaler for tyveri, vold og voldtægt, herunder på en mindreårig. Det skulle heller aldrig have været muligt for ham at slippe ud af Frankrig, men politiet, der forfulgte ham, havde ikke noget mandat, og EU's grænser er i dag blot overgangssteder. Han skulle heller aldrig have haft mulighed for at komme til Spanien, hvor han med en kniv tvang en kvinde til at udlevere sig penge, men de spanske myndigheder løslod ham med det samme.
På grund af det forgrenede netværk for perverse seksualforbrydere befinder han sig i dag i Portugal. Portugal nægter at udlevere ham, fordi han i Frankrig risikerer en fængselsstraf, der er længere end den, han ville få i henhold til portugisisk lov. Jeg henvender mig til den portugisiske minister og formand for Rådet og beder ham om at bringe denne skandale til ophør øjeblikkeligt. Jeg henvender mig også til Parlamentet, for at det endelig kan blive bevidst om den forfærdelige situation for ofrene for den politik, for hvilken partierne fra det etablerede samfund, langt for bøllerne selv, bærer det fulde ansvar.

Blokland
Hr. formand,, det drejer sig i denne aftale om et følsomt emne, nemlig samarbejdet om strafferetlige anliggender. Det er derfor forståeligt, at Rådet har svært ved at blive enig. En succesfuld anvendelse af denne aftale i medlemsstaterne kræver enstemmighed i Rådet. Kun en aftale med bred opbakning kan anvendes i praksis.
Det betyder imidlertid ikke, at Rådet må arbejde herpå i anonymitet. Tværtimod. Rådets udkast skal opfylde den nationale lovgivning i medlemsstaterne inden for strafferetten. Ønsket om at nå frem til en enstemmig beslutning kan føre til kompromiser, som ikke består denne prøve. Det er derfor meget vigtig med grundig kontrol udført af Parlamentet, men især af de nationale parlamenter.
Hr. Di Pietros forslag om at lade den nuværende artikel 18 om bl.a. aflytning af telekommunikation udgå er forståelig, men meget vidtgående. Teksten i artikel 18 er uklar. Den begrænser efterretningstjenesternes aktiviteter, men ser ud til at tillade, at en medlemsstat kan foretage aflytning på en anden medlemsstats område uden dennes forudgående godkendelse. På den måde bliver medlemsstaterne meget sårbare, og der opstår tvivl om, hvorvidt der findes tilstrækkelige garantier for, at både den stat, hvor aflytningen finder sted, og borgerne i denne stat kan beskyttes.
De foreslåede tilføjelser, såsom gentagne referencer til EMRK, forsvarets og den sagsøgtes rettigheder og medlemsstaternes manglende gennemførelse af EMRK pynter for meget på teksten. Jeg erkender problematikken, men jeg mener, at man kunne have gjort den klarere ved hjælp af en enkel tekstændring.
De nederlandske medlemmer af EDD-gruppen stemmer til trods for en del tøven for betænkningen af hr. Di Pietro ved den endelige afstemning herom.

Coelho
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, vi har her en betænkning af allerstørste betydning ikke blot i kraft af dens indhold, men fordi den betegner et første skridt hen i mod større smidighed i retssamarbejdet. Dette er udelukkende foregået på det mellemstatslige plan, og borgerne i EU har ikke på dette område kunnet mærke noget til det unionsborgerskab, som man påkalder sig så meget. På den ene side ligger retsafgørelser uden for Fællesskabet, og på den anden side har vi allerede en fri bevægelighed for mennesker, som også de kriminelle kan udnytte. Ifølge traktatens artikel 29 har Unionen som målsætning at give borgerne et højt tryghedsniveau i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed gennem udformning af fælles handling mellem medlemsstaterne inden for politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager og gennem forebyggelse og bekæmpelse af racisme og fremmedhad.
Det må fremhæves, at oprettelsen af Europol allerede betyder et skridt frem, men det næste skridt skal også tages i form af en styrkelse af det strafferetlige samarbejde, så der efterhånden kan skabes et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Dette udkast til konvention sigter på at supplere og lette gennemførelsen i medlemsstaterne af de eksisterende almindelige instrumenter inden for andre retsområder med det formål at fremme det strafferetlige samarbejde gennem en både hurtig og effektiv retshjælp, men samtidig med, at alle grundlæggende rettigheder og almindelige menneskerettighedsprincipper i medlemsstaternes lovgivning og den europæiske menneskerettighedskonvention fuldt ud overholdes. Det er denne omhu med hensyn til borgernes grundlæggende rettigheder, der har fået os til at støtte, at den del af teksten, der omhandler telefonaflytning, trækkes tilbage, idet det anbefales Rådet at fremlægge et særskilt retligt instrument til at tage sig af dette problem.
Hvad angår videomøderne, må der fastlægges mere præcise retsforskrifter for, hvorledes den sigtedes rettigheder og de processuelle garantier kan sikres. Det er afgørende, at retssystemets processuelle karakter respekteres, og at de rettigheder forsvares ...
(Formanden afbrød taleren)

Zimeray
Hr. formand, når det drejer sig om straffelovgivning, fremføres den individuelle frihed og sikkerhed ofte, men med urette, som modargument. Er man sikker, hvis friheden ikke er garanteret? Eller er man fri, når sikkerheden ikke længere kan garanteres? Hele grundlaget for den moderne strafferet ligger i søgningen efter en balance mellem de absolutte krav til henholdsvis sikkerheden og friheden. Denne balance er aldrig opnået, den tilpasses i stedet de for tiden gældende krav.
I dag er visse former for kriminalitet grænseoverskridende, og det er naturligvis i staternes interesse at styrke samarbejdet for bedre at kunne bekæmpe den. Men forslaget fra Rådet er ikke tilfredsstillende. Der er adskillige vigtige kritikpunkter. Først hvad angår formen. Forslaget til konvention er spækket med upræcise formuleringer, der er totalt ude af trit med målet for juridisk sikkerhed i et moderne samfund. Dette er ikke kun et spørgsmål om stil. Vi taler om strafferet, hvor der kræves en stram fortolkning. Dernæst kommer vi til indholdet. Rådets forslag viger uden om det helt tydelige problem i forbindelse med den store uensartethed, der præger vores retssystemer, de mange forskellige former for praksis og den totale mangel på kvalitetsstandarder for den offentlige juridiske service i visse af Unionens medlemsstater. Forslaget taler om (artikel 9) at overføre indsatte fra en stat til en anden, selvom garantierne ikke er de samme. Jeg vil holde fast i dette punkt, fordi det er afgørende.
Jeg skal minde om, at der netop nu findes i titusindvis af personer, der er fængslede i EU uden at være dømt, og at fængsling i visse lande misbruges og anvendes som pressionsmiddel for at opnå tilståelser. Dette er faktisk en veritabel, men lovlig form for tortur. På den anden side betragter andre EU-lande lande ikke en tilståelse som et tilstrækkeligt bevis på skyld.
Det er denne mangfoldighed af politiske strafferetsformer, det er nødvendigt at se i øjnene og lovgive grundigt om. Det drejer sig om at forsøge at udvikle reelle kriterier for juridisk konvergens, men også om en mulighed for at se på virkeligheden i EU's fængsler, der ofte er overbefolkede. Det er steder, hvor ingen rettigheder gælder, og som er uværdige i forhold til det billede, vi har af os selv. Hr. formand, kære kolleger, De har længe været klar over, at alle vores lande har afskaffet dødsstraffen, men jeg forsikrer Dem, at den med tæt ved 1.000 selvmord om året i fængslerne alligevel reelt ikke er afskaffet.

Tajani
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at retssamarbejdet er grundlæggende for det frie markeds Europa, men det skal ske med meget nøje respekt for de principper, som vores civilisation bygger på, nemlig menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, der er taget højde for i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder.
Vi kan kun takke Parlamentets udvalg, der ved at medtage en lang række ændringsforslag har foretaget en gennemgribende ændring - som går i retning af nogle større garantier - af en betænkning, der efter vores mening overhovedet ikke var overbevisende i sin oprindelige udformning. Jeg vil gerne sige henvendt til hr. Schultz, at vi aldrig fremsætter ændringsforslag på egne vegne eller af personlige grunde, men inden for rammerne af en generel politisk interesse. Og hvis det drejer sig om at lave en liste over dem, der bliver forfulgt, eller at finde dem, der bliver forfulgt, kan vi også finde dem blandt ordførerne, herunder ophavsmanden til betænkningen om denne konvention. Jeg mener derfor, at hr. Schultz godt kunne have sparet sig visse udtalelser.
Man har som sagt medtaget en lang række ændringsforslag, der sikrer forsvarsrettighederne - her tænker jeg på kravet om dommerens anmodning om aflytning - og forbuddet mod, at dommere også udfører efterforskningsopgaver, når det gælder de fælles efterforskningshold.
Parlamentet har kort sagt ønsket, at konventionen udelukkende skulle vedrøre strafferet. Begrænsningen af den frihed og de grundlæggende rettigheder, der er taget højde for i konventionen, kan dog kun begrænses til det strafferetlige område.
Vi har brug for nogle faste regler. Rådet har ganske vist optrådt på en usammenhængende måde, det skiftede mening, mens arbejdet var i gang, og det er ikke til stede. Til gengæld vil jeg gerne takke kommissær Vitorino for hans tilstedeværelse her i salen under denne forhandling.
Som jeg sagde før, har vi brug for nogle faste regler for at få en retfærdig rettergang i Europa - uden en omsiggribende telefonaflytning og uden ulovlig brug af videokonferencer - så vi i Europa ikke længere kommer til at opleve retssager med dommere, som fører politik i stedet for at administrere retsreglerne, og så man straffer de egentlige skyldige og ikke uskyldige mennesker, der virker generende på en eller anden.

Vitorino
Hr. formand, udkastet til konvention om gensidig retshjælp i straffesager mellem Den Europæiske Unions medlemsstater nærmer sig vedtagelse i Rådet. De fleste siger, at det er på høje tid. I henhold til handlingsplanen om bekæmpelse af organiserede forbrydelser vedtaget af Rådet i april 1997 skulle arbejdet med udkastet til konventionen om gensidig retshjælp have været afsluttet inden udgangen af 1997. Der vil gå mere tid, før konventionen faktisk træder i kraft i betragtning af, at den skal ratificeres af medlemsstaterne. Selv med de nye bestemmelser, der er indført i Amsterdam-traktaten, ifølge hvilke den skal træde i kraft, når mindst halvdelen af medlemsstaterne har vedtaget den, vil jeg gerne opfordre medlemsstaterne til at gøre alt, hvad de kan, for hurtigt at ratificere konventionen. Tidligere erfaringer med ratifikation af EU-konventioner inden for området juridisk samarbejde i kriminalsager er desværre skuffende.
Konventionen vil ikke skabe et nyt eller anderledes system for gensidig retshjælp. I stedet sigter den mod at bygge på prøvede mekanismer, der har været på plads i meget lang tid, såsom dem, der er indeholdt i Europa-Rådets konvention om gensidig hjælp fra 1959 og i Benelux-traktaten. Det udkast, Rådet har udarbejdet, indeholder bestemmelser om mange forskellige ting, der har været drøftet af adskillige medlemmer af Europa-Parlamentet. Det er en betydelig bedrift, at det fremgår af konventionen, at medlemsstater så vidt muligt skal rette sig efter de formaliteter og procedurer, som den medlemsstat, der fremsætter anmodningen, benytter. Det er særlig vigtigt, når det gælder muligheden for at bruge bevismateriale, der er fremkommet i retten. Derudover kan der rettes direkte henvendelse fra den ene kompetente myndighed til den anden, uden at det er nødvendigt at gå via de centrale myndigheder.
Generelt er der to slags bestemmelser: de, der skaber et krav om at yde bistand, såsom bestemmelserne om telefonmøder og videokonferencer, kontrollerede leverancer og om aflytning af telekommunikation, og de, hvor der er ikke er nogen sådan forpligtelse, men bare juridiske rammer for medlemsstater, der gerne vil samarbejde på den måde, der er nævnt, f.eks. bestemmelserne om fælles undersøgelsesgrupper, hemmelige undersøgelser og forsendelse og håndtering af retsdokumenter.
Kommissionen glæder sig særlig over medtagelsen af bestemmelser, der drejer sig om nye og moderne efterforskningsmetoder, i betragtning af deres effektivitet til bekæmpelse af den form for forbrydelse, der bedst kan udnytte åbningen af grænserne - den organiserede kriminalitet. Det er alt for let at lade sig rive med af det indlysende behov for at forbedre effektiviteten af efterforskning i kriminalsager. Men der er et aspekt af enhver aktion, der drejer sig om kriminelle forhold, som ikke må glemmes - retten til forsvar. Jeg glæder mig meget over, at et af de væsentligste punkter i betænkningen af hr. Di Pietro, som jeg komplimenterer for det udmærkede arbejde, han har gjort på så kort tid, er retten til forsvar. I øjeblikket er det helt op til medlemsstaterne at sikre, at disse rettigheder bliver respekteret, og dette overvåges af Europarådets Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg. Det vil vise sig, om dette vil ændre sig med det nye EU-charter for grundlæggende rettigheder, som man lige er begyndt at arbejde på.
Vi må erkende, at artikel 18 drejer sig om, hvad der helt klart er en kontroversiel bestemmelse. Denne artikel blev omhyggeligt udformet af Rådet efter langvarige drøftelser for at sikre, at efterretningsaktiviteter kunne forblive effektive, og at efterforskning af kriminalsager kunne foregå skjult. Hvad angår den kriminelle efterforskning, som jeg er ansvarlig for, har jeg noteret mig den opfordring, der blev rettet til Kommissionen og Rådet af adskillige medlemmer af Europa-Parlamentet om at medtage dette problem og at tage fat på det på et fælles juridisk grundlag under hensyntagen til den relevans, aflytning af telekommunikation kan have som bevismateriale ved domstolene.
Kommissionen er helt klar over, at det udkast, vi har for os, hverken er fuldkomment eller ideelt. Men vi må være realistiske. Den tekst, vi har, er resultatet af den blanding af institutionelle set-ups, som findes ved juridisk samarbejde i kriminalsager i henhold til både Maastricht- og Amsterdam-traktaten. Det er, hvad vi har, og kun praktisk erfaring vil vise os i detaljer, om og hvor der er mangler, og hvilke yderligere skridt, der bør tages. Jeg er helt klart over, at en videre udvikling af gensidig tillid mellem medlemsstaternes retssystemer vil gøre det lettere at gå ad den vej, vi har for os.
Bortset fra det har Det Europæiske Råd i Tampere allerede angivet, i hvilken retning vi i Kommissionen bør bevæge os. Blandt de initiativer, der skal tages, vil være gennemførelsen af princippet om gensidig anerkendelse af juridiske afgørelser og iværksættelsen af Euro Just-projektet.
Kommissionen håber oprigtigt, at Europa-Parlamentet vil støtte dens bestræbelser på at opnå fremskridt på disse vigtige områder. Jeg forventer ikke, at De skal sige ja og amen og svinge gummistemplet over alt, hvad De får forelagt i de kommende år. Jeg stoler mere på, at Europa-Parlamentet ikke bare vil være en kritisk iagttager, som det har været i dette tilfælde, men også en aktiv medspiller, når det gælder at hjælpe Unionen til at gøre fremskridt med hensyn til bekæmpelsen af kriminalitet.

AFSTEMNING
I. forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 85/611/EØF om samordning af love og administrative bestemmelser om visse institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter)

(KOM(1998) 449 - C4-0464/1998 1998/0243(COD))
og
II. forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 85/611/EØF om samordning af love og administrative bestemmelser om visse institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter) med henblik på en regulering af administrationsselskaber og forenklede prospekter
(KOM(1998) 451 - C4-0465/1998 -1998/0242(COD))

Goebbels (PSE). (FR) Fru formand, når en svensker, en spanier, en luxembourger og en tysker skal forhandle på engelsk, kan det ende med, at der indsniger sig visse sproglige ukorrektheder.
Jeg foreslår derfor efter aftale med ordføreren, hr. Olle Schmidt, hver gang at erstatte ordene issued by med dealt with i ændringsforslag 37. Man skal således også efter ordene transferable securities tilføje ordene issued by. Den således ændrede tekst lyder da som følger, og jeg vil på ny læse på engelsk, som er la lingua franca i Parlamentet: "transferable securities issued by over the counter derivatives dealt with" osv.
Det er ligeledes nødvendigt at sørge for, at ændringsforslag 45 af García-Margallo bliver ændret, hvis det skal vedtages, for dér har vi det samme problem.

Formanden
Undskyld mig, hr. Goebbels, jeg tror, De er en smule foran, for i ændringsforslag 37 havde De et mundtligt ændringsforslag om at fjerne ordene "der nyder godt af en højere notering på et anerkendt noteringsniveau", og De ønskede en anden placering.

Goebbels
Jeg beder Dem undskylde mig, fru formand, jeg havde først taget ændringsforslag 36, der jo rent logisk kommer før ændringsforslag 37. Men vi taler nu om ændringsforslag 37, og dér har vi et lignende problem. Det er ikke institutterne, men instrumenterne, der vil nyde godt af højere notering. Teksten lyder dermed som følger: "instruments with a high rating base on a recognised rating scale are subject to reliable and verifiable valuation."
Jeg beder Dem endnu en gang undskylde denne fejl.

Formanden
Hvis ingen har indvendinger imod indleveringen af dette mundtlige ændringsforslag, betragter jeg det som accepteret.
(Forslaget vedtoges)
(Ved successive afstemninger vedtoges de to lovgivningsmæssige beslutninger)

Knörr Borràs
Fru formand, jeg bad om ordet, lige før mødet begyndte, for at sige noget alene af respekt for Dem som formand for Parlamentet, alle de tilstedeværendes Parlament. For anden gang på 14 dage har der under besøgene her i Parlamentet for at frembringe kritik af visse forhold - hvilket jeg respekterer og støtter fuldt ud, ligesom jeg støtter, at der skal være ytringsfrihed for alle - været angreb mod personer, partier, som det jeg repræsenterer, og institutioner.
Jeg synes ikke, at denne fremgangsmåde, især når De er til stede, fru formand, er på sin plads, og jeg afviser den på det bestemteste, ikke mindst da vi står over for en valgkamp. Jeg kan derfor ikke, især på grund af den respekt, jeg har for Dem, godtage denne slags fremgangsmåder, og jeg afviser dem på det kraftigste.

Formanden
Det var et svar af personlig karakter, vil jeg mene. Vi vil tage det med i protokollen.

Knörr Borràs
Fru formand, især af respekt for Dem, på grund af den respekt, De fortjener, og af respekt for Parlamentet har jeg ikke ønsket at henvise eksplicit til det særlige spørgsmål, som De talte om, men nu gør jeg det som medlem af Parlamentet, som generalsekretær for et parti i Baskerlandet og som almindelig borger i dette land på grund af de meget alvorlige anklager, der er rettet mod personer og partier som mit med en lang demokratisk tradition, og som samvittighedsfuldt har respekteret og forsvaret menneskerettighederne i mange, mange år.

Vidal-Quadras Roca
Fru formand, jeg vil gerne give udtryk for min bekymring, for dette ædle forsvar af menneskerettighederne, som hr. Gorka Knörr netop er kommet med, forhindrer tilsyneladende ikke hans regering i at have parlamentarisk samarbejde med en politisk gruppe, som ikke alene ikke fordømmer, men også samarbejder med og opmuntrer til vold mod borgere og ejendomme.

Formanden
Jeg kan se, at hr. Gorostiaga Atxalandabaso nu beder mig om ordet i forbindelse med det samme emne. Vi vil ikke åbne en forhandling nu. Jeg vil give Dem ordet for alle bemærkninger i henhold til forretningsordenen efter afstemningen.
Betænkning (A5-0029/2000) af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forslag til Rådets forordning om iværksættelsen af foranstaltninger som led i førtiltrædelsesstrategien for Cypern og Malta (KOM(1999) 535 - C5-0308/99 - 1999/0199(CNS))
Ændringsforslag 22 og 24

Brok
Fru formand, i de foreliggende ændringsforslag 22 og 24 henvises der til, at Meda-programmet også fortsat kan anvendes for Cypern og Malta. Dette er ubestrideligt rigtigt. Men da vi her beskæftiger os med en forordning, som hænger direkte sammen med tiltrædelsesstrategien, bør vi ikke blande Meda-programmet juridisk sammen med denne. Som kompromis og for at give en garanti vil jeg imidlertid foreslå, at den tanke, der er udtrykt i begge forslag, indsættes som betragtning, som i så fald lyder: "knowing that Malta and Cyprus will participate in the Meda-facility in the foreseen way." Hvis forslagsstillerne kan tilslutte sig dette, vil jeg anbefale Parlamentet at stemme herom og optage tilføjelsen. Dermed kunne man løse problemet på en elegant måde.

Formanden
Vores ordfører fremsætter altså med andre ord et mundtligt ændringsforslag, der består i at tilføje en motivering med ordlyden: "der henviser til, at Malta og Cypern vil deltage i ...".
(Forslaget vedtoges)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0013/2000) af Knörr Borràs for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 3605/93 om gennemførelse af den protokol om proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud, der er knyttet som bilag til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (KOM(1999) 444 - C5-0174/1999 - 1999/0196(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0020/2000) af Cederschiöld for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender om udkast til rammeafgørelse om styrkelse af den strafferetlige beskyttelse mod falskmøntneri i forbindelse med indførelsen af euroen (SN 5116/1999 - C5-0332/1999 - 1999/0821(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0019/2000) af Di Pietro for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender om udkast til Rådets retsakt om udarbejdelse af konventionen om gensidig retshjælp i straffesager mellem Den Europæiske Unions medlemsstater (9636/1999 - C5-0091/1999 og SN 5060/1999 - C5-0331/1999 - 1999/0809(CNS)).
Inden afstemningen

Palacio Vallelersundi
Fru formand, jeg vil gerne kritisere, at formanden for Rådet er fraværende. Jeg mener ikke, at det er acceptabelt, at rådsformandskabet ikke er til stede her i dag i forbindelse med disse spørgsmål vedrørende den tredje søjle, i forbindelse med disse konventioner, som er så vigtige for opbygningen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Og dernæst, fru formand, vil jeg gerne tale om problemet med oversættelserne. Jeg vil blot komme med et enkelt eksempel, for vi har ikke tid, men dette er et tilfælde, hvor oversættelserne er meget vigtige, for det er alle sammen meget præcise juridiske begreber. I ændringsforslag 83 på italiensk, som er originalsproget, står der "il minore deve essere assistito da una persona di sua fiducia o da un perito o legale esterno". Denne legale esterno bliver i den franske udgave til avocat neutre, og jeg ved ikke, hvad en avocat neutre er. Jeg finder, at ordene er selvmodsigende. Men i den spanske udgave forsvinder advokaten, nu er der ikke længere nogen advokat.
Fru formand - De har sagt det mange gange - dette er et meget alvorligt problem. I denne sag finder jeg, at de sprogkyndige jurister bør udføre et meget omhyggeligt arbejde for at nå frem til en rimelig udgave.

Formanden
Helt bestemt, fru Palacio Vallelersundi, det er jo ikke første gang, og det er faktisk meget bekymrende. Vi vil tage fat på dette problem, og vi vil kontrollere samtlige oversættelser.

Watson
Fru formand, jeg vil bare gerne tilslutte mig fru Palacio Vallelersundi, her inden afstemningen begynder, og sige, at jeg meget beklager, at Rådet ikke er til stede under denne debat om så vigtige afstemninger angående den tredje søjle.
Jeg vil gerne have, at De, fru formand, tilkendegiver over for Rådet, at vi gerne ser, at det er til stede ved sådanne afstemninger i fremtiden.

Formanden
Det er ganske rigtigt, jeg er udmærket klar over, at Rådets fravær ikke er normalt, og jeg vil lade det det vide på en meget bestemt måde.
Ændringsforslag 31

Palacio Vallelersundi
Fru formand, jeg vil gerne tilføje, at jeg i sætningsleddet - jeg vil læse det på fransk, da det er den udgave, jeg har ved hånden - "s'il est exigé par le droit de l'Etat membre requis ou requérant que la personne donne son consentiment" ønsker at få tilføjet ordene "par le droit de l'Etat membre requis ou requérant".
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Knörr Borràs
Fru formand, jeg vil blot sige, at jeg tidligere i kampens hede glemte at sige til Dem, at der i sidste afsnit i den spanske udgave af min betænkning om underskud er en fejl: I stedet for at der står "la propuesta nos parece correcta" (forslaget forekommer os korrekt), har man glemt et "s", så der står "la propuesta no parece correcta" (forslaget forekommer ikke korrekt), og det er lige det modsatte. Det var for at rette dette, ikke andet.

Forslag til beslutning (B5-0132/2000) af Bonino m.fl. for TDI-gruppen om Kommissionens meddelelse om de strategiske mål for de fem kommende år
(Forslaget til beslutning forkastedes)
 Forslag til beslutning (B5-0136/2000) af Queiro, Muscardini og Berthu for UEN-gruppen om Kommissionens strategiske mål for perioden 2000-2005
(Forslaget til beslutning forkastedes)
Forslag til beslutning (B5-0142/2000) af Hautala, Lannoye og Maes for gruppen Verts/ALE om de strategiske mål for perioden 2000-2005
(Forslaget til beslutning forkastedes)
Forslag til fælles beslutning om Kommissionens strategiske femårsprogram
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Forslag til fælles beslutning om sammenhængen mellem de forskellige politikker
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Forslag til beslutning (B5-0125/2000) af Dupuis m.fl. for TDI-gruppen om FN's menneskerettighedskomité
(Forslaget til beslutning forkastedes)

Staes
Fru formand, jeg ville ikke forstyrre Dem under afstemningen lige før, men jeg har lagt mærke til, at koncentrationen bliver lidt mindre, og at De konstant, da det drejede sig om ændringsforslagene fra Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance kun nævnte De Grønne. Vi er en enhedsgruppe med forskelligartethed. Det vil vi gerne udtrykke over for Parlamentet. Jeg anmoder Dem om at bruge den fulde betegnelse på vores gruppe.

Formanden
Udmærket, det vil jeg gøre.
Forslag til fælles beslutning om menneskerettigheder
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0032/2000) af Corrie for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om resultaterne af Den Paritetiske Forsamling AVS-EU's virksomhed i 1999
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0031/2000) af Swoboda for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om henstilling med henblik på Rådets afgørelse om bemyndigelse af Kommissionen til at føre forhandlinger om en stabiliserings- og associeringsaftale med Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien (SEK(1999)1279 - C5-0166/1999 - 1999/2121(COS))
Ændringsforslag 6

Swoboda
Fru formand, jeg har et mundtligt ændringsforslag eller egentlig en præcisering, fordi den pågældende passage er formuleret forskelligt i forskellige oversættelser. Jeg håber, forslagsstilleren kan tilslutte sig. I andet punktum skal det hedde: "..., weshalb diese Hilfen" (derfor må den ydede bistand), derefter stryges "ohne Bedingungen und" (være uden betingelser og), og det går videre med "ohne Abhängigkeit von reziproken Anweisungen von seiten des Geberlandes gewährt werden müssen" (ikke være afhængig af gensidige ordrer fra donorlandet). På engelsk ville det hedde "and therefore that the aid must not be dependent on the reciprocal orders from the donor countries". Med denne præcisering vil vi også stemme for.

Formanden
Hvis ingen har indvendinger imod indleveringen af dette mundtlige ændringsforslag, betragter jeg det som accepteret.
(Forslaget vedtoges) - Ændringsforslag 9

Swoboda
Jeg vil blot præcisere, at vi - her er det oversat forskelligt - i alle tilfælde benytter det offcielle navn FYROM (Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien).

Formanden
Selvfølgelig, jeg tror ikke, det kan give nogen problemer.
(Forslaget vedtoges) (Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0021/2000) af Frassoni for Udvalget om Forfatningsspørgsmål om aftalen mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen om gennemførelsesbestemmelser til Rådets afgørelse af 28. juni 1999 - "komitologi" (1999/468/EF - ACI 1999/2202)

Frassoni
Fru formand, med hensyn til denne aftale vil jeg gerne understrege, at der et problem med oversættelserne. Det er nødvendigt at tage udgangspunkt i den franske eller italienske udgave, eftersom den tekst, der vedtages af Parlamentet, også vil være gældende for Kommissionen.
Vi er stødt på forskellige problemer med visse andre sprog, men vi har ikke kunnet kontrollere dem alle, og jeg beder Dem derfor indtrængende om at være opmærksom på den slags problemer.

Formanden
Udmærket, fru Frassoni, jeg takker Dem for disse præciseringer, som vi vil være meget opmærksomme på.
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Formanden. Før vi går over til stemmeforklaringerne, har jeg en række indlæg til forretningsordenen. Jeg giver ordet til hr. Gorostiaga Atxalandabaso.
Jeg må konstatere, at han har forladt salen, og vi går derfor nu over til stemmeforklaringerne.
STEMMEFORKLARINGER

Fatuzzo
Fru formand, jeg stemte ja til betænkningen af Schmidt om en regulering af investering i værdipapirer, for som jeg sagde her i Parlamentet i morges, er det efter min mening meget vigtigt, at EU-borgernes penge bliver brugt på en fornuftig måde. Der er for en stor dels vedkommende tale om ældre borgere og pensionister, som ønsker at kunne leve lykkeligt, når de er gået på pension, og som efter de vanskeligheder, de er stødt på i løbet af deres arbejdsliv, endelig har opnået økonomisk tryghed.
Reguleringen af investering i værdipapirer, som for en stor dels vedkommende foretages af ældre, der er gået på pension, er således et stort fremskridt for Den Europæiske Union.
Betænkning af Schmidt (A5-0025/2000)

Schörling
Betænkningen af Schmidt er en forbedring af Kommissionens forslag. Jeg modsætter mig ikke en opdatering af de fælles minimumsregler for, hvordan et investeringsinstitut kan få et såkaldt EU-pas. Jeg anser det imidlertid ikke for passende at gøre dette, før alle medlemslande har godkendt kommissær Montis forslag om minimumsskatter på kapital. Betænkningen bidrager i sin nuværende form til en yderligere liberalisering af kapitalmarkederne, selvom det vigtigste burde være at tøjle dem.
Jeg har derfor som hele Verts/ALE-gruppen stemt nej til forslaget om ændring af direktiv 1 og undladt at stemme om forslaget om ændring af direktiv 2.
Betænkning af Brok (A5-0029/2000)

Fatuzzo
Fru formand, her på det seneste har man talt meget om vigtigheden af EU's udvidelse. Vi står nu over for Malta og Cypern, som er to stater, der er klar til at blive optaget. Da procedurernes kompleksitet er blevet betydeligt mindre, stemte jeg ja til betænkningen. Det gjorde jeg ikke bare, fordi man med dette forslag imødekommer disse ansøgerlandes krav om samhørighed, men også fordi dette efter min mening skal udgøre en opfordring fra Parlamentet til Rådet og Kommissionen om, at man snarest muligt lader også Cypern og Malta blive fuldgyldige medlemmer af vores Europæiske Union.

Caudron
Det er med stor tilfredsstillelse, jeg har modtaget denne betænkning om førtiltrædelsesstrategien for Cypern og Malta, hvis tiltrædelse er vital for EU's fremtid i Middelhavsområdet. Formålet med dette forslag til forordning er at gennemføre det første program, der igangsætter strategien for Cypern og Malta fra og med år 2000 gennem en periode på fire år (2000-2004). Forslaget sigter dermed mod at lette en tilnærmelse af lovgivningerne i forhold til gældende fællesskabsret samt den korrekte anvendelse af denne.
Dette er et nyt skridt i forlængelse af det, der blev taget i december måned på Det Europæiske Råd i Helsinki. Dér besluttede man på baggrund af de fremskridt, Malta havde gjort, at åbne bilaterale konferencer fra og med februar 2000, hvilket vil sige i slutningen af denne måned, med henblik på at indlede forhandlinger om vilkårene for tiltrædelse af Unionen og for at foretage de nødvendige justeringer.
Selvom Det Europæiske Råd, hvad angår Cypern, har fastholdt, at en politisk løsning vil lette Cyperns tiltrædelse af Den Europæiske Union, vil dets afgørelse om tiltrædelsen blive truffet, uden at ovenstående er en forhåndsbetingelse, og det glæder jeg mig over. Jeg har altid anset det for at være fuldstændig uretfærdigt som udgangspunkt at gøre starten på forhandlingerne med Cypern betinget af en afklaring af den situation, der består i, at en tredjedel af denne republiks landområde er besat af Tyrkiet.
Mere generelt er det rigtigt, at disse to landes socioøkonomiske situation er langt mere gunstig, end det er tilfældet for de øvrige ansøgerlande. De er allerede blevet indrømmet teknisk og økonomisk bistand for at indarbejde fællesskabsretten i deres lovgivning. Denne bistand er blevet ydet frem til slutningen af 1999 under budgetposten fjerde finansprotokol (B7-4011). Disse to lande er ligeledes berettigede til økonomisk støtte under Meda-programmet (B7-4012).
Under første- og andenbehandlingen af budgettet for 2000 har Europa-Parlamentet understreget, at den nye "førtiltrædelsespost" (B7-0), som Kommissionen havde foreslået i sit foreløbige budgetudkast, ikke burde være begrænset til de associerede central- og østeuropæiske lande, men også udstrækkes til at gælde for Malta og Cypern. På grund af Rådets afvisning af at forhandle den nødvendige revision af loftet i udgiftsområde 7 (førtiltrædelse) under de økonomiske perspektiver accepterede Parlamentet dog som noget helt ekstraordinært, og det vil jeg gerne understrege, at finansiere disse udgifter under udgiftsområde 4 (eksterne aktiviteter) under de økonomiske perspektiver for år 2000.
Parallelt hermed har Europa-Parlamentet skabt et nyt budgetafsnit for "førtiltrædelsesstrategien for Middelhavslandene" (B7-04). Inden for dette afsnit er der oprettet to nye artikler om førtiltrædelsesstrategien for Malta og Cypern, mens vi venter på, at Kommissionen efter topmødet i Helsinki fremlægger det nødvendige juridiske grundlag samt revisionen af loftet i udgiftsområde 7 under de økonomiske perspektiver.
Det foreliggende forslag til forordning skal udgøre en del af dette juridiske grundlag!

Martin, David
Jeg glæder mig over hr. Broks betænkning, som med sine ændringsforslag støtter Kommissionens forslag, der skal forberede Cyperns og Maltas medlemskab af EU.
Pakken vil sikre ca. 15 millioner euro i alt til de to lande i indeværende år. Men det må beklages, at Kommissionen har undladt at sikre en finansiering over flere år og i stedet besluttet at bevilge midler år for år. Det må have indvirkning på Maltas og Cyperns mulighed for at planlægge deres udgifter.
Finansieringen vil give teknisk og finansiel bistand, som vil sætte de to øer i stand til at imødekomme kravene i acquis communautaire. I betragtning af, hvor langt disse to lande allerede er i sammenligning med andre ansøgere, bør det let kunne sætte dem i stand til "teknisk og administrativt" at være klar til medlemskab ved udløbet af det femårige program.
Betænkning af Cederschiöld (A5-0020/2000)

Caudron
Som medlem af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål i den foregående valgperiode glæder jeg mig over vedtagelsen af denne rammebeslutning, der sigter mod at styrke beskyttelsen af vores enhedsvaluta. Unionen bør anvende alle de midler, den har til rådighed for at garantere valutaens beskyttelse imod forfalskninger. Forbrugerne og de handlende er ikke virkeligt fortrolige med euroen. Det er derfor temmelig let at sætte falske euro i omløb i supermarkederne, på vekselkontorerne og i bankerne, uden at man opdager det med det samme. At mønterne kan have en national side, gør dem endda endnu sværere at identificere.
EU's oplysningscentre, der allerede er meget væsentlige faktorer i arbejdet med at bevidstgøre borgerne om enhedsvalutaen, vil styrke kampagnen med hensyn til at gøre folk opmærksomme på falskmøntneri. På et andet niveau er det nødvendigt at sikre et samarbejde mellem EU's og de nationale institutioner og oprette et informationssystem, der gør det muligt at indsamle og udveksle oplysninger om falskmøntneri.
Strafferetligt er det også nødvendigt at sørge for særlige foranstaltninger for at beskytte euroens indførelse. Det er i den forbindelse, Europa-Parlamentet har fremlagt sit forslag til rammebeslutning, der sigter mod at styrke strafferammen for beskyttelse mod falskmøntneri.
Hensigten med rammebeslutningen er at supplere bestemmelserne i den internationale konvention af 20. april 1929 om at kontrollere falskmøntneri og at fremme medlemsstaternes anvendelse af denne. Den enkelte medlemsstat skal tage de nødvendige forholdsregler for at sikre, at de overtrædelser, der er forudset i rammebeslutningen, bliver straffet. Overtrædelserne skal ligeledes kontrolleres, hvis de drejer sig om de kommende sedler og mønter benævnt i euro og begås før den 1. januar 2002. Dette er et grundlæggende element i ordningen!
Jeg kan kun være enig med ordføreren, når hun beklager, at de nuværende nationale valutaer, som euroen skal afløse, ikke er beskyttede. Man må jo være klar over, at de nationale valutaer fortsat kan veksles gennem en periode på 20 år! De bør derfor være beskyttede af en straffelov imod forfalskninger, når de ikke længere er i omløb.
Det ville også være ønskeligt og i Unionens interesse, at alle medlemsstaterne deltager i beskyttelsen af euroen, især Sverige, Danmark, Det Forenede Kongerige og Grækenland, fordi disse lande ikke indfører euroen fra og med den 1. januar 2002.
Selvom forslaget til rammebeslutning er et skridt i den rigtige retning, nøjes man med at styrke den strafferetlige beskyttelse. Faktisk forsøger man at harmonisere den materielle strafferet ved at fastsætte minimumsbestemmelser. Der eksisterer således fortsat ikke ensartede strafferetlige bestemmelser om falskmøntneri, men 15 forskellige nationale ordninger. Dette tydeliggør det mere generelle problem med den nødvendige strafferetlige harmonisering, som Det Europæiske Råd i Tampere udtrykte ønske om.

Bonde, Eriksson Frahm Krarup Okking Sandbæk
. Cederschiölds betænkning er udtryk for en højst besynderlig logik: EU indfører en fælles mønt - risikoen for falskmøntneri øges - falskmøntneri mod euroen opfattes som en forbrydelse mod hele EU - straffen må derfor være ens i medlemslandene. Strafferetlig harmonisering eller indførelse af retslige mindstenormer skal ikke legitimeres med baggrund i selvskabte problemer, men ud fra en fornufts- og nødvendighedsbetragtning. Der er intet, der taler for, at medlemslandenes retsprincipper, retstraditioner og nøje afpassede retssystemer skal sættes over styr med baggrund i en allerede velkendt forbrydelse som falskmøntneri. Med baggrund i den internationale konvention af 20. april 1929 kan der heller ikke opstå uklarhed om, hvilket land der skal behandle en eventuel straffesag. Vi stemmer derfor imod betænkningen og må kraftigt opfordre til, at idéen om strafferetlig harmonisering på et så skrøbeligt grundlag opgives, og at der i stedet fokuseres på forebyggelse af det aktuelle problem.

Martin, David
Jeg glæder mig over dette forslag om at beskytte euroen mod falskmøntnere. Når sedlerne og mønterne kommer i omløb efter 1. januar 2002, må man gøre alt, hvad der er muligt, for at sikre den størst mulige tillid til euroen.
Betænkning af Di Pietro (A5-0019/2000)

Fatuzzo
Fru formand, som repræsentant for pensionistpartiet har jeg flere gange sagt i udvalget, at EU skal gribe ind med hensyn til reguleringen af de ældres tilværelse, pensionerne og pensionsreglerne samt - sådan som det sker i øjeblikket - med hensyn til samordningen. På samme måde mener jeg, når det gælder det strafferetlige område, som vi har drøftet i dag, at man ikke kun bør samordne de forskellige administrative straffelovssystemer, men at det også er nødvendigt, at man endelig når frem til en udarbejdelse af nogle fælles bestemmelser. Det, der betragtes som en lovovertrædelse i Italien, bør betragtes på samme måde i Storbritannien, Spanien osv.
Som EU's Parlament og som repræsentanter, der er valgt af borgerne, bør vi efter min mening gøre den størst mulige indsats for, at vi får en Europæisk Union, der sørger for en lovgivning på alle områder af borgernes liv, ikke bare på pensionsområdet, men også på retsområdet.

Schröder, Ilka
Vi stemmer imod denne betænkning, for ved at tillade aflytning af telekommunikation i udlandet og indføre omvendt bevisbyrde vil konventionen skabe juridisk grundlag for omfattende aflytningsoperationer i EU. Det betyder, at et europæisk aflytningssystem som det transatlantiske spionsystem Echelon bliver helt lovligt.
Denne konvention vil føre til grove krænkelser af privatlivets fred. Det en væsentlig trussel mod de borgerlige frihedsrettigheder i EU.
Følgende punkter er også uacceptable for os: fælles undersøgelseshold, kontrol med aflevering, skjulte undersøgelser, mangel på præcision i teksten angående konventionens rækkevidde, mangel på respekt for princippet om proportionalitet og mangel på demokratiske garantier.
Beslutning om Kommissionens strategiske mål for perioden 2000-2005

Banotti
Kommissær Prodi har påpeget, at "Afrika er vores ansvar" og tilsyneladende ikke USA's eller andre større landes.
Jeg arbejdede i Afrika for 30 år siden, og da var det fattigt og underudviklet, men problemerne er mere katastrofale nu.
Sidste år døde 2 millioner mennesker af aids i Afrika og ca. 200.000 i krige.
I Zambia er 25% af lærerne døde af aids.
I nogle lande havde børn bedre muligheder for grundskoleuddannelse og hjælp under sygdom for 20 år siden, end de har i dag.
Vores politik i Afrika mangler sammenhæng. Der foregår utrolig meget dobbeltarbejde. Desuden er gældsbyrden stadig en hindring for virkelig udvikling.
Det er indlysende klart, at Afrika er blevet det glemte kontinent.

Berthu
I sin meddelelse om de strategiske mål for perioden 2000-2005 gentager Kommissionen, at det er nødvendigt at gøre EU til en "global aktør", der taler med en kraftig stemme på verdensplan.
Hvad er formålet med denne globale aktør? Borgerne vil uden tvivl forvente et svar i retning af: "et bedre forsvar af landene i EU", fordi det er det traditionelle og væsentligste formål med politiske sammenslutninger. Men denne sætning optræder overhovedet ingen steder. Vi finder kun vage formuleringer om "strategiske partnerskaber" og de nye muligheder for at udvikle handlen, som tilsyneladende vil gøre det muligt at skabe den totale integration i EU. Mangelen på et overordnet mål er meget afslørende. Det viser en af de vigtigere brist i Den Europæiske Union, en brist, der ikke er særlig kendt og næsten altid underforstået, men som udgør en stor del af forklaringen på borgernes manglende interesse.
I arbejdsprogrammet for år 2000, der er vedlagt de strategiske målsætninger, finder vi et afsnit, der i den forbindelse er meget afslørende. I omtalen af det afgørende spørgsmål, forholdet til USA, nævner Kommissionen denne eneste prioritet: "Vi vil bestræbe os på at mindske og så vidt muligt eliminere de uoverensstemmelser, der optræder inden for den transatlantiske handel" (side 4). Dér, hvor man ville have forventet en fast erklæring, der viste viljen til at forsvare EU-borgernes interesser i de mange aktuelle handelskonfrontationer (for ikke at nævne andre punkter), finder vi kun en vilje til at eliminere konflikterne, hvilket ikke tyder på nogen særlig stor kampvilje hos Kommissionen.
Hvorfor denne underlige samtidighed i integration og tabet af forsvarsinstinktet? Jeg vil nævne tre årsager: 1) EU's institutioner ønsker at gå uden om nationerne, hvorved de isolerer sig fra befolkningerne, og de bliver dermed bøjelige over for udenlandske interesser. 2) De personer, der arbejder i disse institutioner, får, når de engang er afsondrede fra befolkningerne, for vane ikke at argumentere udelukkende til forsvar for disse befolkninger, men som internationale funktionærer, der har ansvar for at regulere et globalt system. 3) Det er muligt, at integrationen måske på den ene side skaber stordriftsfordele og øget produktivitet, men på den anden side fører den til et langt større tab. Ved at forkaste nationerne, forkaster man nemlig også den omfattende solidaritet og dermed viljen til at forsvare sig samlet.

Caudron
Jeg deler den dybe og kraftige utilfredshed, mange har givet udtryk for under debatten. Jeg forstår selvfølgelig godt det aktuelle pres, og jeg vil gerne forstå risikoen for et nederlag ...
På den anden side har erfaringen overbevist mig om, at beskedne ambitioner i politik aldrig fører til succes! Jeg vil ikke længere sige, at jeg er skuffet, idet jeg for at være det, skulle have haft et håb, hvilket efter indsættelsesforhandlingerne ikke er tilfældet for mit vedkommende.
Hvad angår fremtiden, er jeg overbevist om, at når Kommissionen viser sig at være ude af stand til at handle imod fascismen i Østrig, vil kun en blokering af liberaliseringen af enhedsmarkedet kunne udgøre et sundt elektrochok i hjertekulen af alle EU's lande.

Cossutta
På de italienske kommunisters vegne vil jeg gerne give udtryk for stor utilfredshed med indholdet i det dokument, der ifølge forventningerne skulle indeholde de strategiske retningslinjer for Europa indtil 2005.
Om beskæftigelsen vil jeg gerne sige, at forbindelsen mellem en økonomisk vækst og en stigning i beskæftigelsen efterhånden ikke har haft hold i virkeligheden i mange år. Alligevel foreslår man den igen som en løsning - der har vist sig at være virkningsløs - på det meget alvorlige arbejdsløshedsproblem, og det selvom formanden er en dygtig økonom.
Hvad pensionerne angår, står der i dokumentet, at medlemsstaterne vil have ansvaret for moderniseringen af de sociale sikringssystemer, selvom netop Kommissionen har grebet ind i Italiens tilfælde og gentagne gange bedt om en hurtig ændring af pensionssystemet med det formål at mindske rettighederne og pensionsbeløbene.
Og det selvom netop formand Prodi - med sin vigtige ledelse af den italienske regering i de år - godt er klar over, hvilke og hvor mange ofre vores medborgere blev bedt om at bringe og bragte for at komme med i euroen, og hvilken vigtig rolle Italien spiller i Europas udvikling. Netop derfor kan vi ikke acceptere, at man opfordrer til at skære endnu mere ned på pensionerne. Der eksisterer en aftale om dette spørgsmål, hvor der tages højde for en gennemgang i 2001. Den aftale må ikke revideres én dag tidligere. I øvrigt er udviklingen i disse omkostninger fuldstændigt under kontrol. Kommissionen bør derfor holde sig fra denne uacceptable ideologiske indfaldsvinkel og fra disse bekendtgørelser, der skaber ustabilitet og usikkerhed blandt borgerne.
Når jeg nævner Italien, er det ikke kun, fordi formanden har et godt kendskab til det, men også fordi det fremgår af Fællesskabets oplysninger (Eurostat), at Italiens udgifter til velfærd - der i øjeblikket ligger på 25,9% - ikke blot har været lavere end EU-gennemsnittet (28,2%) siden 1990, men også er meget lavere end udgifterne i de lande, der betragtes som førende, såsom Tyskland (29,9%) og Frankrig (30,8%).
Hvad Europas rolle angår, skal det først og fremmest slås fast, at Europa afviser krig som en løsning på internationale konflikter. Herefter kan man så tale om Europas "militære" rolle.
Med hensyn til landbrug og sundhed har vi et andet syn på dette spørgsmål end Kommissionen. For os er der ikke noget, der hedder forbrugere, men derimod noget, der hedder borgere, som ønsker at spise sund mad og produkter, hvor der ikke lægges vægt på konkurrencedygtighed, men på sundhed, kvalitet og respekt for miljøet, og det er i øvrigt faktorer, der skaber beskæftigelse.

Hager
Kommissionsformand Prodi præsenterede i går et imponerende program, som han derefter forklarede. Der er endnu kun tale om hensigtserklæringer, som skal følges op af handling. I betragtning af kommissionsformandens engagement er der for øjeblikket ingen grund til at betvivle, at disse handlinger vil blive udført.
Formanden skal desuden have tak for sin korrekte holdning i spørgsmålet om den indenrigspolitiske situation i Østrig. Jeg forsøgte i går at følge hans tale opmærksomt, men alligevel kan jeg muligvis have overhørt noget. I forbindelse med respekten for de grundlæggende værdier i EU forklarede formanden på ny sin holdning over for Østrig. Jeg hørte imidlertid ingenting om begivenhederne i Spanien, begivenheder, som ikke blot ikke har fundet sted i Østrig, men som jeg med sikkerhed kan hævde, heller ikke vil finde sted. De er utænkelige i det demokratiske Østrig.

Lienemann
De forslag til handling og program, som hr. Prodi har fremlagt, er ekstremt upræcise, og det sociale spørgsmål er endnu en gang fraværende. Dette ord synes i øvrigt at være forvist fra Kommissionens ordforråd, så meget mere som det vrimler med liberale og amerikanske henvisninger.
Romani Prodi genanvender et "regeringskoncept", der er blevet så hårdt kritiseret, fordi det sætter planøkonomi højere end et velfungerende demokrati, og fordi det henviser til et begreb defineret af IMF, hvor det ideologiske indhold er totalt domineret af liberalisme og monetarisme. Udskridningen er kun semantisk. Den eneste logik, der trænger sig på ved læsning af dette dokument, er at følge de store markeder, en generel deregulering, og det har intet at gøre med den nyorientering af EU's politik, som vores medborgere havde håbet på. Prodi taler kun om "mekanismer" og "strukturer", men definerer intet afbalanceret projekt, der opfylder vores befolkningers forventninger.
Udvidelsen lader til at være et mål i sig selv. Men hvis man ikke tager beslutning om en social politik, fælles værdier og en institution, der styrker samhørigheden og demokratiseringen i Unionen, vil det EU, Prodi efterlader sig ved slutningen af sit formandskab, risikere kun at være et fælles markedsområde, der indgår i en generel globalisering, og ikke det skæbnefællesskab, vi håber på.
Endelig kan Romani Prodis eftergivenhed over for den østrigske regering i form af en overdreven juridisk indstilling (som i øvrigt ikke på nogen måde forpligter til at sende en lykønskning) i sig selv berettige til et mistillidsvotum.

Krivine og Vachetta
EU bekendtgør uden beskedenhed sine ekspansionistiske ambitioner. Kommissionens mål for de kommende fem år er at blive en "global aktør" ved at udvise et "ægte lederskab på den globale arena". EU's natur har ikke ændret sig. Den har siden starten handlet i forhold til nogle få dusin store finans- og industrigrupper samt deres pressionsgrupper. Men Prodi-Kommissionen vil nu omdanne EU med henblik på at bejle til et globalt medlederskab sammen med USA samtidig med, at den konkurrerer med og udfordrer USA.
Denne nye imperiepolitik slår til lyd for en nyorganisering af EU's og de nationale institutioner, en styrkelse af statsmagten, en opskruet konkurrence, oprettelsen af en EU-hær og en nyfordeling af de økonomiske midler. At man så samtidig vover at påstå, at man forsvarer en "europæisk socialmodel", er en skammelig løgn, for jo mere EU bekæmper USA, jo mere kommer den til at ligne dens kloning.
Vi stemmer imod disse mål, for vi bekæmper denne politik i Parlamentet og på gaden. Udarbejdelsen af et europæisk charter for grundlæggende rettigheder er den eneste lille lysstråle i denne politik, men endnu en gang er der intet planlagt, for at det bliver EU's befolkninger, der tager sig af dette og på demokratisk vis selv tager en beslutning.

Queiró og Ribeiro e Castro
Vi undlader at stemme for beslutningsforslaget af følgende grunde:
For det første understreger beslutningsforslaget ikke tilstrækkeligt tydeligt, hvor vage de prioriteringer og mål er, som kommer til udtryk i Kommissionens program.
Derefter mener vi, at det vigtigste spørgsmål, som Kommissionen står over for, når den skal fastlægge prioriteringerne for de næste fem år, er dens rolle i de interinstitutionelle relationer inden for EU - og hér har hverken programmet eller beslutningsforslaget noget at meddele.
Efter vores opfattelse vil det være bestemmende for Kommissionens rolle i den nærmeste fremtid, at en del af det politiske initiativ i EU-sammenhænge er vendt tilbage til medlemsstaterne som følge af Santer-Kommissionens fiasko. Vi ser dette som noget meget positivt, da de nationale parlamenter, som regeringerne afhænger af, på den måde vil kunne blive ved med at hævde deres uomgængelige demokratiske mandat i opbygningen af Europa. Sagen er jo, at Europa-Parlamentet stadig ikke har vundet offentlighedens tillid eller overhovedet dens interesse i de forskellige lande, der endnu ikke tænker i europæiske baner, således som den ringe deltagelse i de sidste valg til Europa-Parlamentet viser. Det, som det altså drejer sig om, er at styrke samarbejdsmekanismerne mellem medlemsstaternes regeringer og give det større sammenhæng, åbenhed og demokratisk karakter.
Vi er glade for Romano Prodis indsats for at forbedre Kommissionens image i offentligheden og for, at den har til hensigt at komme overens med Europa-Parlamentet og Rådet. Vi mener imidlertid, at det er reformen af det mellemstatslige samarbejde, der bør prioriteres højest, navnlig gennem oprettelsen af et ministerråd for Europa, som internt og i koordinering med de øvrige europæiske institutioner kan varetage ansvaret for, at Det Europæiske Råds beslutninger føres ud i livet.
Betænkning af Corrie (A5-0032/2000)

Berthu
Fru formand, arbejdet i Den Paritetiske Forsamling AVS-EU i 1999 har været præget af en stigende usikkerhed med hensyn til varigheden af den samarbejdsmodel, der er udsprunget af Lomé-aftalerne. Siden 1994 har Den Paritetiske Forsamling - gennem en første resolution, som Dominique Souchet i høj grad har medvirket til - været bekymret over de forudsigelige konsekvenser af Uruguay-runden, der var i modstrid med selve princippet for fællesskabspræferencen, der er absolut afgørende for dette samarbejde. Gennem to år er denne bekymring blevet mere konkret, og banantvisten er dens tydeligste udtryk. Udviklingslandene anmodes om at tilpasse sig handelsliberaliseringen på trods af deres skrøbelige økonomier.
Selvom betænkningen af hr. Corrie udtrykker denne situation ganske udmærket og endnu en gang bekræfter, at Den Paritetiske Forsamling er tilhænger af lomémodellen, fremhæver den på den anden side ikke i tilstrækkelig grad et andet problem, der helt ærligt også skyldes det fejlagtige liberalistiske koncept for fri handel, og den manglende sammenhæng med de regionale handelsaftaler, EU har indgået. Samarbejdsaftalen med Sydafrika er det bedste eksempel på dette. Rådet har faktisk godkendt denne aftale forhandlet af Kommissionen, selvom landbrugsdelen, der dog er afgørende vigtig, endnu ikke er afsluttet.
Som hr. Paul-Marie Coûteaux sagde i sit indlæg i går og i sine ændringsforslag, spørger man sig selv, hvilken politisk sammenhæng denne blankocheck kan svare til. Det er meget bekymrende, så meget mere, som det lader til, at der er ved at blive udarbejdet en aftale af samme type med Mexico.
Det er heller ikke muligt at støtte ordføreren, når han anmoder om, at Den Europæiske Udviklingsfond indlemmes i EU's budget. Vi ønsker at bevare den enkelte medlemsstats klare engagement og ansvar, der muliggør den mellemstatslige karakter. Vi har desværre set for mange eksempler på omledning af kollektiv støtte, som ingen følte sig ansvarlig for, og vi vil ikke udvide dette katastrofale system til også at gælde for EUF.

Martin, David
Fru formand, jeg glæder mig over hr. Corries betænkning, som er en afbalanceret vurdering af det arbejde, Europa-Parlamentet har udført i det sidste år.
Betænkningen kommer lige efter, at man er nået til enighed om at forny den eksisterende Lomé-konvention, der udløber ved udgangen af denne måned. Den nye aftale sikrer et udviklingsbudget på 13,5 milliarder euro over de næste syv år. Det er af afgørende betydning, at disse penge bruges til gavn for de fattigste grupper og enkeltpersoner i AVS-landene. Man må kraftigt bestræbe sig på at udrydde korruption og spild. De civile samfund må involveres i planlægningen og gennemførelsen af disse projekter.
Beslutningen om at medtage en bestemmelse, der tvinger AVS-landene til at tage illegale indvandrere i Fællesskabet tilbage, er foruroligende, og må gennemføres med den største forsigtighed. Jeg håber, at vi inden udløbet af denne nye Lomé-konvention vil være i stand til at byde Cuba velkommen som fuldt medlem.

Andrews
I det fælles FN-program om aids vurderede man, at der ved udgangen af 1998 i alt var 33,4 millioner mennesker i verden, der var hiv-smittede. Over 95% af alle hiv-smittede lever i udviklingslandene, og landene syd for Sahara er den værst ramte region i verden. Mens kun ca. 10% af verdens befolkning bor i landene syd for Sahara, boede 70% af alle, der blev smittet med aids-virus i 1998, dér. 80% af de 13,9 millioner aids-relaterede dødsfald i verden er foregået i denne region.
Aids-problemet i Afrika er ikke bare et privat problem eller et, der angår folkesundheden, men et udviklingsproblem. Virkningerne af den omfattende aids-epidemi indebærer, at fremskridt i udviklingsanliggender i landene syd for Sahara bliver neutraliseret eller bliver til tilbageskridt. Af de data, jeg refererer til i dag, fremgår det klart, at denne sygdom rammer de udviklingslande, der er dårligst i stand til at reagere på dens vidtrækkende implikationer, særlig hårdt. Det er klart, at udbredelsen af aids i landene syd for Sahara er forbundet med fattigdom. Aids-behandlinger, som kan koste op til 18.000 dollars om året pr. person, er helt klart ikke noget, som lande, hvis årlige sundhedsbudget kan være på mindre end 5 dollars pr. person, har råd til.
Det påhviler Den Europæiske Union og FN at tage fat på dette sociale og ødelæggende problem på en grundig og strategisk måde. Vi må først og fremmest sikre, at de basale behov for de fattigste mennesker i de lande, der er værst ramt af aids, bliver fuldt ud imødekommet. Det drejer sig bl.a. om Etiopien, Lesotho, Mozambique, Tanzania, Uganda og Zambia. Oplysning om forebyggelse bør begynde tidligt i grundskolen i disse lande. Man må give de rigtige oplysninger om de sundhedsmæssige virkninger af aids til børn i grundskolen ved hjælp af lærere, som ikke har problemer med de oplysninger, de prøver at kommunikere.
Man må støtte sundhedsvæsenets og ngo'ernes personale og give dem de nødvendige ressourcer til at behandle patienterne effektivt og tilstrækkeligt. Det er af afgørende betydning, at disse grupper kan få de ressourcer, de har brug for, hvis de skal være effektive. På mere centralt niveau er der behov for mere effektiv koordinering mellem de regeringer, der yder bistand, internationale ngo'er, lokale ngo'er og initiativer fra den private sektor, så de sparsomme ressourcer ikke spildes.
De svage økonomier bliver yderligere svækket i Afrika af aids. De knappe ressourcer bliver endnu knappere. I de lande, som har de højeste aids-tal, er 50% eller mere af hospitalssengene nu optaget af folk, der lider af en aids-relateret sygdom.
For at gå over til noget helt andet vil jeg gerne støtte Cubas medlemskab som et AVS-land inden for rammerne af den nye Lomé-konvention, der snart vil blive indgået mellem Den Europæiske Union og lande i Afrika, Caribien og Stillehavsområdet. Jeg ved, at dette i nogen grad er kontroversielt, især på grund af USA's regerings holdning til Castro-regimet. Men ved denne lejlighed vil Den Europæiske Union insistere på at indføre politiske kriterier i Lomé-konventionen. Kriterier om god regeringsførelse, som i grove træk dækker spørgsmål om flygtninge, korruption, menneskerettigheder og demokrati, vil blive en del af den endelige aftale mellem Den Europæiske Union og alle lande fra Afrika, Caribien og Stillehavsområdet, der underskriver Lomé-konventionen.

Carlotti
Lomé-konventionen, der er grundlaget for hele den arkitektoniske konstruktion af forbindelserne mellem EU og de 71 stater i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet, udgør i dag det bedst fungerende og mest ambitiøse instrument til udvikling af nord-/sydforbindelserne. Efter adskillige års "god og trofast tjeneste" er det blevet det vigtigste symbol på EU's indsats til fordel for udvikling og forbedring af de fattigste landes situation.
Dette er EU's humane ansigt ...
Og det er også hele formålet med John Corries betænkning at fremhæve værdien af dette originale og målrettede instrument og det arbejde, der udføres i Den Paritetiske Forsamling, som anvender instrumentet i praksis.
Dette er ydermere begrundet, idet den skrøbelige arkitektur for denne ambitiøse konstruktion nu er truet. Partnerskabet mellem EU og AVS-landene har haft hårde forhandlinger hen over årtusindeskiftet. Jeg glæder mig i dag over, at fornuften og generøsiteten har overvundet vanskelighederne for at åbne nye horisonter for dette partnerskab.
Mere end 30 år efter at have stiftet et enestående partnerskab mellem nord og syd er en tilpasning af et redskab, der har bevist sin duelighed og også sin levedygtighed, blevet uomgængelig for at tage kampen op mod nye udfordringer. Det er grunden til, at den nye aftale, der bliver underskrevet den 31. maj på Fijiøerne, og som har en varighed på 20 år, er mere end blot en simpel fornyelse af de aftaler, der har styret forbindelserne mellem EU og AVS-landene. Det er nødvendigt at bekræfte denne fornyelse.
Den stadfæster med store bogstaver den politiske dimension af et partnerskab, der som det eneste i nord-/sydforbindelserne udgør et område for politisk dialog og udveksling. På et tidspunkt, hvor Den Paritetiske Forsamling åbner sig stadig mere for de folkevalgte fra AVS-landenes parlamentariske forsamlinger, bør denne dimension ikke blot bevares, men især fremmes.
Den Paritetiske Forsamling udgør således en platform, fra hvilken EU's lande og udviklingslandene forsvarer deres fælles interesser. Efter forvirringen i Seattle er det vores pligt fra nu af at indtage en fælles holdning for at kunne udvikle regler for den globale handel og anvende disse i kampen mod fattigdommen.
Partnerskabet kan fra nu af antage en varig form. Vejen til en modernisering ligger åben:
For det første ved - som Corrie-betænkningen anbefaler - at fremme en udvikling frem mod at indføre regionale møder for Den Paritetiske Forsamling, der gør det muligt at tilpasse arbejdsmetoderne til nye planlagte samarbejdsformer; indførelse af "regionale økonomiske aftaler". Dernæst ved at målrette aktiviteterne mod mikroprojekter og åbningen af det borgerlige samfund i landene i syd. Endelig ved med fasthed at vælge udvidelsen med en hurtig optagelse af Cuba, hvilket samtlige AVS-lande udtrykte ønske om i Nassau, og som netop har fremsat sin formelle ansøgning.
Men lad os sørge for at bevare den oprindelige indstilling fra Lomé-konventionen, der er årsagen til, at forbindelserne mellem EU og AVS-landene har udviklet sig til det, de er: et reelt partnerskab, der bygger på retfærdighed og gensidig respekt.

Krivine og Vachetta
Nogle dage efter demonstrationerne i Seattle påtvang EU's ministre deres gamle kolonier, AVS-landene, en aftale, der er forenelig med WTO's regler. Ud over en mængdemæssig reduktion af disses eksport til EU's marked er der tale om et konstant fald i det, der kaldes "udviklingsbistand" til AVS-landene. Denne har bevæget sig fra 70% af EU's samlede bistand i 1986 til 30% i 1998. EU foretrækker at yde sine bevillinger til Østeuropa, det tidligere Sovjetunionen og Asien, dér hvor man finder de mest lovende indtjeningsmuligheder.
EU-AVS-aftalerne gør grin med de demokratiske principper og kampen imod korruption, idet man skåner de ansvarlige. Hvornår indfører man sanktioner imod og kontrol med Total-Elf, der nærer de ansvarlige for borgerkrigen i Congo? Eller imod Shell? Selvom markedet angives at være det eneste system, der styrer EU-AVS-forbindelserne, planlægger EU samtidig en politistyring af immigrationen, som i den underforståede artikel 13, der retfærdiggør EU-landenes politik imod personer, der ikke har opholdstilladelse.
Vi accepterer ikke denne aftale, der forhindrer befolkningerne i at få midler til at opbygge samfund, der er uafhængige af de multinationale selskaber og de europæiske banker.

Titley
Hr. formand, jeg kan ikke rose de fremragende bestræbelser fra medlemmerne af Europa-Parlamentet tilstrækkeligt - heriblandt nogle af mine kolleger fra Labour - med hensyn til Den Paritetiske Forsamling AVS-EU og deres bestræbelser i retning af at sikre en ny Lomé-aftale, der vil gavne nogle af de fattigste lande i verden.
Der er nok kun få af mine vælgere, der er klar over, at EU er den største giver af bistand til andre lande i verden. Mens andre måske har de største raketter, har EU de største lommer. Det er noget, som EU med rette kan være stolt af, og jeg mener, at vi noget tiere bør gøre opmærksom på det.
Labour-regeringen i Storbritannien har også meget at være stolt af. Clare Short, der er medlem af Underhuset, er en af de få seniorministre i verden, som beskæftiger sig med international udviklingshjælp, og kan som sådan føre sin sag lige ind i hjertet på regeringen. Gordon Brown, ligeledes medlem af Underhuset, har ledet internationale bestræbelser på at afhjælpe den tredje verdens store ødelæggende gældsbyrde og sikret, at Labours kampagne til bekæmpelse af fattigdom ikke ender ved Den Engelske Kanal. Hvad enten det er via minimumslønninger i Manchester eller hjælp til afvikling af gæld i Durban, så har Labour samme mål, nemlig at mindske fattigdommen.
Men der er stadig meget at gøre. Den næste store udfordring er på ny at få gang i den runde af forhandlinger om verdenshandlen, som ikke rigtig kom i gang i december i Seattle. Vi må have en udviklingsrunde, hvor udviklingslandene, som i praksis var udelukket fra tidligere runder, fuldt ud bliver taget med. For den bedste måde at reducere verdens fattigdom på er ved at hjælpe udviklingslandene til at hjælpe sig selv. Udviklingslandene ønsker handel og ikke bistand, hjælp til at komme på fode og ikke almisser. Og den bedste måde, hvorpå man kan hjælpe udviklingslandene til at hjælpe sig selv, er ved at åbne verdensmarkederne og gøre det muligt for dem at sælge deres produkter. På denne måde kan kraften i globaliseringen bringes i det godes tjeneste og komme til at gavne de fattige og ikke kun de rige, de mange og ikke kun de få. Derfor har Labour samme mål, nemlig at skabe muligheder for alle, hvad enten det drejer sig om sociale initiativer i Newcastle eller handel på lige vilkår i Freetown.
Betænkning af Swoboda (A5-0031/2000)

Alavanos
 (GUE/NGL), skriftlig. (EL) EU's stabiliserings- og associeringsaftale med Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien i form af en blandet aftale om EU-traktatens artikel 310 kan bidrage til stabilisering og udvikling af denne balkanske republik. Samtidig kan landet få en betydelig finansiel støtte gennem Phare-programmet.
Men EU's politik på Balkan er i dag fragmentarisk, kaotisk og dobbeltmoralsk. Der findes forskellige typer af aftaler eller forbindelser eller mangel på forbindelser - de går så vidt som til embargoen mod Jugoslavien - som skaber en opsplittet og ineffektiv tilnærmelse. Man mangler opfattelsen af Balkan som en region, der skal omfatte alle uden nogen form for udelukkelse og hævngerrighed.
Endelig er det nødvendigt og nyttigt, hvis EU griber ind for at løse problemet med Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedoniens navn - det er desværre et problem, der trækker ud, og som vil kunne skabe spændinger igen i en spændt situation - og indlede en mere aktiv forhandling, der ligger inden for en bestemt tidshorisont, med myndighederne i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.

Montfort
Kommissionens udtrykte vilje til at styrke forbindelserne mellem EU og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og åbne for, at sidstnævnte kan blive fuldt integreret i Fællesskabet, forekommer os at være et svar på en vigtig bekymring. Opbygningen af en samlet politik, der respekterer nationerne og deres suverænitet, kan ikke længere udskyde afsendelsen af et signal til disse lande i Sydøsteuropa, som historien siden afslutningen af Anden Verdenskrig ikke har skånet.
Efter at være blevet knust af den triumferende kommunistiske støvle har regionen uden ophør siden begyndelsen af 1990'erne betalt regningen for det sovjetiske systems sammenbrud. Men selv i denne vanskelige situation og især efter NATO's militære indgriben på Balkan har visse af disse lande, der alle helt klart er europæiske, alligevel udvist en ansvarlighed, der gør deres forhåbninger om at blive integreret i Fællesskabet legitime.
I den forbindelse er Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien på én gang et eksemplarisk og symbolsk tilfælde. Eksemplarisk fordi det beviser, at Balkanstaterne ikke er ramt af nogen form for ulykkelig skæbne, og at de af dem, der har viljen, fra nu af er i stand til at opfylde de almindelige krav, EU stiller til stabiliserings- og associeringsaftaler. Symbolsk fordi det positivt viser EU15, at der opstår en fælles politik i de fem lande i regionen (Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Den Føderale Republik Jugoslavien, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Albanien), der vil gøre den økonomiske og politiske stabilisering til et brændende og hastende krav.
UEN-gruppen er så meget mere enig i at afsende dette signal til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, idet dette land fuldt ud indtager sin plads som en uafhængig og suveræn stat. Hvis man ikke forstår at skabe tilfredsstillende løsninger på Balkan uden en stærk samarbejdspolitik med landene i området, kan det heller ikke være rigtigt at blokere for deres integrationsproces med den begrundelse, at et af dem dømmes uværdigt til en sådan forfremmelse.
Unionen udfylder sin rolle, når den med sin samarbejdspolitik søger at anspore landene til i tæt samråd med EU at opføre en sokkel af fælles værdier, hvor demokratiet og borgernes frihed er hjørnestenen. Den løber væk fra rollen, når den sætter sig i stedet for borgerne og deres valg, eller når den af mangel herpå opfinder en ny form for "historisk betydning", der kun forstår befolkningernes ret til selvbestemmelse på en ensporet måde.
Samarbejdet i EU har kun mening, hvis det skaber positiv diskrimination. UEN-gruppen håber, at dette signal til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og de konkrete opfølgninger vil gøre det muligt at bidrage varigt til udviklingen af en fredelig sameksistens mellem nationalstaterne i denne del - det vil sige hele området - af Europa.
Betænkning af Frassoni (A5-0021/2000)

Lund
. De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt ja til betænkningen af Monica Frassoni, hvorefter Europa-Parlamentet accepterer den aftale, der er indgået med Kommissionen om gennemførelsesbestemmelser til Rådets afgørelse af 28. juni 1999 om komitologi. Vi lægger i alle sager vægt på, at der skal være den størst mulige åbenhed omkring beslutningsprocedurerne i EU-samarbejdet, bl.a. med henblik på at sikre den nødvendige demokratiske kontrol. Med aftalen vil Europa-Parlamentet automatisk få tilsendt det relevante materiale i sager, der er vedtaget efter reglerne i traktatens artikel 251. Den ordning så vi også gerne udbredt til andre områder, hvor Europa-Parlamentets relevante udvalg nu efter aftalen først får tilsendt materiale, når man beder om det. Med godkendelsen af denne aftale har vi ikke nået det endelige mål om åbenhed og demokratisk kontrol med komitologiprocedurerne. Men der er tale om reelle fremskridt i den rigtige retning, som vi ikke ønsker at blokere.
(Mødet afbrudt kl. 13.23 og genoptaget kl. 15)

Genopbygning af Europas virksomheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen - genopbygning af Europas virksomheder.

Liikanen
Hr. formand, ændringer i industrien, der kan foregå gradvis eller pludseligt, bliver drevet af ny teknologi, verdensomspændende konkurrence eller forbrugerpræferencer. De har økonomiske implikationer og indvirkning på beskæftigelsen og den sociale samhørighed, men giver også væsentlige nye muligheder, når man forudser dem, forbereder sig på dem og forvalter dem ordentligt.
Fremskyndelsen af de teknologiske fremskridt og et voksende pres på grund af konkurrencen på verdensmarkederne tvinger virksomhederne til hurtigt at tilpasse deres produktion og struktur. Virksomhederne må være i stand til at forudse og tidligt udpege, hvad de har brug for at gøre for at sikre fortsættelsen af deres aktiviteter. Undertiden nødvendiggør dette fusioner af aktiviteter.
Kommissionen er meget opmærksom på denne situation og nødvendigheden af, at folk føler grundlæggende sikkerhed i vanskelige tider præget af forandring. Vi er overbevist om, at hjørnestenen for succes med tilpasning til forandringer er en dialog på alle niveauer baseret på fuldstændig og gennemskuelig information.
Vi har for ikke længe siden haft forskellige erfaringer med og tilgange til håndteringen af omfattende virksomhedssammenslutninger, der ofte har påvirket mange europæeres tilværelse. I nogle tilfælde var disse aktioner først forberedt med fuld inddragelse af arbejdstagernes repræsentanter og sådan, at der blev gjort meget for at finde de mindst skadelige løsninger. Hvor det var nødvendigt, blev arbejdstagere, som risikerede at blive ramt, grundigt forberedt gennem beskæftigelsesforanstaltninger, så de kunne håndtere pludselig arbejdsløshed.
I andre tilfælde blev disse operationer iværksat og gennemført med mindre omhu for de ramte. I alle disse tilfælde og så sent som i oktober sidste år satte Kommissionen her i Europa-Parlamentet fokus på følgende grundlæggende indstillinger: For det første er det fortsat ledelsens ret såvel som dens ansvar at træffe beslutninger om omstrukturering af virksomheder. Det betyder, at når man overvejer aktioner, der kan få alvorlige sociale konsekvenser, såsom tab af arbejdspladser, så bør virksomhederne altid søge og vælge de mindst negative og skadelige løsninger.
For det andet må man, når det viser sig uundgåeligt at skride til afskedigelser, gøre sit yderste for at styrke de berørtes mulighed for at finde ny beskæftigelse. Det kræver forberedelse i tide og omhyggelig overvågning af disse processer.
For det tredje er der intet, der kan retfærdiggøre mangelen på effektiv og omfattende information og høring af arbejdstagernes og de ansattes repræsentanter i rette tid, før sådanne initiativer bliver sat i værk eller meddelt til offentligheden. Inddragelse af arbejdstagerne er altid, og i særdeleshed i tilfælde af omstrukturering af virksomhederne, ikke bare en grundlæggende ret, men en nødvendig forudsætning for den sociale accept af sådanne aktioner. I sidste instans er det også en afgørende faktor, hvis de skal lykkes, da intet samarbejde kan overleve og trives uden tillid, dialog, partnerskab og solidaritet mellem parterne.
Der er stor enighed om disse idéer i Europa. Det er det, intelligent omstrukturering drejer sig om. Det sker sjældnere og sjældnere, at man ser virksomheder gå i gang med skadelige omstruktureringsaktioner uden at tage hensyn til disse fundamentale krav, hvilket desværre undertiden har været tilfældet før.
Vi har opbygget en bred vifte af instrumenter, som i de seneste år har kunnet håndtere disse problemer i Den Europæiske Union. Vi har fastsat minimumskrav på europæisk niveau, som alle medlemsstater og alle virksomheder skal overholde, når de overvejer nedlæggelse af arbejdspladser, særlig når det drejer sig om mange arbejdspladser, eller når de forbereder andre beslutninger, der kan påvirke arbejdstagerne. Direktivet om kollektive opsigelser og overdragelse af virksomheder og direktivet om europæiske samarbejdsudvalg udgør vores retsgrundlag. Det beskytter arbejdstagernes rettigheder og sikrer passende standarder for information og høring på både nationalt og tværnationalt niveau.
Med hensyn til det nationale og/eller lokale niveau for involvering af arbejdstagere ønsker Kommissionen igen at understrege behovet for ordentlig information og høring af arbejdstagernes repræsentanter, før der træffes beslutning om eller gennemføres opsigelser, sådan som det er fastlagt i direktivet om kollektive afskedigelser og i andre nationale bestemmelser.
Jeg vil gerne minde om, at det i princippet er op til de nationale domstole at tage sig af mulige overtrædelser af disse bestemmelser, hvis og når de får dem forelagt af nationale repræsentanter. Men selv når eksisterende regler og ordninger bliver formelt respekteret, betyder det ikke, at ledelsens holdning er udadlelig i social henseende. Faktisk har Kommissionen nu i nogen tid argumenteret for, at de regler, vi har fastlagt, ikke er tilstrækkelige til at møde dagens udfordringer. I en verden, der er karakteriseret af permanent forandring, og inden for rammerne af en høj arbejdsløshed forekommer det os, at de gældende regler er forældede, da de ikke tager højde for eller fremmer de afgørende idéer bag vores beskæftigelsesstrategi og vores holdning til forandringer, forudseelse af forandringer, forebyggelse af risici og mulighed for beskæftigelse. Det er grunden til, at Kommissionen i november 1998 fremlagde et forslag til direktiv om information og høring af arbejdstagere, som siden da har fået Deres stærke støtte. Det takker vi Dem for.
Desværre er den anden del af lovgivningsmagten, Rådet, endnu ikke - nu her mere end et år efter, at forslaget blev fremlagt - begyndt at arbejde på det. Jeg håber, at denne debat vil bidrage til at minde medlemsstaterne om vigtigheden af dette initiativ og om, at det haster.
Vi har for nylig hørt fra det portugisiske formandskab, at man snart vil iværksætte en seriøs debat om dette forslag.
Det kommende franske formandskab synes også villigt til at give denne sag den høje prioritering, den fortjener. Kommissionen håber oprigtigt, at Europa-Parlamentet og Rådet hurtigt vil afslutte denne vigtige sag, der efter vores opfattelse udgør det mest effektive svar på den bekymring, der melder sig på grund af tilfælde som dem, vi er samlet om her i dag.
Hvad angår det tværnationale niveau for inddragelse af arbejdstagere, er der noget, der tyder på, at virksomhederne i det mindste i ét tilfælde har overtrådt tværnationale aftaler om information og høring, aftaler, som de har indgået med den europæiske arbejdsstyrke. De ser ud til i det mindste at have udnyttet nogle utydelige formuleringer inden for den gældende juridiske og kontraktlige ramme. Kommissionen vil kontakte de relevante nationale myndigheder for at undersøge dette. Under alle omstændigheder vil jeg gerne sige til dem, der mener, at man har ignoreret deres rettigheder her, at de har tilstrækkelige midler til rådighed til at gennemtvinge aftaler om at få oprejsning, i særdeleshed gennem de relevante nationale juridiske instanser.
Kommissionen er opmærksom på Deres anmodning om straks at gå videre med en revision af det europæiske direktiv om samarbejdsudvalg. Som det erkendes i betænkningen, som vi vil vedtage i de nærmeste uger, er vi opmærksomme på, at der er nogle smuthuller i direktivet. Ikke desto mindre må man, som min hr. Diamantopoulou allerede har understreget ved andre lejligheder, tage hensyn til andre aspekter, når man skal beslutte, om direktivet straks bør revideres eller ej.
For det første vil en revision af direktivet kun have ringe øjeblikkelig virkning på de eksisterende aftaler, medmindre det fundamentale princip om respekt for aftalefriheden ikke længere skal gælde.
For det andet vil en øjeblikkelig revision besværliggøre fremskridt vedrørende de andre udestående sager på dette område, såsom fællesskabslovgivning for virksomheder og forslaget om information og høring på nationalt niveau.
Et vellykket resultat for disse andre sager vil i høj grad lette den senere revision af det europæiske samarbejdsudvalgsdirektiv og endog til en vis grad give en løsning på de problemer, der er påpeget ovenfor. Det er grunden til, at vi er tilbøjelige til at mene, at det i denne forbindelse først vil være passende at gå videre med revision af det europæiske samarbejdsudvalgsdirektiv efter afslutningen af disse to sager og efter en mere fuldstændig evaluering af anvendelsen af direktivet.
Det er ikke kun på det lovgivningsmæssige område, der kan gøres noget. For at opmuntre og støtte dialogen som en hjørnesten for en vellykket tilpasning til forandring er Kommissionen også ved at videreudvikle henstillingerne i Lillehammer-rapporten ved at forberede etablering af et europæisk observationsorgan vedrørende industrielle forandringer. Vi er også ved at udvikle en anden idé fra denne ekspertgruppe, rapporten om overvågning af forandringer.
Lad mig slutte med at tage fat på nogle af de andre ting, der er udtrykt bekymring for i det forslag til beslutning, der er forelagt for Europa-Parlamentet. Hvad angår gennemførelsen af forbindelsen mellem konkurrencepolitik og socialpolitik, så lad mig minde Dem om, at der er en bestemmelse i forordningen om sammenslutninger, der gør det muligt for arbejdstagernes repræsentanter at blive hørt af Kommissionen inden for rammerne af den relevante procedure. Generelt erkender vi nødvendigheden af, at der ved de forskellige instanser bliver taget ordentlig hensyn til alle aspekter af den slags initiativer, herunder deres indvirkning på beskæftigelsen.
Som eksempel herpå kan jeg nævne, at offentlige myndigheder, i særdeleshed Kommissionen, allerede har truffet foranstaltninger via de retningslinjer for national regionalbistand, der trådte i kraft 1. januar i år, så man kan sikre, at offentlig finansiering fortsat går til modtagerne af regional bistand og følgelig til de arbejdspladser, der er forbundet med investeringen. Derfor er al regional bistand gjort betinget af opretholdelsen af de pågældende investeringer i en minimumsperiode på fem år. Samme bestemmelse blev medtaget i forordningen om strukturfondene, hvilket betyder, at den gælder for alle investeringer, som strukturfondene er med til at finansiere.
Social samhørighed og samspillet mellem forskellige politikker på EU-niveau kommer i fokus på det kommende topmøde i Lissabon. Jeg ved, vi vil komme tilbage til disse spørgsmål igen i fremtiden for at se, hvordan vi bedst kan sikre, at vores politik bliver tilpasset og reformeret, så den støtter økonomiske og sociale fremskridt i Europa.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Hr. Gorostiaga Atxalandabaso, jeg forstår, De vil sige noget til forretningsordenen. Hvis det er en personlig udtalelse, vil De så være parat til at vente til afslutningen af denne debat, så vil jeg med glæde give Dem ordet?

Gorostiaga Atxalandabaso
Hr. formand, problemet vedrører Europa-Parlamentets ære, det er ikke en personlig udtalelse.
Her til morgen nægtede fru Nicole Fontaine, formanden for Europa-Parlamentet, gentagne gange at lade mig få ordet til forretningsordenen. Det er desværre ikke første gang, at formanden har vist denne utilstedelige opførsel over for mig. Ved at gøre dette har hun overtrådt artikel 142, hvori der står, at udtalelser til forretningsordenen har forrang frem for alle andre anmodninger om at få ordet. Hun har også overtrådt artikel 122, der giver alle medlemmer af Europa-Parlamentet ret til at fremsætte bemærkninger, bemærkninger, som i dette tilfælde skulle gendrive bemærkninger fra et andet medlem, fru Vidal-Quadras.
Denne partiske adfærd fra vores formand bør stærkt kritiseres. Jeg er parat til når som helst at tage imod en undskyldning fra hende.

Formanden
Tak for Deres udtalelse. Vi vil sikre os, at formanden bliver underrettet om Deres udtalelse. Jeg kan forsikre Dem for, at så vidt jeg ved, bryder formanden sig aldrig om at få en egentlig debat midt under en afstemning. Derfor var Europa-Parlamentet helt sikkert parat til at gå videre på dette stadium. Men tak for Deres bemærkninger.

Zappalà
Hr. formand, ærede kolleger, jeg var glad for det, som kommissær Liikanen sagde, og jeg vil gerne deltage i debatten - hvilket vi alle vil - da dette emne, der vedrører et meget omfattende fænomen, også vedrører en særlig kendsgerning.
Det emne, vi drøfter, er af stor politisk og social betydning. Virksomhedsfrihed, bevægelsesfrihed og konkurrencefrihed er uundværlige søjler i EU's politiske og økonomiske struktur. Omstrukturering af virksomheder hører med til princippet om investeringsfrihed og bør derfor forsvares. Vi oplever dog stadig oftere nogle begivenheder, som er i klar modstrid med disse principper. En af disse begivenheder er det tilfælde, vi ser i dag, og som måske forekommer at være sektorspecifikt og at have et ubetydeligt omfang, men hvis man lader det passere, uden at EU på nogen måde griber effektivt ind, bliver det til en uskreven lov, som vil skabe problemer for mange medlemsstater og for Unionen som helhed.
En amerikansk virksomhed, nemlig Goodyear, der har fabrikker i Italien, Tyskland og England, er - efter eget udsagn retmæssigt - ved at overveje sin produktion og en flytning. Men når den gør dette, overholder den måske ikke fællesskabsbestemmelserne på dette område. Da den ikke har givet noget rimeligt varsel, og da den ikke har overholdt pligten til at aflægge regnskab for anvendelsen af den offentlige finansiering fra Italien og EU, er der ingen tvivl om, kommissær Liikanen, at det ikke er nogen omstrukturering, Goodyear er ved at foretage i Italien, men derimod en lukning af en fabrik, der med sin produktion dækker 14% af markedet, og som Goodyear selv har betegnet som værende en fabrik med den mest kvalificerede arbejdskraft. Denne fabrik blev åbnet efter en samlet investering af europæiske midler på 85 millioner euro. Den lukkes således uden varsel, og uden at man på nogen måde ønsker at diskutere fabrikkens og den arbejderes skæbne, selvom fabrikken med de offentlige midler, der er blevet postet i den, ikke har ret meget med den private sektor at gøre, men meget med den offentlige. Det ville være uheldigt, hvis alle ikkeeuropæiske virksomheder reelt lærte at bruge Europa som en bus, hvor man ikke betaler nogen billet, og hvor man ikke betaler for samarbejdet, men bare tjener penge på at have brugt dette transportmiddel og så ellers går sin vej uden at skulle stå til regnskab for nogen.
Europa skal sikre enhver form for frihed, herunder friheden til at bruge sine egne penge til sine egne frihedsformål, og ikke til at andre kan bruge dem, som de lyster, andre, der forlanger at tjene penge, og som nægter at diskutere, når skilsmissen er en realitet, ikke engang om skilsmissebetingelserne, selvom det står fast, at der her er tale om en skilsmisse, som kun den ene part har erklæret.
Kommissær Liikanen sagde for lidt siden, at en omstrukturering ikke må ske med uvidenhed. I dette tilfælde er dem, omstruktureringen går ud over, desværre uvidende, og det lader til, at de, der foretager den, også er det. Desuden vil jeg gerne pointere over for kommissær Liikanen, at det ikke er let at indbringe sagen for de nationale domstole. Det er selvfølgelig altid muligt at gøre det, men når arbejdspladserne er gået tabt, og virksomhederne er blevet lukket, giver det bestemt ikke noget særligt opmuntrende resultat at indbringe sagen for domstolene, når man tænker på det italienske retsvæsens langsommelighed.
Kommissær Liikanen, vi forventer et effektivt indgreb. Som Parlament forventer vi naturligvis at kunne samarbejde om den beslutning, De talte om - det er vi meget villige til - men vi forventer et effektivt indgreb i denne sag, der bestemt ikke må ende med at passere, sådan som den næsten har gjort nu.

Ghilardotti
Hr. formand, hr. kommissær, som Socialdemokratisk Gruppe har vi ønsket at fremsætte et forslag til kompromisbeslutning sammen med de andre grupper fra venstrefløjen, De Grønne og Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe, da vi gerne ville fremhæve og gøre opmærksom på de mest negative og iøjnefaldende aspekter ved de to selskabers adfærd, som vi omtaler i beslutningen, nemlig ABB-Alstom og Goodyear Dunlop.
Goodyears tilfælde er ikke begrænset og sektorspecifikt, men berører 1.000 familier, som fra den ene dag til den anden står uden arbejde, uden indkomst og uden fremtidsudsigter.
Som De mindede om, hr. kommissær, giver de sager, vi drøfter i dag, ligesom mange andre sager, vi har drøftet her i Parlamentet - og som jeg frygter ikke bliver de sidste - os lejlighed til at drøfte den absolut nødvendige fuldførelse af EU-lovgivningen. Jeg tænker her på det direktiv om information og høring af arbejdstagerne, som De nævnte, og hvor man i årevis har ventet på en løsning. Europa-Parlamentet udtrykte sig meget klart om dette direktiv i april sidste år. Jeg tænker desuden på vigtigheden af en samlet forbedring af EU-lovgivningen ved at revidere de allerede eksisterende direktiver. EU og Kommissionen bør efter min mening anmode Rådet og medlemsstaterne om også at være opmærksomme på gennemførelsesbestemmelserne for disse direktiver i de forskellige stater.
Italien er ingen undtagelse, det er ikke et af de lande, der er længst fremme med hensyn til gennemførelsen, men der er mange lande, hvor direktiverne, som i forvejen indeholder nogle minimumsbestemmelser, er gennemført mindst muligt. Det giver virksomhederne mulighed for at flytte fra et land til et andet land - også inden for EU - hvor direktivernes gennemførelse er ringere, hvor virksomhederne er bedre stillet, og hvor arbejdstagerne ikke er så beskyttede. Og dette skaber tilfælde af social dumping.
Det er derfor nødvendigt at være opmærksom på, hvordan disse direktiver bliver gennemført, og at styrke den europæiske samordning. Alt dette bestyrker os i vores tro på, at et element som sanktioner - som vi gentog vigtigheden af sidste år, da vi afgav udtalelse om direktivet om information og høring - absolut ikke bør opgives. Ellers tror jeg, at der vil blive stadig flere af de tilfælde, vi taler om i dag, og der kommer til at mangle en styring fra EU's side, navnlig med hensyn til konkurrencen og de teknologier, der medfører en omstilling, hvilket bidrager til at skabe en stigende arbejdsløshed til skade for den sociale samhørighed.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, for anden gang inden for fire måneder debatterer vi omstruktureringen af virksomheder i Europa. Anledningen var dengang og nu omstruktureringen af virksomheder, som resulterer i beskæftigelsestab.
Det er klart, at Den Liberale Gruppe er imod politisk indblanding i virksomheders driftsførelse, såvel i finansiel som i ledelsesmæssig henseende. Det er vores opgave at udarbejde en lovgivning og at se, om den overholdes. Det viser sig, at virksomheden Goodyear i Italien har modtaget ca. 40 millioner euro i italiensk og europæisk støtte. Ikke desto mindre har virksomheden ikke kunnet klare sig. Heraf fremgår det, at arbejdspladser ikke er til salg. Markedet har således sin egen dynamik.
Statsstøtte koster altså myndighederne penge to gange, først subsidier og derefter arbejdsløshedsunderstøttelse. Det kan da ikke være formålet med Deres, mine og borgernes skattepenge? Ikke desto mindre deler vores gruppe vores italienske kollegers bekymring om følgerne af lukningen for den ramte region.
Min gruppe er endvidere principielt imod, at der nævnes navne på specifikke virksomheder i denne beslutning, og det af to grunde. For det første fordi der er tale om et selektivt ansvar. I nogle tilfælde sættes en virksomhed op på skamstøtten og i i andre tilfælde ikke. Hvorfor sker det med den ene og ikke med den anden? Da det drejede sig om Michelin, var der stor opstandelse, men med hensyn til Nissan og IBM, da det også vedrørte mange europæiske arbejdstagere, hørte jeg ikke noget. For det andet er det heller ikke retfærdigt over for arbejdstagere fra andre virksomheder, der også omstrukturerer, og hvor det også gør ondt.
Min gruppe har underskrevet det fælles beslutningsforslag fra EVP-, ELDR- og UEN-grupperne. Vi har dog lige fra starten sagt, at vi er imod, at der nævnes navne.
Derfor stemmer Den Liberale Gruppe imod punkt 8 og stk. 2 i punkt 9. Hvis disse punkter alligevel vedtages, stemmer min gruppe hverken for eller imod ved den endelige afstemning. Jeg håber inderligt, at det ikke bliver nødvendigt.

Flautre
Hr. formand, endnu en gang får den aktuelle sociale virkelighed os til at diskutere og tage stilling til genopbygning af de store grupper i EU. Alt er allerede sagt i denne sag. For nogle er alt allerede sagt om friheden og virksomhedernes næsten guddommelige ret, og for andre, som jeg føler mig nært knyttet til, er alt allerede sagt om den utålelige logik for indtjening på kort sigt, om foragt for arbejdstagerne, om de sociale, individuelle og kollektive konsekvenser, om indvirkningen på landområderne samt om virvaret af knowhow og kompetencer.
Vi ved, at denne genopbygning, sådan som den foregår i dag, på alle måder er kontradiktorisk med EU's tilknyttede mål for beskæftigelse og social og territorial samhørighed. Under disse omstændigheder er det ikke vores opgave som parlamentsmedlemmer ved afstemningen om lidt endnu en gang at udbasunere almindeligheder, de være sig nok så bevægende. Det vil efter min mening blot styrke den allerede meget udbredte opfattelse af institutionernes magtesløshed. Vores opgave er snarere at mobilisere alt, hvad der er til rådighed i disse EU-institutioner for at give vægt til de prioriterede mål, der er fremsat i den konkrete situation omkring den aktuelle fusion ABB-Alstom og lukningen af Goodyears fabrik i Italien, og drage alle mulige konsekvenser af dette.
Hvad kan vi gøre ud fra dette synspunkt? For det første udarbejde en meget præcis betænkning om gennemførelsen af direktiverne om kollektive afskedigelser og de europæiske virksomhedsudvalg, udfolde enhver mulig form for pression, retlige opfordringer og de nødvendige sanktioner ifølge en stram overholdelse. Det står i dag klart, at direktionen i disse store grupper anvender alle mulige udflugter for at undgå en gennemsigtig information og en høring af arbejdstagerne i disse grupper. Det bør vi ikke acceptere. At foregive, som ABB-Alstom gør det, at det før fusionen er for tidligt at diskutere, og at det efter fusionen er for sent, fordi repræsentanterne ikke længere er legitime, det er utilgiveligt. Det er i bund og grund en fordrejning af hensigten med direktivet om europæiske virksomhedsudvalg.
Det er nødvendigt at styrke vores lovgivning for at udfylde disse huller, reformere den og garantere arbejdstagernes rettigheder, især retten til at bestride det økonomisk velbegrundede i fyringer. Det er også nødvendigt at se på kriterierne for at give tilladelse til fusion af grupper. Hvordan fremstår Kommissionen, og dermed indirekte også Parlamentet, når den giver tilladelse til en fusion så tvivlsom som den for ABB-Alstom, blot når den betragtes ud fra arbejdstagernes rettigheder og de sociale konsekvenser? Den fremstår simpelthen som den, der dækker over disse rænker. Og hvis samtlige EU's politikker skal bidrage til beskæftigelsen og samhørigheden, hvordan kan det så være, at Kommissionen er fritaget for en sådan undersøgelse, når den beslutter, hvorvidt den skal give tilladelse til en fusion?

González Álvarez
Hr. formand, det portugisiske formandskab og Kommissionens strategiske målsætninger frem til år 2005 taler om fuld beskæftigelse. Der er to ufravigelige betingelser for fuld beskæftigelse: Den første er at skabe nye arbejdspladser til de unge, som kommer ind på arbejdsmarkedet, og den anden er ikke at miste arbejdspladser. Men den europæiske virkelighed giver os imidlertid tydelige eksempler på, hvordan man ødelægger beskæftigelsen, især hvordan virksomheder, som opnår enorme fortjenester - og det er det alvorligste - gør det. Før bad man arbejderne om at have solidaritet med virksomhederne, så de kunne overleve, men nu, hvor virksomhederne har enorme fortjenester, afskediger de alligevel arbejdere. Der har været eksempler herpå i Spanien: Michelin, ABB-Alstom, og mine kolleger vil komme med eksempler fra Italien.
Der er også en anden skjult form for afskedigelse, og det er f.eks. den, som firmaet Ericsson praktiserer i Spanien med begrebet "outsource" (man skjuler dyrebare ord, man skjuler "afskedigelse"). At outsource ydelserne vil sige at indgå underleverandøraftaler med kontraktselskaber, hvorved man omdanner stabilt og fast arbejde til usikkert arbejde uden fagforenings- eller sociale rettigheder. Dette er rent faktisk en anden form for skjult afskedigelse.
Hr. kommissær, de europæiske institutioner bør, hvis de tror på det, de siger, og taler om fuld beskæftigelse, træffe nogle tydelige foranstaltninger: De bør revidere direktiverne for at sikre arbejdstagernes deltagelse i disse forhandlinger, revidere direktivet om kollektive afskedigelser, reducere arbejdsdagen, knytte den europæiske støtte sammen med en klar forpligtelse til at fastholde beskæftigelsen og indskrive sociale og arbejdsretlige klausuler i de internationale aftaler, som Den Europæiske Union underskriver.

Angelilli
Hr. formand, desværre skal Parlamentet endnu en gang drøfte omstruktureringen af virksomheder i Europa. Endnu en gang er der arbejdstagere, som risikerer at miste deres arbejdsplads.
Denne gang taler vi om arbejdstagerne på Goodyear i Cisterna di Latina. Som det allerede er blevet sagt, drejer det sig om ca. 600 personer og lige så mange familier, der om en måned risikerer at miste deres eneste indtægtskilde. På trods af den disponibilitet, de har udvist over for virksomheden, og på trods af deres store faglige dygtighed, takket være hvilken fabrikken i Cisterna er en af de mest produktive i Europa, risikerer disse arbejdstagere at blive udelukket fra produktionscyklussen. Efter at have nydt godt af statsstøtte og EU-støtte i årevis kan Goodyear til gengæld roligt og fuldstændig frit vælge at lukke og slukke. Dette er efter min mening helt urimeligt. Det er urimeligt over for de ansatte på fabrikken i Cisterna, og det er urimeligt over for alle de italienske og europæiske borgere, der - ganske vist indirekte - gennem deres skat har gjort det muligt for Goodyear at nyde godt af den statsstøtte, jeg lige nævnte.
Europa-Kommissionen og Rådet bør langt om længe påtage sig det fulde ansvar for sagen, både med hensyn til vedtagelsen af en fælles holdning om information og høring af arbejdstagerne og med hensyn til EU-støtten og statsstøtten, som kun bør bevilges til de virksomheder, der forpligter sig til at indgå langsigtede aftaler for at beskytte beskæftigelsen.
Vi anmoder i dag Kommissionen om først og fremmest at beskytte de ansatte på Goodyear i Cisterna og således om at lægge det størst mulige pres på virksomheden, så man hurtigst muligt når frem til en aftale, der sikrer, at fabrikken i Cisterna fortsat vil eksistere og være i drift.
Endelig vil jeg gerne minde om, hr. formand og hr. kommissær, at den tid, vi har til rådighed, er yderst begrænset, og derfor skal enhver foranstaltning, man vedtager - også dem, Kommissionen allerede nævnte i sin indledende redegørelse - absolut finde sted med det samme og i rette tid.

Esclopé
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, når vi taler om genopbygning, er der overhovedet ingen tvivl om, at EU's virksomheder må tilpasse sig for bedre at kunne imødegå de nye udfordringer, hvis de ikke ønsker at forsvinde. Vi er udmærket klar over denne aktuelle økonomiske kontekst, og formålet med disse omlægninger er at rationalisere ledelsen af vores virksomheder.
Selvom det er prisværdigt set fra et økonomisk synspunkt at foretage strukturelle ændringer for at blive mere konkurrencedygtig og vinde markedsandele, kan man fordømme dette udgangspunkt, når det sker på begæring fra finansfolk, ofte aktionærer, udelukkende med det ikkeindrømmede formål at forhøje de finansielle værdier i disse virksomheder for at forøge den indtjening, de måtte kunne opnå herved. De forskellige meddelelser for nylig fortalt af mine kolleger, uanset om det gælder Michelin eller Goodyear, er i den forbindelse symptomatiske.
En rationalisering af ledelsen og forbedrede resultater bør efter min mening komme virksomheden og dermed dens lønmodtagere til gode, mens et eventuelt økonomisk overskud herfra kan komme derefter. Men vi oplever i dag en koncentration, en omgruppering af virksomheder samt udflytninger med de konsekvenser, vi kender, både for produkternes kvalitet og især på det sociale plan, for arbejdsløsheden, de stadigt vanskeligere arbejdsvilkår, den forøgede fleksibilitet, der er dramatisk på det menneskelige plan, især for kernefamilien.
Der er således stor risiko for, at vi vil opleve en tvedeling af planeten: på den ene side de fattige lande, der leverer arbejdskraften, og på den anden side de rige lande, der sørger for kapitalen. Bør EU ikke i den forbindelse være bolværket, der bevarer en vis ligevægt mellem opskruet rentabilitet og socialt velfærd? Vi skal jo ikke glemme, at det, der er grundlaget for, at en virksomhed fungerer, og som sikrer den gode resultater, er den menneskelige kapital.
Til slut vil jeg minde om, at det tredje bogstav i min gruppe, EDD, står for différence (forskel). EU har pligt til at oplade sin røst som alternativ til vilde omstruktureringer for den altdominerende fortjeneste, og det må uden tvivl være en røst, der udgør en forskel i denne strøm af ensartede omstruktureringer.

Heaton-Harris
Hr. formand, i sidste måned gav Michelin-gruppen meddelelse om omfattende afskedigelser på sit anlæg i Stoke-on-Trent i Det Forenede Kongerige i en region i nærheden af min på grund af omstrukturering og øget global konkurrence på verdensmarkedet for dæk. Jeg blev som alle andre tilstedeværende medlemmer ked af dette tab af arbejdspladser. Jeg er også meget ked af meddelelsen fra Goodyear, der har forårsaget denne beslutning. Men jeg tvivler faktisk meget på, at et europæisk samarbejdsudvalg kunne have ændret virksomhedens beslutning.
Europa-Parlamentet er god til at tage beslutninger og vedtage lovgivning, og i denne institution glemmer vi sommetider, at Europa ikke kan overleve alene. Vi har brug for, at multinationale selskaber placerer deres virksomheder på vores kontinent. I de få måneder, jeg har været her, har jeg fundet det forbløffende, at mens vi alle taler om nødvendigheden af at støtte væksten i erhvervslivet inden for EU, så handler næsten alle de beslutninger, vi vedtager, faktisk om at tilskynde virksomhederne til at forlade os.
Under vores sidste mødeperiode i Bruxelles stemte vi om direktivet til skrotning af biler og fik givet love med tilbagevirkende kraft, sådan at vi lagde store ekstraomkostninger på de europæiske bilproducenter, som de ikke kunne have forudset. To dage senere sagde Toyota, der beskæftiger adskillige tusinde mennesker i min region, at dette direktiv ikke bare ville øge omkostningerne for biler, men også ville medføre afskedigelser på deres fabrik i Derbyshire.
I en verden, hvor der helt klart er hårdt brug for mindre regulering, synes vi her i Europa-Parlamentet at mene, at vi kan pålægge erhvervslivet flere regler og større omkostninger, og at virksomhederne vil forblive inden for Den Europæiske Union uden at lade sig friste af andre lokaliteter andre steder, hvor der er færre byrder. Vi medlemmer af Europa-Parlamentet taler ofte om små og mellemstore virksomheder og er nu fremkommet med en enestående måde at skabe dem på. Tag en stor virksomhed med succes, udsæt den for europæisk lovgivning, så kan man i løbet af nogle måneder få skabt en lille virksomhed. Før vi kritiserer nogen uden for disse mure, bør vi måske se lidt nøjere på os selv og det, vi laver her.

van den Burg
Hr. formand, jeg vil ikke bruge min taletid på at komme ind på de individuelle sager, som behandles i dag. Jeg er i den henseende enig med fru Plooij-Van Gorsel i, at vi ikke kan gå i detaljer. Måske kan vi næste gang drøfte CORUS, fusionen, som er kommet i stand mellem den nederlandske virksomhed Hoogovens og British Steel.
Jeg vil gerne udvide denne diskussion lidt og se på sammenhængen mellem EU's politik med hensyn til virksomhedsfusioner og andre områder. I den forbindelse er jeg glad for, at hr. Liikanen er til stede, og at vi ikke kun fører denne diskussion, hvor det drejer sig om arbejdstagernes interesser, med fru Diamantopoulou, men også med kommissærerne, som beskæftiger sig med de andre områder.
Jeg vil endvidere slå til lyd for kohærens i Kommissionens politik på dette område ud fra de forskellige indfaldsvinkler i modsætning til min forgænger, der går ud fra, at der ikke skal være nogen regler. Vi skal netop udvikle et syn på, hvad virksomheder egentlig er. I øjeblikket ser vi mange store fusioner mellem virksomheder, der stammer fra den angelsaksiske tradition, og virksomheder, der i højere grad kommer fra den rhinske tradition. Endvidere er det naturligvis meget relevant, hvad der bliver tilbage af konceptionen af, hvad en virksomhed skal være. Om det kun er aktionærernes ejendom og kastebold, eller om det er et bredere stakeholder society, der har til formål at realisere kontinuitet for arbejdstagere, forbrugere, leverandører og den lokale befolkning, og som har en samfundsmæssig betydning.
Jeg anmoder derfor Kommissionens forskellige direktorater og kommissærer om at komme med et bredere syn på corporate governments. Jeg mener, at det passer meget godt til de planer, som er blevet præsenteret i de forløbne dage om good government i Europa, for det er virksomhedspolitikken også en del af.

Morgantini
Også i Italien mødes regeringen med en fagforeningsdelegation og med repræsentanter for Goodyear for at forsøge at finde en løsning på den lukningspolitik, som det multinationale amerikanske selskab unilateralt har besluttet at føre i et område i Mellemitalien, Cisterna di Latina, der allerede er blevet ramt af andre omstruktureringer.
Lukningen betyder direkte og indirekte et tab af over 1.000 arbejdspladser samt hundredvis af familier, der tvinges ud i usikkerhed og ny fattigdom. Goodyears ansatte kæmper en eksemplarisk kamp, og de er klar over, at det ikke kun er deres egne interesser, de forsvarer, men også Goodyears ansattes i de andre europæiske lande, og dem er der mange af: Frankrig, Tyskland, Det Forenede Kongerige, Polen, Luxembourg og Slovenien.
Der er en lille delegation af arbejdstagere til stede i vores tilhørerloge i dag. De er ængstelige efter at få at vide, hvordan deres fremtid bliver, hvilken solidaritet Den Europæiske Union vil tilbyde, og hvilken politik den vil føre for at forhindre, at de multinationale selskaber udelukkende handler ud fra deres egen interesse i markedet og fortjenesten. Goodyear har ligesom andre multinationale selskaber fået over 166 milliarder. Alle EU's instanser bør gøre alt, hvad der står i deres magt, for at disse og andre stridigheder bliver løst.

Gill
Hr. formand, tidligere på ugen meddelte hr. Prodi, at et af Kommissionens strategiske mål for de næste fem år var at sigte mod fuld beskæftigelse. Han erkendte, at 15 millioner europæere i øjeblikket leder efter arbejde, og at arbejdsløshed er den væsentligste kilde til fattigdom og social udstødelse. Hvad mere er, det portugisiske formandskab ser kampen mod arbejdsløsheden som det vigtigste område. Ikke desto mindre er disse politiske prioriteringer alt for ofte usynlige i hverdagens politik.
Kommissionens beslutning om at tillade fusionen mellem ABB og Alstom er et eksempel herpå. Den nye virksomhed har meddelt, at den agter at iværksætte en omstruktureringsplan med henblik på at opnå besparelser. Omstruktureringsplanen vil globalt føre til tab af op til 12.000 arbejdspladser. I min region i Det Forenede Kongerige i særdeleshed har de beskæftigelsesmæssige følger af denne sammenslutning været alvorlige, fordi ABB-Alstom har meddelt, at det vil skære 270 arbejdspladser i Storbritannien bort, hvoraf der går 95 tabt i Stafford og 112 i Rugby. Hvad der er særlig foruroligende er, at selskabet undlod at meddele samarbejdsudvalget noget om forslagene til sammenslutningen. Det er særlig vigtigt, når det gælder store internationale selskaber, hvor beslutningerne tages langt borte fra arbejdstagerne.
Punkt 17 i Fællesskabspagten for Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale Rettigheder understreger nødvendigheden af en høring og tilføjer, at den i særlig grad skal gælde virksomheder, der er etableret i to eller flere medlemsstater. Jeg tror simpelthen ikke, at det er et spørgsmål om et fællesskabscharter. EU-lovgivningen om dette spørgsmål kunne ikke være klarere. Kommissionen ville i sådanne situationer gøre klogt i at træffe en beslutning ikke bare på basis af, om en sammenslutning vil virke konkurrenceforvridende, men også på basis af de sociale og økonomiske konsekvenser. Vi har brug for en mere koordineret politik på disse områder. Hvad vi også har et påtrængende behov for, er en undersøgelse af virkningerne af sammenslutninger i hvert enkelt tilfælde. Det er den eneste måde, hvorpå vi kan overholde traktatens artikel 127.
Jeg glæder mig over hr. Liikanens redegørelse, men jeg ser også frem til støtte fra Europa-Parlamentet til at sikre, at den lovgivning, vi har vedtaget om arbejdstageres rettigheder, bliver gennemført strengt, og at man som en selvfølge foretager vurderinger af virkningerne for arbejdstagerne af foreslåede sammenslutninger.

Formanden
Jeg har modtaget syv forslag til beslutning i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted senere i aften.
Mødet udsat kl. 15.50 og genoptaget kl. 16.05.

AKTUEL OG UOPSÆTTELIG DEBAT
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Racistiske og fremmedhadske begivenheder i El Ejido (Spanien)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0149/2000 af Galeote Quecedo m.fl. for PPE-DE-gruppen om udbruddet af racisme og fremmedhad i El Ejido (Spanien);
B5-0159/2000 af Gasòliba i Böhm og Sánchez García for ELDR-gruppen om begivenheder med racisme og fremmedhad i El Ejido (Spanien);
B5-0162/2000 af Díez González m.fl. for PSE-gruppen om den racistiske og fremmedhadske eksplosion i El Ejido (Almería);
B5-0169/2000 af Puerta m.fl. for GUE/NGL-gruppen om udbruddet af fremmedhad i El Ejido (Spanien);
B5-0175/2000 af Bautista Ojeda m.fl. for Verts/ALE-gruppen om begivenheder med fremmedhad i El Ejido (Spanien).

Hernández Mollar
Hr. formand, denne forhandling beroliger mig, for jeg ser, at vi tre, der skal tale først, kender til forholdene, for vi er af afrikansk oprindelse.
Først vil jeg gerne lykønske Parlamentets grupper for den høje grad af konsensus i denne beslutning, idet jeg er mig bevidst om den indsats, som vi medlemmer af Parlamentet har gjort for at undgå at bruge et spørgsmål som dette i valgkampsøjemed.
For det andet vil jeg også give udtryk for min fulde overbevisning om, at hverken Spanien eller Andalusien er fremmedhadske eller racistiske, hvilket naturligvis ikke udelukker en absolut fordømmelse af voldsanvendelse fra dem, der enkeltvis eller som gruppe kun fortjener, at loven og kun loven retsforfølger dem strengt og bestemt.
Det er på sin plads, at vi konfronterer os selv indgående og nøgternt med indvandringsspørgsmålet. Kendsgerningerne, som desværre går foran de politiske beslutninger på dette område, bekræfter utvivlsomt, hvor vigtigt det er ikke at udsætte udviklingen af aftalerne fra Tampere og traktatens afsnit IV. De problemer, vi står med i dag, kan ikke løses om fem år. Det er lang tid, som vi nu kan se.
Medlemsstaternes lovgivning bør tilpasses de aftaler, som regeringerne nåede frem til i Tampere, sådan som det netop står i selve beslutningen i afsnit 7. Den sociale integration af legale indvandrere skal ske uden nogen form for undskyldning og uden nogen form for udsættelse.
På den anden side bør arbejdsmarkedet, hr. formand, mine damer og herrer, indrettes realistisk, så de stillinger, der er besat af borgere fra tredjelande, er underlagt arbejdslovgivningen, som værner om lønningerne, den sociale sikkerhed og socialforsikringen på lige fod, idet man på denne måde kan få bugt med udnyttelsen af arbejderne og med de enklaver af marginaliserede borgere, som giver anledning til de kendsgerninger, som beslutningen fordømmer, og som kort sagt er den reelle baggrund for det sociale problem, der er opstået der.
På den anden side er det af afgørende betydning, at der er solidaritet, dialog og aftaler mellem de nationale, regionale og lokale institutioner - også de europæiske - og virksomhedsejerne, fagforeningerne og immigrantsamfundene, hvis oprindelseslande også uden tvivl har et ansvar.
Hr. formand, mine damer og herrer, samarbejdet med oprindelseslandene er afgørende i denne sag. I denne forbindelse forekommer det mig meget vigtigt, at man afsætter midler på budgettet til de handlingsplaner, der blev vedtaget af arbejdsgruppen på højt plan og af Rådet i Tampere, og helt konkret - og det vil jeg gerne understrege i denne forhandling - planen vedrørende Marokko, som Den Europæiske Union har et gnidningsløst forhold til og fælles interesser med, og som burde få en særlig prioritering inden for området gensidigt samarbejde og partnerskab.

Endelig bør vi her i Parlamentet behandle indvandringsfænomenet tilstrækkelig seriøst, så vi kan samarbejde i god ro og orden i en debat, som skal gå meget længere end de logiske ord og fordømmelser, som de opførsler, som dem vi her tager afstand fra, fremkalder. Det drejer sig kort sagt om en dybtgående social debat for at bidrage til et europæisk område, hvor retten til frihed, sikkerhed og retfærdighed bliver omfattet af det kommende charter for grundlæggende menneskerettigheder.

Sánchez García
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, hver gang der opstår et alvorligt socialt problem, har det en politisk baggrund. Det er vores mening i forbindelse med de ulykkelige begivenheder, der for nylig har fundet sted i El Ejido. Et bevis herpå er, at grupperne i Parlamentet har reageret og fremsat forskellige beslutningsforslag.
Vi beklager alle de dødsfald, der har fundet sted, og de voldelige og urimelige reaktioner over for indvandrede arbejdere. Vi er også alle - det tror jeg - enige i at beklage den tilkendegivelse af fremmedhad og racisme, der kunne fornemmes i forbindelse med visse handlinger. Det forholder sig imidlertid sådan, at disse tilkendegivelser - efter min mening - udspringer af andre forhold, af mangelen på en tydelig politik på indvandringsområdet, som gør det muligt for de berørte samfundsgrupper at leve værdigt og fredeligt.
Lad os håbe, at disse begivenheder fra El Ejido kan være en lærestreg for alle, og at de ikke gentager sig. Det er ikke tilstrækkeligt at angre. Vi ønsker ikke, at Afrika skal blive vores kors, tværtimod. Man skal derfor handle i overensstemmelse hermed. Jeg tillader mig således at minde om nogle foranstaltninger, som vi forsøger at få sat i værk i en anden europæisk region, som er berørt af indvandringen, De Kanariske Øer. For det første skal der skabes et net af centre til modtagelse af mindreårige. For det andet skal der gennemføres et program til social integration. For det tredje skal der være programmer til uddannelse i tolerance og respekt. Og endelig skal der foretages en registrering af indvandrerne. Jeg håber, at man hermed kan opfylde aftalerne fra Tampere med hensyn til indvandring samt den nye spanske udlændingelov og ikke mindst opnå, at de personer, der kommer til Europa, ikke mister deres værdighed.

Cerdeira Morterero
Hr. formand, i sidste uge oplevede vi i den andalusiske by El Ejido nogle scener, der mere hører en anden tid og et andet sted til end Den Europæiske Union i år 2000. Det indrømmede formanden for Kommissionen, Romano Prodi, den 9. februar, da han bekræftede, at det, der var sket i El Ejido, var i modstrid med selve principperne i Den Europæiske Union. De omtalte begivenheder var smertefulde og skammelige for os, og de vækkede vores frygt på grund af fuldbyrdelsen af en så yderst racistisk, fremmedhadsk og intolerant kendsgerning. Det er uforståeligt, at der blandt to samfund, som har gensidig nytte af hinanden, ikke kan findes nogle former for sameksistens og gensidig respekt. Den eneste måde til at undgå, at disse hændelser gentager sig dér, hvor der allerede findes store samfund af indvandrede arbejdere, er social integration, som nødvendiggør en fast økonomisk, politisk og social forpligtelse fra de ansvarlige myndigheders side.
Vi er alle indvandrere. Generation efter generation har mennesket ikke altid holdt sig inden for grænserne af en nationalstat, men der har hele tiden været folkevandringer. Den geografiske mobilitet er ikke opfundet i det 20. århundrede, og det er de økonomiske og arbejdsmæssige årsager heller ikke. Vi er alle indvandrere, og hvis vi ikke selv er det, så er der et familiemedlem eller en forfader, som er indvandret. Men i stedet for at det har givet anledning til de kendsgerninger, vi fordømmer her, har disse folkevandringer skabt en social, kulturel og økonomisk berigelse.
Vi finder, at det, der er sket i El Ejido, som beklageligvis ikke er noget, som denne landsby har eneret på i Den Europæiske Union, for det første gør det påkrævet med en klar og tydelig fordømmelse af den brutale racistiske og fremmedhadske eksplosion, som nogle indbyggere i El Ejido afstedkom mod de indvandrede arbejdere i området, hvor de gav et helt samfund ansvaret, gjorde alle til forbrydere og angreb det på grund af en enkeltstående hændelse, som vi alle beklager.
For det andet kræver det øjeblikkelig handling fra alle forvaltningerne; koordineringen blandt disse er afgørende for at bekæmpe denne slags fremmedhadske og racistiske handlinger. Nærmere bestemt har de lokale myndigheder, borgmestrene, et direkte ansvar i forebyggelsen af enhver racistisk eller fremmedhadsk tilkendegivelse, ikke mindst når den indebærer voldelige hændelser og angreb mod folk og deres ejendom. Disse myndigheder har også pligt til at belønne de vanskelige aftaler mellem de implicerede parter og ikke vanskeliggøre dem, som det er tilfældet med den borgmester, som vi beskæftiger os med.
For det tredje kræver det, at de politiske partier påtager sig et direkte ansvar i den politiske udøvelse af deres offentlige hverv og forhindrer enhver individuel optræden eller ytring, som er imod de principper og de værdier for sameksistens og tolerance, som er udtrykt af Den Europæiske Union.
Endelig kræver det, at Den Europæiske Union udviser ansvar, når den overvåger anvendelsen af sine principper og beskytter sit område mod enhver tilkendegivelse af racistisk eller fremmedhadsk karakter, og det kræver dens støtte og samarbejde med resten af de nationale, regionale og lokale forvaltninger samt med de ikkestatslige foreninger og organisationer ved anvendelse af disse principper og inden for rammen af en fortsat aktion mod racisme og fremmedhad til fordel for integrationen af alle de indvandrere, der opholder sig inden for Unionens område.

Marset Campos
Hr. formand, til at begynde med kunne vores gruppe ikke helt se behovet for at fremsætte dette forslag, for spørgsmålet syntes at være et lokalt fænomen. Men begivenhederne i El Ejido er imidlertid et symptom på et fænomen, som går tværs igennem Europa, og som fortjener den største opmærksomhed. Vi fandt, at vi var kurerede for skrækken for den intolerance, som racismen havde afstedkommet i Europa, men efterhånden som årene går - hvorfor ikke sige det - forbinder man den sociale forværring i vores Europa med stigningen i folkevandringerne i de lande, som omgiver os, og en større bevidsthed om menneskerettighederne, og dette klima med racisme og intolerance vokser.
På denne baggrund bliver det, der så ud til at være et lokalt fænomen - i El Ejido - til et urovækkende symptom, som falder sammen med fremgangen for partier som Haiders. Derfor foreslår vi fra Europa-Parlamentet, at der vedtages uopsættelige foranstaltninger, som tager fat på alle de involverede faktorer, og som skal finde øjeblikkelig anvendelse: Respekt for menneskerettighederne, tolerancen og det multikulturelle samfund og en forøgelse af budgetter og handlingsprogrammer inden for det sociale og sundhedsmæssige område. Man må i denne forbindelse ikke glemme, at den person, der overfaldt offeret, var mentalt retarderet og ikke fik tilstrækkelig behandling. Man skal også tage hensyn til de eksisterende hindringer for, at man i denne by kan træffe de nødvendige foranstaltninger, som det er blevet påpeget tidligere.
Endelig vil jeg gerne afslutte med at anføre - som vores nobelprisvinder José Saramago siger det - at vi også er i vores næste, og at det ikke er nok - som Jesus siger, og som ifølge Saramago tog fejl - at vi elsker hinanden, for det er vigtigere, at vi respekterer hinanden.

Bautista Ojeda
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, som europæisk parlamentariker, men først og fremmest som andalusisk borger, et af de mest tolerante og multietniske områder i Unionen, som fra tidernes morgen har modtaget alle dem, der har ønsket at slå sig ned der, og betragtet dem som andalusiere fra første dag, uanset om de var født på vores jord eller ej, føler jeg ikke andet end smerte, afvisning og fordømmelse af de fremmedhadske og racistiske begivenheder, som har fundet sted, og som ligger vores tolerante folk så fjernt.
Jeg vil dog gerne give udtryk for en bekymrende realitet: Alle de beslutninger, man træffer eller lader være med at træffe, alle de aftaler, som forhandles eller ikke forhandles af fællesskabsinstitutionerne, og som drejer sig om økonomien for de primære sektorer i ugunstigt stillede områder som Andalusien, kan indirekte prædisponere for disse så alvorlige forhold. Jeg tænker f.eks. på den manglende aftale med Marokko, og på mangelen på løsninger for fiskerisektoren, som har en del af sin flåde liggende ved kaj i Almería; jeg tænker på Unionens fejlagtige forvaltning af importordningen for frugt og grøntsager, som har en afgørende indflydelse på forholdet mellem Almería og Marokko; og jeg tænker på indvandringspolitikken i regionerne, i medlemsstaterne og i Unionen, som ved handling eller ved udeladelse gør, at det kun er nogle områder som Almería, som selv må bære indvandringstrykket fra Maghreb.
Alle disse kendsgerninger, som desværre er blevet flere med tiden og på stedet, gør, at de samvittighedsløse, de intolerante, racisterne og hooliganerne, som vi alle har inden for vores områder, og som gudskelov er en minoritet, antænder fremmedhadets lunte.
Mine damer og herrer, alle de borgere - europæere eller ej - som har deres liv og arbejde i Andalusien, er andalusiere og fortjener vores anseelse og respekt. Unionen kan og skal sige meget. For Dem er syden Andalusien, for os, andalusierne, er det Afrika, og det er vores forpligtelse at sørge for, at Unionen stiller alle de mulige ressourcer til rådighed, så økonomien i syden trives og kan give en social udvikling, som udviser mere tolerance og respekt for næsten, hvilket man ikke har opnået med de løsninger, der er blevet foreslået indtil nu, og som simpelthen har bestået i at se den anden vej.

Ojeda Sanz
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg taler med udgangspunkt i den erfaring, jeg har høstet ved mine mange besøg i El Ejido i de sidste mange år, og jeg ved, hvordan situationen dér har udviklet sig.
Her i Europa-Parlamentet har vi som i så mange andre institutioner set på situationen med bekymring, vi er blevet forargede - for vi følte virkelig problemet som vores, fordi det har været vores problem - da vi erfarede, hvad der var sket. Der er faktisk et alvorligt socialt problem i El Ejido, et integrationsproblem, et arbejdsmæssigt problem og også, hvilket har været den udløsende faktor, et alvorligt problem med borgernes sikkerhed.
Og det har også været et slag med en kødhammer i samvittighederne. Her, i Europa-Parlamentet, i Spanien og i mange lande, har vi alle bidt mærke i El Ejido, men det, vi gør her, og det, vi diskuterer, ville ikke være noget værd, det ville ikke være andet end denne forargelse, hvis det ikke fik os til at indtage en meget mere dybtgående holdning for at komme til at kende sandheden bag det, der sker, ikke kun i El Ejido, men mange andre steder, hvor der på et givent tidspunkt kan opstå denne slags problemer.
Vi er alle enige i at fordømme intolerancen, men også i at man skal se fremad, og det er ikke her i Parlamentet og heller ikke i mange andre parlamenter, at man skal søge de skyldige: De skyldige i det, der er sket i El Ejido, er denne minoritet, som er gået ud for at få tilfredsstillet sin trang til hævn over nogle indvandrere. Men man skal være klar over, at løsningerne aldrig skal findes i hævnen. Løsningerne skal komme fra et passende samarbejde mellem alle de forvaltninger, som sørger for social integration og respekt for alle dem, der arbejder der, og naturligvis ved hjælp af en beslutsom kamp mod den illegale indvandring og en dyb respekt for rettighederne hos de indvandrere, som legalt arbejder i El Ejido og i hele Europa.

Roure
Hr. formand, denne beslutning ønsker at være solidarisk med de demokratiske kræfter i Spanien, der kæmper for respekten for menneskerettighederne. Vores støtte ligger fuldt og helt hos de demokratiske spaniere, der føler sig sårede over det, der er sket på deres landområde. Det er ikke kun indvandrerne, der er ofre for de frygtelige hændelser, men det demokratiske system i Spanien er blevet fejet til side, selvom det dog har vist en formidabel evne til at udvikle sig gennem de sidste 20 år.
Indvandrerne er uundværlige for arbejdsgiverne. Arbejdsforholdene er så barske og uværdige, at ingen spanier vil acceptere dem. Lønningerne ligger utroligt lavt, de mangler boliger - nogle af dem bor i papskure - og de er ude af stand til at få adgang til det sociale serviceapparat. Der er reelt tale om en apartheidsituation. Dette er afskyeligt og uacceptabelt, og forholdene er ikke værdige til den respekt, man skylder ethvert menneskeligt væsen.
Det, der er sket i El Ejido, hører ind under racistiske og fremmedhadske begivenheder, der er utilgivelige i EU i dag. Gennem fire dage foregik der en kollektiv jagt på indvandrerne. Kvinder og børn blev slået. I hundredvis af flygtende indvandrere fra alle kanter søgte tilflugt på en bakketop uden for byen. Det er rigtigt at sætte Haiders Østrig øverst på listen, men vi kan ikke acceptere, at små lokale "Haider"typer praktiserer deres politik for racistisk udelukkelse og nådesløs økonomisk dominans. Det, der er sket i Spanien, kan ske i alle lande i Unionen, hvis vi ikke er årvågne. Vi har alle pligt til at feje for vores egen dør.
Jeg støtter dette forslag til beslutning, især punkterne, der henviser til anvendelse af Amsterdam-traktatens artikel 13, og punkt 11 i denne beslutning, der skaber en sammenhæng mellem bevilgede strukturfonde og kampen mod udelukkelsen. Det vil tjene vores ære, hvis Europa-Parlamentet kraftigt fordømmer disse begivenheder og støtter alle forslag, der går på at respektere gæstearbejdere i Spanien og overalt i Unionen.

Sylla
Hr. formand, kære kolleger, den racistiske og fremmedhadske vold er på vej til at antænde Europas hjerte. Overalt forværres denne vold af opkomsten af ekstremistiske bevægelser. Vi bør i dag handle konkret for at sætte en stopper for alle disse angreb på den fysiske integritet. Ingen af vores samfund kan udfolde sig fuldt ud med en intern risiko for, at en del af dets befolkning kastes ud i et had imod en anden del.
Ved modtagelsen af en delegation fra sammenslutningen til forsvaret for menneskerettighederne i Østrig, men også ved at se det, der er sket i provinsen Almería, forstår man let, at man kunne forebygge en genopståen af dette racistiske had. Voldsscenerne i El Ejido ligner til forveksling arkivbilleder fra 1950'erne i Alabama, da KKK opskræmte den sorte befolkning, men minder også om Tyskland i 1930'erne, hvor nazisterne forfulgte jøderne.
Uden at foretage en hysterisk sammenblanding, fordi perioderne er forskellige, siger jeg, at vi ikke har lært vores lektie fra historien. Det må jeg konstatere i dag. Denne jagt på udseendet, der slog ned i provinsen Almería, kunne man have forudset. Den er først og fremmest resultatet af en ghettopolitik og en udnyttelse af den indvandrede arbejdskraft. Selvom tre årlige høstperioder gennemført af marokkanske og afrikanske arbejdere giver fødevarer til 100.000 personer, og selvom det lykkes dem at skabe en årlig omsætning på tæt ved 2 millioner euro, har ca. 60% af dem ikke rindende vand i en region, hvor man ikke desto mindre ved, at der kan være 40 graders varme om sommeren. Vi ved også, at mange af dem ikke tjener mere end 30 euro om måneden, hvor vores medborgere i EU kan tjene det tredobbelte. De dårlige lønninger gør disse indvandrere og deres familier skrøbelige og sårbare. Visse folkevalgtes uansvarlighed og de offentlige myndigheders dårligt skjulte medskyld har også bidraget til denne racemæssige eksplosion.
Stillet over for disse terrorhandlinger, hr. formand, bør vi hurtigst muligt nedsætte en parlamentarisk undersøgelseskommission, for det, der er vigtigt lige nu, er at blive klar over, hvordan vi kan forebygge andre, lignende konflikter, uanset hvor de måtte opstå. Min kollega lige før havde faktisk ret i at minde om, at enhver bør feje for sin egen dør.
Endelig - og det mener jeg er vigtigt - hvorfor ikke i dag være så ærlige at meddele det, der blev afsløret i en FN-rapport for nylig? Her forklares det, at hvis Spanien vil bevare sin andel af folk, der er i arbejde, går af eller er pensionister, kan landet ikke nøjes med at legalisere 30.000 indvandrere om året, det skal i stedet være parat til at modtage 12 millioner indvandrere i perioden frem til 2050. Jeg tror, det i dag er afgørende nødvendigt at insistere på retten til uddannelse, pligten til at huske og at minde om historiske datoer og tidspunkter, hvor vores lande har været tæt på at blive kastet ud i rædslerne. Det er nødvendigt at lære vores børn om dette, og at vi endelig vil have mod til at erkende, at vi i de kommende år skal forberede os på at modtage mange flere indvandrere.
Kære kolleger, jeg mangler nu blot at bede Dem om at møde op ved demonstrationen lørdag. Vi bør være mange på gaderne i EU imod disse sammenslutninger med ekstremister, der skaber skamfølelse i EU, og som vildleder vores unge.

Terrón i Cusí
Hr. formand, Den Europæiske Union har siden underskriften af Amsterdam-traktaten haft beføjelser til at bekæmpe racismen og fremmedhadet. Til dette formål bør der udvikles to slags foranstaltninger: Nogle, der går ud på at integrere borgere af ikkeeuropæisk oprindelse, og nogle, der går ud på at organisere indvandringen.
I forbindelse med de første har Kommissionen sendt os en række forslag, som er indeholdt i to direktiver og en handlingsplan, der går ud på at gennemføre den følgende beslutning, som blev truffet af regeringscheferne i Tampere: "At garantere en retfærdig behandling af de borgere fra tredjelande, som opholder sig legalt inden for dets medlemsstaters område, og en mere beslutsom integrationspolitik, som bør gå ud på at give dem rettigheder og forpligtelser, som er sammenlignelige med dem, borgerne i Unionen har". Hr. formand, det er lige det modsatte af det, vi har set og opdaget i disse dage i El Ejido: En verden fuld af uregelmæssigheder, udnyttelse af arbejderne og uværdige levevilkår, som nu er blevet anmeldt.
Jeg håber, at disse foranstaltninger til integration snarest bliver sat i værk, og jeg håber også, at de regeringer, som nedfældede disse så smukke ord i Tampere - herunder Spaniens - sætter handling bag ordene og gennemfører dem.
Jeg har mindre forhåbning til udviklingen af en effektiv og retfærdig europæisk politik, som er kohærent med Rådets erklæringer på indvandringsområdet. Det eneste forslag, som er kommet, er direktivet om familiesammenføring, et nøglespørgsmål - vi har i de sidste dage i medierne set mange enlige mænd i El Ejido - men vi ved ikke, om det allerede er blevet accepteret af regeringerne. Uden for fællesskabssfæren er der nogle regeringer, der gør en indsats for at forny deres indvandringspolitikker. Det sker i mit land, men det sker på trods af regeringen, for regeringspartiet er det eneste, som ikke bryder sig om den nye udlændingelov.
Målsætningen om at bekæmpe racismen og fremmedhadet, som står eksplicit i traktaterne, burde være en målsætning for alle institutionerne og for alle Unionens ansvarlige politikere. De europæiske politiske partier underskrev den 28. februar 1998 Charteret fra de europæiske partier i Europa for et ikkeracistisk samfund. Det gjorde Partido Popular også. Det forpligter det til en sammenhængende optræden, men de lokale ledere af dette parti kaster mere ved på bålet og boykotter de andre institutioners forsøg på at slukke det. Partiet, som borgmesteren i El Ejido tilhører, burde i konsekvens af de forpligtelser, det har underskrevet i denne erklæring, handle slagkraftigt. Kun ved at stå sammen, som hr. Hernández Mollar sagde det, ved at udvise ansvar og fasthed, kan El Ejido overvinde de begivenheder, som vi i dag skammer os så dybt over.

Bordes
Hr. formand, man kan ikke føle andet end afsmag og harme over for de veritable lynchscener imod marokkanske aviser, der har fundet sted i El Ejido.
Vi ved ikke, hvor stor en del af ansvaret der ligger henholdsvis hos kommandogrupper fra det racistiske ekstreme højre og hos småfolk, der har været ubevidste nok til at følge i hælene på disse.
Vi vil gerne bekræfte vores ubeskårne solidaritet med disse marokkanske arbejdere, der ikke blot udnyttes af deres skruppelløse chefer, men som endvidere også må udholde aggressioner af denne art.
Skulle der blandt aggressorerne være personer, der tilhører lavere sociale lag, kan vi kun sige, at de ved at handle på denne måde graver deres egen grav. Ved at føre krig mod så fattige folk som disse tjener de kun deres egne udnyttere og lægger for disse grunden til en fremtid med undertrykkelse.
Men der er flere ansvarlige end de bøller, der har ført jernstængerne og knivene: De, der udspreder racistiske og fremmedhadske afskyeligheder, de, der praktiserer demagogi imod indvandrerne i Spanien, i Østrig, i Frankrig og andre steder, og undertiden også her i denne sal, er ikke meget bedre end de, der tager denne reaktionære og stupide demagogi for gode varer. De, der lyncher, og deres inspiratorer fra den ekstreme højrefløj er både arbejdstagernes og hele samfundets dødsfjender.

Patten
Jeg vil gerne begynde med at komplimentere det ærede medlem for den måde, hvorpå han har indledt denne yderst vigtige debat. Jeg vil gerne fra begyndelsen gøre det klart, at Kommissionen utvetydigt fordømmer de skrækkelige voldshandlinger i El Ejido mod indvandrede arbejdstagere i regionen. Vi giver udtryk for vores støtte til ofrenes familie og venner, og hr. Prodi og hr. Diamantopoulou har begge udsendt udtalelser. Naturligvis kan jeg fuldt ud tilslutte mig det, de har sagt.
Det var særligt bevægende at høre bemærkninger fra medlemmer af Europa-Parlamentet, der kommer fra denne region, om hvad der helt ukarakteristisk er sket i en del af Spanien, som jeg kender ganske godt.
Racistiske og fremmedhadske handlinger er helt uacceptable i Fællesskabet, ligegyldigt hvor de foregår. De udfordrer - som hr. Havel sagde i går - selve de principper, som Den Europæiske Union blev grundlagt på: principper om frihed, demokrati og respekt for menneskerettighederne. Naturligvis er der i de senere år sket fremskridt, men vi må stadig sammen arbejde hen imod et tolerant klima, hvor racisme og fremmedhad bliver betragtet som helt utilstedelige, helt uacceptable, samtidig med at vi tager håndfast fat på episoder som dem, vi drøfter her i eftermiddag.
Efter vores mening er det nødvendigt, at vi fokuserer på en pakke af foranstaltninger, herunder for det første indførelse af effektiv lovgivning mod diskrimination på EU-niveau, for det andet gennemførelse af fælles indvandringspolitik for statsborgere fra tredjelande for på praktisk vis at fremme integrationen af indvandrerne i medlemsstaterne og for det tredje indførelse af foranstaltninger til bekæmpelse af social udelukkelse.
Den Europæiske Union har allerede lagt grunden til fællesskabslovgivning til bekæmpelse af diskrimination af racemæssige årsager. Indsættelsen af artikel 13, der blev nævnt under debatten, og som handler om forskelsbehandling i traktaten om Det Europæiske Fællesskab, er en af de vigtigste ændringer ved sidste revision af traktaterne. Siden Amsterdam-traktaten trådte i kraft, har Kommissionen forelagt en pakke med forslag til gennemførelse af artikel 13, herunder i særdeleshed forslag til direktiv om anvendelse af princippet om ligebehandling uden hensyn til race eller etnisk oprindelse. I øjeblikket ser Rådet og Europa-Parlamentet på dette forslag. Kommissionen håber meget, at dette stadium snart er overstået.
Konklusionerne fra det særlige topmøde i Tampere illustrerede, som hr. Hernandez Mollar har sagt, klart stats- og regeringsoverhovedernes vilje til at indføre en fælles indvandringspolitik og deres enighed om de principper, den skulle bygge på, med særlig hensyntagen til Unionens politik vedrørende respekt for og fremme af vandrende arbejdstageres rettigheder.
I Tampere understregede stats- og regeringsoverhovederne også vigtigheden af indbyrdes tilnærmelse mellem de forskellige landes lovgivning om betingelserne for indrejse og ophold for statsborgere fra tredjelande baseret på en fælles vurdering af den økonomiske og demografiske udvikling i medlemsstaterne såvel som i oprindelseslandene. Det Europæiske Råd fandt det også vigtigt at fremskynde forebyggelsen af illegal indvandring. Dets mål her er at sikre rettighederne for ofre for kriminelle netværk, der organiserer illegal indvandring, med særlig hensyntagen til kvinders og børns rettigheder. De, der organiserer den illegale indvandring, bør forfølges strengt. Det ord, der bruges om dem blandt kineserne, er "slangehoveder". Det forekommer mig at være en passende beskrivelse af dem.
Lad mig også henlede opmærksomheden på arbejdet med at udforme et europæisk charter for grundlæggende rettigheder, som nu er nået frem til tegnebordet. Disse rettigheder er pr. definition universelle. Charteret vil også omfatte statsborgere fra tredjelande, der opholder sig i medlemsstaterne, selvom visse rettigheder vil være forbeholdt statsborgere fra medlemsstater i Unionen.
Episoderne i El Ejido var chokerende, som flere medlemmer har sagt i deres indlæg. Men hvis jeg skal forsøge at drage en positiv lære af dem, håber jeg, at de vil tilskynde os til at omsætte vores ønske om tolerance, fairplay og frihed til virkelig og effektiv politik, der hjælper med til at ændre tilværelsen for de familier og enkeltpersoner i Den Europæiske Union, der påkalder sig vores forståelse og vores hjælp, og som fortjener den, ikke engang i en ubestemt fremtid, men her og nu.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.00.

Menneskerettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Interetnisk vold i Mitrovica og albanske fangers situation i Serbien, navnlig hvad angår fru Flora Brovina
B5-0140/2000 af Dupuis m.fl. for TDI-gruppen om situationen i Kosovo;
B5-0141/2000 af Schori m.fl. for PSE-gruppen om situationen i Kosovo;
B5-0150/2000 af Oostlander m.fl. for PPE-DE-gruppen om Kosovo;
B5-0158/2000 af Haarder for ELDR-gruppen om den multietniske vold i Mitrovica, situationen for de kosovoalbanske politiske fanger i Serbien, navnlig hvad angår Flora Brovina;
B5-0170/2000 af Morgantini m.fl. for GUE/NGL-gruppen om situationen i Kosovo og de albanske politiske fanger i Serbien;
B5-0176/2000 af Cohn-Bendit m.fl. for Verts/ALE-gruppen om situationen i Kosovo og de politiske fanger i Serbien.
Pressefrihed i Angola
B5-0148/2000 af Dupuis m.fl. for TDI-gruppen om pressefriheden i Angola;
B5-0151/2000 af Cunha m.fl. for PPE-DE-gruppen om pressefriheden i Angola;
B5-0160/2000 af Malmström for ELDR-gruppen om ytringsfriheden i Angola;
B5-0165/2000 af Schori for PSE-gruppen om ytringsfriheden, kommunikationsmidlernes uafhængighed og retfærdige retssager i Angola;
B5-0166/2000 af Queiró for UEN-gruppen om Angola;
B5-0178/2000 af Maes m.fl. for Verts/ALE-gruppen om pressefriheden i Angola.
Indfødte folk i USA - Dineh
B5-0152/2000 af Van Hecke og Grossetête for PPE-DE-gruppen om Dineh-folkets rettigheder, Big Mountain, Arizona, USA;
B5-0157/2000 af Sterckx for ELDR-gruppen om Dineh-folkets rettigheder, Big Mountain, Arizona, USA;
B5-0163/2000 af Van Brempt for PSE-gruppen om Dineh-folkets rettigheder, Big Mountain, Arizona, USA;
B5-0171/2000 af Cossutta og Vinci for GUE/NGL-gruppen om Dineh-folkets rettigheder, USA;
B5-0174/2000 af Sörensen for Verts/ALE-gruppen om Dineh-folkets rettigheder, Big Mountain, Arizona, USA.
Sagen omkring den russiske journalist Andrej Babitskij
B5-0153/2000 af Oostlander og Posselt for PPE-DE-gruppen om sagen omkring den russiske journalist Andrej Babitskij;
B5-0155/2000 af Trentin m.fl. for PSE-gruppen om sagen om den russiske journalist Andrej Babitskij;
B5-0156/2000 af Maaten for ELDR-gruppen om den russiske korrespondent i Tjetjenien, Andrej Babitskijs skæbne;
B5-0172/2000 af Vinci og Fraisse for GUE/NGL-gruppen om sagen omkring den russiske journalist Andrej Babitskij;
B5-0177/2000 af Schroedter m.fl. for Verts/ALE-gruppen om sagen omkring Andrej Babitskij og overtrædelsen af menneskerettighederne i Tjetjenien.
Cambodja - B5-0154/2000 af Morillon m.fl. for PPE-DE-gruppen om behovet for en international retssag om de røde khmerer;
B5-0161/2000 af Maaten og Wiebenga for ELDR-gruppen om behovet for en international retssag om de røde khmerer.
Staes
Hr. formand, før vi starter debatten om Kosovo eller Mitrovica, vil jeg sige, at jeg har en sur smag i munden. Det er nemlig ikke første gang, at vi behandler Kosovo. Vi har allerede truffet beslutninger, og hvad ser vi så, for det meste et advarselsskud, en beslutning, som der ikke gøres noget med. Jeg sætter megen pris på, at Kommissionen altid er til stede. Jeg sætter bestemt pris på, at kommissær Patten er til stede med sine beføjelser. Men jeg konkluderer, og det gør mange andre kolleger sammen med mig, at Rådet systematisk er fraværende under denne debat. Det er ikke desto mindre Rådet, som vi skal arbejde med. Jeg konkluderer, at der er en diplomat fra Rådet til stede, som ivrigt sidder og noterer det, som vi siger, og som indberetter herom, men ellers sker der ikke noget. Jeg slår til lyd for, at vi forandrer procedurerne, og at Rådet også skal være til stede under debatterne om aktuelle og uopsættelige spørgsmål, så vi med det samme kan føre samråd med Rådet. Det skal vi overveje. Jeg anmoder Dem om at viderebringe denne anmodning til Præsidiet.

Formanden
Mange tak, hr. medlem. Formandskabet noterer sig Deres bekymring og vil bringe den videre af de passende kanaler.
Interetnisk vold i Mitrovica og albanske fangers situation i Serbien, navnlig hvad angår fru Flora Brovina

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, der er to grunde til, at vi ikke har underskrevet denne kompromisbeslutning. Den første er, at en af vores kolleger, hr. Sakellariou, der er kendt for sin åbne indstilling og sin tolerance, for ikke at citere ham, nedlagde sit kraftige veto, idet han ville rejse sig som forsvarer for Deres moral. Jeg tvivler ikke på, og jeg tror heller ikke, at De er i tvivl om, at det her drejer sig om et nyt vigtigt bidrag fra ham i kampen mod racismen og intolerancen.
Den anden grund er, at denne tekst desværre ikke går ret langt. Jeg tror, at det gennem et række kunstgreb lykkes den omhyggeligt at undgå at blive konfronteret med det centrale spørgsmål, der er Kosovos endelige status. Jeg tvivler på, at der er nogen blandt Dem, der tror, at Kosovo stadig en dag kan udgøre en del af Jugoslavien. Jeg tvivler ligeledes på, at der er nogen blandt Dem, der tror, at Milosevic kunne stå imod i lang tid, hvis det internationale samfund endeligt løste spørgsmålet om Kosovos endelige status. Jeg tvivler endvidere på, at der er nogen blandt Dem, der kan forestille sig, at Milosevic ikke i den nuværende situation har interesse i at gøre alt, hvad der er muligt for at destabilisere Kosovo, det, han gør andre steder, og det, vi allerede har set. Endelig tror jeg ikke, at der er nogen af Dem, der kan tro, at den nuværende status quo giver bare et minimum af stabilitet og dermed et minimum af udvikling i Kosovo.
Det er i øvrigt interessant at læse i kompromisbeslutningen en lapsus, der uden tvivl er undsluppet Deres opmærksomhed. De fordømmer det første direkte angreb på KFOR-tropperne. Jeg ønsker ikke, De skal være ulykkesfugle, men jeg frygter, at De kan ende med at blive det, hvis De ikke tager fat på det egentlige problem, og jeg vil give Dem det fulde ansvar for, hvad der så kan ske.
Jeg tror tværtimod, det er vores pligt at opfordre Kommissionen og Rådet, der desværre ikke er til stede, til meget kraftigt over for FN at fremsætte spørgsmålet om Kosovos endelige status, mangfoldigheden af mikrostater i regionen, perioden efter Dayton og endelig spørgsmålet om en reel stabilitet, der i sidste ende kan give mulighed for at opbygge demokratiet i disse lande og give EU en politik i denne region.
Jeg vil endelig til slut understrege, at vi siden juli har anmodet om en kraftig handling fra Rådet og Kommissionen for at befri de 3.000 kosovoer, der er fanger, fru Brovina, hr. Kurti og hr. Hoti. Jeg har bemærket, at Unionen belaver sig på at ophæve visse sanktioner, og at vi som modydelse ikke har fået befriet en eneste fange. Hvordan kan det være?

Sakellariou
Señor Presidente! Primero le pido la palabra para contestar a la agresión verbal que acaba de hacerme el Señor Dupuis y eso no debe descontarse del tiempo de palabra que me corresponde (Hr. formand! Først beder jeg om ordet for at svare på det verbale overgreb, som hr. Dupuis netop har udsat mig for, og dette bør ikke trække fra i min taletid.) Det er en personlig erklæring, hr. formand, og til det vil jeg gerne sige, at min gruppe i en enstemmig beslutning har vedtaget, at vi på ingen måde vil fremsætte et kompromisforslag eller deltage i et hvilket som helst samarbejde med de folk, som sidder sammen med hr. Le Pen og de andre højreekstremister i Parlamentet. Vi vil ikke stille noget fælles forslag. Vi vil ikke føre forhandlinger med dem, og vi vil ikke acceptere, at deres underskrifter findes under et sådant forslag. Det er, hvad jeg har at sige om den episode, hr. Dupuis omtalte.
EU-medlemsstater har sammen med NATO ført en krig på grund af Kosovo. De har erklæret, at denne krig var nødvendig for at beskytte menneskerettighederne. Jeg skal ikke endnu en gang på dette sted starte en diskussion om, hvorvidt de midler, vi har til rådighed til håndtering af kriser, er effektive. Parlamentets medlemmer kender min skepsis over for legitimiteten af det militære indgreb og dets effektivitet. Jeg accepterer, at NATO og de enkelte stater bifaldt deltagelsen i en sådan operation, og at de mente, at dette var den eneste mulighed, der var tilbage for at stoppe de stadig større krænkelser af menneskerettighederne og de forbrydelser, der blev begået af Milosevic-regimet i Kosovo, samt for at sikre den albanske befolkning en værdig tilværelse.
Resultatet af interventionen er, at den menneskelige katastrofe ikke kunne forhindres. Kosovo er ødelagt, markerne har ikke kunnet dyrkes, produktionsanlæg ligger stille, og økonomien er i en kaotisk tilstand. Serbien er sat årtier tilbage, og menneskene, serbere såvel som kosovoalbanere, er traumatiseret langt ud i fremtiden.
Men krænkelserne af menneskerettighederne fortsætter, og menneskerettighederne trædes ikke kun under fode af dem, der er tilhængere af Milosevic-regimet, men desværre også af dem, NATO drog ud for at forsvare. Sammenstødene har stået på i måneder. Hundreder af serbere har måttet forlade Kosovo, og vi har netop hørt, at der nu også sker angreb på KFOR-soldater samt flygtningebusser og lignende episoder i omegnen af Mitrovica.
Dette er kun en brøkdel af de vedvarende aggressioner, som ikke kun i Mitrovica kan konstateres mod serbere, sigøjnere og andre mindretal. Vores engagement til fordel for Kosovo forpligter os til nu ikke at se den anden vej, når der sker nye krænkelser af menneskerettighederne, uafhængigt af, hvem der iværksætter dem. Ellers bliver vi fuldkommen utroværdige.
Det rejser et andet grundlæggende spørgsmål, nemlig følgende: Hvor effektive er internationale protektorater? Kan et protektorat være et universalmiddel, eller skærper det ikke snarere den etniske opdeling i den provins, der er underlagt protektoratet? Er det overhovedet realistisk at ville opbygge et multikulturelt samfund i et protektorat efter en militær intervention? Jeg mener, at vi er nødt til at stille os selv disse spørgsmål, for ellers vil vi ikke finde nogen løsning for Kosovo.
For at finde denne løsning vil jeg gerne ganske kort stille nogle konkrete praktiske forslag. Regeringerne skal hurtigere, det vil sige straks, iværksætte udsendelsen af de nødvendige internationale politistyrker til Kosovo. Donorlandene skal frigøre de lovede finansielle midler, så de internationale repræsentationer i det hele taget materielt kan blive i stand til at opfylde deres opgaver. Formodningerne om, at medlemmer af KPC, Kosovo Protection Corps, medvirker til forbrydelser, skal undersøges, og der skal drages de tilsvarende konsekvenser. Og det sidste er det krav, som Parlamentet fremsatte i sin seneste beslutning, nemlig at FN-generalsekretærens repræsentant skal opbygge en administration i området, som reelt arbejder for Kosovo.

Pack
Hr. formand, kære kolleger. Kære hr. Sakellariou, jeg vil ikke nu tale for hr. Dupuis, men jeg mener, at man ikke skal være blind på det ene øje. Hvis De underskriver noget sammen med hr. Modrow, kan De også gøre det sammen med hr. Dupuis og andre. Hr. Modrow er medlem af den kommunistiske gruppe, og han er en af de sidste ledende skikkelser i DDR. Hvis De underskriver noget sammen med ham, er De nødt til at overveje, om De virkelig i alvor mente det, De sagde før til hr. Dupuis.
Tilbage til den aktuelle og uopsættelige debat. At ville løse Kosovos generelle problemer i dag i denne aktuelle og uopsættelige debat går desværre ikke. Hr. Dupuis' spørgsmål passer heller ikke ind i denne debat. Vi kan ikke i dag spørge, hvad der skal ske med Kosovo. Det må vi virkelig gøre i en udenrigspolitisk debat. Vi er her i dag for at behandle det aktuelle og uopsættelige spørgsmål, som består i, at vi nu for anden gang skal behandle en beslutning om emnet "kosovoalbanske fanger i Serbien". Jeg må helt ærligt spørge mig selv, hvorfor vi i september vedtog denne beslutning. Jeg har hverken læst eller hørt om, at Rådet skulle have ladet sig påvirke af den.
Jeg må virkelig spørge mig selv, om der i Rådet findes blot en gnist af mindstekrav til medmenneskelighed. Hvis repræsentanterne i Rådet havde sønner, brødre eller fædre i de serbiske fængsler, tror jeg, de ville reagere hurtigere. Jeg hører, som De alle gør, råbene om hjælp fra mødre, hustruer og døtre til de kosovoalbanere, som sidder i de serbiske fængsler. Men helt ærligt må jeg jo konstatere, at der er ingen, der hjælper dem.
Jeg var for nylig i Pristina og ledte på universitetet forgæves efter tre studenter, som jeg har kendt i mange år. Jeg ved, hvor de er. De er i serbiske fængsler på grund af absolut ingenting. Der er ingen grund til, at de skal sidde der. De er hverken terrorister eller har gjort sig militært bemærket noget som helst sted. Derfor mener jeg, at vi bør tage os af denne sag.
Den albanske læge Flora Brovina, som blev dømt i Nis den 13. januar, befinder sig nu i et fængselslazaret i Nis og er meget syg. Hun blev dømt, fordi hun som læge hjalp sårede - uanset hvor de kom fra. Hun var hverken terrorist eller aktivist inden for UCK. Men ingen hjælper denne kvinde med at komme ud af fængslet.
Jeg mener altså, at Ministerrådet reelt slet ikke interesserer sig for sådanne tragedier. Jeg finder det tragisk. Det er slemt, at vi parlamentsmedlemmer videresender råbene om hjælp, og ingen af de ansvarlige hører det. Sanktionerne bliver nu langsomt lempet. Er der nogensinde tænkt på først at lempe sanktionerne, når den serbiske regering reelt har gjort noget på dette område? Jeg tror det ikke.
Vi bør også se nøje på situationen i Mitrovica, og jeg indrømmer her, at jeg giver hr. Sakellariou fuldkommen ret. Vi må ikke nøjes med at kræve, at serberne opfører sig anstændigt, nu må vi også forlange af dem, vi er kommet til hjælp, at de ikke gengælder rædsler med rædsler. Ellers mister vi vores troværdighed. Derfor mener jeg, at vi skal kræve, at de, som vi er kommet til hjælp, nu også virkelig forholder sig anstændigt.
Mitrovica må ikke til stadighed være delt. Vi har haft nok delte byer i Europa og har dem stadigvæk. Det må vi efter min mening forhindre. Når KFOR nu angribes, kan jeg kun sige, at det er vores sønner, og vi har sendt dem ud for at hjælpe albanerne og serberne eller hvem som helst, der bor i Kosovo. Vi har lov til at forvente, at de ikke skal straffes, fordi de gør frivillig tjeneste i Kosovo. Derfor forventer jeg af alle dér, ligegyldigt om de er albanere eller serbere, at de lader KFOR-styrkerne i fred.
Jeg støtter det, hr. Sakellariou sagde, nemlig at det internationale samfund nu endelig skal sende de politifolk, det har lovet dem. En tredjedel er der, der mangler to tredjedele, og jeg mener, at vi bør gøre dette.
Jeg vil blot minde om, at der for tiden foregår forfærdelige ting i Serbien. Hr. Seselj, denne nationalist, som egentlig er en krigsforbryder, forhindrer selv den lille rest af pressefrihed, som endnu eksisterer i Serbien. Vi skal sætte en stopper for ham, ellers vil der overhovedet ikke være nogen reel information af det serbiske folk mere.

Haarder
Hr. formand, det, der foregår i Mitrovica i Kosovo, er forfærdeligt og forkasteligt. Vold avler vold, og hævn avler hævn. De udsendte politistyrker har ikke mandskab til at stoppe det. Den ledende politikommissær, Svend Frederiksen, har udtrykt sin desperation over, at han stadig må klare sig med under halvdelen af den styrke, der blev aftalt. Han har mindre end 2.000 betjente, og der blev aftalt næsten 5.000. Politistyrken skal være så stor, at den kan ses i landskabet, så befolkningen kan tro på, at den er i stand til at standse overgreb, og den skal være så stor, at den skal kunne opklare forbrydelserne og straffe de skyldige, ellers åbner man for selvtægt. Derfor er det også vigtigt, at der uddannes lokale betjente, og det var jo tanken, at der skulle uddannes 2.000-3.000, men der er endnu under 200 uddannede betjente, som kan hjælpe med i opklaringsarbejdet. For et år siden så vi jo, hvad der sker, når man ikke følger op på de aftaler og beslutninger, der træffes. Jeg var i Kosovo den 27. oktober 1998, da serberne trak sig ud. Aftalen var, at der skulle komme 1.800 OSCE-observatører for at sikre freden. Men efter en måned var der kun en håndfuld. Ved juletid var der måske 100, og om foråret var der endnu ikke kommet en brøkdel af den styrke, som man havde aftalt skulle komme. Overgrebene blev end ikke noteret. Så kom der krig, og observatørerne blev trukket ud. Og derfor vil jeg spørge, hr. kommissær: Kunne De dog ikke gøre noget for, at vi ikke gentager vores dumheder her i Europa? Kunne De ikke sikre, at politistyrken kommer op på de 5.000, og at der bliver uddannet lokale betjente, som naturligvis har lettere ved at opklare forbrydelser end udenlandske betjente? Jeg kan også spørge: Hvornår regner De med, at de er på plads? Og hvornår overdrages der mere ansvar til de lokale demokratiske kræfter? Det sidste nævner jeg, for det er jo den løsning, vi skal ind på så hurtigt som muligt, hvis freden overhovedet skal have en chance.

Morgantini
De, der er i berøring med dagligdagens realiteter i Kosovo, er enige om, at der er en tragisk og desperat situation med et demokratisk tomrum og en umulig sameksistens mellem de forskellige etniske grupper. Det er Mitrovica et sørgeligt eksempel på.
Milosevics politik i Kosovo før NATO's militære indgreb var naturligvis forkastelig, og de krav om selvstyre i Kosovos regioner, der blev fremsat af ikkevoldelige kræfter i Rugova-perioden, var rimelige. Men NATO's valg af et væbnet indgreb samt støtten til UCK's væbnede styrker var ødelæggende og har i dag reduceret Kosovo til en koloni og ødelagt civile infrastrukturer i Serbien.
I Kosovo mangler der i dag en strategi og en politik, hvormed man kan forsvare minoriteterne, som ikke alene tæller serberne og romanibefolkningen, men også de moderate albanere, der stadig tror på muligheden for sameksistens, og som forfølges af de ekstremister, der er ved magten. Det er overflødigt at fortælle om romanibefolkningens nedbrændte huse, de mange tusinder nye flygtninge og flygtningene fra Krajina, som i dag lever indespærret i Kosovo og er blevet opgivet af UNHCR, der selv er blevet opgivet af bistandsyderne, selvom der stadig er tale om en dramatisk nødsituation.
I den fælles beslutning anmoder vi Rådet og medlemsstaterne om at gøre en dobbelt så stor indsats med hensyn til respekten for minoriteterne og indførelsen af demokratiske strukturer ved at lade alle de kræfter komme til orde, der stadig tror på en sameksistens. Jeg er i den henseende enig i hr. Sakellarious forslag.
Et andet emne, der bliver drøftet, er løsladelsen af de albanske fanger i fængslerne, navnlig Flora Brovina, der er en kvinde med en usædvanlig medmenneskelighed. Jeg lærte hende og Beograds sorte kvinder at kende under det fælles arbejde med at bygge broer mellem kvinder fra forskellige etniske grupper. Flora gjorde modstand og opfordrede serbere og albanere til at komme hinanden i møde. Flora Brovinas mand er gæst hos serbiske kvinder i Beograd. Dette vækker et håb, nemlig et håb om, at det også i Serbien er muligt at handle anderledes. Det er ikke rigtigt, at Flora Brovina er blevet opgivet. Det er hun sandsynligvis blevet af de store institutioner, men vi, som har arbejdet i Kosovo og Serbien i flere år, gør ved hjælp af nogle kampagner en indsats for at få hende frigivet.
Det bør EU efter min mening også gøre. Jeg mener, at embargoen mod Serbien bør ophæves, og at Serbien til gengæld bør løslade de politiske fanger.

Staes
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tilslutter mig helt fru Packs meget følelsesladede indlæg. Hun havde ret i det, hun sagde.
Der er ikke kun én sandhed i Kosovo, der er flere. Jeg nægter at acceptere, at vi nu taler om et omvendt folkemord, for det er at gøre vold mod sandheden. Jeg tilslutter mig helt det foreliggende beslutningsforslag. Vi fordømmer al volden dér, og det skal vi gøre, men vi kan her ikke tale om et omvendt folkemord.
Situationen i Mitrovica er naturligvis meget farlig, og vi ved alle hvorfor. Økonomiske interesser spiller også en vigtig rolle dér, og der er endvidere hele dramatikken omkring minerne i Trepca.
Vi har allerede drøftet de politiske fangers skæbne. Der er megen sorg og smerte i Kosovo. Menneskerne demonstrerer og sender os e-mails. De spørger, hvor deres børn er, hvor deres sønner er. Det skal vi være i stand til at svare på. Flora Brovina var kun ét tilfælde. Det kommer med rette frem i beslutningsforslaget, men der er hundredvis, tusindvis af Flora Brovina'er.
Jeg anmoder Kommissionen og det fraværende Råd om nu endelig at gøre noget for de politiske fanger. At de sidder fængslet i Serbien, skyldes også uroen og volden i Kosovo.

Posselt
Hr. formand, først vil jeg gerne henvende mig til min kollega fra München, hr. Sakellariou. Jeg har heller ikke samme opfattelse som hr. Dupuis, men jeg vil gerne sige, at hr. Dupuis er en overbevist demokrat, og hidtil har det været sædvane i Parlamentet, at alle kunne forhandle med alle. Hvis man ændrer det, er man nødt til at fastsætte regler, og så må det også være slut med, at Deres gruppe ligesom andre grupper jævnligt tager fælles initiativer sammen med en gruppe, der har hr. Modrow som medlem, det eneste medlem af Parlamentet, som i årtier havde en ledende funktion i et forbryderisk regime, nemlig det regime, som var ansvarligt for mordene ved Berlinmuren. Jeg vil gerne her sige dette helt klart, for at der ikke opstår de forkerte fronter. Vi skal sørge for, at man i så fald opstiller klare demokratiske, retsstatslige kriterier.
Om selve sagen vil jeg sige, at det med rette er kritiseret, at Rådet ikke er til stede - det tilslutter jeg mig - men i går var der i spørgetiden en debat på en time og 10 minutter med Rådet om emnet Kosovo. Der klarede Rådet sig relativt godt, men det var beskæmmende at høre det, der blev sagt fra Parlamentets side, for med få undtagelser blev der kun talt om, at der i Kosovo i dag sker større overgreb og grovere krænkelser af menneskerettighederne end før NATO's intervention. Det blev endda foreslået, at man skulle stille NATO for domstolen i Haag. Det var et grotesk forløb, og jeg må simpelthen sige, at det er et forvrænget billede, der her opstår af Parlamentets holdning.
Derfor er jeg meget glad for beslutningen i dag, som er udarbejdet i stor enighed, for vi er nødt til at gøre os klart, at der i dag sker overgreb, og i dag forekommer uopklarede og beklagelige episoder. Men hvad der gudskelov ikke mere sker, er massefordrivelsen af hundredtusinder eller millioner af mennesker, bevidst og ved statslig magtanvendelse. Det var dét, NATO-interventionen fik standset. Derfor har NATO ikke fortjent at blive stillet for retten i Haag, men NATO havde fortjent at modtage Parlamentets Sakharov-pris.
Jeg vil her gerne sige helt klart, at vi må sørge for, at også vi endelig lever op til vores forpligtelser. Vi har påtaget os ansvaret for Kosovo med alle de følger, dette har. Men det betyder naturligvis, at vi ansigt til ansigt med den konflikt, som logisk nok findes dér, skal sørge for, at der hurtigt igen oprettes en fungerende civil administration. Jeg slutter mig udtrykkeligt til Bertel Haarder og andre, som har sagt, at det vigtigste er at opbygge et politi og et retsvæsen. Her har vi svigtet fatalt. Den første fejl var, at man overlod denne opgave til FN, som helt tydeligt ikke magter at løfte den. Den anden fejl er, at mange stater, inklusive medlemsstaterne, ikke har opfyldt deres forpligtelser, først og fremmest på det finansielle område.
Vi hører om genopbygningen af Kosovo, vi hører om stabilitetspagten, men det svarer i stor udstrækning alt sammen til de gyldne løfters samfund, som er blevet så moderne, det vil sige, at der stilles i udsigt og loves millioner og milliarder, men i virkeligheden er det kun en relativt lille del deraf, der gennemføres. Jeg appellerer også til Kommissionen - og jeg ved, at kommissær Patten er en af de bedste kommissærer, vi har - om her et gøre en massiv indsats og sørge for, at mængden af løfter fra staterne - ikke fra EU, det drejer sig om staterne - omsider føres ud i livet. Ellers vil der til stadighed være konflikter og ske overgreb, og opbygningen af et retsstatssamfund vil ikke fungere.
Hvad Serbien og de tusinder af tvangsfjernede albanere angår, som stadigvæk sidder i de jugoslaviske fængsler, vil jeg sige helt klart, at det er en skandale, at Rådet begynder at ophæve sanktioner mod det resterende Jugoslavien, og at venstrefløjen her i Parlamentet kræver yderligere ophævelse af sanktioner, men at der ikke i et eneste af disse forslag står noget om, at det er en ufravigelig betingelse herfor, at de politiske fanger i Serbien løslades, herunder også albanerne fra Kosovo. Vi skal bevare vores troværdighed, og vi skal handle, så det stærkt og klart tjener demokratiet og retsstatssamfundet.

Belder
Hr. formand, i punkt 10 i det foreliggende beslutningsforslag anmodes Rådet og EU's medlemsstater med rette indtrængende om at fordoble deres indsats for at stille det nødvendige mandskab og de nødvendige midler til rådighed for FN's politistyrker.
Denne anmodning er helt i overensstemmelse med FN's høje repræsentant i Kosovo, Bernard Kouchners, holdning. For at udføre sin opgave med at genoprette og opretholde den offentlige orden i Kosovo har han efter egen vurdering brug for mindst 6.000 udenlandske betjente. FN har derimod lovet ham en politistyrke på 4.800 mand. Indtil nu har Kouchner kun fået ca. 2.000 betjente stillet til rådighed. Halvdelen af dem kommer i øvrigt fra USA og Tyskland.
Det er logisk, at FN's høje repræsentant i Kosovo er meget utilfreds med denne situation, især med henblik på den etniske vold, som udbreder sig i hele regionen. Den skarpe bebrejdelse, som Kouchner i disse dage retter mod den franske regering, er chokerende. Paris lader sin landsmand i stikken i kriseregionen med en lille håndfuld betjente, ikke mere end 37.
Kouchner peger på ingen mindre end indenrigsministeren, Chevènement, som den skyldige i denne meget lidt ærefulde franske stilling. Ministeren forhindrer ifølge Kouchner udsendelse af franske betjente til Kosovo ud fra ideologiske motiver. Jeg anmoder Rådet og Kommissionen om grundigt at undersøge disse alvorlige beskyldninger og informere Parlamentet herom.
Pressefrihed i Angola

Dupuis
Hr. formand, jeg vil ikke gentage motiveringen fra for lidt siden. Jeg kunne blive beskyldt for overdreven reklame. Hvad angår "angolaspørgsmålet", tror jeg, det første resultat består i, at vi endelig får en beslutning. Det er ikke sket i Parlamentet i meget lang tid, og det vil jeg gerne udtrykke tilfredshed med. Jeg tror, at EU og Vesten generelt gennem en vis periode har taget hr. Savimbi ind under deres krydsild uden nogen form for diskrimination, men at korruptionen nu er af en sådan karakter under hr. Dos Santos' styre, at selv hans mangeårige venner har svært ved at lade som om, de ikke ser det.
Jeg tror derfor, det er afgørende nødvendigt at nå frem til at kunne udarbejde en generel politisk beslutning, hvor vi kunne gå i dybden med tingene, især også angående nogle meget foruroligende punkter, som man taler om, en logistisk støtte inden for oplysningstjenesten ydet af USA og Storbritannien, den generaliserede korruption i regimet knyttet til multinationale olieselskaber og mange andre helt sikkert "kostelige" punkter, som det er nødvendigt at gå i dybden med.

Coelho
Hr. formand, ærede medlemmer, det er godt, at Europa-Parlamentet har stået i spidsen i forsvaret for menneskerettighederne i EU. Vi ved jo, at regeringerne ofte tager mere hensyn til realpolitikkens interesser, til de handelsmæssige, geostrategiske og økonomiske interesser. Vi har vedtaget krav til de stater, der vil ind i EU, og vi må også stille krav til de stater, som vi støtter, fordi vi tror på demokratiets og dets værdier. Der er ikke demokrati, hvis der ikke er pressefrihed, og der er ikke demokrati uden en fri og velinformeret offentlighed. Der er ikke en fri og velinformeret offentlighed uden frie massemedier, og der er ikke frie og ubundne massemedier, hvor der er journalister, som udsættes for pres, forfølgelse, anholdelser eller trusler.
Hr. formand, med den samme ret, som vi fordømmer UNITA, hvis holdninger har sat fredsprocessen i Angola på spil, med den samme autoritet, som vi inviterer de to parter til at indstille krigen og forsøge at slutte fred, fordømmer vi i dag forfølgelse og trusler og forlanger af Angolas regering den frihed, der er afgørende for journalisters arbejde i en demokratisk stat og i et demokratisk samfund.

van den Bos
Hr. formand, hvor længe endnu kan vi fortsætte samarbejdet med Angola? Menneskerettighederne krænkes dér systematisk og længe, ikke kun af UNITA, men også af regeringen.
Processerne imod journalisterne er i strid med alle retsprincipper. Angolas regering skal øjeblikkeligt tillade et betragteligt antal FN-repræsentanter, som kan mægle og rapportere om menneskerettighederne. Europæiske observatører skal endvidere have tilladelse til at overvære journalisternes retssager.
Europa har som stor donator indtil nu været alt for passiv over for Angola. Hvis Angolas regering fortsat nægter at samarbejde, er sanktioner uundgåelige. Uden national forsoning er en forsoning med Europa ikke mulig. Så er Angola desværre fortsat en meget rå diamant.

Soares
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg er fuldstændig enig i det beslutningsforslag, der nu er til diskussion her i Parlamentet, og det er jeg, fordi den undertrykkelse, der foregår i Angola over for pressen, både de angolanske journalister og udenlandske korrespondenter, er så skandaløs og så yderst alvorlig, at vi ikke kan lade det passere uomtalt. Men beslutningsforslaget er slet ikke tilstrækkeligt, fordi det jo går ud fra, at Angola er en retsstat, der blot udsætter pressen for nogle vanskeligheder og undertrykker nogle journalister. Men sådan forholder det sig jo ikke. Angola er ikke en retsstat, det er et undertrykkende diktatur. Angola er i krig, en grusom krig, der bare går videre og videre. Den herskende opfattelse, at modstanderen skal smadres og udryddes fysisk, for at der kan blive fred, er en opfattelse, som vi ikke kan acceptere.
Derfor må de gentagne appeller fra den angolanske kirke og de appeller, som f.eks. Mandela og Mbeki så sent som i går har fremsat om nye forhandlinger, så der kan blive fred, følges op fra Europa-Parlamentets side. Vi må, som en kollega har foreslået det, gennemføre en generaldebat om Angola, og ikke blot om nogle journalister, der har været ofre for undertrykkelsen i Angola.
Så sent som i dag har jeg f.eks. fået at vide direkte af Rafael Marques, som vi her taler om, at to korrespondenter fra det portugisiske fjernsyn i går er blevet arresteret i Angola. Den slags tilfælde gentager sig altså. Det værste er imidlertid, at der ikke er nogen udvej for situationen i Angola. Det er suspekt, at de store magter og vi selv ikke siger noget, og det er til gavn for et korrupt, voldeligt og krigsførende regime.
Jeg vil gerne pege på, at krigen i Angola er ved at brede sig til andre dele af Afrika, at den har forbindelse med krigen i Congo, med det, der foregår i Namibia, med det, der foregår i Zambia, og nu også med det, der sker i Zimbabwe, hvor Robert Mugabe netop har tabt sin folkeafstemning, fordi han med tropper fra sit eget land har blandet sig i krigen i Congo for at redde Laurent Kabila, som jo ikke kan reddes.
I Angola er der to partier, eller to bevæbnede grupper: en, der lever af profitten fra olien, MPLA, og en anden, hr. Savimbis bevæbnede bande, der lever af profitten fra diamanterne. Det er ved hjælp af olien og diamanterne, at de kan fortsætte krigen, en krig, der som sagt er frygtelig, og som har medført millioner af flygtninge, som gør, at befolkningen sulter, og som har skabt en kritisk og tragisk situation i Angola.
Denne situation må bringes til en ende. Europa-Parlamentets autoritet kan være betydningsfuld, hvis vi her kan gennemføre en stor debat om situationen i Angola og hele det sydlige Afrika.

Ribeiro e Castro
Hr. formand, kære kolleger, det beslutningsforslag, som vi i dag skal stemme om, er vigtigt, vigtigt for den sag, som vi behandler, vigtigt for vores bestræbelser for at forsvare retsstaten og pressefriheden og også meget vigtigt for den brede enighed, som det efter lidt arbejde i kulisserne endelig er lykkedes at opnå. Det problem, som beslutningsforslaget omhandler, er et stort problem, men det virker, som det allerede her er blevet sagt, kun som et lille problem, hvis vi ser på det store problem, som den almindelige situation i Angola udgør, og som kan gå hen at blive en frygtlig humanitær katastrofe. Situationen i Angola, ligesom den i nabolandet, det tidligere Zaire, er et væskende sår, hvor man ikke ved, hvem det er, der smitter hvem. I Angola og i andre lande i regionen er der ved at udvikle sig en virkelig forfærdelig situation, sådan som hr. Mário Soares netop har omtalt det, og som for nogle uger siden meget dækkende er blevet sammenlignet med den første verdenskrig i Afrika. Dét er også indblandingen på kryds og tværs fra nogle landes side i de andre.
Sagen er vigtig, fordi det officielle styre i Angola, den angolanske stat, må påtage sig sit ansvar, og det internationale samfund og EU må gøre den dette meget klart. Disse journalister gør blot deres professionelle pligt i et forsøg på at vække den offentlige mening i landet og påvise den udbredte korruption omkring det siddende styre, og derfor udsættes de for forfølgelse. Det er indlysende, at der under disse omstændigheder ikke kan skabes fred i Angola. Vi har selv i vores egne landes historie og i Europas gjort den erfaring, at der kun er varig fred, hvis der er frihed, pluralisme og gensidig tolerance. Disse journalisters sag er derfor en sag, som vi må tage på os, selvom vi er klar over, at problemet er langt større, langt dybere, langt frygtligere. Jeg tilslutter mig som sagt uforbeholdent de fremsatte appeller. Vi må ved en kommende lejlighed have mod til at behandle hele den angolanske problematik med den nødvendige bredde og dybde.
I de seneste år er UNITA's adfærd også blevet mødt med forbehold og kritik, men dét må ikke være en undskyldning for den angolanske stat til at udvikle en uigennemskuelig krigsøkonomi med en frygtelig korruption, der betyder stadige lidelser for befolkningen. Vi må forny dialogen med andre kræfter i Angola, være opmærksomme på den angolanske kirkes appeller, bistå med opbygningen af andre institutioner, med forsoningen mellem parterne og med skabelsen af nye kulturelle og politiske kræfter i landet, kræfter, der ikke har med krigen at gøre, og som en dag endelig kan befri landet og dets befolkning fra den voldelige skæbne, som det har haft i årtier. Angolas befolkning fortjener en anden skæbne.

Maes
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det ligner den omvendte verden. Journalister kommer i fængsel, fordi de siger sandheden, mens soldater, der så at sige kæmper mod hinanden, om aftenen sidder sammen i baren og udveksler smuglervarer, det er virkeligheden i Angola.
Vi væmmes ved denne krig. 3 millioner ofre, 2 millioner mennesker er fordrevet i eget land, hundredtusinder over grænserne, kvinder og børn, en krig hen over grænserne. Det er ikke kun UNITA, men også regeringen, som er skyldig i denne vedvarende vold. Derfor slår vi til lyd for, at journalisterne - der blev fængslet mere end 20 sidste år - fortsat kan sige deres mening.
Vi slår samtidig til lyd for flere ting. Vi slår til lyd for, at FN-embargoen, som skal hindre overflyvningen af våben og ammunition til UNITA-lufthavnene, stoppes. Men hvad betyder sanktionerne? De vestlige lande er også skyldige. Det er os, vores egne folk, der holder krigen i gang dernede. Den såkaldte civiliserede verden burde skamme sig.
Det gælder også for den såkaldte lovlige regering, der er lige så skyldig, for hvis denne journalist beskylder præsidenten for at berige sig gennem denne krig, så siger han kun det højt, som hele verden ved, og som fortælles i alle beboede områder i Afrika.
Hr. formand, vi er medskyldige i denne krig. Vi skal ikke længere støtte denne regering finansielt, og vi skal bestemt ikke holde liv i krigen ved at sende våben.

Van Hecke
Hr. formand, situationen er velkendt. Den 24. december dømte domstolen i Angola en korrespondent fra den portugisiske avis Expresso til et års fængsel og en bøde på 20.000 dollars. Journalisten havde offentliggjort en korruptionsskandale i præsidentens kabinet. Retssagen foregik bag lukkede døre, og der måtte kun indkaldes ét vidne. En anden journalist blev truet med døden under en parlamentsdebat i forrige måned af et parlamentsmedlem fra regeringspartiet MPLA.
Det er kun to eksempler på en trend i Angola til at lukke munden på kritikere af regeringen. Sidste år blev der tilbageholdt mere end 20 journalister, som blev beskyldt for injurier eller forbrydelser mod statens sikkerhed. Deres eneste forbrydelse er, at de kritiserer det, som menneskerettighedsorganisationerne har gjort længe, nemlig den omfangsrige korruption og de hundrede millioner af dollars, som er forsvundet, udbetalt af olieselskaber til Angolas regering.
Det indrømmede den britiske minister Peter Hain også forleden. Han sagde i sidste måned til præsident Dos Santos, at man holder øje med, at olieindtægterne ikke kun bruges til at finansiere krigen eller forsvinder i lommerne på højtstående regeringsmedlemmer. Men samtidig konstaterer vi, at Storbritannien og også Portugal fortsætter med at yde militær hjælp til regeringen.
Der er meget hykleri vedrørende Angola. Menneskerettighedsorganisationen Global Witness konstaterer på grundlag af en rapport, at vestlige lande lukker øjnene for Don Santos' aktiviteter, fordi de fisker efter lukrative oliekontrakter. Jeg opfordrer Portugal til at bevise det modsatte ved at underordne de kommercielle interesser menneskerettighederne, som får så megen mundtlig støtte.
Angola er efter min mening en prøvesag. Vi bedømmer i hvert fald det portugisiske formandskab efter det, det gør, og ikke efter det, det siger.
Indfødte folk i USA - Dineh

Van Hecke
Hr. formand, de amerikanske ledere har ikke lært meget af kritikken af deres behandling af indianerne og andre oprindelige folkeslag. Men vi må erkende, at det europæiske ansvar i denne sag ikke er mindre. På ny trues et oprindeligt folks eksistens. På ny ofres identitet, værdighed og sundhed for en større økonomisk interesse. På ny forsvinder et kulturelt og økologisk arvegods fra vores planet, og det til trods for de mange traktater og resolutioner om menneskerettigheder, beskyttelse af mindretal, oprindelige folks rettigheder osv., som allerede er vedtaget.
Hvis tradition og kultur skal vige tilbage for økonomiske imperativer, så skal der i hvert fald være tilstrækkelig interesse for at hjælpe og reintegrere det ramte folk. Hvis vi skal tro miljøorganisationerne, er selv det et tomt håb. Der findes næsten ingen reintegrationsprogrammer for de folk, der allerede er forflyttet til de såkaldte New Lands. Spørgsmålet er, hvorvidt disse New Lands er sikre for folkesundheden.
Det er meget vigtigt, at de amerikanske myndigheder giver mere klarhed om, hvordan de forsøger at give disse familier et menneskeværdigt alternativ med bibeholdelse af den traditionelle levevis. Det er endvidere vigtigt, at der føres en debat, hvor følgerne på langt sigt af minedrift i dette område behandles og overvejes på økonomisk, økologisk og socialt plan.
Det industrialiserede nords troværdighed står på spil. For med hvilken ret kræver vi af udviklingslandene, at de giver deres mindretal rettigheder, at de beskytter deres værdifulde naturområder, og at de respekterer menneskerettighederne, når vi ikke selv gør det?

Sterckx
Hr. formand, som hr. Van Hecke sagde, drejer det sig her om menneskerettigheder, oprindelige folks rettigheder, og her skal Parlamentet gøre sig gældende, især også over for gode venner, og USA er en god ven.
Det drejer sig om undertrykkelse af et mindretal. Det er en undertrykkelse, som desværre går langt tilbage i historien, og det er Parlamentets opgave at beskytte de svage. Det skal vi så også gøre. Det drejer sig også om respekt for en anden kultur, et andet sprog, en anden levevis, religion, en sårbar kultur, som næsten er forsvundet. Det er vigtigt, at vi gør opmærksom på det.
Derfor er det vigtigt, og det sagde hr. Van Hecke allerede, og det anmoder vi klart om i beslutningsforslaget, at minedriftens indvirkninger på det sårbare ørkenområde undersøges igen. Parlamentet har netop vedtaget vanddirektivet. Vandet, hvor de folk bor, er truet, fordi der bores i grundvandslagene af en minedriftsvirksomhed, og derved trues disse menneskers traditionelle levevis.
Det tvungne forflyttelsesprogram skal helt bestemt standses. Folk må ikke længere tvinges til at flytte fra deres bo- og leveområder. I de forløbne 25 år er der forflyttet ikke mindre end 25.000 mennesker, og det skal altså ophøre. Hvis der alligevel er nogle mennesker, der skal flytte, skal de have et menneskeligt alternativ. Det er ikke tilfældet her. Det område, som disse folk flyttes til, og det er også grunden til dette beslutningsforslag, er forurenet og økonomisk set ikke egnet.
Derfor mener jeg, at Parlamentet skal anmode de amerikanske myndigheder om midlertidigt at standse det pågældende forflyttelsesprogram og derefter eventuelt helt stoppe det.

Van Brempt
Hr. formand, kære kolleger, det er første gang, at jeg tager ordet, og det gør jeg med glæde og med stor tillid til menneskerettighederne. Med hensyn til menneskerettigheder har Europa en meget bevæget fortid, og derfor er vi også en slags vugge for menneskerettighederne.
Vi skal fortsat gøre en indsats for disse rettigheder, især i vores egne medlemsstater og samfund, men også uden for. Som hr. Sterckx sagde, skal vi bestemt gøre det over for USA, som er knyttet tæt til os med hensyn til demokratiske rettigheder.
Behandlingen af USA's oprindelige indbyggere strider på mange områder mod de mest grundlæggende menneskerettigheder. Beretningen om Dineh-indianerne er typisk. Ved opdagelsen og bestemt ved udvindingen af sort guld og senere også uran og olie var alle midler gode til at fjerne disse mennesker fra deres land og sende dem til regioner med ikke meget andet end fattigdom, afsavn og forurening. Området i Arizona, som skal være det nye land for Dineh-indianerne, blev i 1979 ramt af den værste nukleare katastrofe i USA's historie.

Nu skal de sidste 4.000 Dineh-indianere flyttes til dette område. Disse indianeres kamp støttes af mere end 250 ngo'er, og takket være indsatsen fra den belgiske organisation "Moder Jord" underettes vi om situationen. Det er også kendetegnende for det amerikanske samfund, som ikke hører ret meget herom. Det er med rette bekymret over krige og folkemord i andre verdensdele, men tier med urette om det folkemord, som finder sted i deres eget land.
I dag står Dineh-indianerne over for deres sidste kamp om deres ret til land, deres ret til værdighed og især deres ret til deres levevis. De er kun få tilbage, og deres modstander er et meget magtfuldt økonomisk faktum.

Sörensen
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tilslutter mig de mange bemærkninger fra de foregående talere, men jeg vil gerne understrege en række ting. Dineh-befolkningen tilhører de nordamerikanske Navajo-indianere. De trues af udryddelse, og de har allerede kæmpet i flere årtier for at overleve.
De har allerede i mange år levet under meget dårlige forhold. De elendige forhold, som de lever under nu, tvinger dem til mod deres vilje at vige for det finansielle og økonomiske pres fra stenkulsindustrien. Den i 1974 indførte lov om forflytning, som har til formål at genfordele jordstykkerne i Navajo-reservatet, tillader, at befolkningsgrupperne forflyttes.
Disse forflyttelser er naturligvis uacceptable, fordi menneskerettighederne krænkes, både økonomisk, socialt og kulturelt. Dineh-indianerne flyttes som brikker og mister ikke kun deres historie og det for dem meget vigtige land - deres forfædres land - men også alle muligheder for arbejde og indtægt.
Loven om forflyttelse blev presset gennem Kongressen af en gruppe, som repræsenterede stenkulsindustrien. Kongressen tænkte ikke på, hvor de folk, der boede i området, skulle hen, eller hvordan forflyttelsen ville påvirke deres liv. Befolkningen havde ikke noget at skulle have sagt. Det ligner menneskehandel.
Forflyttelsen blev gennemført, og Dineh-befolkningen blev flyttet til et uranforurenet område. Efter at en dæmning i New Mexico brød sammen i 1979, og der slap 370.000 kubikmeter radioaktivt vand og 1.100 ton uran ud, hører dette sted til et af de mest forurenede områder i verden.
USA's regering, stenkulsindustrien og vi skal tage vores ansvar og sørge for et godt alternativ. Jorden skal renses, eller Dineh-indianerne skal tilkendes et andet, godt område, hvor der sørges for al nødvendig støtte på psykologisk, socialt, kulturelt og budgettært plan.
Det er på høje tid, at indianernes rettigheder respekteres. Derfor anmoder vi om at stemme for dette beslutningsforslag. Europa skal ikke lade sig påvirke af amerikanske interesser, der stimuleres af finansielle, religiøse og industrielle grupper. Så send venligst en hastekurer til USA!

Posselt
Hr. formand, i Rusland oplever vi for tiden en foruroligende udvikling, som krigen i Tjetjenien er katalysator for. Her i Parlamentet har vi gentagne gange sagt, at krigen i Tjetjenien var en særlig blodig form for valgkamp med henblik på Putins magtovertagelse. Når man ser, hvad Putin har gjort i de få uger siden sit fløjlskup i Rusland nytårsdag, er der ikke bare sket en eskalering af folkemordet i Tjetjenien, men der er også tale om en udvikling i den russiske indenrigspolitik, som vækker de værste bange anelser. Netop denne sag om Babitskij viser helt tydeligt, at pressefriheden er alvorligt truet i Rusland, som trods alt er medlem af Europarådet og endda den største medlemsstat i Europarådet og desuden er forbundet med Den Europæiske Union via en partnerskabsaftale.
Putin har selv sagt, at det var på hans ordre, Babitskij blev taget i forvaring af den russiske efterretningstjeneste. Han har selv sagt, at han har løftet sagen op på chefniveau. Han har påstået, at han har sagen under kontrol. Så hører vi, at han i den sag, som så at sige er ophøjet til chefniveau, angiveligt har udleveret en russisk statsborger til folk, som han har erklæret for farlige terrorister. Hvilken stat udleverer sine egne statsborgere til folk, som den anser for farlige terrorister? Efter nogen forvirring i starten kommer der så et klart dementi fra den tjetjenske side. Fra russiske borgerretsforkæmpere og medlemmer af den russiske demokratiske opposition er der klare udsagn om, at Babitskij åbenbart nu som før befinder sig i FSB's forvaring. Der er mange uopklarede ting i denne sag.
Vi vil herfra klart opfordre den russiske regering til for det første øjeblikkeligt at undersøge, hvad der er sket med Babitskij, og for det andet gøre en indsats for, at han kommer på fri fod, og sørge for, at pressefrihed og retsstatslige forhold ikke fortsat reduceres.

Napoletano
Hr. formand, på trods af den internationale presses fordømmelse kender vi i dag stadig ikke Andrej Babitskijs skæbne. Han er den modige russiske journalist, der har gjort et omfattende stykke arbejde for at sikre en fri og uafhængig information om civilbefolkningens lidelser i Tjetjenien og om ødelæggelsen af byen Grosnyj.
Med de modstridende versioner, der er blevet givet, har man også forsøgt at berolige den internationale offentlighed med hensyn til Babitskijs skæbne, idet man har underbygget teorien om en udveksling af fanger med de tjetjenske kæmpere. Hvis dette reelt var sket, ville det i øvrigt være en krænkelse af international ret, hvor der bestemt ikke er taget højde for civiles inddragelse i lignende forhold.
Nu er vi dog kommet i besiddelse af nogle mere præcise oplysninger. Vi ved, at Ruslands midlertidige præsident, Vladimir Putin, selv har bedt de russiske specialtjenester om at sørge for at beskytte Andrej Babitskijs liv og frihed. Det er en indrømmelse, der bekræfter alle vores bekymringer, og som gør Parlamentets udtalelse om sagen endnu vigtigere, idet vi anmoder om, at der samtidig bliver kastet lys over andre sager, hvor journalister er forsvundet i det tjetjenske konfliktområde, og at man sikrer informationsaktiviteterne i forbindelse med en konflikt, der er blevet utilladeligt voldelig.
Vi anmoder desuden de russiske myndigheder om straks at gøre rede for fængelsforholdene i de såkaldte fangelejre, idet vi minder dem om, at de ansvarlige for enhver mishandling, vilkårlig fængsling eller drab på civile vil blive anklaget for forbrydelser mod menneskeheden.
Vi beder Rådet og Kommissionen om et klart og hurtigt indgreb og om et politisk initiativ, hvor menneskerettighedsspørgsmålet ikke negligeres.

Maaten
Hr. formand, med hensyn til menneskerettigheder er der naturligvis meget galt i Tjetjenien. Vi har modtaget beretninger fra menneskerettighedsorganisationer om, at russiske soldater har myrdet, åbenbart endda henrettet borgere, jeg taler om gamle mænd og kvinder, i Grosnyj. Borgere er ifølge disse beretninger blevet brændt levende i beskyttelsesrum. Vi insisterer på, at disse krænkelser af menneskerettighederne undersøges. I modsætning til det, der var lovet, er krænkelserne i f.eks. Alfanjurt endnu ikke blevet undersøgt.
Internationale regeringsorganisationer og ikkestatslige organisationer skal have adgang til området, og Rådet besluttede den 6. december 1999 at sende repræsentanter fra medlemsstaterne til Ingustjetien for at undersøge den humanitære situation, og jeg er mildt sagt meget nysgerrig efter at vide, hvordan det forløber.
Sagen om journalisten i Grozny for Radio Liberty, Andrej Babitskij, der blev arresteret af russiske tropper, er et dramatisk eksempel på den russiske politik. Det er i strid med artikel 3 i Genève-konventionen af 1949 og en klar krænkelse af pressefriheden.
Vi vil have oplysninger af de russiske myndigheder om Babitskijs opholdssted og sundhed.

Fraisse
Hr. formand, en journalist udfører en informationsopgave, som kræver frihed. Men han tages som gidsel og behandles som en krigsfange. Krigen i Tjetjenien er som enhver anden krig et optog af rædsler. I kontrollejrene begås der tortur, vold og voldtægt, det ved vi i dag. Hvad gør hr. FUSP så? Rusland er permanent medlem af FN's Sikkerhedsråd, fuldgyldigt medlem af Europarådet og OSCE, inviteret med til G7-møder og kunde hos IMF og Verdensbanken. Hvad gør vi? Jeg forstår ikke, at EU's magtinstanser tier, lader som ingenting, arbejder med russerne, som om intet var hændt, og garanterer den regering, der fører denne krig. Jeg opfordrer Dem til at gribe ind.

Schroedter
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den tragiske sag om den modige russiske journalist, Andrej Babitskij, viser os endnu en gang, hvilken dyb demokratisk krise Rusland er havnet i. Hele føderationen lader sig trække rundt ved næsen af krigspropaganda. Krigsherrer bliver præsidenter, og de betegnes af Vesten endda delvist som reformatorer. Journalister derimod, som i Rusland ikke gør andet end deres arbejde, nemlig bestræber sig på at rapportere så objektivt som muligt, behandles som forbrydere. Den russiske regering synes at have mistet den grundlæggende forståelse for demokratiet, og det ser ud til, at sandheden er blevet farlig for dem.
Jeg kan her kun på ny opfordre Rådet og Kommissionen til at holde sig til reglerne. Normale økonomiske relationer til EU er jo ikke mulige uden anerkendelse af demokratiske principper.

Belder
Hr. formand, hvilken stat udleverer en af sine egne borgere til folk, som den selv konsekvent kalder "terrorister" henholdsvis "banditter"? Den russiske udenrigsminister, Vladimir Roesjailo, gav uden tøven et bekræftende svar på dette afslørende spørgsmål i starten af denne uge. Ofret for denne byttehandel skulle være den 35-årige krigskorrespondent fra Radio Free Europe/Radio Liberty, Andrej Babitskij.
Jeg siger bevidst "skulle være", for fra officiel tjetjensk side benægtes det til dags dato, at der er udvekslet russiske krigsfanger mod Babitskij.
I mellemtiden spreder de højeste russiske myndigheder en hemmelighedsfuld tåge over den modige journalists sporløse forsvinden. Således forsikrede interimspræsident Vladimir Putin sidste mandag at have givet landets sikkerhedstjenester til opgave at bringe den efterlyste journalist sikkert tilbage til Moskva. Denne velkomne erklæring lod Ruslands nye stærke mand imidlertid følge af den gådefulde tilføjelse: "Så vidt jeg har forstået, føler Babitskij sig allerede fri".
Denne tvetydighed fra Kreml er faktisk ikke overraskende. Situationen er klar. Andrej Babitskij var en uønsket nævenyttig person i Putins "antiterroristiske" operation i Tjetjenien. Derfor savnes han i mere end en måned. Babitskij-affæren retfærdiggør i hvert fald én konklusion, nemlig at magthaverne i Moskva umuligt kan fortsætte med at fastholde, at gidseltagning og handel med forsvarsløse borgere alene er en tjetjensk forbrydelse.
Denne beslutning er den fjerde i træk om den tjetjenske tragedie. Den er ikke overflødig. Den bakker op om ca. 30 russiske medierepræsentanter, som i går gratis uddelte et særligt bilag om Andrej Babitskij.
Cambodja

Morillon
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er min erfaring fra Balkan, dengang jeg gjorde militærtjeneste, der i dag får mig til at bede Dem om at støtte den indsats, der ydes af FN's generalsekretær, for at de ansvarlige for folkemordet i Cambodja bliver stillet for en uafhængig domstol i De Forenede Nationers regi.
Jeg tror faktisk ikke, at en forsoning er mulig efter så morderiske hændelser, medmindre de ansvarlige, der har udløst dem, stilles for en domstol og dømmes. Men jeg tror heller ikke, der kan afgives retfærdige domme af de samme befolkningsgrupper, der har været ofre. Det blev jeg overbevist om i Sarajevo, hvor jeg var nødt til at handle for at forhandle mellem konfliktens parter om de jævnligt forekommende udvekslinger af fanger, der ledsagede hver eneste aftale efter en våbenhvile, der desværre aldrig varede ret længe.
Hver gang ved udvekslingen opdagede vi, at der manglede nogle mænd på listerne, der ellers var omhyggeligt udarbejdede. Og vi fik hver gang det samme svar på vores spørgsmål: "Nej, ham kan vi ikke løslade, han er krigsforbryder".
Med følelserne, smerten og raseriet i engagementerne var det således ikke muligt at bryde denne djævelske cirkel af blod og hævn. Hvis vi vil hjælpe cambodjanerne i forsoningsarbejdet, som de er engagerede i, er det nødvendigt at stille de ansvarlige for en domstol og dømme dem på det allerhøjeste niveau og at fritage de simple bødler og alle de, der med det gode eller med det onde er blevet optrænet bag disse.
Jeg forventer, at der bliver oprettet en domstol, hvis upartiskhed garanteres af De Forenede Nationer, og at Ta Mok og hans vigtigste løjtnanter stilles for en domstol og dømmes. Det er det eneste middel, der for cambodjanerne kan sikre en amnesti for dem, der bare fulgte med, og dermed en varig fred.

Maaten
Hr. formand, det blev i sidste uge offentliggjort, at to fremstående cambodjanske oppositionsaviser er truet med lukning, fordi de skulle have fornærmet kongen og premierministeren. Det drejer sig om aviser, der aktivt støtter oppositionspolitikeren Sam Rengie. Der er en procedure i gang mod Sam Rengie for at ophæve hans parlamentariske immunitet for at få ham dømt for forræderi. I hans millenniumtale turde han nemlig sige, at der skal skabes klarhed om den procedure, der skal følges, ved opfølgningen af kong Shihanoek, hvis han nogensinde dør.
I marts sidste år blev et medlem af Sam Rengies parti myrdet i provinsen Kandal af en gruppe mænd i militæruniform. I september blev to medlemmer af partiet arresteret, fordi de blev mistænkt for at været indblandet i et raketangreb mod premierministeren. Tænk på, at det drejer sig om det eneste parti i Cambodja, som ikke har en militær fløj. I oktober blev et parlamentsmedlem fra det samme parti kidnappet af uniformerede mænd og først løsladt efter betaling af løsepenge. Intimideringsmønsteret er klart.
Der er mere i vejen i Cambodja. Fanger tortureres, hæren og politiet er indblandet i handel med kvinder og børn, og forarrest anvendes overdrevet. Det hører alt sammen dagligdagen til. Det er endnu mere alvorligt, at regeringen nægter at lade lederne af Khmer Rouge retsforfølge af et internationalt tribunal.
Det er korrekt, at borgerkrigen i Cambodja er forbi, og de politiske spændinger er aftaget. Måden, som oppositionen behandles på, bekymrer os alligevel, og hvis det fortsætter sådan, skal det have konsekvenser for forholdet mellem Unionen og Cambodja.

Wuori
Hr. formand, inden for international ret er der ved at blive skabt en ny doktrin, ifølge hvilken intet land kan behandle sine medborgere eller personer, der bor inden for dets område, efter eget forgodtbefindende, og hvor et lands suverænitet ikke længere forhindrer parter udefra i at blande sig i grove krænkelser af menneskerettighederne, heller ikke selvom landets ledelse i og for sig er lovligt eller endog demokratisk valgt. Levende eksempler på dette har været sagen om Pinochet Ugarte og Kosovo, og som en mildere genspejling inden for Unionens eget område diskussionen om den østrigske regeringsdannelse. Denne udvikling ligger nu på vægtskålen i Cambodja, medmindre man får stillet voldsregimets tidligere leder til ansvar. Samtidig sætter man kampen mod straffrihed, impunity, på spil. Vi bør huske på situationen også af den grund, at ratificeringen af statutten for Den Internationale Straffedomstol har været pinligt langsom.

Patten
Hr. formand, vi havde en yderst nyttig debat om menneskerettigheder i går. Det glæder mig, at vi har fået denne yderligere lejlighed til at se på en række områder i verden - Kosovo, Angola, Tjetjenien og Cambodja - hvor beskyttelsen af menneskerettighederne har været en særlig alvorlig udfordring.
For det første hvad angår Kosovo, er Kommissionen helt enig i den bekymring, der er kommet til udtryk i disse forslag til beslutning om den generelle politik mod Kosovo, for så vidt angår fortsat etnisk vold og fangerne i serbiske fængsler. Vores bestræbelser i Kosovo retter sig ligesom andre steder i regionen mod genrejsning på kort og mellemlangt sigt og stabilisering på langt sigt. I særdeleshed støtter vi udviklingen af et frit, demokratisk og multietnisk samfund. Vores bistandsprogrammer med hensyn til demokratisering og menneskerettigheder bør fortsat opbygge tillid i almindelighed og i særdeleshed forsøge at opbygge tillid mellem de forskellige samfundsgrupper. Vi har altid fordømt etnisk vold, uanset hvilken etnisk gruppe der udøver den, eller hvem der er offer. Vi finder det lige så uacceptabelt, når det går ud over mindretallene af serbere og sigøjnere, som det var, da det gik ud over kosovoalbanerne før. Vi støtter UNMIK's, KFOR's og OSCE's bestræbelser på at etablere en fungerende civil administration og at sikre opretholdelsen af lov og orden. I denne forbindelse støtter vi stærkt den høje repræsentants appel for nylig til medlemsstaterne om at sende flere politifolk til FN's civile politistyrke i Kosovo. Det var en punkt, som mange tog op i deres indlæg her i debatten.
Jeg håber, det vil understrege vigtigheden af at se på de ikkemilitære aspekter af udviklingen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, når vi tager fat på dette spørgsmål, såvel som på de militære aspekter. Det er lige så vigtigt at have overordnede mål for vores overvågning og opbygning af institutioner som for den militære kapacitet. Vi er fortsat meget bekymrede over de mange civile, der i øjeblikket holdes tilbage i serbiske fængsler. Jeg er helt enig i det, fru Pack med så megen lidenskab sagde: enten før en retssag eller efter domsafsigelsen. Den tilstand, som de kosovoalbanere, der har været savnet siden krigens afslutning, befinder sig i, giver anledning til særlig bekymring. Vi opfordrer alle både i og uden for Kosovo til at støtte disse fælles mål og til at støtte UNMIK's og KFOR's bestræbelser for at nå dem.
Hvis vi kort ser på Angola, så havde vi også her et antal kyndige indlæg, særlig fra hr. Soares med sit uovertrufne kendskab til dette emne. Kommissionen mener bestemt, at pressefrihed og talefrihed vil være af afgørende betydning for fremskridt hen imod fred og forsoning i Angola. Det er en helt nødvendig forudsætning for en styrkelse af de demokratiske institutioner og det civile samfund. Et område, der giver anledning til speciel bekymring, er chikanen mod journalister, herunder midlertidig tilbageholdelse af medlemmer af den såkaldt uafhængige presse. Den Europæiske Union gjorde forestillinger vedrørende pressefriheden over for det angolanske justitsministerium i november sidste år. Vi støtter fuldt ud FN's arbejde gennem UNUA, i betragtning af dets særlige ansvar for at overvåge menneskerettighedssituationen i Angola. Vi har også forpligtet os til at støtte Sikkerhedsrådets sanktioner mod UNITA, herunder våbenkontrol.
Mens Kommissionen fortsat lægger vægt på nødhjælp, forbereder den sig på en fase efter konflikten i vores finansielle støtte til Angola. Et væsentligt element vil være støtte til demokrati og menneskerettigheder, herunder særlige initiativer til at styrke de demokratiske institutioner og det civile samfund. Den Europæiske Union har fordømt brugen af antipersonelminer, og vi støtter minerydningsaktioner foretaget af en international ngo. Det beslutningsforslag, jeg meget gerne vil have en debat om i Parlamentet i dag, drejer sig om minerydning og i særdeleshed om vigtigheden af at ødelægge lagrene af eksisterende miner - i Ukraine, i Moldova og andre steder. Det er et emne, som ikke får tilstrækkelig opmærksomhed.
Vedrørende spørgsmålet om indfødte befolkninger i USA er jeg sikker på, at de amerikanske myndigheder vil have bemærket det beslutningsforslag, som især var rettet til dem. Men vores generelle politik er at anerkende indfødte befolkningers naturlige værdighed og enestående bidrag til udviklingen og mangfoldigheden i samfundet, noget vi ser særlig ivrigt på inden for rammerne af den nordlige dimension, vi forsøger at udvikle, og som vi drøfter med Nordamerika.
Kommissionen deler den voksende bekymring over den savnede russiske journalist, hr. Babitskij, og betingelserne for uafhængige medier i Tjetjenien generelt. Dette spørgsmål kommer oven på vores dybe bekymring for den civile befolknings tilstand i Tjetjenien, og jeg har hørt hr. Posselt tale om denne sag før. Der er alarmerende rapporter om overtrædelser af menneskerettighederne. Naturligvis har magtanvendelsen ikke stået i noget fornuftigt forhold til det rimelige under den nuværende konflikt.
Kommissionens delegation i Moskva deltog i EU-trojkaens démarche den 11. i denne måned. Vi understregede vores dybe bekymring for presse- og talefriheden, og vi pressede russerne til at kaste lys over omstændighederne i forbindelse med hr. Babitskijs tilbageholdelse i lyset af deres forpligtelser over for menneskerettighederne. Vi venter på et passende svar fra russerne. I mellemtiden har konklusionerne fra mødet i Rådet (almindelige anliggender) tidligere i denne uge bekræftet det budskab, jeg har givet i dag. Og vi er parat til at vende tilbage til spørgsmålet om EU over for Rusland ved trojkaens møde i Lissabon den 2. marts, hvis det er nødvendigt.
Endelig vedrørende Cambodja og Khmer Rouge: Vi støtter fuldt ud, at ledende Khmer Rouge-folk bør drages til ansvar for deres forbrydelser. Jeg er helt enig i de argumenter, der blev fremført af hr. Morillon. Vi støttede stærkt trojkaens démarche over for udenrigsminister Hor Namhong den 4. februar i år. Den Europæiske Union understregede sin fulde støtte til De Forenede Nationers bestræbelser for at få nedsat et tribunal til at få retsforfulgt tidligere Khmer Rouge-ledere. Samtidig glæder vi os over den fortsatte dialog mellem de to parter. Jeg finder det opmuntrende, at FN's generalsekretær Kofi Annan er optimistisk med hensyn til chancerne for det foreslåede tribunal.
Kommissionen vil fortsat rejse spørgsmål vedrørende lov og orden, demokratiske principper og menneskerettigheder over for de cambodjanske myndigheder gennem samarbejdsaftalen EU-Cambodja, som trådte i kraft 1. november sidste år.
Det har været nyttigt at drøfte menneskerettighederne to gange inden for et par dage. Der bliver forhåbentlig andre lejligheder, men jeg håber, vi får færre eksempler på overtrædelser i de kommende år.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Patten.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.00.

Miljøkatastrofe i Donau
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0164/2000 af Leinen for PSE-gruppen
B5-0167/2000 af Maaten og Thors for ELDR-gruppen
B5-0168/2000 af Oostlander og Grossetête for PPE-DE-gruppen
B5-0173/2000 af Papayannakis og Sjöstedt for GUE/NGL-gruppen
B5-0179/2000 af Schroedter m.fl. for Verts/ALE-gruppen
om den miljøkatastrofe, der er forårsaget af cyanidudslippet fra en rumænsk guldmine i floderne Lapus, Somes, Tisza og Donau.

Leinen
Hr. formand, kære kolleger, ved Tisza og Donau udspiller der sig i disse dage en miljøkatastrofe af stort omfang. Livet i disse floder er ødelagt over mange hundrede kilometer, og drikkevand til mange tusinde mennesker er truet. Miljøkatastrofen er slem, men endnu værre er den måde, hvorpå firmaet, politikere og medier i Rumænien benægter og fortrænger det, der er sket. Når jeg læser, at det påstås, at det er et komplot hos de ungarske naboer, så skal vi her fra Europa-Parlamentet utvetydigt lade rumænerne forstå, at det ikke er sådan, vi vil omgås med hinanden og løse problemerne i Europa. På den måde går det ikke! Man må vedkende sig problemerne, finde årsagerne og så gøre alt for, at det ikke kan ske igen.
Jeg opfatter det sådan, at der er sket to ting her. For det første har et firma, som opererer internationalt, udvist forsømmelighed. Når dette store bassin med cyanid kun har en simpel beskyttelsesfolie, svarer det på ingen måde til de miljøstandarder, vi har i Europa og i andre dele af verden. For det andet er der store huller i lovgivningen om miljøbeskyttelse i et land, der søger om medlemskab af EU.
Tre ting er nødvendige. Hurtig teknisk og finansiel bistand fra Den Europæiske Union for at få denne forurening under kontrol. Det viser sig her, at vi ikke kun på det militære område har brug for udrykningsstyrker, men også ved civile katastrofer. For det andet hjælp til også at udarbejde nye miljølove og miljøstandarder. For det tredje et system for ansvaret ved miljøskader. Denne sag viser, at miljøbeskyttelse er en del af acquis communautaire og en betingelse for tiltrædelse af Den Europæiske Union.

Maaten
Hr. formand, vi drøftede i denne uge vandrammedirektivet, og katastrofen i Rumænien viser endnu en gang, hvor alvorligt vi skal tage beskyttelsen af vand. Denne katastrofe har rejst en række spørgsmål, som vedrører Unionen. Vi er glade for løftet om, at floderne bliver renset med EU-hjælp, og det er mindst lige så vigtigt, at miljøbevidstgørelsen fremmes, både i Rumænien og mere generelt i Mellem- og Østeuropa.
Vi hilser derfor kommissær Wallströms hurtige besøg velkommen, for det kan bidrage til denne bevidstgørelse. Det drejer sig jo om et ansøgerland, og denne katastrofe kommer oven i de allerede eksisterende bekymringer om, hvorvidt alle ansøgerlandene opfylder EU-miljøreglerne i tide.
Forureneren skal betale. Kan EU fremsætte erstatningskrav for disse udgifter hos miljøcowboyerne, der manifesterer sig i det såkaldte "vilde østen", hvor de misbruger den svage miljølovgivning. Det går jeg ind for.

Grossetête
Hr. formand, hr. kommissær, de økologiske katastrofer fortsætter, og ulykkeligvis ligner de hinanden. Det er til at blive målløs over, endnu en gang, denne alvorlige forurening, der i dag forurener det efter betydning fjerdestørste vådområde i Europa. Donaudeltaet er i fare. Som det skete i Spanien i april 1998, i Bretagne og i Vendée siden december sidste år, er det også denne gang et enestående naturområde, der er alvorligt truet.
Europa-Parlamentet har uden ophør gjort opmærksom på farerne af denne type, der truer vores miljø, raserer vores økosystem, og som endnu en gang svækker befolkningerne. Denne nye katastrofe giver ansøgerlandene problemer med at indarbejde fællesskabsretten på miljøområdet. De forhindringer, myndighederne i disse lande, der endnu miljømæssigt set er meget skrøbelige, skal overvinde, er mange. For det første skal de blive bedre til at forebygge denne type udledning ved at kontrollere de mest kritiske industrivirksomheder. Dernæst skal de råde over tilstrækkelige tekniske hjælpemidler til at indeslutte en sådan forurening og reducere dens omfang. Endelig skal de kunne igangsætte programmer for at genoprette de hårdest ramte og mest følsomme områder.
Det er i dag bredder og vand i mere end fire floder, der gennemløber fire stater, der er forurenede. Det er grunden til, at EU skal koncentrere sin indsats og sit pres på den bydende nødvendighed for samtlige ansøgerlande at tilpasse sig EU's standarder for miljøbeskyttelse. Men derudover drejer det sig om teknologi og de tiltag, der iværksættes for at forebygge og for hurtigt og effektivt at tage kampen op mod denne type katastrofer.
Jeg ønsker, at vores fremtidige partnere dokumenterer et større ansvar. Miljøet bør være en prioritet i forbindelse med genforeningen af det europæiske kontinent. Dette må ligge i centrum for vores partneres politiske vilje. Gennemførelsen af høje miljøstandarder vil ikke kun gøre det muligt at udvikle vigtige industri- og teknologiske sektorer, den vil også på samme tid skabe gunstige sociale og økonomiske ressourcer, og samtidig vil sundhedsnormerne blive forbedrede.
Den indsats, der allerede er ydet, bør styrkes. Solidariteten på det europæiske kontinent bør udøves, og ansvarsområderne bør klart defineres i henhold til princippet om, at forureneren betaler.

González Álvarez
Hr. formand, da katastrofen i Donau fandt sted, gav den ikkestatslige organisation Verdensnaturfonden os en rapport om antallet af bassiner i Europa med disse karakteristika. Vi ved alle, at der er et enormt antal af disse bassiner, at de er en økologisk bombe, og at de berører drikkevandsforsyningen, den økologiske rigdom og også den økonomiske fremtid i disse områder.
Jeg var ved Donau efter udslippet, og jeg kunne se, hvordan landbruget, fiskeriet og livet for borgerne i det omgivende område var blevet voldsomt ramt. Derfor finder jeg, at Den Europæiske Union for det første bør lave en analyse af situationen for disse bassiner og en nøje opregning af, hvor mange vi har af dem i Europa. Man bør sørge for at få indskrevet disse bassiner i fællesskabsretten, i de direktiver som har med affald at gøre, og anvende forebyggelsesprincippet for at undgå, at dette sker igen. I modsat fald vil vi fortsat bringe vores kontinents økologiske rigdom i fare.

Schörling
Hr. formand, denne katastrofe ved minen i Rumænien omfatter et stort hydrogeologisk område med floder og vandløb i Rumænien, Ungarn, Serbien og Bulgarien. 100.000 m3 cyanidforgiftet vand og store mængder tungmetaller, der er lækket ud i økosystemet, vil få uoverskuelige konsekvenser for beboerne i området i meget lang tid fremover og også for dyre- og plantelivet, landbruget, turismen, hele økosystemet og den biologiske kompleksitet. Det er ufatteligt, at en sådan ulykke overhovedet kan finde sted i dag. Skal et så giftigt stof som cyanid virkelig anvendes i mineindustrien og i fremstillingen af metaller? Svaret er naturligvis nej og atter nej! Alt dette med cyanidfabrikation og anvendelse af dette stof skal afskaffes. Derfor forventer jeg, at EU tager et initiativ og sørger for, at der bliver et globalt totalforbud mod dette. Det har allerede været forbudt i de fleste EU-lande i lang tid. Det er derfor meget skammeligt, at dette overhovedet kan ske.
Jeg har fået at vide, at miljøkommissæren, Margot Wallström, er rejst fra Strasbourg til Rumænien for med egne øjne at bese stedet og se, hvad der er sket. Min gruppe forventer, at Margot Wallström lover at hjælpe de samfund, som har lidt skade, både økonomisk, med miljøviden og med det omfattende saneringsarbejde, der kræves.
Dette retter opmærksomheden mod noget, som vi i Gruppen De Grønne har krævet i meget lang tid, nemlig behovet for en indsatsstyrke for civil beskyttelse, som hurtigt kan indsættes ved denne type af store miljø-og industrikatastrofer. Dette retter også opmærksomheden mod de lave miljøkrav, som findes i nogle af ansøgerlandene. Vi må kræve, at ingen undtagelser må sætte menneskers sundhed og økosystemet på spil.

Scheele
Hr. formand, Kommissionens hvidbog om miljøansvar, som blev præsenteret for nogle dage siden, nemlig den 9. februar, nævner som den sidste hændelse i rækken af miljøkatastrofer, der er forårsaget af mennesker, den tankskibsulykke, hvorved de franske kyster blev forurenet og forgiftet.
Blot nogle dage senere kan vi føje en ny forfærdelig miljøkatastrofe til. Overalt er årsagerne de samme, nemlig utilstrækkelig teknologi og også profitbegær, som åbenlyst sættes over miljøhensyn og naturligvis også over menneskenes velfærd og sundhed.
I den forbindelse er det allerede sagt, at det er væsentligt, at Den Europæiske Union yder både teknisk og økonomisk bistand. Men det er også nødvendigt at gøre det klart for Rumænien, at det ikke bare kan trække sig ud af affæren, og at det må arbejde hårdt på at opfylde acquis communautaire. Desuden anser jeg det for nødvendigt, at vi også hurtigt udarbejder og gennemfører et direktiv om omfattende miljøansvar inden for Den Europæiske Union.

Isler Béguin
Hr. formand, jeg mener ikke, man udelukkende kan kaste skylden på Østlandene, der netop har banket på Unionens dør. Der indtræffer også økologiske katastrofer her i Vest som i Øst. F.eks. har oversvømmelser af dekanteringsbassiner til guldminerne i Salsigne i Frankrig medført en betydelig forurening og en økonomisk katastrofe, der den dag i dag er betydelig.
Vi ved udmærket godt, at forureningen og genopretningen løber op i milliarder. Hvem skal betale? Det er grunden til, det er nødvendigt, at vi i alle vores udviklingsprojekter planlægger at tage højde for miljøaspektet, som bliver en absolut nødvendighed.
Jeg vil også gerne her bede EU om at feje for sin egen dør, det vil sige, at den opfordrer medlemsstater, der stadig i dag har guldminer, til at anskaffe sig en ekspertise for at finde ud af, hvad der virkeligt går for sig. Jeg tænker her især på guldminerne i fransk Guyana, hvor arbejderne, der for det meste er kvinder, udnyttes og befinder sig sundhedsmæssigt i en meget beklagelig situation.

Patten
Lad mig ikke mindst som tidligere miljøminister helt og uforbeholdent tilslutte mig de udtryk for bekymring, der er kommet fra de ærede medlemmer.
En objektiv vurdering af kendsgerningerne er ikke let at foretage på nuværende tidspunkt. Men de første rapporter tyder på, at forgiftningen af Lapus, Tisza, Somes og Donau er en meget alvorlig miljøkatastrofe. Den har ødelagt et helt økosystem på få dage. Ingen levende organismer, fra mikrober til oddere, er blevet skånet. Adskillige medlemmer har redegjort for, hvad der synes at være sket. Vi har alle set nogle af følgerne i fjernsynet. Nogle miljøeksperter har vurderet de miljømæssige følger af denne katastrofe til at være lige så store som i forbindelse med Tjernobyl, i hvert fald for så vidt angår skade på økosystemet. Det har ramt befolkningerne i tre lande - Rumænien, Ungarn og Jugoslavien. Det er Tisza, Ungarns næststørste flod, måske dens smukkeste flod, og den som befolkningen elsker højest, der har fået den hårdeste medfart. Som ved alle sådanne katastrofer er det de langsigtede virkninger, der er de mest skadelige. Nogle vurderinger tyder på, at det kunne tage op til fem år at få fiskebestanden tilbage i floden. Der består fortsat en trussel mod andre vildtlevende dyr, hvis de spiser forgiftede fisk.
Det er klart, at vi har et ansvar for at gøre alt, hvad vi kan, og så hurtigt, vi kan, for at hjælpe med at håndtere denne katastrofe. Det er i hvert fald min kollega, kommissær Wallströms, holdning, og jeg ved, at hun gerne ville have svaret personligt på dette beslutningsforslag i dag. Grunden til, at hun ikke kan gøre det, er, som nogle af de ærede medlemmer har påpeget, at hun er i Ungarn og Rumænien for selv at se omfanget af skaden og finde ud af, hvordan vi bedst kan hjælpe de ungarske og rumænske myndigheder med at tackle krisen.
Det er vi parat til at gøre. Vi kontaktede den rumænske regering og Den Internationale Kommission for Beskyttelse af Donau om ulykken tidligere i denne måned for straks at få flere oplysninger. Rumænerne har henvendt sig til UNEF og OCHA i Genève for at få en vurdering af skaden på Donauområdet fra et uafhængigt internationalt eksperthold. Vi er parat til at bistå med denne vurdering, hvis der kommer en samlet henvendelse fra Ungarn og Rumænien, og hvis man kan garantere adgang til området for indbyggere i begge lande. Det er af helt afgørende betydning. Det er helt klart afgørende så hurtigt som muligt at danne sig et præcist billede af skaden, så vi kan beslutte, præcis hvordan vi bedst kan hjælpe med til at tackle den. Så det er med dette formål, vi nu arbejder.
Der er også behov for at klarlægge de juridiske ansvar hos mineselskabet og de rumænske myndigheder. Det kan vise sig vigtigt, som adskillige talere har påpeget. Princippet om, at det er forureneren, der betaler, er en hjørnesten i Den Europæiske Unions miljøpolitik. Det afspejles i den internationale konvention for beskyttelse og bæredygtig brug af Donau og bør anvendes i dette tilfælde.
Den Europæiske Union vil ikke kunne træde til i stedet for mineselskabet for at dække erstatningsbeløb. Unionen har mobiliseret ca. 20 millioner euro i de sidste syv år for at støtte beskyttelsen af Donaubassinet. I forbindelse med bistand til regionen forud for tiltrædelse kan det være muligt at omdirigere noget af den bistand, vi giver i henhold til Ispar og Phare til at håndtere de alvorligste virkninger af denne ulykke, så længe man fuldt ud respekterer princippet om, at det er forureneren, der betaler.
Vi vil i det lange løb ønske at se, hvilken lære der kan drages af denne katastrofe, og frem for alt at se, hvordan vi kan forhindre, at sådanne katastrofer i det hele taget indtræffer. Episoden forstærker de argumenter, der taler for at styrke de europæiske katastrofeberedskaber, sådan som det blev foreslået af hr. Prodi i sidste uge og af et eller to medlemmer i dag. Men lige nu er det vigtigste at håndtere krisen. Som jeg har sagt, er min kollega kommissær Wallström ikke til stede. Hun vil gerne sikre sig, at Europa-Parlamentet fortsat inddrages fuldt ud i det, hun som resultat af sit besøg vil foreslå.
Det har været en skrækkelig tragedie for Europa, og Europa må reagere og gøre alt, hvad det kan, for at sikre, at vores fremtid ikke fortsat skal ødelægges af sådanne skrækkelige episoder som denne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.

AFSTEMNING
 om genopbygning af EU's virksomheder

(Beslutningen vedtoges)
STEMMEFORKLARINGER
Fatuzzo (PPE-DE). (IT) Hr. formand, jeg undlod at stemme i afstemningen om omstrukturering af virksomheder, for efter at have givet udtryk for ønsket om et indgreb fra EU's side i omstruktureringen af virksomheder vil jeg gerne konkret gøre Parlamentet opmærksomt på, at det ganske vist er rigtigt, at 1.000 mennesker ikke længere havde nogen arbejdsplads og var frataget muligheden for at fortsætte deres arbejde, men hvis medlemsstaterne ikke havde udskudt pensionsalderen - og således lod mindst 200.000 mennesker i Italien forblive erhvervsaktive, mennesker, som ville have frigjort 200.000 jobs, hvis man ikke havde indført de love, der forlængede deres pensionsalder med fem år - ville vi ikke have 1.000 arbejdsløse i dag. Der ville i stedet være 1.000 beskæftigede arbejdstagere, ganske vist i en anden virksomhed, men de ville trods alt have et arbejde.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Den eneste grund til, vi har stemt for kompromisbeslutningen fra PSE-Verts/ALE-GUE/NGL, er, at kun denne beslutning gav os mulighed for at "fordømme beslutningen taget af direktionen på Goodyear-Dunlop om at lukke sin italienske fabrik".
De tiltag, der er planlagt i denne beslutning, er i øvrigt latterlige med henblik på at stoppe de store industrigruppers politik, der fjerner arbejdspladser og øger arbejdsløsheden. I øvrigt er der kun tale om ord, idet de socialdemokratiske regeringer, der har flertal i EU, lige så lidt som de højreorienterede regeringer er i stand til at iværksætte de foranstaltninger, der er nødvendige for at forhindre afskedigelser.
Det reelle problem er ikke at finde juridiske fremgangsmåder, der komplicerer procedurerne for afskedigelser en smule mere, men at forbyde disse.
Den eneste metode til at standse denne djævelske mekanisme, der på den ene side skaber finansiel merværdi og på den anden side arbejdsløshed, består i at forbyde afskedigelser på alle store virksomheder, der skaber en fortjeneste, under trussel om ekspropriering og at offentliggøre de store selskabers regnskaber og underkaste dem deres arbejdstageres og hele befolkningens kontrol.
Det er nødvendigt, at samfundet har midler til at pålægge de store virksomheder og deres ejere ganske særlige prioriteter, herunder i første række udryddelsen af arbejdsløsheden. De nødvendige beløb til at skabe nyttige arbejdspladser i det offentlige serviceapparat og til at finansiere en fordeling af arbejdet til alle uden reduktion i lønnen bør tages fra de store virksomheders overskud. Det er uendeligt meget vigtigere for størstedelen af samfundet end det spild, der finder sted i de finansielle operationer, eller en skandaløs berigelse af en minoritet af storaktionærer.

Sacrédeus
Jeg kan ikke støtte denne beslutning, fordi man i punkt otte udpeger en enkelt fabrik i Italien med ønske om, at netop denne fabrik skal bevares, samtidig med at den nuværende virksomhedsledelse bliver rådet til at forsøge at sælge fabrikken til en europæisk dækfabrikant.
Det er ikke Europa-Parlamentets opgave at udtale sig om, hvilke fabrikker i Unionens 15 lande der skal bevares eller nedlægges, udvide eller reducere sin arbejdsstyrke, blive på sin nuværende placering eller flytte, sælges eller ikke sælges, og hvilke der i så fald skal sælges til virksomheder inden eller uden for Europa.
I sin yderste konsekvens handler det om forskellige kompetenceområder, hvor Europa-Parlamentet og dets ordførere ikke har nogen juridiske muligheder for at ændre den aktuelle virksomhedsbeslutning eller endda har dybere kendskab til situationen i den aktuelle fabrik.
De svenske kristdemokrater lægger vægt på, at Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet koncentrerer sig om deres grundlæggende opgaver og ikke svækker værdien af deres arbejde på disse områder ved at handle i spørgsmål, der ligger uden for deres kompetence.

Turisme og beskæftigelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5­0030/2000) af Viceconte for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om meddelelse fra Kommissionen: Forbedring af turismens beskæftigelsespotentiale - opfølgning af konklusionerne og henstillingerne fra Arbejdsgruppen på Højt Plan vedrørende Turisme og Beskæftigelse (KOM(1999) 205 - C5-0112/1999 - 1999/2115(COS)).

Viceconte
Hr. formand, ærede kolleger, på trods af EU's forsinkelse og ubeslutsomhed, når det gælder indførelsen af en egentlig fællesskabspolitik for turisme, er man blevet mere opmærksom på turismen som en sektor, der kan skabe nye arbejdspladser.
En af grundene til EU's interesse er den strukturelle fleksibilitet, der er på denne del af arbejdsmarkedet, og som forklarer, hvorfor turistsektoren er så attraktiv for kvinder og unge. Den giver dem nemlig ofte deres første jobmulighed.
Selvom alle efterhånden har forstået turistindustriens betydning og dens indflydelse på beskæftigelsen, er den dog i højere grad baseret på de indtryk, man får af en praktisk undersøgelse af fænomenet, end på statistiske oplysninger.
Denne upræcise identitet, der skyldes det ringe kendskab til fænomenet, fordi der mangler nogle ordentligt pålidelige og videnskabeligt korrekte statistiske oplysninger, er gået kraftigt ud over muligheden for at iværksætte en systematisk politik til fordel for sektoren og over muligheden for at skabe beskæftigelse i væsentligere grad.
Ved den lejlighed er det således hensigtsmæssigt at tage udgangspunkt i nogle betragtninger for at gøre opmærksom på turismens indflydelse på EU-borgernes dagligdag samt nødvendigheden af og den såvel økonomiske som sociale fordel ved at støtte Europas turisme.
Først vil jeg gerne minde om, at turistindustrien er en af de uundværlige infrastrukturer for et moderne samfund. Uden turistindustrien kunne institutionerne, forretningsverdenen og arbejdsmarkedet nemlig ikke fungere. Turisme skal derfor betragtes som den helhed af varer og tjenesteydelser, som er nødvendige for borgeren, når denne bevæger sig uden for sit sædvanlige opholdssted, og som en faktor, der muliggør den mobilitet, som er kendetegnende for menneskers måde at leve på i det moderne samfund. Turisme kan ikke længere kun opfattes som et synonym for ferie, sol og strand, som gør dens institutionelle interesse mindre.
Dernæst vil jeg gerne afkræfte en almindelig opfattelse, idet jeg tager udgangspunkt i et tydeligt paradoks, der fremgår klart af Eurostats statistikker. Verdens store turistlande er ikke de lande, der traditionelt regnes for at være turistlande, men derimod de mere moderne nationer, hvor indbyggernes livskvalitet er en afgørende faktor, der gør reklame for landet og får det til at virke attraktivt. Det er klart, at turismens betydning for livet i de regioner, der traditionelt betragtes som turistregioner, f.eks. de sydeuropæiske regioner, er meget anderledes og skal vurderes anderledes. Det er dog stadig sådan - både fordi det er tydeligt, og fordi det kan måles ud fra andre økonomiske og sociale sektorer - at mange af Middelhavsregionerne har ændret deres økonomiske og sociale udseende samt deres befolkningers måde at leve på radikalt og på en positiv måde takket være turismen, ligesom udvandringsproblemet er blevet kraftigt reduceret. Kun der, hvor der omkring dette marked er opstået og blevet skabt alle de aktiviteter, der er nødvendige for at opfylde forbrugerens og turistens krav, idet man har indført et produktionssystem, har man oplevet en social fremgang. I disse tilfælde har man kunnet måle, at beskæftigelsen stiger mere i forhold til forøgelsen af turister, hvilket skyldes en god cirkel med ekspansion i den lokale økonomi.
Dette viser, at turismen bestemt ikke er de fattiges olie, da den kræver betydelige investeringer i strukturer, infrastruktur, iværksætterånd, faglig dygtighed, sociale tjenesteydelser og uddannelse, at turistindustrien er grundlæggende for ligevægten i mange regioner, da den er en direkte kilde til beskæftigelse og et marked for alle de lokale produktionsaktiviteter som landbrug, små industrier og håndværksvirksomheder, transport, tjenesteydelser, handel og uddannelse, at udviklingen i EU's turisme er nært knyttet til dens bæredygtighed i forhold til EU's målsætninger, og at den geografiske, historisk-kulturelle og miljømæssige mangfoldighed bør bevares og fremmes.
Efter min mening kan Den Europæiske Union - med respekt for subsidiaritetsprincippet - supplere medlemsstaternes indsats og bidrage til at styrke turismens potentiale ved hjælp af nogle bestemmelser, f.eks. ved at vedtage et særligt retsgrundlag for turismepolitikken i traktaterne, ved at vedtage nogle programmer og projekter i forbindelse med regionalpolitikkerne og de andre EU-politikker - programmer og projekter, der kan fremme alle former for turisme, såsom landbrugs- og miljøturisme, kulturel turisme, forsknings- og uddannelsesturisme, kongresturisme, kurophold, ældreturisme og sportsturisme, ved at ændre direktiv 95/57 om indsamling af statistiske oplysninger vedrørende turisme, ved at samfinansiere projekter, der tager sigte på indførelsen af nye transportinfrastrukturer og -tjenester og ved at samfinansiere pilotaktioner med erfaringsudveksling og benchmarking.
Disse og andre konkrete foranstaltninger, der er nævnt i min betænkning, kan efter min mening være et supplement til de de aktioner, som de kompetente nationale og regionale myndigheder bør prioritere for at fremme turismen og skabe ny beskæftigelse, først og fremmest vedtagelsen af lempelige skattebestemmelser for små og mellemstore virksomheder, navnlig bestemmelser, som tager sigte på at reducere de skattebyrder, der er lagt på arbejdet.

Kratsa-Tsagaropoulou
 (PPE-DE), ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder. (EL) Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, mine damer og herrer, før jeg redegør for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheders indstillinger om de lige muligheder, vil jeg gerne delagtiggøre Dem i tre basale punkter, som efter min mening fastsætter den europæiske turismes nutidige og fremtidige situation i et internationalt miljø.
I Europa i dag bidrager turistsektoren med 5,5% af bruttonationalproduktet og opsluger en ret stor del, næsten 6%, af arbejdsstyrken. Disse tal er betydeligt større for visse lande. For bedre at kunne forstå turismens betydning for visse områder af Europa er det værd at betone, at i mit land, Grækenland, som er et turistland, hvor man de sidste fire årtier har bemærket en aldring af landbobefolkningen og en overkoncentration i de store bycentre, er de eneste egne, hvor den gennemsnitligt unge befolkning bliver boende eller vender tilbage, de egne, som er udviklet turistmæssigt. Det er altså tydeligt, at ud over at være en europæisk økonomisk sag, så udgør den også en prioritet for den økonomiske og sociale deltagelse af EU's regioner.
Et andet punkt er, at verdensmarkedet nærmest eksploderer. Man forventer 10 milliarder turister i 2010, men desværre er tendensen omvendt for Europa. Vores andel i forøgelsen bliver drastisk mindre for hvert år til fordel for Asien, Fjernøsten og Amerika. Det globale marked for turisme påvirkes nemlig, ser De, også hver dag direkte af liberaliseringen af transporter, de mindre omkostninger og konkurrencen fra nye turistcentre uden for Europa.
Desuden er 90% af de virksomheder, som er beskæftiget med turismen, små og mellemstore virksomheder: Disse virksomheder, som udgør selve livsnerven i vores sociale og økonomiske net, og som skal klare de nye forhindringer og leve op til den globale udvikling. Dette får særlig stor betydning, sådan som ordføreren sagde, når man anskuer turismen som en samlet produktionsmekanisme på grund af dens evne til at opsluge store mængder af landbrugs- og industriprodukter, tjenesteydelser og transport samt at skabe en betydelig mængde omsætningsafgifter. Jeg vil altså betone, at den internationale konkurrence er hård, og hvis vi skal kunne klare os i den, må vi alle have visioner om og dele en langsigtet strategi.
Vi må meget nøje tænke over behovet for at højne den menneskestyrke, der er beskæftiget ved turismen, så turismen kan leve op til de nye teknologiske udfordringer i vores tid. Ingen kan i dag se bort fra, at de nye digitale teknologier og systemer - med Internettet som højdepunkt, men også mobiltelefonen og det digitale fjernsyn - radikalt ændrer turismen i sit hele samt også de lokale strukturer og virksomhedsmodellerne.
Indførelsen af disse nye teknologier er ikke nogen trussel, men det er en ny chance for vores turisme, for de skaber mulighed for, at vi kan levere nye, nyskabende turistprodukter og ydelser, som vores turisme har brug for for at få en forlænget turistsæson, så den kan tiltrække nye kunder og tilbyde nye alternative former for turisme. De nye teknologier tillader desuden, at man åbner nye markeder i områder, som traditionelt er nedprioriteret og ikketuristområder, så de kan udvikle sig til turistcentre og være objekt for betydelige investeringer. Turistskolernes programmer og uddannelsesprogrammerne af de ansatte ved virksomhederne samt også landmændenes uddannelses- og genoptagelsesprogrammer skal svare til dette nye marked.
Udvalget om Kvinders Rettigheder har især beskæftiget sig med spørgsmålet om uddannelse, for kvinderne udgør - ifølge de offentlige statistikker - 53% af lønarbejderne ved turismens servicefag, og samtidig udgør de flertallet af de lønarbejdere, som er sårbare over for sociale og økonomiske forandringer. Vi må ikke glemme, at de, der arbejder inden for turismen, og især kvinderne, står over for særlige problemer såsom sæsonarbejde, fornyelse af deres kontrakter fra det ene år til det andet, social beskyttelse, mangel på interesse for vedvarende uddannelse og færre muligheder for udvikling. Vi beder altså Europa-Kommissionen om at træffe særlige foranstaltninger samt at optage princippet om lige muligheder i alle turistprogrammerne og programmerne til virksomhedsudvikling.

Koch
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, debatten i dag handler om beskæftigelsespotentialet i turistbranchen, som Kommissionen nu endelig synes at have erkendt. Det er vigtigt, men burde være sket for længst, og det er faktisk stadig utilstrækkeligt.
Jeg kan ikke lade være med at føle, at vi i årevis har gået i ring. Det bliver sikkert anderledes i fremtiden med den nye Kommission, selvom jeg godt kunne have ønsket mig en smule mere entusiasme fra den pågældende kommissær. Personligt har jeg siden begyndelsen af 90'erne været involveret i kompetencediskussioner vedrørende turismen i Europa. Det har hele tiden skiftet mellem glimt af håb - som ved Rådet om turisme og beskæftigelse i 1997 - og skuffelser, f.eks. Rådets og Kommissionens afvisende holdning over for en artikel om turisme i traktaten.
Meget af det, Kommissionen tilbyder os i sin meddelelse som opfølgning af konklusionerne og henstillingerne fra Arbejdsgruppen på Højt Plan vedrørende Turisme og Beskæftigelse, er ikke nyt. Det har Europa-Parlamentet krævet i årevis. Det er blot en skam, at ekspertvurderinger tæller mere end parlamentsmedlemmernes meninger. Netop på baggrund af den aktuelle stemning over for Europa hos EU-medlemsstaternes borgere - den befinder sig på et lavpunkt - og den manglende europæiske identitetsfølelse i vores befolkninger, som også Václav Havel i går meget indtrængende efterlyste, er beskæftigelsespotentialet kun én side af den medalje, der hedder turisme. Den anden side er det potentiale, som bidrager til at styrke den europæiske identitetsfølelse, som er så vigtig for Europas eksistens. Det mangler der stadig en meddelelse fra Kommissionen om.
Ja, vi må passe på - Europa er udsat for hård konkurrence. Mens vi i de sidste år har kunnet notere en tilbagegang i vores globale markedsandel på 10%, oplever specielt Sydøstasien, Australien og New Zealand et rejseboom.
Af de forventede 120 millioner nye arbejdspladser på verdensplan opstår ifølge World Travel and Tourism Council kun ca. 2% i Europa.
Er det ikke en grund til alarm? Turismen spiller jo ikke kun en vigtig økonomisk rolle, den bidrager også til forståelsen mellem folkeslagene. Den, som ved rejser personligt lærer befolkningerne i Europa at kende og lærer at forstå dem, kan heller ikke være nationalist i fremtiden. Alle former for turisme bidrager til den gensidige tillid og til at nedbryde fordomme, arrogance, mistro og skepsis. Den øger accepten af de andre og modvirker den tilsyneladende tilbagegang i tolerancen inden for det menneskelige fællesskab.
Netop derfor er det i vores interesse under streng overholdelse af subsidiaritetsprincippet og på en solid basis af data at inspirere, koordinere og fremme turismen ved at skabe de bedst mulige rammebetingelser.
Jeg lykønsker ordføreren med hans udmærkede betænkning, som jeg tilslutter mig uden forbehold. Bare den ikke som tidligere udelukkende er det berømte tålmodige papir.

Fava
Hr. formand, ærede kommissærer, jeg vil gerne starte med at sige et par optimistiske ord, der var nævnt i meddelelsen fra Arbejdsgruppen på Højt Plan fra oktober 1998, hvor der på første side stod, at inden udgangen af det næste årti vil der i Unionen være mulighed for at skabe mellem 2.200.000 og 3.300.000 nye arbejdspladser inden for turistsektoren, hvis blot - tilføjedes det - man skaber de rette betingelser.
Kommissionen og Parlamentet bør efter min mening svare på to spørgsmål: Hvilke betingelser er de rette, og hvilken rolle kan Den Europæiske Union spille i den forbindelse? Kommissionen og Parlamentet kan først og fremmest hjælpe os med at forstå, hvad vi helt nøjagtigt taler om, for sådan som det i øvrigt blev understreget i Vicecontes betænkning, er selv ordet "turisme" et tvetydigt ord og en slags variabel, der afhænger af breddegrader, klima og mange forhold og fortolkningselementer. Det kan være synonymt med ferie, eller det kan i virkeligheden være et sted med produktion, indtægter, rigdom og beskæftigelse.
Vi mangler nogle oplysninger. Vi har nemlig ingen oplysninger om indvirkningen på økonomien, der stadig er et absolut mysterium. Vi har nogle kriterier for indsamlingen og fortolkningen af statistikkerne, som afviger fuldstændigt fra hinanden på trods af det, der stod i et af Kommissionens og Parlamentets direktiver fra 1995. For at kunne udarbejde en strategi er det efter min opfattelse vigtigt at fortolke disse oplysninger på en ensartet måde og helst så stringent som muligt, også for at sørge for, at turismen reelt bliver i stand til at skabe beskæftigelse. Der er ikke noget, der foregår automatisk i den forbindelse. Før i tiden har man ofte kunnet skabe en stor rigdom takket være turistindustriens vækst, uden at dette er blevet modsvaret af en stigning i beskæftigelsen.
Der mangler et retsgrundlag, og dette er efter vores mening den store begrænsning i dag for et hvilket som helst indgreb i turistsektoren. Et retsgrundlag giver sig udslag i en evne til samordning, planlægning og strategi, og disse ting er uundværlige for, at EU's turisme er konkurrencedygtig i forhold til de andre markeder.
Med et retsgrundlag ville man undgå, sådan som man har gjort tidligere, at skulle hente en slags lommepenge i strukturfondene, der i øvrigt står til rådighed i et minimalt omfang. Vi minder om, at der i Kommissionens meddelelse var angivet et beløb på 4.700.000.000 euro i de sidste fem år, hvilket svarer til udgifterne til 400 kilometer motorvej. Der mangler en mulighed for at sende et stærkt signal til medlemsstaterne. En anerkendelse af retsgrundlaget for turisme ville gøre det muligt for staterne at give EU en kompetence, der i øjeblikket er yderst sporadisk.
Vi går helt ind for de fællesskabsforanstaltninger, der var angivet i Kommissionens meddelelse, nemlig at indføre en fordelagtig beskatning, det vil sige nogle skattebestemmelser, der kan give denne produktionsstruktur - som vi minder om består af 95% små og mellemstore virksomheder, hvilket svarer til, at 2 millioner små og mellemstore virksomheder er beskæftigede inden for turistsektoren i Europa - nogle reelt gunstige konkurrencebetingelser på dette marked, at der i EU skal rettes en særlig opmærksomhed mod faguddannelserne og således investeres i uddannelse, og endelig at der skal gøres en indsats for at skabe gennemsigtighed på arbejdsmarkedet. Turistmarkedet er pr. definition et fleksibelt marked. Det er vores ønske, at denne fleksibilitet ikke kun skal opfattes som noget negativt, hvor man falder for den misforståelse, at sæsonarbejde betyder ustabilt arbejde. Vi minder om, at 50% af beskæftigelsen, især i EU's sydlige lande, er sort arbejde.
Vi mener, at der skal gøres en kraftig indsats fra EU's og Kommissionens side for at skabe en bæredygtig turisme, hvilket betyder, at vi skal have en strategi, hvor der tages hensyn til miljøet efter overdrivelserne i disse år, hvor den private rigdom tit ikke blev modsvaret af en tilsvarende beskæftigelse. Vi skal først og fremmest konkurrere på kvaliteten.
Endelig er vi af den opfattelse, at turismen ikke bare er en vækstfaktor, men også en demokratisk faktor, og vi anmoder i den forbindelse Kommissionen om en kraftig og bevidst indsats.

Attwooll
Hr. formand, der er tre punkter, jeg gerne vil tage fat på. Det første drejer sig om medtagelsen af retsgrundlaget i traktaten. Det er noget, jeg går ind for, men i øjeblikket som en del af et mindretal i min egen gruppe. Vi er alle helt bevidste om betydningen af turisme, både for den lokale økonomi og som en faktor for europæisk integration. Problemet for nogle af os er imidlertid mangelen på specifikation af udstrækningen af det juridiske grundlag og af, hvordan det passer sammen med spørgsmålet om subsidiaritet.
For det andet er der lignende problemer i forbindelse med etableringen af et flerårigt program for turisme. Beslutningsforslaget indeholder mange udmærkede idéer til fremme af forskellige typer af turisme og en voksende professionalisme. Samtidig er Kommissionen i øjeblikket optaget af at begrænse sig til de centrale områder. Man må stille det spørgsmål, om nogle af de aktiviteter, der stilles forslag om i beslutningsforslaget, ikke kunne belaste dens ressourcer mere end ønskeligt.
For det tredje henvises der i beslutningsforslaget flere gange til permanent beskæftigelse. Naturligvis er det ønskeligt at fremme dette, og permanent beskæftigelse behøver ikke nødvendigvis at betyde fuldtidsbeskæftigelse. Men der vil altid være mennesker, der ser efter sæsonarbejde. Studerende er et indlysende eksempel. Vi er til en vis grad bekymrede for, at beslutningsforslaget ikke tager tilstrækkeligt hensyn til dem og til den måde, hvorpå man kunne beskytte deres særlige interesser.
Samtidig med at vi komplimenterer hr. Viceconte for hans betænkning og finder meget i beslutningsforslaget, som vi kan anbefale, vil vi anmode om delt afstemning i flere tilfælde for at gøre det muligt at tage fat på disse spørgsmål.

Isler Béguin
Hr. formand, jeg tror også, at turismen vil komme til at spille en meget vigtig rolle, ikke kun i vores europæiske regioner, men overalt i verden, da den udgør et vigtigt aktiv for den økonomiske og sociale udvikling. Men det er også en meget udsat sektor, hvilket vi netop har set med olieforureningen. En blomstrende turistsektor kan blive totalt udslettet gennem en økologisk katastrofe som f.eks. en olieforurening. I dag kan man derfor ikke længere gøre lige meget hvad lige meget hvor på turistområdet.
Der findes betydelige reserver, og visse landzoner, der kaldes tilbagestående i udvikling, men som stadig indeholder en vild natur med bevarede naturlige miljøer, anføres som værende i besiddelse af et interessant turistpotentiale, som man kan kalde økoturisme og grøn turisme. Dette kunne udvikle sig og virkelig blive til en betydelig kilde til ny beskæftigelse. Men det er nødvendigt, at disse regioner reelt tager højde for positive og negative erfaringer fra andre turistsektorer.
Man skal altså ikke dræbe hønen, der ruger på det guldæg, turismen udgør. Turismen skal respektere miljøet, hvis man ønsker det skal være og forblive et aktiv for fremtiden. Jeg tænker her på mange bjergsektorer, der stadig er for vedvarende beskadigede til, at man der kan udvikle en turistsektor. Man regner f.eks. ikke længere med skaderne og nedbrydelsen i de naturlige miljøer og i bjergegnene.
Men jeg vil også gerne omtale en knap så ærefuld turisme, der eksporteres fra vores EU-lande, nemlig sexturismen. Jeg ved i øvrigt godt, at denne turisme bekæmpes, men det er nødvendigt at minde om EU's ansvar på dette plan. Vi, der er politisk ansvarlige, kan ikke under nogen omstændigheder vende ryggen til det, der sker netop nu med disse unge piger, der praktisk talt købes i et land i Østen og kommer hertil og bliver misbrugt for en håndfuld mønter.
Endelig vil jeg tale om en form for turisme, der giver borgerne mulighed for at åbne sig mod verden og demokratiet. Jeg tænker her især på lande som Cuba, der er isoleret, men jeg ved, fordi jeg har et godt kendskab til denne ø, at de cubanske borgere, der er i kontakt med turisterne, kan åbne sig mod verden og få adgang til andre oplysninger og videregive anderledes informationer. Af alle disse årsager mener jeg, at reformen af traktaterne gør det muligt virkeligt at integrere denne store turistmappe, der også er et betydeligt aktiv for hele verden.

Markov
Hr. formand, kære kolleger, den foreliggende betænkning af Viceconte er efter min mening et særdeles godt stykke arbejde, og jeg vil ønske ordføreren hjertelig tillykke med den.
Det er på overbevisende måde lykkedes at redegøre for et bredt område, som er vanskeligt at definere præcist, bestående af økonomiske, sociale, kulturelle, sportslige og sundhedsmæssige aktiviteter inden for turisterhvervet i dets store mangfoldighed og med EU-landenes forskellige krav og behov. I betænkningen beskrives klart vanskelighederne ved at behandle turismen i dens europæiske dimension samt nødvendigheden af støtte fra Rådet, Kommissionen og Parlamentet.
Jeg finder, der er særlig grund til at fremhæve, at ordføreren som afsæt tager udgangspunkt i turistsektorens størrelsesorden og dens betydning for beskæftigelsen i EU og deraf afleder behovet for at skabe og anvende en fælles ramme for aktiviteterne.
Uanset den uafklarede situation i forhold til Rådet bør Kommissionen også udnytte de muligheder, der for øjeblikket eksisterer for at udvikle elementer af en europæisk turismepolitik. Hertil hører for det første fastsættelse af strategiske prioriteringer for udviklingen af denne sektor. For det andet bør der udarbejdes en liste over kriterier, som ved gennemførelsen af EU-projekter gør det muligt som led i de forskellige programmer at inddrage specifikke interesser, der er relevante for turismen. Og for det tredje skal man forsøge at fastlægge en egnet metode til, indtil der vedtages et juridisk grundlag, at finde en midlertidig løsning på finansieringen af udgifterne til koordinering med fællesskabsaktioner inden for de øvrige politikker - beskæftigelse, miljø, strukturfonde, fællesskabsinitiativer.
Derudover er det ubetinget nødvendigt, at det østrigske rådsformandskabs kompromisforslag om at vedtage et flerårigt rammeprogram hurtigst muligt føres ud i livet. Det kræver naturligvis, at de medlemmer af Rådet, som blokerer for vedtagelsen, meget eftertrykkeligt opfordres til at overveje og opgive deres afvisning.
I udarbejdelsen af et rammeprogram kan og bør der både fra Kommissionens og medlemslandenes side samtidig integreres eller parallelt hermed iværksættes en udvikling af politiske retningslinjer for turistsektoren. Kommissionens specielle opgave skal bestå i at analysere de forskellige nationale ordninger og aktiviteter og på grundlag heraf udlede generelle kriterier for EU-området. Disse vil og kan udgøre et godt grundlag for udarbejdelsen af EU's rammebetingelser.
I betragtning af sit enorme beskæftigelsespotentiale kan turismen netop i de økonomisk svagere udviklede regioner eller problemregioner i Unionen bidrage til at stimulere lokale økonomiske aktiviteter - landbrug, håndværk, servicefag, transport og handel - samt aktiviteter på uddannelsesområdet. Her er det i særlig grad nødvendigt at tage udgangspunkt i, at foranstaltningerne skal være bæredygtige og beskytte de naturlige livsbetingelser i miljøet. Hertil er netop små og mindre udbydere af turistydelser velegnede, fordi de sikrer en harmonisk integrering af rekreations- og fritidstilbud, kurophold og sportsaktiviteter i de naturligt eksisterende omgivelser.
Andre aspekter såsom overholdelse af ikkediskriminering og ligestilling på arbejdspladsen, som er et generelt princip for gennemførelsen af fællesskabspolitikker, skal forankres i støtteforanstaltningerne for turismen i de forskellige programmer i EU. Samtidig skal der ofres særlig opmærksomhed på de specifikke problemer i forbindelse med en høj beskæftigelsesandel af kvinder, udlændinge og deltidsansatte, og egnede støtteforanstaltninger hertil skal fremmes.
Erfaringerne fra den tyske delstat Brandenburg, som jeg kommer fra, og som jo hører til Mål 1-områderne, viser, at med målrettet støtte til små turistvirksomheder kan der ikke blot bevares eller skabes et stort antal arbejdspladser, men udviklingen af landdistrikterne kan stimuleres væsentligt ved at fremme den "bløde" turisme, f.eks. ved at inddrage fredede naturområder. Dette har EU's fonde også tidligere i betragteligt omfang bidraget til.

van Dam
Hr. formand, på det foregående møde i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme blev jeg positivt overrasket. Det vedrørte en bemærkning i udtalelsen fra hr. Sánchez García til Udvalget om Forfatningsspørgsmål vedrørende regeringskonferencen. Ordføreren for udtalelsens holdning var nemlig den, at der ikke er noget retsgrundlag for at optage turisme i traktaten. Det i modsætning til flertallets mening i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme. Efter at have hørt mange kolleger, der deler denne holdning, var dette virkelig en lettelse.
Desværre overlevede hans tekst ikke afstemningen. Den støtter mig dog i troen på, at jeg åbenbart ikke er den eneste, der ikke deler flertallets mening.
Hermed kommer jeg til betænkningens indhold. Et vigtigt aspekt i turistsektoren er beskæftigelsen og beskæftigelsespotentialet. Især i de sydlige medlemsstater er turistsektoren en væsentlig indtægtskilde. Ud fra det synspunkt er der også grunde nok for staten til at lave stimulerende foranstaltninger og en fremmende politik.
Opmærksomheden skal endvidere henledes på turismens sæsonbundne karakter og de dertilhørende udsving i beskæftigelsen.
Det undrer mig imidlertid, at mange vil opnå dette ved hjælp af EU-politik. Det gavner hverken turismen eller beskæftigelsen. Forskellene mellem de forskellige regioner kan tit føres tilbage til kulturhistoriske faktorer. Inden for disse regioner er der også mange forskellige problemer. Det er klart, at især lokale og regionale, og altså i mindre grad de nationale stater, bedst kan bedømme situationen og udarbejde en passende politik. Jeg kan derfor heller ikke støtte flytningen af beføjelser til europæisk plan.
Endvidere er der beskæftigelsespolitikken generelt. Her gælder det også, at den økonomiske struktur er forskellig i medlemsstaterne, og de måder, som det nuværende niveau er nået på, adskiller sig fra hinanden. Det går ikke at lade én type politik, måske med mange undtagelser og tilpasninger, finde anvendelse herpå. Det betyder, at EU med urette fratager medlemsstaterne opgaver, og at bureaukratiet i Bruxelles uden grund indblandes. Det er bedre, at medlemsstaterne selv iværksætter beskæftigelsesinitiativer. Deres viden er naturligvis større end Kommissionens. Derfor er jeg meget tilbageholden, når det drejer sig om at udarbejde fælles foranstaltninger til fremme af beskæftigelsen. Også når det drejer sig om turistsektoren.
Det er os en torn i øjet, hvis Parlamentet alligevel forsøger at opnå dette officiøst ved at øge sine beføjelser.
Hr. formand, De forstår, at vi ikke kan stemme for beslutningsforslaget, sådan som det foreligger nu.

Provan
Først og fremmest vil jeg gerne takke hr. Viceconte for alt det arbejde, han har gjort i denne betænkning. Det er en meget omfattende betænkning. Vi er meget glade for den, ligesom vi var glade for den oprindelige rapport, den var baseret på, rapporten fra Arbejdsgruppen på Højt Plan, der blev nedsat af Kommissionen. Jeg håber, at Kommissionen ikke vil glemme det. Efter at have etableret den håber jeg, at Kommissionen faktisk benytter den og derfor ikke tillader, at den sidder i korridorerne og samler støv.
Turismen er grundlæggende rettet mod mindre virksomheder, og derfor er det et glimrende område til jobskabelse. Som det allerede er blevet sagt under denne debat, er det nok værd at gøre noget for at udnytte muligheden for 3 millioner nye arbejdspladser i de næste 10 år.
Europa kan ikke længere nægte at give den anerkendelse - både politisk og med hensyn til at tage politiske initiativer - som den hurtigst voksende sektor af dens økonomi fortjener på grund af sin økonomiske og sociale position. Vi har brug for en mere dynamisk vision baseret på turismens bidrag til jobskabelse. Vi må anerkende en sektor, der i overvejende grad arbejder på tværs af grænserne og derfor fortjener en europæisk politik med en stimulerende, fornyende og fremtidsorienteret tilgang til bæredygtig erhvervsudvikling.
Jeg ved, at kommissæren går stærkt ind for informationsteknologi. Det har han overbevist mig om. Men hans porteføljer for informationsteknologi og turisme passer faktisk udmærket sammen. Der er adskillige grunde til, at turisterhvervet faktisk er et ideelt laboratorium for integration af jobskabelsesstrategier.
Lad os se på nogle af disse grunde. Turismens betydning for økonomien og dens vækstpotentiale er helt klart én af dem. Forskellige sektorer af befolkningen er beskæftiget i turisterhvervet, særlig de mere sårbare grupper såsom unge, kvinder og ufaglærte. Jeg siger ikke, at vi ikke skal hæve niveauet inden for denne sektor - naturligvis skal vi det - men lad os få arbejdspladserne først.
Det, at der er ufaglært, midlertidigt sæsonarbejde til rådighed, er et vigtigt grundlag i nogle af de økonomiske områder i Fællesskabet. Turismen bidrager til regional udvikling - i landdistrikter, hvor man måske forsøger at diversificere - og turismen bidrager til byområder, der sigter imod at få en højere profil for deres egen kulturarv. Hvis vi ser på disse aspekter sammen, har vi et potentiale for virkelig at gøre noget i Europa og måske forlænge turistsæsonen ved at forskyde ferierne i hele Europa i forhold til hinanden.
Vi må ikke tabe den kendsgerning af syne, at vi med udvidelsen har mulighed for at forøge antallet af besøgende, der kommer til Europa for at se noget af den traditionelle kulturarv, der ikke har været åben for verden i ganske mange år - faktisk i omkring 40 år.
Vi taber markedsandele. Jeg mener, vi skal gøre noget for at blive mere konkurrencedygtige. Jeg håber, De vil hjælpe os.

Mastorakis
. (EL) Hr. formand, hr. kommissær, kære medlemmer, vi beskæftiger os i dag med et meget vigtigt område, som dækker mere end 10 millioner direkte arbejdspladser inden for EU, og som hjælper de mere eller mindre kriseramte egne, øerne og de fjerntliggende egne til at kunne stå på egne ben. Selvfølgelig skaber turismen flere arbejdspladser, eftersom den bidrager til at styrke beskæftigelsen især i de mest følsomme samfundsgrupper: Kvinderne og de unge. Ud fra disse fakta synes jeg, at der ligger en alvorlig modsætning i, at der ikke findes en europæisk politik for turisme. Fraværet af et lovgrundlag resulterer i, at det er umuligt at træffe foranstaltninger i forbindelse med dette område. Anvendelsen til tider af artikel 308 - den tidligere 235 - som kræver enstemmighed, har resulteret i, at et program på 8 millioner ecu for fem år og 15 medlemslande ikke er blevet godkendt. De foranstaltninger, der nogle gange er truffet før i tiden, har været fragmentariske og følgelig ineffektive, for reguleringerne er blevet bestemt af sideløbende politikker, f.eks. forbrugerbeskyttelse, miljø, transport, beskatning osv., som mange gange ikke kun har gjort det sværere for turismen, men ligefrem har vanskeliggjort den, eftersom indførelsen af dem ofte har været forbundet med omkostninger for turistindustrien, uden at man har undersøgt dens mulighed for at acceptere dem eller har foretaget relevante tiltag, så den kunne tackle dem.
Jeg vil gerne sørgeligt understrege, at turismen i dag inden for rammerne af omstruktureringen af Kommissionens tjenester udgør en afdeling, ikke engang et direktorat, inden for rammerne af Generaldirektoratet for Erhverv. Men vi skal støtte vores turisme! Akser, som udgør fundamentet for denne støtte, er ifølge vores opfattelse: Tilføjelse af et for turismen materielt kapitel i den nye revision, som også skal være lovgrundlag for dette område, udformning af en fællesskabsturismepolitik, som skal styrke området uden at forstyrre turistsektorens drift, koordinering af turismepolitikken med de parallelle fællesskabspolitikker, som påvirker den direkte eller indirekte, undersøgelse af området og afgørelse om foranstaltninger på mellem og langt sigt, der skal styrke turistproduktets konkurrenceevne.
Hr. formand, hr. kommissær, nu da vi taler om beskæftigelse, vil jeg også gerne erindre om den ligeledes meget seriøse problematik omkring rejsearrangørernes konkurser og disses følger især for de små og mellemstore hoteller, som ikke har den fornødne organisering og adgang til oplysninger, så de har mulighed for at kende deres modparters betalingsdygtighed. Det er tydeligvis ikke muligt at træffe foranstaltninger på nationalt plan. Derimod kunne man på europæisk plan undersøge foranstaltninger til en sanering af forholdet mellem hotelværter og rejsearrangører, f.eks. et reglement for forholdet, man kunne fremme en særlig garantifond osv., i samarbejde med repræsentanter for begge grene.
Før i tiden havde Kommissionen bedt om kvantitative data om virksomhedernes tab ved sådanne konkurser med henblik på at udforme en opfattelse samt også fra de europæiske forbund af hotelejere og restauratører og turistbureauerne HOTREC og ECTAA for at behandle og udarbejde et reglement, som kunne regulere deres indbyrdes forhold. Men siden da er der ikke konstateret nogen fremgang.
Der skal altså, hr. formand, hr. kommissær, findes foranstaltninger, som skal kunne forbedre den europæiske turismes kvalitet og konkurrenceevne samt sikre virksomhedernes drift inden for mulighedernes grænser. De skal også tage sigte på en rationel anvendelse af natur- og kulturressourcerne samt turismens infrastruktur, så den på den måde bidrager til en afbalanceret og bæredygtig udvikling af turismen.
Afslutningsvis vil jeg gerne komplimentere hr. Viceconte, og jeg beder som kretenser, som indbygger i et turistområde om, at vi altid ser turismen ikke kun som en behagelig ferie, men som en mønsterproducent af arbejdspladser i et Europa, som har så hårdt brug for disse arbejdspladser.

Sánchez García
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, vi, der i de sidste år har fulgt med i turismen og dens indpasning i fællesskabsverdenen, er blevet opmærksomme på den holdningsændring, som Kommissionen for nylig har lagt for dagen i forbindelse med denne vigtige økonomiske aktivitet.
Der er klart for alle, at dette først og fremmest skyldes det tætte årsags-virkningforhold mellem turisme og beskæftigelse, og at Den Europæiske Union efter afholdelsen af konferencen om disse spørgsmål i 1997 anerkendte de enorme muligheder, som turistaktiviteten udgør for beskæftigelsen.
I denne forstand forekommer Kommissionens meddelelse, som vi forhandler i dag, os meget formålstjenlig og naturligvis også betænkningen af hr. Viceconte - som jeg lykønsker ham med - som indeholder 34 konklusioner, hvoraf jeg vil fremhæve de 15 andragender, han kommer med til Kommissionen - hvori han opfordrer den til at træffe konkrete foranstaltninger og aktioner uden at glemme miljø- og kulturbeskyttelsesdimensionen, især i Fællesskabets randområder og øområder - og de fire andragender til medlemsstaterne, hvoraf det vigtigste er behovet for at koordinere aktionerne med de regionale myndigheder samt fastsættelse af gunstige foranstaltninger for de små og mellemstore turistvirksomheder, især på skatteområdet og i adgangen til finansielle instrumenter, med det mål om at få øget vækst i beskæftigelsen inden for sektorer, som har en intensiv brug af arbejdskraft, som det er tilfældet med turismen.
Endelig må vi indrømme, at vi, når vi har overvundet fraværet af dette retsgrundlag, som vi er mange, der ønsker, for at få en fælles turistpolitik, skal være realistiske og udarbejde en strategi for nævnte område - sådan som Kommissionen har til hensigt med bidragene fra Parlamentet - på grund af dens forbindelse med beskæftigelsen, og hvor unge mennesker og kvinder, uddannelse og kvalitet samt det nye informationssamfund bør være genstand for en særlig opmærksomhed.

Sudre
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil først gerne takke hr. Viceconte for hans betænkning, der giver mulighed for at rette opmærksomheden mod en sektor, der alt for ofte overses. Turismen angår som et socialt, økonomisk og kulturelt fænomen størstedelen af Europas borgere, hvad enten det er som nydere eller som ydere af meget forskellige tjenester. Hvert år forlader tæt ved 200 millioner europæere for en periode deres vanlige bopæl oftest som turister i et andet europæisk land. Endvidere er Europa det vigtigste bestemmelsessted for turister fra tredjelande, selvom vi står over for en stadigt voksende konkurrence og en verden af tilbud, der bliver stadigt mere varierede og tiltrækkende.
Selvom traktaterne ikke giver noget specifikt juridisk grundlag for at iværksætte en veritabel EU-turistpolitik, bør EU dog alligevel bidrage til at forbedre og opmuntre til et samarbejde i denne sektor i respekt for subsidiaritetsprincippet med henblik på at konkretisere det potentiale, turismen tilbyder i form af beskæftigelse. Den faglige uddannelse og arbejdskraftens mobilitet udgør de væsentligste instrumenter i en strategi til bekæmpelse af arbejdsløsheden i EU, især hvad angår udbydere af turisttilbud for at kunne opfylde de multikulturelle krav i efterspørgslen og for at sikre relevante servicetilbud til kunderne.
Beskæftigelsen i turistsektoren er ofte meget sæsonbetonet og knap, hvilket udgør en hindring for en varig udvikling af sektoren. Det haster derfor så meget mere med at indsamle og formidle knowhow om ledelse og teknologi for at kunne fremme de nye produktionsmetoder og markedsføre et turisttilbud, der svarer så godt som muligt til udviklingen på markedet. Medlemsstaternes vedtagelse af gunstige skattetiltag for SMV med henblik på især at reducere de byrder, der hviler på arbejdskraften, vil, som betænkningen nævner det, være en fortræffelig metode til at fremme væksten i beskæftigelsen i stærkt arbejdskraftsintensive sektorer og dermed også i turistsektoren.
Dette aktivitetsområde er også et afgørende element for den økonomiske og sociale udvikling af de dårligst stillede regioner. Jeg tænker her især på de ultraperifere regioner og øområder, hvis aktiver på området ikke kan bestrides. Vi skal ikke glemme, at turismen i disse regioner med hensyn til indtægter udgør den vigtigste industri. Indtægterne og den beskæftigelse, turismen fører med sig, bidrager i stor udstrækning til at mindske ulighederne og opmuntre til en konvergens af deres økonomier frem mod det gennemsnitlige udviklingsniveau i EU. Derudover kan turismen fremme en vis kulturel og økonomisk tilnærmelse i det omfang, den giver mulighed for en større bevidstgørelse om de forskellige europæiske kulturer og bidrager på den måde til udvikling af respekt for europæernes livsformer.
Det siger dermed sig selv, at en turisme, der er udviklet på langt sigt og med velberåd hu, for de lokale økonomier bør udgøre en kilde til varige indtægter samtidig med, at man bevarer og værdiforøger de landskabsmæssige, kulturelle, historiske og miljømæssige rigdomme. Jeg vil til slut stå fast på den meget vigtige rolle, EU bør spille med at fremme nye former for turisme på nye steder. Jeg tænker helt præcist og især på at lade EU's borgere på kontinentet få mulighed for at opdage de europæiske egne, der ligger længst væk, nemlig de ultraperifere regioner.

Medina Ortega
Hr. formand, vi har haft en stor forhandling om meget lidt, for i virkeligheden er basisdokumentet ikke andet end en meddelelse fra Kommissionen, som følger konklusionerne og henstillingerne fra en arbejdsgruppe på højt plan om turisme og beskæftigelse. Og vi har ikke alene haft en forhandling om meget lidt, men vi har ydermere holdt den med baggrund i et dokument, som er noget bedaget, for det er et dokument fra den 28. april 1999, det vil sige næsten et år gammelt.
Dokumentet kommer fra den tidligere Kommission og er uden tvivl et resultat af det arbejde, som kommissær Papoutsis udførte under hele sit mandat, og som kulminerede på Luxembourg-topmødet og i hans program Philoxenia, hans mislykkede program Philoxenia.
Jeg mener, at dette er den første forhandling, som vi afholder i Parlamentet med den nye Kommission, med den nye ansvarlige kommissær, hr. Liikanen, som naturligvis lytter med den største opmærksomhed til det, vi drøfter her.
Jeg vil gerne benytte denne lejlighed til at spørge ham direkte om et par ting. Den første er: Regeringskonferencen er ved at gå i gang, der er en forpligtelse fra regeringerne på Maastricht-konferencen i 1992 til at indskrive et retsgrundlag i traktaterne; denne forpligtelse blev ikke opfyldt med Amsterdam-traktaten i 1997, det er en udestående forpligtelse, og der er endog en beslutning fra Rådet fra juni sidste år om turisme og beskæftigelse. Hvilke forventninger har kommissæren til, at dette område bliver medtaget på den nye regeringskonference?
Det andet spørgsmål er meget mere direkte og måske meget mere forpligtende: Når man tager de mislykkede bestræbelser, som fandt sted i løbet af det sidste tiår, som hr. Koch fremhævede, i betragtning, tror kommissær Liikanen så, at han under sit mandat kan gøre noget for, at dette fællesskabsaspekt ved turismen kan blive genstand for en selvstændig politik, når man tager hensyn til den beskæftigelsesfremmende betydning, som alle de talere, der har talt før mig, netop har tillagt turismen? Det vil sige, er det muligt, at Kommissionen kommer med nye initiativer med henblik på at se, om man - lidt som den dråbe vand, der eroderer klippen - gennem en fortsat indsats fra Kommissionen og Parlamentets side kan overbevise Rådet om, at der skal gøres noget inden for dette område?

Fatuzzo
Hr. formand, hr. kommissær, først vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. Viceconte, der talte så indgående om de 15 EU-landes konkrete mulighed for at skabe flere arbejdspladser ved hjælp af en fornuftig politik og et fornuftigt EU-initiativ på dette område.
Netop her i eftermiddag har vi drøftet problemet med de arbejdstagere, der pludselig er blevet arbejdsløse, og nu har vi så i stedet et håb om at kunne løse disse problemer.
Turisme er en aktivitet, der klart og nødvendigvis må henhøre under EU's kompetenceområde. Alle de europæiske lande er kendt i hele verden for at være turistmagneter, der misundes af alle, også af USA, som vi har talt om her i eftermiddag på grund af indianerspørgsmålet.
Jeg vil gerne fremhæve et punkt i Vicecontes betænkning, som jeg bifalder i særlig grad, og som jeg gerne ville have, at Parlamentet og Kommissionen overvejede og herefter kom med et positivt svar på. Det er det punkt, der hedder ældreturisme.
Som regel river kommissær Diamantopoulou sig selv i håret af fortvivlelse over, at de ældre lever alt for længe, hvilket skaber problemer med hensyn til pensionsudbetalingen. I dette tilfælde medfører den kendsgerning, at vi lever længere, til gengæld at der bliver flere ældre. Desværre ikke alle, men rigtigt mange ældre rejser verden rundt for at se de vidunderlige ting, der findes, og for at lære mere og få en større indsigt. Italienerne for at se, hvordan englænderne er, grækerne for at se, hvordan tyrkerne er, og franskmændene for at hilse på deres italienske fætre. Turismen bringer befolkningerne i de 15 stater og i hele verden tættere sammen og fører uden tvivl til fred og forståelse.
Denne turisme, som især mange ældre gør brug af, er lige så vigtig. Denne turisme skal fremmes og begunstiges, da den skaber arbejde i turistområderne, ikke bare om sommeren, når man f.eks. kan bade i havet, men også om vinteren, fordi luften er renere.
De ældre holder ferie hele året, lige fra 1. januar til 31. december, eftersom de ikke arbejder. De må ikke nøjes med en måneds ferie om året. Det gælder desværre ikke alle, men det er derfor, at jeg opfordrer Kommissionen til at følge op på betænkningen af Viceconte.

Karas
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, vi har på den ene side hørt, at der frem til år 2007 forudses en vækst i beskæftigelsen inden for turismen på 1,84 millioner mennesker. På den anden side ved vi, at der i praktisk talt alle udviklede lande er mangel på arbejdskraft inden for turistbranchen, og denne mangel kan selv i perioder med høj arbejdsløshed ikke fuldstændigt afhjælpes. Det er dette paradoks, der hentydes til, når man taler om, at turismen som arbejdsmarked er et janushoved med to ansigter. På den ene side giver turismen arbejdspladser i regioner, hvor der i stort omfang mangler andre arbejdspladser inden for håndværk, industri og i landlige omgivelser, eller hvor antallet heraf er faldende, og den giver beskæftigelsesmuligheder for de befolkningsgrupper, som på grund af manglende kvalifikationer eller den tekniske og globale udvikling ikke har et job i andre brancher. Navnlig for mange unge mennesker kan den være en mulig indgang til et aktivt arbejdsliv. Dermed er turismen et område, man knytter forhåbninger til inden for beskæftigelsespolitikken.
Vi ser imidlertid også, at der klages over talrige ulemper på dette område: lange daglige arbejdstider og en høj andel af overtimer, arbejde i weekender, på helligdage og i ferieperioder og derfor problemer med fritid og familie, sæsonledighed, høj fysisk arbejdsbelastning på grund af et usundt arbejdsmiljø og perioder med spidsbelastning, manglende avancementsmuligheder. Alle vores overvejelser er nødt til at bevæge sig inden for dette spændingsfelt, og vi kan ikke se bort fra nogen af disse faktorer.
I mit land, i Østrig, har turismen og fritidssektoren en central betydning for samfundsøkonomien, den bidrager til at sikre indkomst og beskæftigelse og til at skabe balance på betalingsbalancen. Alene i 1998 havde vi et samlet forbrug til turisme og fritid på 450 milliarder schilling. Hele sektorens andel i nationalproduktet udgjorde ca. 13%. Jeg vil derfor gerne bringe en hjertelig tak til alle, der er beskæftiget inden for turismen, og til alle, der plejer naturen, kulturen og de landskaber, der tjener rekreative formål.
Jeg kræver, at mulighederne for at tilrettelægge arbejdstiden og for at forkorte den respektive arbejdsfrie periode udnyttes. Jeg kræver en differentieret analyse af arbejdsmarkedet i turistbranchen. Vi har behov for et europæisk marketingkoncept, også i konkurrencen med de andre kontinenter. Vi må også i forbindelse med vores overvejelser se grundigt på omkostningsstrukturen, som medfører, at vi i dag kan flyve billigere til Amerika end fra Wien til Bruxelles. Uddannelsen er nævnt og meget mere, men der er stadig meget, vi skal gøre for virkelig at give denne branche et grundlag, som sikrer, at den også fremtidig er en vækstbranche.

Mann, Thomas
Hr. formand, 9 millioner arbejdspladser i dag, 12 millioner om 10 år. Turismen er en sprudlende kilde til job i Europa, men der mangler stadig informative statistikker med henblik på at identificere de sektorer, hvor beskæftigelsen opstår. Der er hverken fremsynede støtteordninger eller en koncentration om de små og mellemstore virksomheder. Da vi endnu er langt fra en strategi baseret på viden, kan det ikke undre, at der mangler bevidsthed om en fællesskabsdimension. Jeg har aldrig forstået, hvorfor nogle medlemsstater boykotter Philoxenia-programmet, selvom dette initiativ tilstræber en enhed mellem turisme, miljø og kultur. Derfor stiller jeg det spørgsmål til kommissær Liikanen, om et sådant program overhovedet har en chance.
Turisme er simpelthen ikke nævnt i de fleste nationale aktionsplaner til gennemførelse af vores fælles europæiske beskæftigelsesstrategi. At potentialet her er stort, kunne jeg dokumentere i min betænkning om fremtidens arbejdspladser, som Europa-Parlamentet vedtog for næsten præcist et år siden. Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har udtrykkeligt inddraget elementer fra dette dokument i sin udtalelse.
Der er betydelige synergieffekter mellem turisme, historie, uddannelse, sport, sundhed, økologi og udvikling af landdistrikterne. Ved forbedrede foranstaltninger med henblik på infrastruktur, bevarelse af kulturarven, pleje af regionale traditioner og udbud af lokale produkter bliver selv de mest afsidesliggende områder attraktive.
Til dem, der drager fordel af væksten i beskæftigelse, hører ansatte i turistbranchen, marketing- og softwareeksperter, miljørådgivere og beskæftigede i servicefag, der betjener turisterne.
I turismen er det forholdsvis let at integrere arbejdssøgende og lavt kvalificeret arbejdskraft. Arbejde og familie kan for det meste bedre tilpasses til hinanden. Ved deltidsjob og sæsonbetonede job er der dog en risiko for ikkeregulerede og usikre arbejdsforhold.
Dialogen mellem arbejdsmarkedets parter, men også med de lokale myndigheder, bør intensiveres. Til fordel for turisterhvervene taler derfor kvantiteten, men også den kvalitet, som kan styrkes og udbygges ved videreuddannelse. Der opøves kommunikationsevne og kreativitet, og opnås evne til teamwork, ansvarsbevidsthed og management knowhow. Kendskab til flere sprog og indfølingsevne i fremmede kulturer giver en bedre forståelse for vores fællesskab. Derfor er det vigtigt, at der skabes et stabilt grundlag for en europæisk orientering, selvfølgelig altid under overholdelse af subsidiaritetsprincippet. Hertil hører efter min mening kvalifikationsbeviser, f.eks. diplomer, som kan anerkendes i alle medlemsstater. Det gælder om at skabe forudsætningerne herfor.
Mange ting taler altså for turismen som en motor for beskæftigelse og integration. Den viser tydeligere end meget andet, at den store verden i sidste ende er en global landsby.

Liikanen
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordføreren, hr. Viceconte, og komplimentere ham for betænkningen.
Jeg tror, vi alle erkender den økonomiske, sociale og miljømæssige betydning af turismen i dagens udviklede Europa og dens store vækst- og beskæftigelsesmuligheder. Jeg er glad for at se, at Kommissionen og Europa-Parlamentet arbejder sammen mod samme mål på dette område.
Beskæftigelse er i øjeblikket det vigtigste i forbindelse med turismen. En væsentlig betingelse for at gøre fremskridt i arbejdet på dette område er, at samarbejdet med medlemsstaterne og erhvervet og med andre partnere bliver så frugtbart som muligt. Det vil være afgørende for, at vores arbejde kan få succes. Kommissionen vil i hvert fald forsøge at få god koordination med nationale beskæftigelsespolitikker. Det vil også være vigtigt med henblik på det særlige topmøde i marts, hvor turismen nødvendigvis må nævnes som en vigtig bidragyder til beskæftigelsen.
Koordination af Fællesskabets turistaktiviteter med andre vigtige spørgsmål, f.eks. regionalpolitik, transport, beskæftigelse, miljø, kultur og konkurrence, må kraftigt involvere medlemsstaterne og selve turisterhvervet. For så vidt angår faktiske politiske initiativer, vil jeg gerne pege på ét, som beslutningsforslaget sigter på - regionalpolitikken. Kommissionens dokument med retningslinjer for den nye strukturfonds programperiode har allerede udpeget turismen som et af de områder, der giver særlige muligheder for jobskabelse via konkurrencedygtige virksomheder. Kommissionen forventer, at medlemsstaterne i stigende grad vil lægge vægt på turismeforanstaltninger i deres planer og programmer.
Kvalitet, bæredygtighed og fornyelse er i centrum for Kommissionens egen politik og erkendes som højt prioriterede områder af Ministerrådet. Kvalitetsprodukter for at forbedre konkurrencedygtigheden, bæredygtighed for at beskytte ressourcerne og fornyelse i særdeleshed ved hjælp af informationsteknologi.
Når det gælder indikatorer for bæredygtighed, arbejder Det Europæiske Miljøagentur allerede sammen med Kommissionen om dette spørgsmål. Jeg vil, som mange talere her i dag allerede har gjort, gerne nævne, at turismen i forbindelse med natur- og kulturarven ventes at blive den hurtigst ekspanderende form for turisme i EU i de næste 20 år. Disse muligheder bør udnyttes fuldt ud.
Hr. Provan sagde, at jeg også taler meget om turisme og informationsteknologi. Personligt er jeg overbevist om, at informations- og kommunikationsteknologi vil være nøglen til konkurrencedygtighed og fornyelse for europæisk turisme. Rejse- og turistbranchen går i spidsen, når det gælder at udnytte informationsteknologiske redskaber. Det vil dramatisk ændre den måde, den fungerer på. Markedsføring, reservering og transport ventes at blive de områder, hvor der vil ske de mest gennemgribende forandringer og forbedringer. Anvendelsen af informationsteknologi åbner en helt ny dimension i forbindelse med rejser og turisme. Direkte kontakt mellem forbruger og leverandør vil supplere og i nogle tilfælde også reducere den næsten enerådende kontakt mellem den ene virksomhed og den anden, som man har i øjeblikket. Det vil give flere og bedre valgmuligheder for turisterne og frembringe nye og bedre turistprodukter.
For Kommissionen kræver dette, at initiativer på turistområdet må knyttes snævert sammen med foranstaltninger, der kan fremme indførelse af teknologi til kommunikation af informationer i turisterhvervet, i særdeleshed ved hjælp af de teknologiske programmer til fornyelse og til fremme af fornyelse i samfundet, der begge henhører under min kompetence. Den nye strategi, der skitseres i Kommissionens meddelelse om turisme og beskæftigelse, og som Rådet har tilsluttet sig, lægger vægten på indsamling og udbredning af informationer og good practice.
Gennemførelsen af direktivet om statistik har til formål at forbedre kendskabet til markedsstrukturer og tendenser i europæisk turisme. Afgørelser fra Kommissionen har fremmet den metodiske tilgang. Rapporten om de erfaringer, man har indhøstet ved arbejde udført under dette direktiv, er en del af vores arbejdsprogram for indeværende år. I øjeblikket foregår der mere arbejde om de sociale og økonomiske virkninger af turismen i samarbejde med de internationale organisationer, f.eks. World Tourism Organisation.
Den vigtigste rolle for Fællesskabet er at sikre en ramme, der sætter interesserede og myndigheder på alle niveauer i stand til og støtter dem i at optimere og realisere turistsektorens vækst- og beskæftigelsespotentiale. Sådan en europæisk strategi kan nås ved at bygge på medlemsstaternes og Kommissionens erklærede vilje til at samarbejde på en række centrale områder: udveksling og udbredelse af information, særlig gennem ny teknologi; oplæring for at opgradere færdigheder, kvalitet i turistprodukterne og en bæredygtig udvikling inden for turismen.
Til efteråret vil Kommissionen aflægge rapport om de fremskridt, der er sket i denne henseende. En rapport om det arbejde, der skal gøres sammen med medlemsstaterne og turisterhvervet, bør være klar om ca. to år fra nu af. Afhængig af resultaterne af dette arbejde kan en mere omfattende debat så finde sted, hvilket vel kan være udgangspunkt for mere omfattende politiske initiativer.
Hr. Medina Ortega har stillet mig nogle meget konkrete spørgsmål. Hvad angår turistpolitikkens rolle inden for de berørte samfund, må vi forstå, at mange politiske sektorer har en enorm indvirkning på turistbranchens rammer. Det er ikke kun de særlig målrettede turismeinitiativer, der er vigtige, men de andre horisontale aktioner inden for transport. I øjeblikket er det fundamentale problem spørgsmålet om overfyldning af luftrummet og vejene. På miljøområdet ser vi på måder, hvorpå vi kan samarbejde med fru Wallström. På det regionalpolitiske område giver hr. Barnier denne sektor megen opmærksomhed.
Vi har brug for denne strømlinjede tilgang til turismen, der dækker alle politiske initiativer. Jeg er sikker på, at vi kan forbedre dette i fremtiden, når vi har fået en god rapport fra Arbejdsgruppen på Højt Plan, Deres støtte sammen med Deres betænkning her, og også når turistsektoren bliver en del af erhvervspolitikken.
Hvorfor er det så vigtigt i den sektor? Det skyldes, at hovedvægten i erhvervspolitikken vil ligge på, hvordan man kan hjælpe med at skabe nye virksomheder; hvordan man kan gøre det lettere for unge mennesker at oprette deres egne virksomheder. Det er dér, potentialet ligger. Hvis vi kan eliminere hindringerne for at gøre det billigere at oprette nye virksomheder, lette adgang til finansiering og ændre samfundets holdning, så det bliver mere positivt over for iværksættere, så er jeg sikker på, at turistsektoren vil være den første, der får fordel af det.
Der er et problem, som jeg tøver med at nævne i dag, da jeg er ny på dette område. Jeg har nu arbejdet inden for alle sektorer af industri og tjenesteydelser, men når man ser på organisationen inden for turismen, er det næsten umuligt. Det er meget vanskeligt for en kommissær at forsøge at arbejde på et område, hvor der er snesevis af forskellige organisationer, hvis repræsentanter man hver gang skal forsøge at finde frem til. For at styrke turismens rolle i Europa bør organisationerne gøre, hvad der er sket inden for de fleste andre økonomiske sektorer: søge et bedre fokus, bedre koordinering og koncentrerede aktiviteter. Så kan vi få en grundig dialog i hverdagen. Det er den virkelige vanskelighed, som vi må overvinde.
For så vidt angår traktaten, er regeringskonferencen begyndt i denne uge, så vi kender ikke resultaterne endnu. Jeg vil gerne være helt oprigtig. Jeg har ikke set megen begejstring omkring denne konference eller forslaget om at udvide EU's beføjelser. Turismen er også på listen over emner, der ikke figurerer som nye kompetenceområder for EU. Vi må vente og se, hvad der sker, men sådan synes det at forholde sig i øjeblikket.
Endelig glæder Kommissionen sig over det beslutningsforslag, som fortsætter linjen fra den højt placerede gruppe - Kommissionens meddelelse om en forøgelse af turismens potentiale for beskæftigelse og Rådets dertil svarende konklusioner. Den generelle aftale mellem begge institutioner på dette område må ikke afholde Kommissionen fra at indtage den mest pragmatiske holdning, når det gælder at nå vores fælles mål.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 19.40)
MØDET TORSDAG DEN 17. FEBRUAR 2000 1
Genoptagelse af mødet 1
Investeringsinstitutter 1
Gensidig retshjælp i straffesager mellem EU's medlemsstater 10
AFSTEMNING 20
Genopbygning af Europas virksomheder 33
AKTUEL OG UOPSÆTTELIG DEBAT 40
Racistiske og fremmedhadske begivenheder i El Ejido (Spanien) 40
Menneskerettigheder 45
Miljøkatastrofe i Donau 57
AFSTEMNING 60
Turisme og beskæftigelse 61

