
Napoletano
Hr. formand, jeg anmoder om ordet for en personlig bemærkning i henhold til forretningsordenens artikel 122, som i dette tilfælde giver en taletid på tre minutter. Den vil jeg dog ikke misbruge.
I går aftes meddelte et italiensk pressebureau, at hr. Tajani har sendt Parlamentets formand, fru Fontaine, et brev om hr. Barón Crespos og mit indlæg under forhandlingen om Rådets ekstraordinære møde den 21. september. Først vil jeg bede Dem om at undersøge og få undersøgt, om formanden har modtaget dette brev. Desuden lader det til ifølge pressebureauet - jeg har ikke selv læst brevet - at man anmoder formanden om at gøre noget, der er forkert, nemlig at tage et initiativ for at beskytte det italienske parlament. Jeg ved ikke, med hvilken ret parlamentsformanden kunne tage et sådant initiativ. Jeg formoder i øvrigt, at formændene for de italienske parlamentskamre udmærket er i stand til beskytte deres institutioner selv.
Jeg vil desuden gerne præcisere, at hverken hr. Barón eller jeg på nogen måde angreb det italienske parlament. Vi gjorde til gengæld opmærksom på noget, der forekommer os at være meget inkonsekvent fra den italienske regerings side, eftersom den i Bruxelles uforbeholdent underskrev handlingsplanen mod terrorisme efter Rådets ekstraordinære møde - og det lod heller ikke til, at den gjorde nogen indsigelse under mødet i Rådet (retlige og indre anliggender) - mens den går ind for en lov, der gør retssamarbejdet meget vanskeligere. Denne kendsgerning understreges af ansete jurister, af den internationale presse og i dag også af den amerikanske dommer Calabresi, der er chef for appelretten i New York, og som siger, at Italien går i den modsatte retning af USA og hele det internationale samfund.
Under alle omstændigheder gav vi udtryk for vores frie holdning. Hr. Tajani gjorde det samme under denne forhandling, eftersom han blandede dette spørgsmål sammen med andre spørgsmål. Så jeg kan ærligt talt ikke se, at parlamentsformanden skulle kunne gøre andet end at forsvare Parlamentets rettigheder, og artikel 2 sikrer medlemmerne retten til at udøve deres mandat frit. Og eftersom hverken jeg eller hr. Barón har overtrådt nogen af forretningsordenens bestemmelser for vores adfærd, skal fru Fontaine efter min mening ikke foretage sig noget. Det forekommer mig i øvrigt mærkeligt, at hr. Tajani klager over en påstået indblanding og så beder formanden om at gøre det samme. Når det er sagt, hr. formand, vil jeg gerne have Dem til at fortælle fru Fontaine, at vi før slutningen på denne mødeperiode godt kunne tænke os at vide, om og hvordan hun agter at svare på hr. Tajanis brev.

Formanden
Vi vil naturligvis informere formanden om Deres ønske. Jeg er sikker på, at fru Fontaine svarer så hurtigt som muligt.

Tajani
Hr. formand, jeg tager også ordet for en personlig bemærkning. Jeg tror godt, at fru Fontaine ved, hvad hun skal gøre, uden at der er nogen, der behøver at belære hende om Parlamentets rettigheder.
Jeg taler om det brev, jeg sendte til formanden i går. Det er ikke pressebureauerne, der er de rigtige informationskilder, men derimod teksten til det brev, jeg sendte til fru Fontaine for at spørge hende, om hun anser det for hensigtsmæssigt at gribe ind efter visse udtalelser her i Parlamentet fra PSE-Gruppens formand, hr. Barón Crespo, og andre parlamentsmedlemmer fra samme gruppe. Jeg mener ikke, at jeg nævnte fru Napoletanos navn, men jeg har ingen problemer med at bestride nogle af hendes udtalelser.
Det drejer sig ikke om, at Europa-Parlamentet skal blande sig i det italienske parlaments arbejde, men om, at man både i går og i forgårs - det vil sige lige siden mødeperiodens begyndelse - gentog nogle ord her i Parlamentet, der smager af indblanding i det italienske parlaments arbejde. Når man bliver ved med at anmode om en kontrol af, hvorvidt de vedtagne love er i tråd med Ministerrådets beslutninger, og ingen gør indsigelse mod Ministerrådets beslutninger, vil jeg nemlig gerne gentage - og det sagde jeg allerede til fru Napoletano og PSE-Gruppen i går, da de talte om et spørgsmål, der vedrører interne italienske anliggender, men det italienske parlament er gudskelov stadig suverænt og skal ikke underlægges kontrol - at med hensyn til bestemmelserne om internationale retsanmodninger er der tale om efterprøvningen af en lov, som ratificerer aftalen mellem Italien og Schweiz, og den grundlæggende bestemmelse er den, der gennemfører artikel 3 i den europæiske konvention om gensidig retshjælp, som blev underskrevet i Strasbourg af alle de europæiske lande, og som har været gældende i Italien siden 1961. I artikel 3 fastlægges det, at den stat, der anmodes om retshjælp, har pligt til at sende den stat, der anmoder herom, bevismaterialets originale dokumenter eller, såfremt det ikke er muligt, en kopi forsynet med ægthedsbekræftelse. Der er ikke tale om, at man ikke bekæmper terrorismen, for som politisk gruppe og national regering har vi og ministerpræsidenten altid gjort en kraftig indsats for at bekæmpe terrorismen. Jeg vil ikke have, at man her i Parlamentet urigtigt siger, at vedtagelsen af en bestemmelse, der gennemfører artikel 3 i den europæiske konvention om gensidig retshjælp - som alt for ofte er blevet overtrådt af de italienske dommere - er at betragte som en bestemmelse, der fremmer terrorismen, for sådan forholder det sig ikke. Derfor anmodede jeg parlamentsformanden, fru Fontaine, om at gribe ind, hvis hun anser det for hensigtsmæssigt.

Formanden
Vi afslutter spørgsmålet her.

Produktsikkerhed i almindelighed
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0313/2001) af González Álvarez for Europa-Parlamentets Delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om produktsikkerhed i almindelighed (3644/2001 - C5-0298/2001 - 2000/0073(COD)).

González Álvarez
Hr. formand, jeg tror ikke, at jeg vil bruge fem minutter.
Dette er en tredjebehandling, og det er en forligsprocedure, som vi har fulgt i lang tid. Jeg vil gerne bifalde den dialog, der var mellem Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet, og som befordrede mange ting. Resultatet af et forlig er naturligvis aldrig helt godt for nogle eller helt godt for andre. Det plejer at være ret godt, men med nogle mangler.
Jeg synes, at de to andre institutioner har medtaget nogle vigtige ændringsforslag blandt de første ændringsforslag, som Europa-Parlamentet stillede ved førstebehandlingen. F.eks. forslaget om i forbindelse med produktsikkerheden ikke alene at tage hensyn til producenterne, men også til forhandlerne, forslaget om tydelig information om de mulige risici på de forskellige EU-medlemsstaters sprog, en hurtigere udveksling af information, et større samarbejde mellem staterne for at undgå, at der markedsføres farlige produkter, og endelig forslaget om tilbagetrækning af produkter, der anses for farlige, selv om de allerede er markedsført. Der blev ligeledes, selv om kollegerne fra Det Forenede Kongerige ikke ønskede det, medtaget et ændringsforslag, der havde til hensigt specifikt at medtage nogle velgørenhedsforretninger i Det Forenede Kongerige. Jeg synes, at der er medtaget en betydelig del af Europa-Parlamentets forslag.
Det var dog ikke alle, der kom med, og ved andenbehandlingen stillede vi kun syv ændringsforslag, der forsøgte at medtage det, der ikke var accepteret af de andre institutioner. Disse ændringsforslag drejede sig om noget meget vigtigt for os, nemlig medtagelse af tjenesteydelser i det forslag, som Kommissionen arbejder med, og for hvilket der aftaltes en forpligtelse til at fremvise resultater i 2003. Jeg mener, at det er et meget vigtigt forslag for os, for tjenesteydelsers sikkerhed bør vægtes på samme niveau som det direktiv, vi reviderer i dag.
Forsigtighedsprincippet bør også tages i betragtning. Det vil sige, at når der er begrundet mistanke om, at et produkt ikke er sikkert, skal det forsigtighedsprincip, der tales så meget om, og som i virkeligheden anvendes så lidt, tages i anvendelse. Og muligheden for en ekstern certificering, som supplerer den officielle certificering. Der er også en aftale om komitologien, som i dette tilfælde heller ikke er, som Parlamentet ønskede det, men der er et forslag om fortsat og regelmæssig information til Europa-Parlamentet og Rådet.
Der er også klart indføjet nogle emner, som bekymrede os i det endelige forslag.
Jeg vil kun understrege et spørgsmål, som Kommissionen selv bragte på banen til at begynde med, nemlig forbuddet mod eksport til tredjelande af produkter, der ikke anses for sikre i Europa. Dette forslag faldt i Parlamentet med meget få stemmer, og det er naturligvis ikke medtaget i det endelige dokument. Jeg må i min egenskab af ordfører sige, at det måske nok er det, der bekymrer mig mest. Jeg tror, at man løber en reel risiko for, at skrupelløse personer, som vi ser det dagligt, vil eksportere produkter til den tredje verden, som ikke er sikre. Det er et spørgsmål, der bekymrer mig utrolig meget. Vi har et mundtligt løfte fra Europa-Kommissionen om, at der vil komme en meget streng kontrol for at sikre, at dette ikke sker, men det ville have været sikrere, hvis det havde været med i forslaget, og at der ikke var nogen risiko for at eksportere produkter til den tredje verden, som vi europæere anser for farlige.
Jeg synes derfor, hr. formand, til trods for den tvivl, jeg stadig føler, fordi der i direktivet ikke er medtaget et udtrykkeligt forbud mod eksport af ikke sikre produkter til den tredje verden, at det er et forslag, der, som jeg sagde til indledning, ikke er det bedste for Rådet og Kommissionen, og måske heller ikke det bedste for Parlamentet, men det er resultatet af en forligsprocedure, hvor der helt sikkert har været en meget frugtbar dialog mellem alle institutionerne, og som jeg er meget tilfreds med.

Ebner
Hr. formand, kære kolleger, det indre markeds funktion er kun sikret, hvis der i et område uden indre grænser på fornuftig vis træffes passende foranstaltninger, og sikkerheden for forbrugerne garanteres. Vi har brug for ensartede beskyttelsesniveauer og ikke forskellige beskyttelsesniveauer. Formålet med dette forslag er at sikre ensartede beskyttelsesniveauer. Situationen er den, at forbrugerne de seneste år er blevet mere og mere usikre, dels på grund af vildledende foranstaltninger, dels på grund af den videnskabelige udvikling, der heldigvis sker. Det er den ene gang efter den anden konstateret, at de forbrugsvarer, der var i handlen, ikke længere opfyldte de sikkerhedsstandarder, der svarer til det aktuelle niveau. Derfor er det så meget vigtigere og mere nødvendigt, at vi nu fremlægger denne betænkning. Der skal også rettes en tak til ordføreren, fordi hun har ydet en så betydningsfuld indsats.
Det er overordentligt vigtigt, at dette direktiv om produkter skal gælde uafhængigt af markedsføringsformen. Det skal være en beslutning, der tager hensyn til udviklingen på markedet, og nærmere bestemt i den forstand, at også fjernsalg og elektronisk handel bliver omfattet.
Med hensyn til forbrugernes sikkerhed handler det ikke kun - sådan som det bliver understreget igen og igen - om børn og ældre, som udgør de svagere grupper i samfundet, men sikkerheden skal gælde alle. Derfor er det også helt rigtigt og absolut nødvendigt, at vi sikrer, at de varer, der ikke længere opfylder standarderne hos os og bliver fjernet fra handlen, ikke via omveje igen dukker op i tredjelande og måske oven i købet er med til at forværre sundhedsstilstanden i de lande.
Jeg mener, at et af de vigtigste punkter i den forbindelse også er en integrering af handlen. Det er ikke kun myndighederne, der skal sikre, at de gældende sikkerhedskrav bliver overholdt. Forhandlerne skal også bidrage til det, så der igen kan blive rettet op på tillidsforholdet mellem forhandlere og forbrugere. Men det kan ikke undgås, at der er brug for passende kontroller, og denne forskrift er i det store og hele god, forudsat at den også bliver kontrolleret. Derfor vil kontrolforanstaltninger være overordentligt vigtige. Der er brug for et netværk af tilsynsmyndigheder i medlemsstaterne, og vi håber, at dette vil komme til at fungere så hurtigt som muligt.
Jeg vil gerne tilføje et sidste punkt, nemlig hvor hurtigt Europa-Parlamentet og de europæiske institutioner reagerer på presserende behov som forbrugerbeskyttelse, der er påkrævet på grund af BSE-krisen, mund- og klovsyge eller visse former for vildledning. Vi har nu diskuteret dette emne i næsten et år, og jeg mener, vi bør overveje, hvordan vi kan reagere hurtigere på uopsættelige spørgsmål, og på nødvendige, uopsættelige tiltag, og måske kunne vi også forbedre vores interne regler og interinstitutionelle regler og frem for alt give dem et skub fremad.

Whitehead
Hr. formand, for os, som har deltaget i diskussionerne i forbindelse med dette forlig, er hr. Ebners kommentarer et velkomment og positivt bidrag til vores drøftelser.
For os, som skal forklare i vores hjemland, hvordan Parlamentet påvirker lovgivningen, kan tidsplanen og indholdet i direktivet om produktsikkerhed i almindelighed være et godt eksempel. Der er sket forholdsvis hurtige fremskridt. Kommissionens 15 måneder gamle forslag har nu gennemgået alle stadier, hvor alle tre dele i den involverede krafttrekant nu hver er kommet med deres eget særlige bidrag.
For så vidt angår Parlamentet er der grund til at fremhæve ordføreren. Fru González Álvarez har lagt en konsekvent, grundig og idealistisk linje under dette direktivs vej gennem Parlamentet. Hun har vidst, hvornår hun skulle stå fast, og hvornår hun skulle gøre indrømmelser. Vi, som indimellem har følt, at vores gennemslagskraft ikke har været så stor som ønsket, kan takke hende for, at yderligere og bedre ændringer er mulige efter disse indledende skridt.
Rådet har godkendt 21 af de 30 ændringsforslag. For Det Forenede Kongeriges vedkommende er jeg særligt taknemmelig for præciseringen af, at velgørenhedsinstitutioner og gademarkeder er fritaget fra at skulle give oplysninger om oprindelse, hvilket havde været svært at håndtere. Dette er ikke et problem i alle fællesskabslande, men i lande som Irland og Det Forenede Kongerige har det stor betydning, og præciseringen har været til stor gavn.
Vi har nu en tydelig anerkendelse af selve forsigtighedsprincippet. Der var en usædvanlig forsinkelse, før de andre institutioner var villige til at indskrive dette i præamblerne, men det er sket og skal nu fungere som retningslinje, når vi skal se på, hvordan lovgivningen om produktsikkerhed skrider frem. Vi har ikke opnået så tilfredsstillende resultater, som jeg kunne ønske i forbindelse med tilbagetrækning og tilbagekaldelse, og vi vender tilbage til dette og andre forhold senere. Det er vigtigt, at vi overvejer tjenesteydelsernes sikkerhed og undersøger forslag herom forholdsvis hurtigt. I denne forbindelse skal vi simpelthen holde Kommissionen fast på et princip, som den teoretisk støttede, men nu rent praktisk skal leve op til ved udgangen af 2003.
Samtidig skal vi, som ordføreren sagde, se nøje på det manglende forbud mod eksport af usikre produkter til resten af verden og se på, hvilke sikkerhedsindikationer importerede produkter skal forsynes med. Vi kan bare se på CE-mærket for at se manglerne i den forbindelse. Dette er et vigtigt skridt fremad. Jeg lykønsker ordføreren. Hun har virkelig fortjent vores kvalitetsstempel i disse forhandlinger.

Evans, Jillian
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke min og min gruppes støtte til Forligsudvalgets udkast. Jeg vil også gerne lykønske ordføreren, fru González Álvarez, som har udført et fremragende arbejde.
Denne betænkning er en betydelig forbedring af gældende lovgivning vedrørende produktsikkerhed. I forbindelse med de vedtagne punkter bifalder jeg især, at der nu kan iværksættes skærpede foranstaltninger på fællesskabsplan vedrørende systemet for hurtig varsling, hvis der er en alvorlig risiko for forbrugerne, så produktet kan trækkes tilbage fra markedet. Det er vigtigt, at der findes tilstrækkelig og uafhængig certificering, så de relevante produktsikkerhedskriterier overholdes, og der findes tydelig mærkning over for forbrugerne.
Kommissionen vil regelmæssigt aflægge beretning til Parlamentet, hvilket er væsentligt, da det henviser til forsigtighedsprincippet og den pligt, der pålægges de relevante myndigheder i medlemsstaterne, til at fortolke dette i forbindelse med alle produkter. Min gruppe mener, at alle forbrugere både inden for og uden for EU bør behandles lige. Som ordføreren har betonet adskillige gange under drøftelserne i forbindelse med dette direktiv, bør alle forbrugere garanteres sikkerhed.
Jeg er ligeledes glad for, at der er enighed om antikvitetshandlere, velgørenhedsinstitutioner og de personer, der driver garagesalg, da de i sagens natur ikke kan give oplysninger om brugte varer, men yder en meget værdifuld service. Samlet set har vi brug for en god balance mellem visheden om, at markedsførte produkter er sikre, og at de foreslåede foranstaltninger i den henseende kan gennemføres i praksis. Denne betænkning opnår delvist dette, og de forbrugerorganisationer, som bifaldt tidligere udkast til direktivet, vil også bifalde dette direktiv. Vores topprioritet er at sikre, at forbrugerne er beskyttet og har ret til at vide, hvilke produkter der er farlige, og hvad der sker med dem. Denne betænkning er en betydelig forbedring af gældende lovgivning og vil forhåbentlig få Parlamentets støtte.

Fiebiger
Hr. formand, på internationalt plan er der en stærk konkurrence og en tiltagende koncentration og globalisering i produktionsleddet. Det medfører mange fordele for forbrugeren, men også ulemper. Selv om der i de europæiske medlemsstater er mange institutioner, der beskæftiger sig med kvalitetsbestemmelse og kontrol af forbrugsvarer, er tilbagetagelse desværre ikke længere noget enkeltstående tilfælde. Håndhævelse af forsigtighedsprincippet med hensyn til hele produktbredden er et punkt i betænkningen. Der henvises til rigtige løsningstiltag.
Da jeg selv producerer forbrugsprodukter, takker jeg ordføreren for de tiltag, der er gjort for at finde en løsning, for det handler også om at beskytte producenterne og ikke kun forbrugerne. En løsning kunne være at harmonisere forskrifterne for de myndigheder, der er ansvarlige for produktionssikkerhed. Det netværk af informationer, der i den forbindelse er behov for, vil blive omfattende. Derfor er det hensigtsmæssigt, at det eksisterende direktiv foreløbigt bliver udvidet og senere revideret efter en grundig analyse.
Markedet kan ikke kontrolleres. Derfor er det særdeles vigtigt med præventive foranstaltninger for sikkerhed og sundhed. I betænkningen er der talrige henvisninger til, at drift- og producentrettigheder kommer før forbrugerrettigheder i medlemsstaterne. Det er op til betænkningen at ændre det. Det er jeg fuldt ud enig i!
På grund af mangfoldigheden i de produkter, der bliver tilbudt, og de risici, der derved kan opstå med henblik på sikkerhed og sundhed på forbrugermarkedet, er det nødvendigt med en nytænkning inden for lovgivningen. Det bliver heller ikke forbigået i betænkningen. I betænkningen bliver det også understreget, at der skal udstedes eksportforbud mod farlige produkter. Emnet er endnu ikke tænkt til ende, og jeg går ud fra, at perioden indtil 2003 heller ikke er for lang.

Costa, Raffaele
Hr. formand, kære kolleger, jeg sætter pris på den tankegang, der lå bag indlæggene her i salen både i dag og tidligere, nemlig i de lange måneder og den lange periode, hvor vi har behandlet dette spørgsmål, der uden tvivl er et af de spørgsmål, som vinder størst genklang hos offentligheden i Europa og jeg vil endda sige i hele verden. Det er ligeledes et af de mest betydningsfulde spørgsmål for EU. Der er nogle områder, hvor EU's indsats har været effektiv, men som ikke vinder almindelig tilslutning hos offentligheden og borgerne. Og der er til gengæld andre mere specifikke og særskilte områder, som vinder tilslutning. Dette er netop et af de generelle spørgsmål, der har vundet borgernes tilslutning.
Når jeg læser betænkningen om denne procedure i sin helhed, sådan som den har udviklet sig, og sådan som den færdiggøres i dag, kan jeg konstatere, at mange kapitler og punkter er overordnede, og det gælder også for mange af de udtryk, hvormed man opstiller eller vil opstille regler på dette område. Denne overordnede indfaldsvinkel er i øvrigt ret almindelig i retsakter fra Parlamentet, Kommissionen og Rådet, men i dette tilfælde burde man måske i højere grad være gået væk fra den.
Min bekymring gælder ikke det sene tidspunkt, man nåede frem til den holdning, der er medtaget i betænkningen i dag, men snarere, at der skal gives nogle garantier med hensyn til indgrebene, deres type, kontrollerne og den måde, de foretages på, samt kontrollernes fleksibilitet og værdighed, hvilket vil sige, at de ikke må være ydmygende for producenten eller forbrugeren. Ud fra dette synspunkt kunne vi måske godt have været mere specifikke, idet vi samtidig respekterede producenternes og forhandlernes rettigheder, men selvfølgelig stadig tog hensyn til forbrugernes interesser.
Jeg anser f.eks. udtryk som "farlig" og "alvorlig risiko" for at være utilstrækkelige. Man kan naturligvis godt henvise til sådanne udtryk i en bestemmelse eller en forordning - hvad enten den er national eller ej - men når det også drejer sig om så vanskelige emner, der kan få indflydelse på forbrugernes dagligdag og således på samfundet, burde vi måske have udtrykt os klarere.
Hvad fremtiden angår - og i betragtning af det, jeg sagde om kontrollerne - er jeg af den opfattelse, at den beretning, som man anmoder Kommissionen om at udarbejde hvert tredje år, bør udarbejdes med kortere mellemrum, så man ikke skal vente tre år. På denne måde undgår man, at der i løbet af de tre år opstår situationer, som det herefter bliver nødvendigt at råde bod på med specifikke foranstaltninger. Derfor mener jeg, at det måske er nødvendigt at overveje dette punkt yderligere.

Nielson
Hr. formand, jeg vil gerne benytte lejligheden til at gentage Kommissionens tilslutning til Forligsudvalgets resultater. Dette direktiv erstatter det gældende direktiv fra 1992, som nu er blevet opdateret, styrket og suppleret. Direktivets overordnede formål er at indføre et generelt krav om kun at markedsføre sikre produkter, at garantere en både vedvarende og høj beskyttelse af forbrugersundheden og -sikkerheden i hele EU, og at det indre marked fungerer tilfredsstillende.
Forbedringer af forbrugersundheden og -sikkerheden er nogle af de politiske prioriteter, som Kommissionen har fokuseret på. Dette direktiv er udformet på baggrund af de handlinger, som skal hjælpe med at indfri dette mål. Vi står nu over for den vigtige opgave at sikre, at de nye bestemmelser får fuld virkning i praksis.
Afslutningsvis vil jeg gerne takke Dem for Deres støtte og tiltro til at sikre en hurtig vedtagelse af dette vigtige direktiv. Jeg håber, at det i de kommende år bliver en hjørnesten i vores bestræbelser på at sikre de europæiske borgeres sikkerhed.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Fattigdomslempelse (indgreb mod overførbare sygdomme)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0263/2001) af Khanbhai for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om
meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om et hurtigt indgreb mod overførbare sygdomme inden for rammerne af fattigdomslempelse (KOM(2000) 585 - C5-0014/2001 - 2000/2006(COS));
meddelelse fra Kommissionen om et handlingsprogram: Hurtigt indgreb mod hiv/aids, malaria og tuberkulose inden for rammerne af fattigdomslempelse (KOM(2001) 96 - C5-0112/2001 - 2001/2006(COS)).

Khanbhai
Hr. formand, en familie i en lerklinet hytte i et landområde i Afrika uden adgang til rent vand, elektricitet, hospital eller medborgerhus er virkelig knust, når den opdager, at et familiemedlem lider af en af de tre sygdommen hiv/aids, tuberkulose eller malaria. Patienten har ingen adgang til en klinik i nærheden, som kan undersøge, diagnosticere og behandle ham, og selv hvis der findes en klinik, har han ikke råd til behandlingen. Patientens familie er i krise, ikke alene på grund af sygdommen, men også fordi familien skal finde penge til behandling, herunder penge til transportomkostninger og yderligere ernæringsmæssige krav. Det er den virkelige verden!
Derfor var det mit formål at udarbejde en betænkning med henstillinger, som støtter et handlingsprogram, der kan yde finansiering, er let at gennemføre og mest fordelagtig for de stakkels ofre for sådanne infektioner. En sådan betænkning kræver bred høring af samtlige politiske grupper, Europa-Kommissionen, medicinalindustrien, FN-agenturer, ngo'er og det civile samfund, så problemet bekæmpes på basis af kendsgerninger, samtidig med at de begrænsede ressourcer udnyttes mest effektivt.
Jeg havde denne brede høring, og jeg vil gerne takke alle kolleger, som var meget hjælpsomme, især Dr. Fransen og hendes hold og kommissær Nielsons afdeling. Dr. Fransen har selv arbejdet i Afrika, så hun var en stor informationskilde. Jeg vil også gerne takke alle kolleger fra de andre politiske partier, især Udvalget om Udvikling og Samarbejde, relaterede udvalg og naturligvis sekretariaterne, som var yderst hjælpsomme.
Betænkningen fremmer følgende: en global fond, som er finansieret af G8, EU, de olierige nationer og andre, for at finansiere adgang til og tilvejebringelse af medicin og behandling; en global strategi for gennemførelsen af et handlingsprogram til behandling og forebyggelse af overførbare sygdomme; et differentieret prisfastsættelsessystem for lægemidler fra medicinalindustrien for at sikre bred adgang til behandling; støtte til sundhedsinfrastruktur til at scanne, diagnosticere, behandle og overvåge patienter, da udbuddet af lægemidler i sig selv er utilstrækkeligt; opfordring til både finansielt og lovgivningsmæssigt at fremme både industriens og den offentlige sektors forskning og udvikling med henblik på fremstilling af nye lægemidler og vacciner. Europa-Kommissionen skal have et tæt samarbejde med regeringerne i udviklingslandene, FN-agenturer, ngo'er og det civile samfund for at gennemføre programmet. Betænkningen fremmer relevant kommende lovgivning, der skal give større fleksibilitet til gennemførslen af TRIPs-aftalen for at fremme overførsel af teknologi, så essentielle lægemidler om muligt kan fremstilles lokalt.
Fire punkter i betænkningen skal ændres en smule på grund af mindre fejl eller vanskeligheder ved gennemførelse. Formålet med punkt 14 var at sikre, at udviklingslandene ikke indfører importafgifter og skatter på import af essentielle lægemidler, hvis vi skal kunne finde de lavest mulige priser på lægemidler til fattige lande og til patienter i disse lande.
Industrilande, som EU og USA, pålægger ikke eksportafgifter, når de eksporterer lægemidler. Der er derfor en fejl i punkt 14. Jeg vil gerne mundtligt ændre dette, hvilket jeg håber, at mine kolleger kan godkende. Der bør stå: "anmoder udviklingslandene om at fjerne afgifter og skatter på import af essentielle lægemidler og udstyr for at bevirke, at det bliver lettere at betale sundhedsplejen;". Dette punkt henviser i virkeligheden til importafgifter i udviklingslandene.
Jeg ønsker også at ændre punkt 9 mundtligt og erstatte "10%" med ordet "passende", da Kommissionen og Budgetudvalget ikke kan dikteres præcis, hvor stor en procentdel af pengene, der bør bruges. Der findes budgetposter, som allerede er aftalt i andre udvalg og i andre betænkninger. Derfor er "passende" et bedre ord end "10%".
I punkt 20 vil jeg gerne foreslå en mundtlig ændring, som jeg håber, at parlamentsmedlemmerne støtter, hvor anden del som begynder med "i hvilke der er fastlagt en fordobling af budgettet ..." skal slettes. Det er igen samme problem. I en betænkning som denne kan man ikke angive en fast procentsats, når andre udvalg har aftalt budgetposter, og Kommissionen har budgetbevillinger, der er fastlagt af Ministerrådet. Dette er mindre ændringer.
Afslutningsvis vil jeg gerne præcisere spørgsmålet om varigheden af patenter til lægemidler, da nogle af mine kolleger har udtrykt bekymring. Det koster ca. 500 millioner amerikanske dollars at forske i, afprøve og markedsføre et nyt præparat. Medmindre dette beløb kan tjenes hjem, er der ingen, der ønsker at investere i forskning og udvikling af lægemidler til sygdomme blandt de fattige. Ingen regering kan finansiere en sådan investering, så vi må opfordre medicinalindustrien til fortsat at finansiere forskningen. Et patent er under alle omstændigheder irrelevant efter syv eller 10 år, i takt med at nye lægemidler udvikles, og lægerne ændrer en behandling, hvilket fremskynder et prisfald i det lægemiddel, som stadig er patenteret. Kunsten, og det er min hensigt med denne betænkning, er at sikre et differentieret prisfastsættelsessystem for alle lægemidler såvel gamle som nye, så de fattige patienter nyder gavn heraf, mens industrien fortsat betaler for forskningen og udviklingen.
I ændringsforslag 1 tages dette problem op, hvor ordet "gennemgå" er indsat i stedet for ordet "nedsætte" for at samarbejde med de kolleger, som var bekymrede for dette spørgsmål. Jeg smider det altså ikke ud af vinduet, jeg anmoder om, at vi gennemgår det i Verdenshandelsorganisationen. Hvis der er belæg for at ændre det, må det være sådan.
Jeg håber, at Parlamentet giver mig fuld støtte til denne betænkning, som jeg har forsøgt ikke at gøre politisk. Det handler om, hvad vi skal gøre for de fattige, så vi kan fortælle verden og især de fattige, at EU er optaget af deres problemer og vil gå i spidsen, når det gælder bekæmpelsen af sygdom og fattigdom i hele verden.

Corbey
Hr. formand, hvert år dør 5 millioner mennesker i udviklingslandene af hiv/aids, malaria og tuberkulose. En af grundene hertil er, at størstedelen af befolkningen i udviklingslandene ikke kan betale medicinen, og ofte er der slet ingen medicin. Af de mere end 1.450 nye lægemidler, som er blevet markedsført i de forløbne 20 år, var kun 13 beregnet til tropiske sygdomme. Udviklingslandene har i høj grad brug for lægemidler, som virker. Disse lægemidler eksisterer ikke eller er for dyre. Investeringer i tropiske sygdomme er åbenbart ikke tilstrækkeligt rentabelt for medicinalvirksomhederne. Der findes vist ikke et mere tragisk eksempel på markedets fejlen. For Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi er disse sørgelige kendsgerninger anledning til at foreslå omfattende foranstaltninger.
For det første et system om differentierede priser. Lægemidler skal være gratis eller kunne betales af alle. Hertil er det nødvendigt, at man undgår reimport, og det er meget vigtigt, at industrien samarbejder.
For det andet drejer det sig om patenter. Ordføreren, hr. Khanbhai, sagde, at patenter i sig selv er meget vigtige. Alligevel foreslår Industriudvalget at indskrænke patentbeskyttelsen for vigtige lægemidler i udviklingslandene. Det er vigtigt, fordi TRIPs-aftalen skal implementeres i udviklingslandene i 2005 og 2006. I den forbindelse opstår der store problemer ved bekæmpelsen af hiv/aids og tuberkulose. Hvis systemet om differentierede priser fungerer, er denne foranstaltning overflødig, men hvis det ikke fungerer optimalt, er foranstaltningen et vigtigt våben i bekæmpelsen af disse sygdomme i udviklingslandene.
Det tredje punkt om et udvidet europæisk forskningsprogram er ligeledes meget vigtigt for Industriudvalget. Det er nødvendigt for at tilpasse medicinalforskningen til efterspørgslen. Der skal altså være mere forskning og investeringer i tropiske sygdomme, men tillige investeringer i midler, som kan anvendes i udviklingslandene. Midler, som f.eks. er holdbare uden for køleskabet.
Samarbejde med udviklingslandene er meget vigtig, hvilket medfører en betydelig forhøjelse af budgettet. Jeg vil gerne takke ordføreren for samarbejdet og hans vilje til at lytte til de andre udvalg.

Wijkman
Hr. formand, Kommissionens initiativ fra sidste år om at spille en ledende rolle i bestræbelserne på at standse spredningen af hiv, malaria og tuberkulose kom ikke én dag for tidligt - tværtimod. Det internationale samfund burde have taget hiv-epidemien mere alvorligt på et langt tidligere tidspunkt og helt generelt gjort sig langt større bestræbelser på gennem forskning og forebyggende foranstaltninger at begrænse spredningen af især malaria.
Mangelen på midler, ikke mindst på forskningsområdet, har i lang tid været himmelråbende. Vi glæder os naturligvis over en indsats som den, Bill Gates gjorde, men denne type forebyggende arbejde kan ikke og må ikke afhænge af enkelte personers indsats. Det må primært være en opgave for almenheden.
Hr. formand, den beslutning, vi diskuterer her, udgør the Parliament's response, et noget sent svar, på Kommissionens initiativ fra sidste år. Beslutningen bør ses i forbindelse med det arbejde, vi udfører for øjeblikket, når det gælder budgettet for næste år, hvor vi foreslår, i hvert fald foreløbigt, væsentlige forøgelser i forhold til Kommissionens og Rådets forslag. Vi mener, der er behov for større kapacitet i Kommissionen, hvis man ønsker at spille en ledende rolle på dette område. Der er også behov for flere penge til operative tiltag.
Situationen for de sygdomme, vi diskuterer i dag, er yderst kritisk. Der er behov for flere ressourcer, men det kræver også innovative og nye former for samarbejde - ikke mindst mellem den offentlige og den private sektor. Vi må sørge for, at der skabes et incitament til en øget forskningsindsats. Det er yderst vigtigt med partnerskab mellem det offentlige og det private, men naturligvis også med ikke-statslige organisationer. Jeg håber, at Kommissionen, og ikke mindst Poul Nielson, vil opfatte denne beslutning, ligesom vores bestræbelser i andre forbindelser på at øge budgetmidlerne, som et stærkt incitament og en støtte til Kommissionen, når det handler om at spille den ledende rolle i bekæmpelsen af hiv, malaria og tuberkulose, som vi alle, tror jeg, synes er så væsentlig.

Carlotti
Kære kolleger, vi bør glæde os over Khanbhai-betænkningen, der er resultatet af et fremragende kompromisarbejde mellem de forskellige grupper og ordføreren. Jeg benytter lejligheden til at takke ordføreren. Denne betænkning afspejler en dobbelt erkendelse. Erkendelse af omfanget af faren og omfanget af de finansielle og menneskelige midler, der er nødvendige for at bekæmpe den. Betænkningen gør det muligt at gøre flere fremskridt i en væsentlig debat om selve overlevelsen for en del af menneskeheden, den klarlægger vores institutions holdning på adskillige afgørende punkter. Det gælder nødvendigheden af i betydeligt omfang at øge de midler, der anvendes til forbedring af sundhedssystemerne og til kampen mod overførbare sygdomme i udviklingslandene, viljen til at overvinde modsætningen mellem prævention og behandling, der er to væsentlige og komplementære aspekter i kampen mod sygdom. Det gælder en ny opfattelse af folkesundheden som et verdensomspændende offentligt gode, det gælder fortolkningen af beskyttelsesklausulerne i TRIPs-aftalerne, bekræftelsen på, at spørgsmålet om prisen på medicin er centrum i debatten om adgang til behandling og vigtigheden af forskning og udvikling, og det gælder især nødvendigheden af at orientere denne indsats mod de sygdomme, der specielt rammer landene i syd og de glemte sygdomme.
Europa-Parlamentets holdning er i dag klar og sammenhængende, og den er især retfærdig og rimelig. Vi har fornemmelsen af, at vi endelig begynder at tage de rigtige spørgsmål op, og nu skal vi komme med de rette svar. Faktisk er det i dag tid til, kære kolleger, at gå fra hensigt til handling. Og i første omgang er der to højt prioriterede områder, hvor vi skal handle. Det første vedrører fortolkningen af aftalerne om intellektuel ejendomsret, som i højere grad bør fremme sundheden i udviklingslandene. Tiden er moden til en sådan udvikling, og tilbagetrækningen af de sager, der er anlagt mod Sydafrika og Brasilien, har skabt et meget åbenlyst psykologisk klima. Der er dog stadig mange tvetydigheder. Den fjerde ministerkonference i WTO i Doha skal gøre det muligt at komme længere ved offentligt og højtideligt at foreslå garantier for, at beskyttelsesklausulerne i TRIPs-aftalerne anvendes i alle deres bestanddele, og især ved at bekræfte, at medicinen kan produceres i tredjelandene i tilfælde af tvangslicenser.
Den anden front, hvor vi skal håbe på fremskridt inden for kort tid, er den verdensfond for aids og sundhed, der blev lanceret i New York og Genova. Der er nedsat en midlertidig arbejdsgruppe, som stiller forslag inden for den nærmeste fremtid. Fra nu af er princippet altså godkendt. Men vi bør insistere på, at denne fond begynder at fungere i de kommende uger, for at medicinen kommer frem til de syge så hurtigt som muligt, og vi bør sikre os, at dens status og dens procedurer er rimelige. Hvad betyder det konkret? At fonden skal være operativ inden 15. december i år, skæringsdato for, at Kommissionen på budgettet for 2001 kan indgå forpligtelse om sit bidrag, og at denne fonds endelige struktur, sammensætningen af dens vedtægtsmæssige organer, skal respektere paritetsreglen mellem repræsentanterne fra staterne i nord og i syd, fra ngo'erne i nord og ngo'erne i syd. Det medfører, og lad det være min afsluttende bemærkning, mine damer og herrer, hr. kommissær, det medfører ligeledes behov for afklaring om EU's bidrag. EU engagerede sig i Genova, ved kommissionsformand Prodi, til en rammebevilling på 120 millioner euro til denne verdenssundhedsfond. Men denne sum figurerer i dag ikke under nogen budgetpost. Kommissionen må i dag bekræfte over for os, at denne sum ikke hører ind under eller bliver taget fra andre bevillinger til udvikling, at det drejer sig om et årligt bidrag, og at den bliver opført i budgettet på den specifikke budgetpost fra 2002. Tak for alle disse oplysninger.

Dybkjær
Hr. formand, det, der skete den 11. september, gør ikke behovet for udviklingsbistand mindre - tværtimod. Der er grund til at opfordre alle EU-lande til at leve op til deres løfter i Göteborg om at komme op på de lovede 0,7%. EU er ganske vist det største donorområde i verden, men det siger ikke så meget om vores indsats som om manglerne hos de andre. I den forbindelse må man sige - selv om man i dag ikke skal kritisere USA, men fortsat skal støtte USA - at USA's rolle i denne sammenhæng ikke har været særlig god - for at sige det mildt. Der er både deres manglende bidrag til FN og deres manglende udviklingsbistand. Der er nu rettet op på spørgsmålet om bidrag til FN, og vi kan så håbe på, at der også vil blive rettet op på udviklingsbistanden. Forebyggelse er nu en gang bedre end sygdomsbehandling, og udviklingsbistand er en forebyggelsesindsats. Det er sørgeligt, at det er så nemt at få bevilliget penge til de militære systemer, og at det er så vanskeligt at få bevilliget penge til udviklingsbistand, det forebyggende arbejde. Vi skal gøre os klart, at i den verden, vi i dag lever i med tv-kanaler, ved også de allerfattigste, at der er meget stor forskel i verden. I virkeligheden kan man undre sig over, at de ikke reagerer stærkere, end de gør. Der er ikke tvivl om, at det flygtningeskib, vi har hørt om i sommer, kun er det første lille forvarsel om, hvad der vil ske.
Efter denne indledning vil jeg vende mig til ordførerens betænkning og takke for det store arbejde, han har lagt i denne sag. Der er tale om mildt sagt kriseagtige tilstande i en lang række af udviklingslandene. En kæmpeindsats er derfor nødvendig, både når det drejer sig om hiv/aids, tuberkulose og malaria. Skulle man være i tvivl om, at man bare kan overlade det her til de private virksomheder, så kan man efter den diskussion, der har været ført i løbet af de sidste år, ikke længere være i tvivl om, at det er nødvendigt med en indsats, også fra donorlandenes side. Vi kan ikke overlade det her til det frie marked. Det har egentlig været lidt beskæmmende at diskutere denne sag, men derfor er det så meget mere glædeligt, at EU nu har gjort noget på området og herunder også foretaget en total afbinding af midlerne, det vil sige at udviklingslandene kan købe, hvor det er bedst og billigst. Vi skal ikke kun koncentrere os om medicinen, vi skal selvfølgelig også koncentrere os om strukturombygningen. Det er utrolig vigtigt, at vi sikrer hjælp til selvhjælp, sådan at vi får opbygget systemer, som udviklingslandene selv kan stå inde for og fremfor alt håndtere, også når vi ikke står ved siden af dem. Både medicin og struktur er nødvendige i denne sag, og jeg vil meget opfordre til, at vi fortsætter med at gøre en stor indsats med hensyn til at skabe hjælp til selvhjælp for udviklingslandene.

Rod
Hr. formand, over for de millioner af døde i udviklingslandene er Kommissionens forslag til handlingsprogram mod overførbare sygdomme i udviklingslandene et stærkt initiativ, der bidrager til at bekræfte retten til sundhed på internationalt plan. Hvis EU har som ambition at spille en betydelig rolle i denne debat og at give sin handling reel virkning, bør folkesundheden være en prioritet i dens samarbejde med udviklingslandene og skal derfor kunne ses konkret i dens budget. Det er grunden til, at vi på dette punkt sætter os imod de mundtlige ændringsforslag fra ordføreren. Det er en skam, for vi har i den indledende fase arbejdet meget sammen med hr. Khanbhai for at forstærke hans oprindelige beslutningsforslag, og afstemningerne i Udviklingsudvalget har gjort det muligt at opnå en bred konsensus. Samtidig har pressens bevågenhed i forbindelse med de sager, der er blevet anlagt af medicinalindustrien og USA mod Sydafrika og Brasilien, der fremstiller og importerer generisk anti-aids medicin, gjort det muligt at løfte sløret for den økonomiske indsats, der skal gøres, og fremskyndet EU til at engagere sig konkret sammen med de fattige lande, for at de kan opnå adgang til medicin og behandling. Selv om det giver mening at bekæmpe tuberkulose, malaria og aids inden for samme program, er det dog nødvendigt at adskille de specifikke problemer, der er knyttet til hver af disse tre sygdomme. Med hensyn til tuberkulose, selv om der findes en vaccine, så er dens virkning meget omstridt, og behandlingerne udløser mere og mere modstand. Med hensyn til malaria er der ingen vaccine, og medicinen, selv om den ikke er så dyr, er mindre og mindre effektiv på grund af øget resistens. Der er ingen vaccine mod aids og heller ikke nogen behandling tilgængelig for befolkningerne i landene i syd, for medicinallaboratorierne, der ejer patenterne, opretholder tårnhøje priser.
Derudover er vi kede af, at sygdomme som filariose, tripanosomiase, kaodzera, ebolavirussen og de mange former for diarré ikke er genstand for Kommissionens meddelelse, eftersom de er skyld i flere og flere dødsfald.
Der bør derfor gøres en effektiv og sammenhængende indsats over for disse sygdomme, hvor der stilles differentierede forslag alt efter den enkelte sygdom, men også samtidig kombinerede tiltag på flere niveauer.
For det første forudsætter prævention oplysnings- og uddannelseskampagner, især rettet mod sårbare grupper (kvinder og unge), som på stedet følges op af lokale indflydelsesrige aktører. Når det gælder forebyggelsen af aids, er det således afgørende af hensyn til folkesundheden at tilskynde til øget anvendelse af præservativer. Den bedste præventionsmetode er dog garanti for gode arbejds-, leve-, ernærings- og hygiejnevilkår. Det er derfor udviklingspolitikken som helhed og alle EU-politikkerne, der skal sikre, at det vigtigste mål nås, nemlig forbedring af folkesundheden.
Vi må ligeledes tænke mere generelt over miljøet. F.eks. har anlæggelsen af dæmninger, ved at få overfladen af stillestående vand til at stige, fået antallet af parasitsygdomme til at stige kraftigt.
For det andet er det uundgåeligt at forstærke eller skabe sundhedsstrukturer og at uddanne det personale, der er nødvendigt til sporing, diagnosticering, behandling og opfølgning på disse sygdomme. EU's udviklingsbistand, især inden for EUF, skal koncentrere sig om sundhedsydelserne, der er i for lang tid har været negligeret på grund af budgetrestriktioner pålagt af strukturelle justeringer. De lokale ngo'er inden for sundhedsområdet skal kunne opnå støtte fra fonde til at gennemføre deres daglige indsats med henblik på prævention og støtte til de syge. De skal deltage i udarbejdelsen af hjælpeprogrammer inden for dette område og involvere sig i indsatsen for folkesundheden.
For det tredje skal alle have adgang til behandling, hvilket forudsætter, at medicin sælges til indkøbspris til befolkningerne i udviklingslandene. En anden løsning ville være, at disse lande rådede over licenser, der tillod dem at producere generisk medicin. Faktisk er det kun etableringen af en regional eller lokal medicinalindustri, der på længere sigt kan frigøre befolkningerne i syd fra de mulitinationale firmaers magt til at bestemme priserne på medicin.
TRIPs-aftalerne skal fortolkes med dette for øje, og de skal bekræfte udviklingslandenes ret til at ty til tvangslicenser i tilfælde af hastebehandling. Vi skal have medicinalfirmaerne til at respektere menneskerettighederne. Som følge af mediepresset de sidste par måneder gør visse af dem faktisk en indsats og har lovet at sænke priserne. Men tiltagene er punktuelle, begrænset til et par produkter for et par lande, og også begrænset i tid. Derudover afviser de stadig princippet om tvangslicenser. Denne afvisning af tvangslicenser tvinger os til at tage varigheden af licensbeskyttelsen op til fornyet overvejelse. Man kan også spørge sig selv, om begrænsningen af licensernes gyldighed ikke, når alt kommer til alt, er en fremragende stimulans for forskningen.
For det fjerde skal forskningen genoptages, og det er et væsentligt punkt. Vi skal finde nye præventive og helbredende behandlinger, der er mere effektive og især bedre tilpasset de lokale befolkninger. Til dette formål ville et internationalt center for forskning i tropesygdomme, finansieret af offentlige og private fonde, gøre det muligt fuldstændigt at frigøre forskningen fra visse industrivirksomheders rent kommercielle interesser.
Endelig ved vi, og det tror jeg er det vigtigste punkt, at denne befolkning i syd, der i dag dør af disse sygdomme, venter på vores hjælp og har gjort det altid. Jeg tror, at vi skal udvikle samtlige strukturer meget bredt. Alle disse overvejelser er blevet taget grundigt op i Khanbhai-betænkningen. Det er derfor, at vi opfordrer til at stemme for den, og vi håber, at alle disse taler for en gangs skyld bliver til virkelighed, for befolkningen i syd har brug for os.

González Álvarez
Hr. formand, som der meget rigtigt står i hr. Khanbhais betænkning, dør der 5 millioner mennesker om året hovedsageligt af disse tre overførbare sygdomme, og 10.000 personer dør hver dag i Afrika. Jeg mener, at der er tale om et tavst folkedrab, der ikke ofres meget opmærksomhed i den internationale presse.
Jeg synes, at der er forslag i betænkningen, som er meget gode i den forstand, at denne dødelighed ikke kan udryddes, hvis ikke der findes grundlæggende sundhedspleje i hvert eneste af disse lande, og hvis der ikke, som andre kolleger har nævnt det, findes adgang til behandling og lægemidler, som kan få bugt med disse sygdomme. Og det findes der ikke for øjeblikket. Derfor forekommer Kommissionens forslag til et program og forslaget om at bidrage til oprettelsen af en global fond til bekæmpelse af disse sygdomme os fornuftigt.
Men jeg synes, at der skal ses nærmere på de mere dybtliggende årsager. Ordføreren nævner så udmærket i beslutningens afsnit 13 den kendsgerning, at, når disse lande er blevet afkrævet strukturelle tilpasninger, hindrer det dem nogle gange i at anvende tilstrækkeligt med offentlige midler til sundhedsvæsenet. Og det er en meget ond cirkel, for hvis der ikke er tilstrækkelige midler til grundlæggende sundhedspleje, til at forbedre folks livskvalitet, til at give dem adgang til en bolig, mad og arbejde, bliver det meget vanskeligt at udrydde disse sygdomme. Det er en ond cirkel, der betyder, at en meget væsentlig del af befolkningen i landene i den tredje verden befinder sig i denne situation.
Jeg tror, hr. formand, at forebyggelse, en bedre livskvalitet for disse mennesker, adgang til lægemidler og adgang til grundlæggende sundhedspleje, som det foreslås i betænkningen, er en central del af løsningen.
Ordføreren minder også ganske rigtigt om, at det er nødvendigt at øge udviklingsbistanden. Det er mere end 20 år siden, at De Forenede Nationer foreslog, at der blev afsat 0,7% af BNI til udviklingsbistand. I dag er det kun nogle af de nordeuropæiske lande, der når op på de 0,7%. Størstedelen af de europæiske lande når ikke op på 0,7%. Nogle lande, f.eks. mit, når ikke op på 0,25%. Og det er beklageligt, for denne udviklingsbistand er absolut nødvendig netop for, at disse befolkninger kan få adgang til grundlæggende sundhedspleje.
Jeg vil slutte, hr. formand, med at minde om den multiplikatoreffekt, som kvindernes deltagelse i hvert af disse programmer kan have. Som medlem af Delegationen for forbindelser med landene i Mellemamerika og Mexico har jeg besøgt projekter, som EU finansierer, og jeg har set, hvordan de indfødte kvinders deltagelse der havde en multiplikatoreffekt, for kvinderne kan hjælpe deres døtre og deres arbejdskolleger med at lære. Derfor er kvindernes deltagelse i programmerne til udryddelse af nævnte sygdomme fundamental.

Sandbæk
Hr. formand, det er nu allerede et år siden, at jeg deltog i den rundbordskonference, som fandt sted den 29. september, hvor alle var enige om, at det hastede med at få konkrete resultater i bekæmpelse af de overførbare sygdomme, men siden da er der stort set ikke sket noget. Kommissionen har anerkendt fattige landes ret til at udstede tvangslicenser, men hvad har Kommissionen i sinde at gøre for at tilvejebringe den nødvendige teknologioverførsel, så de fattige lande selv kan producere medicinen? Hvorfor har vi endnu ikke set initiativer til, at afrikanske teknikere i afrikanske fabrikker producerer medicin mod tuberkulose, malaria og hiv? Økonomisk er det muligt. Vi taler ikke om kæmpeinvesteringer for at starte lokale produktioner. Man kunne måske oven i købet forestille sig, at den nødvendige teknologioverførsel kunne finde sted ved at lade ansatte i medicinalsektoren i EU bruge et par år i et udviklingsland, på sådanne teknologioverførselsprogrammer.
Det er helt nødvendigt at øge lægers, videnskabsmænds, sygeplejeskers og teknikeres kompetence i de fattigste lande. De skal indvolveres i forskning og udvikling. Ikke på europæiske konferencer, hvor de kan modtage dagpenge, men i form af at de institutioner, de arbejder i, bliver forsynet med udstyr, træning og kommunikationsmidler, således at de veluddannede folk, som findes og arbejder under utrolig vanskelige forhold, motiveres til at blive i deres egne lande. Der er nu udviklet fem malariavacciner. Et uhyre vigtigt skridt, i betragtning af at malaria er den sygdom, der dræber flest. Og hvad gør EU? Ja, vi har planer om at oprette en europæisk platform til at afprøve vaccinen, selv om der allerede findes en fuldt udbygget afrikansk platform. Er det ikke logisk, at vaccinen afprøves af afrikanere i Afrika, eller er de kun gode nok til at fremskaffe forsøgspersoner til europæiske videnskabsmænd?
Lad os glemme alt om at oprette denne European Clinical Trials Platform og i stedet støtte det Panafrikanske netværk AMVTN, som netop står over for at blive omdannet til en fond. Det vil spare masser af tid og dermed redde millioner af menneskeliv. Det vil spare penge, og det vil vise, at vi anerkender andre menneskers ret til at tage deres egne skæbne i egne hænder, og det vil give den nødvendige teknologioverførsel. Det ville være et fantastisk første skridt på vejen mod handling. Vi har hørt nok af fine tomme ord. Og så vil jeg gerne takke hr. Khanbai.

Martelli
Hr. formand, på trods af den globale vækst i de sidste årtier er fremgangen stadig utilstrækkelig og ulige fordelt. Fattigdom, uretfærdighed og frygtelige forhold både fra et socialt og sundhedsmæssigt synspunkt er stadig den bitre virkelighed for mange udviklingslande.
30% af verdens befolkning lever i yderste fattigdom, og denne situation forværres af den konstante demografiske vækst og utilstrækkeligheden - eller rettere forringelsen - af politikkerne for støtte, bistand og udviklingssamarbejde. EU er en relativ undtagelse, men ikke i en sådan grad, at det kan rette op på den negative tendens på verdensplan.
I udviklingslandene truer nye udfordringer med at skabe en tilbagegang, og det gælder f.eks. urbaniseringen, miljøets forurening og forfald, borgerkrigene og aids-plagen, der falder sammen med den førhen utænkelige genopblussen af malaria og tuberkulose.
Jeg er generelt mistroisk over for statistikker. Sådan som vi har kunnet konstatere, varierer de ligefrem mellem Kommissionens forskellige generaldirektorater, og de lader ofte til at være underlagt ideologiske fordomme. Der er dog ingen tvivl om, at den eksplosive vækst i de rigeste lande har gjort afstanden til de fattige lande endnu større.
En af de fattigdomsindikatorer, der springer i øjnene, vedrører kvinderne. Størstedelen af de fattige - og de fattigste af de fattige - er kvinder, og det samme gælder for størstedelen af analfabeterne. Det er stadig kvinderne, der arbejder mest, tjener mindst og har mindst indflydelse.
Det er dog vanskeligt at benægte eller undervurdere den sammenhæng, der er mellem fattigdom, sygdom, analfabetisme og demografisk vækst, og denne sammenhæng kommer netop endnu tydeligere til udtryk, når det gælder kvindernes indikatorer og lidelser og ulighederne mellem kønnene.
Netop med hensyn til det demografiske spørgsmål forekommer både Kommissionens meddelelser og Parlamentets betænkning mig at være undvigende, for ikke at sige tilbageholdende. De fokuserer på bekæmpelsen af aids, malaria og tuberkulose og fortaber sig i avancerede tekniske analyser og reformforslag, der formodentlig tjener til at forbedre vores indsats for at bekæmpe fattigdommen, og de fokuserer ikke mindst på medicin og på sundhedsvæsenet. Der stilles til gengæld ingen forslag om, hvordan vi kan gøre de politikker mere effektive, der tager sigte på demografisk kontrol, en sund og bæredygtig fertilitet og et frit og bevidst moderskab. Det er, som om disse emner er forsvundet fra vores horisont, selv om dette stadig er det afgørende spørgsmål.
Lad os se på kendsgerningerne. Ud fra et rent talmæssigt synspunkt har der aldrig før været så mange mennesker, der er sluppet ud af fattigdommen, som der er i disse år. Alligevel er der på grund af den konstante demografiske vækst flere fattige i verden i dag, end der nogensinde har været i menneskehedens historie. Siden slutningen af sidste århundrede er verdens befolkning blevet firedoblet og er steget fra 1,5 milliard til 6 milliarder. Den største vækst har fundet sted i Asien, Indien, Kina, Indokina og især i Indonesien.
Væksttendensen i de rige lande er derimod holdt op, men den balance, der er opstået, skyldes forlængelsen af den gennemsnitlige levetid, som kompenserer for det lave fødselstal.
Afrika har til gengæld oplevet en demografisk eksplosion, der hovedsagelig skyldes børnedødelighedens fald. Denne tendens lader til at være mere moderat i dag, og det er ikke på grund af de demografiske politikkers succes, men på grund af epidemierne, navnlig aids, tuberkulose og malaria, sådan som det allerede er blevet sagt. Afrika kalder på vores engagement og medfølelse, men Afrika er ikke hele verden, og dets forskellige områder er selv forskellige. Der er ingen tvivl om, at Afrika i højere grad end noget andet område har behov for en demografisk politik, hvor man er mere opmærksom på kvinders forhold.
I resten af verden - og ikke kun i de rige lande - er der et relativt fald i den demografiske vækst, som vi har set i de sidste årtier. Hvis man ser nærmere på dette fald, må man dog konstatere, at det både skyldes et lavere fødselstal og en forlængelse af den gennemsnitlige levetid. Befolkningen fortsætter således med at vokse og bliver generelt ældre, og der ses tilfælde af overbefolkning i nogle regionale og lokale områder.
Konklusionen er, at hvis man skal foretage en mere effektiv fattigdomsbekæmpelse, kommer man ikke uden om en demografisk kontrol, som naturligvis igen hænger sammen med den økonomiske og kulturelle vækst, men hvor der ikke mangler målrettede instrumenter og passende erfaringer, når det gælder svangerskabsforebyggelse. Historien viser os, at der aldrig har været så stor en vækst og så meget fattigdom. Erfaringen viser, at man ikke kan forlange, at der bliver tørt på gulvet i et oversvømmet værelse, så længe man ikke lukker for vandhanerne.

Korhola
Hr. formand, hr. Khanbhai har udarbejdet en velafbalanceret betænkning, hvis forslag man med tilfredshed kan støtte. Betænkningen opstiller en trekant, der udgøres af fattigdom, sundhed og uddannelse, hvoraf man ikke kan lade nogen del ude af betragtning, uden at luften siver ud af foranstaltninger over for de to andre. Fattigdom sammenlignes undertiden med krig, den tager også folk til fange og den dræber også. Forskellen er blot, at døden på grund af fattigdom er langsom, og at offeret selv stemples som skyldig.
Jeg vil også minde vores medlemslande om målsætningen om de 0,7%, for at de krav, vi stiller til medicinindustrien om uselviskhed, bliver troværdige. Jeg støtter særlig oprettelsen af en international fond til bekæmpelse af overførbare sygdomme og indførelsen af en tvungen licensgivning for at opnå en større adgang til lægemidlerne. Begge dele kræver stor foretagsomhed af EU, og en succesfuld gennemførelse af dem forudsætter en velvillig indstilling fra de centrale globale faktorer og institutioner.
Ved enhver foranstaltning må man dog holde sig for øje, at uden en fungerende grundlæggende sundhedspleje, er ingen anden udvikling mulig. En god grundlæggende sundhed forebygger som sådan også mere farlige infektioner og gør det lettere at registrere og bremse infektioner på et tidligt tidspunkt. Man bør heller ikke glemme betydningen af menneskers holdninger. Hvis ikke engang den grundlæggende sundhedspleje fungerer, opstår der en laden stå til-situation, hvor man ikke med rimelighed kan kræve, at mennesker forholder sig alvorligt til en smitterisiko, som muligvis udvikler sig til en dødelig sygdom efter nogle år. Uanset hvor skræmmende udsigter vi har vedrørende overførbare sygdomme og et deraf følgende spontant behov for særlige foranstaltninger, må de aldrig foretages på bekostning af den grundlæggende sygepleje.
Man kan således konstatere, at EU's hjælp til den grundlæggende sygepleje længe har været fuldstændig utilstrækkelig. Derfor må en fordobling af EU's bistand til den grundlæggende sygepleje anses for central for alle de andre målsætninger. Der er grund til at huske på forpligtelsen fra det sociale topmøde i København til at gennemføre en fælles grundlæggende sygepleje, som er tilgængelig for alle.

Kinnock, Glenys E
Hr. formand, jeg vil indlede med at rose både Kommissionens meddelelse og hr. Khanbhais betænkning. Adgangen til lægemidler bliver et hovedpunkt i Doha om nogle få uger, da udviklingslandene føler sig meget dårligt stillet på grund af almengyldige regler, selv om landene har forskellig styrke både økonomisk og institutionelt. De efterlyser tydeligvis, at TRIPs-aftalen skal anvendes retfærdigt. Derfor vil den globale opmærksomhed være rettet mod medicinalvirksomhedernes rolle i hiv/aids-katastrofen.
Kun 0,1% af de 25 millioner mennesker, der har hiv/aids i Afrika syd for Sahara har adgang til livsvigtige lægemidler eller til lægemidler til opportunistiske infektioner som meningitis, diarré, som er resistent over for lægemidler, svampeinfektion i munden og andre infektioner. Der findes nu alternativer i form af billige kopier af livsvigtige lægemidler. I Brasilien, Thailand og Indien er det tilladt at se bort fra patenter til lægemidler. I Indien markedsføres et lægemiddel til behandling af diarré, som er resistent over for lægemidler, til f.eks. 1,8% af den pris, der betales i Pakistan, hvor man kun kan købe det patenterede lægemiddel. For fire år siden gav Brasilien afkald på patentrettighederne til hiv-lægemidler og gav de lokale firmaer tilladelse til at fremstille billige udgaver. Priserne i Brasilien er faldet med 80%, og de har halveret antallet af dødsfald på grund af hiv/aids.
Jeg er nu kommet til hr. Khanbhais synspunkt om forskning og udvikling. Hvis medicinalvirksomhederne er så dedikerede til forskning og udvikling, hvordan kan det så være, at de bruger dobbelt så meget på markedsføring som på forskning og udvikling? Ifølge de seneste tal fra FN's Udviklingsprogram bruges mindre end 10% af de globale udgifter til forskning inden for sundhedsområdet på 90% af sygdomstilfældene på verdensplan. Ud af de 1.223 nye lægemidler, som er markedsført fra 1975-1996, blev kun 13 udviklet til behandling af tropesygdomme, og kun fire af de 13 var et resultat af medicinalindustriens forskning. Hvordan kan det være, at de kræver mere for samme lægemiddel i Afrika, end de gør på den nordlige halvkugle?
Jeg mener, at disse kendsgerninger tydeligvis taler for sig selv. Medicinalvirksomhederne har - og det er et meget vigtigt argument, som ligeledes vil blive fremført i Doha - et virkeligt monopol, som betyder, at de kan kontrollere priserne. De siger i virkeligheden nej til billige, overkommelige generiske lægemidler til meget syge mennesker i de fattige lande. Globaliseringen drejer sig om mere frie markeder og øget konkurrence. De fire store medicinalvirksomheder handler som et kartel. De udviser truende adfærd over for udviklingslandene og nægter dem deres ret til disse lægemidler.
Under Uruguay-runden blev der indgået aftaler om patentrettigheder, der meddeles for 20 år. TRIPs-aftalen var et godt eksempel på udviklingslandenes stærke interesser på dette tidspunkt. Alt dette truer Verdenshandelsorganisationens samlede troværdighed og enhver tro på udviklingen i Doha eller tro på, at vi nogensinde får en ny runde med rimelige, multilaterale handelssystemer. Vi står nu over for et tydeligt behov for en entydig og ny fortolkning af TRIPs-aftalen, der tager højde for den fleksibilitet, som tydeligvis findes i aftalen. Vi må sikre os, at det er de fattige landes interesse, som kommer først. Dette er et spørgsmål om fundamental social retfærdighed.

Van den Bos
Hr. formand, det er ikke til at bære, at millioner af mennesker fortsat dør af hiv/aids, malaria og tuberkulose, når det ikke er nødvendigt. Det drejer sig om et af de største problemer i verden. Hos os kan hiv-smittede mennesker få en langvarig behandling med effektiv medicin. For patienter i udviklingslandene er medicinen for dyr, og den medicinske infrastruktur for at hjælpe dem mangler. Hvis patienten ikke indtager medicinen disciplineret, jævnligt og i de rette doseringer, går virkningen tabt.
Medicinalindustrien sænkede først priserne efter stort pres fra verdensoffentligheden, og de er fortsat alt for høje. En yderligere sænkning skal gennemføres gennem samarbejde mellem industrien og staterne. Kun en meget bredt udarbejdet, dyr og langvarig international aktion kan løse problemet effektivt.
Khanbhais udmærkede betænkning giver en klar oversigt over alle vigtige aspekter af smitsomme sygdomme. Sammen med ham hilser vi EU-handlingsprogrammet velkommen. Det er velovervejet og skal gennemføres hurtigst muligt. Disponerer kommissæren over tilstrækkelige personalemidler hertil? Jeg slår til lyd for en meget betydelig foranstaltning i budgettet for de kommende år med henblik på aids-fonden, som ikke går ud over de nuværende midler til fattigdomsbekæmpelse. Ser kommissæren muligheder for dette, og kan han fortælle, hvordan det forholder sig med fondens oprettelse?
Det er endvidere nødvendigt, at patentbeskyttelsen, som er fastsat for 20 år i TRIPs-aftalen, indskrænkes for meget vigtige lægemidler. Medicinalindustrien skal naturligvis fortsat have mulighed for at investere i forskning vedrørende vacciner og billig medicin, men skal opnå sit udbytte i de rige lande og ikke gennem tredjelande, som rammes af epidemier.
Uden omfattende oplysningskampagner opnås der ingen resultater. Den seksuelle adfærd og især holdningen over for kvinder skal ændres drastisk. Her er det i princippet kvindernes selvbestemmelsesret, som er på tale.
Udviklingslandene har ligeledes et ansvar, ikke kun staterne og ngo'erne, men også de religiøse ledere, som kan gøre deres moralske magt gældende. Hvis de svigter, er de medansvarlige for al elendigheden. Kun en fælles indsats kan modvirke, at millioner af medmennesker dør omsonst, at utallige børn unødigt bliver forældreløse, og at økonomier ruineres unødigt.

Laguiller
Medlemmerne af Lutte Ouvrière stemmer for betænkningen, trods dens mangler, på grund af den realistiske konstatering, den forelægger af den katastrofale situation i de fattige lande og på grund af de par tiltag, den foreslår, som er positive, selv om de er begrænsede. Det er hårrejsende at konstatere, at tre overførbare sygdomme slår 5 millioner mennesker ihjel om året og 10.000 mennesker om dagen i de fattige lande alene i Afrika, og at antallet af ofre oven i købet er stigende. For aids er der endnu ikke nogen behandling, der muliggør helbredelse, men det er der jo for tuberkulose og malaria. På trods af dette er malaria, der for nogle år siden så ud til at være ved at være udryddet, som betænkningen understreger, igen den væsentligste årsag til dødsfald i Afrika syd for Sahara, mens tuberkulose, for hvilken der findes simple og effektive behandlinger, fortsat er den mest udbredte i verden.
Årsagen til denne situation er enkel. Fremstillingen af medicin monopoliseres af store medicinalkoncerner, som ikke i første omgang tænker på folkesundheden, men på profit. Den skandaløse sag, der for nylig blev anlagt af en række medicinalkoncerner mod Sydafrika, er karakteristisk for en uacceptabel situation, selv om reaktionerne i den offentlige mening til en vis grad svækker disse koncerners popularitet. Betænkningens forslag, der sigter mod, at EU på internationalt plan får anerkendt udviklingslandenes ret til at fremstille og markedsføre generisk medicin på deres eget territorium, uden omkostninger forbundet med intellektuel ejendomsret, er det mindste, der bør gøres. Medicinalkoncernerne bør endvidere forpligtes til at fremstille den medicin, der vedrører de sygdomme, som betænkningen erklærer er blevet negligeret af industrien, fordi de ikke er rentable nok.
Betænkningen nøjes med at nævne en prisnedsættelse. For millioner af mennesker i de fattige lande er det kun fri medicin, især mod malaria, der kan gøre det muligt for dem at få en smule behandling. Betænkningen foregiver at forene licensbeskyttelse og adgang til behandling i udviklingslandene. Vi må imidlertid gentage, at industrilicenserne, og især dem, der vedrører medicinalindustrien, burde ophæves helt. De beskytter på ingen måde opfinderens intellektuelle ejendomsret, men tjener til at sikre de koncerner, der har dem, en monopolistisk status og dermed enorme profitter, som de høster på bekostning af folkesundheden og på bekostning af menneskeliv.
Betænkningens titel bekræfter, at bekæmpelsen af overførbare sygdomme er med til at formindske fattigdommen. I virkeligheden er størstedelen af disse sygdomme forårsaget af fattigdom og endog af underernæring. Kun en forhøjelse af befolkningernes levestandard ville effektivt udrydde størstedelen af disse sygdomme. Lad det dog være sagt til dem, der forsvarer markedsøkonomien og kapitalismen, at alene den kendsgerning, at denne økonomi er fysisk ude af stand til at sikre elementær behandling af og daglig føde til en stor del af menneskeheden i det 21. århundrede, der dog råder over videnskabelige og materielle muligheder som aldrig før, må give anledning til entydigt at fordømme denne.

Belder
Hr. formand, i en del europæiske lande, i hvert fald også i Nederlandene, har der i de forløbne år været tale om omfattende ændringer af sundhedsplejen. Mere differentiering, mere individuel tilpasning og personlige valgmuligheder samt især mere effektivitet er i den forbindelse de vigtigste målsætninger. Ret ofte fører disse ændringer til kritiske reaktioner, især med hensyn til sundhedsplejens tilgængelighed for alle. For mange af os er det principielt uacceptabelt, at man kan købe sig til en højere plads på ventelisten. På den måde er folks budget afgørende for deres sundhed, og det ønsker vi ikke.
Derfor er det endnu mere bemærkelsesværdigt, at ovennævnte situation er den barske virkelighed på verdensplan. Kommissionsforslagene, som vi behandler i dag, viser, at adgangen til gode lægemidler fortsat er meget mangelfuld for de allerfattigste, til trods for gentagne erklæringer og gode hensigter. Det er Vesten ikke så forfærdet over, men i en verden med stigende globalisering kan vi ikke unddrage os vores internationale ansvar. Vores egne problemer i sundhedsplejen kan slet ikke sammenlignes med problemerne hos det overvejende flertal af verdensbefolkningen.
Jeg støtter derfor de foreslåede foranstaltninger. Vi skal bekæmpe sygdommene på to planer. For det første ved på mikroniveau at udarbejde projekter, som tager sigte på forbedring af sundhedsplejen. Finansieringen og gennemførelsen af projekterne kan efter min mening finde sted gennem bilaterale kanaler. Ved større infrastrukturelle projekter, som ngo' er fra flere lande deltager i, kan EU spille en vigtig rolle.
For det andet skal der på makroniveau skabes betingelser for at gennemføre projekterne på mikroniveau. Politisk påvirkning er i den forbindelse et vigtigt middel. Især punkterne om TRIPs-aftalen og WTO i Parlamentets beslutningsforslag hilser jeg derfor velkommen. Netop fordi der heri ligger en vigtig opgave for EU. Jeg savner kun en konkret henvisning til de kommende forhandlinger i Qatar. Jeg håber, at den ansvarlige kommissær til trods for dette vil forsvare vores anbefalinger på konferencen.

Bowis
Hr. formand, folk på den nordlige halvkugle tror, at aids er et overstået kapitel. Det er naturligvis ikke tilfældet, men en skiftende livsstil og fremkomsten af effektive lægemiddelordninger har i det mindste hjulpet os med at komme over det værste. Da jeg var sundhedsminister og arbejdede med disse spørgsmål, var udsigterne ikke de samme som i dag.
Men på den sydlige halvkugle er billedet meget anderledes. 90% af de 5 millioner nye tilfælde hvert år forekommer i de lavtlønnede lande i den sydlige verdensdel. Der findes 25 millioner mennesker med aids i Afrika og 6 millioner i det nye vækstområde i Asien, især i Syd- og Sydøstasien.
Hvad angår aids står vi over for en ond cirkel af infektioner, uarbejdsdygtighed og fattigdom ud over de 16 millioner dødsfald, som vi allerede har oplevet. Der har i Afrika været 2 millioner dødsfald om året på grund af aids, hvilket er en fjerdedel af alle dødsfald i Afrika. 10% af befolkningen i alderen 15-50 år lever med aids, og der er 10 millioner forældreløse børn. Folk, som forventede at blive passet, når de blev gamle, kan nu ikke få den omsorg og støtte, da deres børn er døde. Det er det billede, vi ser i dag.
Da The Economist tog til Zambia og besøgte et bestemt hospital, så de, at totredjedele af patienterne var ved at dø af aids. De rapporterede, at folks lemmer lignede knækkede kosteskafter. Når de blev spurgt om deres største ønske, svarede de ikke retrovirale lægemidler, men mad, da de var for fattige til at få råd til begge dele. Fattigdom fremskynder døden, og dødsfald gør overlevende mere udsatte for at synke ned i fattigdom.
I Zambia vurderede sundhedsministeriet dengang, at halvdelen af befolkningen ville dø af aids. Det er en menneskelig katastrofe. Nu står vi over for menneskelige katastrofer i USA. Verden ser på overskrifterne, verden skrider til handling, regeringer samarbejder, folk kræver og bidrager til løsninger. Men det gør de ikke, når det drejer sig om aids, tuberkulose og malaria. Det er ikke terrorisme, men en sundhedsskræk og -rædsel, som kan forebygges. Dette er grunden til, at det ærede parlamentsmedlems betænkning er så vigtig og fundamental. Jeg lykønsker ham og Kommissionen med arbejdet i denne sag og alle, som har deltaget.
Fattigdomslempelse går hånd i hånd med bekæmpelse af sygdom, invaliditet og død. Vi har desperat behov for flere ressourcer til lægemidler og vacciner, men skal også sikre os, at de i tilstrækkelig grad deles ud til folk, så de ikke opbevares så længe, at de bliver ubrugelige. Vi skal have tilstrækkelig uddannelse, overvågning og forskning. Som det så korrekt er blevet sagt, bør forskningen foregå i Afrika af afrikanere for afrikanere, og om muligt med støtte, samarbejde, og partnerskab fra den vestlige verden på linje med aids-vaccineinitiativet mellem Oxford og Nairobi.
Tuberkulose dræber også. Sygdommen forårsager 2 millioner dødsfald om året, hvoraf 95% er i udviklingslandene. Det er den største årsag til hiv-dødsfald. En smittet person kan videregive den til 10 andre. Malaria er den tredjestørste dræber. 90% af dødsfaldene på grund af malaria forekommer i Afrika - et dødsfald hvert 30. sekund. I løbet af de sidste fire minutter er otte personer døde af malaria. Jeg ønsker, at vi og kommissæren har de folk, som dør af disse sygdomme, i tankerne og ser, hvad vi kan gøre. Det ærede parlamentsmedlem har med denne betænkning leveret ordene, nu er det Kommissionens opgave at omsætte disse i handling.

Scheele
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tror, at det, der nu har præget alle redegørelser i denne forhandling, er overbevisningen om, at det er meget fornuftigt at investere i sundhedsområdet, og det er en vigtig måde, hvorpå vi kan opnå en bæredygtig udvikling og fattigdomsbekæmpelse, der er målsætningerne for den europæiske udviklingspolitik. Der er dokumentation for, at i de lande, hvor der er et højt sundhedsniveau og mange midler til rådighed, sker der en bedre udvikling på dette område, også en bedre økonomisk udvikling. Nogle af os har bemærket - og jeg vil naturligvis også understrege, at det er et politisk krav - at vi skal overbevise regeringerne i disse lande om, at de skal betale mere til sundhedspleje og uddannelse.
Men det ville være mere end kynisk ikke at påpege, at de strukturtilpasningsprogrammer, som disse lande skal gennemføre for at opnå lån og bevillinger fra internationale finansielle institutter, netop opfordrer dem til at spare inden for områder som offentlig pleje, sundhed og uddannelse. Et punkt, der er meget vigtigt for mig, er at inddrage kvinderne, når programmer om forebyggelse, men også aktioner inden for det reproduktive sundhedsområde skal planlægges. Det er heller ikke noget nyt, at især kvinder hører til de fattigste grupper. Men også infektionsraterne af hiv/aids i Afrika syd for Sahara viser, at kvinder er langt hårdere ramt end mænd.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige noget om TRIPs-aftalen i forbindelse med Khanbhai-betænkningen, og det er jo et af de mere prekære emner. Jeg mener, at EU også fremover skal hjælpe udviklingslandene med at udnytte TRIPs-aftalens muligheder. Naturligvis står det i TRIPs-aftalens bestemmelser - men sådan har det ikke altid været - at medicinalindustrien også har accepteret det, hvilket situationen i Sydafrika har vist. Kravet i punkt 41 i Khanbhai-betænkningen om at nedsætte beskyttelsestiden for patenter er efter min mening også nødvendigt. Jeg mener, at når vi taler om fattigdomsbekæmpelse, skal vi også kunne påvise konkrete tiltag til en reform af WTO. Ellers mister vi vores troværdighed. Det er, som flere af de foregående talere allerede har sagt, på allerhøjeste tid at tage konkrete initiativer.

Fernández Martín
Hr. formand, i 1979 fremlagde Willy Brandt sin berømte Nord-Syd-beretning om et program for overlevelse, hvori han advarede om, at en stor del af befolkningen stadig ville leve i fattigdom i 2000. Kort tid efter denne påstand blev der offentliggjort nogle rystende oplysninger om, at der hvert døgn var 35.000 mennesker, der døde af sult i verden. På to år forårsagede sulten flere dødsfald end de to verdenskrige til sammen.
Så blev det 2000, og situationen er kun blevet værre. Ifølge Verdenssundhedsorganisationen er den ekstreme fattigdom - elendigheden - den vigtigste årsag til lidelse i verden, og også den, der hvert år koster flest menneskeliv, mens vi bliver ved med at tale om fattigdommen, og hvordan vi kan afhjælpe den.
For nogle måneder siden, i forsommeren, organiserede De Forenede Nationer sammen med EU i vores hjemsted i Bruxelles den tredje konference om udviklingslandene, som især skulle bruges til at analysere årsagerne, følgerne og løsningerne på fattigdommen. Vi har endda sat os selv et ambitiøst mål: at have halveret fattigdommen i 2005. Der er nogle undersøgelser, hr. formand, der gør det muligt at påstå, at med det, vi er i gang med, med de planer og projekter, vi har til hensigt at gennemføre, og især med de ressourcer, vi afsætter, og med dem vi har planlagt, der skal afsættes, vil dette mål ikke kunne opfyldes.
Nu er vi især optaget af at bekæmpe den internationale terrorisme, der næres af nogle oplyste fanatikere. Det er rigtigt, at det er det problem, vi står med lige nu, men, mine damer og herrer, det er ikke roden til problemet. Problemet er fattigdommen i en stor del af verden. Så længe vi ikke får afskaffet fattigdommen og især den ekstreme fattigdom - elendigheden - som hundreder af millioner lever i, ca. 1,5 milliarder mennesker, og jeg taler om besindige tal, vil vi fortsat komme ud for situationer, som den vi i dag befinder os i.
Nogle af os har mellem den 13. og 19. september besøgt nogle af jordens fattigste områder i den sydlige del af det afrikanske kontinent. Mozambique har i dag 19 millioner indbyggere, men om ni år vil der kun være 13 millioner i live. De øvrige seks vil være døde af aids.
I dag foreslår hr. Khanbhai os i sin betænkning en række foranstaltninger til bekæmpelse af aids, malaria og tuberkulose inden for rammerne af fattigdomslempelse. Jeg har ved selvsyn sammen med mine kolleger under et besøg på en felthospital midt på den afrikanske savanne set, hvordan folk dør som ofre for en koleraepidemi - tro mig, her og nu - det var et gruopvækkende skue, som Europa oplevede i Middelalderen.
Det sker også i andre områder, som ikke befinder sig midt i urskoven. I Mocuba er der et provinshospital, hvor kvinderne føder ved siden af patienter med aids, tuberkulose, spedalskhed, meningitis og med allehånde typer af smitsom diarré.
Mod alle disse sygdomme, som i dag kan helbredes og udryddes, findes der medicin. Det er et spørgsmål om ressourcer og ikke mindst politisk vilje.
Hr. Khanbhai, jeg lykønsker Dem og takker Dem for det vigtige bidrag, De kommer med i Deres betænkning. Men min gode ven Bashir, du kender dit fødeland Afrika bedre end jeg. Lad os ikke snyde os selv, fattigdomsproblemerne i verden er af en sådan størrelsesorden, at disse foranstaltninger med de nuværende ressourcer er som en dråbe i havet. Det vil vi opdage en skønne dag. Enten bekæmper vi fattigdommen med al kraft og med alle midler, indtil vi har bekæmpet den, eller også vil fattigdommen med dens mange ansigter - et af dem er terrorismen - besejre os.

Howitt
Hr. formand, andre har påpeget behovet for handling. Jeg ønsker blot at tilføje en ting. I Det Forenede Kongerige og i Europa har behandling med flere medikamenter samtidig reduceret antallet af aids-dødsfald med 75%. I Afrika syd for Sahara, hvor totredjedele er hiv-smittet, behandles kun en ud af 1.000 med lægemidler. Oplysning er afgørende til forebyggelse af, at folk bliver smittet med hiv i første omgang, men adgangen til lægemidler gør virkelig en forskel.
Medicinalvirksomhederne er vores samarbejdspartnere. Men det er vigtigt, at de handler ærligt. Jeg vil aldrig glemme repræsentanten for SmithKline Beecham, der sad i Den Paritetiske Forsamling AVS-EU i Bruxelles, og som slog i bordet og sagde, at de havde sænket priserne på essentielle lægemidler. Senere på året fik hr. Nielson fortalt, at de endnu en gang ville sænke priserne. Hvilken pris er så den laveste - den, de oplyste i foråret, eller den i efteråret?
Jeg rejste til Gabon og Sydafrika for at mødes med læger, der var desperate efter disse lægemidler, og som havde læst pressemeddelelserne på internettet om, at priserne var sænket. Når lægerne så ringer til medicinalvirksomhederne, kan de faktisk ikke få fat i stofferne til at behandle patienterne med.
Jeg har spurgt SmithKline Beecham om disse lægemidlers egentlige, langsigtede produktionsomkostninger. Det vil de ikke svare på. Jeg har spurgt dem, hvor længe de vil forpligte sig til at sælge til disse lavere priser. De vil ikke forpligte sig. Jeg har spurgt dem hvorfor. Hvis de søger et samarbejde med regeringerne i udviklingslandene, risikerer de et sagsanlæg, ikke alene i Sydafrika, men i Indien, Brasilien og andre steder. De vil bare ikke svare.
Vi sender en klar besked til medicinalvirksomhederne med denne beslutning: Priserne er for høje og lovgivningsmæssig handling er nødvendig, herunder tvungne licensaftaler, hvis der opstår en national nødsituation.
Sluttelig vil jeg gerne sige til hr. Khanbhai, at der ikke er nogen idé i at hævde, at De ønsker enighed, herunder f.eks. med ngo'er, for så at stille ændringsforlag 1, som er imod en nedsat patentbeskyttelse. Nævn en ngo, som støtter den holdning.
Jeg vil aldrig glemme, at SmithKline Beechams vigtigste antiretrovirale lægemiddel ikke kom på markedet på grund af privatstøttet forskning. Det var offentlig støttet forskning. De bruger et sovende patent til at opnå beskyttelse til egen kommerciel vinding. Lad os være ærlige under denne drøftelse.
(Bifald fra venstre)

Cushnahan
Hr. formand, 7.000 mennesker døde som følge af terroristernes grusomheder i New York og Washington, og verdens reaktion var chok og rædsel efterfulgt af hektisk diplomatisk aktivitet og detaljeret planlægning af passende gengældelse. I Afrika dør 10.000 mennesker af aids, malaria og tuberkulose hver dag. Hvorfor er der ikke en lignende reaktion? Desværre er den barske sandhed, at industrilandene ikke sætter menneskeliv i Afrika lige så højt. Det er en frygtelig anklage mod alle os, der lever i verdens rigeste lande, at en menneskelig tragedie af denne størrelse finder sted i det 21. århundrede.
For adskillige år siden så det ud til, at malaria næsten var udryddet, og i dag er det den hyppigste dødsårsag i Afrika syd for Sahara. Tuberkulose er den hyppigst forekommende sygdom i verden, 35 millioner mennesker er aids-smittet, og halvdelen af alle nye hiv-infektioner optræder i aldersgruppen af 15-24-årige.
Jeg anerkender, at Kommissionen gav 4,2 milliarder euro til sundhedsbistand i løbet af 1990'erne. Som ordføreren påpegede, udgjorde beløbet fra 1996-1998 imidlertid kun 4% af det samlede EU-udviklingsbudget på trods af, at sundhedsområdet fik tildelt 700 millioner euro i 1998. Dette indikerer, hvor lavt det prioriteres politisk. Jeg håber, at dette nu ændrer sig med offentliggørelsen af Kommissionens nye policy-rammer og dens udkast til handlingsprogram for 2001-2006. Kommissionens tregrenede strategi for en bedre udnyttelse af de eksisterende ressourcer, sikring af, at de fattige lande er bedre i stand til at betale for vigtige lægemidler, og støtte til yderligere forskning er yderst velkommen. Forslagene skal dog bearbejdes yderligere og understøttes af større finansiel forpligtelse for at indikere en højere politisk prioritet.
Den bedste måde at opnå dette på er ved at støtte de fremragende forslag, som er stillet af ordføreren, hr. Khanbhai. Hans opfordring til EU om at øremærke 10% af udviklingshjælpen til dette problem, vægten på forebyggende indsats over for aldersgruppen 15-24-årige i forbindelse med aids, forslaget om en global fond til bekæmpelse af overførbare sygdomme og oprettelsen af et EU-forskningsagentur bør være grundpillen i alle nye EU-politikker på dette område.

Junker
Hr. formand, mine damer og herrer, hiv og aids er ikke kun et sundhedspolitisk problem - det blev jo også understreget under forhandlingen - men derimod et problem for hele samfundet. For at bekæmpe disse sygdomme er der derfor behov for en helhedsstrategi. Fattigdomsbekæmpelse kunne være en metode, men jeg vil også gerne komme ind på andre centrale punkter, som jeg synes er vigtige, nemlig oplysning og seksualundervisning, forebyggelse og naturligvis også terapi. Det er de tre områder, der skal satses på, hvis vi vil gøre en indsats i Afrika, hvor problemet er størst.
Det vil sige, at man allerede nu skal iværksætte seksualoplysning og seksualundervisning for børn og unge, for uden en ændring af den seksuelle adfærd vil man ikke kunne løse problemet. Så en del af bevillingerne skal også anvendes til dette formål.
Den seksuelt aktive befolkning skal have mulighed for at bruge prævention. Her vil jeg gerne fremhæve Senegal som et særligt positivt eksempel. I Senegal har de religiøse og politiske ledere i fællesskab sørget for, at det har været muligt at bremse aids-udviklingen på grund af prævention. Noget lignende har vi også set i Uganda. Når både et lands politik og dets åndelige ledere støtter dette, kan man nå meget langt. Derfor har man f.eks. i Côte d'Ivoire oprettet et særskilt ministerium for aids og hiv. Jeg mener, at dette er noget, som vi også skal støtte.
Der er et andet stort problem, nemlig at undgå fordømmelse af de syge. Det er et stort problem. Vi skal også nedbryde sociale tabuer, og de syge skal ikke kun behandles med medicin, men vi må også sørge for, at de hurtigt bliver integreret i samfundet på en positiv måde. Kun på den måde kan man skabe et miljø, der i sin helhed er orienteret mod at bekæmpe epidemien.

Nielson
Hr. formand, først vil jeg gerne rose ordføreren, hr. Khanbhai, for hans arbejde.
Kommissionen vedtog for otte måneder siden et ambitiøst handlingsprogram om indgreb mod alvorlige overførbare sygdomme. Siden har en række begivenheder bekræftet behovet for handling, global mobilisering af indsats og finansiering og for politisk vilje til at nå målene. Sundhed er nu kommet højt på vores dagsorden, og det samme gælder for medlemsstaterne. Sundhed i udviklingslandene er sammen med uddannelse en af Kommissionens seks prioriteter for 2002. Investering i sundhed er en vigtig strategi for økonomisk udvikling og fattigdomslempelse, og dermed en vigtig del af en sund udviklingsstrategi.
Jeg vil gerne fremhæve, at jeg er fuldstændig enig med fru Korholas og hr. Bowis' bemærkninger om behovet for at organisere den grundlæggende sundhedspleje, således at den fungerer i praksis. Vi bør i denne henseende huske, at de årlige omkostninger pr. indbygger i forbindelse med de offentlige sundhedsydelser i Afrika syd for Sahara beløber sig til 2-6 amerikanske dollars. Det er de økonomiske rammer, som vi står over for. Det er en yderst vanskelig opgave at afstemme sundhedssystemernes lave kapacitet med især pleje og arbejde med tildeling af antiretrovirale lægemidler til aids-patienter og hiv-positive patienter.
Jeg vil gerne nævne en sag, som belyser dette. I Botswana har Merck, en af de store medicinalvirksomheder, i fællesskab med Bill Gates-fonden rejst 100 millioner amerikanske dollars. De gør, hvad der står i deres magt for at organisere deres arbejde på stedet og bruge disse avancerede former for medicin til løbende behandling. Deres erfaring er, at meget lidt har kunnet lade sig gøre. Manglende infrastruktur på dette område, mangel på uddannede sygeplejersker og forhold, der er nødvendige for disse former for avanceret medicin, som er meget vanskelig at give, viser, at selv en koncentreret, velfinansieret indsats i løbet af 1½ år på et sted, som er bedre organiseret end de fleste andre afrikanske lande, ikke har været udslagsgivende. Dette er også årsagen til, at medicinalvirksomhederne advarer mod ukritisk at fremhæve brugen af antiretrovirale lægemidler som løsningen. Denne advarsel skal tages alvorligt.
Vores handlingsprogram går i den rigtige retning. Vi fremskynder arbejdet med den aktuelle udbetalingssats på sundhedsområdet. Jeg er ikke ligefrem tilfreds med det, men det går fremad. Vi opløser sovende projekter og forbedrer projekter, som trænger til forbedring. Alt dette arbejde bliver gjort.
Nu til nogle få bemærkninger om de finansielle tildelinger. For det første værdsætter jeg de bemærkninger, som hr. Khanbhai fremsatte i dag vedrørende mekanismerne til fordeling af disse penge. Vi skal væk fra inputrelaterede mål. De er fordelagtige, idet de er lettere at indberette regelmæssigt, men vi prøver at fokusere på output og processer i stedet for input. Et vigtigt aspekt i denne drøftelse er, at budgettet ikke direkte afslører, hvor meget vi egentlig foretager os på områder som sundhed og uddannelse. Vi skal huske, at makroøkonomisk støtte, vores budgetstøtte, rent faktisk er forbundet med sundhed og uddannelse. Denne forbindelse giver svaret på, hvor meget, eller hvor lidt, vi foretager os. Det er i øjeblikket yderst vanskeligt at måle dette nøjagtigt, men vi arbejder på det.
Hr. Khanbhai nævnte også en ændring i forbindelse med import af lægemidler og behovet for at ophæve skatter og afgifter på dette område. Dette er helt klart noget, som skal gøres. Vi skal huske, at liberaliseringen på regionalt plan, som vores samarbejdspartnere opfordres til at fremme, også kan løse problemet. Det kan desuden løse problemet med at skabe et bedre grundlag for at starte lægemiddelproduktion i udviklingslandene. Hvis adgang til et nærliggende marked fra et givet afrikansk land ikke er mulig, er det ikke en god idé at investere der for at gøre noget på området.
Mange har rejst spørgsmålet om adgang til lægemidler, og det diskuteres i øjeblikket af TRIPs-Rådet i Genève. Vi har søgt at finde en balance mellem behovet for at fremme adgangen til lægemidler til overkommelige priser og gennemførelsen af TRIPs-aftalen. Der udarbejdes i øjeblikket en erklæring til Ministerrådet i Doha. Jeg vil gerne tydeligt fremhæve, at EU ikke har til hensigt at lægge pres på eller kritisere de udviklingslande, som påberåber sig deres rettigheder i henhold til TRIPs-aftalen. Det er i alle Verdenshandelsorganisationens medlemmers interesse, at bestemmelserne i TRIPs-aftalen er entydige, således at aftalen kan gennemføres retmæssigt og korrekt.
Hvad angår punkt 41 i hr. Khanbais betænkning, omfatter TRIPs-Rådets nuværende procedure for gennemgang af visse bestemmelser hverken patentperioder eller den såkaldte "ever-greening" af patenter, som er nævnt i betænkningen. Kommissionen mener ikke, at patentperioden skal ændres.
Vedrørende det andet punkt, "ever-greening", findes der ingen bestemmelser i TRIPs-aftalen, som kan anvendes i denne forbindelse. Ved udstedelsen af et patent vurderer de nationale patentmyndigheder indhold og opfindelseshøjde.
Jeg vil gerne komme med nogle bemærkninger til de andre punkter. 95% af de lægemidler, som Verdenshandelsorganisationen har opført som essentielle lægemidler, er ikke patenterede og kan fremstilles frit. De resterende 5% er lægemidler, som er patenterede i de fleste lande. Kommissionen mener, at der bør udstedes tvungne licenser i overensstemmelse med reglerne i artikel 31 i TRIPs-aftalen. Kommissionen støtter i høj grad differentieret prisfastsættelse, hvor medicinalvirksomhederne frivilligt udbyder deres produkter til meget nedsatte priser til markederne i udviklingslandene. Det var et af de faste punkter i forbindelse med drøftelserne af retningslinjerne for sundhedsfonden.
Vi arbejder hen imod et globalt system med differentieret prisfastsættelse, som vil forsyne markedet på et bæredygtigt grundlag. Det bør være en hovedregel, at de fattige markeder skal forsynes til de lavest mulige priser. Dette bør omfatte alle essentielle lægemidler. Hvis store mængder produkter med differentierede priser eksporteres til udviklingslandene, er der naturligvis stor risiko for, at samhandlen fordrejes. Derfor overvejer vi at indføre kraftige foranstaltninger for at hindre, at produkter med differentierede priser reimporteres i Fællesskabet.
I betænkningens punkt 38 opfordres der til, at der oprettes en fond til bekæmpelse af overførbare sygdomme. Som De alle ved, blev denne globale aids- og sundhedsfond lanceret af FN's generalsekretær på det særlige møde om hiv/aids i juni. På vegne af Kommissionen lovede kommissionsformand Prodi 120 millioner euro til fonden. De samlede bidrag er nu nået op på 1,8 milliarder amerikanske dollars. Vi er aktivt involveret i at fastlægge fondens forvaltningsregler, styrelse, juridiske grundlag og fokus.
Jeg er enig i nogle få taleres bemærkninger om kvinders situation. Vi skal have hele dagsordenen vedrørende reproduktiv og seksuel sundhed og rettigheder i tankerne, når vi diskuterer disse emner.
Fru Sandbæk nævnte afprøvning. Jeg vil gerne specificere, at vi arbejder på afprøvning i Afrika ...
(Formanden bad om ro, så taleren kunne få ørenlyd)
Jeg er sikker på, at de medlemmer, som virkelig ønsker at høre på mig, helt sikkert forsøger at gøre det. Jeg takker Dem mange gange.
Vedrørende Kommissionens aktivitet på forskningsområdet gør vi faktisk ganske gode fremskridt i forsøget på at organisere et stort Afrika-fokuseret netværk og udføre afprøvninger som del af den samlede forsknings- og udviklingsproces. Dette skrider ganske godt fremad.
Spørgsmålet om den globale aids- og sundhedsfond blev berørt af mange talere. Jeg vil gerne komme med yderligere oplysninger her.
Vi er involveret i diskussionerne om fondens midler, og der er stadig uoverensstemmelser, der skal løses. De omhandler balancen mellem forebyggelse og behandling, især vedrørende hiv/aids. De drejer sig om, i hvor stor udstrækning fonden skal levere antiretroviraler, om fonden også skal omfatte forskningsaktiviteter, udbudsstrukturen i fonden og fondens geografiske fokus.
Derfor diskuteres der mange emner nu. Som baggrund for denne høring skal vi også bemærke, at der findes en gruppe blandt ngo'erne, som ser fonden som en distraktion fra de langsigtede udviklingsprocesser, især støtte til styrkelse af sundhedssystemerne. Jeg mener, at disse advarsler skal tages alvorligt. Der er stadig en masse spørgsmål, som skal besvares, før det står klart, hvilken reel merværdi fonden vil skabe, især på det centrale område med at forbedre levering på stedet, hvilket stadig er den største udfordring.
Jeg takker ordføreren, hr. Khanbai. Vi ser frem til at samarbejde med Parlamentet som hidtil og holde tempoet højt for fortsat at presse på med denne dagsorden.

Howitt
Hr. formand, for god ordens skyld, når kommissæren citerer Verdenshandelsorganisationens liste over essentielle lægemidler, ved han godt, at den ikke kun omfatter essentielle lægemidler, men også hvorvidt prisen på disse lægemidler er overkommelig. Derfor er de lægemidler, som vi diskuterer, ikke omfattet af den omhandlede liste.

Formanden
 Hr. Howitt, det kan De meddele kommissæren skriftligt, tak.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Napoletano
Fru formand, jeg er sikker på, at De er blevet informeret om den debat, der fandt sted i Parlamentet ved mødets åbning i morges.
Jeg har ikke til hensigt at indlede denne debat igen, for jeg er sikker på, at næstformand Imbeni har underrettet Dem om spørgsmålet. Vi afventer således Deres svar, og hvis De ønsker det, kan De svare efter afstemningen, for jeg regner med, at alle vores kolleger ønsker at stemme.

Formanden
Fru Napoletano, faktisk er jeg blevet underrettet om Deres indlæg i begyndelsen af plenarmødet i morges. Til gengæld henviste De til et brev, som hr. Tajani havde sendt mig. Jeg har endnu ikke haft lejlighed til at læse oversættelsen af dette brev, som jeg fik sidst på formiddagen. Brevet skulle oversættes, og det kunne det ikke blive i løbet af natten. Jeg kan selvfølgelig først tage stilling, når jeg har haft lejlighed til at læse det brev, som hr. Tajani har sendt mig. Jeg giver derfor ham det samme svar. Jeg beder Dem undskylde. Det er et meget ømtåleligt problem, der bør tages fat på. Det drejer sig om de eventuelle begrænsninger for statsoverhovedernes, kommissærernes og parlamentsmedlemmernes ytringsfrihed. Det er et meget alvorligt problem. Jeg skal undersøge spørgsmålet med al den opmærksomhed, det fortjener.

Afstemning
Udkast til protokol til 2000-konventionen om gensidig retshjælp i straffesager mellem den Europæiske Unions medlemsstater (10076/01 - C5-0383/01 - 2000/0815(CNS)) (Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender)

(Udkastet til protokol godkendtes)
Forslag til forordning om specifikke restriktive foranstaltninger over for bestemte personer og grupper med henblik på at bekæmpe international terrorisme (KOM(2001) 569 - C5-0455/2001 - 2001/0228(CNS)) (Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender)
Inden afstemningen om forslaget til forordning
Wurtz (GUE/NGL). (FR) Fru formand, jeg tror, det er muligt for hver gruppe meget kort at begrunde stemmeafgivelsen om dette forslag til forordning. Det forstår De udmærket. Det er en aftale, der er indgået mellem alle grupperne.
Fru formand, jeg vil bare sige, at det selvfølgelig giver sig selv, at min gruppe fuldt og helt er imod terrorisme og derfor er enig i Kommissionens principforslag om at fratage disse terrororganisationer deres midler. Min gruppe finder dog den metode, vi er blevet pålagt, uacceptabel, det vil sige at skulle tage beslutninger i huj og hast om en liste, vi har fået fra USA uden forklaringer ...
... og som risikerer at blive ændret, uden at vi kan kontrollere det. Det er grunden til, at vi desværre ikke i dag kan godkende forslaget til forordning, som det foreligger.
(Bifald)
(Kommissionens forslag godkendtes)
Betænkning (A5-0313/2001) af González Álvarez for Europa-Parlamentets Delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om produktsikkerhed i almindelighed. (C5-0298/2001 - 2000/0073(COD))
(Det fælles udkast godkendtes)
Beslutningsforslag (B5-0665/2001) stillet af medlemmerne Dupuis m.fl. fra TDI-Gruppen om Det Europæiske Råds ekstraordinære møde i Bruxelles.
(Forslaget til beslutning forkastedes)
Fælles beslutningsforslag om Det Europæiske Råds ekstraordinære møde i Bruxelles den 21. september 2001.
(Forslaget til fælles beslutning vedtoges)
Fælles beslutningsforslag om stabilitets- og vækstpagten og resultatet af det uformelle møde i Rådet (økonomi og finans) i Liège den 22. og 23. september 2001
(Forslaget til fælles beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0286/2001) af Hieronymi for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om Kommissionens tredje beretning til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om gennemførelsen af direktiv 89/552/EØF om fjernsyn uden grænser (KOM(2001)9 - C5-0190/2001 - 2001/2086(COS))
Inden afstemningen

Flesch
Fru formand, jeg vil gerne erklære en interesse inden for det emne, som er genstand for denne betænkning.
Inden afstemningen om betragtning H

Aparicio Sánchez
Fru formand, jeg beder ordføreren og alle kollegerne om at vedtage følgende mundtlige ændringsforslag med det formål at erstatte den oprindelige tekst i betragtning H med følgende:
Der henviser til, at der er brug for en hasterevision af direktivet om "fjernsyn uden grænser".
Den er mere præcis og mere nøjagtig, og den betyder det samme. Jeg beder Dem om at vedtage den.

Formanden
 Er der indsigelser imod, at vi tager det mundtlige ændringsforslag i betragtning, der er stillet af hr. Aparicio?

Cashman
Fru formand, som rettighedsindehaver har jeg en økonomisk interesse i fjernsyn. Jeg deltager ikke i afstemningen i dag.

Formanden
 Er der andre kolleger, der ønsker at udtale sig i overensstemmelse hermed? Hvis det er tilfældet, opfordrer jeg dem til at gøre det nu.

Brok
Det ville også være i min interesse.

(Parlamentet gav udtryk for, at det mundtlige ændringsforslag kunne tages i betragtning) (Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0307/2001) af Berès for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens meddelelse om styrkelse af samordningen af den økonomiske politik i euroområdet (KOM(2001) 82 - C5-0173/2001 - 2083/2001(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0306/2001) af Peijs for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om de offentlige finansers bidrag til vækst og beskæftigelse: bedre kvalitet og holdbarhed (KOM(2000) 846 - C5-0172/2001 - 2001/2082(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0299/2001) af Agag Longo for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens xxx. Beretning om Konkurrencepolitikken (2000) (SEC(2001)694 - C5-0312/2001 - 2001/2130(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0301/2001) af Huhne for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om elektronisk handel og finansielle tjenesteydelser (KOM(2001) 66 - C5-0257/2001 - 2001/2119(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0310/2001) af Berger for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om meddelelse fra Kommissionen om en strategi for tjenester i det indre marked (KOM(2000) 888 - C5-0103/2001 - 2001/2052(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0290/2001) af Radwan for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens henstilling om oplysninger forud for indgåelse af kontrakt, der skal gives til forbrugerne af långivere, der tilbyder boliglån (C5-0256/2001 - 2001/2121(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0263/2001) af Khanbhai for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om meddelelser fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om et hurtigt indgreb mod overførbare sygdomme inden for rammerne af fattigdomslempelse (KOM(2000) 585 - C5-0014/2001 - 2001/2006(COS)) og om et handlingsprogram: Hurtigt indgreb mod hiv/aids, malaria og tuberkulose inden for rammerne af fattigdomslempelse (KOM(2001) 96 - C5-0112/2001 - 2001/2006(COS))
Inden afstemningen

Khanbhai
Fru formand, der er en fejl i den spanske tekst, punkt 6, hvad angår ordet "forældre", hvilket bør komme før lærere. Jeg håber, at oversættelsen rettes i den spanske tekst.
Selv om der er bred støtte til andre mundtlige ændringsforslag, som jeg ville stille, kan jeg forstå, at der er modstand fra De Grønne, hvorfor jeg kun ønsker at stille et mundtligt ændringsforslag til punkt 14. Der er en væsentlig fejl, som bør rettes, så punktet har følgende ordlyd: "anmoder udviklingslandene om at fjerne afgifter og skatter på import af essentielle lægemidler og udstyr for at bevirke, at det bliver lettere at betale sundhedsplejen". Når vi eksporterer lægemidler fra Europa til USA, skal disse ikke beskattes, hvorfor det nuværende punkt er faktuelt ukorrekt. Jeg håber, at medlemmerne støtter dette.
(Parlamentet gav udtryk for, at det mundtlige ændringsforslag kunne tages i betragtning)
(Forslaget til beslutning vedtoges)
  

Buitenweg
Fru formand, jeg var noget overrasket over, at vi forud for afstemningen om Rådets forordning om bekæmpelse af international terrorisme og fastfrysning af terrororganisationers finanser, ikke gav alle grupper et minut til at kommentere deres holdning. Alle politiske partier havde på forhånd aftalt, at vi forud for afstemningen skulle drøfte det, fordi vi så pludseligt blev konfronteret med sagen, og fordi vi ikke havde tid til en debat. Det er en meget vigtig sag. Derfor er det en skam, at vi ikke fik denne mulighed. Resten af vores indholdsmæssige indlæg indgiver jeg skriftligt, men for os drejer det sig om, at vi med hensyn til dette forslag anser det for vigtigt, at der også finder en juridisk afprøvning sted. Vi er meget tilfredse med Kommissionen forslag, og vi er glade for, at det er baseret på traktatens artikel 308. Det betyder, at Domstolen og Parlamentet spiller en rolle. Vi er meget skuffede over, at Rådet i går forkastede dette juridiske grundlag. Rådet har ikke forstået forslagets hastekarakter og heller ikke, at det er nødvendigt, at det er baseret på artikel 308. Ved at ville basere det på forskellige artikler fra den tredje søjle ønsker Rådet naturligvis, at både Domstolen og Parlamentet holdes udenfor. Det er en alvorlig sag, og det burde Parlamentet ligeledes have drøftet.

Formanden
 Fru Buitenweg, jeg vil gerne svare på Deres spørgsmål om forløbet af afstemningerne i Parlamentet. Jeg har selvfølgelig anvendt forretningsordenen til punkt og prikke. Jeg må indrømme, at jeg forventede, at hver gruppe bad mig om et minuts indlæg. Det var ikke op til mig at give det i overensstemmelse med en aftale indgået uofficielt. Det, der i virkeligheden skulle være foregået, og det jeg forventede, det var, at et vist antal kolleger, 32 helt præcist for at respektere forretningsordenen, anmodede om en forhandling, der under alle omstændigheder ikke var mulig, fordi vi havde vedtaget en hasteprocedure, og at grupperne på det tidspunkt bad mig om et minuts taletid hver. Hr. Wurtz var den eneste, der bad om dette. Jeg var den første til at blive forbavset, fru Buitenweg.
Stemmeforklaringer

Formanden
 Til de kolleger, der beder om at få lov til at afgive mundtlig stemmeforklaring om procedurerne uden betænkning, gør jeg opmærksom på, at man ikke kan afgive mundtlig stemmeforklaring, når det drejer sig om procedurer uden betænkning. Jeg er ked af det, sådan er forretningsordenen.

Gollnisch
Fru formand, fremgår det af forretningsordenen?

Formanden
 Ja, det drejer sig om artikel 137:
"Er et kommissionsforslag eller en betænkning opført på Parlamentets dagsorden i henhold til artikel 62, stk. 5, eller artikel 114, kan medlemmerne afgive stemmeforklaring i medfør af stk. 1."
International terrorisme (C5-0455/2001)

Ahern
Fru formand, jeg støtter forslaget om specifikke foranstaltninger med henblik på at bekæmpe terrorisme, især fordi retten til at gøre indsigelse ved EF-Domstolen er en del af det juridiske grundlag. Dette præciseres i ændringsforslaget fra Gruppen De Grønne, som har til hensigt at beskytte menneskerettighederne. De borgerlige rettigheder, som nogle frygter vil blive krænket, skal beskyttes, idet alle procedurer skal kunne anfægtes ved EF-Domstolen.
Vi kan ikke stille os neutrale over for terrorismen. Europa skal hjælpe USA med at finde og stoppe terroristerne, men vi skal også have en langsigtet plan for håndtering af konfliktløsning og infrastrukturstøtte i lande som Afghanistan, hvor humanitær støtte er en nødvendighed, men kun en midlertidig løsning, når målet er et fuldt fungerende samfund.
I årevis har Europa-Parlamentet efterlyst støtte til civilbefolkningen i Afghanistan, som har været udsat for Taleban-styrets terror. Det er især gået ud over kvinder. I hele regionen samt i Kashmir er kvinder i stigende grad blevet angrebet af islamiske ekstremister, der med uhyggelige skader til følge har kastet syre i ansigtet på dem for at få dem til at bære den såkaldte burka, det vil sige fuld ansigtstilsløring.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Alt imens vi gentager vores absolutte modstand både mod terrorhandlingerne og de reaktionære mål, der forfølges af de strømninger, der er ansvarlige for disse handlinger, nægter vi at tilslutte os samtlige forslag fra Rådet. De politisk ansvarlige fra de amerikanske og europæiske imperialistiske stormagter forsøger at udnytte den berettigede sindsbevægelse, der er fremprovokeret af attentaterne i New York til fordel for en politik, der udelukkende har til formål at sikre dominans over verden og på ingen måde at opretholde befolkningernes interesser og sikkerhed.
Vi afviser ethvert initiativ, der helt eller delvis går i retning af militærhandlinger, som uundgåeligt medfører ofre blandt befolkninger, der ikke er skyld i terrorisme. Den individuelle terrorisme retfærdiggør ikke statsterrorisme og gør den ej heller acceptabel.
Vi protesterer mod de tiltag, der indskrænker den individuelle frihed, som dette krigsklima giver anledning til.
Hvis regeringerne virkelig ville bekæmpe finansieringen af terroristgrupperne, burde de straks afskaffe bank- og forretningshemmeligheden. Den tøven, der hersker, og de tiltag, der foreslås, som er begrænsede og ineffektive på dette område, beviser blot, at man foretrækker at tolerere pengene fra terrorisme såvel som pengene fra narkotikahandel eller organiseret kriminalitet snarere end at sikre fuldstændig gennemsigtighed, der risikerer at afsløre den omfattende illegale handel og de mange skændsler i selve det kapitalistiske system samt det betydelige spild, det påfører samfundet.

Boumediene-Thiery
Først af alt må vi indrømme, at denne stemmeforklaring er vanskelig.
Som alle andre er også vi oprevet over attentaterne den 11. september. Det er frustrerende at beslutte ikke at bruge ekstra midler på at bekæmpe dem, der har begået dem.
Vi er dog af den overbevisning, at det drejer sig om et valg styret af fornuft og ikke af en instinktiv reaktion, der er berettiget, men farlig, og som er motiveret af vrede og smerte.
Ud over den kendsgerning, at vi nægter at skabe præcedens med hensyn til hasteprocedurerne, der ellers risikerer at brede sig, stiller vi spørgsmålstegn ved listen, der er foreslået som bilag, og som afslører reelle grundlæggende problemer.
Vi er selvfølgelig fuldstændigt enige i princippet om iværksættelse af specifikke foranstaltninger over for bestemte personer og grupper, der er forbundet med terrorisme, for bedre at kunne bekæmpe dem.
Men der er for mange uafklarede spørgsmål vedrørende denne famøse liste :
Hvordan er det muligt at støtte den, når vi ikke engang har kendskab til, hvordan den er blevet til?
På basis af hvilke kriterier er disse personer blevet udvalgt?
Vi ved, at der ikke findes nogen definition på terrorisme i international ret, og at det derfor er umuligt at udskille objektive kriterier for tilhørsforhold til en terroristbevægelse. Man behøver imidlertid blot at se, hvordan nogle så let som ingenting anser en holdning for at være en terroristholdning, hvis den går imod den dominerende holdning (modstandere af internationaliseringen, af ngo'er osv.), for at bekymre sig om de mulige forvekslinger.
Hernæst kommer spørgsmålet om, hvad man gør med visse generelle retsprincipper. Eksempelvis at anklagede anses for at være uskyldig, indtil det modsatte bevises. Hvad med tvivlens beneficium? Og hvem har bevisbyrden?
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)

Figueiredo
Vi bekræfter vores fuldstændige og umisforståelige fordømmelse af de terrorhandlinger, der er foregået i USA, og at der skal gives et overbevisende svar gennem fælles indsats og internationalt samarbejde inden for FN og i fuld respekt for FN's charter. Vi må imidlertid også give udtryk for vores dybe uenighed i den metode, som Kommissionen har søgt at påtvinge med dens "forslag til direktiv om særlige restriktive foranstaltninger over for bestemte personer og grupper med henblik på at bekæmpe international terrorisme".
Vi mener, at der i forbindelse med bekæmpelsen af terrorisme skal træffes foranstaltninger til bekæmpelse af den organiserede kriminalitet, som ikke mindst skal sætte ind over for hvidvaskning af penge og de forskellige former for smugling og fjerne skatteparadiserne. Vi finder det imidlertid uacceptabelt, at Europa-Parlamentet skal tage stilling til en liste - eventuelt tilvejebragt af regeringen og efterretningstjenesten i USA, et land, der indtil for ganske nylig var imod enhver kontrol med skatteparadiserne - over organisationer og personer, uden at der er fremlagt hverken grundlag eller beviser.
Vi mener derudover, at den nødvendige indsats til bekæmpelse af terrorismen ikke må tjene som påskud for at indskrænke EU's medlemsstaters suverænitet.

Eriksson, Frahm, Herman Schmid, Seppänen og Sjöstedt
Det kan ikke gentages ofte nok, at vi støtter kampen mod international terrorisme, og at vi mener, at det er godt at tage initiativ til fastfrysning af midler, hvis det kan bevises, at de tilhører eller kommer fra enkeltindivider eller organisationer, der udfører terrorhandlinger. Vi erkender behovet for, at der reageres hurtigt, men mener samtidig, at det er vigtigt, at man tænker sig grundigt om. Forslaget til forordning er udtryk for, at EU er i stand til at handle, men ikke tænke. Når vi ikke stemmer imod Parlamentets godkendelse af initiativet, kan det begrundes i følgende punkter:
Først og fremmest mener vi ikke, at Parlamentet skal høres i dette spørgsmål, som Parlamentet ikke har nogen indflydelse på. Vi mener, at det er fuldstændig uacceptabelt, at Parlamentet skal forholde sig til en forordning foreslået af Kommissionen på baggrund af det foreliggende papir, der er blevet hastefremsat, og som i Coreper er blevet kritiseret for manglende sammenhæng og konsistens. Vi mener, at den procedure, hvor Parlamentet bliver bedt om at godkende en hastevedtagelse af forslaget fra Rådet, bliver brugt af Rådet til at legitimere en forordning, der ikke er gennemarbejdet.
Listen, som er tilføjet forslaget i bilag 1, er en liste over organisationer og enkeltpersoner, som mistænkes for at være direkte eller indirekte involveret i terrorhandlinger. Vi mener, det er kritisabelt, at man uden tøven har godkendt en liste udarbejdet i USA. I forslaget findes der ingen retningslinjer for, hvordan og efter hvilke kriterier personer eller organisationer tilføjes eller slettes af listen, og det er ikke præciseret, hvilke myndigheder der har autorisation til at redigere listen, og heller ikke efter hvilke principper.
Vi finder det kritisabelt, at forslaget sætter grundlæggende retsstatsprincipper ud af kraft, principper, der beskytter mennesker, der er under anklage mod uretfærdig og uretmæssig behandling. Det er under al kritik, at den traditionelle tredeling af magten - med en lovgivende, dømmende og udøvende magt - er blevet sat ud af spil, for at EU skal kunne imødegå USA's ønske om hurtig indgriben. Samtidig skal det understreges, at intet brud med disse principper kan retfærdiggøre terrorhandlinger.

Gahrton
Naturligvis tilslutter jeg mig ubetinget den totale fordømmelse af terrorisme, som er emnet for denne forordning. Samtidig udgør såvel beslutningsproceduren som forordningens indhold dog en hån mod det demokrati og det retsstatsprincip, hvis beskyttelse påstås at være formålet med forslaget.
Europa-Parlamentet er blevet påtvunget en hasteprocedure uden betænkning, uden forhandling og uden adgang til lovteksterne på flere sprog, heriblandt svensk. Man har ikke angivet nogen årsag til, at de normale demokratiske beslutningsformer skulle tilsidesættes på denne måde. Eftersom det i sidste instans er medlemsstaterne, som skal gennemføre den foreslåede indefrysning af påståede terroristers finansielle midler, og det under alle omstændigheder skal ske via foranstaltninger i hver enkelt medlemsstat, er der intet, der tyder på, at der er behov for en EU-forordning, eller at en sådan fremmer gennemførelsen af nødvendige foranstaltninger.
Samtidig er forordningen noget juridisk makværk og en hån mod alle storslåede udtalelser om, at bekæmpelsen af terrorisme ikke skal opfattes som en krig mod islam eller den arabiske verden.
Forordningen indeholder ingen definition af terrorisme, terrorister eller terrororganisationer overhovedet. I stedet for at lovgiveren på normal retsstatslig vis formulerer en almengyldig beskrivelse af forbrydelser og overlader det til retsapparatet at eftersøge, fange, anklage og dømme dem, som opfylder den lovfæstede beskrivelse af forbrydelser, har lovgiveren, det vil sige Kommissionen som forslagsstiller, Rådet som beslutningstager og Europa-Parlamentet som undersøgelsesinstans, foregrebet anvendelsen i praksis og omgået behovet for en beskrivelse af forbrydelser ved i stedet direkte at udpege 27 "skyldige" organisationer og personer.
Denne listes oprindelse kan ikke findes i nogen som helst retslig procedure, den kommer fra CIA. Listen indeholder en række ikke nærmere definerede navne, som formentlig passer på mange personer. Desuden er samtlige navne på listen let identificerbare som arabisk-muslimske.
Resultatet er blevet en skinmanøvre, som der ikke er behov for for at vedtage de nødvendige foranstaltninger i EU-landene mod terroristers finansielle midler, som er i strid med de grundlæggende retsprincipper, og som desuden må opfattes som et ensidigt politisk angreb på den muslimsk-arabiske verden.
Europa-Parlamentet har gennem sin beslutning om at vedtage en række ændringsforslag peget på muligheder for til dels, men langtfra helt, at mindske de her anførte mangler. Efter min mening havde det været mere korrekt af Europa-Parlamentet at give entydigt udtryk for sin misfornøjelse i denne situation ved helt at forkaste Kommissionens forslag, således at Kommissionen havde kunnet vende tilbage med et nyt forslag, som reelt kunne styrke mulighederne for at bekæmpe terrorismen, bygge på retsstatsprincippet og udelukke enhver mistanke om, at forslaget ensidigt er rettet mod den arabisk-muslimske verden.
Derfor stemte jeg, ligesom en række af mine kolleger i Gruppen De Grønne, nej til forslaget ved den endelige afstemning.

Krarup
. Kommissionens forslag er ikke kun i modstrid med traktatens artikel 308, det rummer også en tilsidesættelse af elementære retsprincipper og medlemsstaternes grundlove.
Hovedgrunden til, at jeg ikke kan medvirke til denne lovgivning, er, at Kommissionens forslag ganske enkelt går ud på at afskaffe enhver form for retsbeskyttelse. Selv mistænkte forbrydere har krav på en rettergang, på en fair trial. Denne grundlæggende ret vil Kommissionen have os til at afskaffe. Kommissionen har fra USA fået udleveret en liste over 27 enkeltpersoner og organisationer. Vi har ikke modtaget noget bevis for de 27's aktiviteter; end ikke den ringeste forklaring på, hvorfor netop disse 27 skal dømmes uden beviser og uden rettergang. Hvad der kræves af os, er, at vi med bind for øjnene påtager os at dømme disse 27 - definitivt og inappellabelt. Vi skal svinge gummistemplet her og nu - i klassisk dr. Strangelove-stil: Skyd først, spørg bagefter! Er det ikke netop demokratiske retsprincipper vi ønsker at forsvare? Hvad bliver det næste, hvis vi giver efter nu og accepterer, at hensigten helliger midlet?

Krivine og Vachetta
Vi har stemt imod forslaget til forordning, for vi mener ikke, at man effektivt kan bekæmpe så gemene terrorhandlinger som dem i World Trade Center ved at krænke de grundlæggende frihedsrettigheder. Med dette forslag til forordning beder man os simpelthen om at have tillid til CIA ved at afskære forsyningerne til mere end 27 grupper, der med rette eller urette er blevet stemplet som terrorister af CIA, som visse af dem i øvrigt stammer fra. Vi har, også før hr. Bush, fordømt skatteparadiser, men vi giver under ingen omstændigheder en blankocheck til hans hemmelige tjeneste. Listen, der blev præsenteret uden nogen forklaring, og som vi advares om vil blive udvidet, uden tvivl under hensyntagen til USA's og USA's allieredes interesser, er blot en alibiliste i forhold til den fælles kamp, der både skal føres mod skatteparadiser og mod dem, der spreder død og udnytter de omtalte skatteparadiser til at skaffe sig udbytte. Idet vi uden tvivl ikke definerer terrorisme på samme måde som hr. Bush, og idet listen over skyldige stadig står åben, foreslår vi allerede nu at tilføje firmaet TotalFinaElf som 28. organisation, idet dette firma bærer ansvaret for flere tusinde døde rundt om i verden og er direkte forbundet med terrorhandlinger bl.a. i Afrika.

Lund
De danske socialdemokrater i Europaparlamentet har i dag stemt for Europa-Parlamentets ændring af forslag til Rådets forordning om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe international terrorisme. Vi er enige i, at EU bør bekæmpe international terrorisme på samtlige områder. Dog er vi generelt betænkelige ved forslaget, bl.a. tager vi afstand fra listen med 27 terrororganisationer. Tilsyneladende er alle disse organisationer muslimske, hvilket kan opfattes som diskrimination, idet der også findes terrororganisationer af ikke-muslimsk karakter. Disse organisationer bør i sagens natur også medtages på listen, som derfor ikke kan betragtes som komplet. Endvidere er vi betænkelige ved, om en sådan liste overhovedet kan anvendes i praksis.

Lynne
Jeg undlod at stemme, fordi jeg ikke er enig i medtagelsen af bilag 1, selv om jeg støtter princippet bag forordningen.
Denne forordning omhandler international terrorisme generelt og omtaler ikke specifikt begivenhederne den 11. september. Derfor virker det helt forkert at medtage dette bilag, som tilsyneladende udelukkende henviser til enkeltpersoner og organisationer fra det muslimske samfund.
Det er desuden bekymrende, at beviserne mod enkeltpersonerne og organisationerne i bilaget ikke er blevet fremlagt for parlamentsmedlemmerne. Vi har således ikke haft mulighed for selv at vurdere, hvorvidt de er skyldige i terrorisme.

MacCormick
Europa-Parlamentet er blevet anmodet om at handle hurtigt og beslutsomt med henblik på indefrysning af midler, der muligvis anvendes til terrorisme. Denne anmodning har vi efterkommet, og vi har samtidig stillet nogle vigtige ændringsforslag, der skal beskytte uskyldige menneskers rettigheder. Personligt er jeg stolt over det ændringsforslag, der indebærer, at de fysiske personer, der er anført i bilaget, skal beskrives så detaljeret, at de med sikkerhed kan identificeres. Det ville være absurd at fortsætte med en liste med upræcise navneangivelser, der henviser til tusinder af mennesker i den muslimske verden og dermed sætter uskyldige mennesker i bås med de skyldige.
Ministerrådet har efterlyst hurtighed og beslutsomhed. Dette har vi efterkommet, og samtidig har vi understreget behovet for retsbeskyttelsesforanstaltninger, som er fuldt kompatible med beslutsom og øjeblikkelig handling. Vi opfordrer derfor Rådet til at have tillid til os og undlade at forsinke processen ved at udarbejde en ny udgave uden de behørige retsbeskyttelsesforanstaltninger.

McKenna og Lucas
Vi stemte imod dette udkast til forordning af flere årsager. Vi mener ganske enkelt, at det er juridisk tvivlsomt at give sådanne beføjelser uden passende drøftelser og uden at udarbejde en betænkning herom. Det er uhørt, at beskyttelsen af de borgerlige rettigheder ikke omtales i forordningen, og henvisningen til artikel 308 danner en farlig præcedens for forhastet vedtagelse af nødlovgivning uden en forudgående åben og gennemsigtig debat. Det er desuden tvivlsomt, hvorvidt Kommissionen har ret til at henvise til denne artikel under disse omstændigheder, og det kan være en overtrædelse af visse nationale forfatninger.
Europa-Parlamentet blev anmodet om at stemme om en liste med 27 organisationer uden at kende baggrunden for udvælgelsen af disse organisationer, uden at vide hvem de er, eller hvad de står for og uden nogen omtale af beskyttelsesforanstaltninger i tilfælde af, at disse organisationer eller enkeltpersoner anklages på et uretfærdigt grundlag.
Vi mener ikke, at Europa-Parlamentet har ret til at optræde som både dommer og jury i denne sag, især når kendsgerningerne ikke er tilstrækkeligt beskrevet på en gennemsigtig og åben måde. Nye foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme hilser vi selvfølgelig velkommen, men sådanne foranstaltninger skal være gennemtænkte og behørigt drøftet på en gennemsigtig og demokratisk måde, og ikke på et panisk grundlag, som det skete i denne uge. Nye foranstaltninger skal værne om menneskerettighederne, beskytte de borgerlige rettigheder og anerkende, at man er uskyldig til det modsatte er bevist, hvis de skal være tilstrækkeligt effektive.

Meijer
Det er gammel skik at isolere politiske modstandere ved at udpege dem som terrorister. Da tidligere terrorister blev ledere i Sydafrika, Israel og Den Palæstinensiske Myndighed og en lang række tidligere kolonier, blev de i manges øjne pludselig ordentlige og respektable mennesker, og deres tidligere modstandere fik med rette skylden for at have forårsaget volden. Ved at fjerne alle udsigter om en fredelig vej imod forbedring drev de oppositionen til vanvid. Derfor skal vi altid skelne skarpt mellem opposition, især aktionen for socialøkonomisk og forvaltningsmæssig forandring, og meningsløs vold, som kun tager sigte på at forårsage angst og ødelæggelse. Den amerikanske liste over 27 mistænkte organisationer med en muslimsk baggrund vækker mistanke om, at regeringers støtte i bekæmpelsen af international terrorisme købes ved også at udpege deres indenlandske opposition som terrorister. Så begår vi samme fejl, som da vi gjorde det muligt at retsforfølge for abort, eutanasi og handel med mild narkotika udført af indbyggere fra medlemsstater, hvor ovenstående er tilladt, af retsinstanser i andre medlemsstater. I den berettigede bekæmpelse af reel terrorisme er langtfra alt det, som er foreslået, berettiget og hensigtsmæssigt. Derfor støtter jeg ikke denne ugennemtænkte fremgangsmåde.

Schroedter
Jeg synes, det er fornuftigt at fastfryse bankkonti, der tilhører organisationer eller personer, der udfører eller støtter terrorhandlinger, som dem, der blev begået den 11. september 2001.
Vi har ganske vist en liste over enkeltpersoner og organisationer, som udelukkende antages at have været indblandet i terrorangrebene i New York og Washington på den ene eller anden måde. Det er alligevel muligt at reagere over for dem - også uden en retssag og uden det endelige bevis. Denne foranstaltning kan sammenlignes med et varetægtsfængsel, hvor de mistænkte endnu ikke har fået en retskraftig dom. Ved medskyld i en forbrydelse, hvor det efterfølgende viser sig, at der ikke er bevis herfor, bliver de varetægtsfængslede løsladt og får en erstatning. En sådan bestemmelse mangler her.
Med klausulen i artikel 2, stk. 2, er det desuden muligt, at andre upopulære personer og organisationer kan komme på denne retsstatsligt set tvivlsomme liste. Da der i Rådet (retlige og indre anliggender) i forbindelse med terrorisme allerede er blevet talt om vold i byerne, frygter jeg, at bankkonti bliver spærret, der tilhører personer eller organisationer, som f.eks. i forbindelse med EU-topmøderne demonstrerer mod EU's politik.
Hvis jeg havde stemt for dette beslutningsforslag, ville jeg have støttet en problematisk vilkårlig handling. Derfor har jeg trods min skarpe fordømmelse af terror stemt imod forslaget.

Souchet
Medlemmerne af Mouvement pour la France har stemt for Rådets forordning, der, i forlængelse af Det Europæiske Råds ekstraordinære møde i Bruxelles den 21. september 2001, omfatter et vist antal tiltag til bekæmpelse af terrorisme. Det er ikke sådan, at vi finder, at disse tiltag i sig selv udgør et samlet svar, der er tilstrækkeligt og sammenhængende over for den trussel, som vi er genstand for. Vi mener blot, at det drejer sig om et første skridt i den rigtige retning, og at det nu er passende at gå i gang, uden venten og tabu, med et generelt revideringsarbejde af vores lovgivning, for at formandskabets erklærede hensigt, nemlig at føre en politik, der på en gang er "global" og "varig" mod terrorisme, ikke forbliver en besværgelse, men bliver til virkelighed.
I den forbindelse er vi bekymret over visse udtalelser i går i Parlamentet fra hr. Michel, for de vidner om, at visse af vores ansvarlige trods begivenhederne den 11. september holder fast i den samme "gamle tanke" (for at bruge hr. Gorbachevs udtryk), den samme ideologiske linje, som på europæisk niveau i mange år inspirerede til slappe og demagogiske ordninger med hensyn til personers bevægelighed, der har ført til, at vi har mistet kontrollen over vores territorier, og har gjort EU til et privilegeret epicentrum i den islamiske terrorisme.
Når hr. Michel hævder, at den store lovgivningsmæssige revision, der anbefales af vores kollega Georges Berthu, og som sigter mod at opprioritere vores medborgeres sikkerhed, "fører direkte mod et frihedsberøvende samfund", opretholder han den sammenblanding, som er årsagen til vores svaghed. Er det i virkeligheden ikke ved at sidestille enhver nedbrydning af kontrol med et fremskridt for friheden, at vi hos os har redt det leje, de terrorister hviler på, som slog til i USA? At ethvert seriøst kontroltiltag, især hvis det er nationalt, endnu i dag sidestilles med et frihedsberøvende forslag, siger ikke så lidt om den opgave, der stadig ligger foran os, før den gamle anarkistiske ideologi opgives, og før vi begynder at tænke i andre baner og tage højde for de udfordringer, vi aktuelt står over for.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)
Det Europæiske Råds ekstraordinære møde (RC B5-0666/2001)

Alavanos
Indkaldelsen til ekstraordinært EU-topmøde efter terrorangrebet i USA var nødvendig. Ganske vist er der fornuft i EU's handlinger, i det mindste indtil videre, men der er følsomme punkter, som kræver særlig opmærksomhed:
a) Henvisningen til NATO-traktatens artikel 5, uden at det konkret er afgjort, hvilket land angrebet er kommet fra, skaber en stemning af krig og konfrontation, som er meget farlig;
b) når der træffes politimæssige foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme, bør respekten for borgernes frihedsrettigheder sætte grænsen;
c) der bør fastsættes en politik over for "venligtsindede" lande som Saudi-Arabien, som har medvirket ved at finansiere fundamentalismens udbredelse;
d) en løsning på det palæstinensiske problem, især problemet med Jerusalem, vil bringe store mængder muslimer ud af islamisternes demagogiske magi;
e) hvis der reelt tages fat om det verdensomspændende fattigdomsproblem, vil hele samfund i Asien og Afrika blive bragt ud af den fortvivlelse, der skaber grobund for terrorismen;
f) EU bør undgå Berlusconis splittelsesholdning, men også Blairs anklagende holdning, og nærme sig den islamiske verden med fred og venskab.

Figueiredo
Idet vi bekræfter vores fuldstændige fordømmelse af de terrorhandlinger, der er foregået i USA, og på ny giver udtryk for vores medfølelse med ofrenes familier og med det amerikanske folk, appellerer vi til, at kampen mod terrorismen ikke fører til flere uskyldige ofre.
Kampen mod den internationale terrorisme bliver kun fuldt effektiv, hvis den foregår inden for FN's rammer, af hvilken grund vi også afviser brug af NATO-traktatens artikel 5, som risikerer at trække EU og det internationale samfund ind i en voldsspiral med uoverskuelige konsekvenser. Vi mener ydermere, at den nødvendige kamp mod terrorismen ikke må tjene som påskud til at svække de grundlæggende rettigheder og friheder samt individets lovfæstede retsgarantier eller indskrænke EU's medlemsstaters suverænitet gennem eksempelvis militarisering.
Vi mener derimod, at det er vigtigt, at der sideløbende med kampen mod den internationale terrorisme sker bekæmpelse af hvidvaskning af penge, og at bl.a. skatteparadiserne fjernes.
Vores stemmeafgivning afspejler således en dyb uenighed med afgørende dele af den fælles beslutning, der er blevet vedtaget af et flertal i plenarforsamlingen, selv om vi som helhed støtter de resterende dele.

McKenna
Jeg stemte imod forordningen af flere årsager. Jeg mener ikke, at retsforfølgelsen af de ansvarlige for terrorangrebene i USA skal medføre nye lidelser for uskyldige mennesker. Det er afgørende, at enhver aktion som følge af disse grusomheder ikke udløser flere angreb af samme type eller værre. Det internationale samfund er forpligtet til at forsøge at forstå, hvad der kan have forårsaget disse forfærdelige forbrydelser. Hvis ikke vi prøver at forstå, vil vi bidrage til at øge risikoen for endnu værre begivenheder fremover.
Jeg mener, at USA og den skabte koalition af lande skal være yderst opmærksom på den globale sikkerhed som helhed. Hvis USA svarer igen med angreb på Afghanistan, vil det igen betyde tab af uskyldige menneskeliv, og man gør ikke en uret god igen ved at begå en ny. Jeg mener afgjort, at vi som politikere i en demokratisk verden er ansvarlige for at opretholde ikke-voldsprincippet og sikre, at denne form for uberettiget vold ikke eskalerer.

Meijer
At mennesker tilintetgjorde sig selv og mange andre på den forfærdeligste måde den 11. september i New York og Washington er et tegn på had og fortvivlelse. Terrorisme kan kun bekæmpes ved at fjerne grobunden for vold og ikke ved at fremkalde endnu mere modstand. Den måde, hvorpå Israel opsøger og henretter voldelige palæstinensiske modstandere, fremkalder åbenbart blot mere sympati for voldelig modstand. Nu er man ved at begå den samme fejl på verdensplan. Da det drejede sig om klima, bevæbning og racisme isolerede den amerikanske præsident sig. Dannelsen af en af ham ledet koalition af alle rige og mægtige, som fattige og oprørere står over for, virker på langt sigt kontraproduktivt. Jeg støtter det eneste amerikanske parlamentsmedlem, som havde mod til at stemme imod krigspsykosen, efter de få tyske socialistiske modstanderes eksempel ved starten af første Verdenskrig. De penge, som vi spilder på krig, kan bedre anvendes til forebyggelse. I Europa ved at være så lidt sårbare som mulig over for angreb. Det er muligt ved ikke at privatisere lufthavnene og lufttrafikken og ved at være mere opmærksom på sikkerhedsstandarderne for ekstremt høje bygninger. Uden for Europa er det muligt ved at hjælpe med at løse problemer som fattigdom, manglende udvikling og uret.

Van Orden
Det britiske Konservative parti støtter fuldt ud de specifikke foranstaltninger, der er udarbejdet for at bekæmpe terrorismen i alle dens former. På den baggrund støtter vi beslutningsforslaget og de lovgivningsmæssige foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme, som Rådet har vedtaget. Vi støtter imidlertid ikke erklæringen om, at bekæmpelsen af international terrorisme indebærer en væsentlig styrkelse af relevante EU-kompetencer, eller at EU skal være ansvarlig for at forhandle aftaler om rets- og politisamarbejde med USA. Det er sandsynligvis et nationalt anliggende i kraft af de vidt forskellige forfatningsmæssige, retslige og proceduremæssige traditioner i de største medlemsstater, heriblandt Det Forenede Kongerige. Vi ser ingen forbindelse mellem behovet for en resolut reaktion på terrorangrebene og ønsket om at øge bestræbelserne på at iværksætte den europæiske forsvars- og sikkerhedspolitik. Derimod understreger de seneste begivenheder behovet for at forstærke NATO og de transatlantiske bånd frem for at fokusere på et autonomt, europæisk militærsamarbejde, der kan medføre splittelse. Vi ønsker desuden at sikre, at en ny lovgivning til bekæmpelse af terrorisme også anvendes til at bekæmpe terrororganisationer, såsom IRA i alle dens former og ETA, der har udført terrorhandlinger fra og i medlemsstater igennem de seneste årtier.
Stabilitets- og vækstpagten (RC B5-0602/2001)

Krivine og Vachetta
De liberale dogmers fiasko bliver hver dag tydeligere. "Stabilitetspagten" og Den Europæiske Centralbanks antidemokratiske beføjelser virker som en spændetrøje, mens det især haster med at gennemføre en gennemgribende ændring af retningslinjerne for den europæiske integration. Fagforeningernes og andre organisationers demonstrationer under Økofin-Rådets møde i Liège og drøftelserne på den europæiske borgerkonference har understreget det uopsættelige i de sociale og demokratiske krav fra de bevægelser, der ønsker en solidarisk globalisering i stedet for den nuværende kapitalistiske globalisering.
Økofin-Rådet isolerer sig ikke desto mindre stadigvæk. Det har ikke stillet forslag, der modsvarer kravene. Debatten i Økofin-Rådet er stadig præget af en fuldstændig mangel på gennemsigtighed og ansvarlighed, som den skæbne, der er blevet Tobin-skatten til del, viser. Ministrene har ikke villet vedkende sig deres offentlige forpligtelse og har fremsendt spørgsmålet til Kommissionen, hvis modstand mod en sådan trods alt væsentlig beslutning er velkendt. Ligeledes behandles det brændende spørgsmål om skatteparadis ikke gerne undtagen ud fra terrorbekæmpelsens særlige synsvinkel. EU-medlemsstaternes regeringer er stadig ikke rede til at skifte kurs. Det er dette væsentlige spørgsmål, der formørker de fælles beslutningsforslag, der forelægges til afstemning. Derfor stemmer vi imod.

Marques
Japan er allerede i økonomisk recession. USA nærmer sig den. Europa har en væsentlig mindre vækst, og en recession ligger ikke fjernt ude i horisonten. For at undgå en verdensomspændende recession vil det virkelig være fornuftigt gennem en med Japan og USA samordnet aktion at stimulere den økonomiske aktivitet ved at lade de offentlige udgifter vokse op til loftet på 3% af den offentlige gæld i EU's forskellige medlemsstater, men det skal ske under forudsætning af:
at de øgede udgifter har som mål at styrke de offentlige investeringer og stimulere de private investeringer;
at der samtidig gøres en forstærket indsats for at gennemføre strukturreformer til fordel for beskæftigelse, investeringer og konkurrencedygtighed.
Der må således indføres større fleksibilitet i stabilitets- og vækstprogrammet end det, der ligger i den "automatiske stabilisering", hvorfor jeg har undladt at stemme for det beslutningsforslag, som PPE-Gruppen har fremlagt.
Betænkning af Hieronymi (A5-0286/2001)

Alavanos
Indførelsen af direktivet om "fjernsyn uden grænser" var et stort skridt inden for fællesskabslovgivningen. Men nu er der gået over 10 år, uden at der er sket de justeringer af direktivets formulering, som skulle sikre beskyttelsen af såvel seerne som den europæiske kunstneriske produktion. Der er tre punkter, som er særligt vigtige:
a) beskyttelse af seerne mod den enorme mængde reklamer. Dette sker ved at gøre direktivets bestemmelser mere forpligtende og med kontrol og straf af de fjernsynsstationer, som overtræder dem;
b) beskyttelsen af mindreårige mod såvel reklamer som programmer, som vænner børnene til vold og asocial adfærd, skal gøres almen og gælde på fællesskabsplan;
c) der skal træffes strengere, konkrete foranstaltninger til fremme af den europæiske produktion, og det skal gøres nemmere for producenter fra de små lande at komme ind på det brede europæiske marked.

Andersson
, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson og Theorin (PSE), skriftlig. (SV) Vi svenske socialdemokrater mener, det er yderst vigtigt, at mindreårige kan beskyttes mod tv-reklamer rettet mod børn, da denne gruppe er ekstra modtagelig og kan have svært ved at skelne mellem kommercielle reklamer og andre indslag.
I Sverige er tv-reklamer, som er rettet mod børn under 12 år, totalt forbudt i henhold til radio- og tv-loven. I henhold til direktiv 97/36/EF skal reklamer være tydeligt identificerbare som reklamer. Børn under en vis alder kan ikke skelne mellem reklamer rettet mod børn og almindelige børneprogrammer. Lidt ældre børn kan opfatte forskellen, men ikke forstå formålet med reklamen (ifølge en forskningsrapport af Gunilla Jarlbro fra Göteborgs universitet).
Vi mener derfor ikke, at dette skal fremmes, hvorfor vi stemmer mod denne del (punkt 1 aa) i betænkningen.

Darras
Først og fremmest vil jeg takke både ordføreren for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport, Ruth Hieronymi, og hele udvalget for det kvalitetsarbejde, de har fremlagt, og den positive reaktion på Kommissionens tredje beretning til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om gennemførelsen af direktiv 89/552/EØF om fjernsyn uden grænser, hvis hovedformål er at fastlægge lovrammerne for at fremme den frie bevægelighed for audiovisuelle selskaber i det indre marked og sikre visse generelle interesser, som f.eks. fremme af den kulturelle mangfoldighed og beskyttelsen af forbrugere og mindreårige.
Der kan fremføres flere grunde til, at jeg stemmer for denne betænkning. Jeg vil begrænse mig til at nævne følgende.
Samtidig med at betænkningen erindrer om, at 98% af alle private husholdninger har fjernsyn, gør den først meget passende opmærksom på, at fjernsynets sociale virkning bliver stadig vigtigere, især for børn. Hvad angår beskyttelsen af mindreårige, opfordrer betænkningen i øvrigt medlemsstaterne til at styrke dialogen og finde fælles løsninger, samtidig med at nationale begrænsninger til beskyttelse af børn bevares.
Det kan også udtrykkes på en anden måde ved at sige, at den audiovisuelle sektor spiller en væsentlig rolle for demokratiet og oplysning af befolkningen og herigennem viser sig at være en indikator for ytringsfriheden og for mangfoldighed i de tanker, der kan gives udtryk for, og som høres.
Betænkningen understreger ligeledes, at den audiovisuelle sektor spiller en afgørende rolle for økonomien og arbejdspladserne i EU. I 1997 var der over 1 million beskæftigede inden for denne sektor i Europa, og industriens indtjening forventes at stige med 70% inden år 2005.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)
Betænkning af Berès (A5-0307/2001)

Raschhofer
Fru formand, mine damer og herrer, den 1. januar 2002 gennemføres Den Økonomiske og Monetære Union. For alle medlemsstater vil det uundgåeligt være en forpligtelse og nødvendighed at konsolidere budgettet eftertrykkeligt. Det bliver ikke kun understreget i Kommissionens beretning, men også af ordføreren selv. Jeg er 100% enig. Derfor bifalder jeg, at de nuværende krav til stabilitets- og vækstpagten i betænkningen skal udvides, så der bliver fastlagt nye individuelle mål for hvert land. Det er i den grad et must for alle regeringer, at de offentlige budgetter konsolideres, så der bliver skabt det nødvendige spillerum.
Som repræsentant for Østrig ved jeg, hvad jeg taler om. Trods mange problemer og en kæmpe gældsbyrde holder den nye regering fast ved, at det ambitiøse mål om et nul-underskud skal opretholdes.

Andersson
 Färm, Hedkvist Petersen og Hans Karlsson (PSE), skriftlig. (SV) Vi svenske socialdemokrater har undladt at stemme i afstemningen om punkt 2 og betragtning B.
Punkt 2:
Det er godt, at Euro-Gruppen udvikler sit samarbejde i monetære anliggender. At lægge alt samarbejde om økonomisk politik i Euro-Gruppen ville dog være forkert. Vi støtter derfor ikke en eventuel traktatændring med henblik på at styrke Euro-Gruppens beføjelser på det økonomiske område, i hvert fald ikke inden vi har nogle mere konkrete forslag. Set i lyset af EU's udvidelse er det meget vigtigt, at medlemsstater uden for Euro-Gruppen har mulighed for at deltage i det økonomiske samarbejde.
Betragtning B:
Vi vil ikke støtte en trinvis bindende lovgivning på det økonomiske område, i hvert fald ikke inden vi ved mere om det konkrete indhold.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Det konstateres i betænkningen ubestrideligt, at det økonomiske Europa endnu ikke er fuldendt. Grundene hertil er ikke særlig mystiske. Hver enkelt nationalstat er først og fremmest optaget af at forsvare sin egen kapitalistiske klasses interesser og begunstiger den nationale politik, der er mest hensigtsmæssig i forhold til dette mål.
Der er imidlertid ikke behov for EU-institutioner, der medvirker til, at den herskende klasse ud over national rivalisering samordner sin politik og søger at øge rentabiliteten på bekostning af de arbejdende klasser.
Hvad angår lønstop, generel utryghed, massefyringer, besparelser i de offentlige tjenester og angreb på den sociale tryghed, har det kapitalistiske Europa slet ikke brug for en institutionel harmonisering for at være forenet.
Holdningen i Berès' betænkning er, at "sunde offentlige finanser" er den væsentligste betingelse for en "styrkelse af samordningen af den økonomiske politik i euroområdet". Den angiver imidlertid ikke, hvordan man skal opnå denne økonomiske ligevægt. Hvem skal betale? De kapitalistiske virksomheder eller forbrugerne via momsen? Hvem skal i højere grad nyde godt af budgetudgifter? De offentlige tjenester eller de private arbejdsgivere?
Uden skattegaverne til de kapitalistiske virksomheder kunne budgetterne i højere grad bruges til de offentlige tjenester uden derfor at vise underskud. Det er tydeligvis ikke tankegangen i betænkningen. Der kan på disse betingelser ikke være tale om at støtte den med vores stemme.

Krivine og Vachetta
Berès'-betænkningen er interessant, fordi den konstaterer, at den socialliberalisme, der skulle forene godkendelsen af Amsterdam-traktaten og en egentlig socialpolitik i Europa, er slået fejl. Betænkningen opfordrer til at samordne den økonomiske politik, men erkender, at de institutioner, der kunne sikre dette, ikke eksisterer. Den Europæiske Centralbank er monoman, Parlamentet magtesløst og Euro-Gruppen halvhemmelig. Betænkningen stiller sig tilfreds med at bønfalde sidstnævnte om at holde Parlamentet underrettet.
Betænkningen indeholder dog en del sandhed, for den er præget af bekymringen for det institutionelle tomrum og den regressive politik, som risikerer at blive ført under indflydelse af det nyliberale dogme. Men i stedet for at sige det højt, der diskuteres mere og mere, nemlig at det ikke ville være fornuftigt at gennemføre stabilitetspagten, nøjes betænkningen med at opfordre til, at medlemsstaterne samordner deres stabilitetsprogrammer. Dette ynkelige ønske om at begrænse skaden kan ikke få os til at glemme, at denne tvang er blevet iværksat med aktiv støtte fra de socialliberale, især i Italien og Frankrig. Derfor har vi ikke givet vores støtte til vage og grove påbud, som især skal få os til at glemme, at man har taget voldsomt fejl.

Patakis
Den fælles valuta kræver en fælles økonomisk ledelse. Det er i store træk det resultat, som både Kommissionens rapport og ordføreren kommer frem til. Medlemsstaternes økonomiske politik begrænses i endnu højere grad til de beslutninger, der allerede er truffet, og de nationale parlamenter forvandles til simple iagttagere eller, endnu værre, til instanser, som blot fører EU's beslutninger ud i livet. Der er tale om et forsøg på at svække arbejdstagernes muligheder for at reagere, når de mere og mere beslutsomt modsætter sig storkapitalens beslutninger.
Europa-Parlamentets betænkning bifalder EU's befolkningsfjendtlige politik og kommer med forslag, som kun kan fungere som alibi for EU's rene neoliberalistiske økonomiske og sociale politik og dens tragiske konsekvenser for den brede befolkning, som det var tilfældet med den tidligere aftale om disponering af uforudsete eller ekstraordinære skatteindtægter, hvor man ville undgå, at der blev brugt penge til det sociale sikringsområde. Inddragelsen i de nationale budgetter af "følgerne af befolkningens stigende gennemsnitsalder" går i den samme retning.
Samtidig med at betænkningen selv nævner, at 14 millioner europæere fortsat er ramt af arbejdsløshed, og at den socioøkonomiske situation ikke er forbedret, er den tro mod omstruktureringspolitikken og fordelingen af arbejdsløsheden.
Inddragelsen af de nationale parlamenter ved en gang om året at lade dem stå til regnskab for gennemførelsen af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, som fastlægges af Det Europæiske Råd, og debatten om de stabilitetsprogrammer, som godkendes af Kommissionen og Rådet, er ikke andet end en demokratisk facade, der har til formål at holde de nationale repræsentative forsamlinger indespærret i fællesskabsprocedurerne, især når man foreslår at styrke Kommissionens rolle og indføre sanktioner over for de medlemsstater, som ikke gennemfører den økonomiske politik, Bruxelles har besluttet.
Det er således et forsøg på at gøre de nationale ansvarlige institutionelle organer til medskyldige i en proces, som af hensyn til harmoniseringen af økonomiske politikker inden for rammerne af de overordnede økonomiske retningslinjer betyder, at lønforanstaltningerne og i det hele taget socialpolitikken i endnu højere grad underlægges konvergenskriteriernes og stabilitetspagtens kvælende begrænsninger. Medlemsstaterne opfordres ligeud til at "samordne deres aktioner og afholde sig fra at vedtage foranstaltninger af skattemæssig, budgetmæssig eller lønpolitisk art".
Det offentligt garanterede sikringssystems opløsning fører sammen med lønnedgangen og arrangeringen af arbejdstiden og arbejdsomkostningerne i overensstemmelse med arbejdsgivernes interesser, bevisligt til, at arbejdstagerne kommer til at opleve en væsentlig forøgelse af fattigdommen og den sociale udstødelse, og til forringelse af kvaliteten og omfanget af de ydelser, de tilbydes.
Dette står klart: I jo højere grad foranstaltningerne til begrænsning af arbejdstagernes indtægt og rettigheder går igennem, desto mere vokser presset for yderligere strukturelle foranstaltninger, og jo flere tegn der er på økonomisk afmatning, desto skrappere nedskæringspolitikker vil der blive gennemført.
Betænkning af Peijs (A5-0306/2001)

Bastos
Jeg har stemt for den fremragende betænkning, som fru Peijs har udarbejdet, af følgende grunde:
Som vi alle ved, er der i de seneste 30 år sket en alt for stor vækst i de offentlige udgifter i Europa, hvilket har tvunget staterne til at øge deres skatter til et uholdbart niveau. Det er derfor helt uomgængeligt, at der sker en holdbar mindskelse af skattetrykket for at øge incitamenterne til at arbejde og til iværksættervirksomhed. Man må derfor bifalde det forsøg, der gøres for at definere, hvad der kræves for at tilvejebringe en holdbar mindskelse af skattetrykket. Jeg håber, at Kommissionen fortsætter sine anstrengelser for at orientere landenes regeringer herom, især gennem indførelse af en "adfærdskodeks".
Hvad angår ønsket om, at en større del af befolkningen får adgang til arbejdsmarkedet, er det helt afgørende at fjerne de sociale skattemæssige og administrative hindringer, der afholder kvinder og ældre fra at vende tilbage til og/eller blive på arbejdsmarkedet. Dette må ske ikke mindst på baggrund af den demografiske udvikling, der (sådan som FN's rapport fra 2000 påpeger) viser aftagende vækst i den aktive befolkning og en øget befolkningsdel på over 65 år, hvilket giver anledning til enorm bekymring for, om velfærdssystemet kan bibeholdes, og til overvejelser om, hvorledes eventuelle økonomiske skader på grund af manglende arbejdskraft til vores arbejdsmarkeder skal forebygges.
Jeg mener også, at det er vigtigt at fremme de unges adgang til arbejdsmarkedet sideløbende med livslang uddannelse, hvilket betyder øgede offentlige og private udgifter til uddannelse, forskning og udvikling, som naturligvis må følges op af de dertil hørende strukturreformer, så der kan foregå en smidig overgang til et vidensbaseret samfund.

Figueiredo
Uden hensyn til den svære økonomisk-sociale situation i visse medlemsstater insisterer betænkningen på, at bestræbelserne på budgetkonsolidering og overholdelse af stabilitetspagten skal fortsætte. Det er en ensporet holdning, som vi derfor foreslår afskaffet. Det er derimod nødvendigt straks at suspendere stabilitetspagten og revidere dens mål, kriterier og grundlag.
Vi er ligeledes uenige i, at offentlige investeringer ikke er vejen ud af krisen, eller at de almindeligvis forvaltes dårligt eller ikke er målrettede, hvorfor vi har fremlagt et ændringsforslag, der fremhæver betydningen af offentlige investeringer for økonomisk vækst og beskæftigelse.
En vis indsats for at løse sociale problemer, skabe beskæftigelse og bekæmpe social udstødelse tyder på, at man ikke mere prioriterer fastholdelse af den monetære stabilitet for enhver pris, når man nu ved, at følgerne bliver mere arbejdsløshed, lønnedgang og fattigdom.
Desværre er de forskellige ændringsforslag, som vi har fremlagt med henblik på en dybtgående omformulering af betænkningen, ikke blevet vedtaget.

Krivine og Vachetta
Peijs' betænkning er en ægte nyliberal hyldest, som gør de offentlige finanser og den sociale tryghed til kilden til alle onder. Betænkningen stiller f.eks. de offentlige investeringer, der naturligvis "forvaltes dårligt", op over for den private sektor, der ifølge sin natur er effektiv. Dens hovedfunktion er at bekræfte det nyliberale dogme, der er nedfældet i stabilitetspagten, som blev underskrevet i Amsterdam i 1997, og at tage afstand fra de ændringer i de automatiske finanspolitiske stabilisatorer, der blev foreslået på topmødet i Göteborg.
Selv om konjunkturen vender takket være den vedholdende stramme lønpolitik, fastslår betænkningen retten til at bibringe Europa en ny økonomisk tilbagegang. Den opfordrer til blindt at føre en politik, som alle kan konstatere er i modstrid med de bebudede mål om vækst og beskæftigelse. Når økonomien mister fart, medvirker stabilitetspagten til kaos ved at dæmpe aktiviteten, for det drejer sig i virkeligheden om at opnå en arbejdsløshedsprocent, der på ny kan få lønningerne til at falde og øge fortjenesten. Det er absolut nødvendigt at stemme imod denne betænkning, der, hvis den bliver vedtaget, vil være til fare for arbejdstagerne i Europa.

Meijer
Et af kendetegnene på en markedsøkonomi er, at der finder bølgebevægelser sted med toppe og dale. På tidspunkter, hvor den økonomiske vækst stagnerer, eller forbruget falder, er det meningsløst at fylde folk med uberettiget optimisme. Den optimisme er en form for bedrag, som fører til letsindighed med hensyn til forbrug og risikable investeringer. Det er bedre at udvide statens opgaver eller skabe nye. Det var den metode, som USA anvendte under Roosevelt i 30'erne til at bekæmpe krisen med, og hvormed genopbygningen i Vesteuropa efter 1946 lykkedes. Det var i øvrigt også den metode, hvormed autoritære stater som nazi-Tyskland og Sovjetunionen kunne opbygge en økonomi, som var meget stærkere, end udenforstående havde forudset. I alle ovennævnte tilfælde, om vi nu sympatiserede med dem eller ej, medførte det uventet mange tilfredse mennesker. I stedet for at have taget ved lære, vendes der nu tilbage til de primitive holdninger fra det 19. århundrede og starten af det 20. århundrede, som forbigik disse succeser. Skattenedsættelser, til fordel for høje indkomster og store virksomheder, vurderes nu som positive og statsudgifter som meget negative. Peijs-betænkningen passer ind i den i øjeblikket dominerende mode. Jeg forventer fattigdom og ustabilitet som resultat, og derfor støtter jeg den ikke.
Betænkning af Agag Longo (A5-0299/2001)

Figueiredo
Det mest fremherskende i denne betænkning er, hvor meget den presser på for et højere tempo i liberaliseringsprocessen inden for forskellige sektorer. Den kritiserer sågar Det Europæiske Råd i Stockholm for ikke at have fastsat en tidsplan for den endelige liberalisering af de europæiske gas- og elektricitetsmarkeder. Vi forkaster både dette og den opfordring, som betænkningen udtrykker om, at medlemsstaterne i et hurtigt og ensartet tempo skal liberalisere markederne for energi, transport og posttjenester. Det kan således heller ikke overraske, at de offentlige monopoler på især elektricitetsområdet udsættes for angreb, at der ytres ønske om liberalisering af markedet for lokalopkald, og at betænkningen mener, at privatiseringer og liberaliseringer af de offentlige tjenester har ført til bedre priser og kvalitet.

Patakis
Det, der karakteriserer den aktuelle situation, er store monopolvirksomheders misbrug af en dominerende stilling på markedet, et dagligt voksende antal af kæmpevirksomheders fusioner, sammenlægninger og opkøb og dannelsen af monopolkarteller med en skræmmende styrke, der næsten altid ledsages af tusindvis af fyringer, som har kolossale følgevirkninger for beskæftigelsen, og monopolernes udnyttelse af rigdomsskabende kilder, markeder og forbrugere. Antallet af nye fusioner nåede nye højder i 2000 med 345 nye tilfælde, som det står i betænkningen. Det skyldes en mere og mere fleksibel lovgivning, der begunstiger dannelsen af store monopoler, som får en dominerende stilling på markedet.
Dette er ikke noget, EU beskæftiger sig med. EU beskæftiger sig med at fastsætte en tidsplan for den endelige liberalisering af markederne for naturgas og elektricitet, med at sætte liberaliseringshastigheden op, hvad angår energi-, transport- og postmarkederne, og sikre almen adgang til tjenesteydelser af almindelig interesse, så økonomiens konkurrenceevne forbedres.
EU beskæftiger sig også med ophævelse af statsstøtte. Imidlertid tager de desperate forsøg på at ophæve denne sigte på at øge de stores fortjeneste og konsolidere deres position på markedet ved at udelukke nye konkurrenter og indføre jungleloven, de stærkestes ret og monopolinteressernes overherredømme.
De statslige interventioner berører ganske vist ikke det kapitalistiske systems kerne og styrker ofte udvalgte virksomheder og erhvervsdrivende. Men uden statslig intervention - uagtet at denne kun kan spille en meget begrænset afbalancerende rolle - vil kløften hele tiden vokse, og det vil gå ud over de mindst udviklede områder og sektorer og de fattigste befolkningsgrupper, da omstruktureringerne og salget af den offentlige sektor ikke sker til deres fordel, men for at sikre storkapitalens udbytte. Derfor er det vedvarende pres for foranstaltninger som dem, der foreslås med et statsstøtteregister og en bedømmelse ved hjælp af en resultattavle, uacceptabelt. Storkapitalens afgørelser bærer typisk præg af stor bekymring for en eventuel renationalisering af konkurrencepolitikken (hvor medlemsstaterne og ikke Kommissionen står for kontrollen). Derfor foreslår betænkningen et internationalt konkurrencesystem inden for rammerne af WTO.
Den konkurrencepolitik, der føres, har betydet, at store grene af europæisk industri har mistet deres position, store dele af verdensmarkedet og hundredtusinder af arbejdspladser. Den skandaløse centralisering af magten inden for strategisk vigtige områder lægger hele staters økonomi i hænderne på kommercielle, multinationale konsortier med de følger, dette har for arbejdstagerne.
Tabet af hundredtusinder af arbejdspladser medfører en eksplosiv vækst i arbejdsløsheden. Arbejdstagerne står over for det største angreb på deres arbejdsmæssige og sociale rettigheder, ser deres levestandard dale, fattigdommen brede sig og den offentlige sektor og produktionsgrundlaget i de fleste af EU-landene blive omstruktureret og gå i opløsning af hensyn til en katastrofal konkurrence i sin reneste form, en total markedsøkonomi og fremme af storkapitalens monopolistiske interesser. Derfor forstærkes kampen mod "globaliseringen" og markedsøkonomiens uhæmmede reglers dominans dag for dag.
Vi mener, at den konkurrencepolitik, der føres, er ansvarlig for alt dette, og vi er helt og fuldt imod denne politik, hvorfor vi stemmer imod betænkningen.
Betænkning af Huhne (A5-0301/2001)

Lulling
Sidste forår vedtog vi sammen med Rådet direktivet om elektronisk handel, der træder i kraft inden længe, nærmere bestemt den 17. januar 2002. Søjlen i dette direktiv er princippet om oprindelsesland. Da den foreliggende betænkning første gang var til diskussion i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, undrede det mig, at nogle kolleger fra udvalget igen ville sætte spørgsmålstegn ved netop princippet om oprindelsesland for elektronisk handel med finansielle tjenesteydelser. Det er da fuldstændigt absurd. Når Europa-Parlamentet og Det Europæiske Råd i Lissabon har sat sig som mål at skabe et velfungerende indre marked for finansielle tjenesteydelser inden 2005, kan vi hverken tillade os at vedtage en usammenhængende lovgivning eller blive ved med at vende tilbage til beslutninger, der allerede er truffet, uden at der er en vægtig grund til det. Det gælder ikke kun for nogle af mine kolleger her i Parlamentet, men også for Rådet, hvor der sidste torsdag fandt en afstemning sted vedrørende direktivet om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser, som jeg beklager meget. Vi vedtog til sidst princippet om oprindelsesland, og nu bør vi også anvende det konkret og på en sammenhængende måde.
Jeg vil ligesom ordføreren også ønske Kommissionen tillykke med oprettelsen af EEJ-NET (European Extra Judicial NETwork) og FIN-NET (FINancial Services Complaints NETwork). Det er en enkel og billig klageadgang på tværs af grænserne, som kun kan styrke forbrugernes tillid til udvikling af grænseoverskridende finansielle tjenesteydelser. Forbrugerne skal naturligvis informeres om disse netværkers eksistens. Derfor støtter jeg også forslaget om, at alle websteder, der tilbyder finansielle tjenesteydelser online, skal henvise til disse netværk.
Betænkning af Berger (A5-0310/2001)

Figueiredo
Servicesektoren er af afgørende betydning for den fremtidige udvikling i EU's økonomi, idet den allerede nu udgør den største del af BNP og mere end to tredjedele af beskæftigelsen, hvorfor man burde lægge al mulig vægt på at forbedre dens kvalitet og bevare dens arbejdspladser. Kommissionens væsentligste bestræbelser, således som de fremgår af dens meddelelse, går imidlertid ud på at få oprettet et indre marked for tjenester, gennem en analyse af hindringerne for fri bevægelighed af tjenester på tværs af de nationale grænser, forslag om, at disse fjernes, og om øget tempo i liberaliseringen af posttjenesterne, fjernsalg af finansielle tjenester, overtagelsestilbud og moms på onlinetjenester.
Ordføreren fremhæver, ud over sin enighed med Kommissionens forslag, at liberaliseringsprocessen i sektorer som posttjenester, elektricitet og energi skal fremskyndes og fuldendes, hvilket vi kun kan forkaste, da hensigten er at henvise staten til en rent regulerende funktion for de offentlige tjenesteydelser gennem oprettelse af angiveligt uafhængige regulerende instanser, der er direkte eller indirekte kontrolleret af de økonomiske og finansielle grupper. Det normale resultat af liberalisering er færre arbejdspladser, højere priser for offentlige tjenesteydelser, ringere service både kvantitativt og kvalitativt samt ophævelse af retten til almen adgang til de offentlige tjenesteydelser.
Betænkning af Khanbai (A5-0263/2001)

Marques
Khanbhai-betænkningen analyserer særdeles grundigt en af de alvorligste udfordringer i dagens verden, kampen mod de vigtigste overførbare sygdomme inden for rammerne af fattigdomslempelse. De overførbare sygdomme dræber dagligt ca. 10.000 personer i Afrika, og der er 35 millioner mennesker, der er smittet med aids i hele verden. Hiv/aids, malaria og tuberkulose udgør således en frygtelig trussel mod de fattigste befolkningers sociale og økonomiske udvikling, og dette kræver, som hr. Khanbhai fremhæver det, et omgående, effektivt og omfattende nationalt og globalt respons, hvor EU må gå i spidsen. Disse sygdomme betyder ikke blot menneskelig lidelse og særdeles mange dødsfald, hvilket i sig selv begrunder dette respons, men også drastisk nedsat forventet levetid og arbejdsstyrke, med alle de sociale og økonomiske følger, som dette har (uarbejdsdygtighed for en stor del af befolkningen, forsinket økonomisk og social udvikling, destabilisering af allerede skrøbelige samfund).
Jeg er enig med ordføreren, når hun ønsker, at der snarest muligt oprettes en global fond til bekæmpelse af de overførbare sygdomme, hvilket vil være af afgørende betydning for den medicinske behandling af de inficerede, screening af smittebærere, forebyggelse samt forskning og udvikling af nye lægemidler og vacciner.

Meijer
I mine spørgsmål til Kommissionen har jeg flere gange anmodet om foranstaltninger, som sørger for, at indbyggere i den tredje verden kan disponere over medicin imod mange eksisterende dødelige sygdomme. Midler imod tropiske sygdomme er ofte tilgængelige for udenlandske turister fra rige lande, men ikke for det store flertal af lokalbefolkningen. Eksisterende lægemidler, som har været nyttige i mange år, tages sågar ud af handlen. Grunden er, at der i de lande er utilstrækkelig købekraft til at erhverve sådanne lægemidler. Hvis vi kun betragter medicin som handel, som beskyttes af patentrettigheder, som sikrer, at prisen på tidligere afholdte udviklingsudgifter kan beregnes endeløst, så vil der ikke være medicin til fattige lande og især ikke til de fattigste indbyggere. Lægemidlerne koster ofte mere end de derboende menneskers årsindtægt. Khanbhais forslag om Unionens internationale anerkendelse af udviklingslandenes ret til i eget land at producere generiske lægemidler til bekæmpelse af store epidemier, uden de hertil knyttede udgifter til intellektuel ejendomsret, fremme af produktionen af medicin imod fattigdomssygdomme og periodisk revidering af TRIPs-aftalen er uundværlige for at finde en løsning.

Patakis
Betænkningen har flere positive konstateringer. Men de blegner i forhold til den enorme internationale elendighed og skam i form af de millioner af mennesker i verden, især i udviklingslandene, der fortsat lever under elendige forhold, fratages den basale adgang til sundhed og dør af overførbare sygdomme som malaria, tuberkulose, aids osv. Skampletten bliver så meget større på baggrund af de sikre udsigter - som bygger på videnskabelige studier og undersøgelser - til, at situationen forværres.
Accepten af sundhed som et "globalt offentligt gode", som det korrekt påpeges i betænkningen, kan ikke forenes med den kendsgerning, at en stor del af verdens befolkning ikke har adgang til uddannelse, bolig, beskæftigelse, mad, risikofrit drikkevand, hygiejniske forhold og sundhedstjenester. Over 5 millioner mennesker dør årligt af overførbare sygdomme i udviklingslandene, samtidig med at medicin stadig er genstand for en håndfuld multinationale medicinalmonopolers ophavsret, fortjeneste og spekulation. Virksomheder, der går så vidt som til at trække medicin tilbage fra markedet, fordi det, skønt det redder menneskeliv, ikke giver dem den ønskede maksimale fortjeneste.
Eventuelle ekstra midler til udvikling af forskningen kan ikke ledes ud i form af incitamenter til den private sektor på bekostning af de offentlige forskningscentre. Det er en provokation, og det er hykleri, når vi konstaterer, at det "globale offentlige gode" er særligt ramt i udviklingslandene, samtidig med at der pålægges disse lande strukturelle ændringer, hvor de tvinges til at begrænse udgifterne til de offentlige tjenester, især sundheds- og uddannelsesvæsenet. Det er uacceptabelt, at aktiviteterne med henblik på at sikre dette "globale gode" overlades til de ikke-statslige organisationer (ngo'er) og deres "velgørenhed" og til pæne ord om "godt samarbejde" og "partnerskabsforhold" mellem den offentlige sektor, ngo'erne og den private sektor. Sundhed er en grundlæggende, umistelig menneskeret, den er det vigtigste element i den sociale retfærdighed og menneskelige værdighed og kan ikke gøres til genstand for markedsordninger og profittens love.
Det er af yderste og afgørende betydning, at midlerne til at bekæmpe sygdomme og sikre rettigheden til sundhed er offentlige. Men en radikal imødegåelse af problemet kræver, at årsagerne til fattigdommen, årsagerne til, at den fortsat findes og bliver værre, bekæmpes. Det er en udvej, som betænkningen slet ikke kommer ind på. Den nøjes med at gennemtygge evigt gentagne erklæringer og forslag - symptomløsninger. Den eneste udvej, der ses, er forkastelsen af det socialpolitiske system og gennemførelsen af de politikker, som føres af de etablerede imperialistiske og monopolistiske interesser, som skaber og forøger nøden og elendigheden, og som ikke tøver med at knuse og ofre hele folk og befolkninger.

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Støtte til en rammeaftale med Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien
Formanden
Første punkt er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0617/2001 af Haarder for ELDR-Gruppen;
B5-0626/2001 af Pack og Posselt for PPE-DE-Gruppen;
B5-0634/2001 af Muscardini for UEN-Gruppen;
B5-0643/2001 af Swoboda og Wiersma for PSE-Gruppen;
B5-0653/2001 af Morgantini for GUE/NGL-Gruppen;
B5-0660/2001 af Lagendijk m.fl. for Verts/ALE-Gruppen,
om støtte til en rammeaftale med Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.

Haarder
Hr. formand, jeg synes, at der i dag skal sendes to budskaber til Makedonien. Det ene er til Makedoniens regering. Der skal rettes en stor tak og gives udtryk for stor beundring for det mod, som den makedonske regering har udvist ved at fremsætte forslag til ændringer af grundloven og ved at give den plads til det albanske mindretal, som et moderne demokrati forlanger. Det har været svært, og det skal der lyde en varm tak for fra EU til den makedonske regering. Den anden hilsen, jeg mener, vi bør bringe til Makedonien, er til UCK, den såkaldte befrielsesbevægelse. Man kan godt forstå, at den opstod i sin tid under Milosevich - jeg skal ikke gennemgå hele historien - men nu er der kun at sige til UCK og det, der er tilbage af UCK i det nordlige Makedonien, og det er: Nu er kampen slut, nu skal alle våben afleveres, nu er der ingen som helst grund til at fortsætte med den virksomhed, som UCK har gjort sig skyldig i og jeg siger bevidst "gjort sig skyldig i", for UCK er jo et meget blandet foretagende, hvor visse ting ikke kan tåle at se dagens lys. Nu har den albanske befolkningsgruppe fået sine fulde borgerlige rettigheder. Det er sådan, man løser mindretalsproblemer. Jeg kommer selv fra et grænselandsområde mellem Danmark og Tyskland, hvor vi for 45 år siden løste alle problemer ved at give begge mindretal nord og syd for grænsen fulde rettigheder i et moderne demokrati. Det er det, som Makedonien nu også har valgt. Det er den rette måde, og det skal begge parter have tak for.

Swoboda
Hr. formand, selv om vi måske ikke er helt enige i vores syn på UCK, vil jeg gerne tilslutte mig hr. Haarders ord om, at det, som det handler om, er at bevare freden. Fred er stadig et noget prekært emne i Makedonien, måske fordi tilliden til den fælles løsning, til den fælles stat og til det fælles samfund endnu ikke er helt etableret. Det er heller ikke overraskende, for sådan noget kræver mere end at sidde omkring et bord og forhandle.
Men når vi ser på rammeaftalen, synes jeg, det er meget vigtigt, at afkald på magtanvendelse kommer i første række. Dette er et demokrati, og der er ikke brug for magt for at skabe forandringer. I et demokrati skal det være muligt at tale om forandringer, at forhandle og i overensstemmelse med det ændre lovgivningen.
Det andet er landets integritet. Vi har ikke brug for nye grænser eller nye stater, der møjsommeligt drages efter nogle etniske grænser, men som alligevel aldrig kan drages nøjagtigt. Vi behøver bare at kaste et blik på hovedstaden Skopje for at se, hvor umuligt det er. Jeg har aldrig forstået, at der fra begge sider er blevet talt om, at landet måske skulle deles, heller ikke selv om det kun er kortsigtet.
For det tredje er det en multietnisk stat. Mange stater er multinationale, men det er jo en multietnisk stat med et stort albansk mindretal. Det kan man helt sikkert ikke behandle som et mindretal på 5 eller 6%. Det skal have en stærkere position. Det har fået en stærkere position. Vi mener også, det vil være rigtigt, at disse mindretalsrettigheder bliver udbygget, så de netop rækker ud over det normale omfang. Jeg mener, at der alt i alt er fundet et godt kompromis.
I de kommende dage er vi i Skopje. Vi vil eftertrykkeligt kræve, at de tiltag, der stadig er nødvendige, bliver taget. Denne tøven og truen med, at man alligevel ikke er enig og ikke vil holde afstemning, eller at man måske igen tyr til vold, er for os uforståelig og uacceptabel. Derfor håber jeg, at denne tøven om en eller to måneder virkelig vil være afløst af tilfredshed og accept - så vi ligesom i dag kan tale om Makedonien med større tilfredshed.

Pack
Hr. formand, kære kolleger, våbnene er indsamlet, hedder det. UCK er opløst, siger de. Og vi ved alle, at der stadig er mange, mange våben i Makedonien, og at en kriminel sammenslutning ikke er manet i jorden. De, der ønsker det, hører netop til der. Jeg går altid ud fra, at de fleste albanere ønsker det. Jeg går også altid ud fra, at de fleste makedonere ønsker det. Men mange slaviske makedoneres problem er endnu ikke blevet løst, for så ville vi jo aldrig have haft det problem. I de seneste år er der ikke blevet gjort noget for virkelig at integrere det albanske mindretal, der udgør 28%, på lige fod med andre borgere. Hvis man ikke først var begyndt på det for to år siden, men allerede havde gjort det for syv eller otte år siden, og hvis man kontinuerligt havde gjort alle borgere til jævnbyrdige borgere, tror jeg ikke, at oprørerne ville have haft så let spil. Det er ærgerligt, og det er også ærgerligt for den makedonske offentlighed, at det nu ser ud som om, man kun reagerer, når kriminelle elementer så at sige overfalder landet. Det er meget ærgerligt, men skylden ligger hos alle de politiske partier der. Når det kommer til stykket har vi nu opnået det, som Parlamentet hele tiden har bedt om.
Ligesom hr. Swoboda har sagt, vil jeg også gerne minde om, at vi ikke ønsker et delt land. Makedonien er en stat. Den skal blive ved med at være en stat, og den skal ikke deles efter etniske eller nationale grænser. Den, der så meget som tænker den tanke, skader hele regionen. Det er virkelig farligt. Jeg håber meget, at det nye parlament hurtigt forsøger at gennemføre lovene. Problemet er, at vi allerede nu igen hører, at der endnu en gang bliver sat spørgsmålstegn ved det, som de ellers er blevet enige om, og at parlamentsmøderne konstant bliver afbrudt. Der er naturligvis også anledninger til det. Så bliver makedonsk politi igen overfaldet af nogen ved Tetovo. Man kan spørge sig selv af hvem og af hvilken grund.
Derfor må vi være meget varsomme, men strenge, og bede alle kolleger dernede om, at de nu virkelig tager teten, når det handler om Ohrid-aftalen. Vi må ikke tillade, at de nu forfalder til den skrækkelige idé at holde folkeafstemning og så at sige udskyder denne forfatningsændring, indtil der kommer to torsdage i en uge. Det går ikke. Vi, Johannes Swoboda, Joost Lagendijk og jeg, vil i morgen og i overmorgen forsøge at påvirke vores kolleger i Makedonien. Jeg mener også, at det er meget vigtigt, at der vedtages en amnesti - hvem der så end gør det, det står i landets love - men en amnesti, der ikke giver amnesti til det, der egentlig skal undersøges i Haag. Jeg mener, at vi der bør skelne. Jeg håber naturligvis meget, at parlamentet hurtigst muligt udbedrer alt det i lovene, der styrker de lokale autonomier, og at mindretallene, der jo udgør et flertal i mange regioner, får lejlighed til virkelig at tage ansvaret for deres medborgere. Jeg tror, at hvis de tager teten, kan vi, som Johannes Swoboda har sagt, opnå fred i dette område inden årets udgang.

Papayannakis
Hr. formand, vi støtter beslutningsforslaget. Vi finder det dog meget optimistisk og ikke særligt troværdigt. Garanterer aftalen fra august virkelig, at det multinationale samfund og den samlede retsstat bevares? Vi mener og håber, det er tilfældet. Det eneste, vi vil kommentere på nuværende tidspunkt, er indsamlingen af våben og opløsningen af den nationale befrielseshær. Vi ved, at det på ingen måde er seriøst, når vi på forhånd har fastsat antallet af våben, der skal overdrages. Hvordan har man kunnet beregne antallet? Vi ved jo også, hvor let det er for en partisanorganisation at sige, at den er opløst, for derefter at blive dannet igen uden videre procedurer.
Derfor deler vi den slavisk-makedonske parts mistro, og vi kan se, at den har svært ved at tage det næste skridt. Vi håber, den gør det. Vi vil gerne bevare optimismen, men det eneste seriøse argument, der ville kunne gøre os optimistiske og få os til at støtte den linje, der angives i beslutningsforslaget, ville være for det første en fast, politisk linje og ikke dobbelte og tredobbelte signaler fra EU og NATO, som det har været tilfældet tidligere, med ødelæggende konsekvenser på det politiske plan. For det andet en gavmild, reel og hurtig økonomisk bistand. Og for det tredje, at alle Balkanlandene og dette konkrete land hurtigst muligt får stillet en europæisk fremtid i udsigt, så de får en udvej ud af krisen, et håb og fremtidsudsigter.

Staes
Fru Pack har efter min mening ganske rigtigt peget på, at der er en del problemer, men alt i alt kan fredsprocessen i Makedonien betragtes som et lille mirakel. Jeg tilslutter mig gerne Haarder, når han lykønsker den makedonske regering og peger på det mod, regeringen har udvist. Kære kolleger, den gordiske knude er løst.
Albanernes mindretalsrettigheder er sikret, operation "Essential Harvest" er blevet en succes, og Makedoniens territoriale integritet og suverænitet er fortsat sikret. Samfundets multietniske karakter får en ny chance, parternes dialog står centralt, og vi skal fortsat være opmærksomme på regionen, på hele Balkan. Krisen med Afghanistan og terrorbekæmpelsen må ikke fjerne vores opmærksomhed fra denne del af verden.
Vi skal investere i stabiliteten på Balkan og i Makedonien. Vi skal sørge for tilstrækkelig støtte ved gennemførelsen af stabiliserings- og associeringsaftalen. Vi skal vejlede de flygtninge, som vender tilbage, samt sørge for genopbygningen af landet. Jeg vil gerne understrege fru Packs ord. Mit lands politiske historie har vist, at kun tilgivelse og forsoning kan sørge for, at der bliver fred i et land, og derfor er det vigtigt, at oprørerne får amnesti. Det drejer sig ikke om de oprørere, som eventuelt kan stilles for domstolen i Haag. Det drejer sig om de andre, og dem skal der laves en ordning for. Jeg håber, at de kolleger, som tager til Skopje i morgen, kan gøre deres kolleger dér tilstrækkeligt opmærksomme herpå. Jeg støtter derfor fuldt ud Det Europæiske Genopbygningsagenturs mandat i regionen. Makedonien skal omfattes af denne ordning, og jeg håber, at Parlamentet vil holde øje med, hvordan Det Europæiske Genopbygningsagentur fungerer, så vi kan være sikre på, at de europæiske skatteyderes penge anvendes på en god måde, i tide og effektivt i regionen.

Posselt
Hr. formand, når nu - og vi håber, at det snart sker - forfatningsændringerne og reformlovene i Makedonien træder i kraft, vil landet have nogle mindretalsrettigheder, der rækker langt ud over de standarder, der er i de fleste europæiske stater og i de fleste EU-medlemsstater. Vi taler altid meget overlegent om europæiske standarder, som i virkeligheden slet ikke findes i denne form, og vi forlanger ofte, at andre stater skal overholde kriterier, som mange af vores egne EU-stater ikke engang selv overholder.
Alligevel glæder det mig, at der er sket en positiv udvikling i Makedonien, og det skyldes ikke de seneste voldshandlinger, men det skyldes, at der i to år siden Georgievski-regeringen kom til, har været en reformproces i gang. Voldshandlingerne har igen været en trussel mod denne proces. Jeg er glad for, at det er lykkedes for EU og andre internationale organisationer, også NATO, at sørge for, at det netop ikke har udviklet sig til en skandale, men at denne reformproces derimod kører videre, og at der endda er sat skub i processen og sket en forbedring.
Men dette bør ikke medføre, at Makedonien så at sige nu skal spises af med bare en tak. Ligesom hr. Haarder mener jeg også, at vi er dem tak skyldig. Men denne tak skal være konkret. Vi må omsider tage fat på den uendeligt chikanøse behandling af landets navn. Vi må omsider beskæftige os med de finansielle bevillinger til landet, der skal komme hele landet til gode, også den østlige og sydlige del, der i særdeleshed er underudviklet, og ikke kun de regioner, der især blev ramt af krisen, eller hovedstaden.
Det er meget vigtigt, at vi omsider opfatter dette land som den partner, det er i medfør af stabiliserings- og associeringsaftalen. Vi har ikke brug for specielle instrumenter, og vi har ikke brug for nogen form for status som pseudoprotektorat eller protektorat, sådan som mange parter tilsyneladende stadig mener, også i forbindelse med tanken om særlige agenturer osv. Efter min mening er dette land en partner. Associeringsaftalen er det instrument, vi skal bruge i samarbejdet med dette land. Vi skal fortsat følge det på partnerskabsbasis på dets vej til EU.

Meijer
Hr. formand, hvis det makedonske parlament vedtager de med udenlandsk intervention og oprør aftvungne grundlovsændringer, betyder det, at det store albanske flertal i den nordvestlige del får de rettigheder tilbage, som de havde førhen. I den tidligere socialistiske føderale republik Jugoslavien havde albansk status som forvaltnings- og undervisningssprog. Efter Makedoniens uafhængighed blev den rettighed fjernet. Situationen er sammenlignelig med det ungarske mindretals rettigheder i den sydligste del af den ligeledes nye stat Slovakiet. Nationale mindretal, som bliver til flertal, har tilsyneladende ikke forståelse for de øvrige sproggrupper i deres stat. Inden for 50 år bytter man roller, idet albanerne så bliver den største sproggruppe i Makedonien.
De to folkeslag kan kun leve fredeligt sammen som gode naboer gennem en aftale på grundlag af ligeværdighed. I den henseende kan man lære meget af statsstrukturer i flersprogede stater, såsom Belgien, Schweiz og Spanien. Ud fra det perspektiv er jeg nu, i modsætning til den 3. maj i år, tilhænger af støtten til Makedonien.

Nielson, Poul
Hr. formand, Kommissionen finder som Parlamentet, at rammeaftalen fra den 13. august har afgørende betydning for freden og stabiliteten i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, og at parlamentet i Makedonien bør tilskyndes til at vedtage de foranstaltninger, der anbefales i aftalen.
Kommissær Patten og EU's højtstående repræsentant Solana er i dag i Skopje for at understrege betydningen af og give udtryk for det presserende behov for forfatningsmæssige ændringer og en revideret lov om lokalt selvstyre som forudset i aftalen.
Vi står virkelig over for store udfordringer i de næste par uger og måneder i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. EU står fuldt og helt bag rammeaftalen og er forpligtet til at yde økonomisk bistand, herunder til nødhjælp og til foranstaltninger til støtte for aftalen. Vi har ydet over 10 millioner euro i humanitær bistand via ECHO siden krisens start; 54,5 millioner euro via Cards i 2001, der omfatter et nyligt tillæg på 12 millioner euro til genopbygningen af huse, lokal infrastruktur og støtte til værtsfamilier; 12,8 millioner euro under den hurtige reaktionsmekanisme til reparation og genopbygning af huse, til reparation af elektricitet og til at støtte tillidsskabende foranstaltninger, f.eks. minerydning, valgtilsyn og uddannelse af politiet; samt 50 millioner euro i makrofinansiel bistand, som skal udbetales fra en tidligere makrofinansiel pakke, der kombineres med yderligere støtte på 18 millioner euro til at hjælpe Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien med at klare de specifikke behov som følge af krisen. Denne bistand er naturligvis betinget af en IMF-aftale med regeringen i Makedonien.
Kommissionen og Verdensbanken er klar til at arrangere et donormøde den 15. oktober, forudsat at parlamentet i Makedonien vedtager de nødvendige forfatningsmæssige ændringer, som er angivet i rammeaftalen.
Jeg overdriver ikke, når jeg siger, at en effektiv EU-bistand kan være afgørende for rammeaftalens succes og derfor for freden. Vores største bekymring er at sikre hurtig og fleksibel handling.
Vi har derfor besluttet at foreslå en udvidelse af Det Europæiske Genopbygningsagentur, som har gode erfaringer med at yde bistand i Forbundsrepublikken Jugoslavien. Agenturet har folk i området og erfaring i regionen, især med den form for nødhjælp, som vi skal yde i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien her i efteråret, samt med den type langsigtet bistand, som agenturet fører tilsyn med i f.eks. Serbien. Vi opfordrer derfor Parlamentet til at overveje vores forslag om at øge agenturets beføjelser.
Ud over rammeaftalen er vi fast besluttet på at følge en strategi, hvor Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien i højere grad integreres i Europa ved først og fremmest at gennemføre den nye stabiliserings- og associeringsaftale, som blev undertegnet i april. Der skal gøres meget på dette område, og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien skal vise, at den kan leve op til de internationale standarder ved at respektere mindretallenes rettigheder og vise, at de demokratiske strukturer i landet er tilstrækkeligt stabile til at følge vejen mod europæisk integration for, sagt ganske enkelt, at blive medlem af den europæiske familie.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.30.

Menneskerettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
FN's verdensdag
B5-0616/2001 af Lannoye m.fl. for Verts/ALE-Gruppen;
B5-0619/2001 af van den Bos for ELDR-Gruppen;
B5-0627/2001 af Hermange for PPE-DE-Gruppen;
B5-0635/2001 af Ribeiro e Castro for UEN-Gruppen;
B5-0644/2001 af Hughes m.fl. for PSE-Gruppen;
B5-0654/2001 af Figueiredo m.fl. for GUE/NGL-Gruppen,
om FN's verdensdag for bekæmpelse af ekstrem fattigdom.
Vietnam - B5-0620/2001 af Maaten for ELDR-Gruppen;
B5-0623/2001 af Dupuis m.fl. for TDI-Gruppen;
B5-0628/2001 af Nassauer og Posselt for PPE-DE-Gruppen;
B5-0636/2001 af Segni for UEN-Gruppen;
B5-0646/2001 af van den Berg for PSE-Gruppen;
B5-0658/2001 af McKenna for Verts/ALE-Gruppen,
om krænkelser af menneskerettighederne i Den Socialistiske Republik Vietnam.
Usbekistan- B5-0621/2001 af Haarder for ELDR-Gruppen;
B5-0629/2001 af Bowis og Posselt for PPE-DE-Gruppen;
B5-0637/2001 af Muscardini for UEN-Gruppen;
B5-0647/2001 af Swoboda m.fl. for PSE-Gruppen;
B5-0662/2001 af Staes for Verts/ALE-Gruppen,
om situationen inden for sundhedsvæsenet i Usbekistan.
Østtimor- B5-0625/2001 af Figueiredo m.fl. for GUE/NGL-Gruppen;
B5-0631/2001 af Costa Neves og Coelho for PPE-DE-Gruppen;
B5-0640/2001 af Queiró og Ribeiro e Castro for UEN-Gruppen;
B5-0648/2001 af Kreissl-Dörfler m.fl. for PSE-Gruppen;
B5-0652/2001 af Figueiredo m.fl. for GUE/NGL-Gruppen,
om Østtimor.
Colombia- B5-0632/2001 af Salafranca Sánchez-Neyra m.fl. for PPE-DE-Gruppen;
B5-0642/2001 af Muscardini for UEN-Gruppen;
B5-0645/2001 af Medina Ortega m.fl. for PSE-Gruppen;
B5-0655/2001 af Marset Campos m.fl. for GUE/NGL-Gruppen;
B5-0659/2001 af Lipietz m.fl. for Verts/ALE-Gruppen,
om situationen i Colombia.
FN's verdensdag for bekæmpelse af ekstrem fattigdom

Hermange
Hr. formand, ville det være at give efter for opportunismen, hvis Europa-Parlamentet i anledning af denne dag vedtog et beslutningsforslag om ekstrem fattigdom? Jeg vil gerne erindre om, at den 17. oktober 1987 gav fader Wrezinski sammen med 100.000 andre udtryk for deres medfølelse med vores samfunds fattigste familier og individer, og siden har FN's verdensdag for bekæmpelse af ekstrem fattigdom hvert år mindet os om, at det er en pligt at stå sammen for at sikre overholdelse af menneskerettighederne, når de bliver krænket.
Hvis vi i dag vedtager dette beslutningsforslag, er det ikke kun en hyldest til de familier og individer, der selv møder den store fattigdom, men også til alle de foreninger og borgere, der stiller sig på deres side. Endvidere har både de nationale og europæiske offentlige myndigheder overalt i EU siden topmødet i Lissabon uophørligt gjort opmærksom på kampen mod social udstødelse og især nødvendigheden af en social integreringspolitik. Det er i denne ånd, jeg i dag på min gruppes vegne stiller dette beslutningsforslag, der opfordrer medlemsstaterne til at udarbejde en egentlig strategi, der har til formål at give alle lige adgang til de grundlæggende rettigheder såsom uddannelse, bolig, sundhedspleje samt kultur og varig beskæftigelse.
Det er også i denne ånd, vi opfordrer de europæiske myndigheder og for vores eget vedkommende Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender til den 17. oktober sammen med Kommissionen at gøre status over den førte politik på dette område. Og for det tredje opfordrer vi til, naturligvis engang i fremtiden, at der i fortovet uden for Europa-Parlamentet i Bruxelles nedlægges en flise til ære for ofrene for fattigdom i lighed med de fliser, der er nedlagt i fortovene uden for Trocadéro i Paris, Europarådet i Strasbourg, Rigsdagen i Berlin og i Rom og uden for FN. Det er en enkel, men alligevel vigtig hyldest, vi vil give udtryk for i dag ved at stille dette beslutningsforslag.

Ribeiro e Castro
Hr. formand, kære kolleger, inden jeg går i gang med mit indlæg, vil jeg gerne henlede sekretariatets og Præsidiets opmærksomhed på det forhold, at i hvert fald den portugisiske version rummer to punkter, der er praktisk talt identiske, nemlig punkt 2 og 11, givetvis på grund af en lapsus under udarbejdelsen af teksten. Måske kan man efter afstemningen lade de to punkter blive til ét, for de er stort set ens.
Denne verdensdag tjener som anledning til en debat om så alvorlige og frygtelige sociale problemer som den dybe fattigdom, der berører mere end 100 millioner mennesker i verden, som må leve for mindre end én dollar om dagen. Vi drøfter dette i den ånd, der karakteriserede den person, der proklamerede denne dag i 1987, og FN, der i 1992 traf beslutningen om at gøre den verdensomspændende.
Vi må naturligvis se på de programmer til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse, som vi selv står for. Her vil jeg gerne henlede opmærksomheden på beslutningerne fra Det Europæiske Råds møder i Lissabon, Nice og Göteborg og på den enighed, der er opnået mellem Rådet og Parlamentet omkring samarbejdsprogrammet om bekæmpelse af social udstødelse. Jeg vil her også gerne takke for det arbejde, som vores kollega Ilda de Figueiredo har udført.
Vi må dog først og fremmest koncentrere os om at identificere problemerne og strategien herimod. Vi har gamle problemer, som hænger sammen med verdens udvikling, og vi må være bevidste om den skandale, som krig og korruption udgør i mange lande, der udsætter deres borgere for den mest ydmygende fattigdom. Der er blevet gjort noget i vores lande i kampen mod sygdom, handicap og dyb social ulighed, og der er nye udfordringer, som vi har opdaget i forbindelse med informationssamfundet. Men der er også nye problemer i form af det, som vi i Portugal kalder den nye fattigdom.
Her er der ikke mindst tale om pensionisterne, de ældre, og jeg er ked af, at kompromisforslaget ikke er kommet længere. Det synes, som om der råder en vis fordom mod at bruge ordet familie, men vi er nødt til at indse, at familiens svækkelse gør alle mere sårbare og den enkelte mere alene, hvilket hænger tæt sammen med vor tids modsigelse mellem den opfattelse, at vores samfund er stadig rigere, og en følelse af stadig større usikkerhed. Det hænger tæt sammen med dette problem, som vi må se på i alvor og fordomsfrit.

Ainardi
Hr. formand, kære kolleger, fattigdommen i verden er en krænkelse af menneskerettighederne og et utåleligt overgreb mod den menneskelige værdighed. Den rammer hundredtusindvis af kvinder, mænd og børn. Denne fattigdom er blevet forværret de sidste seks år. I EU er der 65 millioner mennesker, som lever for under 60% af den nationale middelindkomst med store forskelle alt efter medlemsstat. Takket være overførsler af sociale midler og bistandsordninger har fattigdommen holdt sig på 18% i EU.
Med den faldende økonomiske vækst risikerer vi imidlertid, at den sociale udstødelse og fattigdommen på ny forværres. Gennemgangen af forslagene fra de forskellige sammenslutninger og arbejdet i den tværpolitiske gruppe for udvalget for den fjerde verden viser tydeligt, at bekæmpelsen af fattigdom og social udstødelse er afgørende for en bæredygtig udvikling. De fastsatte mål skal i højere grad forfølges og integreres i fællesskabspolitikkerne. Jeg beklager, at bevillingerne til programmerne til bekæmpelse af fattigdom stadig er utilstrækkelige.
Det Europæiske Råd i Laeken bør vedtage politiske foranstaltninger vedrørende indkomst, arbejde, bolig, sundhed, uddannelse og kultur. Parlamentet skal også fastsætte mål, der garanterer retten til en kvalitetsbolig for alle, der fremmer indsatsen til bekæmpelse af den løbende nedgang i beskæftigelsen og forringelse af de offentlige tjenester, og som sikrer genindførelse af statsborgerretten og lige rettigheder.
Derfor skal Parlamentet også i anledning af FN's verdensdag for bekæmpelse af ekstrem fattigdom den 17. oktober i samarbejde med de berørte sammenslutninger fremme initiativer til bevidstgørelse om og mobilisering i forbindelse med udryddelse af fattigdom og ekstrem fattigdom. Jeg håber, at denne dag gør det muligt at øge bestræbelserne på at iværksætte programmer til bekæmpelse af fattigdom ved at udvikle økonomiske og sociale politikker, der virkelig tager fat på de grundlæggende årsager til denne fattigdom.
Krænkelser af menneskerettighederne i Den Socialistiske Republik Vietnam

Maaten
Hr. formand, i de forløbne år er især håbet om økonomiske reformer blevet større i Vietnam, men landet sætter fortsat grænsen ved politiske reformer. Vi får hele tiden beretninger og rapporter om anholdelser, overvågning og mishandling af systemkritikere i Vietnam. De, der forsvarer demokratiet og kritiserer det kommunistiske styre, de religiøse samfund samt de tidligere flygtninge, som vil investere i Vietnam, er fortsat i fare.
Internationale menneskerettighedsorganisationer vinder stadigvæk ikke gehør hos den vietnamesiske regering. Desuden forbydes de at holde øje med udviklingen eller at foretage undersøgelser i landet. Den centrale regering gør sit bedste for at blokere enhver form for kommunikation mellem systemkritikere og resten af verden.
Internationale donorer skal sætte spørgsmålstegn ved menneskerettighedskrænkelserne, og udover opfordringen til økonomiske reformer skal de tillige opfordre til politiske reformer i Vietnam.
Jeg er stor tilhænger, hr. formand, af styrkelse af de økonomiske forbindelser mellem EU og Vietnam, men EU skal som en af landets største donorer være mere hård og gøre en større indsats for respekten for menneskerettighederne i Vietnam.
Jeg slår endvidere til lyd for en uafhængig undersøgelse af Binh Vinh Trinhs og andre investorers velfærd i Vietnam. Trinh har tjent en formue gennem hårdt arbejde i udlandet, efter at han flygtede fra Vietnam, hvilket mange andre gjorde for ca. 20 år siden, og han er begyndt at investere i sit fædreland. Han blev imidlertid fængslet under påskud af ulovlige investeringer, hjernevasket i isolationscellen, frataget alle sine besiddelser, og hans investeringer blev beslaglagt. Det er forfærdeligt, og det har naturligvis en meget negativ indflydelse på andre investorers beslutninger. Der skal være lovmæssig beskyttelse af udenlandske investeringer og investorer i Vietnam, og korruptionen i landet skal ophøre. Det er en meget vigtig betingelse for den fremtidige økonomiske og politiske udvikling i Vietnam og landets forbindelse til verdensøkonomien.
Vietnam skal desuden beskytte, sikre og garantere menneskerettighederne.
I de forløbne måneder er der slet ikke gjort fremskridt i sagen om Trinh. Han er stadigvæk på flugt og har ikke set mere til sine og familiens besiddelser, som blev beslaglagt uretmæssigt. Så snart han vender tilbage til Vietnam, bliver han fængslet. Jeg anmoder regeringen i Vietnam om at gøre en god gerning ved at respektere Trinhs og andre investorers og systemkritikeres rettigheder.

Posselt
Hr. formand, for 12 år siden bad en tjekkisk borgerretsforkæmper i Prag en vestlig regeringschef om hjælp i forbindelse med en truende fængselsstraf. Den vestlige regeringschef modtog ham ikke. Få måneder senere blev borgerretsforkæmperen præsident, nemlig Václav Havel. Den vestlige regeringschef måtte fra da af anstrenge sig meget for overhovedet at få en dialog i gang med den tjekkiske præsident. Præsidenten ville ikke tage imod regeringschefen, fordi han på den måde ville markere, at anerkendelse af umenneskelige realiteter er i strid med menneskerettighederne og derfor ikke acceptable.
En lignende politik praktiserer EU-medlemsstater i dag over for Vietnam. Det er en politik, der er karakteriseret ved autosuggestion. Man hævder, at Vietnam er på vej mod en reform. Man hævder, at Vietnam ikke længere har et så knusende regime som tidligere. Men realiteterne taler deres eget tydelige sprog. Forfølgelse af borgerretsforkæmpere er taget til. Uretfærdighed, undertrykkelse af pressefrihed og undertrykkelse af religionsfrihed er taget til. Når vi ser på, hvordan situationen virkelig er, må vi konstatere, at dette regime ikke kan spores ind på reformer uden et massivt pres udefra. Heller ikke økonomiske og geostrategiske interesser vil i det lange løb kunne bestå, hvis der ikke bliver indført flere retsstatsprincipper i Sydøstasien og frem for alt i dette land - Vietnam.
Derfor er det i EU's interesse, at en politik, der er karakteriseret ved autosuggestion, omsider bliver stoppet, og at det gøres klart, at der sker brud på menneskerettighederne i Vietnam. Europa-Parlamentet gjorde dette over for Central- og Østeuropa inden 1989. Det stod dengang temmelig alene, men fik ret på grund af udviklingen. Nu gør Europa-Parlamentet det igen over for Vietnam, og jeg vil gerne appellere til, at Kommissionen, men naturligvis især Rådet og medlemsstaterne, vælger en mere offensiv menneskerettighedspolitik over for Vietnam og virkelig lægger vægt på det, fordi vi i denne del af verden er afhængige af, at dette vigtige land med en stor kultur igen finder frem til en mere retsstatslig og demokratisk reformudvikling. Kun på den måde kan det også økonomisk set blive en fornuftig partner i det lange løb.

Rod
Hr. formand, Vietnam har på ny ladt hånt om sine internationale forpligtelser og dets egen forfatning.
14 medlemmer af den etniske minoritet bjergfolkene blev efter en hurtig retssag den 26. september dømt for at have organiseret fredelige demonstrationer for religionsfrihed og oprettelse af et autonomt område i deres provins, og dette er endnu et bevis på den åbenlyse foragt for menneskerettighederne. De er tilbageholdt sammen med snesevis af samvittighedsfanger, der rådner op i fængslet under skrækkelige forhold, uden at de internationale observatører af menneskerettighederne kan få lov til at være på stedet og udfylde deres rolle.
Den manglende respekt for individuelle friheder burde ikke kunne tolereres i et land, der hævder at være demokratisk, og som vi personligt har støttet i dets kamp for uafhængighed. Anvendelsen af dødsstraf - over 100 dødsdomme blev afsagt i 2000 - er lige så uacceptabel.
Vietnam, der er europæernes økonomiske partner og handelspartner og også har ratificeret den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder, skal overholde sine internationale forpligtelser og holde op med at forfølge de etniske minoriteter. Den politiske liberalisering skal gå hånd i hånd med den økonomiske liberalisering. Uden dette kan Europa-Parlamentet ikke betragte dette land som en demokratisk retsstat.

Sudre
Hr. formand, jeg ønsker i dag at tilslutte mig forfatterne til det fælles beslutningsforslag og protestere imod den manglende overholdelse af menneskerettighederne i Vietnam. Europa-Parlamentet har gentagne gange udtalt sig om dette spørgsmål, sidste gang for kun tre måneder siden, for at tage afstand fra krænkelsen af religionsfriheden.
Vietnam, der stadig regeres af kommunistpartiet, undertrykker stadig enhver gruppe og ethvert individ, der betragtes som en trussel mod den siddende regering. Mine kolleger har sagt, at man lader hånt om presse-, ytrings- religions- og foreningsfriheden, ejendoms- og stemmeretten. Lige så alvorligt er det, at ingen international organisation eller uafhængig observatør får lov til at være på stedet og kontrollere menneskerettighedssituationen i dette land.
Lad os huske på, at i april 2001 fejrede Vietnam 25-årsdagen for genforeningen. Da Vietnam har underskrevet en lang række internationale konventioner om menneskerettigheder, havde den vietnamesiske regering ved denne lejlighed en enestående mulighed for at bekræfte de forpligtelser, den har indgået i denne forbindelse. Vietnam gør krav på en plads på den internationale scene, og det har potentielt alle chancer for at kunne blive et rigt land. I virkeligheden er udsigten desværre helt anderledes. Befolkningen lever i fattigdom, samfundet er i fuldstændigt forfald, og landet er stadig underudviklet.
Da Vietnam i 1995 underskrev en partnerskabs- og samarbejdsaftale med EU, forpligtede landet sig formelt til at overholde menneskerettighederne og fremme demokratiseringen. Det paritetiske udvalg EF-Vietnam, der holdt møde i Hanoi i september, drøftede alle aspekter i forbindelserne med EU, herunder den aftalte forpligtelse til at fremme demokrati, god forvaltningsskik, menneskerettighederne og retsstaten.
Jeg erindrer i dag Parlamentet herom, således at det kan støtte Kommissionen så meget som muligt ved etableringen af en partnerskabsstrategi i dette område. Vi skal til fulde støtte reformprocessen i Vietnam. Overholdelsen af de grundlæggende friheder, ytrings- og trosfriheden skal danne grundlag for et fornuftigt og konstruktivt samarbejde med Vietnam.
Situationen inden for sundhedsvæsenet i Usbekistan

Bowis
Hr. formand, Usbekistan, landet med byerne Bukhara og Samarkand er i vores tanker som landet, der grænser op til Afghanistan, hvor Taleban-tilknyttede ekstremister opererer. Vi erkender, at der er menneskerettighedsproblemer i det land, som skal tackles, men vi bifalder landets deltagelse i bekæmpelsen af terrorisme.
Og dog er kun få af os bekendt med den anden krise i Usbekistan. Journalister rapporterer om problemet og mulige problemer med flygtninge i området. De rapporterer ikke om de 13 millioner mennesker, der er berørt af en af de værste tørker i områdets historie, som startede i foråret sidste år. De rapporterer ikke om, at 6 millioner børn under 14 år er påvirket. De rapporterer ikke om, at der er desparat mangel på drikkevand og vand til kunstig vanding, at de fleste afgrøder i de berørte områder har slået fejl, eller at det ringe drikkevand og kloakeringsproblemerne har medført et af de højeste niveauer af dårligt helbred i regionen. De rapporterer ikke om, at kun 54% af befolkningen i byområderne i Usbekistan er tilsluttet kloaknettet, eller at det samme kun gælder 3% i landområderne. Som følge heraf er der omfattende parasitinfektioner, og den tredjehyppigste årsag til børnedødelighed er diarré.
Underernæring og fattigdom har nået det kritiske punkt. Vi har brug for snarest at levere livsvigtig medicin og udstyr, øge kontrollen med vandkvaliteten, støtte og overvåge ernæringsprogrammer, uddanne arbejdstagere i sundhedssektoren og lede uddannelsesprogrammer inden for sundhed. Vi skal også hjælpe landet med at skifte fra den intense brug af agrokemiske produkter, landets omledning af floder og den dårlige spildevandsbortskaffelse. Jeg anbefaler Parlamentet dette forslag.

Swoboda
Hr. formand, alle, der har besøgt Usbekistan i sovjettiden, var begejstret for de smukke islamiske mindesmærker, de fyldte markeder - især i betragtning af det, der ellers foregik på markederne i Sovjetunionen - og den muntre stemning.
Derfor er vi så meget mere berørt over, at vi i dag, efter Sovjetunionens sammenbrud, ikke ser et blomstrende land i opsving, men derimod et land, der befinder sig i en politisk ubehagelig situation, der frem for alt er kendetegnet ved hungersnød og miljøkatastrofer. Det intensive landbrug inden for bomuldsproduktion har temmelig sikkert bidraget til denne miljøkatastrofe på grund af overgødning.
Oven i købet er Usbekistan - det har taleren før mig allerede nævnt - i en situation, hvor vi kan frygte det værste for de kommende uger og måneder, også med hensyn til udviklingen i Afghanistan. Det henstilles, at EU hjælper hele regionen. For i en situation med økonomisk afsavn, miljøkatastrofer og med en permanent trussel fra forskellige islamisk orienterede grupper lige fra fundamentalister til terrorister ville det være en langt større katastrofe, hvis EU ikke ville hjælpe den lokale befolkning med at overvinde denne nødsituation på miljø- og sundhedsområdet ved at skabe et minimum af økonomisk opsving og naturligvis frem for alt forsyne befolkningen med de mest basale fødevarer.
Kommissær Nielson, jeg er sikket på, at den, der er bedst egnet til at være med i debatten i dag, allerede nu tænker sig om og sammen med sine medarbejdere allerede er ved at forberede det, der nu skal gøres, men især hvad der skal gøres, hvis der opstår yderligere katastrofesituationer, f.eks. flygtningestrømme fra Afghanistan. Det forventes ikke, at vi kun holder store prædikener. Det handler ikke om en diskussion mellem civilisationer eller om en kamp mod islam, men det handler om gennem helt konkrete handlinger at yde hjælp i de kommende uger og måneder og at vise befolkningen, at det ikke kun er med ord, at vi virkelig ønsker at vise vores solidaritet og hjælpsomhed.

Staes
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg støtter hr. Swoboda fuldt ud. Jeg er formand for Parlamentets Delegation for forbindelserne med Usbekistan. Jeg vil gerne komme med et personligt indlæg.
I juni sidste sommer rejste en delegation fra Parlamentet rundt i Usbekistan i en hel uge. Vi besøgte Karakalpakstan-området, hvor man slås med Aralhavets store problemer, og, kære kolleger, situationen er dramatisk.
Jeg vil gerne anmode om Deres opmærksomhed, hr. kommissær. Vi mødte befolkningen og hjælpearbejderne, som takkede delegationen mange gange. De underrettede os om situationen og gav os budskaber, men de sagde tillige, at der havde været så mange delegationer, og de spurgte, hvornår der reelt gøres noget ved vandproblemet i området? Hvornår hjælper EU og det internationale samfund dem med reelt at gøre noget i regionen, sammen med de andre lande?
Situationen er dramatisk, også på sundhedsområdet. Sammen med Wiebenga besøgte jeg det lokale sygehus i Nukus, hvor de tuberkuloseramte behandles. Situationen er ikke menneskeværdig. I kældrene er kloakeringen brudt samen, og de er oversvømmede med menneskers ekskrementer. Der er myg over det hele, og stanken er uudholdelig. Patienterne er nødt til at vifte fluerne og myggene væk fra deres kroppe, hvilket resulterer i, at patienter, som almindeligvis skulle have været på sygehuset i tre måneder, forsvinder. De tager hjem igen, hvor de smitter deres familie og mennesker i deres omgivelser.
Det internationale samfund skal vedkende sig sin del af ansvaret. Jeg håber, at kommissæren om kort tid kan berette om en række konkrete foranstaltninger. Med hensyn til det øvrige støtter jeg det foreliggende beslutningsforslag fuldt ud.
Østtimor

Coelho
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Østtimor er den første nye stat, der opstår frit og demokratisk på den internationale scene her ved begyndelsen af det ny årtusind. Dét bør Europa-Parlamentet glæde sig over. Igennem adskillige år sørgede vi for, at Østtimor-spørgsmålet stod på den internationale dagsorden. Vi har givet stemme til dem, der har kæmpet for at give det timoresiske folk dets værdighed tilbage og for anerkendelse af dets ret til at træffe beslutning om dets egen skæbne, og vi har påpeget de krænkelser af menneskerettighederne, som de indonesiske tropper og de militser, som disse støttede, har gjort sig skyldige i. Jeg vil gerne fremhæve det store engagement, som mange af Europa-Parlamentets medlemmer har vist, og særlig nævne min kollega Carlos Costa Neves, der har stået i spidsen for den tværpolitiske gruppe for Østtimor, og som har deltaget i alle Europa-Parlamentets besøg i området.
Men når vi har bistået dette folk til at genvinde frihed og demokrati, er vi også ansvarlige for at bidrage til, at det kan befæste sine landvindinger. Østtimor har brug for international hjælp, politisk, teknisk og finansiel. Uden denne bistand kan det, der er ødelagt, ikke genopbygges, en ny administration ikke organiseres, og den nødvendige udvikling ikke skabes. Derfor appellerer vi til det internationale samfund om mere støtte og bistand. Derfor appellerer vi i denne kompromisbeslutning om, at FN's mandat forlænges, at de flygtninge, der ønsker det, kan vende tilbage til deres hjem, og at de, der har begået forbrydelser og har krænket grundlæggende rettigheder, bliver straffet.
Til slut vil jeg gerne udtrykke min tilfredshed over at se en betydelig enighed og mangesidet støtte til Xanana Gusmãos kandidatur til præsidentposten. Jeg tror, at denne modtager af Sakharovprisen kan være et symbol for enighed og bidrage afgørende til at konsolidere de nye demokratiske institutioner.

Ribeiro e Castro
Hr. formand, kære kolleger, i denne afdeling af vores virksomhed behandler vi normalt ulykker, katastrofer og elendighed, forhold, der smerter os dybt og gør os triste til mode. I Østtimor var det også sådan engang, som min kollega Carlos Coelho har omtalt, men i dag er det en glædens dag. Det, som vi i dag kan fremhæve, er den succes, som har kendetegnet udviklingen i Østtimor, og jeg vil da også gerne over for Europa-Parlamentet give udtryk for portugisernes og, helt sikkert også, timoresernes taknemmelighed for den stigende solidaritet, som deres sag har mødt her, og som har bredt sig til hele verden. Min kollega Carlos Coelho har allerede omtalt de forskellige resolutioner, og også det højdepunkt, der udgjordes af tildelingen af Sakharovprisen til Xanana Gusmão, den historiske leder af timoresernes modstandskamp, som den nationale enighed vil gøre til landets præsident.
Dette er et eksempel, som vi bør huske, på, hvorledes man med stædighed og med tålmodighed kan opnå gode resultater og støtte en glimrende sag. Hvis nogen her for tre år siden havde sagt, at det, der sker i dag, ville blive tilfældet, vil man helt sikkert have kaldt vedkommende en galning. For tre år siden var det umuligt for os at forestille os folkeafstemningen i august 1999 og folkets helt overvældende tilslutning. Det var umuligt at forestille sig, at den ekstremt dramatiske krise, der fulgte efter folkeafstemningen, skulle blive overvundet, og at vi den 30. august i år ville have de første frie valg i en ny fri og uafhængig stat. Vi må støtte dette land. Vi har ydet en stor støtte til, at timoreserne kunne opnå den uafhængighed, som de kæmpede for, og kunne forsvare deres identitet. Vi må bevare vores ansvarsfølelse, ligesom vi må være opmærksomme på de trusler, der endnu kan være i en geopolitisk situation, der hele tiden er meget uvis.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, først vil jeg gerne ønske befolkningen i Østtimor tillykke med den fredelige og demokratiske afvikling af valget til den forfatningsgivende forsamling, der fandt sted fra den 30. august. Det er for mig en særlig ære, at jeg i dag kan tale om Østtimor, for fra den 23. august til den 11. september var jeg i Østtimor som leder af EU's valgobservatørkommission, hvor jeg ved selvsyn kunne konstatere, at valget har meget stor betydning for befolkningen.
Men inden jeg kommer ind på indholdet, vil jeg først ønske UNTAET og navnlig Sergio Vieira de Mello tillykke med det arbejde, der blev ydet, ofte under meget vanskelige forhold. Ligeledes vil jeg gerne fremhæve det arbejde, som den uafhængige valgkommission og Europa-Kommissionen ydede, både her og lokalt, samt det gnidningsløse samarbejde med UNDP, med den portugisiske ambassade og med det belgiske formandskab.
Østtimor har taget det første skridt i retning af uafhængighed og fundamentet til en selvstændig stat. Så meget mere nødvendig er nu den videre støtte fra verdenssamfundet og EU, for landet står over for enorme udfordringer. Derfor er det absolut nødvendigt, at FN-tropper og civilt politi, der kan sikre freden, bliver i landet, indtil Østtimor selv kan påtage sig disse sikkerhedsmæssige opgaver. Derfor skal EU-medlemsstaterne styrkes i forhold til FN.
Det er vigtigt, at EU og FN samt andre donorlande som f.eks. Portugal og Tyskland opretholder deres tekniske og finansielle bistand, og at Kommissionen og Rådet stiller sig positive over for en anmodning om at optage Østtimor i AVS - programmet Everything But Arms kunne f.eks. straks påbegyndes - og at EU støtter Østtimors regering i at udarbejde en masterplan for landets udvikling. Her bør EU især henlede opmærksomheden på udviklingen i landområderne og i sundhedssektoren. Endvidere skal hele den administrative sektor fortsat styrkes og til dels først opbygges.
Men det er frem for alt uddannelsesarbejdet, der skal være grundlaget og den centrale bestanddel i samtlige udviklingsprojekter. For det er indlysende, at disse demokratiske valg er et yderst vigtigt tiltag for landets fremtid. Men vi må ikke glemme, at de netop kun udgør det første tiltag ud af de mange, der skal tages, for at nå til et velfungerende demokrati og civilt samfund. Med henblik på den fortsatte institutionelle udvikling er det ligeledes vigtigt, at EU igen bliver involveret, når der skal afholdes præsidentvalg, og den nødvendige voter education skal gennemføres. Jeg kunne nævne meget mere, men der må frem for alt ikke ske det, at vi lige præcis nu, hvor grundstenen til en selvstændig stat er lagt, trækker os tilbage fra vores ansvar og lader de mennesker alene tilbage, der først langsomt begynder at overvinde traumet fra de skrækkelige hændelser i 1999.
Lad os snarere indstille os på, at vores støtte vil være nødvendig i mange år endnu. Det vil frem for alt være vigtigt, at hjælpeforanstaltningerne koordineres effektivt, så målet nås. Efter alle de samtaler, jeg har haft med befolkningen i landet, er jeg helt sikker på, at østtimoreserne er bevidste om problemerne i deres land, og at de kun alt for godt ved, hvor vanskelig vejen fremad er.
Lad os nu samarbejde med dem som ligeberettigede parter. Dermed sender vi også et positivt signal til verdenssamfundet, nemlig at det er muligt at løse problemer på en fredelig måde og at sætte en udvikling i gang. Det er vigtigt netop i denne tid.

Lage
Hr. formand, kære kolleger, efter tragedien i Østtimor er et af de smukkeste kapitler i samtidshistorien blevet skrevet. I Østtimor har principperne for en international politisk etik sejret. Østtimor styrker vores håb om, at verdenshistorien ikke blot er en kæde af umenneskelige grusomheder. I en tragisk tid, hvor frygt og apokalyptisk uro hærger, står Østtimor for lys og håb.
Valgene til den grundlovgivende forsamling i Østtimor kronede en udadlelig demokratisk proces, der tjener FN og især Timors folk til ære. Alt er dog ikke roser i Timor, som alle ved. Timor er et meget fattigt land, dets økonomi skal genopbygges, en stat skal organiseres, et uddannelses-, sundheds- og socialsikringssystem skal oprettes. Kun med hjælp fra det internationale samfund, navnlig bistanden fra EU, kan Timor skabe noget strålende ud af sin uafhængighed og blive et godt eksempel for menneskeheden. Portugal, mit eget land, vil i enhver henseende vise medleven og bistå landet, da Timor også er blevet et portugisisk anliggende og et anliggende for hele verden.

Colombia

Tannock
Hr. formand, Colombia, som er et af de ældste demokratier i Sydamerika, og et land, der, ganske usædvanligt for dette kontinent, ikke har været tilbøjeligt til militærdiktatur, er på tragisk vis et offer for 37 års borgerkrig og terror, som har ødelagt infrastrukturen, dræbt 40.000 mennesker og korrumperet de civile og militære myndigheder via guerillaens engagement i narkotikahandlen. Begivenhederne den 11. september i New York viser, at demokratiet tilsyneladende er særligt sårbar over for terror, der ikke på nogen måde respekterer valgurnen som et middel til at opnå ændringer i samfundet.
Nu - og trods den colombianske præsident Pastranas indrømmelse for tre år siden af en stor demilitariseret zone på størrelse med Schweiz, hvor 17.000 af guerillaerne strejfer om efter behag - fortsætter FARC sin politik med at kidnappe og myrde civile i stedet for at stræbe efter en lovlig og fredeligt forhandlet aftale. I søndags dræbte FARC den højtelskede tidligere kulturminister, Consuelo Araujo Noguera, og i tirsdags kongresmedlem Octavio Sarmiento. Jeg er sikker på, at Parlamentet sammen med mig vil udtrykke vores medfølelse med de sørgende familier.
Pastranas politik med at give indrømmelser til FARC, som USA har stemplet som terrororganisation, har en markant lighed med Storbritanniens Tony Blairs politik med hurtig frigivelse af IRA-mordere uden forudgående fastholdelse af den våbennedlæggelse, som allerede er aftalt. Pudsigt nok er tre IRA-mistænkte blevet arresteret i Colombia for at rådgive FARC om, hvordan man fører morderiske kampagner, hvilket IRA, som alle ved, er ekspert i.
Jeg har ikke et klart svar på præsident Pastranas dilemma, da kun 18% af colombianerne ved en nylig meningsmåling støttede et forslag om at indstille fredsforhandlingerne, opgive den demilitariserede zone og genoptage borgerkrigen for fuld styrke. Kun den colombianske regering kan afgøre, hvad der er bedst for landets fremtid, og hvilken pris man er villig til at betale for at opnå fred. Jeg er ikke desto mindre sikker på, at Parlamentet ud over at støtte dette beslutningsforslag sammen med mig vil bede for befolkningen i Colombia, som har lidt længe, og inderligt håbe, at FARC og guerillaerne indser meningsløsheden i deres ondskab, og at den colombianske regering opnår en forsoningspolitik uden at gå på kompromis med retfærdigheden eller friheden.

Medina Ortega
Hr. formand, efter det sidste indlæg så det ud som om, at den ansvarlige for volden i Colombia er Det Forenede Kongerige. Jeg vil gerne oplyse, at jeg indtil videre hverken har set eller fundet noget i dokumentationen, som inddrager Det Forenede Kongeriges regering i volden i Colombia.
Kendsgerningen er, at man dræber folk i Colombia - det gør de revolutionære (FARC), det gør de paramilitære organisationer, der er knyttet til regeringen - og det forekommer mig, at det på nuværende tidspunkt vil være forhastet at komme med nogen form for udtalelse om, hvem der er skyldige i Colombia. For øjeblikket er der en voldelig situation, og de ansvarlige for denne vold er rent faktisk os europæere, for vi efterlod i Colombia, som i mange andre lande, en stribe af uretfærdigheder og sociale forskelle, som stadig findes i vore dage.
EU har længe beskæftiget sig med Colombia. Vi har desværre ikke kunnet øve nogen særlig positiv indflydelse på begivenhederne. Men vi har i det mindste formået at forøge den økonomiske aktivitet i landet, så 40% af den colombianske eksport i dag går til landene i EU.
Efter min mening står vi i EU over for en temmelig fortvivlet opgave, for årene går, og volden fortsætter. Volden kommer også tæt på os. F.eks. er 40 colombianere i de sidste måneder blevet myrdet i Madrid af colombianske narkotikaorganisationer, af snigmordere som kommer fra Colombia med det særlige formål at myrde deres landsmænd.
Hvis der er noget, begivenhederne den 11. september har vist os, er det, at volden i verden er grænseløs, at volden berører os alle i en globaliseret verden, og at det, vi gør i et så fjerntliggende land som Colombia, når alt kommer til alt, også gøres til glæde for vores egne borgere. Vi skal beskytte vores egne borgere og hele verdens borgere i så fjerne egne som Colombia. Jeg ved, at Kommissionen og Rådet har begrænsninger for at nå disse resultater.
Hvis den colombianske regering, hvis et stort antal personer i selve landet, som arbejder på at skabe fred (forfattere, intellektuelle osv.) ikke har opnået disse resultater, er det vanskeligt for os at opnå det, men jeg tror - jeg benytter mig af kommissærens tilstedeværelse til at sige det, for han beskæftiger sig med et meget følsomt område i forhold til dette emne - at vi skal fortsætte vores indsats. Lidt som i Sisyfos-myten burde vi blive ved med at skubbe stenen op ad bjerget til trods for alle de begivenheder, der arbejder imod det.
Jeg er overbevist om, at såvel Kommissionen som Rådet er enige med Parlamentet i, at vi fortsat bør støtte den colombianske regering og de velmenende, ansvarlige politikere i landet for at finde en løsning, der gør det muligt at stoppe den optrapning af volden, som ser ud til at ødelægge Colombia, dette så storslåede og fantastiske land i Latinamerika, mere og mere. Jeg håber derfor, at vi i de tre institutioner, Rådet, Kommissionen og Parlamentet, i et vist omfang kan støtte fredsskabelsen i Colombia.

Sjöstedt
Hr. formand, den politiske vold i Colombia er en afgørende hindring for fred og udvikling i landet. I intet andet land i verden myrdes så mange fagligt aktive som i Colombia. Den colombianske venstrefløj har været og er fortsat udsat for en terrorkampagne uden sidestykke. Der er desværre en åbenlys risiko for, at volden optrappes yderligere forud for præsidentvalget.
I beslutningsforslaget kritiseres både guerillabevægelsen og de paramilitære grupper for volden. Der kan med rette rettes kritik mod guerillabevægelsen for kidnapninger og vold mod den oprindelige befolkning. Det står dog helt klart, at de paramilitære grupper står for størstedelen af den politiske vold. Mindst 90% af de politiske mord udføres af paramilitære grupper eller militæret. De paramilitære grupper kan ikke bedrive deres terrorvirksomhed uden indirekte støtte og accept fra politiet og militæret. Derfor har Colombias regering også et direkte ansvar for at stoppe de paramilitære gruppers terror i landet.
EU's rolle må være at hævde menneskerettighederne, støtte fredsprocessen og modsætte sig den militære optrapning af konflikten, som Plan Colombia indebærer. Den afmilitariserede zone skal derfor også bevares som en vigtig forudsætning for dialog mellem regeringen og FARC-guerillabevægelsen.
Colombia kan kun opnå fred og ægte demokrati, hvis menneskerettighederne respekteres. Hvis det ikke bliver muligt for Colombias venstrefløj at arbejde åbent og legalt, uden at dets repræsentanter myrdes, vil guerillabevægelsen ikke nedlægge våbnene. Det er derfor afgørende, at terroren mod Colombias venstrefløj erkendes og bekæmpes. Det gælder ikke mindst Unión Patriótica, som det nu myrdede parlamentsmedlem Octavo Sarmiento tilhørte. Mindst 4.000 af Unión Patrióticas medlemmer er blevet dræbt af paramilitære grupper.
Kritikken mod dette kunne udtrykkes endnu tydeligere i det beslutningsforslag, som vi skal vedtage. Ikke desto mindre mener vi i Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe, at beslutningsforslaget er godt, og at det er afgørende, at vi fremover følger nøje op og reagerer på udviklingen i Colombia.

Rod
Hr. formand, "Historien om et bebudet mord" var titlen på en roman af García Márquez, og det er i dag blevet den sørgelige virkelighed i nobelpristagerens fædreland. De otte kugler, der dræbte Yolanda Cerón, der var direktør for det gejstlige kontor, Pastoral Social, i Tumaco, var bebudet, og de ødelagde definitivt de i forvejen uholdbare arbejdsforhold, som forkæmperne for menneskerettighederne havde på stedet. I et år har de paramilitære styrker haft magten i byen Nariño. Regeringen lader dem råde, og listen over døde bliver længere. Kort tid før drabet på Yolanda, henrettede de paramilitære styrker offentligt 13 bønder i Teima. Søndag morgen blev den tidligere kulturminister, Consuelo Araujo Noguera, der tidligere var blevet bortført, dræbt under en træfning mellem hæren og guerillabevægelsen. Så sent som i forgårs dræbte de paramilitære styrker parlamentsmedlemmet Octavio Sarmiento, der er medlem af Colombias kongres. Alle ved, at enhver, der arbejder for at forsvare menneskerettighederne i Colombia, er et mål for de paramilitære styrker. De bebudede endog en udrensningskampagne i august måned. Regeringen fjernede allerede retsgrundlaget for disse styrker i 1989, men har aldrig for alvor gjort noget for at opløse dem. Tværtimod har den lov om forsvar og national sikkerhed, som præsident Pastrana ratificerede i august, yderligere forværret situationen. Denne lov, der i virkeligheden er en blankocheck til enhver form for krænkelse af menneskerettighederne, udvider på en skræmmende måde hærens beføjelser og handlefrihed og indskrænker den offentlige anklagers kompetence. De tætte forbindelser mellem hæren og dens illegale højre hånd, de paramilitære styrker, er almindelig kendt, og den rapport fra Human Rights Watch, der offentliggøres i dag, understreger kun dette.
EU skal overveje grundlaget for sit samarbejde med Colombia. Vi venter stadig på den første halvårsberetning om udviklingen i menneskerettighederne i Colombia, som vi blev lovet for et år siden.
Hvis EU tager forsvaret af menneskerettighederne alvorligt, skal den forklare os, hvilke kriterier og mekanismer, den anvender til vurdering og effektiv beskyttelse. Hvis EU tager fredsprocessen alvorligt, skal den tilskynde til at fortsætte dialogen mellem regeringen og guerillabevægelserne, kategorisk udelukke de paramilitære styrker fra forhandlingerne og støtte ekspertudvalgets rapport fra 28. september.
Hvis EU tager sit eget løfte om en retsreform alvorligt, skal den først og fremmest støtte den lange række anmodninger om at ophæve denne lov om forsvar og national sikkerhed.

Nielson
Hr. formand, jeg vil gerne svare på alle fem spørgsmål. FN's verdensdag for bekæmpelse af ekstrem fattigdom er en velkommen lejlighed til at fremhæve det fortsat uacceptabelt høje fattigdomsniveau og den fortsat store sociale udstødelse på verdensplan og understrege behovet for at øge bestræbelserne på at bekæmpe disse problemer. Det er en grundlæggende menneskerettighed at leve et liv uden fattigdom og social udstødelse.
Selv om udfordringen med at bekæmpe fattigdom og social udstødelse især er stor i udviklingslandene, er det også et spørgsmål, der er i høj grad optager EU. De seneste tal viser, at 18%, eller over 60 millioner mennesker i EU, risikerer at blive kategoriseret som relativt fattige. Det er et meget højt tal.
På Det Europæiske Råds møde i Lissabon, Nice og Stockholm forpligtede medlemsstaterne sig til at fremme en holdbar økonomisk vækst og jobkvaliteten, hvilket mindsker risikoen for fattigdom og social udstødelse, og til at styrke den sociale samhørighed i Unionen mellem 2001 og 2010. Hensigten er at gentage og yderligere fremme betydningen af den europæiske sociale model og sikre, at socialpolitikken har samme status som den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken, og at alle tre styrker hinanden.
For at understrege landenes tilsagn udarbejdede Rådet fælles mål for bekæmpelsen af fattigdom og social udstødelse. Rådet enedes også om, at medlemsstaterne skal arbejde videre med disse mål fra 2001 i forbindelse med toårige nationale handlingsplaner for fattigdom og social udstødelse. Rådet fastlagde desuden en ny åben koordineringsmetode, som tilskynder medlemsstaterne til at samarbejde for at øge f.eks. social-, sundheds-, bolig- og uddannelsespolitikkens indvirkning på den sociale inddragelse.
De nationale handlingsplaner og udarbejdelsen af sammenlignelige indikatorer skaber rammerne for at fremme udvekslingen af god praksis og gensidig indlæring på fællesskabsplan. Dette støttes fra 2002 af Fællesskabets femårige handlingsprogram om social inddragelse, som blev afsluttet efter et vellykket forlig den 18. september mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen.
Alle medlemsstater fremsendte i juni i år deres nationale handlingsplaner for fattigdom og social udstødelse. Kommissionen har analyseret disse rapporter og forventer at vedtage et udkast til en fælles rapport om inddragelse den 10. oktober. Det er første gang, at der bliver en sådan analyse på EU-plan, som dokumenterer og sammenholder situationen vedrørende fattigdom og social udstødelse i samtlige medlemsstater. Den fælles rapport ventes vedtaget af Rådet (arbejds- og socialministrene) i starten af december, så den kan fremlægges og gennemgås på Det Europæiske Råds møde i Laeken.
Sideløbende med arbejdet vedrørende de nationale handlingsplaner for fattigdom og social udstødelse er der blevet arbejdet på en liste over fælles indikatorer inden for social inddragelse. Den forelægges ligeledes for og vedtages af Det Europæiske Råd i Laeken. På baggrund af denne udvikling forventes Det Europæiske Råd i Laeken at definere de prioriteter og tiltag på fællesskabsplan, som skal lede bestræbelserne og samarbejdet.
De spørgsmål og bekymringer, der rejses under forhandlingen om disse beslutningsforslag, afspejles derfor i høj grad i de initiativer, der tages. En central udfordring i fremtiden bliver imidlertid at sikre, at alle beslutninger på fællesskabsplan inden for den økonomiske, beskæftigelsesmæssige og sociale politik vurderes, for så vidt angår deres indvirkning på den sociale samhørighed.
Selv om der sker meget nu, er der ikke plads til selvtilfredshed. Dage som FN's verdensdag for bekæmpelse af ekstrem fattigdom er vigtige, idet de minder os om, hvor presserende den udfordring, vi står over for, er, hvis vi skal kunne opbygge en mere vidtfavnende og fredelig verden uden fattigdom og social udstødelse.
Hvad angår det globale aspekt ved denne udfordring, er det første og vigtigste kritikpunkt den ynkværdige officielle udviklingsbistand, som nu ligger på 0,24%, hvilket er langt under de lovede 0,7%. På FN's verdensdag vil alles opmærksomhed være rettet mod dette forhold, og vi skal finde et europæisk svar på det problem. Et andet spørgsmål, som vi står over for, er finansiering til udvikling til marts næste år.
EU's politik over for Vietnam, som over for alle andre lande, er at tilskynde til og støtte den fortsatte udvikling i forbindelse med menneskerettigheder og demokratisering og at øge uroen i både den offentlige og den private sektor, hvor der sker mishandling, og hvor situationen forværres. Vi er nødt til at henlede opmærksomheden på den vietnamesiske regerings tendens til at ville kontrollere ændringstakten og fastholde "social samhørighed" i forbindelse med overgangen til markedsøkonomi.
Jeg behøver naturligvis ikke at minde Dem om, at EU er imod dødsstraf. I Vietnam var antallet af overtrædelser, som kan straffes med døden, lavere sidste år. Der blev set bort fra unge lovovertrædere, gravide og ammende mødre. Vi bifalder denne udvikling, men ønsker at se en total afskaffelse af dødsstraffen.
Vores primære bekymring er fortsat meningsfriheden. Professor Nguyen Dinh Huy oprindelige "overtrædelse" i 1992 var at være med til at grundlægge bevægelsen Movement to Unite the People and Build Democracy, der støttes af landsforviste vietnamesere i Nordamerika. Før da havde han været aktiv antikommunist. Tilbageholdelsen og forhøret af 15 mennesker sidste måned, som Human Rights Watch rapporterede om, var øjensynligt forbundet med en anmodning til regeringen om at etablere en uafhængig sammenslutning, National Association to Fight Corruption.
Fælles for alle disse sager er, at Vietnam trods fremskridt er et land, som kun i ringe omfang er vant til offentlige meningsforskelle. Montagnardernes situation i de centrale provinser opstod som følge af komplekse og uløste gamle problemer, men blev så sandelig skærpet af mangelen på effektive kommunikationskanaler mellem lokalbefolkningen og regeringen. Vietnam har brug for fortsat udvikling af landets reformprogram, så regeringen kan lære at håndtere mange forskellige synspunkter og anerkende værdien af at have plads til uenighed med regeringen.
Da hr. Patten i juli var i Hanoi, benyttede han lejligheden til at bringe nogle af disse bekymringer på bane over for den vietnamesiske udenrigsminister. Vi holder i næste måned i Hanoi et møde i Den Blandede Kommission EF-Vietnam, hvor alle aspekter af vores forbindelser skal gennemgås, herunder vores fælles forpligtelse til at respektere menneskerettighederne. Vi fortsætter med at påpege de særlige spørgsmål, som bekymrer os, samt individuelle sager og med at tilskynde til fortsatte fremskridt på menneskerettighedsområdet i Vietnam.
Hvad angår Usbekistan, deler Kommissionen Europa-Parlamentets bekymring over den nuværende situation i Centralasien. Det er tydeligt, at tørken skaber ødelæggelser i hele området omkring Aralsøen og især i det vestlige Usbekistan. Hvad angår Amudarja, hvor der er flest problemer, rapporteres der om 70% af den normale vandstand på den øvre del og kun 40-45% på den nedre del.
Ud over naturlige årsager kan en række strukturelle årsager forklare den nuværende situation, f.eks. dårlig vedligeholdelse af systemerne til kunstig vanding, utilstrækkelig forvaltning af vandmiljøet på regionalt plan mellem de nye uafhængige stater, og forskellige former for vandkrævende landbrugspraksis, f.eks. ris og bomuld. Den korte version af, hvad alt dette handler om, er manglende bæredygtighed.
FN's evalueringsmission i juli 2001 til det vestlige Usbekistan begrundede mangelen på vand med grundlæggende strukturproblemer (f.eks. politikker for kunstig vanding og afgrøder). Der er derfor brug for midler til at forbedre vandmiljøet og landbrugspraksis.
Disse aktiviteter er af udviklingsmæssig art. Reaktionen hidtil falder ikke ind under ECHO's mandat som sådan. Vi betragter dog denne region ud fra synspunktet om humanitær bistand, hvor vi ser en reel risiko for et negativt udfald af situationen i Afghanistan. ECHO øger rent faktisk i en snarlig pakke muligheden for at gøre noget i denne del af verden.
Mangelen på demokrati, gennemskuelighed og ansvarlighed, korruption på alle niveauer og misbrug af det internationale samfunds bistand er en del af problemet. Der er ikke siden disse landes uafhængighed gjort virkelige bestræbelser på at vedligeholde vandsystemet. Desuden har national rivalisering mellem landene i regionen blokeret for samarbejdet, og de internationale bestræbelser er også blevet vanskeliggjort.
Vi har i Centralasien aktivt forsøgt at udarbejde langsigtede projekter, som er forbundet med de strukturelle årsager til tørken. Der er udarbejdet et Tacis-program til bekæmpelse af konsekvenserne af Aralsøens udtørring.
Kommissionen mener, at kun regeringen i Usbekistan kan løse det nuværende problem med langsigtede reformer. Der skal lægges vægt på følgende: oprettelse af alternative anvendelsesformer i de tørkeramte områder for at forbedre de systemer til kunstig vanding, som anvendes i de berørte områder, og overordnet set forbedre vandbeskyttelsen; indførelse af afgrøder, der er bedre til at modstå tørke og bruger mindre vand, gennem yderligere forskning i nye afgrøder, pilotprojekter, modellandbrug, og hvad der ellers er nødvendigt for at dyrke jorden på en bæredygtig måde i dette miljø. Der er så afgjort brug for en mere effektiv fordeling af vandet i hele regionen.
Vi håber, at Tacis kan udvikle aktiviteter til behandling af disse spørgsmål, især på regionalt plan, men det er en stor udfordring i forhold til vores nuværende midler.
Så er der Østtimor. De demokratiske valg den 30. august var en hjørnesten i overgangen til uafhængighed. Det glædede Kommissionen at se, hvor fredeligt valget foregik. Resultatet - hvor ikke et parti fik et flertal på to tredjedele - kræver, at den konstitutionelle forsamling samarbejder og forsøger at nå til enighed. Det vil forhåbentlig stabilisere det politiske landskab yderligere.
Jeg synes, at vi med rette kan være stolte af EU's valgobservatørholds bidrag, og det er mig en fornøjelse at lykønske hr. Kreissl-Dörfler med hans ledelse af holdet på 24 observatører. Vi vil bestemt se på muligheden for at sende yderligere et observatørhold til præsidentvalget i 2002. Jeg er generelt meget tilfreds med samarbejdet med Parlamentet, og Parlamentet kan være tilfreds med valgobservatørernes arbejde, som har været af høj kvalitet.
De næste skridt i den formelle proces er vedtagelsen af en forfatning, hvilket forhåbentlig sker inden jul i år, efterfulgt af valget af et statsoverhoved ved en folkeafstemning, sandsynligvis omkring maj 2002. Derefter kommer tilbagetrækningen af UNTAET og uafhængighedserklæringen. Denne proces kører stort set efter planen.
Samtidig synes udviklingen af den politiske proces at være lige så godt undervejs. UNTAET's særdeles prisværdige indsats, den nylige udnævnelse af et midlertidigt kabinet samt den yderligere "timorisering" af forvaltningen i regeringen har bidraget til denne proces. Østtimors regionale forankring er desuden med til at lægge grunden.
Østtimor har nået et historisk afgørende tidspunkt. Nødsituationen er overstået. Vi har nu mulighed for at få den ambitiøse uafhængighedsproces på rette spor. Det internationale samfund skal nu overveje de langsigtede udviklingsspørgsmål.
På Canberra Donors' møde i juni understregede man den nuværende, klart uholdbare økonomiske situation og signalerede behovet for yderligere international bistand. Der er et knebent skattegrundlag, mangel på faglærte iværksættere, og fattigdommen i landdistrikterne medfører et demografisk pres på byerne. Men der er realistiske udsigter til store olieindtægter i 2005-2006. Det kan ændre billedet markant. Budgettet kan fordobles og forhåbentlig sikre økonomisk dækning for de grundlæggende statslige funktioner samt i nogen grad stimulere økonomien.
Vi skal støtte østtimoresernes bestræbelser på at forvalte disse olieaktiviteter bedre end det, vi har set i mange andre udviklingslande. Statistikken fortæller os, at det ikke er så svært at gøre det bedre, hvilket måske endda ikke er godt nok, men så afgjort en mulighed. Så langt så godt. Det ville være pragtfuldt at se optimal praksis på dette område. Manglende gennemskuelighed på dette område er i de enkelte tilfælde på verdensplan den virkelige årsag til mange problemer.
Kommissionen har på denne politisk-økonomiske baggrund, og som en af de største bidragydere til Østtimor, derfor defineret sin fremtidige rolle. Vi anerkender behovet for at støtte et af verdens fattigste lande, indtil olieindtægterne skaber et mere stabilt økonomisk grundlag. Vi vil forsøge at skabe et udviklingsforhold, som er baseret på filosofien om partnerskab. Det indebærer et realistisk syn på alle kravene.
Vi er ved at udarbejde et landestrategidokument, der skitserer sektorerne. Vi vil sandsynligvis koncentrere vores aktiviteter omkring udviklingen af landdistrikterne og den offentlige forvaltning og foreslå passende økonomiske mål for 2002-2006 i disse sektorer. Dette vil vi forsøge at gøre ved både at fokusere på fattigdomsbekæmpelse og kapacitetsopbygning.
Som det blev sagt under forhandlingen, vil Østtimor også kunne få gavn af initiativet Everything But Arms, hvilket hjælper med til at udvikle landets udenrigshandel.
Endelig er der Colombia. Kommissionen deler Parlamentets store bekymring over den forværrede situation i Colombia, især de fortsatte overtrædelser af menneskerettighederne.
Kommissionen er meget bekymret over fredsprocessen i Colombia efter de nylige begivenheder og afventer præsident Pastranas vurdering af denne proces.
Kommissionen agter at fastholde støtten til den colombianske befolkning gennem ECHO. Der bruges i år 10 millioner euro. Kommissionen har desuden i henhold til budgettet for menneskerettigheder godkendt fire nye ngo-projekter til en værdi af over 3 millioner euro.
Som jeg sagde i Bruxelles den 30. april på det tredje møde i gruppen vedrørende støtte til den colombianske fredsproces, er Kommissionen ved at lægge sidste hånd på sit forslag til et program om et "Peace Laboratory" i Magdalena Medio-regionen i Colombia. Dette program skal støtte aktioner og bevægelser, som allerede er iværksat af det civile samfund på lokalt og regionalt plan. Kommissionen håber meget, at betingelserne i praksis muliggør en snarlig gennemførelse af dette program.
Kommissionen vil fortsat tilskynde den colombianske regering og alle andre relevante politiske kræfter til fortsat at engagere sig stærkt i fredsprocessen i Colombia, især i disse urolige tider.
Som hr. Medina Ortega sagde, minder dette os meget om Sisyfos' arbejde. Det er sandt, at det er svært at se fremskridt, men der er ingen tvivl om, at enhver lempelse eller anden form for opgivelse så afgjort vil forværre tingene. Det er vores enkle analyse og årsagen til, at vi fortsætter.

Formanden
 Mange tak, kommissær Nielson.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 18.30.

Sydkaukasus
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0618/2001 af Haarder for ELDR-Gruppen om udviklingen af forbindelserne mellem EU og Sydkaukasus;
B5-0624/2001 af Dupuis m.fl. for TDI-Gruppen om udviklingen af forbindelserne mellem EU og Sydkaukasus;
B5-0630/2001 af Schleicher og Posselt for PPE-DE-Gruppen om udviklingen af forbindelserne mellem EU og Sydkaukasus;
B5-0638/2001 af Muscardini for UEN-Gruppen om Sydkaukasus;
B5-0649/2001 af Linkohr m.fl. for PSE-Gruppen om udviklingen af forbindelserne mellem EU og Sydkaukasus;
B5-0661/2001 af Gahrton m.fl. for Verts/ALE-Gruppen om udviklingen af forbindelserne mellem EU og Sydkaukasus.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er en stor ære og også lidt uhøfligt at tale inden formanden for min delegation, fru Schleicher, som jeg ville have foretrukket at tale efter. Jeg takker for øvrigt fru Schleicher, Bernd Posselt og de andre kolleger, som har medvirket til fremlæggelse af og nu debat om et overset spørgsmål, nemlig det sydlige Kaukasus.
Jeg tillader mig at håbe, at efter tragedien i New York og Washington er nogle af os blevet bevidste om denne regions vigtige plads i verden. Denne region er faktisk Europas port mod Centralasien og er i dag Den Russiske Føderations gidsel, ligesom i stort omfang ikke kun det sydlige, men også det nordlige Kaukasus, som befinder sig i en endnu mere tragisk situation, med al respekt for kommissær Poul Nielson. Det nordlige Kaukasus har som bekendt oplevet tragedien i Tjetjenien, en tragedie, som fortsætter og ikke får noget modspil fra EU.
Det stillede beslutningsforslag indeholder en række meget konkrete forslag. Kommissionen og Rådet opfordres først og fremmest til at forelægge en fælles EU-strategi for denne del af verden, en strategi, der vil kunne vende den nuværende tendens til fortsat forværring af situationen. Når leveforholdene i Armenien, Georgien og Aserbajdsjan er så vanskelige, og især i Armenien og Georgien, skyldes det Den Russiske Føderations konstante, daglige værk, som EU ikke reagerer konkret på.
Kommissionen har endog stadig ikke løst et så tilsyneladende ubetydeligt spørgsmål som oprettelsen af en EU-delegation i Baku og Armenien. Parlamentet og fru Schleicher, som er formand for delegationen for forbindelserne med disse lande, har gentagne gange rejst spørgsmålet. Under vores møder i Georgien, Aserbajdsjan og Armenien er vi adskillige gange blevet anmodet om at gøre noget. Det har vi gjort, men vi har stadig ikke fået svar. Dette spørgsmål har været åbent ikke kun i nogle måneder, men i flere år.
Enten må EU forstå, at denne region er strategisk vigtig, også med hensyn til energiforsyningen, og give sig til at overveje og foreslå en politik, ellers opstår der her om nogle måneder eller år et nyt Balkan, som ligger lidt længere borte og således kan være lidt mindre ubehageligt end det Balkan, vi oplevede i 1990'erne. Det er efter min mening alligevel EU, der skal komme med et svar.
Disse lande er en del af Europa og allerede medlem af Europarådet. De føler sig som europæere, og den herskende klasse ønsker inderst inde at blive medlem af EU, men de tør ikke åbent anmode om det, fordi Kommissionen og Rådet lader dem forstå, at det ikke ville være passende. Man skal svare dem med handling og investeringer, genoprette tilliden og sende vores entreprenører, investorer og virksomheder derover. Det er et relativt beskedent marked, men det er, og jeg gentager det med særlig adresse til Kommissionen, porten mod Centralasien og mod en strategisk vigtig region, der er særdeles ustabil, som vi har oplevet det i de sidste uger. Jeg mener derfor, at det er nødvendigt, at EU hurtigt griber effektivt ind i denne region.

Schleicher
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, på grund af de tragiske hændelser de seneste måneder er der fokus på udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Som følge af begivenhederne i Mellemøsten og USA glemmer man, at problemerne i Kaukasus er lige så eksplosive. Situationen i Georgien, Armenien og Aserbajdsjan giver stadig anledning til bekymring, også med hensyn til forholdet mellem de tre stater indbyrdes. Politisk ustabilitet er stadig en trussel mod uafhængighedsprocessen, der endnu ikke er afsluttet. Som en følge af det er voldsomme sammenstød mellem disse lande ofte i centrum i offentligheden.
Men Europas historie, især EU's historie, viser, at det er muligt, at der trods uoverensstemmelser og interesseforskelle mellem stater alligevel kan indgås alliancer og sluttes forbund og dermed overskrides grænser. Hvor det tidligere var krige, der satte dagsordenen, er der i dag en sameksistens, der er baseret på demokrati og fred. Grundlaget for det var opbygningen af demokratiske strukturer og understregningen af fællesskab, som hjalp staterne i Vesteuropa med at overvinde forskelle.
I betragtning af den koalition, der siden de frygtelige attentater i USA den 11. september kan anes på verdensplan mod terrorismen i dens helhed, er det derfor nødvendigt at støtte de sydkaukasiske lande med at bekæmpe terror og vold, der desværre stadig hører til hverdagen i disse stater og dagligt udgør en trussel for mange menneskers liv. De derværende demokratiske strukturer er stadig relativt unge og ustabile. En omstændighed, der er med til at vanskeliggøre situationen, er, at der udefra tilskyndes til uenighed, og at nabostaterne i denne region af egoistiske grunde kunne forsøge at forhindre eller stoppe demokratiseringsprocessen.
Derfor må det være en central opgave for EU at støtte demokratiseringsprocessen i Georgien, Armenien og Aserbajdsjan mere intensivt. Demokrati er det eneste grundlag for en permanent national stabilitet, der fremover også vil manifestere sig ud over grænserne. For EU og det nuværende belgiske formandskab bør det i forbindelse med intensiveret støtte til demokratiseringsprocessen dog udelukkende dreje sig om bistand og støtte og på ingen måde om indblanding i indre anliggender. Det vil helt konkret sige, at samarbejde og sammenhold i disse stater skal intensiveres, også med hensyn til en eventuel frihandelszone, der skal dannes uden påvirkning udefra. De første tiltag til et trilateralt samarbejde er der allerede, men de skal styrkes og støttes, for at de med succes kan modvirke påvirkninger udefra.
Hvis man medtager den fælles rige kulturarv i disse lande i processen, ser jeg optimistisk på, at der på noget længere sigt kan opnås vigtige resultater og succeser. Som formand for Europa-Parlamentets Delegation for Sydkaukasus betragter jeg den rejse, som Unionens trojka foretog i februar i år under svensk formandskab, som grundlaget for de nødvendige initiativer. Det fælles beslutningsforslag fra syv grupper er udtryk for, at der er stor enighed blandt Europa-Parlamentets medlemmer. Jeg håber, at Kommissionen også vil godkende vores sag.

Volcic
Hr. formand, det er efter min mening hensigtsmæssigt, at vi beskæftiger os med Kaukasus, og det skal helst ske med faste observatører og ikke med så meget snak. I dette historiske øjeblik er der behov for et regionalt samarbejde, også i de destabiliserede områder, og for nogle alliancer - der måske ikke er set før - så der bliver skabt en større stabilitet.
Hvis vi alligevel skulle komme med en kommentar til beslutningsforslaget, skulle det være, at man måske ikke altid burde behandle de tre lande - Armenien, Aserbajdsjan og Georgien - som siamesiske trillinger. Deres nyere historie er ikke den samme, deres problemer er ikke de samme, og den indsats, de gør for at skabe et ægte demokratisk system, er ikke den samme. Det ville være uretfærdigt, hvis et af de tre lande skulle vente på, at de andre nåede op på siden af det, når det gælder demokratiseringsforanstaltninger. I den forbindelse er det naturligvis også nødvendigt at undersøge, hvad Vesten og de store lande har gjort i disse områder, og f.eks. at undersøge, om de etniske oprør er lokale eller styret udefra, og hvem de i så fald er styret af. Jeg kunne desuden godt tænke mig at vide, hvorfor man taler så lidt om Minsk-gruppen, som blev oprettet for at nå frem til et kompromis mellem Armenien og Aserbajdsjan. Mødes den stadigvæk? Heller ikke dette er klart. EU skal selvfølgelig spille en kraftigere og modigere politisk rolle i området, sådan som der står i forslaget, og det er det centrale budskab. Hertil kommer konferencen mellem de tre lande i Sydkaukasus og EU. Situationen taget i betragtning kunne Ruslands og USA's diskrete tilstedeværelse måske alligevel være nyttig, så der skabes en korrekt balance.

Isler Béguin
Hr. formand, hr. kommissær, kære venner, hvor meget vil EU lade situationen i landene i det sydlige Kaukasus blive forværret, inden de engagerer sig fuldt ud og i overensstemmelse med de lokale og regionale forventninger? EU skal sørge for at have de nødvendige forudsætninger for sin politik, og det er langtfra tilfældet i Kaukasus-området. For et par måneder siden anmodede medlemmerne af Delegationen for Forbindelserne med Armenien, Aserbajdsjan og Georgien her i Parlamentet EU om øjeblikkeligt at involvere sig i en fast og målrettet politik for denne region, hvor der står geostrategiske interesser på spil, der er lige så vigtige som de er forskelligartede.
Vi kan ikke fortsætte med at føre to slags sprog. Vores løfter skal følges op af konkrete handlinger. Således vil oprettelse af en EU-delegation i hvert af disse lande være et stærkt politisk signal. Det ville faktisk være uansvarligt at lade disse lande, der har svært ved at fastslå deres identitet, at gennemføre overgangen og grundlægge et ægte demokrati, tro, at de kan regne med politisk støtte fra EU, når der ikke sker fremskridt, og det underhånden kun er olie og gas fra Det Kaspiske Hav, der vækker interesse. Det ville være uantageligt.
Selv om det svenske formandskab havde taget et første skridt og var taget derover, hvad ville resultatet så være i dag? Og er vores kollega hr. Gahrtons betænkning ikke også blevet udsat til senere? Endvidere haster det, som mine kolleger har sagt, for OSCE betegner situationen som ikke-krigstilstand. Lad mig erindre om de krudttønder, der ikke er blevet uskadeliggjort, som f.eks. de indtrængende krav i Øvre Karabag og kravet om uafhængighed i en række regioner i Georgien såsom Abkhasien og det sydlige Ossetien.
Jo, hr. formand, jo, hr. kommissær, EU har en væsentlig rolle at spille i denne region. Den skal tage initiativ til en konference Europa-Kaukasus med de forskellige lande, således at der ved hjælp af en ikke-voldelig løsning på konflikterne kan etableres en bæredygtig fred og udvikling.

Posselt
Hr. formand, vi påpegede allerede for nogle år siden, at Kaukasus og Centralasien truer med at blive et nyt Balkan. Der er stort set ingen, der har interesseret sig for denne region. Blandt regeringscheferne synes det næsten kun at være paven, der har vist interesse for Kaukasusregionen, og det, som paven er blandt statscheferne, er Ursula Schleicher her i Europa-Parlamentet, idet hun forbilledligt beskæftiger sig med denne region, som mange har glemt.
Jeg er bange for, at hændelserne den 11. september bliver misbrugt med henblik på at skabe nye indflydelsesområder, der kan medvirke til, at nationer og nationalitetsproblemer vil blive gemt, eller energiinteresser vil blive ofret. Også hr. Putins entré i parlamentet får mange mennesker til at glemme, at det jo var ham, der igen gav næring til krigen i Tjetjenien, da han som chef for efterretningstjenesten under hr. Jeltsin var den, der pustede til ilden i forbindelse med konflikterne i Migrelien og Nagorno-Karabakh og brugte dem som redskaber. Derfor har denne europæiske region krav på vores solidaritet, og det er vigtigt, at vi er til stede.
Derfor vil jeg gerne appellere til, at De, hr. kommissær, ser nærmere på hr. Putins udtalelse. Og hvis det virkelig forholder sig sådan, at han er interesseret i at forbedre situationen, skal De sige til ham, at De tager til Tjetjenien for at undersøge, om der skal være mere åbenhed og mere tilstedeværelse fra EU's side. Hvad angår de tre sydkaukasiske stater, så er det ikke kun i Georgien, at der er behov for Kommissionens repræsentationer, men også i de to andre stater. Det er en region, hvor det også handler om Europas overlevelsesinteresse, ikke kun strategisk og hvad angår energiforsyning, men også hvad angår menneskerettigheder og vores kulturelle samhørighed med denne region.

Formanden
 Mange tak, kommissær Nielson.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 18.30.

Den politiske situation i Myanmar (Burma)
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0622/2001 af Maaten for ELDR-Gruppen om situationen i Myanmar/Burma;
B5-0639/2001 af Muscardini for UEN-Gruppen om den politiske situation i Burma;
B5-0650/2001 af Kinnock m.fl. for PSE-Gruppen om situationen i Myanmar/Burma;
B5-0656/2001 af Vinci m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om situationen i Burma;
B5-0657/2001 af McKenna og Lucas for Verts/ALE-Gruppen om situationen i Myanmar/Burma;
B5-0664/2001 af Maij-Weggen og Van Orden for PPE-DE-Gruppen om den politiske situation i Myanmar/Burma.

Malmström
Hr. formand, hr. kommissær, i mere end 10 år har en hel verden af borgere, politikere og journalister engageret sig i og været rystet over Aung San Suu Kyis skæbne. Trods den enorme støtte, hun får fra det burmesiske folk, og den knusende sejr, hun og hendes parti, National League for Democracy (NLD), vandt i 1990, har hun ikke haft mulighed for at tage sit lederskab på sig formelt. I forskellige perioder har hun været holdt isoleret, og nu har hun været i husarrest i et helt år. Nobels fredspris og vores egen Sakharovpris har givet hende og hendes modige kamp opmærksomhed, men det synes ikke at have påvirket den burmesiske junta.
Menneskerettighedssituationen i Burma er i øvrigt også alarmerende. Repræsentanter for politiske partier isoleres, mennesker i tusindvis holdes fængslet af politiske årsager, anderledestænkende forfølges, og religiøse og etniske minoriteter chikaneres. Tvangsarbejde og tortur er normalt forekommende. Ifølge Amnesty International findes der ca. 2.000 politiske fanger, deriblandt journalister og flere valgte parlamentsmedlemmer.
Både EU's trojka og FN's observatører bekræfter nu, at der er visse tegn på forandring. Flere fanger er blevet frigivet, attituden over for NLD er blevet mere afdæmpet, og flere partikontorer er blevet åbnet. Fra en total afvisning af dialog har der nu fundet samtaler sted, og måske er en forsoningsproces i gang. Det ville være meget velkomment i et land, som i så mange år er blevet styret af en af verdens hårdeste militærjuntaer.
Det kan være, at mulighedernes vindue nu er blevet åbnet. Mens vi afventer yderligere tegn og mere sikre indikationer på, at juntaen virkelig vil indlede en dialog og godkende NLD's krav, bør EU dog ikke afvige fra sin fælles linje. Når Rådet mødes i slutningen af denne måned for at diskutere Burma, er det vigtigt, at sanktionerne bibeholdes indtil videre, og at der fortsat udøves pres for at fortsætte dialogen, at der virkelig tages nogle skridt hen imod demokrati, at menneskerettighederne respekteres, og ikke mindst at Aung San Suu Kyi slippes fri og kan indtage sin plads som det burmesiske folks valgte leder.

Rod
Hr. formand, situationen i Burma er katastrofal. Hundredtusindvis af mennesker lever sammenstuvet i flygtningelejre i Thailand, Kina og Bangladesh uden egentlig humanitær hjælp. Hundredtusindvis af mennesker er blevet tvangsforflyttet eller tvunget til tvangsarbejde. Det politiske system er korrupt og undertrykkende. Den demokratiske opposition har været undertrykt siden valget den 27. maj 1990, og mere end 2.000 personer er blevet fængslet. Amnesty International fordømmer den udbredte praksis med tortur. Alle disse krænkelser af menneskerettighederne er en forbrydelse mod menneskeheden, der skal bringes til ophør, og som man skal protestere imod for at få den definitivt udryddet.
Hvem finansierer imidlertid styret bortset fra handlen med stoffer? Man finder TotalFinaElf der ligesom i Angola, Congo, Tchad og Cameroun, men endvidere i Erikas forlis og i ulykken i Toulouse. Jeg mener, at man skal boykotte såvel denne virksomhed som dette styre. Vi skal mere end nogensinde støtte de demokratiske kræfter i Burma. EU skal bekræfte, at Aung San Suu Kyi er Burmas eneste chance, og hurtigst muligt iværksætte alle mulige aktioner for at få dette militærdiktatur til at overgå til et demokratisk styre.

Maij-Weggen
Hr. formand, jeg mener, at det er det sjette beslutningsforslag, som vi stiller sammen med andre kolleger om situationen i Burma. Det er i mellemtiden mere end 10 år siden, at Aung San Suu Kyi vandt valget overbevisende for derefter at blive sat til side af et militært diktatur. Det er ligeledes mere end 10 år siden, at det valgte parlament blev sendt hjem, og mange parlamentsmedlemmer blev dræbt, meldt savnet eller flygtede. Aung San Suu Kyi blev fængslet og fik derefter husarrest, som har varet indtil nu. Selv da hun modtog nobelprisen for sin fredelige modstand og senere Parlamentets Sakharovpris fortsatte repressionen.
Den samme repression blev på ukendt hård vis ført videre på befolkningen og især på en række mindretalsgrupper. Mange mennesker er flygtet, hvilket har resulteret i mange flygtninge i nabolandene, såsom Thailand, Malaysia, Bangladesh og Indien.
Hr. formand, i den seneste tid er der tilsyneladende tale om en form for lempelse. En række politiske fanger er blevet løsladt, og der har været forhandlinger mellem juntaen og Aung San Suu Kyi. Ingen kender imidlertid resultaterne heraf, og på det punkt advarer jeg Kommissionen imod at gøre forhastede indrømmelser over for Burmas militærregering, før det er klart, om man reelt er villig til at løslade alle politiske fanger, standse repressionen imod mindretalsgrupper, lade flygtningene vende tilbage, genoprette demokratiet og give Aung San Suu Kyi hendes plads som Burmas præsident tilbage.
I december er det 10 år siden, at Aung San Suu Kyi fik nobelprisen. Hvis der på det tidspunkt endnu ikke har fundet positive forandringer sted, skal EU skærpe foranstaltningerne og f.eks. ligesom USA gå over til et investeringsstop. Vi anmoder Kommissionen og Rådet om at øge presset på Burma, så demokratiet langt om længe kan genoprettes, og Aung San Suu Kyi kan få den plads, som hun har krav på.

Sichrovsky
Hr. formand, de, der kender det paradisiske land i Sydøstasien, som jeg har besøgt flere gange i de sidste 15 år, kan kun være rystet over den elendige forsyningssituation, de katastrofale infrastrukturer og den politiske undertrykkelses brutalitet.
Politiske systemer som diktaturet i Burma overlever dog kun, hvis der er stater og private virksomheder nok, der holder gang i dette system med økonomiske kontakter. Hvis man vil forandre det politiske system, må man også udøve det tilsvarende nødvendige pres.
Det er dobbeltmoralsk at kræve mere demokrati og samtidig intensivere handlen med dette land, og det bør egentlig stoppes. Men tilmed vil det også være nødvendigt at udøve pres på dem, der uanfægtet og uden hensyntagen til nødvendige demokratiske forbedringer fortsat plejer de økonomiske kontakter med repræsentanter for militærdiktaturet.

Nielson
Hr. formand, ligesom de ærede parlamentsmedlemmer bifalder Kommissionen det, man kunne kalde den positive udvikling i Burma/Myanmar, især de løbende forhandlinger mellem Aung San Suu Kyi og det regerende SPDC, løsladelsen af et stigende antal politiske fanger og genåbningen af 20 partikontorer i National League for Democracy.
Når det er sagt, skal det anerkendes, at det forbedrede politiske klima i det forgangne år tydeligvis kun er begyndelsen til en proces, som bør uddybes yderligere. Vi mangler dermed stadig at se et klart skridt mod en konstruktiv dialog og overholdelse af internationale standarder for menneskerettigheder. Vi har ingen garanti for uigenkaldelighed i denne henseende, så vi skal være forsigtige og har omhyggeligt noteret os rådet fra medlemmerne under denne drøftelse.
Vi bør tilskynde regeringen til at fortsætte udviklingen ved klart at reagere på det internationale samfunds bekymring, som det blev udtrykt ved FN's særlige udsending, hr. Razali.
Det er på nuværende tidspunkt meget vigtig at finde en balance mellem at anerkende de fremskridt, der er nået hidtil, og fastholde presset for at sikre fortsatte bestræbelser, som kan bane veje for demokratiske reformer.
Jeg er sikker på, at medlemmerne deler Kommissionens håb om, at forhandlingerne fører til konkrete resultater, som giver EU mulighed for at overveje positive foranstaltninger til at støtte processen.
Hvad angår situationen for de etniske mindretal, deler Kommissionen medlemmernes bekymring og er fortsat overbevist om, at en varig politisk løsning i Burma/Myanmar skal baseres på en aftale mellem SPDC, den demokratisk valgte "opposition" og repræsentanter for de etniske mindretal.
Al humanitær bistand fra EU til Burma/Myanmar sker via ngo'er eller internationale agenturer. Kommissionen er ved at undersøge mulighederne for at øge den humanitære bistand til Burma i fuld overensstemmelse med betingelserne i EU's fælles holdning om Burma/Myanmar.

Formanden
 Mange tak, kommissær Nielson.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 18.30.

Patentering af menneskelige gener
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0633/2001 af Oomen-Ruijten m. fl. for PPE-DE-Gruppen om patentering af generne BRCA1 og BRCA2 (brystkræft);
B5-0641/2001 af Ribeiro e Castro for UEN-Gruppen om patentering af generne BRCA1 og BRCA2 (brystkræft);
B5-0651/2001 af Gebhardt og Paciotti for PSE-Gruppen om patentering af menneskelige gener;
B5-0663/2001 af Lannoye m.fl. for Verts/ALE-Gruppen om patentering af menneskelige gener;

Oomen-Ruijten
Hr. formand, undskyld, at jeg bliver siddende. Den 30. marts sidste år udtalte Parlamentet, at mennesker og deres gener eller celler i naturlige omgivelser ikke kan patenteres. Med udstedelsen af et patent til Myriad Genetics opstår der nu en monopolsituation for én bestemt virksomhed. Det betyder, at der ved visse genetiske test er fare for kommercialisering, også af en del af dna-diagnostikken i Europa.
I mellemtiden har Den Europæiske Patentmyndighed godkendt tre patentansøgninger om sekvenser og anvendelser af et brystkræftgen. Patentansøgninger fra Myriad om BRCA2-genet er fortsat under behandling. Med udstedelsen af disse patenter får den amerikanske virksomhed monopol på BRCA-genet og derved på dna-undersøgelser. Det betyder, at afvigelser hos patienter fra familier, hvor der forekommer brystkræft og livmoderkræft, kun kan opspores med denne amerikanske test. Hvis Myriad begynder at anvende et tilsvarende system i Europa som i USA, vil videre forskning i laboratorier medføre, at alle prøver skal sendes til USA, hvilket er meget dyrt, hvis analyserne også skal foretages der.
Det betyder, at der er ved at opstå et monopol, hvorved den europæiske diagnostiks kvalitet kommer under pres. Det betyder ligeledes, at adgangen til oplysninger til forskningsformål og udviklingen af nye diagnostiske anvendelser i egne molekylær- og forskningslaboratorier begrænses, og at udgifterne til brystkræftforskning og derved sygesikringsudgifterne stiger.
Ikke kun Parlamentet, men endvidere alle involverede fra samfundet har indvendinger mod dette punkt. Derfor anmoder vi om, at der gøres op med denne monopolsituation, som ingen er interesseret i, samt at det forbydes at udstede et patent.

Gebhardt
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er ikke kun mange kvinder, der bliver forskrækket, når de ser, hvordan et amerikansk firma i forbindelse med patentering så at sige tilegner sig såkaldte brystkræftgener! Blodet må fryse til is i folks årer, når mange menneskers helbred tilsidesættes til fordel for penge og fortjeneste. Lige præcis dette er nemlig en trussel mod generne BRCA 1 og BRCA 2 på grund af en patentering. Disse patenter kan få uheldige konsekvenser, idet mange kvinder kan risikere, at brystkræft ikke bliver opdaget i tide. Og netop for denne kræftform er det af afgørende betydning for helbredelsesmulighederne, at sygdommen opdages i tide. Desuden er denne kvasimonopolisering af testmetoderne med til at øge omkostningerne i et sådant omfang, at en tidlig diagnosticering af brystkræft bliver uoverkommelig for mange kvinder.
Endelig må man heller ikke undervurdere, at BRCA-patenter besværliggør forskningen i Europa. Et af de førende institutter inden for kræftforskning - Institut Curie i Paris - har gjort opmærksom på det på en meget indtryksfuld måde og begrundet det, så det er uomtvisteligt.
Jeg bifalder meget, at dette ansete forskningsinstitut sætter sig til modværge og med støtte fra det franske sundhedsministerium gør indsigelse imod udstedelse af patent. Europa-Parlamentet gør bestemt ikke noget forkert ved at tilslutte sig denne holdning. Det er fint, hvis vi opfordrer de ansvarlige kontorer til omgående at formulere en indsigelse mod de BRCA-patenter, der er udstedt af Den Europæiske Patentmyndighed i München. Samtidig er det vigtigt, at vi opfordrer institutioner og EU-medlemsstaternes regeringer til også at gøre indsigelse, og det skal ske så hurtigt som muligt. Det skylder vi de kvinder, der er berørt af det. Det er det mindste, vi kan gøre for dem på nuværende tidspunkt.

Breyer
Hr. formand, kære kolleger, på tirsdag vil EF-Domstolen træffe afgørelse i sagen fra Nederlandene, der blev støttet af Italien og Norge, om, hvorvidt der er overensstemmelse mellem direktivet om patentering og traktaten. I dag vil Europa-Parlamentet med sin afstemning træffe afgørelse mellem virkeligheden og direktivet. For netop BRAC-patenter viser tydeligt, at her bliver medikamenter unødvendigt fordyret, og her bliver skabt monopoler, der forhindrer en effektiv diagnose og terapi og blokerer for forskning inden for nye og nyttige medikamenter.
Det er derfor på høje tid, at Kommissionen omsider stopper de indsigelser, der er i forbindelse med fortolkningen af dette direktiv, og at den enten gør det ved at ændre direktivet eller ved at angive nogle retningslinjer, og jeg vil også gerne opfordre den tilstedeværende kommissær til at tage stilling til det. Jeg mener ikke, at Kommissionen bør afvise problemet og sige nå ja, vi ved da godt, at mange medlemsstater har problemer med dette direktiv, fordi de ikke ved, hvordan det skal anvendes. Vi ved, at det i en vis forstand bliver udlagt på den måde af Den Europæiske Patentmyndighed. Derfor vil jeg eftertrykkeligt opfordre Dem til at tage stilling til det efterfølgende.
Det menneskelige legeme må ikke blive degraderet til biologisk materiale. Menneskelige gener eller levende organismer eller deres bestanddele må ikke være underlagt patentbeskyttelse. En opdagelse må heller ikke blive fortolket som en opfindelse. Vi skal forhindre, at der opstår monopol på menneskelige gener, så der blokeres for forskning inden for nye og nyttige medikamenter. Vi må heller ikke acceptere, at en tidlig diagnosticering af brystkræft tilsidesættes, fordi det blot handler om, at der skal være patentbeskyttelse af noget, som ikke er en opfindelse, men allerhøjest en opdagelse. Derfor bliver der ikke kun stillet krav til Europa-Parlamentet - og jeg mener, at vi med denne beslutning har gjort det helt klart, at vi ikke vil acceptere det - men der bliver også stillet krav til Kommissionen og medlemsstaterne.

Rothley
Hr. formand, jeg taler ikke om en sag, men om de institutionelle spørgsmål. Parlamentet har allerede én gang afvist - eller i hvert fald taget afstand fra - at gøre indsigelser over for Den Europæiske Patentmyndighed. Det er også i orden. Parlamentet er lovgiver, og en lovgiver kan ikke blande sig i en verserende sag. Det går ikke! Det hører så at sige til den grundlæggende viden i et retsstatsdemokrati!
Lovgiveren vedtager en lov - i dette tilfælde direktivet - der i næste uge vil blive bekræftet af EF-Domstolen. Efterfølgende er det myndighederne, der anvender direktivet og udsteder et patent eller undlader at udstede patent, og så er det domstolene, der afgør, om denne patentudstedelse eller undladelse af patentudstedelse er sket med rette eller ej. Det er proceduren, men ellers er der ingen procedure i et retsstatsdemokrati! Derfor kan lovgiveren - i dette tilfælde Europa-Parlamentet - ikke blande sig i den igangværende procedure.
I dette spørgsmål er Europa-Parlamentet lige så lidt ansvarlig som f.eks. Kommissionen, De Grønnes partidag eller Greenpeace's generalforsamling. Hverken Kommissionen, Europa-Parlamentet, De Grønne eller Greenpeace bestemmer, hvordan et direktiv skal anvendes, men det er derimod myndighederne, der er de ansvarlige. Det er dem og domstolene, der træffer afgørelser, og ingen andre! Sådan skal det være!
Bortset fra det, fru Breyer, er næsten alt det, De ellers har sagt, indholdsmæssigt forkert!

Thors
Hr. formand, hr. kommissær, Den Liberale Gruppe er modstander af patentering af menneskelige gener som sådanne, hvilket vi også redegjorde for, da Parlamentet i 1998 vedtog direktivet om bioteknologi. Vi mener dog, at direktivet ikke tillader patentering af gener som sådanne, hvis de ikke er forbundet med en opfindelse, og vi støttede direktivet, da det blev vedtaget. Vi mener, at det, at man nu i en debat om aktuelle og uopsættelige spørgsmål diskuterer en beslutning om visse patenter, er et misbrug. Vi har derfor ikke undertegnet det fælles beslutningsforslag.
Samtidig med at vi har et Midlertidigt Udvalg om Humangenetik, hvor patentspørgsmål udgør et af de vigtigste spørgsmål, tages patenter således op her med henblik på en generel stillingtagen, og jeg vil gerne gentage, at det er yderst fejlagtigt. Vi mener virkelig, at der er tale om et misbrug. Der har ikke været nogen formelle muligheder for at gøre indvendinger, og vi mener tilmed, at Parlamentets regler burde ændres. At nogle personer skal diskutere dette spørgsmål hurtigt, er altså yderst fejlagtigt.
Vi mener desuden ikke, at beslutningsforslaget er helt korrekt. De patentansøgninger, der findes - jeg har et sammendrag af dem her - angiver udtrykkeligt, at det gælder metoder og ikke gener som sådanne. De forsøger at give indtryk af, at Den Europæiske Patentmyndighed nu er på vej til at udstede patenter på menneskelige gener, og det er ikke tilfældet.
På et punkt kan vi dog tilslutte os dem, der har udarbejdet teksten, nemlig at man i en vis udstrækning meddeler for "brede" patenter. Det betyder, at vi burde gennemgå f.eks. spørgsmålet om de obligatoriske licenser, med tanke på forskning og public health. Det er desværre noget, som ikke kan foregå på fællesskabsniveau, men derimod i medlemsstaterne.
Jeg håber, at vi kan diskutere spørgsmålet om licenserne i ro og fred i Udvalget om Humangenetik. Vi støtter ikke beslutningsforslaget.

Purvis
Hr. formand, da fru Thors talte, blev kommissæren forstyrret af to forskellige personer, så han var ikke opmærksom på det, hun spurgte om, og det hun sagde. Det var meget vigtigt for mig, da jeg forsøger at tage ved lære af denne forhandling, at fastslå kendsgerningerne. Jeg var meget interesseret i det, hr. Rothley og fru Thors sagde om, hvorvidt vi overhovedet skal drøfte dette spørgsmål her i Parlamentet. Men hr. Nielson blev distraheret. Jeg håber, at han giver os et fyldestgørende svar, når han skal tale.

Formanden
 Mange tak, hr. Purvis, det finder vi ud af ved afslutningen af forhandlingen, altså, om hr. kommissær Nielson blev distraheret eller ej.

Breyer
Hr. formand, den tidligere taler kom med en bemærkning. Jeg mener, at det var et personligt angreb mod mig fra hr. Rothleys side. Jeg vil endnu en gang understrege, at der ikke er nogen domstol hos Den Europæiske Patentmyndighed. Der er et appelkammer. Det er en stor forskel. Jeg siger det, så min kollega bliver informeret om det. Det er indlysende, at patentet relaterer til gener, endda til muterede gener, og til analysemetoder. Det siger jeg for korrekthedens skyld. Jeg anbefaler, at interesserede kolleger besøger det franske Curie-instituts websted, der som velrenommeret forskningsinstitut er kommet med indvendinger mod det, og som informerer mere detaljeret om det på deres websted. Faktisk handler det om, at det kun er en opfindelse, der bliver patenteret, og ikke en opdagelse.
Til fru Thors' indvending vedrørende uopsætteligt spørgsmål vil jeg gerne sige, at indsigelsesfristen for det første patent udløber på tirsdag. Vi kan altså ikke vente på Fiori-betænkningen, der først bliver behandlet på det næste møde i oktober. Det, hr. Rothley sagde, er også forkert. Vi er ganske vist lovgivere, men hans egen justitsminister i Tyskland, fru Däubler-Gmelin, gjorde på et tidligere tidspunkt brug af denne procedure. Sågar forbundsregeringen er kommet med indvendinger mod et patent, der kom fra patentmyndigheden i 1999.

Blokland
Hr. formand, der er på ny problemer med et patent, som Den Europæiske Patentmyndighed har udstedt. Hvor det i marts 2000 drejede sig om et patent på manipulering af menneskelige celler og embryoer, så konfronteres vi denne gang med et patent på menneskelige brystkræftgener.
Det skal være klart - jeg gentager det, som jeg sagde tidligere, bl.a. i mine indlæg om direktiv 98/44/EF om retlig beskyttelse af bioteknologiske opfindelser - at et patent kun kan og må fås eller udstedes til en opfindelse og ikke en opdagelse!
Jeg anmoder om, at Den Europæiske Patentmyndighed også holder sig til det, for ellers vil der inden for den nærmeste fremtid være patent på hele det menneskelige genom! Hvad er det næste skridt så? En modificeret celle, en organisme? Jeg tør ikke tænke på det.
Tilbage til patentet på et brystkræftgen. Hvad er problemet? Hvordan kan Den Europæiske Patentmyndighed udstede et patent på et menneskeligt gen? Svaret er ganske enkelt, at direktiv 98/44/EF anvendes, til trods for at alle ved, at kun få medlemsstater har implementeret det pågældende direktiv, og til trods for Parlamentets beslutningsforslag.
Hvorfor er direktiv 98/44/EF så omstridt? Jeg forklarer det endnu en gang. På grund af lovsjusk indeholder direktivet en modsigelse. Lad os ikke gøre det mere indviklet, end det er, for artikel 5, stk. 1, og 5, stk. 2, er i strid med hinanden. I artikel 5, stk. 1, står der: "Det menneskelige legeme på alle de forskellige stadier af dets opståen og udvikling og den blotte opdagelse af en del af det, herunder en sekvens eller delsekvens af et gen, kan ikke udgøre patenterbare opfindelser." I artikel 5, stk. 2, står: "En del af det menneskelige legeme, der er isoleret herfra eller på anden måde frembragt ved en teknisk fremgangsmåde, herunder en sekvens eller en delsekvens af et gen, kan udgøre patenterbare opfindelser, selv om en sådan del i sin opbygning er identisk med opbygningen i en naturligt frembragt del." Med andre ord står der i artikel 5, stk. 1, at et gen ikke er patenterbart, mens der i 5, stk. 2, står, at et gen er patenterbart, hvis det er isoleret eller frembragt på en teknisk måde. Men alle gener, som forskere arbejder med, er frembragt ved en teknisk fremgangsmåde! Lad os derfor gøre alt for at fjerne denne inkonsistens i direktiv 98/44/EF.
Jeg er imod Den Europæiske Patentmyndigheds handlinger, ikke kun fordi et patent på et gen er i strid med konceptet om patentering, men endvidere fordi jeg betragter livet i alle dets facetter og dele som Guds skaberværk. Derfor mener jeg, at et gen ikke kan patenteres.
I marts 2000 sagde jeg, at direktiv 98/44/EF vil fortsætte med at give problemer. I betragtning af de heftige debatter i Det Midlertidige Udvalg om Humangenetik og i dag var min vurdering korrekt.

Gebhardt
Hr. formand, jeg vil ikke komme ind på indholdet igen, men jeg vil blot korrigere noget, der ved en fejl er blevet sagt. Jeg har talt på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, og det, jeg sagde, gælder for vores gruppe. Det ville jeg bare slå fast.

Nielson
Det problem, der er opstået som følge af Den Europæiske Patentmyndigheds patenter til Myriad Genetics, synes ikke at være etisk begrundet. Disse patenter fremhæver et teknisk spørgsmål, der stammer fra patentlovgivningen. Situationen er derfor helt anderledes end situationen i forbindelse med det berømte "Edinburgh-patent".
Problemet skal snarere findes i omfanget af den beskyttelse, som disse patenter yder. Det er et yderst komplekst spørgsmål, da det vedrører gensekvenser, det omhandler utvivlsomt konkurrence og fornyelse og på ingen måde grundlæggende principper vedrørende menneskets værdighed eller integritet. Det bør bemærkes, at dette patent utvivlsomt er af stor interesse for videnskaben. Det skulle gøre det muligt at forbedre den tidlige påvisning af brystkræft hos kvinder.
Kommissionen mener ikke, at det er bydende nødvendigt at gøre indvendinger, da det omstridte patent ikke overtræder vigtige etiske regler og vedrører det anvendelsesområde, som kan tildeles et patent vedrørende en DNA-sekvens. Kommissionen vil ikke desto mindre nøje undersøge spørgsmålet om beskyttelse af opfindelser vedrørende gensekvenser og meddele Rådet og Parlamentet sine observationer i rapporterne som foreskrevet i direktiv 98/44.

Oomen-Ruijten
Jeg er for det første meget overrasket over, at Kommissionen ikke svarer.
For det andet vil jeg gerne anmode Kommissionen om at gøre noget inden den 10. oktober. Når jeg taler om et gen, så taler jeg også om en sekvens af et gen, og en sekvens af et gen er ifølge patentdirektivet ikke patenterbart.

Breyer
Hr. formand, jeg vil i høj grad støtte det, som fru Oomen-Ruijten har sagt! Hr. kommissær, De kan ikke tillade Dem bare at lade tiden gå. Også jeg forventer, at Kommissionen tager stilling inden den 9. oktober. De har ganske vist sagt, at der ikke er nogen indsigelser med hensyn til det etiske aspekt, men De skal undersøge, hvordan opfindelsen kan beskyttes. Men De har ikke svaret på det spørgsmål, som jeg, hr. Blokland og flere andre har stillet, nemlig om det er artikel 5, stk. 1, der gælder nu, eller om artikel 5, stk. 2. har højere prioritet. Jeg tror nemlig, at mange kolleger forventer, at Kommissionen gør rede for dette alvorlige og meget vigtige spørgsmål.

Formanden
 Mange tak, fru Breyer. Jeg beder Dem om en smule disciplin, ellers bliver vi aldrig færdige med denne forhandling, og vi har stadig spørgetiden kl. 18.30 og yderligere to betænkninger.

Rothley
Hr. formand, naturligvis taler jeg om proceduren. Jeg vil gerne takke Kommissionen for redegørelsen. Jeg støtter eftertrykkeligt Kommissionens holdning, og Kommissionen kan være sikker på, at den har et stort flertal bag sig i Parlamentet.

Gebhardt
Hr. formand, det drejer sig om en meget alvorlig sag. Jeg vil gerne opfordre Kommissionen til at undersøge seriøst, om de patenter, der er blevet udstedt, virkelig også opfylder direktivet om patentering, og ikke lade som om, at Parlamentet ikke har noget at skulle have sagt i den forbindelse og ikke kan træffe beslutninger! Jeg vil gerne have, at De seriøst efterkommer det, som Europa-Parlamentet beslutter efterfølgende.

Nielson
Jeg skal viderebringe Deres indvendinger til mine kolleger. Jeg ønsker også at påpege, at det, jeg sagde, afspejler den måde, hvorpå Kommissionens tjenestegrene, og Kommissionen som sådan, analyserer dette spørgsmål. Jeg vil gerne gentage det, jeg lige har sagt: Kommissionen mener ikke, at det er bydende nødvendigt at gøre indvendinger, da det omstridte patent ikke overtræder vigtige etiske regler og vedrører det anvendelsesområde, som kan tildeles et patent vedrørende en DNA-sekvens.
Der er tydeligvis og vil fortsat være uenighed. Det er realiteterne på et område som dette, og 10 års drøftelser, som førte til direktivet fra 1998, er muligvis ikke nok til at skabe en reel og brugbar aftale. Det er ikke desto mindre den lovgivning vi har, og som udgør vores handlingsgrundlag.

Formanden
 Mange tak, kommissær Nielson.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 18.30.

Udvidelse af EF-garantien til EIB til projekter i Forbundsrepublikken Jugoslavien
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0300/2001) af Seppänen for Budgetudvalget om forslag til Rådets afgørelse om ændring af afgørelse 2000/24/EF med henblik på udvidelse af fællesskabsgarantien til Den Europæiske Investeringsbank til også at omfatte lån til projekter i Forbundsrepublikken Jugoslavien (KOM(2001) 356 - C5-0335/2001 - 2001/0143(CNS)).

Seppänen
Hr. formand, EU har en billig måde at hjælpe andre lande på: Vi støtter Den Europæiske Investeringsbank, når denne yder lån til andre lande. I praksis har den slags hjælp i de senere år ikke kostet EU noget. Låntagerne har draget nytte af kautionerne, når de har fået tildelt lån til en lav rente under hårde markedsvilkår. Fra EU's side regulerer man denne billige og effektive måde at hjælpe på, og der er et maksimum for garanterede lån. Det deles op i regionale pakker.
I Kommissionens forslag, som nu er til behandling, foreslår man at forhøje pakken for de central- og østeuropæiske lande, hvor Investeringsbanken kan tildele lån for 8.930 millioner euro med garanti fra EU. For at kunne støtte genopbygningen af Jugoslavien, ønsker man at inddrage landet i gruppen af lande, der kan få lånegarantier. Med dette formål foreslår man at øge lånepakken for de central- og østeuropæiske lande med 350 millioner euro. Dette beløb øremærkes ikke til brug for Jugoslavien alene, men landet kan efter forhøjelsen få lån fra denne pakke, hvis det kan vise Den Europæiske Investeringsbank projekter, der egner sig.
Man foreslår at yde lån til Jugoslavien med 65% garanti fra EU. Det er de almindelige garantibetingelser, og EU er ikke kommet til at betale noget på grund af sit ansvar som garant for lån ydet efter disse betingelser i de senere år. For at forhøje Jugoslaviens pakke må man foretage en overførsel fra reserven til Garantifonden i EU's budget. Der er ikke plads til hele forhøjelsen i indeværende år, så der må overføres midler også i løbet af de to kommende år, i takt med at Jugoslavien finder passende byggeprojekter.
Som permanent ordfører for disse anliggender vil jeg her gerne udtrykke min bekymring for, at Garantifonden for næste år ikke har nogen margen for nye og uventede undsætningsaktioner. Næste år er i denne forstand meget problematisk, og Kommissionen bør være behørigt opmærksom på problemet med overforbruget af Garantifonden. Situationen forværres yderligere af det forslag, som Kommissionen har sendt til behandling i Parlamentet, om, at Den Europæiske Investeringsbank skal yde et lån til Rusland til miljøbeskyttelsesinvesteringer i Østersøbækkenet. Af helt uransagelige årsager har Rådet krævet, at man skal yde 100% garanti for disse lån i stedet for de normale 65%. Rådets beslutning viser, at der er medlemslande, der ønsker at have indflydelse på miljøsamarbejdet med Rusland. Den måde, visse medlemslande optræder på i denne forbindelse, viser manglende viden om systemets funktion. Rusland får godt nok sit lån, men et andet land gør ikke, da en garanti på 100% æder unødigt af Garantifondens margen fra andre.
En forøgelse af pakken for de central- og østeuropæiske lande på grund af Jugoslaviens genopbygningsbehov er begrundet, og der er ikke behov for ændringer til Kommissionens forslag.

Nielson
Jeg vil gerne over for Parlamentet give udtryk for min anerkendelse af tidspunktet for udarbejdelsen af Parlamentets holdning til dette forslag.
Forslaget er et integreret element i EU's støtte til Forbundsrepublikken Jugoslavien. Det skal støtte landets politiske og økonomiske reformprogram. Det glæder mig, at ordføreren er helt enig i dette.
Forslaget gør det muligt for EIB, i henhold til EF-garantien, at finansiere grundlæggende investeringer i transport- og energisektoren. Der er i høj grad brug for disse til at rehabilitere den ødelagte infrastruktur som følge af nylige konflikter og manglende vedligeholdelse i de seneste 10 år. Den foreslåede udvidelse af lånemandatet og kreditten til de central- og østeuropæiske lande med 350 millioner euro er i overensstemmelse med EIB's forudsete lånebeløb til Forbundsrepublikken Jugoslavien. Det endelige låneomfang til landet afhænger af landets absorptionspotentiale og af eventuelle passende projekter og kan overstige 350 millioner euro. Dette siger jeg som reaktion på ordførerens advarsel om risikoen for overforbrug af midler. Muligheden for at ramme eller flytte loftet er til stede, men afhænger i høj grad af fremkomsten af passende projekter.
Jeg kan bekræfte, at Forbundsrepublikken Jugoslavien har accepteret at påtage sig ansvaret for sin del af den tidligere socialistiske føderale republik Jugoslaviens udestående økonomiske forpligtelser. Vi er blevet informeret om, at en aftale mellem EIB og Forbundsrepublikken Jugoslavien i den anledning blev godkendt af det jugoslaviske parlament i sidste uge. Når den beslutning træder i kraft, hvilket ventes at ske i slutningen af denne uge, kan jeg med glæde konstatere, at den sidste hindring for forslaget er fjernet.

Formanden
 Mange tak, kommissær Nielson.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 18.30.

Oversøiske landes og territoriers associering
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0276/2001) af Fruteau for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Rådets afgørelse om de oversøiske landes og territoriers associering med Det Europæiske Fællesskab ("OLT") (KOM(2000) 732 - C5-0070/2001 - 2001/2033(COS)).

Fruteau
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, da jeg blev valgt til Europa-Parlamentet, var det med et bestemt mandat. Jeg skulle ikke kun repræsentere øen Réunion, hvor jeg stammer fra, det vil sige regionerne i den yderste periferi, men også forsøge at lade alle de franske oversøiske departementer komme til orde.
Derfor glæder jeg mig over, at Parlamentet har pålagt mig at være ordfører i forbindelse med de oversøiske landes og territoriers associering (OLT) med Det Europæiske Fællesskab. Jeg vil i øvrigt hilse den åbenhed, der herskede under udarbejdelsen af denne betænkning, velkommen.
Tillad mig først at fremkomme med en historisk og politisk betragtning vedrørende nogle medlemsstaters forbindelser med deres tidligere kolonier, som efter min mening er præget af den ensidighed og det formynderskab, som var grundlaget for kolonitidens forbindelser.
Det er nødvendigt fremover at bryde med denne fortid og den medfølgende skyldfølelse for at få etableret et reelt, ansvarligt og ligeværdigt partnerskab mellem de oversøiske lande og territorier, de tilknyttede medlemsstater og EU. Det er i denne retning, vi beslutsomt skal bevæge os, for at denne nye beslutning om associering kan blive det egentlige kvalitative spring, der forventes af alle de oversøiske lande og territorier.
Denne udfordring vanskeliggøres imidlertid af den manglende ensartethed i OLT og de strukturelle handicap, der "mekanisk" hæmmer deres udvikling. Det drejer sig om en snes lande, der har tilknytning til fire medlemsstater - Storbritannien, Nederlandene, Danmark og Frankrig - og som er små og præget af spredt beliggenhed for størstedelens vedkommende - med Grønland som undtagelsen - stor afstand fra det europæiske fastland, stor økonomisk og social forskellighed (de rigeste ligger inden for fællesskabsgennemsnittet, mens de fattigste er kendetegnet ved egentlig underudvikling) samt forfatningsmæssig forskellighed i de forbindelser, de oversøiske lande og territorier historisk har knyttet til moderlandet, og som er præget af stor selvstændighed for nogles vedkommende og for andres vedkommende et betydeligt formynderskab fra moderlandets side.
Det kan imidlertid konstateres, at Kommissionens forslag i den foreliggende form kun delvis lever op til denne udfordring og de berettigede ønsker fra disse lande og territorier, der er spredt over hele kloden. I forbindelse med institutionelle, økonomiske, finansielle og handelsmæssige problemer er der faktisk stadig en række yderst brændende spørgsmål tilbage.
På det institutionelle plan vil jeg hilse oprettelsen af et forum velkommen, der skal fremme partnerskabet mellem OLT, medlemsstaterne og Kommissionen, selv om jeg finder det beklageligt, at de lokale myndigheder ikke får et større ansvar i beslutningsprocessen.
Dernæst går Kommissionen på det økonomiske og finansielle plan ganske vist ind for en differentieret strategi, der tager de oversøiske landes og territoriers store forskellighed i betragtning, men jeg beklager, at støttebeløbet hovedsageligt fastsættes i forhold til BNI pr. indbygger. Det havde været mere relevant at supplere dette kriterium med demografiske og sociale kriterier, som på mere retfærdig vis kunne afspejle disse territoriers sårbarhed. Jeg vil benytte lejligheden til at gentage anmodningen om, at der oprettes en særskilt udviklingsfond for de oversøiske lande og territorier, som er adskilt fra Den Europæiske Udviklingsfond, hvilket efter min mening ville være mere på linje med målene for associeringen
Endelig vil jeg på det kommercielle plan understrege, at de oversøiske landes og territoriers andel af Fællesskabets handel er meget ringe, hvilket gør Kommissionens defensive holdning uforståelig. Det forekommer dog nødvendigt, at den på visse områder, som f.eks. med hensyn til sukker, udviser den største årvågenhed for at undgå, at oprindelsesreglerne, som for øvrigt er nødvendige for udviklingen af alle de oversøiske lande og territorier, misbruges, hvilket kan medføre, at en række europæiske markeder, bl.a. i regionerne i den yderste periferi, bliver ustabile. Det er imidlertid svært, ikke kun ud fra ønsket om sammenhæng, og på et tidspunkt hvor EU åbner sine markeder helt for de mindst udviklede lande, men også på baggrund af OLT's og EU's fælles historie, at forstå, hvorfor EU nægter OLT det, som vi bevilger de mindst udviklede lande. Fællesskabssolidariteten kan ikke have to hastigheder.
Det er derfor på høje tid virkelig at vise, at de oversøiske lande og territorier ikke er EU's udviklingspolitiks stedbørn. Med andre ord er det på høje tid, at vi konkret beviser over for disse befolkninger, at de gør ret i at tro på EU.
Derfor ønsker jeg til slut at gentage det ønske, der går igen i min betænkning, nemlig at 10-årsdagen for associeringsaftalen benyttes til at bekræfte en stærk politisk vilje over for disse lande og territorier, der alt for længe er blevet kastet rundt med vinden på verdenshavene, for endeligt og bestemt at slå ind på en partnerskabs- og ansvarskurs, med andre ord en kurs mod udvikling for alle.

Ojeda Sanz
Hr. formand, først vil jeg gerne meddele, at jeg optræder på vegne af min kollega Fernández Martín, som ikke kan være til stede.
Jeg vil gerne oplyse, at inden for den brede vifte af partnerskaber eller regionale grupper af lande, som EU har forbindelser med, er gruppen af oversøiske lande og territorier, PTOM som den kaldes på fransk, sikkert den mest forskelligartede af alle. I virkeligheden bliver de snarere grupperet efter, hvad de ikke er, end hvad de er. Og det er derfor, at Rådets beslutningsforslag og den betænkning, som hr. Fruteau har udarbejdet herom, efter min mening er meget fortjenstfulde.
Jeg er i hovedtræk enig i ordførerens forslag, selv om jeg nok konkret ville nuancere nogle af dem. Jeg kan dog oplyse, at min gruppe vil stemme for.
Ordføreren foreslår en række foranstaltninger, der går ud på at styrke den associeringsordning, som siden 1991 har knyttet de oversøiske lande og territorier (OLT) til Unionen, da han hævder, at Unionen i tiåret for nævnte aftale burde være mere ambitiøs, hvad angår de territorier, der ligger længst væk fra kontinentet. Jeg vil gerne præcisere, at de oversøiske lande og territorier hverken tilsammen eller i særdeleshed hver for sig er en del af Unionens territorium. Deres indbyggere har europæisk statsborgerskab (f.eks. fransk, britisk, nederlandsk eller dansk), men de territorier, hvor de bor, er ikke en del af EU i egentlig forstand - i tilfældet Grønland besluttede indbyggerne f.eks. ved en folkeafstemning at forlade det, vi dengang kaldte De Europæiske Fællesskaber. Hvad angår Ny Caledonien, er det ligeledes i overensstemmelse med den plan, der er aftalt med de franske myndigheder, slået ind på en vej, der i løbet af nogle år vil føre til integration i gruppen af AVS-lande. Og jeg kunne på denne måde komme med en række eksempler på særegenheder, næsten lige så mange, som der er oversøiske lande og territorier.
Denne forskelligartethed kommer til udtryk i mange forhold, og det mest bemærkelsesværdige af disse er deres lille og ujævnt fordelte befolkning. Som ordføreren så rigtigt fremhæver, overstiger befolkningen i de 20 oversøiske territorier knap nok en million indbyggere, og tre af disse, De Nederlandske Antiller, Fransk Polynesien og Ny Caledonien, har mere end 150.000 indbyggere hver, hvormed disse tre territorier tilsammen har næsten halvdelen af den samlede befolkning.
Da vi for næsten tre år siden diskuterede den betænkning, som vores kollega Blaise Aldo dengang havde udarbejdet, ønskede vi derfor at lægge særlig vægt på udviklingen af de kommercielle forbindelser mellem OLT og AVS-landene i deres nærhed, og i nogle tilfælde som f.eks. Caribien med nært beliggende regioner i Fællesskabets yderste periferi. Interreg levede imidlertid ikke op til forventningerne om at udvikle disse kommercielle forbindelser. Måske kunne der nu gøres endnu et forsøg med Interreg III, og jeg er enig med ordføreren i, at udviklingen af OLT skal støttes med en særskilt fond, som gør procedurerne for dens tilknytning til EUF eller Cotonou enklere - selv om jeg allerede ved, at Kommissionen har sin egen mening om dette.
Og for nu at afslutte anmoder jeg om en ændring in voce, som jeg håber kan vedtages. I første afsnit af begrundelsen nævner ordføreren udtrykkeligt EU's syv regioner i den yderste periferi, idet han hævder, at de valgte at blive fuldt integreret i de respektive medlemsstater, de tidligere kolonimagter. Og det er ikke korrekt. Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer har aldrig haft status af koloni på noget tidspunkt i deres historie, hvorfor de udtrykkeligt burde udelades af den opremsning, ordføreren kommer med, og jeg håber, at Parlamentet og ordføreren selv kan støtte denne anmodning.

Sudre
Hr. kommissær, kære kolleger, først vil jeg give udtryk for min store tilfredshed med for første gang at kunne drøfte spørgsmålet om de oversøiske lande og territorier her i Parlamentet. Disse 20 lande og territorier nyder godt af en særlig associeringsaftale med EU, som lidt forenklet kan siges at være mindre gunstig end den status, regionerne i den yderste periferi, der indgår som en integreret del af EU, har, men mere fordelagtig end aftalerne med tredjelandene i Afrika, Caribien og Stillehavslandene.
Som folkevalgt franskmand fra de franske oversøiske departementer er jeg naturligvis meget opmærksom på disse territoriers og departementers skæbne, nemlig Ny Caledonien, Fransk Polynesien, Sydpolarlandene og Antarktis (fransk), Wallis- og Futunaøerne, Mayotte og Saint-Pierre og Miquelon. I sin udmærkede betænkning hilser hr. Fruteau fremskridtene i forbindelserne mellem EU og OLT på det institutionelle, økonomiske og finansielle plan velkommen, selv om der stadig er mange uløste spørgsmål vedrørende Kommissionens forslag, der skal være i overensstemmelse med målene i erklæring nr. 36 vedrørende de oversøiske lande og territorier, der er knyttet som bilag til Amsterdam-traktaten.
Vedrørende handelsforbindelserne understreger ordføreren OLT's meget ringe andel af EU's handel. I 1998 beløb importen fra OLT sig til 0,21% af Fællesskabets import, og eksporten til OLT var på 0,43% af fællesskabseksporten. En liberalisering af handlen med OLT kan imødekomme de mål, vi sætter os. Man skal imidlertid sørge for, at denne liberalisering ikke fordrejer de ønskede mål. Faktisk har der i flere år været importeret fra OLT (Aruba for ikke at fremhæve det), hvilket er en fordrejning af målene i associeringsaftalen med EU. De produkter, der eksporteres til EU, har ikke deres oprindelse i dette OLT, men er importeret fra AVS-lande, hvor de bliver bearbejdet lidt i form af rensning, sortering, indpakning eller blanding af ris. Disse enkle processer kræver kun meget begrænsede investeringer, og de er således bestemt ikke en udviklingsfaktor, sådan som EF-Domstolen i Luxembourg understregede i sin dom i sagen "Emesa Sugar" i 1998. Deres eneste interesse er at skaffe de internationale operatører en let erhvervet merværdi.
Mangedoblingen af denne form for misbrug er ikke mindst uacceptabel, fordi den sker på bekostning af de andre oversøiske lande og territorier, regionerne i den yderste periferi og AVS-landene. Derfor er det vigtigt, uden at sætte spørgsmålstegn ved de mål, ordføreren foreslår, og som jeg gerne skriver under på, at fastsætte strenge oprindelsesregler for at undgå et sådant misbrug, der skader alle de oversøiske landes og territoriers økonomi. I denne forbindelse er forbuddet mod oprindelseskumulationen for visse produkter, en udvidelse af listen over utilstrækkelige mekanismer eller systematisk anvendelse af beskyttelsesforanstaltninger på ingen måde en tilstrækkelig løsning på dette problem.

Nielson
Jeg vil gerne starte med at sige, at jeg fuldt ud støtter fru Sudres bemærkninger. Kommissionen anmodes altid om at sikre, at der er en sammenhæng i det, vi gør, og det mangler der i høj grad, når vi ser på handelspraksis, som er centralt for denne drøftelse. Vi havde god grund til at gøre det, vi gjorde, og jeg håber så afgjort, at en konstruktiv konklusion, som afslutter denne handel, bliver en del af den endelige løsning på hele sagen.
Lad mig også lykønske Udvalget om Udvikling og Samarbejde og ordføreren for en klar og generelt afbalanceret analyse af hele dette spørgsmål, om end jeg dog har et par bemærkninger.
Kommissionens forslag er baseret på den mest omfattende høring nogensinde af de berørte parter. Det er derfor ikke overraskende, at nogle af de indikationer, vi har modtaget som en del af denne omfattende høringsproces, peger i forskellige, endog modstridende retninger. Det har derfor været uundgåeligt at indgå en række vanskelige kompromiser, f.eks. i handelssektoren. Vi har dog holdt os til formålet og givet en tilstrækkelig og ambitiøs reaktion på OLT's forventninger og de udfordringer, som de står over for.
Det foreliggende beslutningsforslag giver en positiv vurdering af adskillige fornyelser, som vi har foreslået, f.eks. det styrkede partnerskab, de forenklede finansforordninger og det civile samfunds nye rolle. Jeg mener, at også andre punkter fortjener at blive nævnt, f.eks. udvidelsen af mange budgetposter, fællesskabsprogrammer og bestemmelser om handel med tjenesteydelser over for OLT. Der er en tendens til at ignorere betydningen og omfanget af samt OLT's muligheder for at få adgang som brugere af fællesskabsprogrammerne generelt. Det er nyt og bør fremhæves.
Jeg har bemærkninger til to afsnit i forslaget - finansiel støtte og handel.
Hvad angår Den Europæiske Udviklingsfond, er det korrekt, at der i modsætning til tidligere ikke længere ydes finansiel bistand til tre OLT - Aruba, Caymanøerne og De Britiske Jomfruøer - da BNP i disse lande nu er næsten lige så højt som eller højere end niveauet i Fællesskabet. Det er vigtigt, at alle parlamentsmedlemmerne er klar over dette. Vi er nødt til at komme væk fra vanen med kun at drøfte OLT-spørgsmål i de få medlemsstater, som tager direkte del i drøftelsen. Det har tidligere mindet lidt for meget om selvbetjening. Vi taler om fællesskabsspørgsmål, og de bør drøftes på det niveau.
For alle de øvrige OLT tildeles fremtidige beløb efter mere objektive, gennemskuelige og sammenhængende kriterier.
Indkomst, BNP og befolkning skal være en del af dem, da vi gerne vil sikre, at skatteydernes penge bliver brugt der, hvor behovet er størst, nemlig til bekæmpelsen af fattigdom. Det er hjørnestenen i EU's udviklingspolitik, og det vil jeg gerne holde fast i - også med hensyn til Parlamentets klare støtte til denne udviklingspolitik. Der er stillet forslag om overgangsbestemmelser. Der er reserveret betragtelige midler til sociale og miljømæssige projekter i OLT med middel indkomst.
For det andet skal pengene derhen, hvor de udnyttes bedst. Derfor har vi foreslået at have en reserve, ikke kun med henblik på dækning af nødhjælp og aktiviteter, som ikke kan programmeres på forhånd, men også for at overføre yderligere midler til de territorier, der udnytter de oprindelige beløb mere effektivt. Faktisk er en betragtelig sum ikke blevet udnyttet særligt godt. Dette resultatkriterium er derfor en nødvendig komponent og grunden til, at vi ønsker en reserve til løsning af dette problem.
Kommissionen ser på absorptionsproblemerne, men det er mit indtryk, at OLT selv skal gøre en større indsats for at udnytte midlerne effektivt. Jeg beklager - men jeg er nødt til at sige det - visse medlemsstater deler tilsyneladende ikke disse prioriteter. Det er igen en sag for Fællesskabet. Vi er nødt til at komme væk fra selvbetjeningssyndromet. Reduktionen i regionale midler retfærdiggøres af den begrænsede udnyttelser heraf tidligere. Hvis dette billede ændrer sig, skal jeg med glæde tage dette punkt op til fornyet overvejelse.
Kommissionen ønsker også at sende en klar besked til de OLT, som defineres som skattely i OECD's analyse. Medmindre og indtil de råder bod på deres praksis, skal og bør deres tildelinger skæres ned. Lad mig endnu en gang minde Parlamentet om den store vægt, der lægges på behovet for sammenhæng. Parlamentets synspunkter vedrørende dette har været meget klare. Vi er helt enige i dem. Man kan ikke sige en ting i et dokument og så ikke gøre noget ved det på et område som dette.
Jeg deler synspunktet om, at andre måder at finansiere bistanden til OLT på end via EUF bør overvejes. Det er dog kun muligt i praksis, når de nye retningslinjer for budgettet er vedtaget om et par år. I kraft af de nuværende budgetregler er EUF af samme årsag den eneste reelle mulighed for at finansiere partnerskabsmøder og evalueringer. Men lad mig gentage, at åben adgang til aktiv deltagelse i fællesskabsprogrammerne er en yderligere interessant måde for OLT at få gavn af vores forbindelser.
Så er der handlen. I alt for mange år har dette været et stridens æble mellem visse OLT og Fællesskabet. Der har desværre været alt for høje forventninger på dette område trods vores rådgivning. Når Fællesskabet har været tvunget til at træffe genopretningsforanstaltninger, har det ikke kunnet undgås, at disse forventninger ikke er blevet indfriet. Men en del af problemet og de spørgsmål, der har domineret denne drøftelse, var også produktet af tilsiget tilrettelæggelse af måder til brug eller misbrug af det eksisterende system. Vi må ikke narre os selv.
Lad mig derfor gøre det helt klart. Kommissionen har altid støttet en liberal handelsmæssig holdning til vores foretrukne partnere, især udviklingslandene. Det nylige initiativ Everything But Arms er blot det seneste eksempel. OLT vil fortsat nyde godt af den mest gunstige handelsaftale med Fællesskabet. Det er holdningen nu og fremover. Der skal dog trækkes en grænse mellem støtte til økonomiske aktiviteter og tolerance over for rent spekulative operationer, som ikke har nogen udviklingsmæssig virkning og desuden koster Fællesskabet enorme summer, det være sig fællesskabsbudgettet, forbrugere eller produktionssektorer.
I andre tilfælde er der påvist et reelt misbrug, som er blevet stoppet af afdelingerne for bekæmpelse af svig. Det er kun rimeligt, at vi forsøger at undgå dette igen, når vi udarbejder ny lovgivning. Hvad mere er, dette misbrug har ikke på nogen måde været i OLT-borgernes og -regeringernes interesse.
Lad mig understrege, at OLT's associering bestemt omfatter princippet om præferenceadgang til vores marked, men ikke ubetinget adgang. Det er ikke blot Kommissionens synspunkt, Rådet og Domstolen har konsekvent støttet det. Der skal også fastholdes en sammenhæng med de øvrige politikker i traktaten og med retsstaten. Det er i OLT's interesse hurtigst muligt at genetablere et gunstigt erhvervsklima. Det skal være vores primære formål, når vi udarbejder vores handelsforslag.
Lad mig afslutningsvis give udtryk for håbet om, at vi meget snart når afslutningen på denne lange overgangsperiode og usikkerhed vedrørende den fremtidige ordning. Kommissionen står i den forbindelse til rådighed som katalysator, når der er behov for det med henblik på at opnå en hurtig konklusion i Rådet for at afslutte den lange saga om fornyelsen af OLT-ordningen. Jeg håber så afgjort, at Parlamentet vil give ordføreren en hjælpende hånd.

Formanden
 Mange tak, kommissær Nielson.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 18.30.
(Mødet udsat kl. 18.05 og genoptaget kl. 18.30)

Swoboda
Hr. formand, som vi har hørt i nyhederne, er et russisk passagerfly styrtet i Sortehavet. Det er endnu ikke opklaret, om det er en eksplosion, eller om den ukrainske hær ved en fejl har skudt flyet ned. Jeg synes, at vi inden afstemningen begynder - og uanset årsagen til denne tragiske ulykke - ganske kort skal mindes dem, der er omkommet i denne tragiske ulykke.

Formanden
Kære kolleger, vi vil nu iagttage et kort øjebliks stilhed til minde om ofrene.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Afstemning
Swoboda
Hr. formand, jeg vil blot meddele, at vi vil undlade at stemme om punkt 5 og 6, for min gruppe mener ikke, at vi på nuværende tidspunkt skal forhaste os med at træffe en beslutning, da vi i løbet af få dage forventer et forslag til retsakt. Vi beder om forståelse for, at vi derfor undlader at stemme om punkt 5 og 6.


Betænkning (A5-0300/2001) af Seppänen for Budgetudvalget om forslag til Rådets afgørelse om ændring af afgørelse 2000/24/EF med henblik på udvidelse af fællesskabsgarantien til Den Europæiske Investeringsbank til også at omfatte lån til projekter i Forbundsrepublikken Jugoslavien (KOM(2001) 356 - C5-0335/2001 - 2001/0143(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
 Betænkning (A5-0276/2001) af Fruteau for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Rådets afgørelse om de oversøiske landes og territoriers associering med Det Europæiske Fællesskab ("OLT") (KOM(2000) 732 - C5-0070/2000 - 2001/2033(CNS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 18.45)

