Situationen i Iran (fortsat forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelsen af erklæringen fra den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og fra Kommissionen om situationen i Iran.
Javier Solana
Hr. formand! Jeg har lyttet med stor opmærksomhed til repræsentanterne for de politiske grupper i Parlamentet.
Jeg er enig i det meste af, hvad der er blevet sagt i dag. Derfor har jeg ikke meget at sige om det. Men lad mig fremsætte nogle kommentarer til de tre vigtigste spørgsmål, som jeg mener, vi må drøfte her i dag i forhold til Iran.
Jeg vil gerne endnu en gang sige, at det ikke er selvmodsigende at sige, at Iran et meget vigtigt land, som har et levende samfund - potentielt - og at vi må søge forbindelse med det. Sagen er, at det er meget vanskeligt at gøre det i øjeblikket. Vi må blive ved med at forsøge på at forbedre forholdet til et så vigtigt land som Iran. Men på den anden side må vi insistere på, at det ikke gør nok for at forbedre forholdet til os. Vedrørende de tre vigtigste spørgsmål, som jeg har nævnt - menneskerettigheder, regionale problemer og atomspørgsmålet - er det meget vanskeligt at gøre fremskridt i forhandlingerne. På ét område er det umuligt at gøre fremskridt, fordi det i 2006 faldt helt ud af forhandlingerne. Menneskerettighedsdialogen blev standset - det var ikke os, der standsede den, men Iran.
Lad mig sige et ord om det. Som jeg allerede har sagt, er jeg enig i de fleste af de bemærkninger, der er blevet fremsat i dag om menneskerettighedsspørgsmålet, der, som mange medlemmer har sagt, har forbindelse til de valg, der skal finde sted inden længe, i marts. Det vil være meget vigtigt at se, hvordan offentligheden - Irans borgere - opfører sig ved valget.
Men det er meget vigtigt, at de kandidater, der er blevet opstillet, får lov til at stille op til valget. Som De ved, har mere end 30 % af disse kandidater ikke engang fået lov til at stille op. Jeg mener, at mange af dem er "kræfter for moderniteten", hvis jeg må bruge dette udtryk, i Iran.
Det andet store spørgsmål er det regionale. Der er ikke blevet sagt meget om det her, men det er meget vigtigt, at Iran bliver en konstruktiv medspiller og ikke en plage for befolkningen i Mellemøsten og for opnåelsen af fred i Mellemøsten, som vi forstår udviklingen af fredsprocessen i Mellemøsten. Der er to hovedpunkter på dagsordenen. For det første er der fredsprocessen i Mellemøsten, som vi er fundamentalt uenige om. Vi tror på en tostatsløsning, og det gør de ikke. Vi må se, hvordan vi kan få Iran til at tilslutte sig denne proces, som alle arabiske lande i regionen har tilsluttet sig, men, som det for ikke så længe siden er blevet bevist, ikke Iran.
Det andet punkt drejer sig om Libanon. Vi har ikke Libanon på dagsordenen i dag, men Libanon er altid på dagsordenen - selv om det ikke formelt er tilfældet. Problemet i Libanon er i vores tanker og hjerter. Vi ved, at det er et problem, hvor Iran bør være langt mere konstruktivt.
Det tredje spørgsmål, jeg gerne vil nævne, og som vi har drøftet ved andre lejligheder, er atomspørgsmålet. For det første vil jeg gerne takke fr. Beer, for jeg talte med hende, inden udvalget tog til Iran, og vi havde en udmærket meningsudveksling, som var meget velkoordineret. Samarbejdet med Agenturet er af afgørende betydning. Vi har presset på for at opnå dette hele tiden, og vi vil meget gerne have, at dette samarbejde skal bære frugt. Men det er ikke nok. Vi bør løse de "tilbageværende spørgsmål".
Disse spørgsmål tilhører, som De ved, fortiden. Hvorfor står de tilbage? Fordi de ikke er blevet forklaret, og det er forskellen i forhold til nogle af de andre lande, der er blevet nævnt. Iran er medunderskriver af ikkespredningsaftalen. Det har forpligtelser og har ikke levet op til disse forpligtelser. I øjeblikket foregår der en drøftelse med dr. ElBaradei og de folk, der står i spidsen for atomsagen, om at se på, om disse "tilbageværende spørgsmål" kan løses. Vi befinder os nu i året 2008, og nogle af disse spørgsmål går tilbage til 2003, 2004 og 2005.
Det var det første, jeg gerne ville sige, og det andet, der er meget vigtigt, er, at vi fortsat støtter en tilgang, hvor man følger to spor. Vi ønsker forhandlinger, og vi ønsker også at følge vejen til New York - sammen, parallelt. Vi vil gerne se, hvordan det kan gå. Vi ønsker ikke at straffe Irans befolkning. Vi ønsker, at de skal komme tilbage til forhandlingsbordet med et moralsk formål.
For at give et eksempel: Som De ved, mødtes vi i Berlin sidste tirsdag. I onsdags spiste jeg middag her i Bruxelles med dr. Jalili, dagen efter at vi havde talt om New York, og hvordan vi skulle bevæge processen frem i New York. Jeg ønskede ikke at give det indtryk, at vi gjorde noget, som vi ikke ville kommunikere direkte. For at bevise, at vi ville fortsætte med dialogen, mødtes jeg med ham og spiste middag og forklarede ham dette. Derfor kan De i denne forbindelse være sikre på, at vi gør alt, hvad vi kan for at holde dialogkanalen åben, og ikke bare åben, men på en produktiv måde.
Jeg behøver ikke at fortælle Dem, at De sommetider ikke får svar på det, De spørger om. De afholder debatter her og ved, at De undertiden ikke får svar på Deres spørgsmål, måske på grund af et problem med oversættelsen - De får svar på andre ting, men ikke på spørgsmålet. Det ved De - De har haft den erfaring - men vi er nødt til at blive ved med at prøve og prøve og prøve igen - og det gør vi også!
Hvad angår den efterretningsrapport, der er blevet nævnt, så er det ikke vores ansvar, men FN's. Men under alle omstændigheder, hvis De læser den - når den bliver offentliggjort - er de vigtigste punkter offentlige; den siger meget klart, at i 2003 standsede en del af udviklingen af atomvåben. Se, en sådan udvikling har tre elementer. For det første er det nødvendigt at have beriget uran; det er det vigtigste - uden beriget uran får man aldrig mulighed for at iværksætte et militært atomprogram. For det andet skal man have et missil at sende op, og for det tredje skal man have en detonator til bomben. Det andet stadium er der, hvor de er standset, og det var det, der skete i 2003. Det er den ene del.
Den anden del er missilet, og De ved, at missilteknologien udvikler sig hurtigt. Vi er bekymrede. Det er ikke et af de vigtigste spørgsmål, men det er et problem. Nu har vi en rækkevidde på 1.300 km, som ikke er så ringe. Det tredje er beriget materiale, som overtræder bestemmelserne, og som fortsat fremstilles. Det er kernen i problemet. Vi må se, hvordan vi kan få en aftale om dette.
Lad mig gentage: Et atomanlæg til energifremstilling - man kan synes om det eller ej, men det er ikke det spørgsmål, vi drøfter i dag - kræver, som De ved, mindst syv til otte år fra det øjeblik, hvor kontrakten bliver underskrevet, til det øjeblik, hvor værket er klart. Der er ingen kontrakt mellem Iran og nogen andre, der kan fremstille et atomkraftværk, der producerer energi - kilowatt - bortset fra den med russerne. Som De ved, har kontrakten med russerne en klausul, hvori der står for det første, at Rusland vil levere beriget uran, og for det andet at det brugte materiale - hvilket betyder beriget plutonium, eller hvad slutproduktet nu er - skal føres til Rusland, så de får ikke brug for at fremstille beriget uran, fordi det stilles til rådighed.
For det andet, hvis de fortsætter med berigelsen, så er spørgsmålet hvorfor. For de har ingen steder at gøre af det, ingen andre kraftværker. Så det er et spørgsmål, som det er rimeligt at stille og svært at få et svar på. Det er det eneste svar på spørgsmålet, som jeg kan give Dem, for det er noget, som kontrolleres af Dem og af lederne og borgerne i EU.
Jeg har prøvet at give Dem en ærlig redegørelse for, hvordan vi fortolker situationen, problemerne og de tre vigtigste spørgsmål, som vi som europæere bør være bekymrede for. Jeg siger igen, at vi har stor respekt for landet - vi har dyb respekt for Iran - og vi vil meget gerne i dialog med dem og se dem bevæge sig i den retning.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
(ES) Hr. formand! I morgen vil Europa-Parlamentet vedtage en resolution om Iran, der vil blive støttet af vores politiske gruppe.
Det er ikke tilfældigt, at første del af resolutionen handler om menneskerettighedssituationen.
I sidste uge havde vi i Parlamentets Udenrigsudvalg besøg af hr. Jalili, og det var en meget utilfredsstillende oplevelse, for han svarede ikke på nogen af de spørgsmål, han blev stillet om menneskerettighederne, torturen, de offentlige henrettelser og købet af nordkoreanske missiler og sovjetiske torpedoer, der sandsynligvis kan udstyres med atomsprænghoveder.
Hr. Solana, vi har klart forstået, at De venter på et svar på de spørgsmål, De stillede hr. Jalili. Kommissær Ferrero har sagt det samme til os, og vi venter også stadig på svarene på de spørgsmål, vi stillede ham.
Det er derfor ikke nok, at vi beklager, at de ikke har stoppet deres atomprogram og siddet det internationale samfunds opfordring og FN's tre resolutioner overhørigt. Som hr. Solana netop har fortalt os, er det internationale samfund overbevist om, at de beriger uran til et program, der ikke har fredelige formål.
Derfor er det heller ikke nok, at vi siger i forslaget til beslutning, at vi ikke vil fortsætte ad den vej, der fører til en samarbejds- eller associeringsaftale med Iran, før der er sket betydelige fremskridt på menneskerettighedsområdet, og der foreligger objektive garantier, der gør det muligt for os at få sikkerhed for, at vi ikke går videre ad en vej, der tillader berigelse af uran til fredelige formål.
Derfor, hr. højtstående repræsentant, vil jeg gerne spørge Dem: Mener De, at den fjerde resolution, som FN's Sikkerhedsråd vil komme med på grundlag af mødet i Wien, hvor Sikkerhedsrådets medlemmer samt Tyskland mødtes, vil være tilstrækkeligt til, at Iran lytter til det internationale samfunds opfordring? Hvad burde der, hr. Solana, stå i FN's resolution for at tackle denne udfordring og svække den trussel, som Irans uranberigelsesprogram udgør for freden og den internationale sikkerhed?
Lilli Gruber
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Præsident Ahmadinejad sagde i dag i Busher i den sydlige del af Iran, at Israel er en beskidt zionistisk stat, som før eller senere vil falde. Dette er selvfølgelig en uacceptabel udtalelse, og den er tydeligvis ment som propaganda.
Der bliver afholdt politiske valg i Iran den 14. marts, hvor de løfter, han har undladt at holde, tæller mere end de løfter, han har givet. Endvidere er valgkampen i USA i fuld gang, og derfor skal vi overveje kendsgerningerne. I dag er Iran den førende magt i Golfen, og Washington forsøger at forhandle en aftale med Iran. I december afgjorde den amerikanske efterretningstjeneste, at Iran ikke udgør en umiddelbar trussel. Den 12. januar fik direktøren for IAEA, El Baradei, garantier fra iranerne vedrørende alle udestående spørgsmål.
Presset på Iran vil blive opretholdt, men det ville være hensigtsmæssigt at nå frem til en aftale, som er brugbar for alle og for den regionale stabilitet, og for at undgå enhver yderliggående og ofte ineffektiv foranstaltning. Vi må ikke glemme Irak, og hvor ineffektiv sanktioner var imod dette land. Vi skal anerkende Irans rolle i den nye magtbalance, og Iran skal tilbydes sikkerhedsgarantier i en meget turbulent regional situation. Det er vigtigt at inddrage USA for at få et godt resultat af drøftelserne, hvor man på nuværende tidspunkt ikke bør udelukke noget, hvilket faktisk er det, EU gør.
På den anden side er det helt klart, at Iran bør acceptere visse forpligtelser. Det skal opgive sine nukleare og militære mål, med strenge kontroller, påtage sig en konstruktiv rolle i løsningen af eksisterende konflikter, vise respekt for menneskerettighederne og for kvinders rettigheder og set i et bredere perspektiv også for demokrati. For nylig sendte vinderen af Nobels fredspris, Shirin Ebadi, en e-mail til mig, i hvilken hun fordømte de alvorlige og stadig hyppigere krænkelser af menneskerettighederne. Hun skrev, at dette i dag i Iran er langt mere alvorligt end det nukleare spørgsmål. Vi bør lytte til hende.
Baroness Nicholson of Winterbourne
(EN) Hr. formand! Jeg takker hr. Solana og fru Ferrero-Waldner for det store arbejde med dette spørgsmål om Den Islamiske Republik Iran, der volder så megen hovedpine og så mange bekymringer for så mange mennesker internationalt og i FN's Sikkerhedsråd.
Jeg havde den fornøjelse at repræsentere min gruppe ved delegationsrejsen til Iran lige før jul, hvor vi havde en ualmindelig god møderække, som hr. Solana og fru Ferrero-Waldner allerede har nævnt.
Naturligvis er der ikke særlig stor lydhørhed over for vores opfordring til dialog i Iran, for, som De ved, fremlagde Irans tidligere præsident i 2000 for FN idéen om et interkulturelt dialogår, som De selv har taget op i dette år her i EU.
Jeg tror, der er store muligheder for dialog, men ikke bare om menneskerettigheder, ikke bare om det meget vigtige atomspørgsmål. Jeg tror, vi bør have en dialog om kulturelle emner - musik, kunst, arkæologi, maleri, kalligrafi - hvor vi deler så mange historiske referencer og så mange muligheder for at vinde noget i fremtiden.
Jeg mener også, at et afgørende punkt, som vi bør drøfte, er den såkaldte barriere mellem islam og demokratiet. Måske er det ikke blevet bemærket, at Den Islamiske Republik Iran mener, den har løst denne vanskelighed, og at dens form for demokrati er fuldt foreneligt med Irans version af islam, den altafgørende sharialovgivning og den shiaislamiske tradition. Jeg mener også, at dette er noget, som vi bør glæde os over og drøfte i år, måske med den tidligere præsident Khatami eller med andre indflydelsesrige medlemmer af den iranske religiøse tradition.
Romano Maria La Russa
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg mener, også i lyset af det, vi har hørt her under denne forhandling, at den eneste vej stadig er drøftelse og dialog, selv om det er vanskeligt at se, på hvilket grundlag denne dialog kan udvikle sig.
Hvordan er det muligt at føre en dialog med et land, som ikke respekterer barnets rettigheder og udvider dødsstraffen til at omfatte mindreårige? Med et land, eller det ville være bedre og mere korrekt at sige med et regime, hvor der foregår offentlig henrettelser, et regime, som truer med at ville udrydde staten Israel? Og med hensyn til det nukleare spørgsmål skal vi så bare lade det ligge og ikke engang tvivle på, at atomkraft er til fredelig brug? I hvor høj grad skal vi tro de militære planer om nationalt forsvar? Kan vi endvidere betragte et regime, der finansierer guerillakrig i nabolande, som pålideligt?
Med hensyn til CIA-rapporten vil jeg henstille, at vi ikke bør nære for mange illusioner om dens pålidelighed. Den ville ikke være første gang, at en sådan rapport senere blev offentligt tilbagevist. Vi kan bestemt ikke nægte nogen mulighed for at gøre forsøg med atomkraft til civile og ikke militære formål, men ikke blot giver præsident Ahmadinejad ikke garantier, han giver ikke en eneste garanti, men han får os til at frygte det værste.
Når vi udelukker militær intervention - jeg tror, at dette er den holdning, alle repræsentanterne i og medlemmerne af Parlamentet har, nemlig at det er helt afgørende at undgå militær intervention - tror jeg, at sanktioner ville være en katastrofe for alle. De ville være en straf for økonomien og for en forsvarsløs, uoplyst og uskyldig befolkning. Jeg vil igen foreslå at anvende diplomati, fordi, og jeg gentager, at der aldrig er kommet noget godt ud af sanktioner, de tjener kun til at øge hadet til Vesten og navnlig USA.
Gerard Batten
- (EN) Hr. formand! Bedrag er et krigsvåben, som er godkendt i Koranen under doktrinen om taqiyya. Iran påstår ikke at have nogen planer om at udvikle atomvåben. Der er overvældende vidnesbyrd om det modsatte. De har allerede 3000 urancentrifuger. Ikke en af dem kan bruges til at udvikle atomenergi til fredelige formål. Tilsammen vil de producere uran af våbenkvalitet nok til en bombe om året.
Nu planlægger Iran at bygge endnu 5000 centrifuger. I mellemtiden kommer der illegal, hemmelig import af råuran fra Congo, et land, som EU støtter med humanitær bistand. Storbritannien tillader stadig iranske studenter at studere atomfysik ved vores universiteter. I tilgift hertil arbejder Iran, Syrien og Nordkorea sammen om at samle missiler og kemiske sprænghoveder. Sidste år blev teknikere fra alle tre lande dræbt, da der gik noget galt i Syrien. Senere fandt man spor af sarin i atmosfæren.
Hvad enten disse lande får held til at udvikle atomsprænghoveder eller ikke, så vil de helt sikkert råde over kemiske sprænghoveder inden længe.
Luca Romagnoli
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg værdsætter EU's forhandlingsforsøg med hensyn til at bekræfte retten til selvbestemmelse, og jeg støtter synergien i IAEA's handlingsplan for Iran. Det er prisværdigt og bidrager til at bringe vores bekymringer til tavshed og også til at afkræfte politiske og strategiske spekulationer baseret på en teoretisk trussel mod freden.
Endvidere er der i punkt 5 i beslutningen en indrømmelse af, at vi skal opgive politisk spekulationsretorik, hvad angår Iran. Hele den første del af beslutningen og forslaget om at oprette en ny multilateral ramme for anvendelse af atomkraft er et led i den samme strategi.
Den anden del er imidlertid tilsyneladende demagogi. Krænkelser af menneskerettighederne i mange andre områder af verden har ikke givet anledning til den samme omhyggelige fordømmelse. Eksempler herpå er de nylige beslutninger om Pakistan og Kina, som ikke var nær så skarpe i tonen, og der var heller ikke så indlysende støtte til den interne opposition. Dette tvinger mig til at give udtryk for min modstand mod beslutningen, fordi menneskerettigheder og friheder er absolutte værdier, som ikke kan anvendes forskelligt i forskellige situationer, og som ikke lader sig bruge til ulighed mellem anmodninger og fordømmelse.
Jacek Saryusz-Wolski
- (EN) Hr. formand! Det iranske atomprogram er fortsat en kilde til den største bekymring for os. Vi håber, at processen med at forhandle sig frem til en løsning vil fortsætte.
EU bør stå sammen om dette meget vanskelige spørgsmål, og vi bør støtte de bestræbelser, den høje repræsentant, Kommissionen, medlemsstaterne og det internationale samfund gør sig, herunder den resolution fra FN's Sikkerhedsråd, der nylig er fremsat.
Bestræbelserne bør sigte mod at opfordre Iran til at vende tilbage til forhandlingerne om langsigtede ordninger, der løser atomspørgsmålet.
Vi i Parlamentets Udenrigsudvalg har besluttet at invitere hr. Jalili til forhandlinger og få en dialog. Vores udvalg var tilfreds med de svar, der blev givet, og vi ved, hvor vanskelig dialogen er. Men mødet med Udenrigsudvalget har vist, at vi står sammen om det iranske spørgsmål, og det har også sendt et stærkt politisk signal til den iranske regering.
Hvis vi ønsker at fortsætte en meningsfuld dialog, må vi igen gøre vores forhold troværdige. Vores iranske partnere må indføre absolut gennemsigtighed i deres atomprogram ved fuldt ud at samarbejde med Det Internationale Atomenergiagentur. De må fuldt ud gennemføre bestemmelserne i aftalen om nuklear sikkerhedskontrol, og vi bør opretholde presset på den iranske regering for at leve op til sine forpligtelser og få dem til at forstå, at kun på denne måde kan de få international anerkendelse samt en succesrig økonomisk udvikling til gavn for deres borgere.
Menneskerettighedssituationen i Iran er blevet alvorligt forværret i den senere tid, og vi bør blive ved med at fordømme den systematiske overtrædelse af menneskerettigheder og fundamentale frihedsrettigheder, særlig over for unge og kvinder.
Som et fællesskab, der er baseret på værdier, og som har menneskerettigheder og demokrati som de centrale værdier, og når vi med største bekymring ser på stabiliteten og sikkerheden, så bør og kan vi ikke se bort fra den forværrede menneskerettighedssituation dér, og vi bør gøre vores yderste for at overbevise vores partnere om, at det betaler sig at respektere lov og orden, menneskerettigheder og fundamentale frihedsrettigheder.
Libor Rouček
(CS) Hr. formand, mine damer og herrer! I mit bidrag til forhandlingen i dag vil jeg fokusere på to aspekter af forbindelserne med Iran.
Et civilt samfund er det første aspekt. Som jeg selv oplevede under mit nylige besøg i Teheran, eksisterer der et meget stærkt og aktivt civilt samfund i Iran. Kvinder, journalister og nationale og religiøse mindretal vil kæmpe for deres rettigheder. Studenterverdenen er ret livlig. Buschauffører, bagere og mange andre erhverv organiserer deres egne uafhængige fagforeninger. Økonomer og virksomheder presser på for at få privatiseret og liberaliseret den iranske økonomi.
Alle disse grupper og elementer, der udgør det iranske samfund, vender sig mod Europa, mod EU, for at opnå dialog og hjælp. Derfor opfordrer jeg Kommissionen og den højtstående repræsentant, Javier Solana, om at anvende det nye instrument for demokrati og menneskerettigheder, vi har til rådighed, effektivt som led i denne dialog.
Jeg er også af den opfattelse, at EU bør have en diplomatisk repræsentation i Iran. Det ville ikke blot fremme drøftelsen og dialogen med det civile samfund, men også samarbejdet med lokale institutioner og myndigheder på områder af fælles interesse. Vi har mange interesser til fælles med Iran på trods af vores meningsforskelle om atomprogrammet eller menneskerettigheder.
Jeg vil kun nævne ét land, der grænser op til Iran, og det er Afghanistan. Jeg er overbevist om, at det hverken er til gavn for os eller Iran, hvis f.eks. tonsvis af afghanske ulovlige stoffer oversvømmer Europa. Vi har de samme fælles interesser, når det gælder spørgsmålet om afghanske flygtninge og om en samlet fredelig løsning på situationen i Afghanistan.
Dette er blot en af de mange grunde til, at EU skal have sin egen diplomatiske repræsentation i Teheran.
Struan Stevenson
- (EN) Hr. formand! Både hr. Solana og fru Ferrero-Waldner har i deres indlæg i dag gentagne gange understreget nødvendigheden af dialog, forhandling og overtalelse. Fru Ferrero-Waldner understregede behovet for kontakt mellem folkene. Hun fortalt os om den succes, vores Erasmus Mundus-program og programmerne til afhjælpning af fattigdom har.
Så uddanner vi deres atomfysikere ved vores universiteter? Betaler vi, eller rettere vores skatteydere, for socialhjælp i et af verdens rigeste olieproducerende lande, fordi de har valgt at bruge milliarder på et atomvåbenprogram? Hvad har vores forhandlingspolitik udrettet?
Ifølge hr. Solana har vi indtil nu ikke haft succes. Han sagde, det iranske regime fortsat ignorerer os. Fru Ferrero-Waldner sagde, at vi har flere henrettelser end nogensinde før. Nuvel, lad mig fortælle Dem, hr. formand, at der blev henrettet 23 mennesker i de første to uger af dette år, herunder adskillige kvinder. Fem mennesker fik hænder eller fødder hugget af. Mænd og kvinder bliver fortsat stenet ihjel af dette jihadistiske, kvindefjendske, homofobiske, morderiske, brutale regime, som er en af sponsorerne for terror på verdensplan.
Hvis vi virkelig vil støtte iranske studenter, bør vi støtte de modige studenter ved Teherans universitet, der har demonstreret de sidste fem dage og krævet ændringer i regimet. I stedet for at støtte forhandling skulle vi støtte den legitime iranske opposition. I stedet for at blive ved med at have PMOI på vores terrorliste bør vi sætte Irans revolutionsgarde på EU's terrorliste.
Helmut Kuhne
- (DE) Hr. formand! Som vi netop har hørt, er der repræsentanter i Parlamentet, som ikke prioriterer en ændring i det iranske regimes adfærd, men som ønsker en ødelæggelse af regimet. Jeg tror, at det er vigtigt at sige helt tydeligt, at det er tvingende politisk logik, at den, der ønsker en ødelæggelse af regimet og former sin politik ud fra dette ønske, ikke vil gøre noget for at ændre regimets adfærd. Men det er en ændring af regimets adfærd, som skal være vores mål, når vi behandler atomspørgsmålet.
Hvis USA deltog direkte i møderne, ville den diplomatiske side blive styrket meget, for USA kan tilbyde noget, som Unionen ikke kan levere i samme udstrækning, nemlig sikkerhedsgarantier. Som hr. Solana har gjort opmærksom på, kan den amerikanske efterretningstjenestes undersøgelser ikke underbygge den konklusion, at Irans program ikke udgør nogen potentiel risiko. Der er et reelt problem, og det kan ikke løses ved at fjerne presset mod regimet. Emnet kan ikke tages ud af FN's Sikkerhedsråd, for det vil kunne resultere i, at det iranske regime siger "Tak, det var det, nu har vi nok højt beriget Uran. Vi træder ud af traktaten om ikkespredning af atomvåben og begynder at producere vores atomvåben". Hvis den situation indtræder, har vi ingen anden mulighed end at vende tilbage til strategien om atomafskrækkelse, sådan som vi kender den fra 1960'erne og 1970'erne.
Hvad vi i hvert fald skal udelukke fra denne forhandling, og det skal der ikke herske tvivl om, er den såkaldte militære option. Hvad der end forstås med udtrykket "Vesten", dvs. om udtrykket kun dækker Nordamerika eller også Europa, vil en gennemførelse af den såkaldte militære option være en politisk katastrofe, som årtier efter vil give bagslag for Vesten i Vestens relationer til ikke kun den muslimske verden, men også til lande som Indien, som har bidraget til at få emnet taget op i FN's Sikkerhedsråd.
Miroslav Mikolášik
(SK) Hr. formand! Jeg vil give udtryk for min dybe bekymring for forværringen af menneskerettighedssituationen i Iran, som omfatter anvendelse af dødsstraf, tortur, umenneskelig behandling af fanger og undertrykkelse af politiske modstandere. Vi skal kategorisk fordømme disse indlysende krænkelser af de menneskerettigheder og grundlæggende friheder, som danner grundlag for vores demokratiske samfund.
Personligt er jeg som medlem af Den Parlamentariske Forsamling for Euro-Middelhavssamarbejdet bekymret for sikkerhedsproblemet og den omstændighed, at Iran trods protestester fra EU og det internationale samfund fortsætter med at udvikle sit atomprogram. På trods af forsikringer om, at det udelukkende sker til fredelige formål, er det svært ikke at blive foruroliget over den retning, i hvilken situationen udvikler sig.
Til sidst vil jeg nævne, at Rusland for nylig leverede nukleart materiale til Iran. Der er flere tegn på, at Iran er en upålidelig partner, og vi bør handle i overensstemmelse dermed.
Ana Maria Gomes
- (EN) Hr. formand! Har alle EU's medlemsstater været konsekvente i det politiske budskab, der bliver givet til Iran om at støtte EU's tre og hr. Solanas bestræbelser i atomspørgsmålet ved at leve op til indførelsen af økonomiske sanktioner?
Og har EU's medlemsstater og De, hr. Solana, presset Bush-administrationen til at tale direkte med Iran, ikke bare om Irak, men i særdeleshed om atomspørgsmålet? Eller er De af den opfattelse, at det ikke har noget formål, at det må vente til næste regering i USA?
Janusz Onyszkiewicz
(PL) Hr. formand! Jeg vil gerne vende tilbage til det, som Javier Solana sagde, nemlig at man skal læse CIA's rapport om atomproblemet i Iran korrekt.
Jeg gentager atter en gang efter Javier Solana, at det kun er ét element, der er indstillet, og det er utrolig tvivlsomt, om det er permanent indstillet. Den iranske opposition påstår, at programmet blot er spredt til andre steder, hvor det fortsættes. Jeg synes, at det er værd at tro på dem, for det var netop den iranske opposition, der for første gang gjorde opmærksom på de militære aspekter af atomprogrammet i Iran, hvilket senere viste sig at være fuldstændig korrekt.
Og det fører mig til den næste sag: Det er nemlig på høje tid, at fjerne netop People's Mojahedin Organization of Iran fra listen over organisationer, der er terrororganisationer. Domstole har givet udtryk for dette, Europarådets Parlamentariske Forsamling har givet udtryk for dette, det italienske parlament har givet udtryk for dette. Det er på tide, at vi gør det samme.
Marie Anne Isler Béguin
- (FR) Hr. formand! For mig er der ingen forskel på civil og militær atomkraft, hr. Solana og fru Ferrero-Waldner. De forklarede os, hr. Solana, at der bare skulle uran til for at lave en bombe. Jeg tror, man skal være lidt naiv for at tro på, at et land med enorme naturrigdomme som Iran har behov for atomenergi til sin udvikling og vækst. Derimod ved vi udmærket, at landet har brug for atomenergi til at lave bomben.
De sagde også, at atomkraft var en ustabilitetsfaktor, og at vi ikke havde nogen magt over for Iran. De har ganske ret. Når De foreslår at forbyde uranberigelse, er vi helt enige. Jeg ville endog gå endnu videre, for jeg mener, at atomkraft bør forbydes slet og ret. I dag er kun 4 % af al energi i verden baseret på atomkraft.
Det spørgsmål, jeg stiller hr. Solana og fru Ferrero-Waldner, er følgende: Synes De ikke, at Frankrig og vores præsident Nicolas Sarkozy leger med ilden og verdens ustabilitet ved at indgå atomaftaler med lande som Libyen, Kina og Georgien? Kunne man ikke bruge de kedelige erfaringer med Iran til at stoppe spredningen af atomenergi på verdensplan?
Erik Meijer
(NL) Hr. formand! Forhandlingen om Iran drejer sig om mere end atomenergi, krigstrussel og krænkelse af menneskerettighederne. I sit indlæg beskrev hr. Solana, hvorfor Iran, til trods for nogle tegn på demokrati og et højt undervisningsniveau, ikke er et behageligt land at leve i for rigtig mange mennesker.
Mange mennesker, som forfølges af den iranske regering, eller som ikke kan leve i frihed under det nuværende styre, har søgt deres tilflugt i Europa. EU og dets medlemsstater må ikke lægge hindringer i vejen for disse mennesker. Den fredelige eksilopposition skal have al mulig frihed her.
Derfor er det vigtigt, at EU-Domstolen har konstateret, at det er forkert, at en sådan organisation er placeret på listen over terrororganisationer. Det er vigtigt, at Parlamentet erindrer Rådet om, at dette er uberettiget og uacceptabelt. Netop hvad denne liste angår, er der ikke mulighed for et kompromis med det iranske regime.
Vytautas Landsbergis
- (EN) Hr. formand! Jeg vil gerne vide, om nogen kan give mig et svar. Under parlamentsmedlemmernes besøg i Teheran, overværede De da nogen offentlige henrettelser? I særdeleshed dem, hvor der blev anvendt kraner produceret i Europa.
Miloslav Ransdorf
(CS) Hr. formand! Jeg vil gerne nævne, at det er paradoksalt, at det iranske atomprogram blev påbegyndt dengang, da Iran var en af USA's allierede. Amerikanerne rådede shahen til at opføre 20 atomanlæg. Det ser ud til, at tiderne har ændret sig. En allieret er blevet til en fjende, og Irans image er fuld af modsigelser.
Selv om jeg kender til, at vores venner i Tudeh-partiet lider, må jeg også gøre opmærksom på, at der i intet andet arabisk land er en sådan grad af pluralisme og så udviklet et civilt samfund som i Iran.
Fagforeningerne, som hr. Rouček nævnte, fortjener bestemt opmærksomhed ligesom kvindernes bevægelse. Efter min mening bør hr. Roučeks forslag om at oprette en EU-repræsentation i Teheran undersøges og støttes.
Det er vigtigt at udvikle disse forbindelser. Iran er en stor nation og en stor kultur, som har flere ligheder med os, end vi forestiller os.
Charles Tannock
- (EN) Iran er fortsat en fare for stabiliteten i verden og Mellemøsten. Iranske jihadister kæmper sammen med terrorister i Irak, hvor de dræber britiske soldater. Irans dommere afsiger rutinemæssigt dødsdomme over homoseksuelle og teenagere.
Hvorfor presser Iran på med sin uranberigelse, når det ikke har nogen færdige atomkraftværker eller så meget som planer om at bygge dem i fremtiden? Hvorfor udvikler Iran Shahab III-missiler med mulighed for at medføre atomsprænghoveder og nedkaste dem over europæiske byer?
Vort budskab må være klart og kompromisløst. Det internationale samfund vil ikke tillade Iran at bevæbne sig med atomvåben.
Benita Ferrero-Waldner
medlem af Kommissionen. - (EN) Hr. formand! Dette var naturligvis en meget vigtig drøftelse. Hvorfor? Fordi der er et stort civilt samfund i Iran, som bestemt gerne vil have en anden livsform, men der er stadig et meget vanskeligt regime.
Jeg tror, vi alle ved, at atomspørgsmålet er den store anstødssten i øjeblikket. Det ødelægger alle muligheder for udvikling og for bilaterale forbindelser, der ville rumme store muligheder. Det har jeg gentagne gange sagt til hr. Jalili: "Hvorfor tager De ikke dette? Hvorfor er der ingen mulighed for at indgå i en dialog med Dem? Hvorfor viser De ikke nogen politisk vilje i denne sag?" Jeg tror, det er det, vi må gøre - forsøge at appellere til befolkningen også, for at se, om der måske er en mulighed for at ændre tingene ved næste valg - vel vidende at det vil være vanskeligt.
Men jeg mener, at det er interessant at se, at oppositionen i det mindste er ved at samles igen. Den har været splittet. Den har været resigneret. Nu er der i det mindste en ny vilje til at gå til valg og måske ændre situationen, i det mindste for regeringen. Men, som jeg sagde før, screeningen af kandidater foretaget af Vogternes Råd er nu i gang og er afgørende. Som fr. Beer har sagt, hvis 7000 kandidater kan kappes om 290 pladser, så er alt for mange kandidater allerede blevet forkastet. 2000 af dem vil være blevet forkastet. Derfor håber jeg meget, at en appelprocedure virkelig vil rette op på situationen. De iranske vælgere fortjener at kunne vælge deres repræsentanter blandt et bredt udsnit af partier og meninger. Naturligvis er det klart, at vi ikke støtter noget parti, men det er vigtigt, at der etableres en ægte pluralisme.
Når det er sagt, er jeg helt enig med alle dem - og jeg gik ikke ind i alle detaljerne - der har sagt, at vi må gøre meget angående menneskerettigheder, selv om vi ikke kan gøre fremskridt med hensyn til atomspørgsmålet. Vi har naturligvis støttet alle FN's resolutioner. Canada har præsenteret en sådan resolution. Den er blevet vedtaget, hvilket klart viser hvor Iran - desværre - står i dag. Jeg vil gerne sige til nogle af medlemmerne af Parlamentet, der har nævnt, at vi burde bruge EIDHR-instrumentet, at vi allerede gør det ved at gennemføre det via FN, UNICEF og UNODC: F.eks. inden for området retspleje for unge, og unge narkotika-afhængige, og når det gælder spørgsmålet om retfærdighed. Men det bliver mere og mere kompliceret i denne meget anspændte atmosfære. Jeg har forsøgt at have en diplomat i en ambassade i Teheran for at sikre en mere gnidningsfri koordinering af fælles projekter. Dette er naturligvis kun et lille skridt, men forhåbentlig et, der giver mening, og som i det mindste i nogen grad kan bane vej for udviklingen af vores samarbejde. Men desværre er Iran stadig vag. I sidste uge, da jeg personligt nævnte dette, fik jeg ikke noget svar.
Javier Solana
den høje repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. - (EN) Hr. formand! Meget kort, da jeg havde mulighed for at svare tidligere. Der er ikke mange nye spørgsmål, og som jeg allerede har sagt, deler vi grundlæggende de synspunkter, der er kommet til udtryk.
Med hensyn til et spørgsmål, som hr. Salafranca Sánchez-Neyra stillede, foregår der nu en debat i Sikkerhedsrådet, og jeg tror ikke, jeg behøver at sige mere om det. De har spurgt mig, hvad jeg gerne vil have. Jeg vil gerne have en resolution, som der ikke er brug for, fordi den dialog vi anmoder om, allerede foregår. De ved, hvilke elementer, der skal på plads, for at man kan få en dialog, der giver mening.
Med hensyn til andre overvejelser om at udvide samarbejdet, er der mange områder, hvor vi kan og bør samarbejde. Afghanistan og narkotika er blevet nævnt. Det er et vigtigt spørgsmål, som vi meget gerne vil samarbejde om.
Der er blevet stillet andre spørgsmål om gruppen af seks i FN. Jeg kan ikke tale på nogens vegne. Jeg kan kun tale på vegne af de seks, som jeg forhandler med. Jeg har fået støtte fra alle, fra medlemmerne af gruppen, inklusive EU - det er der ingen tvivl om - men også de andre medlemmer af Sikkerhedsrådet, der ikke er medlemmer af EU.
(FR) Med hensyn til fru Béguins spørgsmål om atomenergi vil jeg ikke gå ind debatten om atomenergi i almindelighed på nuværende tidspunkt. Det får vi lejlighed til, når vi skal tale om energi. Men jeg vil gøre opmærksom på den klare forskel mellem atomkraft til fremstilling af elektrisk energi og atomkraft til andre formål, hvilket De også skelnede imellem. Den grundlæggende forskel er, at der til fremstilling af elektrisk energi skal bruges atombrændsel, som er beriget et vist antal gange, og at der til fremstilling af ødelæggelsesvåben skal bruges en langt højere berigelse.
Det andet spørgsmål er affaldet. Det er meget vigtigt, hvad man gør med det. Som bekendt indeholder det plutonium og andre ting, som kan bruges. De virksomheder, der tilbyder teknologien, skal også tage sig af alt affald. Det er altså noget helt andet end det, vi sigter til, når vi taler om Iran og egne berigelsesprocesser.
Jeg vil gerne tilføje, at jeg i mit første indlæg beskrev det Iran, jeg gerne vil se, for jeg tror, at det Iran er muligt, at det Iran er ønskeligt, og at det Iran er et land, vi skal engagere os i. Det er et levende land, et land med bl.a. stor intellektuel og kulturel dybde, og vi ønsker, at det indgår et samarbejde med os på flere områder, f.eks. energi, menneskerettigheder, Mellemøsten og atomkraft. Det kræver, at vi får en oprigtig og saglig dialog i gang med hinanden om alle disse spørgsmål.
I øvrigt vil jeg takke for opmærksomheden i forbindelse med denne vigtige forhandling, og jeg er parat til at komme og tale om Iranspørgsmålet eller andre emner, når De opfordrer mig til det.
Formanden
Mange tak, hr. højtstående repræsentant.
Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget seks beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 103, stk. 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag den 31. januar 2008.
