Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 20. november 1998, for genoptaget.

Velkomstord
Formanden
Jeg har fornøjelsen af at byde velkommen til en gruppe fra USA's Kongres under ledelse af hr. Kolbe, som har taget plads i den officielle loge.
Parlamentet udtrykker sin glæde over dette besøg.

Formanden
Hr. Valdivielso de Cué har ordet.

Valdivielso de Cué
Hr. formand, jeg vil henvise til noget, som vi altid plejer at bede om under møderne: at der ikke anvendes mobiltelefoner, for de forstyrrer mødernes afvikling.
Jeg anmoder formanden om, at der træffes konkrete og specifikke foranstaltninger gældende for såvel plenarmøder som udvalgsmøder, der kan forhindre, at vores grundlæggende opgave med at behandle de spørgsmål, som vores vælgere pålægger os, forstyrres af telefonopkald.
Desuden modtager vi allesammen heldigvis nogle penge, og vi har et budget, der gør det muligt at have assistenter, og hvis der opstår et presserende spørgsmål, kan assistenten sende en besked, og vi kan tage affære.
Jeg beder venligst om, at der findes en endelig løsning, der kan gøre en ende på disse forstyrrelser. Mange tak.

Formanden
Tak, hr. Valdivielso. Vi vil bede Kvæstorkollegiet om at træffe passende foranstaltninger til løsning af problemet.

Dagsordenen
Formanden
Dagsordenen for mødet i dag, onsdag, og i morgen, torsdag, er fastsat. Der er dog blevet foreslået følgende ændringer:
Onsdag Betænkningen af hr. Tillich og lord Tomlinson om forslag til tillægs- og ændringsbudget 1/98 til Sektion III - Kommissionen, der under sidste mødeperiode blev opført på dagsordenen for mødet i dag, behandles ikke i dag, fordi Rådet ikke har vedtaget forslaget til budget. Den udsættes derfor til mødeperioden i december i Strasbourg.

Aelvoet
Hr. formand, det er i forbindelse med det første punkt på dagsordenen i dag, at jeg på min gruppes vegne gerne vil stille et forslag. Det er nemlig således, at hr. Santer i spørgetiden vil komme med et forslag i forbindelse med et nyt instrument til bekæmpelse af bedrageri inden for Den Europæiske Union. Problemet er, at Budgetkontroludvalget for længe siden har anmodet Kommissionen om den 1. december at fremsætte fuldt udarbejdede forslag til Budgetkontroludvalget. Det er ikke sket. I mellemtiden møder Kommissionen op i spørgetiden, hvor der ikke kan føres en egentlig debat. Derfor foreslår vores gruppe, at når Kommissionens formand, hr. Santer, er færdig med sin redegørelse, får hver gruppe tre minutter til i det mindste at tage stilling til forslaget. Jeg siger Dem, hr. formand, at der i Budgetudvalget var enighed om, at det er meget uheldigt, at et sådant fundamentalt emne ikke behandles i en rigtig debat. Jeg anmoder Dem derfor om at forelægge mit forslag for forsamlingen.

Theato
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg hilser dette forslag velkommen. Vi modtager netop det skriftlige materiale, som er grundlaget for det nye kontor for bekæmpelse af svig. Vi er meget overraskede over, at vi får det nu, efter at vi holdt et meget intensivt møde i går og i forgårs.
Jeg vil ikke holde strengt fast ved en dato, men eftersom det er trykt så fint og foreligger på alle sprog, havde det vel været rigtigt at stille dette forslag til rådighed for Budgetkontroludvalget som kompetent udvalg i forgårs eller senest i går, således at vi havde kunnet forberede en debat om emnet. Dette er et kriterium, der tæller ved dechargen for 1996. Jeg må sige, at jeg er meget skuffet over, at man har valgt denne procedure, eftersom dokumenterne jo foreligger i fuldstændig og forberedt form. Derfor ville en rigtig debat være på sin plads!
(Bifald)
Formanden
Fru Theato, jeg har fået oplyst, at dokumentet er blevet vedtaget af Kommissionen i formiddag. Når vi har modtaget det officielt, vil den sædvanlige fremgangsmåde blive anvendt, det vil sige, at det bliver sendt til Budgetkontroludvalget, og senere vil Parlamentet behandle udvalgets betænkning. Men det, vi ikke kan, er på nuværende tidspunkt at negligere den sædvanlige behandling og erstatte udvalgsbetænkningen med dens ændringsforslag og efterfølgende forhandling med en improviseret forhandling nu, hvor hver af de politiske grupper får tre minutter. Det er ikke i overensstemmelse med forretningsordenen, og det kan jeg ikke gøre.
Men formanden for Kommissionen beder om ordet, og jeg giver ham det, fordi der er blevet sigtet til ham.

Santer
Hr. formand, jeg er lidt forbavset over tonen i disse taler. Så længe jeg har været her, det vil sige fra 1995, har man altid forlangt af Kommissionen, at den informerer Parlamentet før alle andre om de beslutninger, der tages hver onsdag morgen i kommissionsregi. Og det er det, som vi gør i dag. Parlamentet er den part, der først bliver inddraget i diskussionen. Skulle jeg måske hellere have informeret pressen i morges eller her om lidt, og så have ventet med at informere Parlamentet til i morgen eller i overmorgen? Parlamentet er altså inddraget i denne diskussion før alle andre, men jeg tror ligeledes, at vi skal sørge for også at overholde de institutionelle og parlamentariske bestemmelser, som de er fastsat i vores medlemsstater.
Torsdag

Formanden
Jeg minder Dem om, at hele formiddagen er afsat til afstemninger. Følgende nye punkter skal føjes til afstemningerne:
i henhold til forretningsordenens artikel 66.7, indstilling ved andenbehandling om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om gødning, for så vidt angår markedsføring i Østrig, Finland og Sverige af gødning, der indeholder cadmium (Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik); -i henhold til forretningsordenens artikel 99, betænkning (A4-0434/98) af Schierhuber om indlandsskibsfarten (Udvalget om Transport og Turisme); -i henhold til forretningsordenens artikel 99, betænkning (A4-0440/98) af Langen om forlængelse af den midlertidige undtagelse for Tyskland og Østrig (Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik); -betænkning (A4-0400/98) af Ferri om supplerende pensioner (Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder) (afstemningen blev udsat i mødeperioden i november); -forslag til beslutning om diverse budgetposter om menneskerettigheder og demokrati i kapitel B7-70 (forhandlingen fandt sted den 17. november).Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg ændringerne som godkendt.

Formanden
I henhold til Parlamentets forretningsordens artikel 97 har Rådet anmodet om anvendelse af uopsættelighedsproceduren til udkastet til Rådets forordning om kravene til gennemførelsen af udviklingssamarbejdsaktioner, der bidrager til de generelle mål, udvikling og befæstelse af demokratiet og retsstaten samt respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder (9581/98 - C4-0507/98-97/0191(SYN)).
Udvalget om Udvikling og Samarbejde har allerede vedtaget en betænkning på området af hr. Torres Couto, og den er planlagt til næste mødeperiode.
Hr. Rocard har ordet på vegne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, som er korresponderende udvalg.

Rocard
Hr. formand, Udvalget om Udvikling og Samarbejde befinder sig i en lidt vanskelig situation, når det drejer sig om sagens uopsættelighed. Jeg kan med bestemthed sige både Dem og mine kolleger, at hr. Torres Coutos betænkning er en vigtig betænkning, som vi har diskuteret meget og ændret mange gange, men vi er stolte over at kunne forelægge dette arbejde for plenarforsamlingen. Vi synes samtidig, at det er vigtigt, at den bliver vedtaget så hurtigt som muligt med henblik på Den Europæiske Unions politiske retningslinjer.
Da vi hørte, at det østrigske formandskab i høj grad ønsker at afslutte formandskabet med denne sag og altså vedtage beslutningen inden formandskabets ophør, støttede vi dette. Vi bakkede det østrigske formandskab op og håbede på, at dette fuldt ud ville kunne lade sig gøre på trods af Parlamentets betænkningstid. Her vil jeg endnu en gang understrege sagens uopsættelighed for jer. I øvrigt blev der i udvalget ved et ekstraordinært møde i går - hvilket jeg takker Dem for at have gjort muligt, hr. formand - stemt enstemmigt for dette.
Men det viser sig, at der er rigeligt på dagsordenen, og at ordføreren alligevel ikke er helt klar til at lede debatten på en sådan måde, at tingene skrider frem så hurtigt som muligt. Som formand for udvalget ser jeg mig i den grad nødsaget til at sige til udvalgets medlemmer, som i går stemte for sagens uopsættelighed, at de samvittighedsfrit kan stemme, nu hvor de står over for det uforenelige i at afholde en hæderlig debat af høj kvalitet, hvilket der ikke er tid til, og samtidig skal tænke på Parlamentets effektivitet, hvilket kan føre til afstemning næsten uden forudgående debat. Stemmefrihed til udvalgets medlemmer, det er altså alt, hvad jeg kan sige, og hvad angår resten af forsamlingen, udtrykker jeg tillid til Deres dømmekraft.
Vi har understreget sagens uopsættelighed og det østrigske formandskabs ønske om at afslutte denne sag. Hvis dette skal kunne lade sig gøre, skal vi debattere i aften og stemme i morgen. Da omstændighederne ikke helt er til dette, stoler jeg på, at forsamlingen kan løse dette problem på ret vis.

Formanden
Er der nogen, der ønsker at give udtryk for en anden holdning?
Hr. Galeote, De har ordet.

Galeote Quecedo
Hr. formand, jeg mener, at hr. Rocard meget klart har givet udtryk for hovedargumentet mod anvendelse af uopsættelighedsproceduren, og det er, at ordføreren, hr. Torres Cuoto, ikke er til stede ved dette møde, fordi det ikke var planlagt, at der skulle stemmes om hans betænkning på dette møde. Derfor mener jeg ikke, om så det kun er af høflighed over for ordføreren, at vi kan fremskynde proceduren så meget.
Men jeg vil som et yderligere argument nævne et grundlæggende spørgsmål. Europa-Kommissionen har via kommissær van den Broek i sidste øjeblik fremlagt et problem vedrørende finansieringen af de såkaldte Bureaux d'Assistance Technique , som f.eks. Den Europæiske Menneskerettighedsfond, der ikke kan løses med en tilføjelse til de anmærkninger til budgettet, der allerede findes, der kræves derimod en udtrykkelig ændring. Nødvendigheden af at finde en løsning på det problem gør det derfor påkrævet, at vi har tid nok til at drøfte et så alvorligt spørgsmål, og derfor mener jeg, at det er uhensigtsmæssigt i morgen at stemme forhastet om en så vigtig beslutning.

Formanden
Tak, hr. Galeote.
Jeg sætter forslaget om uopsættelighedsprocedure til afstemning.
(Uopsættelighedsprocedure forkastedes)

Formanden
I henhold til forretningsordenens artikel 99, stk. 2, har jeg modtaget 31 medlemmers indsigelse mod at anvende proceduren uden forhandling på betænkning af Porto. Betænkningen vil derfor i overensstemmelse med nævnte artikel blive opført med forhandling på dagsordenen for en kommende mødeperiode.

Fremtidens Kommission
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens meddelelse om »Fremtidens Kommission«.
Jeg giver ordet til formanden for Kommissionen, hr. Santer.

Santer
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg er egentlig kommet for at præsentere to sager, der har været stor diskussion om det sidste stykke tid, og som i højeste grad interesserer denne forsamling, efter hvad jeg har hørt i de forudgående diskussioner. Det drejer sig om UCLAF's fremtid og decharge-proceduren for 1996. Da disse to emner er direkte forbundet med Kommissionens virksomhed og organisation, vil jeg benytte lejligheden til at påminde Dem om det store interne reformarbejde, som jeg har påbegyndt, og som jeg vil afslutte i 1999. Vi må gå ud fra et grundlæggende synspunkt. Det går godt i EU, det går fremad med de store projekter, og det opnåede integrationsniveau er utroligt højt. Denne succes udfordrer os og kræver tilpasninger i vores funktioner og i vores fremgangsmåder. Samlingen af EU skal hele tiden opbygges og konsolideres. Institutionerne er sjælen og værktøjet i denne proces. Dette er endnu en grund til, at vi skal sikre, at der er en tillidsvækkende atmosfære mellem institutionerne, og at alle på ansvarlig vis sørger for, at forholdet institutionerne imellem forbliver godt. Det bekymrer mig, når jeg mærker atmosfæren ved visse debatter. Jeg vil for mit vedkommende gøre hvad jeg kan for at genskabe en atmosfære, der er klar og positiv over for vores fælles mål, nemlig et EU, der vender blikket fremad.
Hr. formand, i debatten om Bösch-betænkningen i oktober i år blev der sat spørgsmålstegn ved Den Europæiske Unions fremtidige bekæmpelse af svig. Der er sandt at sige blevet gjort store fremskridt på dette område siden 1995. Man har udvidet UCLAF's beføjelser, i 1997 fik UCLAF Taskforce-status. I juli 1998 vedtog vi en overordnet ramme for organets aktiviteter, som om nogle dage vil blive fulgt op af detaljerede metoder for organets funktion.
Takket være UCLAF's effektive arbejde har man opdaget flere sager, hvor tjenestemænd fra Kommissionen har været indblandet. Trods dette har Parlamentet flere gange rejst spørgsmålet om, hvorvidt undersøgelseskommissionens medlemmer er uafhængige. Jeg bekræfter endnu en gang højt og tydeligt, at disse medlemmer altid har arbejdet fuldstændigt selvstændigt.
Det er dog klogt at skelne mellem de der kontrollerer, og de som bliver kontrolleret. For at fjerne al tvetydighed nytter det ikke noget at stoppe op halvvejs. Man må i stedet for føre diskussionen om uafhængighed fuldt ud og drage alle logiske konklusioner. Vi er derfor nået frem til, at oprettelsen af et fuldstændigt uafhængigt organ, der hverken er underlagt Kommissionen eller nogen anden institution, er den mest effektive og forsvarlige løsning, så vi kan nå det mål, som er anført i Bösch-betænkningen, som vi støtter.
Hr. formand, jeg vil give to supplerende oplysninger, der er af stor vigtighed. Først og fremmest skal det præciseres, at det fremtidige kontrolorgan skal have som eneste hverv at indlede undersøgelser i medlemsstaterne, og i alle EU's institutioner og organer. Kontrolorganet skal ikke beskæftige sig med hverken lovgivningsforslag eller koordinering af foranstaltninger mod svig, der er til skade for Den Europæiske Unions og medlemsstaternes finansielle interesser. Disse to områder hører ifølge traktaten stadig ind under Kommissionens kompetence.
For det andet vil jeg understrege, at det nuværende UCLAF, indtil omstruktureringen er sket, fortsætter sit arbejde med at bekæmpe svig inden for de rammer, som Kommissionen fastlagde i juli måned i år.
Vores forslag, som blev godkendt i går aftes, er nu sendt videre til Parlamentet og Rådet. Foruden målene med det nye organ samt dets administrative struktur behandler vi i dette forslag også grundprincipperne for undersøgelsers iværksættelse, organets forhold til de forskellige institutioner, samt kontrollen med lovligheden i organets aktiviteter. Nu må vi alle påtage os vores ansvar. Jeg har påtaget mig mit. Det er nu op til Parlamentet og Rådet at påtage sig deres. Hvis den politiske vilje ellers er til stede, kan beslutningen blive truffet i løbet af de kommende seks måneder. Jeg blev glad for, at mit indlæg i Pörtschach vedrørende denne problematik fik så stor opbakning fra stats- og regeringscheferne. Jeg er også sikker på, at Parlamentet, som har gjort bekæmpelsen af svig, der sker til skade for Den Europæiske Unions interesser, til et af sine hovedmål, vil gøre alt for at der gøres fremskridt i denne sag.
Hr. formand, bekæmpelsen af svig er et af de aspekter, der nævnes i debatten om decharge-proceduren. Vi får lejlighed til at diskutere denne procedure under december måneds plenarforsamling. Men jeg vil alligevel sige et par ord om den i dag, nu da den offentlige debat allerede er i fuld gang.
Europa-Parlamentet har i sin beslutning af 31. marts 1998 stillet adskillige betingelser i forbindelse med decharge-procedurens anvendelse for finansåret 1996. Nogle af disse er knyttet specielt til det nævnte finansår, mens andre er af mere generel karakter.
Kommissionen har afgivet meget klare og konstruktive svar på hver af Deres forespørgsler. Den har ligeledes vedlagt en informationsnote med detaljerede oplysninger, der er til Deres disposition. Jeg kan ikke se, hr. formand, at der skulle være noget i vejen for at dele denne note ud til alle Europa-Parlamentets medlemmer, tværtimod.
Der er dog to eller tre kontroversielle punkter, hvor jeg ikke kan følge Europa-Parlamentets krav. Som De ved, har vi, hver gang UCLAF har opstillet en formodning om svig, indbragt sagen for retten. Jeg er aldrig gået på kompromis, når det gælder dette princip og det vil jeg heller ikke gøre fremover. Hvad angår MED-programmet, kan jeg ganske simpelt ikke acceptere at overgive hele sagen til de juridiske myndigheder, da UCLAF ikke har oprettet en formodning om svig. Det ville være at frasige os vores ansvar og i øvrigt imod min opfattelse af en retsstat.
Hvad angår Parlamentets ret til information for at kunne udføre sin kontrol, så drejer det sig helt klart om et urørligt princip i vores demokrati. Jeg er personligt meget knyttet til dette princip. Jeg går ind for en maksimal gennemsigtighed, men den skal samtidig være forenelig med loven og en god afvikling af sagerne. Jeg er gået meget langt på dette område. Jeg har videregivet dokumenter til Europa-Parlamentet, der, og jeg taler her af en ganske lang erfaring, ikke på nationalt plan videregives til nationale parlamenter.
Det er imidlertid nødvendigt, at man skelner mellem to situationer. Den første situation er Europa-Parlamentets generelle ret til information, en rettighed som det besidder i dets egenskab af kontrolorgan. Den anden situation er de sager, der kræver en særlig fortrolig behandling.
Når det drejer sig om Europa-Parlamentets generelle ret til information, bekræfter jeg Kommissionens vilje til at samarbejde fuldt ud med Parlamentet, således at det kan øve kontrol på det politiske og budgetmæssige område. Dog må jeg, når det drejer sig om sager, der er underlagt retslige og disciplinære procedurer, minde Dem om et retsprincip, som er kendt af alle: Princippet om tavshedspligt under undersøgelsen. Der skal ikke løbes nogen risiko, der kan sætte afviklingen af disse procedurer i fare. Det samme gælder for sager, der er underlagt fortrolighedsregler i forbindelse med erhvervshemmeligheder og privatlivets fred, hvor Kommissionen har et særligt ansvar, som den ikke kan frasige sig.
Det er også derfor, at man i UCLAF's rapport om ECHO, hvilken vi har overdraget til Dem, har skjult alle navne. Jeg indrømmer, at dokumentets form har kunnet give anledning til kritik. Jeg har derfor fået lavet en ny version for at lette læsningen. Kommissionen har på ingen måde forsøgt at skjule noget som helst. Jeg vil i øvrigt minde jer om, at hele sagen har været stillet til såvel ordførernes som formanden for Budgetkontroludvalgets disposition på stedet.
Jeg konstaterer, at forholdet mellem Parlamentet og Kommissionen de sidste mange år har været baseret på en gensidig tillid i forbindelse med adgang til information. Vi må ikke lade de sidste måneders problemer få os til at glemme, hvad det er, der er vigtigt. Det er nu på tide, at vi sætter disse hændelser i rette perspektiv og får genoprettet tilliden.
Det er i denne konstruktive ånd, at jeg har foreslået Dem, hr. formand for Parlamentet, at udforme en kodeks om god adfærd, der kan klargøre situationen og opfylde de to institutioners respektive behov.
Hr. formand, diskussionerne om decharge for 1996 har nu varet i flere måneder. I henhold til bestemmelserne i traktatens artikel 206, der taler om en henstilling fra Rådet, tilkendegav ØKOFIN-rådet sin holdning den 9. marts. Rådets anbefaling var positiv. Det er på høje tid nu at gøre en ende på denne sag. Selv mener jeg, at alle objektive vilkår for at give Kommissionen decharge er til stede.
Hr. formand, mine damer og herrer, de spørgsmål, som jeg lige har nævnt, er direkte forbundet med initiativet Fremtidens Kommission, som jeg vil give høj prioritet i 1999. Dette initiativs grundlæggende træk stammer faktisk helt tilbage fra 1995 og fra begyndelsen af min mandatperiode. Jeg tænker her på forbedringen af den finansielle styring og af kontrollen med de offentlige midler inden for SEM 2000 (sound and efficient management). I den forbindelse har vi f.eks. foretaget et skarpt skel mellem henholdsvis beslutningstagere og finansielle administratorer. Det er første gang, at dette sker i vores organisation. Vi har ligeledes oprettet en fællesstruktur for hjælp udefra.
Jeg vil også nævne MAP 2000-programmet (Modernisation of Administration and Personnel), der blev lanceret i 1997, og som øger generaldirektørernes uafhængighed i forbindelse med organigrammer, udnævnelser og ledelse. Dette er et stort skridt frem mod mere ansvar i vores tjenestegrene.
Men det er især siden dette års begyndelse, at vi er kommet frem til mere omfattende løsninger med større sammenhæng og åbenhed, som mere direkte involverer hele personalet. Målet med initiativet Fremtidens Kommission er enkelt: at fjerne vores institutions svagheder og fremhæve dens styrke, så vi kan give vores efterfølgere ordnede forhold.
Vores overvejelser går på tre områder. Det første er Kommissionens rolle og hverv i fremtiden, det andet er Kommissionens struktur og måde at fungere på og det tredje er den interne forvaltning.
Hvad angår det første område, mener jeg, at vi skal svare på et antal fundamentale spørgsmål, der, mutatis mutandis , i øvrigt også er rettet til alle institutionerne og til medlemsstaterne. Hvordan bevarer vi det høje integrationsniveau, som Den Europæiske Union har nået? Hvordan administrerer vi de nye aktivitetesområder som beskæftigelse, sundhed, retlige og indre anliggender? Hvordan fastsætter vi den udvidede unions prioriteter? Hvordan giver vi begreberne subsidiaritet og proportionalitet et intelligent indhold?
Det er i lyset af disse overvejelser, at jeg har iværksat en undersøgelse af Kommissionens struktur. For at bane vejen har jeg igangsat en større screeningsproces. På den måde kan vi få et klart og fuldstændigt overblik over den aktuelle situation. Jeg vil i løbet af første halvdel af 1999 udarbejde et samlet koncept vedrørende kommissærernes ansvarsområder og tjenestegrenenes organisation. Jeg er nemlig nået frem til den konklusion, at denne slags reformer skal forberedes i meget god tid. Strukturerne skal tilpasses udviklingen i de forskellige hverv.
Jeg kommer nu til det tredje område, vi har overvejet i forbindelse med Kommissionens fremtid: Den interne styring i udtrykkets bredeste forstand. Her har man gjort meget de seneste år. Hvad angår den finansielle styring, vil det, takket være de igangværende reformer, lykkes Kommissionen løbende at afskaffe de arbejdsgange, som den store forøgelse i arbejdsopgaver samt i bevillinger har ført med sig. I denne forbindelse vil jeg henlede Deres opmærksomhed på et vigtigt punkt. Man kan ikke blive ved med at kræve af Kommissionen, at den skal udføre nye opgaver uden at give den mulighed for at ansætte det nødvendige personale. Det er sandt, at Kommissionen selv alt for ofte har set bort fra dette. Vi har alle en del af ansvaret. Jeg ønsker, at vi sammen skal finde ud af, hvordan vi løser problemerne i forbindelse med den manglende tilpasning mellem mål og middel. Den fremgangsmåde, som man for nylig har benyttet i forbindelse med retsgrundlaget og minibudgetterne, synes for mig at være den rigtige. Der findes en gylden regel, som vores handlinger bør følge: Absolut gennemsigtighed og klare regler.
Styringsreformen handler selvfølgelig ikke kun om de finansielle aspekter. Vi diskuterer i øjeblikket med personalet og dets repræsentanter, hvordan man kan forbedre ansættelsesprocessen, uddannelsen, bedømmelsen, den interne kommunikation, disciplinærprocedurerne og mange andre forhold. Der er netop i Kommissionen blevet uddelt en meget interessant rapport fra en fælles arbejdsgruppe med repræsentanter fra såvel personalet som administrationen, og der foregår nu et ekstensivt samarbejde om denne. I øvrigt er de andre institutioner nu også blevet kontaktet angående dette emne. Også her regner jeg med i løbet af det første halvår af 1999 at drage de nødvendige konklusioner, inklusive en eventuel ændring af vedtægten.
Hr. formand, dette var en kort gennemgang af de reformer, som jeg er i gang med at forberede med mine kolleger, og flere af dem er i øvrigt til stede her i dag. Efter traktatsændringerne, indførelsen af euroen, beskæftigelsesstrategien og Agenda 2000 regner jeg med at færdiggøre denne anden store udfordring. Jeg gør dette, fordi det er nødvendigt, fordi jeg tror på Kommissionens centrale rolle og fordi jeg tror på, at der er en fremtid for EU's offentlige hverv. Jeg har påtaget mig mit ansvar som formand. Jeg har påbegyndt reformerne. Jeg tror godt, at jeg kan sige, at vi er på rette spor, og jeg har ikke til hensigt at skifte.

Fabra Vallés
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, De startede med at sige, at De ønsker et Europa, der er orienteret mod fremtiden. Men jeg vil spørge Dem: Hvornår ønsker De dette Europa, der er orienteret mod fremtiden? Hvornår kan vi læse den information, De sender til os, med en tolk og et medlem af Parlamentets administration ved vores side? Hvornår reagerer Kommissionen uden at afvente Parlamentets pres? Hvornår kan UCLAF udføre sit arbejde uden Kommissionens pres?
Hr. formand for Kommissionen, De klagede over, at Parlamentet udøver et enormt pres. Jeg kan blot sige, at hvis institutionerne ikke har en modvægt, går de uvægerligt selvdestruktionen i møde.

Santer
Rent politisk kan jeg uden besvær svare hr. Fabra Vallés, at vi koncentrerer os om fremtiden. Om mindre end tredive dage bliver euroen realiseret, hvilket gør det muligt for EU at hævde sig over for omverdenen og spille en rolle på internationalt plan. Vi besluttede ligeledes på ØKOFIN-rådets møde i går, hvordan euroen skal repræsenteres eksternt. Dette er fremtidens EU, som udøver sin indflydelse på internationalt plan.
Med hensyn til Deres spørgsmål vedrørende information nægter jeg at tro, at Kommissionen, og jeg har talt med UCLAF's direktør om dette, skulle have lagt pres på UCLAF. Jeg siger derfor følgende: Skulle dette alligevel være tilfældet, lad os gøre, som jeg lige har foreslået, nemlig oprette et UCLAF, der er fuldstændigt uafhængigt af alle institutionerne, men som ligeledes har kompetence over alle institutionerne. På den måde har vi alle en garanti, De i Parlamentet, vi i Kommissionen, de andre i de andre institutioner, for at der virkelig findes en neutral instans.
Derfor, efter lange og grundige overvejelser og med hjælp fra Europa-Parlamentet, og det må jeg sige, eftersom det var her i begyndelsen af oktober under debatten om Bösch-betænkningen, at jeg afgav mit svar, er vi kommet på rette spor i forbindelse med information i fremtiden. Dette er lige præcis formålet med vores forslag om et nyt UCLAF. Jeg vil ikke komme ind på, hvad det skal hedde, jeg vil hellere tale om dets fremtid som et uafhængigt og neutralt organ, og de institutioner, som det rådspørger, skal ligeledes forholde sig neutralt til det.
Sådan koncentrerer vi os om fremtiden. Og sig så ikke, at EU ikke tænker fremad. EU er i dag, og jeg ved, hvad jeg taler om, i en bedre situation end det var, da jeg blev formand for Kommissionen i januar 1995.

Müller
Hr. formand for Kommissionen, når informationspolitikken er så vigtig for Dem, vil jeg gerne spørge Dem, hvorfor Deres forslag, som vi naturligvis vil efterprøve omhyggeligt, ikke indeholder nogen forholdsregler, der forklarer os, hvordan Europa-Parlamentet i det hele taget vil blive informeret af det nye kontor, der skal oprettes. Det er da vel et spørgsmål, der straks trænger sig på. Hvordan kan man tilstræbe en forbedring med det nye kontor, hvis Parlamentet på informationspolitisk plan stilles dårligere?
Mit andet punkt, hr. formand for Kommissionen: Kernen i Deres forslag er artikel 3 vedrørende dette kontors undersøgelsesret. Dér er der en mærkværdig modsigelse. I artikel 3, stk. 1, hvor det handler om den eksterne kontrol, står der, at kontoret selv kan anmode Kommissionen om at gennemføre en undersøgelse hvor som helst i et medlemsland. Men stk. 2 er meget mere interessant, ...
(Formanden afbrød taleren)

Santer
Jeg forstår ganske udmærket, at det ærede medlem endnu ikke har haft tid til at undersøge forslagets indhold nærmere. Det er derfor, at hun stiller disse spørgsmål. Vi er i øvrigt her for at svare på de stillede spørgsmål, da de omhandler nogle vigtige punkter, som vi også har haft overvejelser omkring. Tro ikke, at vi ikke skulle have tænkt over disse spørgsmål. Derfor har vi også besvaret dem.
Først og fremmest vil jeg sige, at Europa-Parlamentet ligesom de andre institutioner er fuldt medlem af bestyrelsen, og hvis De læser forslagets andre bestemmelser - og eftersom De citerer dem, virker det som om, De allerede har læst dem - står der i artikel 9, sidste afsnit, at bestyrelsen hvert år udarbejder en aktivitetsrapport, og det er bestyrelsen, som Parlamentet også er en del af, som overdrager denne til institutionerne. Det nye kontrolorgan, dets direktør og dets forskellige tjenester vil naturligvis fortsat stå til disposition for Parlamentet, men også for de andre institutioner, da disse ligeledes kan anmode om kontrol og iværksættelse af undersøgelser.
Med hensyn til Deres andet spørgsmål vil det nye organ kun være ansvarligt for undersøgelsernes forløb. Kommissionen vil fortsat være politisk ansvarlig for at henvende sig til organet og for at følge op på undersøgelserne. Dette er anført i bestemmelserne. Jeg vil derfor opfordre Dem til at sætte Dem grundigt ind i de forskellige forslag, som nøje er blevet udarbejdet i samarbejde med vores juridiske tjeneste, og derigennem kan De få en idé om den ny organismes generelle opbygning.
De kan være sikre på, at vi har villet nå Bösch-betænkningens mål, nemlig et uafhængigt og selvstændigt organ til at bekæmpe svig. Det var vores mål. Vi forsøger at finde måder samt midler til at opnå dette. Jeg kan derfor ikke se, at der skulle være nogen forskel på Europa-Parlamentets og vores holdning. Jeg tror tværtimod, at dette organ kan hjælpe os i fremtiden med at bekæmpe svig mere effektivt og sikre en større gennemsigtighed. Vi skulle på den måde kunne undgå en sådan kritik, som vi netop har mødt, hvis indhold jeg benægter og fortsat vil benægte, nemlig at Kommissionen skulle have udøvet pres - og fortsat skulle gøre det - på UCLAF.

Malone
Hr. formand, vi vil sige til hr. Santer, at det er glædeligt, at han foreslår visse reformer. Det er selvfølgelig vigtigt, men det er også meget vigtigt at have et flertal bag sig. Set i lyset af gårsdagens beslutning i ØKOFIN, hvor et flertal bestående af ni medlemsstater stemte ja eller afstod fra at stemme i spørgsmålet om en forlængelse af den afgiftsfri handel, vil Kommissionen nu give efter for presset fra dette flertal og foretage den længe ventede undersøgelse af, hvilken betydning en ophævelse vil få for beskæftigelsen. Det er specielt relevant i lyset af udtalelserne fra den franske finansminister om en ophævelses indvirkning på beskæftigelsen og det kommende tyske formandskabs erklærede ønske om at udskyde ophævelsen i lang tid. Kommissionen kan måske oplyse os om, hvordan den vil løse dette dilemma, nu hvor den helt klart har mistet forbindelsen til folket.

Santer
Jeg ville kunne tale længe om dette problem. Heldigvis undersøges duty free endnu ikke af UCLAF. Dette forhindrer mig dog ikke i at svare på spørgsmålet.
Det er lidt ligesom Loch Ness, der kommer igen i tide og i utide. Men jeg vil minde Dem om, at duty free blev afskaffet enstemmigt ved finansministrenes beslutning i 1991,
som skal gennemføres i 1999. Man har altså sat en frist på otte år, så man netop kunne nå at lave alle disse undersøgelser og omstillinger. Dette var meningen med de bestemmelser og den tidsfrist, som de tolv finansministre indvilgede i på daværende tidspunkt. Jeg husker denne diskussion ganske godt. Jeg fulgte den på meget nært hold, da beslutningen kunne have været taget under vores formandskab. Men jeg gentager, ved enstemmighed.
Nu da jeg er på den anden side af bordet, nemlig som formand for Kommissionen, må jeg sige jer, at Kommissionen er traktatens vogter, og den skal udføre de beslutninger, som Ministerrådet enstemmigt har truffet. Hvis man enstemmigt nu besluttede noget andet, så ville jeg være den sidste til at modsætte mig dette. Men jeg konstaterer, at der ikke er enstemmighed i Rådet til at træffe en anden beslutning. Nej! Men det var enstemmigt, at direktivet blev vedtaget i 1991, og De har godkendt det her. Så lad os være konsekvente over for os selv, vores institutionelle bestemmelser og lad os forblive troværdige. Vi skal gennemføre de beslutninger, som er blevet truffet. Hvor er vi henne, hvis Kommissionen hver gang en beslutning er truffet, og hver gang et direktiv er vedtaget, skal se, hvordan man kan forvrænge direktivet eller undersøge, hvordan det skal anvendes? Jeg tror, at vi har en traktatmæssig og institutionel rolle at spille, og det er den rolle, som vi vil påtage os. Kommissionen tager ingen nye initiativer i den retning.

Tillich
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, 2000 normerede stillinger var ubesat i begyndelsen af 1998. Det var altså ikke på grund af manglende stillinger, at De ikke kunne gennemføre en kontrol. For det andet har et medlem af Kommissionen udtrykt over for mig, at UCLAF arbejder efter Stasi-metoder. Stasi var det østtyske sikkerhedsapparat i DDR-tiden. Jeg tror ikke, at han a) kan bedømme det, og jeg tror, at han b) bør lade være. Jeg opfatter dette OLAF-forordningsforslag som en straf for det arbejde, som UCLAF indtil nu har gennemført, og som Deres tjenester ikke har bemærket. Derfor tror jeg simpelthen, at De anser os for at være dumme, for en kontrol efter Kommissionens anvisning, altså først da at foreslå aktivering af OLAF, betyder fjernelse af enhver kontrol i det mindste inden for Deres institution, som De forsøger at reklamere for her med hensyn til gennemskuelighed. Jeg vil gerne spørge Dem, hvordan de reelt vil sikre denne gennemskuelighed?

Santer
Jeg kan sige Dem helt klart og tydeligt, at jeg aldrig nogensinde i mit liv - og jeg har en lang politisk fortid, jeg blev regeringsmedlem i 1972 - har anset et parlamentsmedlem for at være dum! Det vil jeg gerne sige helt klart og tydeligt! Jeg har stor respekt for Parlamentet som sådant, og som formand for Kommissionen har jeg også respekt for EuropaParlamentet. Derfor ønsker jeg ikke, at man skyder mig noget sådant i skoene, det vil jeg gerne gøre fuldstændigt klart!
Hr. formand, jeg talte tysk, så der ikke var brug for oversættelse. Jeg vil meddele jer, at jeg personligt aldrig har kritiseret UCLAF's arbejde på nogen måde. Tværtimod var det i 1995, da jeg blev formand for Kommissionen, at UCLAF blev funktionsdygtigt. Og vi har takket være samarbejdet med Parlamentet hele tiden forbedret dets arbejde. Vi besluttede i 1997 at oprette en Taskforce, for at UCLAF kunne udføre sit arbejde. Jeg har aldrig kritiseret UCLAF for at skulle arbejde med Stasi-metoder.
Hvis man siger sådan noget, må man også have beviser. Jeg har stor respekt for det svære arbejde, som Kommissionens tjenestemænd udfører, og jeg kan godt fortælle jer, at vi kan takke UCLAF for, at visse undersøgelser har givet anledning til diskussioner i Europa-Parlamentet, ikke bare her, men også i pressen, da det er UCLAF, der via disse undersøgelser har opdaget tilfælde af svig, som går tilbage til tiden før den nuværende Kommission. Det er altså på grund af vores egne tjenestegrenes aktivering, at vi har sat os selv i denne situation, der nu kritiseres af et antal parlamentsmedlemmer. I min dialekt findes et ordsprog - jeg vil her gentage det på tysk, da De taler tysk og derfor forstår det meget bedre: Gutheit ist ein Stück von Dummheit.
Det er nok det, der er sket for os. Vi er på en måde blevet ofre for vores egne initiativer. Det er derfor, at jeg beder jer om med klarsyn og fuldstændig uafhængighed, men også uden forudfattede meninger at gennemlæse de forslag, som vi har forelagt jer, og hvis retningslinjer Rådet i princippet har godkendt, og som stats- og regeringscheferne har fundet rimelige. Så døm eftertænksomt uden forhåndsmening, så snart I har undersøgt indholdet i Kommissionens meddelelse grundigt.

Kjer Hansen
Hr. formand, der er ikke megen overensstemmelse mellem det forslag, Kommissionen nu fremlægger, og det krav, som Parlamentet med et meget bredt flertal har stillet om en styrkelse af UCLAF. Det, der undrer mig såre, hr. formand, er, hvordan De kan tale om et uafhængigt kontor. Hvordan kan det nye UCLAF være uafhængigt, når det fortsat vil være Kommissionen, der vil bestemme, hvilke undersøgelser der skal foretages overhovedet? Hvordan kan man tale om et uafhængigt kontor, når det fortsat vil være Kommissionen, der vil bestemme, hvordan undersøgelserne skal følges op? Der er jo ikke tale om nogen som helst uafhængighed, men om, at Kommissionen fortsat helt vil styre, hvad der skal foregå af efterforskning. Er der ikke snarere tale om, hr. formand, at man vil gøre sig ansvarsfri og forsøge at løbe væk fra det ansvar, man netop har i forbindelse med eksempelvis de sager, som vi har beskæftiget os med i den sidste tid? Derfor, hr. Santer, det er dybt skuffende, at De ikke har villet tage en debat med os om det forslag, der nu er blevet fremlagt.

Santer
Selvfølgelig, hr. formand, Parlamentet vil selvfølgelig få masser af tid til at diskutere dette punkt grundigt. I vil så kunne konstatere, når I undersøger dette punkt nøjere, at UCLAF virkelig er et selvstændigt organ med egenskab af juridisk person, og organet har som hverv at udføre undersøgelser, som en del af bekæmpelsen af svig, der er til skade for fællesskabsbudgettet. Dette gælder både inden for medlemsstaterne, i institutionerne samt i de uafhængige fællesskabsorganer. Dette er definitionen. Kommissionen er ikke den eneste institution, der kan anmode UCLAF om at udføre undersøgelser, selvom det er den institution, der er mest interesseret i disse undersøgelser. I øjeblikket foretager UCLAF i øvrigt hovedsageligt undersøgelser i medlemsstaterne. Dette er altså dens hovedaktivitet. Vi har derfor fundet det nødvendigt også at integrere Rådet i UCLAF. Alle institutioner har ret til at anmode UCLAF om undersøgelser, og på eget initiativ kan det fremtidige UCLAF også selv indlede en undersøgelse.
Jeg synes, det er vigtigt, at De læser dokumentet, og De vil da forstå, at Deres påstande ærligt talt ikke er retfærdige, og det vil jeg gerne understrege. De skal gennemgå dokumentet grundigt. Det er blevet udarbejdet af jurister, og det omhandler alle de forhold, som De anfægter. Kommissionen har ikke villet tiltage sig en forret til at anmode UCLAF om undersøgelser. Alle institutionerne har ret til at gøre dette, lige så vel som alle institutioner i almindelighed er repræsenteret i bestyrelsen. Dette er det bedste bevis på kontrolorganets neutralitet og selvstændighed, og Parlamentet har lige som alle andre institutioner i øvrigt et ord at skulle have sagt. Jeg tror, at dette er den bedste måde at sikre den nye institutions effektivitet på.

Bösch
Hr. Santer, det, som De henviser til her, nemlig Bösch-betænkningen, har jeg aldrig skrevet, for det, Som De har fået ud af det, har overhovedet intet til fælles med den Bösch-betænkning, som Parlamentet har vedtaget! Jeg vil gerne fortælle Dem lidt om fremgangsmåden og om grunden til, at man har været ophidset. Kommissær Gradin lovede os allerede i juli, at vi i Parlamentet ville blive inddraget i en eventuel reform af UCLAF. Vores parlamentsformand gjorde Dem skriftligt opmærksom på det endnu en gang, jeg tror, det var i slutningen af november i år. Det er intet sket! Vi konfronteres i dag med et forslag, og De siger: Læs dog først, hvad vi har skrevet. Er det den måde, De vil genetablere tilliden mellem institutionerne på, hr. formand?
Et andet punkt vedrørende indholdet. Vi har krævet en styrkelse af UCLAF i denne Bösch-betænkning, som De citerer. De ødelægger og opløser Kommissionens hidtidige antisvigarbejde. Er det den måde, De vil genetablere borgernes tabte tillid til Kommissionens antisvigpolitik på? Det var de to spørgsmål.

Santer
Jeg kan meget let svare på disse spørgsmål. Det mål, som De er gået efter i Deres rapport, hvilket jeg støtter, og det har jeg sagt adskillige gange, selv her under debatten i oktober måned, består i at sikre UCLAF's uafhængighed. Dette er Deres mål. Men UCLAF's uafhængighed kan ikke blive sikret, så længe denne organisme forbliver en af Kommissionens tjenestegrene, der styres af Europa-Parlamentet. Dette er ikke holdbart, og det kan ikke fungere, hverken fra et juridisk eller institutionelt synspunkt. Det er derfor, at vi er gået lidt længere end Deres forslag, samtidig med at vi stræber efter det samme mål. Kig lidt nærmere på det. Vi går uden tvivl ud over Deres forslag, men det sker inden for en interinstitutionel ramme, hvilket jeg synes er meget vigtigt. Det drejer sig ikke om at foretage interne undersøgelser inden for Kommissionen. UCLAF udfører i øjeblikket mere end 900 undersøgelser i medlemsstaterne, hvor der er flest undersøgelser at gøre. Inden for Kommissionen udføres kun 27 undersøgelser. Størstedelen af undersøgelserne omfatter altså medlemsstaterne.
Rådet og alle de andre institutioner skal derfor integreres i dette nye organ, og jeg kan ikke se nogen forbindelse mellem Deres spørgsmål og vores forslag, som netop stræber efter at nå Deres mål og oven i købet går ud over Deres forslag for at placere det i en interinstitutionel ramme og på den måde giver borgerne en langt større tillid til kontrolorganerne. Sådan vil det fremtidige UCLAF komme til at se ud, dette EU-kontrolorgan til bekæmpelse af svig. Det bliver en selvstændig organisme med egenskab af juridisk person, der får bistand fra dygtige eksperter, som vi vil kalde uafhængige, da det er eksperter på et meget højt niveau, som garanterer alle former for uafhængighed. Jeg tror nemlig, at det er på den måde, at UCLAF og dets uafhængighed bliver styrket.

Giansily
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, for et år siden stemte dette Parlament for en ændring i budgettet i forbindelse med et mindre spørgsmål, der omhandlede udnævnelsen af en vicedirektør i et organ, der hører under Kommissionen. Hverken kommissær Papoutsis, der er ansvarlig for den omtalte organisme, eller kommissær Liikanen, som har personale som ansvarsområde, er i stand til at påvirke denne direktør, som nægter at gennemføre en beslutning truffet i vores forsamling. En sag som denne kræver ingen undersøgelse fra UCLAF's side, men den viser ganske simpelt, at nogle af Deres kommissærer ikke kan få deres tjenestemænd til at adlyde en ordre, og beslutningerne fra vores forsamling rager dem en fjer. Derfor er vores gruppe i øjeblikket ikke indstillet på at give Kommissionen decharge, da vi mener, at den svig, der er blevet konstateret, blot afspejler det almægtige teknokrati, der er afskåret fra virkeligheden, og som til en vis grad handler, som det vil.
Og her kommer mit spørgsmål: Hvis vi afviser at give Kommissionen decharge, er De så klar til at kræve, at den kommissær, i hvis portefølje man har opdaget et reelt underslæb, og jeg tænker her på ECHO, skal gå af? Med andre ord, er De klar til at straffe inkompetencen, for lige i dette tilfælde tror jeg på den pågældende kommissærs personlige hæderlighed.

Santer
Undskyld mig, men jeg kan desværre ikke svare på spørgsmålet om den pågældende udnævnelse af vicedirektøren. Der må være en grund til, at man har handlet, som man har gjort. Jeg vil undersøge sagen og give Dem begrundelserne for vores udnævnelser. Men De må være klar over, at det ikke er en beslutning fra EuropaParlamentet, der ligger til grund for udnævnelsen af en direktør. Der findes en adskillelse mellem de forskellige kompetencer. Udnævnelserne i Kommissionens tjenestegrene varetages af Kommissionen, og den blander sig ikke i, hvem der udnævnes til direktører i Europa-Parlamentet. Der er visse interinstitutionelle regler, der skal overholdes.
Hvad angår Parlamentets manglende decharge til Kommissionen, kan jeg meddele, at dechargen sker i henhold til bestemmelserne i artikel 206 i traktaten. I denne artikel er det anført, at Parlamentet giver Kommissionen decharge efter indstilling fra Rådet. Jeg har lige nævnt for Dem, at Rådet anbefaler Parlamentet at give decharge. ØKOFIN-rådet, som ved, hvad det taler om, har allerede udarbejdet en indstilling til Europa-Parlamentet. Man må ikke glemme, at Rådet er en del af budgetmyndigheden.
Med hensyn til et vist antal kommissærers afgang er traktatbestemmelserne meget klare, og jeg holder mig til fællesskabsbestemmelserne og de interinstitutionelle bestemmelser i traktaten. Kommissionen er traktatens vogter, og jeg bøjer mig for traktatens bestemmelser. Hverken mere eller mindre. Det er min pligt og min ret, og det indordner jeg mig efter.

Elles
Hr. formand, jeg har på fornemmelsen, at De prøver på at lukke stalddøren, efter at hesten er løbet løbsk. I eftermiddags sagde De til Parlamentet, at De har overført dokumenter til Parlamentet, som ingen ville have overført til nationale parlamenter. Intet nationalt parlament ville nogensinde acceptere en rapport med stjerner eller bureaukratisk censur over for et direkte valgt parlament.
I forbindelse med dechargeproceduren for 1996, som jeg er ordfører for, gives der udtryk for, at de ledelsesorganisatoriske mangler i Kommissionens top har resulteret i en lang række uregelmæssigheder og mindre lovovertrædelser på lavere niveau i forbindelse med gennemførelse af politikker. Vi har fremsat nogle forslag om screening. Vi bad om en screening i 1995, og nu nærmer vi os hastigt 1999. Vi har ikke engang set en rapport om vedtægterne, hvilket vi bad om på det sidste parlamentsmøde. Vi har aldrig set noget i den retning.
De sagde, at de indstiller højtstående tjenestemænd. Vi ved alle, at der sker en ublu favorisering af partifæller i forbindelse med udnævnelser til topstillinger. Mange medlemmer af Europa-Parlamentet har en fornemmelse af, at de sidder i deres embede uden at have kontrol med det overordnede system. Derfor kan vi vanskeligt have tillid til, at De næste år kan gennemføre alle de reformforslag, som De har fremlagt for Parlamentet i dag.

Santer
Jeg tror fortsat, hr. formand, at vi har givet Parlamentet nogle rapporter, som vi ikke ville have givet til de nationale parlamenter. Så enkelt er det. Jeg bevarer mit standpunkt, hr. Elles. Jeg har været parlamentariker længe nok til at vide dette. Man skal også respektere undersøgelsers hemmelighedsholdelse og beskytte privatlivets fred, når der iværksættes undersøgelser, der involverer privatpersoner eller tjenestemænd. Dette gælder i alle lande. Det ville undre mig meget, hvis Storbritannien, som også er vogter over menneskerettighederne, ikke overholdt sådanne regler.
Jo, jo. Det mener jeg stadig, og jeg står inde for det. De kan fremsætte et mistillidsvotum mod mig, hvis De vil, men jeg står inde for det.
Og nu til spørgsmålet om tjenestemandsvedtægten. I denne henseende kan man ikke træffe afgørelser ved magtbud, det skal ske i samarbejde med personalerepræsentanter og fagforeninger. Vi har oprettet et paritetisk sammensat udvalg, hvis formand er den forrige generalsekretær Williamson, og han har lige for et par uger siden indgivet et forslag. Jeg beklager, at det er lidt sent, men vi trådte i funktion i 1995, og screeningsprocessen kunne ikke afsluttes allerede i 1995. Man skal trods alt lige bevare fornuften. Og dette vil jeg til tider også bede parlamentarikerne om at gøre.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg vil gerne vende tilbage til det dokument om OLAF, som De har fremlagt for os, da der er en vis usikkerhed og manglende forståelse omkring dette. Kunne De måske gøre det helt klart for os, hvordan dette organ skal kunne indlede sine undersøgelser? Som det er i dag, kan UCLAF indlede en undersøgelse på eget initiativ, hvilket den også gør. Tilsyneladende mener nogle af mine kolleger, at UCLAF ifølge rapporten kun vil kunne indlede en undersøgelse, når det har fået instrukser om det af den institution, der skal kontrolleres. Jeg, personligt, læser ikke dette ud af rapporten, men jeg vil alligevel bede Dem om, at klargøre dette punkt for os.
Med hensyn til fortroligheden er jeg ret bekymret, da jeg har på fornemmelsen, at det UCLAF, som vi har i dag, flere gange har krænket denne fortrolighed, og visse dokumenter er sluppet ud fra UCLAF. Jeg vil derfor gerne vide præcist, hvilke sikkerhedsforanstaltninger, der anvendes af UCLAF selv for at garantere undersøgelsernes fortrolighed?

Santer
Hr. formand, det er et meget præcist spørgsmål. Jeg vil også svare meget præcist ved at henvise til artikel 3 i den bestemmelse, hvor det er anført, at Kommissionen på eget, en medlemsstats eller UCLAF's initiativ kan pålægge UCLAF at indlede en undersøgelse. Men der står ligeledes i tekstens afsnit 6 og 12, at organet grundigt delagtiggøres i undersøgelsernes iværksættelse, og - nu da De taler om iværksættelsen - er det ifølge afsnit 6 også muligt at organet indleder en undersøgelse på eget initiativ. Organet kan altså indlede en undersøgelse på eget initiativ. Alle institutionerne kan naturligvis også pålægge organet at indlede en undersøgelse. Og som De kan se i de andre bestemmelser i organets vedtægt, er der et antal forholdsregler, som skal overholdes, for at organets fortrolighed bevares.
Vi har ved at se på, hvordan UCLAF fungerer, erfaret, at dets aktuelle vedtægt har visse fejl, som vi har forsøgt at rette op på. Det er det dokument, som ligger foran Dem. Benyt Dem nu af lejligheden til at gennemgå det, efterforske det, kommentere det og komme med ændringsforslag til det, så vores fælles arbejde kan give et fælles resultat.

Morgan
Hr. formand, De sagde tidligere, at De tager Deres ansvar som formand for Kommissionen alvorligt, og vi ønsker at tage vores ansvar som parlament alvorligt. Det er bl.a. vores opgave at drage Kommissionen til ansvar. Det er meget vanskeligt, når vi ikke modtager de nødvendige dokumenter. Kan De her og nu love os, at De fremover regelmæssigt vil give os en liste over alle undersøgelser af påstået svig og korruption i stedet for den nuværende modstræbende og sporadiske information? Kan De endvidere fortælle os, hvornår det nye bedragerikontor senest vil være driftsklart? Hvordan kan vi være sikre på, at De ikke bare sparker bolden ud af banen? Vil det begynde arbejdet i denne Kommissions tiårige periode, og i givet fald hvornår?

Santer
Hr. formand, jeg tror godt, at jeg kan sige, at der ikke er noget i vejen for at give Dem listen over de undersøgelser, som UCLAF har indledt. Hvorfor ikke? Men det betyder ikke, at de opførte undersøgelser nødvendigvis fører til opdagelse af uregelmæssigheder eller svig. Denne liste skal dog ikke ubetænksomt udspredes. Iværksættelsen af en undersøgelse betyder nemlig ikke nødvendigvis, at der er tale om uregelmæssigheder, svig eller noget andet. Sommetider er det disse uklarheder, der spredes ud til befolkningen, og det påvirker UCLAF's virksomhed i en negativ retning. Vi har ønsket at tage hensyn til alt dette i vores forslag.
De ønsker også at få at vide, hvornår OLAF vil kunne starte op. Jeg har bedt om lidt god vilje fra alle institutionernes side, så vi kan gøre organet funktionsdygtigt. Hvis den gode politiske vilje er til stede, regner vi med, at OLAF kan starte op om seks eller syv måneder.

Buffetaut
Hr. formand for Kommissionen, jeg har med stor interesse læst den betænkning, som er blevet udgivet i Deres navn, nemlig »Fremtidens Kommission«. Jeg lagde mærke til, at Kommissionen på side 4 nævner, at den i de kommende år har til hensigt i højere grad at koncentrere sig om de større vigtige politikker, forbindelser udadtil, valuta, intern sikkerhed, det indre marked, økonomisk og social samhørighed og de fælles politikker, hvilket reelt vil sige de beføjelser, der hører under en regering for en suveræn stat.
Jeg vil nu spørge Dem, hr. formand, hvad der i lyset af dette så er tilbage af de nationale demokratiers beføjelser? Og i det efterfølgende afsnit, hvori man nævner, at det bør overvejes at foretage en større uddelegering af de mere enkle administrationsopgaver, er det så til de nationale demokratier, at man vil foretage denne uddelegering?

Santer
Dette dokument, hr. formand, giver et helhedsbillede af Den Europæiske Unions fremtid. Jeg vil meget gerne lave et indlæg om dette, jeg har i øvrigt allerede gjort det under unionsdebatten. Men efter min mening vil fremtidens Union altid forblive forenet med medlemsstaterne, der med deres nationale identitet vil blive integreret i den politiske union. Vi ønsker ikke at lave Europas forenede stater efter samme model, som man har Amerikas forenede stater. Dette er ikke vores mål. Man kan harmonisere de økonomiske bestemmelser og på den måde oprette et ensartet indre marked. Men man vil aldrig kunne harmonisere nationerne. Den nationale identitet vil derfor altid være integreret i den fremtidige union.
Men takket være Den Europæiske Union har medlemsstaterne mulighed for at overføre en del af deres suverænitet til overnationale organer, såsom Kommissionen og Den Europæiske Centralbank, for i fællesskab og på lige fod at kunne udøve deres magt og på den måde blive stærkere og bekræfte sig yderligere på den internationale scene. Det er ikke kun på det administrative område, at medlemsstaterne vil have sine beføjelser, tværtimod. Med subsidiaritetsprincippet og proportionalitetsprincippet, der er de vigtigste byggestene i vores EU-arkitektur, må man indse, at medlemsstaterne også vil have deres rolle at spille i fremtiden.

Wemheuer
Hr. formand, jeg har to spørgsmål. De svarede før på vores kollega Fabras spørgsmål om Europas fremtid med følgende: euroen. Tror De virkelig, at euroen er Europas fremtid? For det andet sagde De i Deres tale, at med den måde, vi tackler spørgsmålet vedrørende retsgrundlaget - det handler det ikke om nu - og minibudgettet på, er vi på rette vej. Ved De, at det allerede i forbindelse med budgettet for 1993 blev aftalt at afskaffe minibudgettet mellem budgetmyndighederne, nemlig Rådet og Parlamentet på den ene side og Kommissionen på den anden side, og at vi ikke befinder os på rette vej, men på en uacceptabel måde er kommet bagud?

Santer
Selvfølgelig er EU ikke kun euroen og ikke kun det indre marked. EU er mange andre ting. Men euroen er alligevel en vigtig faktor i EU's økonomiske integration, først og fremmest for at fuldende det indre marked, eftersom jeg ikke kan forestille mig, at et indre marked skulle kunne fungere i denne verden uden nogen form for konkurrenceforvridning med fjorten forskellige møntenheder. Euroen er ligeledes en vigtig faktor for den politiske integration, da den giver EU og det indre marked en europæisk identitet, og endelig bidrager den til at opbygge et område med stabil valuta. Den vil altså være en stabilitetsfaktor i vores internationale valutaforbindelser. Af alle disse grunde er euroen en magtfuld integrationsfaktor. Vi er meget glade for, at euroen kan blive realiseret i praksis i elleve af vores medlemsstater. Vi håber selvfølgelig, at den også vil sprede sig til de sidste fire medlemsstater, som endnu ikke er medlemmer af dette valutaområde.
Hvad angår minibudgetterne, så er det rigtigt, at det var i 1993, at et vist antal beslutninger blev truffet. Det er i øvrigt fra det øjeblik, at man opdagede tilfælde af svig. Minibudgetterne eksisterede, og det er på grund af disse, at UCLAF opdagede tilfælde af svig i fire af ECHO's kontrakter. Den procedure, der i sin tid blev indledt for at afskaffe disse minibudgetter progressivt under meget vanskelige forhold, blev gennemført via et samarbejde mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen. Lad os fortsætte på den måde.
Hvis De i øvrigt læser rapporterne fra medlemsstaternes revisionsretter, vil De ligeledes opdage mange uregelmæssigheder. Jeg fik den idé at læse den tyske revisionsrets rapport, og jeg så ikke den store forskel mellem den og rapporten fra Den Europæiske Revisionsret.

Böge
Hr. formand, ved henstillingen om decharge skal De ikke henvise til Rådet. I foretagendet Europa er De formand, og vi er medlemsforsamlingen. Derfor siger jeg endnu en gang: Det, som er formuleret i artikel 3 i forslaget, forbigår Parlamentets oprindelige forslag og kan ikke accepteres af os!
Jeg ønsker også at spørge Kommissionen om den omtalte gennemskuelighed. Hr. formand, kan De bekræfte eller dementere, at der på baggrund af forespørgsler fra de belgiske myndigheder har været en henstilling fra Kommissionens Juridiske Tjeneste til Kommissionens embedsmænd, ifølge hvilken det ved spørgsmål om, hvorvidt der i forbindelse med arbejdskontrakter mellem virksomheder og Kommissionen er præsteret sociale ydelser, er bedre at holde fast ved immuniteten og ellers at fortsætte kontrakterne sådan? Findes disse dokumenter? I givet fald er De så parat til at lade Budgetkontroludvalget få kendskab til dem i fortrolighed?

Santer
Hvad angår det første spørgsmål, vil jeg blot sige til det ærede medlem, at Rådet er en af Den Europæiske Unions institutioner. Det skal man ikke undervurdere. Og Rådets repræsentant er til stede her i dag. Som De sikkert har fundet ud af, findes der flere forskellige institutioner. Jeg retter mig efter institutionerne og den rolle, som de spiller inden for Den Europæiske Union. Det er i øvrigt min ret og min pligt at gøre dette.
Med hensyn til det andet spørgsmål, må jeg meddele Dem, at jeg ikke kender til denne sag og derfor ikke kan sige noget om det. Hvis De har andre oplysninger, har De lejlighed til at give dem her. Men som formand kan jeg ikke svare Dem.

Formanden
Tak, hr. formand.
Første punkt på dagsordenen er afsluttet.

Det Europæiske Råd
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om forberedelsen af Det Europæiske Råds møde den 11. og 12. december 1998 i Wien.
Formanden for Rådet, fru Ferrero-Waldner har ordet.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer, kære parlamentsmedlemmer, om lidt over en uge kulminerer det østrigske formandskab med afholdelsen af Det Europæiske Råd i Wien. Dette råd har som det første Europæiske Råd, der finder sted i Østrig, naturligvis en helt særlig betydning for os. I betragtning af de store spørgsmål, som for øjeblikket diskuteres og behandles i alle organer i Unionen, men som især også er af umiddelbar og stor betydning for borgerne i vores lande, får dette Europæiske Råd ligeledes betydning for alle medlemslandene.
Ved mange af disse spørgsmål forestår der principielle beslutninger, som bestemmer Europas kurs i de kommende år og årtier. Den Europæiske Union har i de senere år dog allerede truffet en række retningsgivende beslutninger, som nu skal gennemføres. I den forbindelse bliver 1. januar 1999 en historisk dato. Med den nært forestående indførelse af den fælles valuta opnår vi en ny kvalitet i den europæiske enhed. Euroen, den eneste valuta, der, som den tyske forbundspræsident Herzog har udtrykt det, allerede før indførelsen er den mest stabile i verden, udgør kulminationen på en succeshistorie, der snart har varet i fem årtier.
Hvad er egentlig de centrale elementer i dette enestående eksperiment i vores kontinents historie? Enhed ved bevarelse af mangfoldighed og solidaritet i stedet for dominans samt fælles udøvelse af suverænitet i fælles institutioner. Men med indførelsen af euroen er vores opgave langt fra udført, for på trods af Unionens og medlemslandenes enorme indsats, som vi med rette er stolte af, er forestillingerne om den fælles fremtid i dag meget diffuse. Europas nye ordning efter overvindelsen af øst-vest-konfrontationen og den stadig hurtigere globalisering har sat en uhyggelig dynamik i gang. Inden for få år er vores politiske verdensordens hjørnesten væltet. Dag for dag ændrer det internationale økonomiske landskab sig. Nye teknologier og påvirkninger af mennesker og miljø kræver foranstaltninger fra landenes og statsfællesskabets side. Sociale ændringer og en uhyre international mobilitet opløser strukturerne.
Dagligt opstår der dermed nye udfordringer, som opskrifterne fra fortiden ikke længere kan bruges på. Hvis vi i en tid med radikale omvæltninger vil bevare det, vi har opnået gennem fem årtier, skal vi være åbne for reformer og tilpasninger. Den sande fare - og det vil jeg gerne understrege - ligger ikke i forandringen, men i fastholdelsen, i en forbliven på stedet. Unionen har derfor brug for nye impulser. Unionen har brug for en ny fastsættelse af det strategiske koncept. Her ser jeg først og fremmest meningen og formålet med den diskussionsproces om Europas fremtid, som blev indledt i Cardiff, og som blev videreført under det østrigske formandskab på det ekstraordinære møde i Pörtschach i oktober.
Denne refleksionsproces har efter min mening vist to klare retninger. For det første: en klar bekendelse til den dynamiske fortsættelse af den europæiske enhedsproces. De forestående udfordringer kræver mere og ikke mindre Europa. Men vi har også brug for større handlekraft, bedre instrumenter og større villighed til at bruge dem solidarisk.
For det andet: Vi skal i højere grad koncentrere Unionens handling om de emner, som umiddelbart vedrører den europæiske borger, og som også interesserer ham eller hende. Men hvis vi vil sikre os borgernes støtte til videreudviklingen af Unionen, skal vi, og det skal netop være højt prioriterede opgaver, sætte arbejde, rent miljø og sikkerhed øverst på den europæiske dagsorden. Disse overvejelser er også afgørende ved forberedelserne af Det Europæiske Råd i Wien den 11. og 12. december i år. I Wien vil der derfor være en bred vifte af vigtige emner at behandle.
Beskæftigelsen har fortsat højeste prioritet. Her tegner der sig endelig et skifte til det bedre. Arbejdsløsheden i Europa ligger nu under 10 %. I det sidste år er der derfor blevet skabt flere arbejdspladser i Europa end i USA. Det giver ikke grund til at give efter i vores bestræbelser, men er et tegn på, at det kan gå op ad bakke. Den koordineringsmekanisme, der blev aftalt i Luxembourg, har derfor overstået sin prøvetid. Den fælles vurdering af gennemførelsen af de nationale beskæftigelsesplaner viser, at regeringerne gør sig store anstrengelser for at realisere deres planer. Denne opmuntrende udvikling skal være en tilskyndelse for os til konsekvent at fortsætte ad den vej, vi er slået ind på.
Den fremtidige beskæftigelsesstrategi i Unionen bør baseres på tre søjler. For det første: Retningslinjerne for beskæftigelsen, der skal styrke arbejdstagernes fleksibilitet og tilpasningsevne og gøre det lettere at skabe arbejdspladser i nye virksomheder. Det Europæiske Råd i Wien vil få udleveret forslaget om de beskæftigelsespolitiske retningslinjer for 1999, der omfatter videreudvikling af og vægt på ligeberettigelse mellem mænd og kvinder, livslang uddannelse, ældre arbejdstagere og styrkelse af iværksætterånden.
For det andet: Økonomiske strukturreformer, som skal øge konkurrenceevnen for vare- og arbejdsmarkederne og fremme innovationskapaciteten. For det tredje: En makroøkonomisk politik, der støtter og fremmer væksten effektivt.
Et meget væsentligt økonomisk-politisk emne er Unionens repræsentation udadtil i anliggender vedrørende Den Økonomiske og Monetære Union. Europa skal tale med én stemme i de internationale finansieringsinstitutter og i G7 og få endnu større økonomisk gennemslagskraft end hidtil. Få uger før ikræfttrædelsen af det tredje trin skal dette vigtige spørgsmål løses endeligt. For øjeblikket er der - som De ved - intensive forhandlinger i gang mellem finansministrene. Vi forventer, at der foreligger konkrete resultater inden Det Europæiske Råd.
Indførelsen af euroen forstærker også nødvendigheden af en bedre koordinering af skattepolitikken. Vi forventer impulser fra Wien til fremskyndelse af arbejdet med disse spørgsmål. Det Europæiske Råd vil også få stillet en rapport til rådighed fra finansministrene om reformen af den internationale finansielle arkitektur. I de forløbne måneder har det tydeligt vist sig, at vores kapacitet til styring af finansielle kriser langt fra svarer til udfordringerne i forbindelse med en globaliseret verdensøkonomi. Europa skal yde et vigtigt bidrag her. Bedre finansieringsinstrumenter til de transeuropæiske net samt yderligere skridt til fuld gennemførelse og udnyttelse af det indre marked er andre økonomisk-politiske emner på topmødet i Wien.
Inden for miljøpolitikken vil Det Europæiske Råd især beskæftige sig med konceptet vedrørende integration af miljøsynspunktet i Unionens forskellige politikker. De første rapporter om trafik, energi og landbrug foreligger nu. I Wien skal man beslutte, hvordan denne vigtige proces skal føres videre.
Naturligvis er Agenda 2000 et centralt arbejdsområde for formandskabet. I en erklæring i Europa-Parlamentets plenarforsamling den 18. november kunne jeg i den forbindelse berette om de opnåede fremskridt. I formiddags havde jeg selv en samtale med repræsentanter for Europa-Parlamentet om førtiltrædelsesinstrumenter for at intensivere dialogen og informationsudvekslingen mellem Rådet og Parlamentet, som vi havde lovet på trepartsmødet.
I forbindelse med førtiltrædelsesinstrumenterne, TEN og garantifondforordningen er der meget bred enighed i Rådet. Det tekniske arbejde med disse retstekster er næsten afsluttet. På det strukturpolitiske område er der en række politiske nøglespørgsmål, og i det mindste er konturerne af en løsning dér. Også rapporten fra landbrugsministrene, der blev vedtaget den 23. november, viser klare tendenser, således at en enighed bør være inden for rækkevidde inden marts 1999. Ved de finansielle overslag var det vigtigt for os, at man fandt muligheder for løsninger, der tager højde for den dobbelte udfordring, nemlig budgetdisciplin på den ene side og sikring af de nødvendige midler til videreudvikling af Unionens politik på den anden side. Med konklaven af udenrigsministre den 6. december vil vi bestræbe os på at komme et stykke videre i afklaringen af de centrale elementer og således skabe et godt grundlag for drøftelserne på Det Europæiske Råd i Wien.
Ved Agenda 2000 som samlet pakke er det naturligt, at det ikke kan føre til de væsentlige afgørelser om enkelte substantielle spørgsmål i Wien. Men vi tror, at de fremskridt, der er opnået under det østrigske formandskab, alt i alt danner grundlag for, at den afgørende end game i forhandlingerne kan indledes umiddelbart efter starten af 1999.
Udvidelsesprocessen er skredet godt fremad i de seneste fem måneder. Starten på de konkrete tiltrædelsesforhandlinger med de »fem plus en«, fremskridtene i acquis -screening med de 11 og gennemførelsen af tiltrædelsespartnerskaberne viser, at både Unionen og vores fremtidige partnere tager denne store udfordring op med energi og omtanke. Kommissionens rapport om kandidaternes fremskridt indeholder en åben og solid analyse af, hvorvidt København-kriterierne er opfyldt, og er blevet modtaget positivt både af medlemslandene og af kandidaterne.
Denne rapport kommer også til at udgøre et væsentligt grundlag for drøftelsen af udvidelsen i Wien. Vi vil helt tydeligt angive retningen for Unionens engagement i en vellykket udvidelse, for opmuntring af vores partnere til positivt og aktivt at fortsætte deres reformbestræbelser.
Større europæisk handlekraft inden for indre sikkerhed og på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område - dette var ligeledes en væsentlig del af budskabet i Pörtschach. Det Europæiske Råd i Wien får stillet tre rapporter fra indenrigs- og justitsministrene til rådighed. For det første en rapport om en handlingsplan til oprettelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. For det andet en rapport om gennemførelse af en handlingsplan til bekæmpelse af organiseret kriminalitet og for det tredje en rapport om narkotika. Desuden vil det handle om integration af Schengen-aftalen i EU-traktaten og om impulser til styrkelse af samarbejdet inden for indvandrerpolitikken. Det møde, som finder sted i Tampere, og som blev aftalt i Pörtschach for anden halvdel af året, vil bidrage til, at den indre sikkerhed vil få ganske særlig opmærksomhed i 1999. På det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område vil det på den ene side handle om vigtige indholdsmæssige emner i Wien, som f.eks. situationen i Rusland eller fredsprocessen i Mellemøsten og udviklingen på Vestbalkan. Men på den anden side skal man behandle strukturelle spørgsmål, forberedelsen til at gennemføre de nye instrumenter i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der er fastsat i Amsterdam-traktaten, og fortsættelsen af diskussionen om sikkerheds- og forsvarspolitiske spørgsmål, som har fået ny dynamik under det østrigske formandskab.
Det var så en kort oversigt over de vigtigste emner på topmødet i Wien. Som De ser, er det et omfattende og krævende program, hvor det kommer til udtryk, hvilken dynamisk fase af integrationsprocessen vi nu befinder os i. I denne forbindelse vil jeg personligt gerne sige tak for det gode samarbejde med Europa-Parlamentet under det østrigske formandskab. Den ambitiøse europæiske dagsorden har givet os rig lejlighed til at arbejde sammen. Jeg tænker i den forbindelse især på den regelmæssige meningsudveksling om aktuelle udenrigspolitiske spørgsmål, på den uformelle dialog om Agenda 2000, på informationsudvekslingen om, hvor langt man er kommet i udvidelsesprocessen, men også på enigheden om det femte forskningsrammeprogram. Jeg håber også, at vi i rette tid før årsskiftet kan vedtage det fælles budget for 1999.
Hr. formand, mine damer og herrer, kære parlamentsmedlemmer, jeg mener, at det er ubetinget nødvendigt at holde øje med de store mål og vores borgeres interesser, hvad angår forbindelserne mellem institutionerne, og ikke at hæmme arbejdet med de problemer, der kunne være undgået. Til det formål er det nødvendigt med en åben diskussion, hvor jeg også gerne står til rådighed nu.
Der bliver stillet krav til Unionen i dag som aldrig før i de forløbne årtier. Unionen har førhen igen og igen bevist sin evne til at vise den nødvendige kreativitet og vilje til at klare store udfordringer. Jeg er overbevist om, at dette også vil være tilfældet nu på tærskelen til det nye årtusinde, og håber, at Det Europæiske Råd i Wien vil yde sit bidrag hertil.

Santer
Hr. formand, fru formand for Rådet, mine damer og herrer, Det Europæiske Råds møde i Wien markerer afslutningen på det østrigske formandskab.
Østrig har for første gang varetaget formandskabet, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at udtrykke min uforbeholdne anerkendelse af formandskabets arbejde. En vigtig begivenhed i det forløbne halvår var stats- og regeringschefernes uformelle topmøde i Pörtschach, hvor der skete en tilnærmelse mellem landenes holdninger, når det gælder EU's fremtid. Den 21. oktober afsluttede jeg mit indlæg her i Parlamentet vedrørende Pörtschach-topmødet med følgende ord: »Den største udfordring ligger nu, som det har været tilfældet fra Fællesskabernes oprettelse, i at omsætte tankerne om Europas fremtid i konkret handling.« Lad os kort se på de vigtigste af de områder, hvor der i det forløbne halvår er nået resultater - resultater som Det Europæiske Råd på det forestående møde vil kunne stadfæste eller afrunde.
Først EU's udvidelse, naturligvis. Det Europæiske Råd vil, som besluttet på topmødet i Cardiff, få forelagt Kommissionens første rapport om de fremskridt, der gøres i de enkelte ansøgerlande. Det fremgår af Kommissionens rapport, at hele processen nu er sat i gang. Kommissionens analyse viser også, at der er store forskelle de enkelte ansøgerlande imellem. Og den understreger, at der er tale om en dynamisk proces. De enkelte ansøgerlandes fremskridt vurderes på baggrund af Københavnkriterierne og de kriterier, som blev opstillet på topmødet i Madrid. Rådet vil givetvis minde om, at alle ansøgerlande må gøre en varig indsats for at opnå medlemskab af Unionen.
Sideløbende med forberedelserne til udvidelsen spores der nu, bl.a. takket være et godt samarbejde med Europa-Parlamentet, fremskridt i forhandlingerne om Agenda 2000. Vi står over for en afgørende fase, idet vi inden udgangen af denne samling skal vedtage alle de foranstaltninger, der foreslås inden for rammerne af Agenda 2000. På Det Europæiske Råds møde i Cardiff såvel som senest på det uformelle topmøde i Pörtschach har stats- og regeringscheferne udtrykt politisk vilje til at afslutte forhandlingerne om Agenda 2000 i forbindelse med det ekstraordinære topmøde, der afholdes i marts 1999.
Hvorfor skal forhandlingerne afsluttes i marts 1999? Det er der flere årsager til. For det første vil det forestående valg til Europa-Parlamentet gribe forstyrrende ind i Parlamentets arbejde fra marts-april 1999, ja vi mærker allerede nu, at det kommende valg har indflydelse på medlemmernes arbejde. For det andet vil en forsinkelse skade Unionens troværdighed. For det tredje er der en række praktiske hensyn i forbindelse med fastlæggelse af strukturfondsindsatsen og vedtagelsen af politikker, som taler for en afslutning i marts. Endelig vil en eventuel forsinkelse med hensyn til de planlagte førtiltrædelsesinstrumenter medføre en forsinkelse af selve tiltrædelsesprocessen.
Man må så naturligvis spørge, om det er muligt at afslutte forhandlingerne i marts 1999. Efter min vurdering er svaret ja. Beslutningsgrundlaget er til stede i form af Kommissionens 19 detaljerede forslag samt Kommissionens rapport om egne indtægter. Europa-Parlamentet vil i kraft af dets budgetbeføjelser være medunderskriver af en ny interinstitutionel budgetaftale. Indgåelsen af en sådan aftale, som er tilfredsstillende for såvel Europa-Parlamentet som Rådet, er naturligvis en afgørende forudsætning for Agenda 2000.
Hr. formand, jeg håber, at stats- og regeringscheferne på det forestående topmøde i Wien vil være i stand til at sikre et godt udgangspunkt for de beslutninger, der skal træffes under det tyske formandskab. Uden enighed om alt, ingen enighed om noget. Med dette forbehold, er det mit håb, at vi i Wien når en afklaring på tre områder. For det første at vi når til enighed om de mange aspekter af teknisk art i forbindelse med EU's regelsæt. Jeg glæder mig i den forbindelse over de fremskridt, der er noteret på det seneste med hensyn til strukturfondene, med hensyn til Samhørighedsfonden, førtiltrædelsesstrategien og de transeuropæiske net. For det andet at vi forsøger at komme videre, når det gælder det politiske område. Jeg tænker her eksempelvis på dele af landbrugsreformerne og udviklingen af landregionerne, på strukturpolitikken og på de finansielle aspekter. Endelig for det tredje at stats- og regeringscheferne i Wien skitserer et slutdokument, som bør fokusere på reformernes finansielle følgevirkninger og de hermed forbundne budgetspørgsmål.
Hr. formand, to emner af umiddelbar interesse for borgerne er på dagsordenen for det forestående topmøde: Beskæftigelsen og indførelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Lad mig begynde med beskæftigelsen. I Wien skal statsog regeringscheferne for første gang vurdere de enkelte landes fremskridt med hensyn til gennemførelsen af de nationale handlingsplaner for beskæftigelsen, som indgår i den europæiske beskæftigelsesstrategi, der blev vedtaget på topmødet i Luxembourg. Hvem troede vel for to år siden, at vi skulle opleve en sådan støtte til dette initiativ både fra medlemsstaternes side og fra arbejdsmarkedets parter? Hvem troede vel, vi ville nå til enighed om europæiske retningslinjer og nationale handlingsplaner? Hvem troede vel, at medlemsstaterne ville acceptere, at deres beskæftigelsesfremmende initiativer bliver undersøgt og evalueret af andre medlemsstater? Ja, at disse endog kan afsige dom over de fremlagte initiativer? Hvem troede vel, der ville udvikle sig en så forbilledlig og dynamisk proces, som vil kunne tjene som løftestang for nye EU-initiativer? Beskæftigelsesstrategien har først været drøftet med de enkelte medlemsstaters regeringer, og vi har sammen med dem etableret opfølgnings- og udvekslingsprocedurer og er nået til enighed om de såkaldte benchmarks.
På baggrund af Wien-topmødets resultater vil Kommissionen udarbejde forslag til en justering af retningslinjerne for 1999. Jeg vil godt understrege, at der er tale om minimale retningslinjer. Efter min opfattelse må vi først og fremmest sikre en konsolidering af processen. De nationale handlingsplaner indgår i en strategi på mellemlangt sigt. De nye initiativer er imidlertid helt afgørende. Vi tilstræber med vores strategi især at skabe et Europa præget af iværksætterånd og at skabe et paneuropæisk marked for risikovillig kapital, som vil kunne sikre europæiske virksomheder nogle af de fordele, amerikanske virksomheder nyder godt af. Dette er ligeledes formålet med bestræbelserne for at sikre bedre udnyttelse af ny informationsteknologi. Endvidere har vi anmodet medlemsstaterne om at justere deres systemer for arbejdsløshedsgodtgørelse og deres skattesystemer samt ikke mindst anmodet dem om at revurdere deres førtidspensioneringspolitik.
Hvad angår indførelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, blev det, som det vil være bekendt, besluttet på mødet i Pörtschach, at der den 15. oktober 1999, altså under det finske formandskab, afholdes et møde i Det Europæiske Råd, som vil være viet dette spørgsmål. Jeg har fra første dag i mit embede som formand for Kommissionen udtrykt ønske om at opprioritere netop dette emne. Med Amsterdam-traktatens ikrafttræden og det styrkede Europol-samarbejde er der skabt mulighed for reelle fremskridt, når det gælder det retlige samarbejde og politisamarbejdet, men også når det gælder asyl- og indvandringspolitik. Områder hvor borgerne har store forventninger til EU's indsats. For alle disse områder, der fortsat vil være nationale anliggender, gælder det, at politikkerne må fastlægges i et europæisk perspektiv. Vi har de seneste måneder oplevet en række konkrete problemer i forbindelse med asyl, indvandring, politisamarbejde og ja, udleveringssager. Alle vidner de om, at disse problemer må løses på fællesskabsniveau. Det er mit håb, at den handlingsplan, som Rådet og Kommissionen forelægger i forbindelse med topmødet i Wien, vil bringe forberedelserne til topmødet i Tampere et skridt videre.
Hr. formand, på dagsordenen for topmødet i Wien står også en debat om såvel den europæiske som den internationale økonomiske udvikling. Flere medlemsstater har oplevet regeringsskift, og den internationale økonomiske krise blev forværret efter begivenhederne i august i Rusland. Vi har derfor også i efteråret oplevet en livlig debat om den økonomiske politik, såvel finans- som pengepolitikken, og en debat såvel på europæisk som på internationalt niveau. Den internationale krise har nu fundet et roligere leje, men den er ikke overstået, og vi må derfor også fortsat følge udviklingen med stor opmærksomhed, ligesom vi må have resultaterne af efterårets debat i stadig erindring. Lad mig kort opridse disse resultater, som givetvis også vil blive drøftet på Wien-topmødet.
For det første vil jeg pege på debatten om rentesatserne. Der er nu enighed om, at alle betingelser er til stede for et lavt renteniveau straks fra indførelsen af euroen. Der er allerede indledt en dialog med Den Europæiske Centralbank, som viser, at det takket være den stramme budgetdisciplin vil være muligt at føre en pengepolitik, som ud over at opfylde den primære målsætning om prisstabilitet også mere generelt vil kunne tilpasses den økonomiske situation. På baggrund af de første drøftelser i Euro 11-Rådet kan jeg konstatere, at der synes at være bred enighed om denne vekselvirkning mellem de forskellige politikker. Jeg føler mig overbevist om, at dialogen vil fortsætte på tilfredsstillende vis, også efter at euroen er indført.
For det andet vil jeg pege på, at der er bred enighed om og vilje til at fremme samordningen af den økonomiske politik, finansog pengepolitikken, og der sker efter min opfattelse reelle fremskridt på dette felt, både inden for Euro 11-Rådet og i Ministerrådet. Samtidig er der klare tilkendegivelser af en vilje til at koordinere landenes skattepolitik. Så sent som i går blev stillingen gjort op på dette felt i ØKOFIN-Rådet, og der kunne konstateres tydelige fremskridt, omend det altid er tilrådeligt at anlægge en behersket holdning, når det drejer sig om skatteanliggender.
For det tredje har efterårets debat fokuseret på de økonomiske infrastrukturer og disses betydning samt betydningen af offentlige investeringer på dette felt. Det glæder mig, at debatten har understreget vigtigheden (og omfanget) af sådanne investeringer, samtidig med at der ikke er sat spørgsmålstegn ved principperne for stabilitets- og vækstpagten. Debatten har imidlertid udstukket retningslinjerne for de instrumenter, der kan anvendes for at påvirke investeringerne. Og jeg hilser derfor Kommissionens beslutning om et sådant instrument velkommen. Beslutningen blev truffet denne morgen og vil naturligvis blive forelagt for Det Europæiske Råd under mødet i Wien.
Jeg har tre bemærkninger i denne forbindelse. For det første en bemærkning vedrørende Den Europæiske Investeringsbank. På baggrund af successen i forbindelse med det særlige handlingsprogram, der blev vedtaget i Amsterdam, tror jeg, Den Europæiske Investeringsbank vil kunne styrke sin indsats og udvikle nye instrumenter, som kan støtte infrastrukturprojekter, i særdeleshed transeuropæiske net. Et muligt instrument ville være oprettelsen af en særlig afdeling med ansvar for bankens forskellige fremtidige initiativer rettet mod såvel den private som den offentlige sektor. Initiativer som skal fremme en fordeling af risici de to sektorer imellem og dermed øge de to sektorers deltagelse i finansieringen af infrastrukturprojekter. I denne forbindelse vil det være hensigtsmæssigt at udvide Den Europæiske Investeringsfonds valgkriterier, hvilket vil øge fondens betydning for udviklingen af infrastrukturerne i bredeste forstand.
For det andet må vi se i øjnene, at der er transeuropæiske infrastrukturprojekter, som på grund af manglende rentabilitet ikke lader sig gennemføre uden offentlige tilskud. I forbindelse med Agenda 2000 drøftes i øjeblikket Kommissionens forslag til ny finansieringsordning for transeuropæiske net. Forslaget rummer, ud over betydelige bevillinger til formålet, også flere nyskabelser. Jeg tænker især på tankerne om at indføre flerårige budgetbevillinger, tankerne om anvendelse af risikokapitalfonde og mulighederne for at samfinansiere projekter med indtil 20 % af de samlede omkostninger mod nu 10 %. For det tredje vil jeg pege på de eksisterende hindringer for oprettelsen af et egentligt paneuropæisk marked for investeringsmidler. Projektet blev søsat i forbindelse med Cardiff-mødet, og et sådant marked vil have en betydelig beskæftigelsesfremmende virkning, idet det vil kunne skaffe kapital til innovative virksomheder.
Hr. formand, ser vi på den internationale situation, er der efterhånden bred enighed om, at Den Europæiske Union med indførelsen af euroen må påtage sig et større ansvar i forhold til det internationale finansielle system, ligesom Unionen må kunne tale med én røst på den internationale scene. Der er enighed om, at Det Europæiske Råd på mødet i Wien må træffe afgørelse om alle uafklarede spørgsmål vedrørende repræsentation af euroen udadtil, herunder spørgsmålet om Kommissionens deltagelse i internationale fora. Jeg glæder mig i den forbindelse over, at ØKOFIN-Rådet nåede til enighed om dette spørgsmål i går, og altså inden Det Europæiske Råds møde. Ligeledes glæder jeg mig over Europa-Parlamentets støtte til Kommissionen i denne sag. Jeg tænker ikke mindst på vores ansvar i forhold til de internationale finansielle institutioners virksomhed og vores ansvar som den største bidragyder, når det gælder udviklingsbistand.
Vi må imidlertid ikke udelukkende se på de økonomiske aspekter. Det er mit håb, at vi på topmødet i Wien får mulighed for at se på en række emner fra en bredere synsvinkel. Jeg tænker på EU's rolle i forhold til den globalisering, der påvirker alle dele af samfundet. Med euroen og med Amsterdam-traktaten er Den Europæiske Union styrket, og Unionen kan ikke forholde sig tavs, når verden venter et svar. Svar fra et EU som taler med én røst.
Hr. formand, jeg har her skitseret de væsentligste emner, som vil blive drøftet på Det Europæiske Råds møde i Wien. Jeg kan dog ikke slutte mit indlæg her i Europa-Parlamentet uden at nævne, at vi i Wien selvsagt også vil markere 50-års-dagen for underskrivelsen af verdenserklæringen om menneskerettighederne. Det vil være en anledning til at opfordre til, at Den Europæiske Union optræder med beslutsomhed, når det gælder respekt for menneskerettighederne. Topmødet i Wien vil således være præget af konkrete, men også helt grundlæggende spørgsmål. Spørgsmål som må finde en løsning for at sikre, at vi er i stand til at tage de udfordringer op, det 21. århundrede vil frembyde.

Medina Ortega
Hr. formand, jeg vil begynde med at lykønske det østrigske formandskab med det store arbejde, som det har udført i de seneste måneder. Jeg vil især sige, at det ekstraordinære topmøde i Pörtschach var en glædelig overraskelse for parlamentsmedlemmerne, for i forhold til tidligere Europæiske Råd, talte man i Pörtschach om mere Europa i stedet for mindre Europa.
Wiens navn er meget fascinerende, og måske bliver dette en lejlighed til, at Europa på Det Europæiske Råd vedtager en erklæring med meget generelt indhold, men i henhold til det østrigske formandskabs indlæg drejer det sig om at opnå konkrete mål.
Det østrigske formandskab har givet udtryk for, at det vigtige nu er borgerne, vores borgere, dem som har stemt på os og forventer, at problemerne bliver løst. Og som det østrigske formandskab har nævnt, er ledigheden det største problem. Det er Den Europæiske Unions førsteprioritet i øjeblikket. Med 10 % arbejdsløse, med næsten 20 millioner mennesker uden arbejde kommer andre problemer i anden række.
Det ekstraordinære topmøde i Luxembourg, som blev iværksat af Kommissionens formand, hr. Santer, betød selvfølgelig betydelige fremskridt på området, men der manglede midler til finansiering. Og jeg mener, at de midler, der blev tilbudt i Luxembourg, de ECU 10 milliarder fra Den Europæiske Investeringsbank og de ECU 450 millioner på tre år fra Fællesskabets budget, er for lidt. Det er klart, at hvis vi ønsker at bekæmpe arbejdsløsheden, er det nødvendigt at bruge andre midler.
Og det spørgsmål, jeg stiller Rådet, er følgende: Er det ikke muligt at overveje nogle forslag til mobilisering af økonomiske midler, nærmere bestemt Jospins forslag - som er en genoptagelse af tidligere forslag fra Delors - om anvendelse af et europæisk lån til de store transeuropæiske net, som det østrigske formandskab også har refereret til, eller ganske enkelt Prodis forslag om mobilisering af centralbankernes ressourcer eller reserver, når euroen er indført?
Det er klart, at vi i øjeblikket har brug for ressourcer til investering. Og dette rejser desuden tvivl om et af de elementer, der syntes at være en trossætning i den europæiske konstruktion: Euroens tilknytning til en stabilitetspagt, hvor det vigtigste var inflationen. I en tid hvor problemet ikke synes at være inflation, men deflation, hvor verden synes truet af en økonomisk krise, er det spørgsmål, vi stiller os selv i Parlamentet, Rådet og Kommissionen, om der ikke burde træffes foranstaltninger, der kan fremme investeringerne.
Er det fornuftigt, at vi skærer ned i udgifterne - også i investeringsudgifterne - og at f.eks. investeringerne bremses via stabilitetspagten? Jeg mener, at stabilitetspagten bør suppleres med en beskæftigelsespagt, som kunne give mulighed for mobilisering af ressourcer til bekæmpelse af arbejdsløsheden.
Og endelig har formanden for Rådet også talt om de finansielle perspektiver. Den fare vi i Parlamentet ser i forbindelse med de finansielle perspektiver, fru formand for Rådet, er, at vi går i retning af mindre Europa i stedet for mere Europa.
Jeg håber, at Det Europæiske Råd i Wien i lyset af de halvofficielle konklusioner fra Det Europæiske Råd i Pörtschach arbejder sig hen imod mere Europa, for uden mere Europa vil det ikke være muligt at skabe det Europa, som Fællesskabets borgere ønsker.

Azzolini
De herrer formænd, ærede kolleger, det uformelle topmøde i Pörtschach for nylig har efter vores mening desværre vist, at Europa stadig leder efter sin identitet. Selvom Europa økonomisk set allerede er en anerkendt verdensmagt i dag - som også får en fælles valuta om kort tid - så er vores regeringer alt for forsigtige og usikre, når det gælder om at give Europa en mere dynamisk og mere politisk rolle, både på internt og på internationalt plan. I den forbindelse vil jeg gerne på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe gøre opmærksom på problemet med repræsentationen af de 11 lande i eurozonen - som det østrigske formandskab i øvrigt mindede om - så man sikrer en passende repræsentation i de internationale organer. Man er hidtil kun nået frem til enighed om et enkelt af de drøftede emner, nemlig ligevægten mellem stabilitet og vækst. Flere lande har faktisk udtalt, at det er nødvendigt med en dialog med Den Europæiske Centralbank. Nu spørger vi så Rådet, om dette er en eufemisme for at skjule et vanskeligt forhold mellem regeringerne og Centralbanken, eller om det - hvilket vi håber - er en bekræftelse af ønsket om at beskytte dette organs rolle og uafhængighed.
Jeg vil i øvrigt gerne gøre opmærksom på, at de store ofre, som alle landene har måttet bringe med henblik på indførelsen af en stærk og pålidelig fælles valuta, hverken kan eller skal være forgæves som følge af meningsændringer eller - værre endnu - som følge af nogle farlige indblandinger, der risikerer at medføre en svag valuta uden en solid fremtid. Regeringerne ved nemlig godt, at en fornuftig valutapolitik er en forudsætning for at skabe et solidt grundlag for vækst og udvikling, men det er klart, at det også er nødvendigt med nogle hensigtsmæssige og samordnede økonomiske politikker for at skabe et økonomisk opsving og navnlig for at skabe fremgang i beskæftigelsen, der er en sand og stor nødvendighed i Europa. Det er netop denne opgave, som regeringerne absolut ikke må undlade at udføre.
Hvad angår de andre punkter på dagsordenen, levede det uformelle topmøde desværre ikke op til vores forventninger. Bortset fra hensigterne og løfterne kom der ikke nye kendsgerninger frem med hensyn til udenrigspolitik, f.eks. den fælles sikkerhedsog forsvarspolitik, selvom premierminister Blairs åbenhed over for WEU's medtagelse i Den Europæiske Union må siges at være positiv. Der var faktisk ikke noget om retsvæsenet og de interne anliggender, eller om kriminalitet og illegal indvandring, og der var heller ikke noget om påbegyndelsen af institutionsreformer.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne tilføje, at vi som følge af omfanget af de udfordringer, der vil beskæftige os i de kommende år, har brug for en politisk vision og for et nyt skub i den rigtige retning. Vi håber derfor, at det næste Europæiske Råd i Wien vil leve tilstrækkeligt op til vores og alle borgernes forventninger og således bekræfte de ønsker, som det østrigske formandskab gav udtryk for. Jeg mener dog, at også Europa-Parlamentet, som er den demokratiske stemme, der repræsenterer vores folk, bør spille en igangsættende og afgørende politisk rolle i den forbindelse, naturligvis sammen med de andre institutioner.

Frischenschlager
Hr. formand, fru formand, fru statssekretær, De har anført en lang liste over emner. Intet emne, som er af bare nogen betydning, er blevet udeladt de facto. Det sker selvfølgelig på bekostning af vigtige punkter. Jeg tror, at det er meget afgørende, at topmødet i Wien får et politisk gennembrud i det mindste i ét centralt spørgsmål, og det er Agenda 2000. Vi skal have afsluttet dette vigtige emne om udvidelsen, men også om de 15 EU-landes interne sammenhold i det halve år før valgkampen op til valget til Europa-Parlamentet. Det anser jeg for det afgørende spørgsmål, og jeg håber, at det vil ske med succes.
For det andet et emne, som De ikke har nævnt, og som tilsyneladende kun berører os parlamentsmedlemmer så stærkt. Det er statutten for Europa-Parlamentets medlemmer. Det er ganske afgørende, at topmødet i Wien afslutter dette emne på en vellykket måde. Det er på den ene side Parlamentets ansvar, men i sidste ende også Rådets ansvar. Det handler ikke kun om at skabe et fornuftigt arbejdsgrundlag for parlamentsmedlemmerne. Vi er imidlertid i en vanskelig fase. Der er skandaler og bebrejdelser. Fru formand, det er afgørende, at vi som parlamentsmedlemmer kan gå ind i valgdiskussionen ved dette demokratiske valg med ryggen fri, og at vi ikke er nødt til at beskæftige os med bebrejdelser, men derimod med europæiske emner. Jeg beder Dem om at tage dette emne alvorligt og at sørge for den 12. december, at dette emne kan streges fra dagsordenen på en fornuftig måde før valget, og det i vores ånd, hvilket Parlamentet forhåbentlig vil foreslå i morgen.

Pasty
Hr. formand, kære kolleger, Det Europæiske Råd er i henhold til traktaterne ikke et besluttende organ, men det er en vigtig drivkraft i forbindelse med nye politiske initiativer i EU, og dets legitimitet er uomtvistelig, eftersom alle stats- og regeringschefer står direkte til ansvar over for de respektive medlemslandes parlamenter.
Forud for et møde i Det Europæiske Råd kan vi blot give udtryk for vores ønsker. Vi skal ikke opstille en udtømmende liste over emner, vi ønsker behandlet, hvilket uundgåeligt vil give anledning til skuffelser og desillusionering. Lad os i stedet begrænse os til nogle hovedpunkter. Jeg vil for mit vedkommende fremhæve tre punkter.
Første punkt: reformen af Agenda 2000 og den fremtidige finansiering af Unionen. Højtstående kilder i et stadigt stigende antal medlemslande, herunder nogle af de største lande, giver udtryk for, at et medlemslands bidrag til Unionens budget bør ligge på niveau med landets økonomiske fordele ved medlemskabet. Princippet om »noget for noget«, som i sin tid gjorde fru Thatcher berømt, synes at vinde udbredelse, hvilket imidlertid er en mildt sagt besynderlig form for solidaritet i et EU, hvis regeringer alle tragter efter førerpositionen i den sociale overbudspolitik. Aldrig har der i Den Europæiske Union været så mange regeringer under socialdemokratisk ledelse eller med socialdemokratisk deltagelse, og aldrig har man i den grad fornægtet solidaritetsprincippet, i alt fald hvis man skal tro hensigtserklæringerne. Solidaritetsprincippet er ikke desto mindre bindemidlet i alle fællesskabsinitiativer og forudsætningen for velstand i alle Unionens medlemslande.
Jeg må på det kraftigste advare mod den nedbrydning af den fælles landbrugspolitik, som bliver konsekvensen af en samfinansiering af denne politik. Jeg må ligeledes advare mod at reducere bevillingerne til strukturfondene, til Den Europæiske Socialfond og til Samhørighedsfonden, idet vi dermed risikerer at forstyrre den økonomiske og sociale ligevægt regionerne imellem.
Andet punkt: EU's udvidelse. Udvidelsen er, som vi tidligere har understreget, uden fortilfælde, både når det gælder dens politiske symbolværdi, og når det gælder de sociale, økonomiske og handelsmæssige udfordringer. Lad os ikke udelukke nogle lande på et diskutabelt grundlag, og dermed skabe en kunstig opdeling af ansøgerlandene. Lad os heller ikke undervurdere de betydelige vanskeligheder, der venter såvel ansøgerlandene som de økonomiske aktører i de 15 EU-lande.
Det tredje punkt, jeg ønsker at fremhæve forud for Det Europæiske Råds møde, er de institutionelle reformer. Disse reformer er uløseligt knyttet sammen med udvidelsen og må nødvendigvis gennemføres forud for en sådan udvidelse. De må imidlertid ikke tjene som påskud for at forhale udvidelsen. Det er nu stats- og regeringscheferne, der har udspillet. Kære kolleger, lad os være fordringsfulde på dette felt. Lad os indtrængende anmode stats- og regeringscheferne om fordomsfrit og uden bagtanker at diskutere de grundlæggende institutionelle reformer, som må gennemføres, såfremt EU fortsat skal bestå og udvikle sig.

Puerta
Hr. formand, jeg er fuldstændig enig med fru Ferrero-Waldner i, at Det Europæiske Råd i Wien bliver afgørende for forsøget på at løse den europæiske konstruktions hovedproblemer. Først og fremmest arbejdsløsheden. Derfor insisterer vores gruppe på en støtte til beskæftigelsespolitikkerne, der går ud over samordningen mellem de nationale politikker og Fællesskabets retningslinjer.
Vil det efter topmødet i Wien være muligt at få en europæisk beskæftigelsespolitik? Vi må lægge samme ihærdighed i det, som det var tilfældet i bestræbelserne på at opnå den fælles mønt, fordi stabilitetspagten og den fasthed, hvormed den anvendes, efter vores mening bremser jobskabelsen og er i modsætning til borgernes interesser.
Vi er ikke enige i den nylige erklæring fra regeringslederne i Storbritannien og Spanien, Tony Blair og José María Aznar, om en større fleksibilitet på arbejdsmarkedet og en nedsættelse af arbejdsløshedsunderstøttelsen for at undgå, som det siges, at de ledige hænger fast i understøttelsen. Med denne filosofi og med disse opskrifter bliver beskæftigelsespolitikkerne ikke fremmet og den europæiske sociale model ikke støttet.
Vi ser mere positivt på den franske regerings filosofi med de 35 timer og Oskar Lafontaines forslag, som sammenlagt kunne betyde store investeringer særligt i europæiske net til transport, kommunikation og energi. Kommissionen, som vi så ofte kritiserer, har selv fremsat interessante forslag - som indtil videre er blevet blokeret af Rådet - og lad mig nævne nogle af dem: nedsættelse af momsen for arbejdskraftkrævende serviceydelser, indførelse af miljøafgifter med henblik på jobskabelsespolitikker.
Hvad angår Agenda 2000, fru formand for Rådet, er vi foruroligede over fiaskoen på ØKOFIN's møde. Hele Agenda 2000 og især rapporten om egne indtægter, programmeringen af fondene og den eksterne repræsentation af euroen er blevet forsinket.
På den anden side mener vi, at det østrigske formandskabs forslag om at fastfryse udgifterne i procent og fastsætte dem til ECU 85 milliarder for det kommende år er et tilbageskridt for den interne solidaritet, og vi skal ikke kunne sige, om der tages hensyn til forslag fra nogle medlemsstater om at nedsætte Fællesskabets budget i reelle tal, som så ville sænkes til 1, 10 % af Fællesskabets BNP. Dette ville gøre udvidelsen meget usikker, en udvidelse, der endnu ikke har en klar udformning og en tidsplan, som garanterer, at det vil lykkes.
Jeg slutter nu, hr. formand, med at henvise til behovet for at udforme klare retningslinjer for forbindelserne til Tyrkiet og for at reagere strategisk og solidarisk på de enorme problemer i Mellemamerika.
Og til sidst vil jeg nævne problemet med Europa-Parlamentet. Vi må én gang for alle have en statut for Europa-Parlamentets medlemmer, så der eksisterer en seriøsitet og en gennemsigtighed for os selv og den europæiske offentlighed.

Velkomstord
Formanden
Jeg vil byde velkommen til formanden for Letlands delegation til Det Blandede Parlamentariske Udvalg Den Europæiske Union/Letland, hr. Gundars Bojars, og formanden for Udvalget om Europæiske Anliggender, hr. Edvins Inkens, som har taget plads i den officielle loge og er kommet for at følge forhandlingen om betænkningerne fra Udenrigsudvalget om optagelsen af de lande, der har ansøgt om tiltrædelse. Velkommen.

Det Europæiske Råd (fortsættelse)
Voggenhuber
Hr. formand, fru formand for Rådet, flere og flere mennesker i Europa ser med skræk på, hvordan det 19. århundredes ansigt møder dem på tærskelen til det 21. århundrede. En stadig mere aggressiv neoklassisk økonomisk ideologi forsøger åbenbart at tvinge os til dette tilbagetog i fortiden. Denne neoliberalisme betragter ligefrem arbejdsløshed som en indikator for modernisering, arbejdstagernes faldende indkomster som et fremskridt. Deregulering er ligefrem blevet til et pseudoreligiøst bud. Finansmarkederne reagerer imidlertid ikke på noget med så stor eufori som på meddelelsen om personalenedskæringer og afskedigelser. Hvad denne ideologi har anrettet af ødelæggelser i de senere år i Sydøstasien, i de nyindustrialiserede lande eller i Rusland, efterlader åbenbart næsten ikke noget indtryk. Den, som ikke vil tilbage til det 19. århundrede, stemples som reaktionær.
Politikerne har i mange år vist sig at være bekymrede over massearbejdsløshed og stigende fattigdom. Men ud over politisk bekendelseslitteratur og social poesi er der kun blevet produceret lidt. Man kan ikke undgå at få det indtryk, at dele af den europæiske politik ligefrem skal forstås som hjælpeorgan for denne aggressive ideologi. Vi kræver derfor eftertrykkeligt, at der sættes konkrete handlinger på dagsordenen på topmødet i Wien, og at man holder op med at gøre de centrale reformspørgsmål til tabu. Vi forlanger kvantificerede og kvantificerbare mål med klare frister og evalueringsprocedurer. Endvidere afslutning af den ruinerende europæiske skattedumping, harmonisering af skattesystemerne, forsøg på at udarbejde en økologisk skattereform, påmindelse om Den Europæiske Centralbanks pligt til at støtte de europæiske økonomisk-politiske mål i forbindelse med prisstabiliteten.
Vi forlanger en regulering af finansmarkederne og en ikkemodregning af arbejdspladsskabende investeringer i forbindelse med stabilitetspagten. Endelig forlanger vi en diskussion om en retfærdig fordeling af arbejdet gennem en forkortelse af arbejdstiden. Lad os nu gå fra politisk poesi til ansvarlige handlinger!

Sainjon
Hr. formand, EU's borgere, og i særdeleshed de arbejdsløse og de unge, forventer sig meget af EU's sociale dimension, og de håber, den historiske chance, der nu byder sig, vil komme dem til gode, idet der nu i hovedparten af medlemslandene er socialdemokratiske regeringer ved magten. Disse regeringer kan ikke forsvare at skuffe borgerne ved ikke at gennemføre en politik, der lever op til forventningerne. Det er ikke længere nok med flotte eller deltagende ord, når vi konfronteres med kendsgerningerne.
Tiden er inde til på topmødet i Wien at fuldende det sociale Europa og sikre, at borgerne føler sig inddraget i et ambitiøst socialt projekt - jeg fristes til at sige: et projekt som er vores demokratiske rødder og fremskridtsorienterede traditioner værdigt. Det, som især berører borgerne, er imidlertid arbejdsløsheden. Ministeren var inde på dette spørgsmål. Det er på dette felt, der bør sættes hårdt ind, også selvom vi for øjeblikket kan glæde os over, at arbejdsløsheden i Europa er faldende. De forslag, som blev fremsat på beskæftigelsestopmødet i Luxembourg i november 1997, må nu omsættes til handling. Især er der grund til at understrege målsætningen om, at alle unge skal tilbydes job eller uddannelse, før de har været ledige i seks måneder, voksne før de har været ledige i et år. Lad os fortsætte ad denne vej og gå skridtet videre, så vi skaber en ny velfærdsstat, som fremmer beskæftigelse og livslang uddannelse for enhver borger i Den Europæiske Union.
Lad os sikre, at enhver afskedigelse, enhver ledighedsperiode, automatisk udløser adgang til lønnet, forpligtende uddannelse - og det skal vel at mærke ikke blot være en »opbevaringsordning«. Efter min opfattelse kan vi på den måde helt bandlyse ordet arbejdsløshed fra vores ordforråd. Vel er det undertiden nødvendigt med offentlig støtte, men denne støtte er ikke meningsfyldt, medmindre den er led i et aktiverings- og uddannelsesforløb. Den enkelte skal livet igennem veksle mellem erhvervsaktivitet og uddannelse, uden uønskede afbrydelser. Det er det ambitiøse og nyskabende projekt, som EU-landenes regeringer bør arbejde for, ikke blot på topmødet i Wien, men også i forbindelse med det forestående valg til EuropaParlamentet i juni 1999.

Parigi
Hr. formand, ærede kolleger, udenrigspolitikken er et område, der hører ind under denne forhandling, og for at understrege Fællesskabets mangel på udenrigspolitik vil jeg tillade mig på symbolsk vis at tage Öcalan-spørgsmålet op. Venstrefløjens Europa lægger ud på den værst tænkelige måde. Visse af den italienske regerings repræsentanters amatøragtighed og demagogi er nemlig blevet modsvaret af den tyske regerings hykleri og fejhed, sådan som det fremgik af Frankfurter Allgemeine Zeitung . Selvom retsvæsenet havde udstedt en international arrestordre for PKK's leder, foretrak den tyske regering at lade sorteper gå videre til de italienske fremskridtsvenlige kammerater. Hertil kommer, at den græske premierminister Kostas Simitis - hvis regering tidligere havde afvist at modtage samme Öcalan, selvom det ikke var officielt - har givet udtryk for at være tilhænger af, at PKK's leder får politisk asyl, idet han dog overlader denne »ære« til Italien, som efter hans mening »administrerer spørgsmålet på en udmærket måde«.
Jeg får lyst til at sige, at hvis det er udenrigspolitisk solidaritet mellem de partier, der hører til samme Socialistiske Internationale, så må man håbe, at denne lidet rosværdige form for solidaritet ikke bliver overført til administrationen af fællesskabspolitikkerne. I forbindelse med Öcalan-sagen er der problemerne med pression, trusler og terroristiske handlinger, som organiserede etniske og religiøse grupper med en massiv tilstedeværelse på europæisk område enten har udført eller blot truet med at udføre. En af de højintellektuelle fra den tyske venstrefløj, Peter Schneider, gør opmærksom på dette, idet han udtaler, at »det er klart, at Tyrkiet stræber efter at styre det tyrkiske mindretal i Tyskland som en slags femte kolonne. Det lader til, at kurderne opfører sig på samme måde«.
Det skal tilføjes, at disse indvandrere ikke blot risikerer at blive ansporet til en voldelig adfærd, men at de også ved en afstemning vil være tilbøjelige til uden betænkeligheder at give deres stemmer til de borgere eller de koalitioner, der varetager deres interesser bedst, eller som lover at varetage deres interesser bedst.
Delegationen fra Den Nationale Alliance mener således, at Öcalan-sagen har synliggjort den aktuelle fællesskabskonstruktions begrænsninger, det vil sige dens mangelfuldhed med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og dens mangler inden for retsvæsenet og international ret. Det er næsten en gavnlig krise, der er opstået. Det er en krise, som har vist de enkelte medlemsstaters utilstrækkelighed og deres manglende vilje til at behandle nogle problemer og hver for sig at forsøge at løse disse problemer, der risikerer at få nogle meget negative konsekvenser for den offentlige orden og de diplomatiske og handelsmæssige forbindelser. Det er således endnu en årsag til, at vi langt om længe bør indføre en sand fælles udenrigspolitik og oprette en ordentlig europæisk domstol, som man kan overlade den juridiske afgørelse af sager som Öcalan-sagen til.

Swoboda
Hr. formand, jeg vil gerne vende tilbage til det egentlige emne igen, nemlig topmødet i Wien, og komme ind på to punkter, der for mig at se er meget afgørende for, om topmødet bliver en succes eller ej, nemlig beskæftigelsen og udenrigspolitikken. Hvad angår beskæftigelsen, har nogle allerede taget stilling hertil. Det skyldes ikke, at der ikke falder os noget bedre ind, men da dette emne er så overordentlig vigtigt for Europa med den uacceptabelt store arbejdsløshed, er vi nødt til igen og igen at komme med nye initiativer i forbindelse med beskæftigelsen.
Takket være Amsterdam-traktaten har vi opnået noget. I Cardiff og især i Pörtschach er det blevet bekræftet, at denne beskæftigelsespolitik skal spille en mere central rolle. De nationale beskæftigelsesplaner i de enkelte medlemslande er blevet gennemgået af Kommissionen. Jeg må sige, at de er blevet behandlet meget blidt, og jeg ved også, at Kommissionen kunne have taget noget hårdere fat i nogle medlemslande. Jeg håber, at det kun var blidhedens første bølge, for jeg er absolut overbevist om, at Kommissionen og sandsynligvis også Rådet er nødt til at tage hårdere fat i nogle medlemslande, som faktisk sakker bagud med deres planer, med deres forestillinger, med deres målsætninger.
Vi skal træffe foranstaltninger, hvilket der også allerede har været tale om, især fra Manolo Medinas side. Hvordan går det med investeringerne i Europa? Bliver de foranstaltninger, som man bebudede i Pörtschach, og som allerede er indeholdt i Delors-hvidbogen, nu også virkelig gennemført? Hvordan går det med landenes samarbejde på skatteområdet? Er der virkelig en koordinerende skattepolitik, der inkluderer økonomien? Jeg har af og til det indtryk, at medlemmer af Rådet og enkelte lande er bange for deres eget mod. Man siger, at man vil gøre noget, men næppe er der et konkret forslag på bordet, før man finder tilstrækkeligt med undskyldninger for at snige sig væk derfra igen, og jeg vil gerne endnu en gang klart og tydeligt sige: Jeg anser beskæftigelsespolitikken, klarere retningslinjer for beskæftigelsen og strengere kontrol af de enkelte lande fra Kommissionens side for absolut vigtige punkter.
Udenrigspolitik: Der er allerede blevet sagt noget til det punkt, og det er godt, at i hvert fald kommissær van den Broek er her. Det kan måske glæde ham på kort sigt, hvis han ikke får nogen kolleger fra Rådet inden for udenrigspolitikken. Men jeg vil gerne minde om, at følgende blev sagt klart i Cardiff: I Wien skal hr. eller fru FUSP vedtages. Det blev bekræftet i Pörtschach. Imidlertid hører jeg nu rygter om, at man ganske vist ønsker det i princippet, men ikke kan enes om navne, og at Rådet igen farer forskrækket tilbage fra en afgørelse om virkelig at udnævne en øverste ansvarlig person. Enten er Rådet klar over, at det er vigtigt at udnævne sådan en øverste ansvarlig person - så skal denne person udnævnes nu, nemlig efter alle de negative erfaringer - eller også er det ikke vigtigt for Rådet, og så skal Rådet strege disse bestemmelser fra Amsterdamtraktaten.
Det andet er fuldstændig uacceptabelt, også for Parlamentet. Der siges følgende: Ja, hr. eller fru FUSP er en vigtig personlighed. Vi skal binde den sammen i en pakke med kommissionsformanden og andre personer. Jeg spørger: Ved Rådet ikke, ved landene ikke, at kommissionsformanden fremover også vælges af Parlamentet, og at det først er tilfældet på et senere tidspunkt? Har Rådet ikke forstået, at beslutningsforholdene er anderledes, og at Rådet skal træffe den vigtige afgørelse om den person, der skal repræsentere udenrigspolitikken fra Rådets side, som altså er kontaktperson og partner for van den Broeks kolleger og for de andre kolleger i Kommissionen? Denne afgørelse skal træffes nu. Det ville være et meget tydeligt tegn på svaghed fra Rådets side, det ville være en fortsættelse af Rådets hidtidige ubeslutsomhed i udenrigspolitiske spørgsmål, hvis Rådet ikke træffer disse afgørelser i Wien, og jeg mener, at Parlamentet skal sige klart og tydeligt: Hvis Den Europæiske Unions udenrigspolitik skal ændres og gøres effektiv, har vi brug for en øverste ansvarlig fra Rådet, som skal vælges nu i Wien!

Brinkhorst
Hr. formand, det er virkelig en skam, at formanden for Rådet ikke er her længere. Vi har efterhånden en tradition for at spille for galleriet. Jeg vil gerne tale om to emner. Det ene handler om de økonomiske aspekter af Agenda 2000. Hvis ØKOFIN's beretninger i går og i forgårs er korrekte, så har det Europæiske Fællesskab desværre visse problemer. I Agence Europe står der, at Spanien stillede store spørgsmålstegn ved udkastet til de spørgsmål, der skal behandles på det Europæiske Råd i Wien. Det viser, at der ikke er udsigt til de store fremskridt på dette område. Hvis formanden for Rådet havde været her, ville jeg have bedt hende om at redegøre for formandskabets strategi i den henseende.
Hvad angår spørgsmålet om den tredje søjle: I Cardiff snakkede man meget om fremskridt inden for retlige og indre anliggender. Men helt ærligt, så er der sket meget lidt siden da. Det er et vigtigt spørgsmål. I går var vi samlet i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, hvor ministeren for indre anliggender talte. Indførelsen af Schengenaftalen i EU-traktatens rammer her ca. 16 måneder efter underskrivelsen i Amsterdam burde nu være på plads. Det er ikke tilfældet. I øjeblikket ved vi stadigvæk ikke, hvad der hører ind under første og tredje søjle. Hvis vi ratificerer Amsterdamtraktaten, uden at der er sket noget, er der en fare for, at alt bliver i tredje søjle. For at føje spot til skade ser det nu ud til, at man i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender er ved at nedsætte et særligt udvalg, der skal overvåge retlige anliggender, hvilket der ikke tages højde for under den første søjle. I den første søjle findes COREPER, Kommissionen, men ikke K4-udvalget, og det særlige udvalg for retlige og indre anliggender. Hvad er formandskabets holdning hertil? Kan det stå imod? Hvad er Kommissionens holdning? Jeg kan se kommissær van den Broek i mødesalen. Jeg håber, at han kan svare, at Kommissionen ikke vil acceptere illegale situationer vedrørende retlige og indre anliggender. For dette udvalg er det temmelig vigtigt, at det er i den traditionelle struktur frem for søjle tre-struktur og regeringsstruktur.

Ainardi
Hr. formand, beskæftigelsen er det spørgsmål, som optager sindene i Den Europæiske Union. En effektiv indsats for at bekæmpe arbejdsløsheden er helt afgørende, ikke mindst en indsats rettet mod unge og mod langtidsledige. Det uformelle topmøde i Pörtschach varslede en kursændring, der lød nye toner om at sætte fokus på vækst og beskæftigelse. Vi har set, hvordan vælgerne i en række EU-lande på det seneste har vraget liberalismen og har udtrykt ønske om et mere menneskeligt samfund.
Hensigtserklæringerne må nu omsættes i handling. Det er, hvad borgerne forventer af topmødet i Wien. Jeg lyttede med interesse til kommissionsformandens redegørelse. Men ser man nærmere på de retningslinjer for beskæftigelsespolitikken i 1999, som Kommissionen vil forelægge for stats- og regeringscheferne, er der efter min mening grund til en vis bekymring. Kommissionen prioriterer fortsat de foranstaltninger højest, som fremmer arbejdskraftens fleksibilitet, og der manes til tilbageholdenhed under henvisning til virksomhedernes konkurrenceevne. Jernbanepersonalet har netop gennemført en europæisk aktionsdag i protest mod Kommissionens liberaliseringsbestræbelser og med krav om offentlige institutioner, som lever op til tidens krav og behov. Det netop afholdte fransk-tyske topmøde bekræftede på ny ønsket om at styrke EU's sociale dimension. Der tales endog om at opstille bindende og verificerbare mål. Med andre ord: Ingen tvivl om, at topmødet i Wien må omsætte ord til handling.
Skal der være overensstemmelse mellem ord og handling, forudsætter det efter min opfattelse, at tre betingelser opfyldes. For det første må Den Europæiske Centralbanks beføjelser og ansvarsområder omdefineres, og såvel Europa-Parlamentet som de enkelte landes parlamenter må sikres demokratisk kontrol med ECB's virke. For det andet er det udmærket at sænke renteniveauet, men rentesænkningen bør være selektiv og rettet mod beskæftigelsesfremmende foranstaltninger. For det tredje må den nuværende stabilitetspagt erstattes med en egentlig vækst- og beskæftigelsespagt.
Lad mig afslutningsvis understrege, at ethvert fremskridt på dette felt forudsætter, at borgerne inddrages i processen. Det er helt afgørende at fremme den sociale dialog, at skabe en åben offentlig debat om de udfordringer, beskæftigelsesspørgsmålet frembyder for Den Europæiske Union. En årlig konference om den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken ville være et væsentligt bidrag til en sådan offentlig debat, idet den ville åbne mulighed for en gennemgang af de opnåede resultater og mulighed for at stille forslag om en tilpasning af beskæftigelsespolitikken, om nødvendigt suppleret med bindende og kvantificerbare kriterier.

Raschhofer
Hr. formand, i betragtning af mængden af vigtige indholdstunge emner, der står på dagsordenen for topmødet i Wien - og rådsformanden har sandelig præsenteret et potpourri for os - ønskes det østrigske formandskab mod til diskussion og succes. Det vil være afgørende, at der tages de rigtige skridt på nogle få vigtige områder, f.eks. i spørgsmålet om udvidelsen og Agenda 2000. I betragtning af de mange uløste, men vigtige kernepunkter på struktur- og landbrugsområdet spørger jeg mig selv, hvordan tidsplanen mon kan overholdes. Jeg spørger ikke mindst om dette, fordi det jo, og det gør det så vanskeligt, handler om interesser i stedet for visioner.
Det østrigske formandskab skal altså sørge for, at der sættes i det rigtige gear, og at rattet peger i den rigtige retning. Det er en vanskelig opgave. Ved at gøre beskæftigelsespolitikken til et emne befinder man sig på den rigtige vej, dog mangler politikken at blive gennemført effektivt. Der mangler ikke analyser eller dokumenter. Også her er tiden knap, for der er endnu en lang og besværlig vej fra vedtagelsen til de konkrete resultater, der hedder: mere beskæftigelse og færre arbejdsløse.

Görlach
Hr. formand, selvom vigtige repræsentanter for formandskabet fra Østrig ikke er til stede, vil jeg alligevel gerne vise min respekt for det arbejde, det østrigske formandskab har udført hidtil. De har bragt mange ophobede problemer videre og bidraget til, at det ved overdragelsen af depechen til det tyske formandskab nu også hurtigt kan føre til resultater og beslutninger. Det forekommer næsten at være umuligt med dén mængde af opgaver, det siger mange kolleger her, men jeg vil gerne gøre eftertrykkeligt opmærksom på, at der ikke må opstå nogen tvivl, og slet ikke i Wien, før overdragelsen af rådsformandskabet, om, at tidsplanen for Agenda 2000 skal overholdes i første halvår. Vi i Parlamentet vil udforme vores arbejde således, at der ikke er nogen undskyldning fra Rådets side. Det vil blive vanskeligt, man er nødt til at tage sig sammen, men det forventer vi også.
Med Agenda 2000, med de mange problemer, der skal løses, bør - og det ville være godt, hvis det blev gjort helt klart i Wien - det kommende formandskab ikke glemme at udføre et forarbejde, heller ikke i forbindelse med de nødvendige institutionelle reformer. Vi ved, at de først kan afsluttes og gennemføres på en ny regeringskonference, men man må ikke vente, indtil tidspunktet for en ny regeringskonference kommer. Der skal allerede tages fat på arbejdet nu. Der skal forslag og alternativer på bordet for at fremme de interne reformer, især hvad angår de institutionelle reformer. For hvad hjælper det, at vi klarer Agenda 2000 ved landbrugs- og strukturfondene - selvom det bliver som et kompromis - og forhandlingerne er så vidt, at man kan tale om optagelse af de nye medlemmer på et eller andet tidspunkt, hvis de institutionelle reformer endnu ikke er gennemført? Parlamentet vil få sit hyr med det, og vi kender diskussionen i alle vores grupper om, at netop også de institutionelle reformer skal afsluttes på forhånd ved den første optagelse af nye medlemmer.
Jeg vil gerne tilføje et andet punkt: Naturligvis kommer beskæftigelsen igen til at stå på dagsordenen i Wien. Men det ville være godt, hvis alle institutioner og alle medlemmer kunne bidrage til, at den temmelig ubeskrivelige diskussion i Storbritannien, oppisket af en del af pressen, faldt bort. Der er ikke tale om en skatteharmonisering her i betydningen ligestilling. Det handler ganske enkelt om, at medlemslandene også finder en måde i forbindelse med beskæftigelsen, hvorpå de kan blive enige, og hvormed, naturligvis også ved hjælp af skattepolitikken, man kan forsøge at fremme investeringerne. Det skal klarlægges, hvordan faktoren arbejde i højere grad kan befries fra den betydelige skattemæssige byrde, som der er tale om i mange lande, med en fornuftig, aftalt, fælles indsats på skatteområdet, således at det kan betale sig at skabe beskæftigelse, ikke kun via investeringer, men også via investeringer plus beskæftigelsestal. Det bør man forsøge at gøre tydeligt i fællesskab. Hvis vi er ærlige, går det jo ikke meget anderledes til i Den Europæiske Union, end det af og til gør i nabokommuner. Man forsøger hver især at jage investorerne væk med lave gebyrer og billig fast ejendom. Det har vi ikke brug for i Den Europæiske Union, vi har derimod brug for en aftale om, at alle bliver tilgodeset på beskæftigelsesområdet, det er en bitter nødvendighed!
Jeg vil give min kollega Swoboda helt ret. Rådet bør så hurtigt som muligt udpege den ansvarlige for den fælles udenrigsog sikkerhedspolitik på Rådets side. Ganske vist skal det gå så hurtigt som muligt, men Rådet bør ikke forsøge at pakke alt det, der skal afklares personalemæssigt, sammen i en kæmpemæssig pakke i de kommende måneder. Rådet bør ikke gøre regning uden vært, og værten er i nogle personalemæssige afgørelser - takket være Amsterdam-traktaten - faktisk Parlamentet. Rådet bør tænke på det, for vi har valg til Europa-Parlamentet til juni næste år.

Donnelly, Alan
Hr. formand, jeg vil gerne starte, hvor hr. Görlach sluttede, nemlig med næste års valg til Europa-Parlamentet. Topmødet i Wien vil få stor betydning for dagsordenen for de første seks måneder af næste år. Det drejer sig ikke kun om dagsordenen for det tyske formandskab. I Wien skal vi også vise, at Den Europæiske Union engagerer sig i at knytte det europæiske folk sammen.
Fra vores medlemsstater ved vi, at det ikke er lykkedes i de seneste år. Derfor skal beskæftigelsesspørgsmålet, der blev diskuteret på det uformelle topmøde, være et afgørende emne på topmødet i Wien. De Europæiske Socialdemokraters Gruppe insisterer på indførelse af konkrete foranstaltninger vedrørende livslang uddannelse og uddannelsesinitiativer, så befolkningen får en bedre grunduddannelse samt de nødvendige færdigheder til at udføre specialiserede job. Beskæftigelsen skal stå øverst på dagsordenen.
Hvis vi ønsker at engagere unge mennesker i EU-projektet, så skal vi sørge for at tilbyde dem noget. De fleste unge i Den Europæiske Union - uanset om de bor i Tyskland, Finland, Det Forenede Kongerige eller Sydeuropa - bekymrer sig om deres fremtid, deres kommende job og deres fremtidige rolle i samfundet. Vi håber derfor, at man på topmødet i Wien kan finde frem til konkrete foranstaltninger vedrørende de enkelte medlemsstaters beskæftigelseshandlingsplaner, så vi kan nedbringe arbejdsløshedstallet - specielt langtidsledigheden og ungdomsarbejdsløsheden.
Det er også vigtigt at se på vores globale rolle, når vi prøver på at knytte den europæiske befolkning sammen. Vi har lidt under den globale økonomiske krise i de seneste måneder og det seneste år. Der har været store problemer på mange markeder rundt omkring i verden, og selvfølgelig har vores egen økonomi også lidt under følgerne heraf. Det er meget vigtigt, at der på topmødet i Wien udsendes et stærkt signal om, at Europa vil medvirke til at stabilisere verdensøkonomien.
Det vil sige, at vi på topmødet i Wien atter skal presse på for at få skabt øget gennemsigtighed og fleksibilitet i det internationale økonomiske system. Vi skal forbedre overvågningsprocesserne for de nationale politikker. Vi skal definere, hvordan de kommende markedsøkonomier kan beskytte sig selv mod stor økonomisk ustabilitet. Europa kan ikke nøjes med at kigge indad på disse møder, vi må også se på den omkringliggende verden. Med den kommende euro vil Den Europæiske Union blive et stabilt centrum for den globale økonomi.
Jeg vil også sige noget om arbejdsmarkedet og behovet for et fleksibelt arbejdsmarked. Der er stor debat i Den Europæiske Union om, hvorvidt vi har brug for fleksibilitet på arbejdsmarkedet. En af mine kolleger nævnte det for et øjeblik siden. Det er nødvendigt med et fleksibelt arbejdsmarked i en dynamisk global økonomi. Der er behov for beskæftigelsesegnethed. Det vil give større arbejdsløshed, hvis arbejdsmarkedet fungerer på samme måde som for ti eller fem år siden.
Jeg vil også gerne komme ind på beskatningsspørgsmålet, som hr. Görlach nævnte i sit indlæg. Vi ved, at det østrigske formandskab har forsøgt at forfølge visse foranstaltninger om koordinering af skatter, og jeg ved også, at det tyske formandskab vil bestræbe sig på at styrke koordineringen af skatter. Men ordet er »koordinering« - ikke »harmonisering«. Det glæder mig, at kommissær Mario Monti har ændret den europæiske dagsorden på dette punkt. Vi ønsker ikke en fælles valuta og et indre marked med en skattemæssig harmonisering. Vi ønsker en koordinering, hvor det kan gavne beskæftigelsen og investeringerne. Jeg tror, at det ville være til stor gavn, hvis specielt de britiske medier kunne lære forskellen mellem koordinering og harmonisering, da begge ord findes på engelsk.

d'Ancona
Hr. formand, jeg har kun et par minutter og derfor kun to bemærkninger og et spørgsmål, som jeg stiller som formand for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender. Den første bemærkning vedrører de involverede ministres beredvillighed. Ministrene Michalek og Schlögl har hele tiden taget sig tid til at drøfte tingene med os. Det sker uden for og under møderne i vores udvalg, selv i foregårs rejste begge ministre til Bruxelles for at tale med udvalget.
Men tilfredsheden over denne uformelle indsats gælder desværre ikke for den mere formelle side af sagen. I modsætning til det, der er fastsat i Maastricht-traktatens artikel 6 og i modsætning til forholdene under de forrige formandskaber, er vi ikke blevet hørt i nogle vigtige sager. Vi er ikke blevet hørt i et så vigtigt og aktuelt spørgsmål som asyl- og flygtningepolitikken. Det såkaldte »Østrigske strategidokument« fik vi tilfældigvis fat på. Hvordan kan man tro, at man kan undvære Parlamentets mening i en så ømtålelig sag?
Det andet eksempel er endnu mere sigende. Det drejer sig om en handlingsplan med det formål at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Altså en fremtidsplan. Men på ny blev Parlamentet ikke hørt. Kort sagt, i de fire sager, der står på dagsordenen på topmødet i Wien, som vi lige har hørt, og det drejer sig ud over de to nævnte endvidere om narkotika og organiseret kriminalitet, er Parlamentet ikke blevet hørt. Det er i strid med Maastricht-traktatens artikel 6. Derfor er mit spørgsmål til rådsformanden, som desværre er gået, hvornår vil Parlamentet blive hørt særligt vedrørende handlingsplanen, men også med henblik på det vigtige strategidokument?

Alavanos
Hr. formand, jeg har tre bemærkninger.
For det første mener jeg, at topmødet i Wien bør beskæftige sig seriøst med alle de spørgsmål, der er rejst af den tyske, den franske, den italienske og andre regeringer vedrørende en korrigering af kursen efter Maastricht, spørgsmål vedrørende forholdet mellem den førte politik og bankverdenen, spørgsmål vedrørende renteniveauet, spørgsmålet, om det udelukkende drejer sig om monetær stabilitet eller om vækst og beskæftigelse, beskatning af bevægelig kapital osv. Der er startet en debat, og medlemslandenes regeringer har pligt til i fællesskab at tage fat på at udstikke nye retningslinjer i Wien for Den Europæiske Union.
For det andet er der Agenda 2000. Det er et spørgsmål, som ganske givet ikke bliver afklaret. Men jeg vil gerne sige, at hvis man ønsker en udvidelse af Den Europæiske Union mod Central- og Østeuropa - hvad der også vil være fornuftigt - må man være parat til at bære en stor del af omkostningerne og ikke lade det sydlige EU bære dem ved at fjerne erhvervede rettigheder.
Min sidste bemærkning er, at der bør ske en drejning inden for udenrigspolitiske spørgsmål, især med hensyn til Tyrkiet. Cardiff var en ubehagelig parentes, og vi bør vende tilbage til de konkrete kriterier fra Luxembourg vedrørende det kurdiske spørgsmål - et meget aktuelt spørgsmål - Cypernspørgsmålet, forholdet til nabolandene og menneskerettighederne. Dette tror jeg, man er nødt til at gøre på topmødet.

Formanden
Mange tak, hr. Alavanos.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl 9.00.

Ansøgninger om medlemskab
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0430/98 af Caccavale for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Letlands ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union med henblik på Det Europæiske Råds møde i Wien (den 11. 12. december 1998) (KOM(97)2005 - C4-0377/97); -A4-0428/98 af Bernard-Reymond for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Rumæniens ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union med henblik på Det Europæiske Råds møde i Wien (den 11. 12. december 1998) (KOM(97)2003 - C4-0375/97); -A4-0427/98 af Wiersma for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Slovakiets ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union med henblik på Det Europæiske Råds møde i Wien (den 11. 12. december 1998) (KOM(97)2004 - C4-0376/97); -A4-0431/98 af Kristoffersen for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Litauens ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union med henblik på Det Europæiske Råds møde i Wien (den 11. 12. december 1998) (KOM(97)2007 - C4-0379/97); -A4-0429/98 af Aelvoet for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Bulgariens ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union med henblik på Det Europæiske Råds møde i Wien (den 11. 12. december 1998) (KOM(97)2008 - C4-0380/97).
Caccavale
Hr. formand, ærede kolleger, først en indledende bemærkning af generel karakter. Med hensyn til tiltrædelsesprocessen har Kommissionen taget fejl, og jeg er glad for at se kommissær van den Broek her i salen. Europa-Parlamentet havde klart givet udtryk for, at det var en fejltagelse at dele ansøgerlandene op i to grupper, selv med visse sproglige kompromiser mellem »in« og »pre-in«. Jeg tror, at alle er klar over dette. Også Kommissionen har indrømmet det, og det glæder vi os naturligvis over.
Med hensyn til Letland er der ingen tvivl. Dette land har gjort nogle usædvanlige økonomiske fremskridt i de seneste år. Det har haft en vertikal nedgang i inflationen, som i dag ligger på omkring 7 %. Væksten i Letlands bruttonationalprodukt ligger på mellem 8 % og 9 %, og landet har i de sidste to år haft balance på budgettet, hvilket jeg også ville ønske for mange af staterne i Den Europæiske Union. Endelig har Letland meget hurtigt iværksat og også næsten afsluttet privatiseringsprocessen. Jeg mener således, at Letland til fulde opfylder alle kravene for straks at kunne indlede tiltrædelsesforhandlingerne.
Hvad angår de politiske kriterier, mener jeg, at demokratiet i Letland nu er en kendsgerning. Det er det ikke blot, fordi der fortsætter med at være valg, som finder sted under absolut fredelige forhold, og hvor de demokratiske kriterier overholdes fuldt ud. Det er det også i lyset af begivenhederne i forbindelse med den meget omtalte folkeafstemning i de sidste par uger. Med denne folkeafstemning gav man borgerne mulighed for at vælge mellem at stadfæste den nye lov om statsborgerskab - som faktisk gav de såkaldte statsløse større muligheder for at få lettisk statsborgerskab - eller at ophæve denne lov.
Det var en meget modig handling, der viste en stor demokratisk styrke, og som var et vigtigt bevis på demokratiet. Jeg gad vide, hvor mange af Den Europæiske Unions lande, der ville have været i stand til at overlade et så kildent spørgsmål til borgerne; et spørgsmål, der berører alle indbyggerne i Letland, såvel statsborgerne som dem, der ikke er statsborgere.
Der er selvfølgelig stadig nogle problemer, der skal løses. Dem, der ikke er statsborgere, er endnu ikke blevet integreret helt, og der er således stadig 25 % af indbyggerne, der ikke har noget pas, og som stadig befinder sig i en uklar situation i forhold til den gamle sovjetiske situation. Forvaltningen er stadig gammeldags og er ikke i stand til at leve op til borgernes krav, og retsvæsenet er endnu ikke helt velfungerende, da lovene skal til at skrives om, og da den herskende klasse af dommere og advokater endnu ikke er på højde med deres opgave. Der er kort sagt tale om en retsstat, der stadig er under opbygning.
Hr. formand, vi må ikke glemme, at det i Letland kun er syv år siden - syv år, og ikke 70 år - at Sovjetunionens røde flag med hammer og segl vajede fra den højeste flagstang. Landet var en integreret del af Sovjetunionen og således af et styre, der reelt havde slået en streg over alle befolkningens rettigheder; som havde kvalt enhver mulig udvikling, og som naturligvis har efterladt sig en forfærdelig arv. Hvis man ikke er klar over dette - og således heller ikke over deporteringerne og den militære besættelse af landet - kan man ikke forstå, hvorfor statsforvaltningens og retssystemets arv har været så ødelæggende og så negativ.
Det er derfor, hr. formand, at der i Riga blæser en europæisk vind, som måske er meget kraftigere og meget mere intens og klar end den vind, der blæser i Rom, Paris og London. Hr. formand, det er efter min mening en fantastisk udfordring for os at give disse lande mulighed for straks at begynde på tiltrædelsesprocessen via forhandlingerne. Når man siger, at forhandlingerne begynder, så betyder det ikke, at de vil blive afsluttet i morgen, men det betyder, at vi lader disse lande tage plads ved forhandlingsbordet på lige fod med de andre lande, det vil sige på lige fod med Polen, Den Tjekkiske Republik, Estland, Ungarn osv. På dette punkt, hr. formand, giver min betænkning - med vedtagelsen i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender - Rådet og Kommissionen et præcist fingerpeg, så de kan ændre deres vurdering af Letland og uden yderligere tøven indlede forhandlingerne med dette land.

Bernard-Reymond
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Rumænien befinder sig i øjeblikket i en forholdsvis vanskelig fase. Hvad angår økonomien, må vi konstatere, at nedgangen i bruttonationalindkomsten, som i 1997 var på mere end 6 %, desværre er fortsat i 1998. Trods væsentlige forbedringer er inflationen stadig meget høj, og landets valuta er siden januar 1998 faldet i værdi med 25 %. Underskuddet på de offentlige finanser vokser, udlandsgælden er stigende, og det sociale klima forværres. De makroøkonomiske indikatorer er således lidet opmuntrende, hvilket gør det endnu vanskeligere at gennemføre de strukturreformer, som er helt nødvendige og særdeles påtrængende, men som fortsat lader vente på sig.
Den vanskelige situation må primært tilskrives den tunge arv, landet må løfte. Rumænien er i så henseende det af de tidligere østeuropæiske folkedemokratier, der står over for de største udfordringer. Men situationen skyldes også, at regeringen støder på vanskeligheder i bestræbelserne for at føre en sammenhængende og vedholdende politik. Dels fordi den siddende koalitionsregering er heterogen i sin sammensætning, dels fordi det flertal i parlamentet, regeringen baserer sig på, er ustabilt. Det er på denne baggrund, vi må vurdere Rumæniens situation, dels i forhold til København-kriterierne og dels i lyset af Kommissionens rapport af 4. november 1998.
Når det gælder den politiske udvikling, har Rumænien afgjort ydet en ganske betydelig indsats, og vi kan da også konstatere, at landet, hvad dette kriterium angår, er tæt på at opfylde tiltrædelseskravene. Der skal dog stadig gøres fremskridt med hensyn til beskyttelse af gadebørn, politiets kontrol med den dømmende magt, journalisters uafhængighed, vilkår for varetægtsfængslede, kampen mod korruption og beskyttelse af mindretal. Der hersker imidlertid ikke tvivl om regeringens vilje til at gøre en indsats på de nævnte områder, og vi føler os overbevist om, at situationen år for år vil forbedres på dette felt.
Når det gælder de økonomiske reformer, må vi konstatere, at de lovgivningsmæssige rammer for omstillingen til markedsøkonomi endnu langtfra er på plads, omend regeringen har sænket toldsatserne, liberaliseret valutamarkedet og de fleste priser samt truffet beslutning om at sætte mere skub i privatiseringerne. Når det gælder overtagelsen af acquis communautaire , kan det fastslås, at Rumænien også på dette felt har gjort en prisværdig indsats. Men de grundlæggende reformer står endnu tilbage.
Under de her skitserede omstændigheder er der behov for, at Rumænien udstikker en overordnet politisk kurs, der koncentrerer indsatsen om fire hovedområder. For det første skal Rumænien have genskabt den grundlæggende balance i økonomien, hvilket er en forudsætning for al videre udvikling. For det andet må Rumænien sideløbende hermed uden vaklen fortsætte de strukturelle økonomiske reformer, især sikre en videreførelse af privatiseringerne, gennemføre reformer inden for banksektoren, gennemføre en omstrukturering inden for industrien og en modernisering af landbruget. For det tredje må de nævnte strukturelle reformer følges op på det sociale område. Det vil sige, at der må gennemføres administrative reformer, korruptionen må bekæmpes, og der må sikres en sammenhængende politisk indsats. De tre indsatsområder, jeg her har nævnt, er helt nødvendige værktøjer, hvis Rumænien skal gøre nye fremskridt i forberedelserne til medlemskab.
Som det fjerde område vil jeg pege på, at Rumænien, som nævnt for et øjeblik siden, må fortsætte moderniseringsbestræbelserne med henblik på at opfylde det første af København-kriterierne. Der er i denne henseende tale om en endnu uafsluttet proces. Som det vil være fremgået af denne redegørelse, er det endnu for tidligt at indlede tiltrædelsesforhandlinger med Rumænien, hvilket vi meget beklager. Rumænien er et europæisk land, hvad kultur, historie og geografi angår, og nu også et land med et stabilt demokrati. Der er ingen tvivl om, at Rumænien på sigt vil opnå medlemskab af EU, men der er endnu et stykke vej, der skal tilbagelægges. Den rumænske regering må fortsætte de igangværende initiativer og iværksætte nye, omfattende reformer med solid støtte fra Den Europæiske Union.

Wiersma
Hr. formand, for et år siden bestemte vi her i Parlamentet, at Slovakiet ikke var tilstrækkeligt demokratisk til at tiltræde den gruppe af ansøgerlande, hvormed der ville blive ført forhandlinger om medlemskab af EU. Landet opfyldte alle øvrige kriterier undtagen det ene, det vigtigste, det var en sørgelig dag for Slovakiets borgere, tror jeg. Jeg tror, at Parlamentets og også Kommissionens og Rådets beslutning var retfærdig. Den daværende regering tog det så at sige let med demokratiet, og det var for os en grund til at stemme for beslutningen om ikke at optage Slovakiet, i gruppen af lande, som man senere begyndte at forhandle med, selvom det opfyldte de økonomiske kriterier på det tidspunkt
Men i går, og vi er nu kommet et år frem, var jeg i Bratislava til stede under parlamentets debat om Slovakiets europæiske ambitioner i et nyvalgt parlament med en ny regering, som gør alt for at få os til at glemme den gamle. Slovakiet står igen på det europæiske landkort efter valget i september, hvor regeringskoalitionen, som vi havde så mange problemer med, blev skubbet til side. Den slovakiske vælger valgte Europa og ikke isolation.
I dag drøfter vi igen Slovakiet og sikke en forskel. For mens vi sidste år tog kritisk afstand, er vi nu i stand til at engagere os positivt. Vores kritik var delvis medvirkende til forandringen. Det forpligter os nu til at afgive et positivt signal. Diskussionen om Slovakiet har derfor i dag politisk karakter og skal have en politisk understregning også på grund af Parlamentets forhistorie med dette land i de forløbne år.
Den nye regering har ikke siddet ret længe, men dens første handlinger peger i den rigtige retning. Regeringens hensigter, se koalitionsaftalen, er meget lovende. Slovakiet slår ind på en anden kurs med normale demokratiske forhold, hvor grundloven respekteres, med plads til oppositionen, med en direkte valgt præsident, med et gennemskueligt samfund, hvor der er plads til alle borgere, inklusive det ungarnske mindretal, som er repræsenteret i den nye regering og, det er meget vigtigt, med en åben holdning til Den Europæiske Union.
Den nye regering sætter fart i sejlene. Den har et konstitutionelt flertal. Vi skal støtte den, hvor vi kan. Men ikke bare demokratiet skal genopbygges, også økonomien kræver opmærksomhed. Den forrige regering havde på uansvarlig vis skabt et underskud og havde faktisk efterladt en økonomisk giftpille. Med hjælp fra EU og andre og støttet af relativt gunstige makro-økonomiske indikatorer skal Slovakiet løse de økonomiske problemer. Vi forventer derfor også, at regeringen hurtigt træffer foranstaltninger, sådan som Kommissionen har anbefalet det. Det drejer sig om at tage fat på de finansielle problemer, den dårligt fungerende banksektor, gennemskueligheden i økonomien og fremskyndelsen af forarbejdningen af EU's acquis .
Jeg vil her gøre en bemærkning til min betænkning, som også drejer sig om den økonomiske situation. Vi anmoder den slovakiske regering om en kritisk energipolitik. En energipolitik, der også er rettet mod at lukke usikre atomreaktorer. Jeg mener, at det er et vigtigt punkt. Men jeg har set, at det kun er angivet i betænkningen om Bulgarien. Det er vigtigt for mig at vide, at hvis jeg accepterer dette punkt i min betænkning, så kommer det også frem i andre betænkninger for at undgå at give det indtryk, at vi kun anmoder om opmærksomhed for Slovakiet og Bulgarien vedrørende dette punkt. Jeg mener, at det også må gælde for andre lande. Men det er lige en indskudt bemærkning.
I Slovakiet så man gerne, at vi nu ville anbefale Rådet at starte forhandlinger om medlemskab. Der er intet, jeg hellere vil, men udvidelsen er en alvorlig sag, hvor hensigterne skal vurderes på grundlag af politikken. Det sidste er for øjeblikket umuligt, og det er ikke en anklage mod nogen. Den slovakiske regering begynder i dag med at omsætte ord i handling. Hvis jeg er rigtigt informeret, finder der på dette tidspunkt eller i aften i det slovakiske parlament en tillidsafstemning sted om den nye regering. Kommissionen anbefaler derfor med rette at vente et stykke tid. Men venteværelserne i Bruxelles er store, og ventetiden er uvis. Jeg mener, at Slovakiet har krav på en aftale, på en ekstra chance. Til en sådan aftale hører en klar tidsangivelse og ikke: Måske i år 2000. Den nye slovakiske regering vil tage de nødvendige skridt. Over for dette skal EU foreslå en ekstra evaluering i foråret 1999. Det er den udtalelse, som gennem min betænkning er forelagt Parlamentet.
Slovakkerne er bevidste om risiciene, men vil gerne have den ekstra chance. Efter negativt pres er der nu behov for positiv stimulans. Knyt derfor ikke Slovakiets skæbne sammen med situationen i Litauen eller Letland, men med den slovakiske befolknings handlekraft, som fortjener individuel behandling. Det drejer sig om resultaterne pr. ansøgerland. Hvor vi kan fremme tempoet, skal vi bestemt gøre det.

Kristoffersen
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, det er jo i virkeligheden den europæiske genforening, som det drejer sig om nu med udvidelsen af Den Europæiske Union, og denne europæiske genforening omfatter også de baltiske lande ved Østersøen. Det er de tre baltiske lande, der blev anbragt i den sovjetiske interessesfære, da Hitler og Stalin i slutningen af 1930'erne delte Europa op med den berygtede Molotov/von Ribbentrop-aftale, undertegnet af de to udenrigsministre fra Moskva og Berlin. Nu er åbningen der mellem øst og vest, det er jo snart et årti, siden Berlin-muren faldt, og vi har nu en platform, der kan bidrage til, at Europa kan komme til at hænge sammen igen, hvis man vel at mærke har mod til det og virkelig politisk vilje til at bruge denne platform med udvidelsen af Den Europæiske Union. Det er den klare vej, som vi skal vise her i Europa-Parlamentet med adresse til det forestående topmøde i Wien.
For mig som dansker er det naturligt at rette blikket hen over Østersøen, det hav, der igen er blevet forbindelsernes hav, samarbejdets hav. Østersø-området er i rivende udvikling, og hertil hører de tre baltiske lande Estland, Letland og Litauen. Dem alle. De har genvundet og genfundet deres identitet som selvstændige lande efter et halvt århundrede i sovjetisk okkupation. Som ordfører for Litauens ansøgning om medlemskab af EU ser jeg, hr. kommissær og ærede kolleger, ingen grund til at placere Litauen anderledes end de to andre baltiske lande, selvom der naturligvis er tale om individuelle forhandlinger, og det ikke nødvendigvis er sådan, at de bliver medlemmer alle på samme tid.
For Litauen er det af største vigtighed - politisk og psykologisk - at den positive holdning, den positive atmosfære opretholdes, og det er da også berettiget at sende et klart signal til Litauen om, at EU fuldt anerkender de betydelige fremskridt i den økonomiske reformudvikling, den demokratiske kvalitet og landvindingerne også på det administrative område, selvom der stadig væk er noget at gøre på det felt. Ja, der er i det hele taget tale om en udvikling, som sætter Litauen i stand til at opfylde kravene i det, vi kalder København-kriterierne, og dermed også bidrager til sikring af den regionale stabilitet i dette område.
I den beslutning vedrørende Litauen, som er indeholdt i den betænkning, jeg har udarbejdet, er der også en henvisning til nødvendigheden af, at der sker fremskridt med hensyn til Litauens langsigtede energiplanlægning. Her drejer det sig i højeste grad om atomkraftværket Ignalina, og hvad der skal ske med det. Den litauiske regering - vil jeg gerne oplyse - er fuldt ud klar over alvoren i denne sag, og den litauiske regering ønsker at indgå i et samarbejde med EU om etablering af en ekspertgruppe, som skal bedømme mulighederne i denne sammenhæng. Mine seneste oplysninger fra Vilnius går ud på, at regeringen vil forelægge det litauiske parlament et forslag om oprettelse af en ekspertgruppe, og diskussionen peger netop også på muligheden for at lukke værket eller nedsætte aktiviteten, men samtidig skal der også foretages en bedømmelse af mulighederne for at forbedre sikkerheden. Debatten om Ignalina er i hvert fald inde i en meget konkret fase. I dialogen med regeringen i Vilnius rejses også spørgsmålet om, hvorvidt EU er villig til og har mulighed for at deltage i de finansielle omkostninger. Samtidig forventer man, at den endelige afklaring og afgørelse om Ignalina ikke skal være en forbetingelse for optagelse af intensive forhandlinger om Litauens medlemskab. Derfor opfordrer jeg i min betænkning også til, at der sker en fremskyndelse af tiltrædelsesprocessen, så intensive forhandlinger kan begynde om kort tid.

Aelvoet
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, analysen af de forskellige ansøgerlandes fremskridt finder uden tvivl sted i en ny atmosfære. Efter det uformelle topmøde i Pörtschach har mange observatører, og efter min mening med rette, bemærket, at man havde det indtryk, at Rådet snarere trådte på bremsen end speederen med hensyn til udvidelsen. Vi skal derfor med nogen bekymring være opmærksomme på, hvad der sker på mødet i Wien. Desuden ser vi også, at udvidelsesprocessen finder sted under en international finansiel og også økonomisk krise, som ikke kun berører Sydøstasien, Rusland eller Japan og Latinamerika, men som langsomt begynder at berøre hele verden. Det er faktisk længe siden, at man har hørt så mange stemmer helt op på IMF- og Verdensbanksplan, der slår til lyd for klare, verdensomspændende spilleregler, som skal afmærke og afgrænse den ramme, som markedskræfterne har frit spil inden for. Endnu tydeligere høres også borgernes efterlysning, også i EU, af at gribe ind fra myndighedernes eller statens side, ikke for at ordne alt, men for at fastsætte regler. Denne internationale baggrund er også en anmodning om, at vi er meget opmærksomme på de svære og krævende overgangsprocesser, som ansøgerlandene har med at gøre.
I kriterierne fra København er der ud over politiske kriterier, som retsstat, menneskerettigheder, demokrati, også tale om en velfungerende markedsøkonomi. Den private sektors andel skal i de fleste lande vokse effektivt, ellers kan der ikke blive tale om et frit marked. Det er dog meget vigtigt, at den privatiseringsproces, som foregår der, foregår på en gennemskuelig og politisk mere social forsvarlig måde. Ønsket om hurtig privatisering kan ellers nemt føre til far west -forhold, hvor nogle få snupper de nationale rigdomme, mens flertallet går stærkt tilbage. Se i den forbindelse på Rusland. Vi mener, at Rådet og Kommissionen skal være opmærksomme på privatiseringens forløb.
Vi var meget tilfredse med Kommissionens meddelelse i begyndelsen af november i anledning af rapporterne om ansøgerlandene og de dertil knyttede forslag om tiltrædelsen. Europa-Parlamentet glædede sig over, at Kommissionen vil opretholde tempoet ved at stille bl.a. Letland, Litauen og Slovakiet forhandlinger i udsigt på relativ kort sigt. Jeg håber, at Rådet vil følge dette tempo.
Med hensyn til Kommissionsrapporten om Bulgarien er jeg som ordfører for Bulgariens ansøgning om medlemskab af EU meget glad for, at man belønner landet for den indsats, det har gjort: Den makro-økonomiske stabilisering er næsten afsluttet, inflationen er drastisk reduceret, banksektoren er under kontrol, landbrugsreformen og fremme af SMV'er skal placeres højere på dagsordenen. Vedrørende forvaltningsreformerne er alt på niveau med den nye lovgivning godkendt af Parlamentet. Det, det drejer sig om nu, er at få gennemført disse reformer på området uden at give det indtryk, at omstruktureringen fuldbyrdes på grundlag af partitilhør. Der er taget vigtige lovgivningsinitiativer også for at gøre decentralisering mulig.
To ting er stadigvæk et stort problem i forholdet mellem EU og Bulgarien. Før det første udgør visapligten et problem. Hvad det angår, har Parlamentet og Kommissionen nu samme holdning, men en politisk løsning i Rådet er ikke umiddelbart forestående. Parlamentet bliver ved med at afgive klare politiske signaler om en politisk løsning, men vi ved, at der højst sandsynligt skal arbejdes på en maksimal forvaltningsmæssig forenkling for at kunne gøre tingene nemmere for borgerne i Bulgarien, mens der ventes på en global politisk løsning.
Det andet problem er naturligvis Bulgariens energipolik. På det punkt anerkender Parlamentet den indsats, der er gjort for i det mindste at udarbejde en energipolitik på mellemlangt sigt, men vi godkender under ingen omstændigheder regeringens ønske om at udsætte lukningen af reaktorerne på de fire første enheder i Kozloduy til 2012, det er helt uacceptabelt. Det er efter vores mening vigtigt for den bulgariske befolknings sikkerhed, men naturligvis også for alle andre europæiske borgeres, at der arbejdes på en konkret og korrekt anvendelse af Nuclear Safety Account fra 1993.
Vi ønsker den bulgarske regering og befolkning en dynamisk tiltrædelsesproces og håber, at det Europæiske Råd i Wien vil følge Kommissionens tempo, og at det ikke bliver til en udsættelse, men en fremskyndelse af udvidelsen.

van den Broek
Hr. formand, den 4. november havde jeg den ære her i Parlamentet at bekendtgøre offentliggørelsen af det første sæt regelmæssige rapporter om de 12 ansøgerlande, der stiler mod et EUmedlemskab. Kommissionens rapporter er siden den 4. november blevet gransket nøje, specielt af ansøgerlandene, men også af medlemsstaterne og Europa-Parlamentet. Jeg er glad for at kunne sige, at bortset fra et par mindre og til dels forståelige mishagsytringer fra nogle af ansøgerlandene, så har der kun været positive reaktioner på Kommissionens arbejde. Ansøgerlandene har overvejende været indstillet på at svare konstruktivt på Kommissionens analyse.
Jeg glæder mig over denne mulighed for at få en mere dybtgående forhandling om udvidelsen i Parlamentet. Jeg glæder mig meget over de betænkninger, der er blevet præsenteret af ordførerne her i eftermiddag. Ordførerne har præsenteret deres forslag til beslutninger om hver af de fem ikkedeltagende lande fra Centraleuropa.
Nu vil jeg gerne sige noget om Kommissionens standpunkt vedrørende disse fem ansøgerlande, og jeg vil også gerne svare på spørgsmål fra de ærede medlemmer ved afslutningen på denne forhandling. Jeg vil starte med at minde om, at udvidelsen er en proces, der ikke kun berører fem lande, men 13 lande. I den henseende vil jeg sige til hr. Caccavale, at forskellen mellem deltagende og ikkedeltagende lande ikke får os til at tænke på forskellige ansøgerrunder. Jeg vil vende tilbage til det punkt sidst i indlægget.
Som følge heraf har Kommissionen offentliggjort 12 regelmæssige rapporter om de 10 ansøgerlande fra Central- og Østeuropa, Tyrkiet og Cypern. Det 13. land, Malta, fornyede sin ansøgning om medlemskab i september. Det kan vi naturligvis kun glæde os over. Som De ved, er det tidligere blevet sagt, at vi regner med at afslutte opdateringen af konklusionerne fra 1993 om Malta midt i februar 1999.
Hvad angår de regelmæssige rapporter om de Centraleuropæiske lande, så vil jeg gerne fra starten understrege, at Kommissionens analyse blev foretaget på objektiv og upartisk vis uden politisk forudindtagethed. Vores vurderinger blev baseret på præcist de samme kriterier fra København og Madrid som sidste års udtalelser. For at sikre en retfærdig behandling af alle ansøgerlande omfatter disse rapporter kun beslutninger eller foranstaltninger, der faktisk er truffet eller gennemført efter sidste års udtalelser. Den lovgivning, der i øjeblikket er på trapperne, vil blive behandlet i kommende rapporter, når den er blevet vedtaget. Vores analyser viser, at den altomfattende udvidelsesproces fortsat er på rette vej, og at ansøgerlandene i store træk fortsat fastholder tempoet i udvidelsesprocessen.
Jeg vil nu komme med en kort gennemgang af resultaterne for de enkelte lande. Generelt set er Kommissionen meget opmuntret af resultaterne fra de pågældende lande. Jeg vil tage Slovakiet først. I fjor fandt Kommissionen, at Slovakiet var det eneste ansøgerland, der ikke opfyldte de politiske kriterier fra det Europæiske Råd i København. Efter sidste måneds valg til den lovgivende forsamling er der imidlertid dannet en ny regering, hvilket er en oplagt lejlighed til at gennemføre en politisk og økonomisk reform. Det var også vores indtryk, da repræsentanter for den nye regering besøgte Bruxelles for nylig, herunder den nye ministerpræsident hr. Dzurinda. Den nye politiske situation i Slovakiet efter valget for nylig bringer landet et stort skridt nærmere et EU-medlemskab. Jeg vil imidlertid understrege, at Slovakiet fortsat vil blive behandlet på præcist samme måde som de øvrige ansøgerlande, nemlig på baggrund af kriterierne fra København.
Som følge heraf vil Kommissionen anbefale, at der indledes forhandlinger, såfremt de politiske institutioner viser sig i stand til at fungere på stabil og demokratisk vis. Inden vi indleder forhandlinger, skal vi først kontrollere, at Slovakiet har iværksat foranstaltninger til udbedring af den økonomiske situation, og at landet også har indført større gennemsigtighed i sit virke. De ved, at det var et af de væsentligste kritikpunkter vedrørende den økonomiske situation i vores rapport - eller vi sagde i det mindste, at den nye regering skal løse de problemer, den har arvet.
Set i lyset heraf, og til trods for at jeg forstår og glæder mig over hr. Wiersmas anmodning om at få en foreløbig beretning fra Kommissionen, så vil det være meget vanskeligt for os at udarbejde en foreløbig beretning om aktiviteter, der skal starte i de kommende måneder, og nå frem til præcise konklusioner om de økonomiske spørgsmål, der i øjeblikket forhindrer os i at anbefale en indledning af forhandlinger. Jeg er helt enig med ordføreren i, at de politiske ændringer efter valget til den lovgivende forsamling giver os anledning til at håbe - hvilket vi har konkluderet i rapporten - at vi inden for en overskuelig fremtid kan anbefale, at der indledes forhandlinger. Jeg henviser til rapportens konklusioner på dette punkt.
Hvad angår Letland, så konkluderede Kommissionen i sin udtalelse i fjor, at dette land opfylder de politiske kriterier for medlemskab, skønt vi fandt en række mangler, specielt vedrørende integrering af ikkestatsborgere. Det nævnte ordføreren også. I år har vi i rapporten fremhævet det positive resultat af folkeafstemningen om loven om statsborgerskab, der var en vigtig saltvandsindsprøjtning for integrationsprocessen. Det vil bestemt gøre det lettere for de fleste ikkestatsborgere og statsløse børn at opnå statsborgerskab. Det udsendte vi en erklæring om efter folkeafstemningen.
Hvad angår økonomien, så har Letland gjort imponerende fremskridt i løbet af de seneste 12 måneder. Der er en høj vækst i BNP, og inflationen er fortsat faldende. Letland er tæt på at opfylde kriteriet om at have en fungerende markedsøkonomi. Men landet har stadig ikke vist tilstrækkelige resultater, hvad angår reformer. Det skal stadig have lukket huller i lovgrundlaget, specielt i finanssektoren, og det skal også forenkle det lovgivningsmæssige miljø for virksomheder og konsolidere den makroøkonomiske stabilitet. Men hvis Letland fastholder tempoet i reformprocessen, så skulle det være muligt næste år at bekræfte, at Letland opfylder de økonomiske kriterier, og at man derfor også kan indlede forhandlinger med landet.
Jeg er også enig med ordføreren i, at Litauen har gjort betydelige fremskridt på det seneste. Kommissionen bekræftede sit synspunkt i udtalelsen om, at Litauen opfylder de politiske kriterier, skønt det bør intensivere kampen mod korruption og gennemføre reformer af domstolene. Der var fremskridt i den økonomiske reform, skønt det er rimeligt at sige, at vores eksperter efter analysen nåede frem til den konklusion, at Litauen endnu ikke helt opfylder de økonomiske kriterier, specielt fordi mange politiske beslutninger er truffet for nylig, og fordi der mangler resultater på reformområdet. Det er derfor nødvendigt at gennemføre ekstra foranstaltninger og afprøve den seneste udvikling i praksis. Der skal f.eks. gennemføres en privatisering, og konkurslovgivningen har ikke fungeret tilstrækkeligt længe, til at man kan vurdere virkningen af denne meget vigtige nye lov.
Hvad angår Ignalina-atomkraftværket, så blev Kommissionens generelle konklusion om Litauen ikke baseret på situationen vedrørende dette kraftværk. Jeg har kort anført grundene til, at Litauen stadig ikke opfylder de økonomiske kriterier for en forhandling. På den anden side håber vi, at Litauen vil præsentere en tilpas omfattende energistrategi og genfremsætte et tilsagn om ikke at lave nye kanaler i Ignalinas enhed 1. Jeg må imidlertid gentage, at det ikke var kraftværkets tilstand, der fik os til at konkludere, at forhandlingerne ikke skal startes endnu. Når man ser på konklusionerne vedrørende Litauen i vores rapport, så kan man se, at der er et klart initiativ, der åbner mulighed for forhandlinger inden for en overskuelig fremtid.
Bulgarien opfylder de politiske kriterier og gør fremskridt vedrørende de andre kriterier for medlemskab. Landet har gjort fremskridt, specielt i kampen mod korruption og retlige reformer, men det er nødvendigt at udvide indsatsområdet. Det har også fremskyndet forberedelserne vedrørende gennemførelse af acquis communautaire og gjort tydelige fremskridt vedrørende håndhævelse af immaterielret og finansielle tjenester, hvilket var blandt kritikpunkterne i fjor. Men generelt set skal Bulgarien sikre gennemførelsen af den vedtagne lovgivning. Ordføreren, hr. Aelvoet, nævnte energisektoren, og vi håber, at Bulgarien vil øge sine bestræbelser på at tilpasse denne sektor i forbindelse med en EU-integration. Man har heller ikke levet op til forpligtelserne vedrørende en lukning af Kozloduy-kraftværket endnu. Vi har tæt kontakt med de bulgarske myndigheder for at nå frem til de rette konklusioner om dette.
Bulgarien opfylder endnu ikke de økonomiske betingelser, og der ligger et stort stykke arbejde og venter. Samtidig glæder det os, at der er gjort betydelige fremskridt, specielt hvad angår en stabilisering af økonomien. Regeringen udviser fortsat beslutsomhed, hvad angår tilsagnet om reformer. I den kommende periode bør man bl.a. prioritere en gennemskuelig privatisering og en industriel omstrukturering.
Sidst men ikke mindst så opfylder Rumænien de politiske kriterier, men landet skal yde en koncentreret indsats for at udrydde korruption og styrke den offentlige administration. Der bør også gøres en særlig indsats for at forbedre domstolenes arbejde og beskytte individuelle frihedsrettigheder og Roma-folkets rettigheder. I forbindelse med Roma-folkets rettigheder vil jeg skynde mig at sige, at mange af ansøgerlandene stadig skal gøre et stort arbejde for at afskaffe social udstødelse og diskrimination. Den rumænske økonomi er desværre blevet svækket siden denne udtalelse. Det var også den konklusion, som ordføreren, hr. Bernard-Raymond, nåede frem til, og den regelmæssige rapport indeholder en detaljeret beskrivelse af, hvad der skal gøres. Vi ved, at de rumænske myndigheder er opmærksomme på problemets uopsættelighed og betydning, og vi arbejder tæt sammen med de rumænske myndigheder for at hjælpe dem med at iværksætte de nødvendige foranstaltninger.
Jeg kunne selvfølgelig gå mere i dybden, men de ærede medlemmer er i besiddelse af de meget detaljerede rapporter, så jeg vil slutte med at sige, at Kommissionen på baggrund af de forskellige vurderinger ikke fandt det nødvendigt at lave nye anbefalinger, inden der indledes forhandlinger. Kommissionen har imidlertid forsøgt at komme med klare vurderinger i den henseende, og de blev optaget i vores konklusioner. Vi kan sige, at ansøgerlandene har bestræbt sig på at bevare entusiasmen, og at Kommissionen også har spillet sin rolle og fortsat vil gøre det. Jeg vil gerne gentage, at man kun kan bevare processens troværdighed - for ikke at nævne Kommissionens troværdighed - ved at fortsætte arbejdet på baggrund af de vedtagne retningslinjer om, at de enkelte ansøgerlande dømmes på deres egne meritter. I den forstand vil jeg gentage, at vi ikke taler om deltagende og ikkedeltagende lande som to forskellige grupper, der altid vil være adskilt. Vi skal anbefale en indledning af forhandlinger, når ansøgerlandet har gjort de nødvendige forberedelser. Det samme gælder naturligvis for medlemskab, der først kan komme på tale, når de enkelte ansøgerlande er klar til det.
Ligesom ordførerne håber jeg meget, at topmødet i Wien i næste uge vil være en yderligere tilskyndelse, og at man på dette møde vil give udtryk for ønsket om at fastholde tempoet i udvidelsesprocessen og bekræfte forpligtelserne vedrørende denne proces. Jeg håber, at medlemsstaterne i de kommende måneder under det næste formandskab vil blive klar over, hvilke forberedelser de skal gøre i forbindelse med en udvidelse. Det vil være det mest opmuntrende signal til ansøgerlandene, fordi de gennem aviserne kunne få det indtryk, at Den Europæiske Union er så fokuseret på interne problemer, at den ikke kan fastholde tempoet og svare positivt på ansøgerlandenes bestræbelser på at holde hele udvidelsesprocessen på sporet.

Titley
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at sige, at Socialdemokraternes Gruppe hilser en udvidelse velkommen og mener, at det bør være en altomfattende proces uden forbehold og lukkede grupper, hvor de enkelte lande kun bedømmes på deres egne meritter, uanset hvad der sker andre steder. Vi må imidlertid erkende, at der ikke er tale om et 100meter løb, men et maratonløb. Et land, der lægger hårdt ud, vil måske ikke kunne stå distancen. På samme måde kan lande, der i øjeblikket er sakket agterud, siden hen overhale de andre lande.
Vi må derfor ikke blive overdrevent påvirket af pludselige kortsigtede initiativer, men bør i stedet udelukkende foretage vores vurderinger på baggrund af regeringernes langsigtede foranstaltninger og reformprogrammernes bæredygtighed. Alt andet vil skabe urealistiske forventninger både i ansøgerlandene og blandt befolkningen i Den Europæiske Union. Vi må erkende og huske, at vores løsninger skal kunne accepteres af befolkningen i Den Europæiske Union og ansøgerlandene, og at de ofte først skal godkendes ved en folkeafstemning.
Slovakiet har gjort enorme politiske fremskridt, hvilket vi må anerkende. Men vi må se, om den nye regering kan leve op til sine forpligtelser. Letland har ligeledes gjort enorme fremskridt, specielt i forbindelse med folkeafstemningen om statsborgerskab. Men her må vi igen se, om den nye regering kan fastholde fremskridtet. Letland og Litauen har gjort enorme økonomiske fremskridt, men som kommissær van den Broek har antydet, så må vi se, om landene kan fastholde udviklingen. Bulgarien har ligeledes gjort store fremskridt efter en dårlig start, men ifølge Kommissionens udtalelse er det begyndt at gå tilbage for Bulgarien.
Vi må sikre os, at acquis communautaire gennemføres og håndhæves. Det er ikke tilstrækkeligt at vedtage lovgivningen, den skal også håndhæves. Det er grunden til, at jeg ikke er enig med dem, der hævder, at vi bør indlede forhandlinger med Letland og Litauen her og nu. Vi bør være fleksible; vi bør benytte lejligheden til at indlede forhandlinger snarest muligt, men vi skal ikke forhaste processen med fare for at underminere den.
To spørgsmål har afgørende betydning. Først og fremmest nuklear sikkerhed. Vi ved, at de russisk designede reaktorer i Central- og Østeuropa ikke kan opgraderes sikkert til en rimelig penge. Alle lande skal have en omfattende energistrategi, der helt og holdent lever op til aftalerne om kontoen for nuklear sikkerhed, inden de kan blive medlemmer af Den Europæiske Union. Hr. Kristoffersen nævnte Ignalina. Litauen er gået med til at gennemføre en permanent nedlukning af Ignalina, når trykrørene skal udskiftes. Ekspertgruppernes udtalelser må ikke få os til at glemme det. Der kan ikke blive tale om at lave nye kanaler.
Endelig vil jeg fremhæve hr. van den Broeks udtalelser om korruption. Borgerne vil ikke acceptere et udvidet Europa, hvis det blot giver bedre muligheder for korrupte tjenestemænd, narkobaroner, forbrydere og pædofile. Der skal gøres en indsats på dette område.

Rübig
Hr. formand, ærede kolleger, på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil jeg gerne rette en tak til kommissær van den Broek for hans effektive arbejde i Kommissionen. Tillad mig dog også at fremsætte en lykønskning, en lykønskning til den nye regering i Slovakiet, men især til den slovakiske befolkning, der har valgt denne regering på demokratisk vis. Siden oktober er tiltrædelsesperspektiverne begyndt at ændre sig. Den nye regering under ministerpræsident Dzurinda erklærede i sin første udtalelse i Europa-Parlamentet i Strasbourg, at den ønskede at fremskynde tiltrædelsesprocessen. Vi skal nu påskønne disse bestræbelser tilsvarende.
De demokratiske kræfter i Slovakiet har brug for klare signaler fra De Europæiske Fællesskaber, som bekræfter dem i, at de er på rette vej. Det forestående topmøde i Wien er den rigtige anledning til det. Det er herfra, vi skal sende signalet om, at Slovakiet med en bæredygtig politisk stabilisering også kan blive optaget i gruppen af lande, som der allerede er indledt forhandlinger med, så hurtigt som muligt. Kommissionen bør ikke udarbejde en endelig rapport om Slovakiet, Rådet bør derimod fremsætte sin mening om tiltrædelsesansøgningen som led i en tillægsberetning til Kommissionen i løbet af de første seks måneder af 1999.
Kriterierne fra København, som hidtil har været et afgørende punkt i evalueringen af tiltrædelsesansøgningen, bør opfyldes så hurtigt som muligt. Jeg tror, at vi med Slovakiet har opnået et virkeligt gennembrud i europæisk historie!

Bertens
Hr. formand, Den Liberale Gruppe har udelukkende rosende ord til overs for Kommissionens arbejde, fremskridtsrapporten om ansøgerlandene gør det med rette klart, at ansøgerlandene stadig har meget arbejde at gøre. Indledningen af forhandlingerne er ikke ensbetydende med tiltrædelse. Det er kun et tegn på respekt for fremskridtene. Den tjekkiske og slovakiske regering skal i øvrigt indse, at de endnu ikke har nået målet. Kommissionen advarer mod at læne sig for hurtigt tilbage i stolen. Med rette. Den valgte systematik fører til større dynamik og gennembryder vanskeligt dødvande f.eks. om borgerskabet i Letland.
I Parlamentet er der nogen forvirring omkring forhandlingernes fremskridt. Vi skal passe på, at vi ikke giver ansøgerlandene forkerte signaler. Vores svar skal være stimulerende, men skal også være baseret på reelle forventninger. I overensstemmelse med vores egen beslutning for nøjagtigt et år siden udkommer der hvert år en fremskridtsrapport. Ønsket fra nogle grupper i Parlamentet om at få en rapport hvert halve år skyldes efter min mening kun manglende beslutsomhed. Min gruppe er imod unødvendigt arbejde, og jeg tror, at Kommissionen har for travlt til at lave en sådan rapport hvert halve år. Desuden må vi ikke vække det indtryk, at deltagelse i gruppe 2 betyder, at ansøgerlandene er lagt på køl. Det fremgår af fremskridtene i Litauen og Letland.
Efter afvejelse af alt dette vælger min gruppe at indlede forhandlingerne med Letland og Litauen nu. De er jo nået på Estlands niveau fra juli 1997.

Pasty
Hr. formand, kære kolleger, i september måned blev der afholdt valg til den lovgivende forsamling i Slovakiet. Valgresultatet bekræfter, at demokratiet og respekten for de grundlæggende frihedsrettigheder er rodfæstet i de slovakiske politikere og i det slovakiske folk, hvad jeg personligt aldrig har tvivlet om. Har tonen mellem regering og opposition undertiden været hård og den seneste tids meningsudvekslinger været heftige, er det så ikke netop et bevis på, at demokratiet lever, hvilket vi må glæde os over?
På denne baggrund vil jeg som også ordføreren, hr. Wiersma, udtrykke håb om, at Slovakiet inden udgangen af første halvår 1999 kan slutte sig til de central- og østeuropæiske lande, som Den Europæiske Union officielt indleder tiltrædelsesforhandlinger med. Vi ved alle, at det helt overvejende flertal af slovakkerne ønsker dette medlemskab, eftersom landet historisk og kulturelt tilhører det udvidede EU, vi sammen ønsker at opbygge.
Det vil få katastrofale følger både psykologisk og politisk, såfremt tiltrædelsesforhandlingerne med Slovakiet og dets nærmeste nabolande ikke indledes på samme tid. Den situation må vi derfor undgå for enhver pris. Der er efter min opfattelse ikke nogen tvivl om, at det slovakiske folk ønsker at leve op til de betingelser for medlemskab, der blev fastsat på topmødet i København. Når det gælder beskyttelse af mindretal, i særdeleshed det ungarske mindretal, må jeg gøre opmærksom på, at dette mindretal altid har været repræsenteret i det slovakiske parlament, og det i et omfang der afspejler dette mindretals størrelse i forhold til den samlede befolkning. Dette er ikke altid tilfældet, når vi ser på mindretals vilkår i andre af de centralog østeuropæiske lande.
Det er rimeligt at kræve, at dette mindretals rettigheder respekteres, herunder ikke mindst dets sprog. Men mindretallet må så også vise vilje til integration i det slovakiske samfund og aflægge enhver irredentistisk tilbøjelighed. Jeg glæder mig derfor over, at der er repræsentanter for det ungarske mindretal i den nydannede regering. Som i de øvrige ansøgerlande mangler der i Slovakiet fortsat en omfattende reformindsats, før landet har gennemført omlægningen fra planøkonomi til markedsøkonomi. Det er vores ansvar i EU at støtte vores slovakiske venner, som står over for disse vanskelige opgaver.
Afslutningsvis konstaterer jeg med glæde, som også ordføreren, at vejen nu er banet for, at Slovakiet kan rykke op i førergruppen blandt ansøgerlandene. Vi må hjælpe vores slovakiske venner med at overvinde de sidste forhindringer i så henseende, fordi jeg føler mig overbevist om, at slovakkerne selv er parat til at yde den nødvendige indsats for at opnå medlemskab.

Ojala
Hr. formand, jeg agter at tale om situationen for sigøjnere i de foreliggende ansøgerlande. Nogle af disse betænkninger fremlægger situationen for sigøjnere og andre etniske minoriteter, og hvad angår forholdene i Rumænien, er situationen for minoriteter med anden seksuel orientering også fremlagt. Jeg er alligevel bange for, at vi kommer i vanskeligheder, hvis vi ved udvidelsesforhandlingerne udelukkende drøfter situationen for sigøjnerne specifikt for hvert land. Sigøjnerne er en meget bred, europæisk minoritet. Alle ansøgerlande, også Letland, som var repræsenteret her i dag, har en sigøjnerbefolkning, dog er den meget lille i Letland. Sigøjnernes problemer vækker alligevel megen bekymring. F.eks. har Tjekkiet, som ligger blandt toppen af ansøgerlandene, meget store problemer. Jeg håber, at Den Europæiske Union kan øge samarbejdet med Det Europæiske Råd for at forbedre sigøjnernes situation.

Gahrton
Hr. formand, for nylig udtrykte Letlands præsident Ulmanis i en artikel i Dagens Nyheter stor uro over visse EU-landes stadig mere lunkne interesse for EU-udvidelsen mod øst. Særligt den vilkårlige opdeling af ansøgerlandene i to grupper har vakt irritation, ikke mindst når det gælder Baltikum.
Da Parlamentets Udvalg om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender behandlede betænkningerne af Caccavale og Kristoffersen, var ordførerne på udmærket vis nået frem til, at man ikke længere kan konstatere nogen nævneværdig forskel mellem Estland på den ene side og Letland og Litauen på den anden. Derfor fremsatte man forslag om skærpede krav om, at disse lande hurtigst muligt skal flyttes op på »førsteholdet«. Desværre mislykkedes dette forsøg, først og fremmest på grund af en uhellig alliance mellem repræsentanter for det britiske Labour og de svenske liberale.
De Grønne er naturligvis for de mest baltervenlige formuleringer - i Litauens tilfælde dog naturligvis under forudsætning af, at atomkraftværket Ignalina lukkes. Men det er tydeligt, at stadig flere begynder at få kolde fødder med hensyn til udvidelsen, der kan give EU dobbelt så mange medlemsstater som i dag. Måske bliver den nye bølge af EU-medlemmer ikke lige så »lydig« som den tidligere. Sådan kan man i hvert fald tolke både Ulmanis artikel i Dagens Nyheter og den polske præsident Kwasniewskis tale til Europa-Parlamentet i Strasbourg for nylig.
For mit eget vedkommende er jeg overbevist om, at EU vil have meget godt af en bølge af nye medlemsstater, som tør være lidt ulydige og stille krav i stedet for at gøre som mit eget hjemland, der lader sig nøje med at logre med halen i håb om at få et klap på hovedet af Rådet og Kommissionen. Jeg vil opfordre alle til at stemme for lige behandling af Letland og Litauen under tiltrædelsesforhandlingerne.

Lalumière
Hr. formand, hr. kommissær, jeg har med interesse læst Kommissionens rapporter om de fem ansøgerlande, der af Kommissionen er placeret i anden udvidelsesbølge, omend kommissæren afviser dette udtryk.
De fremlagte rapporter understreger de betydelige fremskridt, der er gjort, i alt fald i de fire af disse ansøgerlande. Rumænien har desværre stadigvæk store problemer. De gode fremskridt, der er gjort, betyder, at forskellene mellem de to grupper af ansøgerlande efterhånden mindskes, hvilket glæder mig meget. Jeg har gentagne gange udtrykt min beklagelse over denne opdeling, som Kommissionen har foretaget, og som blev stadfæstet af Det Europæiske Råd i Luxembourg i 1997. En sådan opdeling kan skabe nye rivaliseringer og konflikter, kan skabe modløshed og dermed udgøre en fare for stabiliteten i denne del af Centraleuropa.
Kort sagt, udviklingen går i retning af en opblødning af de skarpe skel. Lykkeligvis, vil jeg tilføje. Det er mit håb, at vi snarest kan indlede forhandlingerne med disse nye lande, omend vi, som De påpeger, hr. kommissær, må afvente en ny rapport fra Kommissionen. På denne baggrund, som må betegnes som tilfredsstillende, fremhæver de enkelte ordførere forskellige træk, som kendetegner de enkelte ansøgerlande: bemærkelsesværdige økonomiske fremskridt i Bulgarien (der var også lang vej), den politiske opblødning i Slovakiet, som åbner nye perspektiver for landet, Litauens ihærdige indsats for at forbedre vilkårene for det russiske mindretal osv. Kort sagt, der meldes om fremskridt overalt.
De mange positive meldinger kan imidlertid ikke skjule, at der endnu er lang vej. Vi gør derfor ansøgerlandene en bjørnetjeneste, uanset om de tilhører førergruppen eller bagtroppen, hvis vi sidestiller de igangværende fremskridt med den endelige opfyldelse af målene. Et er at vedtage reformer, noget andet er at gennemføre dem i praksis.
Dette gælder eksempelvis reformerne af de offentlige forvaltninger. Det kræver tid at aflægge fortidens vaner i form af politisk pression og politisk bestemte udvælgelseskriterier. Imidlertid må vi konstatere, at så længe disse administrative reformer lader vente på sig, kan landene ikke på tilfredsstillende vis forberede forhandlingerne med Kommissionen og udarbejde de rapporter, der skal tilgå Kommissionen. Samme pessimistiske tone må anslås, når det gælder juridiske reformer. I nogle af ansøgerlandene har tanken om den dømmende magts afhængighed særdeles vanskeligt ved at fæste rod.
Afslutningsvis vil jeg godt påpege endnu et forhold. Der kræves en ganske betydelig indsats fra ansøgerlandenes side, og vi risikerer, at Den Europæiske Union opleves som den hovedansvarlige for de ofte meget store vanskeligheder, borgerne i ansøgerlandene udsættes for. EU som syndebuk er ikke noget ukendt fænomen. Hr. kommissær, ville det ikke være muligt i højere grad at målrette EU's støttte til ansøgerlandene, således at den kommer de svageste befolkningsgrupper til gode? En vellykket udvidelse af EU-familien forudsætter, at brede dele af befolkningen ikke oplever EU som synonym for lidelse og nød.

Truscott
Hr. formand, efter tiltrædelsesprocessen blev indledt den 30. marts 1998 i Bruxelles under det britiske formandskab, har EU's udvidelsesproces taget fart. Den oprindelige frygt for en opdeling mellem deltagende og ikkedeltagende lande er blevet erstattet af screeningsprocessens logik og EU's præ-tiltrædelsesstrategi. Der bør ikke forekomme forskelsbehandling af ansøgerlandene, når de forsøger at leve op til kriterierne fra København, gennemføre acquis communautaire og forberede sig til det indre marked og euroen.
Som det fremgår af dagens betænkninger, og som Kommissionen har anført i sin situationsrapport og i de regelmæssige rapporter, så bevæger ansøgerlandene sig ikke med samme hastighed hen imod en opfyldelse af medlemskabskriterierne. Når jeg f.eks. ser på de baltiske lande, så kan jeg ikke acceptere argumentet om, at det handler om tre helt ens lande. Estland, Letland og Litauen har forskellige kulturer, traditioner, økonomier og erfaringer, skønt de samarbejder og har megen fælles historie.
Vi må anerkende fremskridt, sådan som kommissæren sagde tidligere. Med dette i tankerne, så finder jeg det rimeligt at fremhæve Letlands fremskridt, så man kan beslutte at indlede forhandlinger med Riga, inden udløbet af det tyske formandskab. Letland har gjort store fremskridt vedrørende loven om statsborgerskab, økonomien, administrationen og forberedelserne vedrørende gennemførelsen af acquis communautaire . Litauen har også gjort bemærkelsesværdige, men mindre imponerende fremskridt inden for kerneenergi, privatisering, institutionsbygning, domstolene og oprettelse af et standard- og certificeringssystem. Estland gør fortsat fremskridt inden for de fleste områder, men der er gjort skuffende fremskridt vedrørende den retslige behandling af den russisktalende minoritet.
EU må på sin side presse på med reformer for at skabe grundlag for en udvidelse.

Trakatellis
Hr. formand, jeg vil koncentrere mig om den nukleare sikkerhed, som er en af prioriteterne i Agenda 2000.
Med Tjernobyl-ulykken og det mareridt, som næsten hele Europa gennemgik, afsløredes, hvor store risiciene ved atomkraftværker i virkeligheden er, og vigtige spørgsmål omkring driftssikkerhed, opbevaring og håndtering af radioaktivt affald blev bragt op. Dette affødte et behov for udformning af en mere konkret politik for kernekraftsikkerhed, og spørgsmålet er blevet mere presserende i forbindelse med optagelsesprocessen og aftalerne med de tidligere sovjetstater.
Kommissionens holdning, som kommer til udtryk i dens meddelelse til ansøgerlandene om dette emne, er, at de reaktorer, som ikke opfylder sikkerhedskravene og ikke kan forbedres, så de kommer op på et acceptabelt niveau, skal indstille driften. Bulgarien var det første land, som modtog finansiel støtte, der imidlertid var ledsaget af en klar, juridisk bindende forpligtelse til at foretage kortsigtede forbedringer og en indstilling af driften af fire reaktorer inden år 2000. Bulgarien har nu anmodet om at få taget aftalen op til revision med henblik på udsættelse, og Kommissionen har med rette afvist anmodningen. Vi kan ikke tillade os bare at sidde med hænderne i skødet. Europa-Parlamentet kræver, at aftalerne vedrørende lukningen af de farlige reaktorer i Kozloduy overholdes, og dette bør under alle omstændigheder tages op af Det Europæiske Råd i Wien. Vi må gøre det klart over for den bulgarske regering, at et krav om udsættelse eller ændring er en meget farlig holdning, som kunne underminere landets bestræbelser på at blive optaget i Unionen. For intet er mere vigtigt for de europæiske borgere end at undgå et nyt Tjernobyl.
En anden ting drejer sig om Rumænien. Vi vil herfra opfordre den rumænske regering og det rumænske parlament til at finde en endelig og retfærdig løsning på spørgsmålet om tilbagelevering af ejendom.

Cars
Hr. formand, den nye socialdemokratiske forbundskansler Gerhard Schröder og hans »grønne« udenrigsminister Joschka Fischer har fremsat udtalelser om, at udvidelsesprocessen ikke må gå for hurtigt. Jeg finder disse udtalelser foruroligende. Det er min egen og andre liberales bestemte opfattelse, at udvidelsesprocessen snarere går for langsomt end for hurtigt.
Kommissionen gør nu en værdifuld indsats for at støtte ansøgerlandenes bestræbelser på at opbygge deres retssystemer, deres administrationer og deres økonomier. Vi sætter pris på dette arbejde. Så snart ansøgerlandene opfylder disse grundlæggende forpligtelser, skal døren til EU stå helt åben for dem. Derfor må EU nu fremskynde sit eget reformarbejde. De politikere, der ser det som deres opgave at kaste grus i EU-maskineriet, bør taget dette til sig. Fejl inden for EU må ikke betyde, at nogen holdes udenfor.
Vi europapolitikere må også forsøge at overvinde den tvivlende, undertiden endda negative, indstilling, der findes blandt borgerne i flere af vores medlemsstater. Vi må pege på de meget store fordele, som udvidelsen medfører for alle.
Vi liberale håber, at Schröder, Fischer og andre anslår nye og mere positive toner, og at Kommissionen ikke trættes i sine anstrengelser for at skabe et helt og helet Europa.

Giansily
Hr. formand, som medlem af det blandede parlamentariske udvalg vedrørende Rumænien, vil jeg gerne knytte et par kommentarer til den fremragende betænkning af Bernard-Reymond. Jeg tilslutter mig i enhver henseende betænkningens analyser, som tegner et objektivt billede af situationen i Rumænien. Jeg beklager således også, at de strukturelle økonomiske reformer lader vente på sig, hvilket giver sig udslag i den skitserede forværring af de makroøkonomiske nøgletal.
I næsten et halvt århundrede har økonomisk magt været ensbetydende med politisk magt i Rumænien, og landet er derfor på nuværende tidspunkt næppe klar til at overtage acquis communautaire og omstille sig definitivt til markedsøkonomi. Jeg vil gerne understrege, at præsident Constantinescu fortjener ros for sin ihærdige og aldrig svigtende indsats for at bringe Rumænien i takt med Den Europæiske Union. Det er ligeledes prisværdigt, at skiftende regeringschefer, først Victor Ciorbea og siden Radu Vasile, i to år har bevaret samme person, nemlig Alexandru Herlea, på den vanskelige post som minister for europæisk integration. Alexandru Herlea har opbygget et godt forhold til både Kommissionens rådgiver og til EuropaParlamentet. Et forhold som bygger på gensidig respekt og grundlæggende tillid kombineret med stor indsigt og en absolut prisværdig loyalitet.
På baggrund af de fremlagte analyser konkluderer ordføreren, at Europa-Parlamentet ikke kan anbefale, at der indledes tiltrædelsesforhandlinger med Rumænien. Jeg vil imidlertid godt anmode om, at EU fra 1999 i forbindelse med Phareprogrammet gør en særlig indsats for at støtte Rumænien. Rumænien har som det eneste af de tidligere Warszawa-pagt-lande det handicap ikke at have noget grænsefællesskab med et eller flere af de 15 EU-lande. Landet har været isoleret, eftersom det fra begyndelsen af 1950'erne frem til 1990 på alle sider var omgivet af Moskvas vasalstater - Bulgarien, Serbien, Ungarn, Ukraine. Ingen af dem kunne tjene som forbillede for en demokratisk udvikling. Vi har således en særlig forpligtelse over for Rumænien.

Schroedter
Hr. formand, jeg synes, det var meget vigtigt, at kommissær van den Broek endnu en gang understregede, at vi opfatter tiltrædelsesprocessen som en dynamisk proces. Der må ikke være nogen lukkede grupper og især ingen opdeling af lande i forskellige kategorier. Det vil jeg gerne understrege, især i forbindelse med Rumænien og Bulgarien. Det er det ene. På den anden side kan vi tilslutte os Kommissionens kritik af Rumænien, der går ud på, at landet virkelig er sakket agterud, hvad angår de politiske bestræbelser. Vi ser med bekymring på indskrænkningen af pressefriheden. Men i endnu højere grad kritiserer Europa-Parlamentet kriminaliseringen og diskrimineringen af homoseksuelle i Rumænien. Her kræver vi, at landet tager beslutsomme skridt til, at disse personers menneskerettigheder og værdighed kan genetableres.
Også fra Kommissionens side kræver vi tydelige signaler om en partnerskabsforhandling og ikke kun pæne ord. Et sådant tydeligt signal kunne bestå i, at visumpolitikken over for Rumænien snart genovervejes, og at man på dette punkt også etablerer partnerskab og ligeberettigelse.

Papakyriazis
Det enorme projekt, som hedder udvidelsen af Den Europæiske Union, et projekt af historiske dimensioner, hvorfra der ikke længere er nogen vej tilbage, bør være en beslutning, der er truffet, og som nu gennemføres, og ikke en vision, som skal gennemføres engang ud i fremtiden. For mig ser det ud, som om den proces, vi befinder os i i dag, bekræfter, at dette er det rigtige valg, og jeg tror også, det vil blive gjort officielt på topmødet i Wien.
Denne procedure bekræfter også, paradoksalt nok, at Europa-Parlamentet gør ret i at insistere på, at optagelsesproceduren bør omfatte alle, alle 11 ansøgerlande, hr. van den Broek, med et fælles udgangspunkt. Den gruppe lande, som vi taler om i dag under ét, beviser også, at dette er det rigtige at gøre.
Hvad Bulgarien angår, glæder jeg mig over at få bekræftet Europa-Parlamentets støtte til Bulgariens ansøgning om optagelse, ligesom Kommissionens positive fremskridtsrapport fremhæves. Bulgarien fortjener ros, den bulgarske regering, men også alle politiske partier, det bulgarske samfund, de bulgarske borgere. Vi må imidlertid ikke glemme det store arbejde, der stadig venter. Tre punkter angiver retningen: For det første udfærdigelse og gennemførelse af lovgivningen om den offentlige administration og de retslige beføjelser, så disse ting er reelle, effektive, uafhængige, gennemsigtige og retfærdige. For det andet social beskyttelse og socialpolitik og etablering af en reel social dialog og for det tredje naturligvis Kozloduy, hvor Bulgarien har forpligtet sig politisk over for Den Europæiske Unions principper vedrørende en gradvis lukning af de fire anlæg, som ikke kan forbedres eller udskiftes.

Gomolka
Hr. formand, mine damer og herrer, som leder af Europa-Parlamentets delegation i det blandede parlamentariske udvalg mellem Den Europæiske Union og Letland vil jeg gerne starte med at takke ordføreren. Hr. Caccavale har givet en meget præcis beskrivelse af den seneste udvikling i Letland på dets vej ind i Den Europæiske Union. Han har begrundet de nødvendige konklusioner klart og tydeligt. Derfor skal hans betænkning og beslutningsforslaget også støttes uden forbehold. I betænkningen gøres der med rette opmærksom på de fremskridt, Letland har opnået netop i de seneste måneder og år. Især den 3. oktober i år skal ses som en vigtig, måske endda historisk dato. På denne dag fandt ikke alene parlamentsvalget sted, landets borgere blev samtidig også opfordret til at give deres mening om den påtænkte ændring af nationalitetsloven til kende i en folkeafstemning. Det positive resultat af denne afstemning kan absolut betragtes som et bevis på politisk modenhed. Det giver mulighed for en bedre integration af den relativt store russiske befolkningsgruppe end hidtil.
Alle bestræbelser på at øge antallet af loyale statsborgere og modvirke desintegrationen fortjener vores støtte. Beslutningen om at gøre det lettere at opnå statsborgerskab er helt klart fremtidsorienteret. Set i lyset af denne beslutning får det endnu større betydning, når man betragter den mørke og tragiske historiske baggrund, for indbyggernes etniske sammensætning er ikke mindst et resultat af en besættelse gennem årtier. Derfor er den klare flertalsbeslutning for lempelser i nationalitetsloven ikke kun et udtryk for politisk modenhed, denne beslutning vidner også om menneskelig storhed. Netop fordi de lettiske borgeres beslutning var så kompliceret, fortjener den vores anerkendelse. Derfor fortjener Letland vores støtte, men også af hensyn til os selv.

Bösch
Hr. formand, hr. kommissær van den Broek, kære kolleger, jeg vil gerne takke vores kollega Wiersma og det udenrigspolitiske udvalg mange gange for den betænkning, som de har udarbejdet om Slovakiet og vores forbindelser til Slovakiet. Den beskriver på fremragende vis den nye situation, vi står i efter det slovakiske valg til Nationalforsamlingen i slutningen af september. Hr. kommissær, hvis vi betragter udvidelsesprocessen som dynamisk og åben, sådan som Kommissionen jo også altid har dokumenteret det, så tror jeg, at netop denne model i tilfældet med Slovakiet er i støbeskeen. Hvorfor skulle vi ikke være dynamiske og åbne, når et land som Slovakiet med en valgdeltagelse på 85 % dokumenterer, at det vil ud af isolationen og derhen, hvor nabolandene er, nemlig ind i første række af udvidelseslande?
Vi har forståelse for, hr. kommissær, at den evaluering, De har fremlagt for os, ikke kunne inddrage den seneste udvikling i den slovakiske politik og det slovakiske samfund. Så meget vigtigere og mere betydningsfuldt er vores ordførers krav - jeg er sikker på, at Parlamentet vil følge ham med stort flertal - om, at vi bliver enige om at foretage en ny evaluering af den slovakiske situation til foråret for dermed virkelig at kunne tage hensyn til de nye forhold i Den Slovakiske Republik. Det vil jeg gerne invitere Dem til. Jeg mener, det er i hele Unionens interesse, og at det frem for alt vil gavne en positiv udvikling i Den Slovakiske Republik.

Voggenhuber
Hr. formand, Den Europæiske Union har prøvet ansøgerlandene i alle ender og kanter. Alene med vores udtalelse har vi givet dem de første karakterer. Med vores screeningprocedure følger nu endnu en evaluering af fremskridtene i disse lande. Jeg kunne godt tænke mig, at de central- og østeuropæiske lande kunne blive enige om at føre krigen over i fjendens lejr og fremsætte en udtalelse over for Unionen, en udtalelse, hvori de bedømmer, hvordan det forholder sig med de nødvendige reformer og tiltrædelsesforudsætninger hos os, hvordan vi har skabt tiltrædelsesforudsætningerne. Jeg tror, at en sådan bedømmelse af Unionens bestræbelser fra tiltrædelseslandenes side med rette ville falde temmelig beskæmmende ud. En sådan udtalelse ville formentlig indeholde talrige forsømmelser, den stadigvæk forhalede institutionelle reform - vi er i virkeligheden ikke engang gået i gang med den - trægheden i de frem- og tilbageskridende forhandlinger om landbrugsreformen eller EU's manglende evne til at reagere passende på en ny udvikling som den, vi oplever i Slovakiet.

Burenstam Linder
Hr. formand, allerede i Rom-traktatens præambel slås det fast, at der skal skabes grundlag for en stadig snævrere sammenslutning mellem de europæiske folk, og at de skranker, der deler Europa, skal fjernes. Det er en triumf for Den Europæiske Union, at man er nået så langt, at 10 lande, der ligger bagved det tidligere jerntæppe, nu stræber efter at forankre deres demokrati, deres frihed og deres reformer i EU. Vi har givet rettigheder og udstedt løfter til disse lande. Vi må ikke skuffe dem.
Kommissionens vurderinger er velkomne. Det land, der har gjort de største fremskridt gennem de seneste 18 måneder, nemlig Letland, vil til næste år, medmindre der indtræffer noget helt uforudset, blive indbudt til aktive forhandlinger om medlemskab. Man er også opmærksom på fremskridtene i Litauen. Dette giver yderligere stimulans til reformanstrengelserne i de andre lande i Øst- og Centraleuropa, der endnu ikke er nået så langt.
At alle disse lande forsøger at kvalificere sig til medlemskab af EU har allerede givet landene i Den Europæiske Union store fordele. Bestræbelserne på at forbedre demokrati og menneskerettigheder har skabt et fredeligere Europa. Vi skal være klar over, at det ikke kun er i det tidligere Jugoslavien, at der findes en etnisk mosaik, der har kunnet udløse svære konflikter. Vellykkede reformer har givet mere stabile økonomier og bedre markeder. Budgetudgifterne i forbindelse med østudvidelsen er bagateller sammenlignet med de økonomiske og politiske fordele for dem og for os.
Jeg håber, at Ministerrådet, der nu er domineret af socialistregeringer, ikke vælger at bremse udvidelsesprocessen. Det er ildevarslende, at ledende politikere, som også har været modstandere af Tysklands samling, nu anslår et tonefald, der - med rette eller urette - generelt tolkes som et ønske om at udskyde østudvidelsen. Socialister har måske vanskeligere end liberale og kristelige demokrater ved at se den triumf og de fordele for fred og velstand, der ligger i, at kommunismen udkonkurreres af markedsøkonomierne. Det er derfor en vigtig opgave for Europa-Parlamentet at presse på med østudvidelsen.

Evans
Hr. formand, som medlem af det blandede parlamentariske udvalg for Rumænien vil jeg gerne give udtryk for nogle af mine tanker. Som ordføreren, hr. Bernard-Reymond, siger i sin udmærkede betænkning, så har Rumænien haft en række problemer, og landet er nok ikke kommet så tæt på en tiltrædelse, som vi eller de havde håbet på. Jeg har besøgt Rumænien flere gange i løbet af de seneste ti år, og i lyset heraf er det umuligt ikke at anerkende og bifalde de enorme fremskridt og massive ændringer i det rumænske samfund, erhvervsliv og uddannelsessystem, primært i samarbejde med EUpartnere og f.eks. Tempus-programmet.
Ordføreren har allerede nævnt den økonomiske situation, men hvad angår parlamentet, så skal Rumænien træffe mange vanskelige beslutninger. Lovgiverne er endnu ikke tilstrækkeligt progressive til at løse de kommende udfordringer. De skal f.eks. være indstillet på at ophæve artikel 200. De skal forbedre lovgivningsprocesserne, og i modsætning til fru Schroedter, så mener jeg, at de kan komme EU i forkøbet ved at afskaffe visumpligten for EU-borgere, der ønsker at besøge Rumænien. Når det er sagt, så er Rumænien ubestrideligt europæisk hvad angår historie, kultur og sprog. Landet har en turbulent fortid, men nu er det kommet over det værste, og jeg håber på stadig at være medlem af Europa-Parlamentet, når vi byder vores rumænske kolleger velkommen.

Schwaiger
Hr. formand, dynamikken og hensigterne hos den nye slovakiske regering under ledelse af de kristelige demokrater tager sigte på en snarlig optagelse i gruppen af ansøgerer, som der føres tiltrædelsesforhandlinger med. Vi bør støtte regeringen meget handlekraftigt i den forbindelse. Deres reformprogram er velegnet til at styrke institutionerne i deres retsstatslige struktur og til at give det pluralistiske samfund og erhvervslivet nye impulser. Det er vigtigt, at vi nu giver al nødvendig støtte i forbindelse med den demokratiske opbygning af statsorganerne og administrationen med midlerne fra Phare-programmet. Dannelsen af de demokratiske strukturer skrider hurtigt frem. Viljen til reformer er åbenlys. Nu handler det om at støtte og gennemføre reformerne hurtigt og sagligt korrekt og også at fastlægge en statut for mindretallene.
Vores økonomiske støtte bør koncentrere sig om etableringen af virksomheder, om bedre muligheder for at starte små og mellemstore virksomheder. Den meget store vilje hos den slovakiske administration til at overtage acquis communautaire så hurtigt som muligt bør støttes effektivt gennem intensiv undervisning og tilsvarende information om vores management- og forvaltningshøjskoler. Nu handler det om, at Kommissionen allerede på topmødet i Wien skal sende det politiske signal, så man kommer hurtigt videre med de politiske reformer. Kommissionen bør heller ikke tøve med endnu en gang at bekræfte den økonomisk set positive udvikling i en interimsrapport i de kommende måneder, således at man hurtigt kan optage landet i den første gruppe af tiltrædelseslande allerede til sommer.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, den debat, vi fører i dag, er vigtig. Den er vigtig, fordi vi gør det klart, at EU ikke ser med stor interesse på bare seks, men 11 tiltrædelseslande. Et af disse lande er Rumænien, og jeg mener, det er vigtigt, at vi også ser nøje på dette land. Det er rigtigt, at kraften i reformerne er aftaget, især i de økonomiske reformer. Det er rigtigt, at der igen er mere korruption og mere måneskinsarbejde i Rumænien. Det er rigtigt, at reformerne af de økonomiske strukturer er forsinkede. Det er rigtigt, at Den Internationale Valutafond har spærret for lån her. Men det er også rigtigt, at Rumænien og også befolkningen i Rumænien har viljen til at blive medlem af Den Europæiske Union. Jeg mener, at vi bør støtte denne proces i Unionen efter evne.
Vi har brug for viljen til at ledsage denne udvikling konstruktivt, og det er ikke altid kun et spørgsmål om penge. Jeg mener, at vi altid skal gøre det klart, at når der opstår normale problemer i tiltrædelseslandene, må disse problemer ikke misbruges som argument af dem, der ikke mente det godt med Den Europæiske Unions udvidelsesproces, og som altid har været ude på at forhale tingene. For så vidt er jeg meget fortrøstningsfuld og mener, at Rumænien nok skal blive medlem af Den Europæiske Union på et eller andet tidspunkt - det er der alle chancer for - og at vi som Europæisk Union gør det, som vi altid har villet, nemlig at gøre Den Vesteuropæiske Union til en fælleseuropæisk union.

Flemming
Hr. formand, jeg glæder mig over den foreliggende betænkning om Slovakiet, fordi den forholder sig positivt til dette lands tiltrædelse. Slovakiet er en særlig kær nabo til Østrig og dermed til Den Europæiske Union. Jeg ønsker, at vi får en tiltrædelse så hurtigt som muligt. Der er dog to problemer: Mochovce og Bohunice. Mochovce vil ikke undgå vores opmærksomhed. Bohunice er en kilde til stadig bekymring og angst hos befolkningen. Jeg er imod, at vi ser nedlukningen af Bohunice som en forhåndsbetingelse for, at der indledes tiltrædelsesforhandlinger. Men jeg kan helt sikkert ikke forestille mig, at dette Parlament vil godkende Slovakiets tiltrædelse af Den Europæiske Union, så længe Bohunice ikke er nedlukket.

van den Broek
Hr. formand, en meget kort bemærkning fra min side. For det første siger jeg tak for Parlamentets meget konstruktive indlæg, hvoraf jeg konkluderer, at vi kan sige, at Parlamentet støtter hovedlinjerne i rapportens konklusioner og også indholdet og analyserne. Jeg mener, at det er meget vigtigt, også i retning af tiltrædelseslandene, hvis det kombineres med et signal til yderligere opmuntring, så tror jeg på, at det kan bevare og konsolidere processens dynamik og fremdrift.
Jeg har bidt mærke i den bekymring, som her og der stadigvæk høres, om former for differentiering, forskellige grupper og lignende. Lad mig sige følgende: Bortset fra, at vi fastholder, sammen med Parlamentet går jeg ud fra, princippet om, at alle ansøgere bedømmes efter egen fortjeneste og belønnes efter egne fremskridt, og hvad det angår ikke tvinges til at blive tilbage sammen med dem, som ikke gør fremskridt så hurtigt, er vi helt enige i, at netop de, som uden egen skyld har mere at gøre, f.eks. for at kunne begynde forhandlingerne, fortjener ekstra opmærksomhed og støtte fra vores side. Jeg minder Parlamentet om, at jeg sidste år sagde, at vi netop til dette formål har skabt denne indhentningsfacilitet også i Phare-programmet, the catch up facility .
Endvidere kan jeg meddele, at de ansøgerlande, som ikke fører forhandlinger i det første kvartal, også med hensyn til screeningsprocessen, overgår fra den multilaterale screening til den bilaterale, og på den måde have en proces, der ligner den proces, som finder sted i den første gruppe, hvis jeg må sige det sådan.
Til sidst vil jeg understrege, at det drejer sig om, hvad landene selv præsterer, og at Parlamentet ikke må udelukke, og her tilslutter jeg mig lidt det, som hr. Titley lagde for med i aften, at der mellem de lande, som er i gang med forhandlinger, hurtigt vil vise sig forskelle mellem dem, som hurtigere gør fremskridt i forhandlingerne end andre. Hvor det nu er sådan, at man taktisk følger hinanden parallelt, såvel hvad angår antallet af kapitler, som behandles, som antallet af kapitler der afsluttes og lignende, kan der i løbet af året opstå en differentiering, og der kan være forhandlingslande, som gør større fremskridt end andre. Det skal også belønnes, og Kommissionen og Rådet, og særligt dem, der fører forhandlingerne, skal efter vores mening tilpasse sig en sådan differentiering. Herom er der altså ikke uenighed.
En sidste bemærkning: De forskellige ordførere har i aften endnu en gang peget på vigtigheden af at lukke usikre atomkraftværker. Jeg kan kun forsikre Parlamentet om, at de tre tiltrædelseslande, som konfronteres med dette fænomen, der medfører vanskelige politiske, økonomiske og sociale implikationer, er helt klare over, at Parlamentet, Rådet og Kommissionen insisterer på, at der tages alvorligt fat på programmer om lukning af disse kraftværker. Vi vil også på det punkt i samråd med disse ansøgerlande arbejde på en god løsning.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær. Tak for Deres klare svar.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00

Forbindelserne EU/Tyrkiet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0432/98) af Swoboda for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerhedsog Forsvarsanliggender om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om den videre udvikling i forbindelserne til Tyrkiet (KOM(97)0394 - C4-0490/97) og Kommissionens meddelelse til Rådet om en europæisk strategi over for Tyrkiet - de første operationelle forslag fra Kommissionen (KOM(98)0124 - C4-0634/98).

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det har i sandhed ikke været nogen let betænkning, og det er heller ikke noget særlig let tidspunkt, jeg fremlægger denne betænkning på i dag. Jeg vil måske nævne 10 punkter, som jeg mener karakteriserer eller skal karakterisere denne betænkning, og jeg håber, at det også falder sådan ud.
For det første: Jeg mener, at forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet trods de nuværende problemer skal blive mindre anspændte, og jeg giver Kommissionen ret i, at disse forbindelser skal baseres på grundlaget for toldunionen og Kommissionens strategipapir. Kommissionens strategipapir er også blevet modtaget absolut positivt i Tyrkiet, og det bør vi gå videre med.
For det andet: Tyrkiet bør også virkelig indse, og det nævnes i betænkningen, at dørene står åbne for Tyrkiet. Så entydigt er det, og det bør Tyrkiet tage til efterretning. For det tredje: Vi ønsker også, at Tyrkiet bliver medlem, fordi vi mener, at Tyrkiet kan yde et vigtigt bidrag til udformningen af den fælles sikkerhed og udviklingen i det europæiske erhvervsliv og samfund.
For det fjerde: På denne baggrund må der også være ordnede finansielle forbindelser mellem Tyrkiet og Europa. Jeg hilser det velkomment, at Kommissionen har fremsat nogle forslag, som Parlamentet skal evaluere særskilt, og jeg foreslår også, at vi fortsætter med at undersøge, hvilke EU-programmer, især for de østeuropæiske tiltrædelseskandidater, vi også kunne anvende i forbindelse med Tyrkiet.
For det femte: Jeg vil gerne understrege, at kriterierne fra København selvfølgelig også gælder helt entydigt for Tyrkiet. For det sjette: Vi, det vil sige Rådet, Kommissionen og Parlamentet, ser i fællesskab store - nogle siger endda større og større - i hvert fald store mangler i opfyldelsen af de politiske kriterier fra København, især hvad angår demokrati, retsregler og respekt for mindretalsrettigheder, uanset om der er tale om store mindretal såsom kurderne eller mindre mindretal såsom armenerne og grækerne. Denne respekt skal Tyrkiet lade alle sine medborgere vederfares.
For det syvende: Min betænkning går ud fra, at Tyrkiet selv skal fremsætte forslag til, hvordan og hvornår og på hvilken måde landet ønsker at nærme sig Europa og Den Europæiske Unions standarder, især hvad angår de politiske kriterier. Jeg vil gerne væk fra, at vi stiller krav og så skal undersøge: Er det nu o.k. med Tyrkiet? Hvad har Tyrkiet foretaget sig? Nej, Tyrkiet skal selv, hvis landet anerkender - og det er forudsætningen for ansøgningen om medlemskab af Den Europæiske Union - at kriterierne fra København skal opfyldes, i den kommende tid udarbejde forslag til, hvordan det påtænker at nærme sig disse kriterier og opfylde dem, hvad angår de enkelte demokratiske plan, retsreglerne og anerkendelsen af mindretalsrettigheder.
For det ottende: Det er meget vigtigt for os, at Tyrkiet plejer et godt naboskab til alle sine naboer, selvfølgelig også især til Grækenland. Jeg har gentagne gange sagt, at Tyrkiet, netop Tyrkiet, der jo har forståelse for familiære relationer og for betydningen af familien, ikke skal undre sig over, at vi støtter et familiemedlem, nemlig familiemedlemmet Grækenland i Den Europæiske Union, i landets bestræbelser på at have et godt og fair naboskab. Jeg støtter også Grækenlands forslag til, hvordan man her kan bilægge striden eller stridspunkter, og de er absolut acceptable og fair over for Tyrkiet.
For det niende: Problemet med Cypern er et problem, som vi ønsker at give os i kast med, og i den forbindelse har vi brug for, at Tyrkiet samarbejder. Vi går ind for en fair afklaring af Cypern-spørgsmålet. Vi går ikke ind for en ensidig afklaring af spørgsmålet. De tyrkiske indbyggere på øen skal have alle muligheder for at medvirke, for at udøve deres medbestemmelsesret, men det skal ske som led i en fælles løsning for den græske og tyrkiske befolkning, og det skal også stå klart, at Parlamentet fuldt ud støtter Cyperns bestræbelser på at blive medlem af Den Europæiske Union.
For det tiende: Problemet med kurderne, der desværre er blevet særlig aktuelt i løbet af de sidste dage. Jeg vil gerne sige det helt entydigt: Vi går ind for en fredelig løsning på problemet med kurderne. Vi forkaster enhver form for terrorisme. Vi forkaster enhver form for vold. Vi forkaster også enhver løsning, der kan hindre eller ødelægge Tyrkiets enhed og integritet. Vi anerkender fuldt ud Tyrkiets ret til og interesse i at have en samlet stat, men i denne samlede stat skal den kurdiske befolkning have mulighed for at tage vare på deres kulturelle rettigheder, især hvad angår sprog og udtryksformer gennem medier, bøger osv.
Jeg mener, at der trods krisen om Öcalan kan findes en vej, så Tyrkiet kan få en definitiv løsning på sit problem med kurderne, og så landet får støtte fra Den Europæiske Union til en fredelig løsning på kurderspørgsmålet og til bekæmpelsen af terrorismen. Vi, Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet, vil helt sikkert ikke støtte terrorismen, især fordi Tyrkiet er parat til at finde en fredelig løsning på kurderspørgsmålet. Det er på den baggrund, jeg har udarbejdet min betænkning. På den baggrund tror jeg, at det er muligt at starte forfra, at der kan blive løsnet op for mange anspændte forhold, og at man kan finde frem til et åbent forhold til Tyrkiet, men Tyrkiet skal være klar over følgende: De politiske og økonomiske kriterier skal opfyldes, hvis Tyrkiet ønsker at blive medlem af Den Europæiske Union.

Schwaiger
Hr. formand, kære kolleger, det er åbenlyst, at den tyrkiske ministerpræsident, Mesut Yilmaz, ikke gør det let for os at diskutere udviklingen i forbindelserne til Tyrkiet uden følelser og at formulere sammenhængende forslag sine ira et studio over for Den Europæiske Unions organ. Trusler over for regeringen i et medlemsland såsom Italien, boykot af italienske varer og politiske angreb på Den Europæiske Union er - det tror jeg, vi alle er enige om - ikke et velegnet middel til at lette tilnærmelsen for det største af de lande, vi er associerede med, Tyrkiet. Den udmærket formulerede betænkning af vores kollega Swoboda, der kunne angive retningslinjer for en partnerskabsstrategi, bør dog på den anden side ikke overlæsses med reaktionerne på spørgsmålet om udleveringen af kurdernes leder Öcalan.
Jeg glæder mig også over det nye tiltag, at Kommissionen udarbejder den allerede eksisterende årlige rapport om forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet i form af en fremskridtsrapport, der også gælder for de andre ansøgerlande. Dette fører til en klar oplistning af de fremskridt, men også af de mangler, der er afgørende for de politiske, økonomiske og samfundsmæssige forhold i Tyrkiet. For os i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser handler det om at styrke og intensivere det økonomiske og politiske samarbejde med Tyrkiet på mellemlangt frist skridt for skridt og under partnerskabsformer.
For Den Europæiske Union betyder det - det er Unionens andel i denne partnerskabsopgave - at opfylde sine finansielle forpligtelser i toldunionen, at inddrage Tyrkiet i de europæiske programmer såsom Leonardo, Sokrates eller Ungdom for Europa og at koordinere politikkerne inden for energi, trafik, miljø og narkotikabekæmpelse. Her bør vi, og jeg vil gerne tilslutte mig det, hr. Swoboda allerede har redegjort for, ikke pålægge Tyrkiet et katalog med krav, landet bør derimod ganske enkelt være bedre til at koordinere de samlede bestræbelser inden for demokratisk udvikling, retsregler og menneskerettigheder og rammebetingelser for erhvervslivet, overtagelse af acquis communautaire i en handlingsplan for Europa og gøre disse bestræbelser mere synlige som retningslinjer for et samarbejde, der bliver mere og mere intensivt.
Hvis Swoboda-betænkningen kan tage fat i løsningen af de problemer, der er mellem Tyrkiet og Den Europæiske Union, som hidtil på en konstruktiv måde, hvis den bliver vedtaget i Europa-Parlamentet i morgen ved en positiv afstemning, kan vi godkende denne betænkning og betragte den som en retningslinje. Vi mener dog, at den er overlæsset og egentlig kontraproduktiv.

Titley
Hr. formand, i øjeblikket sker der noget meget vigtigt i forholdet mellem EU og Tyrkiet. Det kommer muligvis som en overraskelse for parlamentarikerne, at det ikke foregår her i mødesalen, men i Tyrkiet, hvor Galatasaray i øjeblikket spiller mod Juventus. Hvis det giver anledning til pøblens overfald på italienske statsborgere, så vil jeg hævde, at det kan sætte forholdet mellem EU og Tyrkiet langt tilbage. I betragtning af, hvad der skete med Manchester United, da de besøgte Tyrkiet for et par år siden, så frygter jeg det værste i aften.
Socialdemokraternes Gruppe fordømmer på det kraftigste den hysteriske stemning mod Italien, som visse dele af det tyrkiske samfund har pisket op i forbindelse med Öcalan-sagen. Vi fordømmer enhver indblanding i domstolenes afgørelser i en medlemsstat, der ledes efter retsstatsprincippet. Jeg vil gerne understrege, at de af os, der ønsker en mere positiv politik over for Tyrkiet, vil blive bragt til tavshed, hvis den tyrkiske regering eller det tyrkiske samfund tilskynder gadens parlament til at ytre sig over for borgere fra Den Europæiske Union. Et angreb på ét EU-land er et angreb på os alle.
Når det er sagt, så glæder vi os over betænkningen af Swoboda, og specielt over ordførerens brug af ekspertise fra forskellige tyrkiske organisationer - herunder fagforeninger og menneskerettighedsgrupper - for at komme med et positivt og konstruktivt bidrag til udviklingen af forholdet mellem EU og Tyrkiet. De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har været vedholdende i sin holdning til Tyrkiets ansøgning om medlemskab af EU. Vi mener, at Tyrkiet kan komme med et værdifuldt bidrag til freden og sikkerheden i vores region. Vi accepterer ikke religiøse eller kulturelle grunde som en hindring for Tyrkiets tiltrædelse af Den Europæiske Union. Tyrkiet skal imidlertid dømmes på samme grundlag som ethvert andet land. Det skal opfylde kriterierne fra København, og det fremgår tydeligt af Kommissionens rapport, at det ikke er tilfældet. Jeg giver ordføreren ret i, at det nu er op til Tyrkiet at udarbejde en tidsplan for konkrete reformer for at vise, hvor alvorligt de mener det med deres ansøgning. Tyrkiet skal også acceptere EU's ret til at indlede optagelsesforhandlinger med ethvert land, det måtte ønske.
Det er imidlertid vigtigt, at vi ikke forholder os passive i forholdet til Tyrkiet. Vi skal forsøge at bidrage til en politisk løsning på det kurdiske problem, der på mange måder er årsagen til en stor del af den tyrkiske paranoia og usikkerhed. Vi ved, at Tyrkiets problem er en svag regering og en stærk stat. Vi bør derfor forsøge at styrke regeringen ved at støtte reformen af den offentlige forvaltning, give bedre fortolkningsmuligheder og sikre den demokratiske organisations græsrodsarbejde.

Oostlander
Hr. formand, først vil jeg lykønske hr. Swoboda med den afbalancerede, taktfulde og grundige betænkning, som han har fremlagt. Den gør det klart, hvordan Den Europæiske Union vil omgås Tyrkiet. For det første konstateres det, at Rom-traktaten i princippet også er åben for Tyrkiet, sådan som den er åben for demokratiske retsstater i henhold til de politiske værdier, som vi deler i Unionen. Det udelukker på ingen måde en stat med en stor islamitisk befolkningsgruppe. Heller ikke hvis vi f.eks var negative over for et Bosnien, som med en stor islamitisk befolkningsgruppe engang vil søge om medlemskab af EU. Jeg anser det for vigtigt at nævne dette, så ingen kan mistænke, at det måske kunne være en vanskelighed fra EU?s side.
Men vi kan forvente, at et land, som vil tiltræde, også opfylder kriterierne herfor, sådan som alle andre lande. For vi tiltræder ikke et andet land, men andre lande tiltræder Unionen. Unionen forventer, at lande, som siger, at de vil være medlemmer, også tager skridt i den retning og det ikke kun på det økonomiske område i forbindelse med landets økonomiske struktur, men først og fremmest med hensyn til retsstatens og demokratiets politiske værdier.
Der skal gås konstruktivt til værks ved løsning af egne mindretalsproblemer. Der skal gås konstruktivt til værks med hensyn til at bidrage til den internationale fred og retsorden. På det område er der i øjeblikket meget at udsætte på Tyrkiet. For i mellemtiden undertrykker man landets egne mindretal, der er problemer ved østgrænserne og man har overhovedet ingen konstruktive bidrag til en løsning af Cypern-spørgsmålet.
Den tyrkiske regering skal ikke forvente, at den kan kræve medlemskab af EU på egne betingelser. Man må ikke lukke øjnene for de skridt, der endnu skal tages.
Jeg tror, at det er godt, hvis Tyrkiet anmodes om at opstille en tidsplan, sådan som betænkningen også foreslår, der omfatter en plan om at tage de nødvendige politiske skridt i retning af Den Europæiske Union. Hvis de ikke gør det, bliver det ikke til noget, men hvis de gør det, så er de engang hjerteligt velkomne.

van Bladel
Hr. formand, hr. kommissær, en vigtig konstatering i betænkningen af hr. Swoboda er, at Tyrkiet kommer i betragtning for tiltrædelse til EU, hvis det opfylder de økonomiske og politiske kriterier. I den forbindelse er analysen af situationen i Tyrkiet ikke væsentligt forandret siden indgåelsen af toldunionen.
Der er endnu en gang fremlagt en ønskeseddel, som vi af erfaring og efter tre tyrkiske regeringer ved ikke bliver opfyldt hurtigt, uanset nødvendigheden. Derfor bifalder jeg Kommissionens initiativ til en europæisk strategi for Tyrkiet. Kommissionen og, det skal siges, især kommissæren har efter min mening hele tiden spillet en yderst kritisk og positiv rolle i det vanskelige forhold til Tyrkiet. Det har ført til, at Unionen og Tyrkiet aldrig helt er gået fra hinanden. Jeg håber, at denne rolle på kort sigt bærer frugt.
Hr. Swoboda leverede for en time siden sit bidrag til forberedelserne af topmødet i Wien, men jeg har ikke hørt ham, som ordfører, sige noget om prioriteten af at drøfte en europæisk strategi for Tyrkiet på topmødet. Jeg anser det bestemt for at være en prioritet, ellers truer alle de velegnede operationelle forslag og uddybelse af toldunionen med at forsvinde ud af billedet.
PKK-lederen Öcalans ankomst til Rom bevirker højst sandsynligt, at spørgsmålet om, hvorvidt denne terroristleder eventuelt skal stilles for retten, vil komme til at dominere debatten på mødet. Derfor skal denne hindring fjernes inden mødet ved at gøre det, som en EU-retsstat burde gøre, især Tyskland som kommende formand for Unionen, nemlig at gennemføre arrestationen af Öcalan. Returnering til Moskva er meget fejt, og det vil kun forværre og frustrere forholdet til Tyrkiet endnu mere.

Ephremidis
Hr. formand, ordføreren gjorde et beundringsværdigt forsøg på at pynte på betænkningen. Jeg synes ikke, det lykkedes. Hans betænkning er partisk, fuld af mistænkelige undladelser og gennemsyret af en uhørt og ubegrundet velvilje over for den tyrkiske faktor.
Skal jeg nævne nogle af undtagelserne? Ikke et ord er der om de uheldige konsekvenser af de millioner tyrkere, der vil oversvømme Fællesskabets arbejdsmarked, hvis der indledes forhandlinger, og Tyrkiet optages.
Tales der om forfatning og om straffelovgivning? Ikke et ord er der om tortur, om forsvundne personer, om mord på fængslede, som alt sammen finder sted under den gældende forfatning, den gældende straffelov. Det cypriotiske problem nævnes, ligeledes det kurdiske, og det er godt. Men betænkningen går forsætligt uden om Tyrkiets provokationer i Det Ægæiske Hav, som ledsages af trusler om voldsanvendelse.
Det er også typisk, at betænkningen forsøger at legalisere den gældende de facto-position, som den tyrkiske militærmagt har i Tyrkiets offentlige liv, når den i punkt 18 kræver, at de væbnede styrker deltager i optagelsesforhandlingerne osv. Hvor har man foreslået sådan noget før? I hvilket land? Hvorfor foreslår De dette om den tyrkiske militærmagt i punkt 18?
Af disse og mange andre grunde, som jeg ikke kan nå at gøre rede for på et minut ...
(Formanden afbrød taleren)

Ceyhun
Hr. formand, netop fordi vi ikke ønsker tortur og henrettelser i Tyrkiet, vil jeg gerne takke hr. Swoboda for hans velovervejede betænkning og de klare målsætninger. Med den åbnes dørene for Tyrkiets medlemskab af Unionen, og den opfordrer til, at der udarbejdes en tidsplan for de demokratiske reformer i Tyrkiet. Den udpeger dermed meget konkret de grundlæggende forudsætninger for et medlemskab af Unionen. Jeg beklager meget, at det ikke var muligt at udarbejde et så klart koncept for et år siden i Luxembourg. I Tyrkiet har det styrket de kræfter, der ser korstogsånden afbildet i Unionen, og som ønsker et andet Tyrkiet. Det var de demokratiske kræfter, der blev svækket.
Medlemslandene får nu i Wien igen muligheden for at sende et signal om styrkelse af demokratiet i Tyrkiet. Jeg håber, at de lader sig lede af hr. Swobodas betænkning. Jeg mener, at det nu er Tyrkiets tur. Efter en sådan betænkning må Tyrkiet bekende kulør. Derfor glæder jeg mig meget til, at vi nu endnu en gang får denne mulighed.

Formanden
Tak, hr. Ceyhun, og tillykke med Deres første tale her i Parlamentet.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, den forelagte betænkning af Swoboda er afgjort et skridt i den rigtige retning. Imidlertid føler jeg et vist ubehag, når det gælder den generelle kritik af Tyrkiet som retsstat. Der kan i flere af de lande, som i dag er medlemmer af EU - og hr. Ephremidis skal i den henseende ikke føle sig truffet, det er ikke specielt hans land, jeg har i tankerne - være grund til selvransagelse, når det gælder retsstatens vilkår. Jeg tænker ikke mindst på værtslandet for dette Parlament.
Når dette er sagt, må det konstateres, at den fremlagte betænkning af Swoboda helt undlader at kommentere Rådets klodsede optræden i forhold til Tyrkiet, når det gælder spørgsmålet om EU's udvidelse, hvor Tyrkiet helt ubegrundet er blevet udelukket fra listen af lande, der indbydes til at blive optaget i EU. Jeg må også på det kraftigste tage afstand fra forslaget om at annullere EU's modydelse i forbindelse med den indgåede toldaftale. Når der er indgået en aftale, kan den ene af parterne ikke ensidigt ophæve en del af aftalen og kun bevare den del, der, som vi jo har konstateret, kommer Den Europæiske Union til gode.
Jeg mener imidlertid, betænkningen indeholder en række positive elementer. Især vil jeg fremhæve hr. Swobodas forslag om at fastsætte en tidsplan. Det er helt afgørende, at EU's forhold til Tyrkiet tager afsæt i en tidsplan for gennemførelsen af de reformer, som kan føre til Tyrkiets medlemskab af EU. Jeg opfordrer derfor til, at der snarest udarbejdes en sådan tidsplan, hvilket jeg fornemmer er på linje med Kommissionens holdning. Den uvished, der alt for længe har rådet i forholdet til Tyrkiet, vil på baggrund af en sådan plan kunne afløses af en målrettet indsats.

Roubatis
Hr. formand, jeg vil først og fremmest komplimentere hr. Swoboda for den grundige betænkning, han har udarbejdet, og det seriøse arbejde, han har gjort. Han har udfærdiget en betænkning, der går i den rigtige retning, for vores mål er ikke at gøre det besværligt for Tyrkiet. Vores mål er at gøre det let for landet. At gøre den proces let, som det selv har anmodet om at få indledt, så det engang kan blive regnet for en seriøs kandidat til optagelse i Den Europæiske Union.
Men hvad er i grunden Den Europæiske Union? Det er Tyrkiet nok nødt til at forstå. Det er ikke kun et økonomisk fællesskab. Det er først og fremmest en union bestående af frie stater og deres borgere, som deler nogle fælles værdier. Hvilke værdier er så dette? Demokrati, respekt for individet og dets rettigheder, tankefrihed, beskyttelse af minoriteter, respekt for forskellighed. Jeg er bange for, at der er folk i Tyrkiet, der ikke forstår, hvad disse værdier betyder, og jeg tror, betænkningen vil hjælpe dem til at forstå det.
Europa led under krigen. Tyrkiet forholdt sig neutralt i den sidste krig og forstår måske ikke, hvad freden betyder for os. Måske er det grunden til, at Tyrkiet så tit og ofte truer freden og truer endog medlemmer af Den Europæiske Union med krig. Vi i Den Europæiske Union er ganske vist ikke fuldkomne, når det gælder beskyttelse af borgernes rettigheder. Men vi anerkender noget, som Tyrkiet ikke anerkender: At demokratiets vigtigste bud er at respektere vores borgere, at undlade at udsætte dem for diktatur, tortur, forsvindinger, at undlade at bruge mord som våben til at undertrykke minoriteter. Som sagt har Tyrkiet selv anmodet om at blive medlem af Den Europæiske Union. Selvfølgelig har det ret til at ændre holdning. Men hvis det ikke vil ændre sin ansøgning, må det respektere de principper, jeg her har nævnt.
En anden ting er, at det må tage konkrete skridt til at opgive krigen, acceptere Den Internationale Domstol i Haag og dennes arbejde og indse, at det er nødt til at ophøre med at føre krig mod dets egne borgere. Så vil det opdage, at det har venner her i Den Europæiske Union. At det har venner, der er interesseret i at hjælpe det med at gøre fremskridt. At det har venner, som er interesseret i at se den tyrkiske befolkning gøre fremskridt, så den bliver parat til at komme tættere på Europa.
Jeg vil gerne komplimentere hr. Swoboda endnu en gang. Dette er en meget vigtig betænkning, og jeg håber ikke, den vil blive mistolket i Tyrkiet, for den er skrevet af folk, der ønsker at hjælpe landet ind i det 21. århundrede.

Bianco
Hr. formand, jeg vil benytte mig af vores kollegas sidste ord til at sige, at det er vores hensigt at hjælpe Tyrkiet med at komme tættere på Den Europæiske Union. Jeg mener i øvrigt, at Parlamentet, Rådet og Kommissionen altid har gjort en indsats med henblik herpå.
Vi er klar over Tyrkiets centrale geopolitiske placering og over den rolle, som dette land kan spille, også med hensyn til opstillingen af fredsbetingelserne i et særligt vanskeligt område. Det er dog også nødvendigt, at Tyrkiet forstår grundene til de indsigelser, den modstand og de kritiske bemærkninger, der er blevet fremsat under forhandlingerne. Et af de åbne spørgsmål, som naturligvis ikke kan skjules, er stadig det kurdiske spørgsmål. Selvom vi forsvarer Tyrkiets territoriale integritet, kan dette spørgsmål ikke blot betragtes som et internt problem, også fordi der er tale om et emne, som er vigtigt for beskyttelsen af minoriteternes rettigheder. På den anden side kan man heller ikke løse spørgsmålet ved at have en hård og uforsonlig holdning, som f.eks. den ikke altid acceptable sprogbrug, Tyrkiet har anvendt over for Italien.
Vi mener ikke, at det er den rigtige måde at løse disse problemer på. Det er kun gennem en dialog og ved at bilægge konflikterne, at man kan nå disse mål, som man beslutsomt og enigt bør fortsætte med i Den Europæiske Union. Jeg må sige, at vi undertiden har følt os alene. Selvom Kommissionen og Det Europæiske Råd, via det østrigske formandskab, til sidst gav udtryk for deres solidaritet, drejer det sig om problemer, som vi kun kan løse i fællesskab.

Speciale
Hr. formand, hr. Swobodas betænkning er efter min mening en god betænkning, eftersom den er fornuftig, klar og også bestemt, når dette er nødvendigt. Vi mener alle - jeg tror ikke, der er nogen meningsforskelle på dette punkt - at vi skal holde døren til Den Europæiske Union åben for Tyrkiet, og at Tyrkiets politiske bidrag til Den Europæiske Union i teorien er vigtigt, sådan som hr. Bianco lige sagde. Problemet er dog, at der i dag stadig er nogle hindringer, og det er netop dette spørgsmål, vi skal fokusere på. Der er navnlig nogle meget store hindringer på det politiske plan og med hensyn til de demokratiske garantier, retsstaten og minoriteterne. Vi må sige, at den interne situation i Tyrkiet alt i alt er uacceptabel. Den er uacceptabel for os, og den er uacceptabel i forhold til København-kriterierne. Det er Tyrkiets problem, og det er Tyrkiet, der skal ændre sine strukturer og sin adfærd.
Hr. Swoboda har ret, når han så rigtigt siger, at vi skal spørge Tyrkiet og dets regering om, hvad de har til hensigt at foretage sig samt hvordan og hvornår. Vi bør nu gå ind i en anden fase, hvor vi ikke længere nøjes med principerklæringerne og med at sige, at Tyrkiet er vigtigt, og at vi holder dørene åbne for Tyrkiet. Nu er det Tyrkiet, der - hvis det ønsker at indtræde i Den Europæiske Union - konkret skal sige, hvad det har til hensigt at ændre samt hvornår og med hvilke foranstaltninger, og hvordan det agter at ændre sine strukturer, der er i modstrid med København-kriterierne. Det er sagens kerne!
Tyrkiets nylige holdning over for Italien er efter min mening en alvorlig fejl fra den tyrkiske regerings side og det tyrkiske samfund i det hele taget, ikke blot fordi denne aggressive og uforsonlige holdning har givet et meget dårligt indtryk i Italien, men også fordi Tyrkiet har givet et sådant indtryk i hele Den Europæiske Union, og det på et vanskeligt tidspunkt for Tyrkiet. Ud fra dette synspunkt er der således tale om en alvorlig fejl. Den italienske regering har gjort sin pligt, hvilket alle har erkendt. Den arresterede Öcalan, fordi Tyskland havde udstedt en international arrestordre, og den har været konsekvent i forhold til sin retsstat, idet ingen udlevering har været, er eller vil være mulig til et land, der går ind for dødsstraf, og som ikke giver tilstrækkelige garantier for overholdelsen af menneskerettighederne. Dette er Italiens holdning, og det er også holdningen i alle Den Europæiske Unions medlemsstater.
Tyrkiet har et problem mere end dem, jeg lige har nævnt. Tyrkiet kan nemlig ikke sige, at der kun eksisterer et problem med terrorismen og ikke et kurdisk problem. Dette er et afgørende spørgsmål, for så længe Tyrkiet ikke indrømmer, at der eksisterer et kurdisk problem og ikke kun et problem med terrorismen, vil Tyrkiet ikke kunne løse problemerne i forbindelse med København-kriterierne, og det vil ikke kunne give os nogle overbevisende svar. Der er også andet end det kurdiske spørgsmål, men dette er karakteristisk for Tyrkiets holdning. Og det er en lejlighed til at rette en præcis kritik mod Tyrkiet og til at forlange nogle svar.

Stenzel
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, jeg havde lejlighed til at lytte til den tyrkiske udenrigsminister Cem i anledning af Den Vesteuropæiske Unions parlamentariske forsamling i går i Paris. Tyrkiet er tydeligvis meget lykkelig over enhver mulighed for at få et europæisk forum, hvor landet kan optræde. Det var signifikant, at den tyrkiske udenrigsminister har registreret en holdningsændring til fordel for Tyrkiet i den seneste rapport fra Kommissionen, hvor Tyrkiet beskrives som kandidat og ikke - som det pludselig skete i Luxembourg - som »ikkekandidat«, der på en eller anden måde først skulle stille sig bagest i køen. Det var så at sige det indtryk, han tog med hjem dengang. Dette er et positivt signal om, at forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet er blevet bedre.
Det var samtidig påfaldende, at den tyrkiske udenrigsminister på ingen måde var parat til at afvige fra karakteristikken og definitionen af terrorproblemet, og han tog ikke én eneste gang ordet »kurderproblemet« i sin mund. Derfor synes jeg, det er meget værdifuldt, at Europa-Parlamentets betænkning på tydelig vis kommer ind på dette spørgsmål og også afkræver Tyrkiet en klar holdning, for Tyrkiet skal måles efter samme målestok som alle andre ansøgerlande. Jeg mener, at der netop nu er en god chance for at løse kurderproblemet politisk, for efter aftalen mellem Tyrkiet og Syrien, den eksisterende aftale mellem Tyrkiet og Israel og den faktiske afvisning af Öcalan er der egentlig en chance for, at den guerillakrig, der gennem 15 år har krævet enorme ofre af Tyrkiet og kurderne, kan afsluttes, og at dørene nu åbnes, således at spørgsmålet kan løses politisk. Jeg mener, at vi også skal gøre alt for at opfordre Tyrkiet til at nævne dette problem ved navn og søge efter en politisk løsning.

Langen
Hr. formand, jeg mener, at enhver foranstaltning, der kan forbedre forholdet til Tyrkiet, er rigtig og passende. For så vidt kan jeg fuldt ud støtte de væsentlige dele af Swoboda-betænkningen, og det gælder også for det, Kommissionen har fremsat i form af forslag hertil, inklusive fremskridtsrapporten. Jeg har kun betænkeligheder på tre punkter. Det er for det første den manglende åbenhed, som vi praktiserer over for Tyrkiet. Derfor har jeg betænkeligheder ved formuleringen af stk. 1 og 29 i betænkningen af hr. Swoboda, i hvilke der igen stilles et medlemskab i sigte, der efter alle kendsgerninger, efter alle realistiske overvejelser igen fører på vildspor. Enhver er sikkert enig med mig i, at Tyrkiet hører til i de vestlige demokratiers familie og også skal være med dér. Men derfor skal landet jo ikke igen ubetinget holdes hen med snak om fremtiden, som potentielt medlem, som tiltrædelseskandidat. Der står godt nok i Ankara-aftalen fra 1963, der blev undertegnet for 35 år siden, at mulighederne for Tyrkiets tiltrædelse af Fællesskabet bliver undersøgt. Den indeholder ingen forpligtelser, men kun viljen til at undersøge. Men hvis vi nu igen giver indtryk af, at Tyrkiets tiltrædelse er nært forestående, så fører vi på vildspor, er ikke ærlige og åbne og følger igen, som så ofte i Europa-Parlamentet, en helt forkert vej i vores forhold til Tyrkiet.
Jeg går ind for, at vi opbygger et særligt forhold til Tyrkiet. Jeg har kæmpet massivt for toldunionen i Parlamentet og er medlem af det blandede parlamentariske udvalg, men at anvende for stor en målestok igen og at stille en tiltrædelse i sigte igen med en meget større målestok, end det var tilfældet med alle de andre tiltrædelser, det er urealistisk og forkert! Betænkningen mangler endnu et punkt. Det ville klæde Parlamentet at melde klart ud, hvad angår blokaden af finansprotokollen fra toldunionen. Hvordan vil vi stille krav til Tyrkiet, når vi ikke er i stand til at nedbryde vores egne hindringer i form at den vedvarende blokade af Grækenland?

Lambrias
Hr. formand, utallige er de gange, jeg her har understreget, at ingen af de 15 EU-lande ville være mere lykkelig end Grækenland, hvis Tyrkiet optages i Den Europæiske Union. På grund af sin geografiske beliggenhed er Grækenland dømt til at være nabo til Tyrkiet, og hvis de to lande havde et tæt samarbejde, eftersom de indtager vitale positioner ved knudepunktet mellem Europa og Asien, mellem Balkan og Middelhavsområdet, kunne et sådant samarbejde være værdifuldt, frugtbart og konstruktivt for hele Europa, ja for sikkerheden i hele verden.
Men det siger sig selv, at det er en forudsætning, at relationerne mellem de to lande er venskabelige og baseret på de folkeretlige principper. Selvom Grækenland ikke tøvede med at undertegne toldunionen sammen med de 14 øvrige lande, opfører Tyrkiet sig næsten uforskammet derefter og bliver mere provokerende, aggressiv og grov over for Grækenland og kommer ligefrem med øgede territoriale krav. Derfor er det ikke bare tilfældig chikane, når Grækenland nægter at undertegne finansprotokollen. Det skyldes, at betingelserne i beslutningen truffet af Rådet i Luxembourg ikke er opfyldt. Ifølge disse betingelser skulle Tyrkiet bevise, at det virkelig er orienteret mod Europa.

van den Broek
Hr. formand, må jeg begynde med at takke hr. Swoboda for hans grundige og i mine øjne afbalancerede betænkning. Jeg tror, at jeg kan sige, at Kommissionen overvejende er enig i ordførerens analyse og konklusioner.
Jeg har endvidere set frem til denne debat med blandede følelser i betragtning af den seneste udvikling i forholdet til Tyrkiet og særligt anholdelsen af PKK-lederen hr. Öcalan. Ikke desto mindre skal vi efter min mening se længere frem og konstatere, at Den Europæiske Union i den forløbne periode særligt fra 1995 med indgåelsen af en toldunion, men også for nylig med udviklingen af en europæisk strategi for Tyrkiet, bl.a. på foranledning heraf også har valgt at vurdere situationen i Tyrkiet på grundlag af kriterierne fra København. Det er også det grundlag, som Tyrkiet ønsker at bliver anerkendt på som ansøgerland. Der er udarbejdet en fremskridtsrapport, med andre ord har Den Europæiske Union, mener jeg, klart vist sin gode vilje og også sin politiske overbevisning, nemlig at det er vigtigt at udvikle et vedvarende institutionelt forhold også til Tyrkiet. Vi kan selvfølgelig i sagens natur, og det er der fremlagt forslag om, forsøge med assistance og samarbejde at forbedre den økonomiske situation, udvide og uddybe toldunionen, videreudvikle harmoniseringen med lovgivningen i Den Europæiske Union, men én ting kan vi ikke, og det er at pålægge Tyrkiet, hvordan det ønsker at omgås med kriterierne fra København. Unionen har på det punkt stillet de samme krav til alle ansøgerlandene. Noblesse oblige . Det gælder i dette tilfælde også for Tyrkiet.
Af hensyn til tiden konkluderer jeg som følger: Jeg håber meget, at et af de vigtige spørgsmål, kurderne, der med hensyn til vurderingen af menneskerettighedssituationen i Tyrkiet giver os mange problemer, hvis jeg må sige det sådan, at der nu vil blive taget hul på dette spørgsmål, så grunden kan lægges til en politisk løsning, en løsning, der i sagens natur kun kan findes, hvis problemet som sådan erkendes. Så langt er vi endnu ikke kommet med Tyrkiet. Men også på dette punkt må Den Europæiske Union kunne sige, at den er villig til sammen med Tyrkiet at finde en løsning på dette vigtige problem. Hvis der blev stillet en løsning i udsigt, så ville det betyde et enormt fremskridt i forholdet mellem Tyrkiet og Den Europæiske Union, det ville være en stor forbedring af forholdet, der også ville medvirke til løsningen af andre vigtige problemer, uanset om det nu drejer sig om Cypern, forholdet til Grækenland eller Ægæerhavet.
Til slut vil jeg gøre opmærksom på, at den sidste udvikling og komplikationerne omkring anholdelsen af PKK-lederen i hvert fald har gjort to ting klart. For det første, hvor vigtigt det er, at der oprettes en international domstol, der kan tage sig af disse sager, og for det andet, hvor vigtigt det er, at man nu går i gang med at finde en politisk løsning på det kurdiske problem.

Formanden
Tak, hr. kommissær. Jeg tror, at hr. Swoboda kan være tilfreds med denne debat.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet udsat kl. 20.05 og genoptaget kl. 21.00)

Medlemmernes statut
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0426/98) af Rothley for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om udkast til statut for Europa-Parlamentets medlemmer.
Jeg giver ordet til hr. Fabre-Aubrespy, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, i henhold til forretningsordenens artikel 128 fremsætter jeg forslag om ændring af dagsordenen, idet jeg begærer næste punkt på dagsordenen afvist af formelle grunde. Der er tre begrundelser:
Første begrundelse: Betænkningen tager udgangspunkt i Amsterdam-traktaten, jf. begrundelserne B, D og E. Denne traktat er imidlertid ikke ratificeret, og den er således heller ikke trådt i kraft. Når man, som det sker i denne betænkning, anvender traktaten, endnu inden den er ratificeret, er det en hån mod bl.a. medlemmerne af den franske Nationalforsamling og det franske Senat, der så sent som i går diskuterede den forfatningsændring, som er forudsætningen for Frankrigs ratificering af traktaten.
Anden begrundelse: Det udkast til statut, som betænkningen indeholder, føjer nye bestemmelser til traktaterne om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber, den europæiske fælles akt fra 1976 og protokollen om privilegier og immuniteter, hvilket der ikke er hjemmel for. Derfor må sådanne bestemmelser afvises, herunder de bestemmelser, der tager sigte på at straffe medlemmer af Europa-Parlamentet med dobbeltmandater.
Tredje begrundelse: Den foreliggende betænkning er en initiativbetænkning. Den skal derfor være i overensstemmelse med artikel 148, der anføres som det juridiske grundlag, og artikel 50, der finder anvendelse i henhold til forretningsordenens artikel 6. Betænkningens udkast til statut skal derfor, og jeg citerer, »respektere subsidiaritetsprincippet og borgernes grundlæggende rettigheder - hvilket ikke er tilfældet med den foreliggende betænkning - og respektere stk. 4 i denne artikel. Såfremt det stillede forslag har økonomiske konsekvenser, skal Europa-Parlamentet anføre, hvordan forslaget påtænkes finansieret«. Denne bestemmelse er tydeligvis ikke overholdt. Det foreliggende udkast til statut vil belaste EU's budget, men det er ikke i betænkningen anført, hvorledes det tænkes finansieret.
Af de her anførte årsager begærer jeg betænkningen afvist og anmoder om, at vi går over til næste punkt på dagsordenen.

Formanden
Mange tak, hr. Fabre-Aubrespy. Forsædet mener, at betænkningen opfylder betingelserne for behandling, fordi Rådet udtrykkeligt har anmodet om vores holdning til dette spørgsmål, og det er i overensstemmelse med forretningsordenen, at vi gør sådan. Formandskabet finder således, at den ikke skal afvises, og da den ikke skal afvises, vil vi nu gå over til forhandlingen og på et senere tidspunkt afstemningen om den.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, Deres synspunkt er interessant, men ikke anvendeligt i forbindelse med mit forslag om afvisning af denne sag. De kan, jf. forretningsordenens artikel 128, spørge, om der er nogen, der ønsker at udtale sig for forslaget, og om der er nogen, der ønsker at udtale sig imod forslaget, hvorefter dette straks sættes under afstemning.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, jeg ved, at De har et indgående kendskab til forretningsordenen. Men det er formandskabet, der administrerer den, og formandskabet finder, at der ikke er anledning til forhandling og afstemning om Deres forslag, fordi betænkningen opfylder betingelserne for behandling. Hvis De, hr. Fabre-Aubrespy, ikke er enig, kan De henvende Dem til Udvalget for Forretningsordenen, som De er ikke blot medlem af, men et meget betydningsfuldt medlem af.
Mine damer og herrer, formandskabet har truffet en beslutning. Denne beslutning, hr. Fabre-Aubrespy, kan være fejlagtig. De ved, hvordan De kan gøre indvendinger imod den. Men under alle omstændigheder indleder formandskabet forhandlingen, fordi det mener, at betænkningen opfylder betingelserne for forhandling. Jeg har nævnt årsagerne: Selvom alle medlemsstaterne endnu ikke har ratificeret traktatændringerne fra Amsterdam, er Parlamentets udtalelse om fremtiden berettiget, i særdeleshed når Rådet har anmodet om Parlamentets holdning til spørgsmålet.
Jeg giver ordet til ordføreren, hr. Rothley.

Rothley
Hr. formand, kære kolleger, statutten er en chance for Parlamentet. Parlamentet kan antage en ny form: mere uafhængighed, mere selvstændighed, myndighed. Et parlament, hvis medlemmer er forpligtede over for deres vælgere og Den Europæiske Union. Til denne nye parlamentsform hører også, at medlemmerne bliver betalt af EuropaParlamentet selv. Lige løn for lige arbejde. Dermed står vi med det første problem. Der vil altid være regeringer og medlemmer af de nationale parlamenter, der siger: Medlemmerne af Europa-Parlamentet må under ingen omstændigheder tjene mere end medlemmerne af det pågældende nationale parlament. Og der bliver flere og flere medlemmer af EuropaParlamentet, der siger: Det kan ikke være rigtigt, at vi tjener mindre end nationale parlamentsmedlemmer. Sådan er det nu, og det bliver ikke anderledes om to, om fem, om 20 år.
Derfor må vi tage fat i problemet nu. Jeg tror ikke, det er muligt for os at klare det hele på én gang. Derfor foreslår vi, Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, et overgangssystem. De parlamentsmedlemmer, der bliver valgt for første gang ved næste valg til juni, skal have et gennemsnitsbeløb, obligatorisk for alle, der bliver valgt for første gang. Hvorfor? Gennemsnittet er et udtryk for respekt for de nationale parlamenters demokratiske beslutninger. Det giver ingen mening, når den italienske regering angriber det spanske parlament og siger: I betaler jeres parlamentsmedlemmer for lidt. Det giver heller ingen mening, når den spanske regering angriber det italienske parlament og siger: I betaler jeres parlamentsmedlemmer for meget. Det giver ingen mening.
Europa kan ikke fungere ved, at man påtvinger alle andre ens eget system: Det vil sige, at gennemsnittet er et udtryk for demokratisk respekt. Det giver problemer for de parlamentsmedlemmer, der bliver genvalgt, pensionsretlige problemer, skatteretlige problemer, og derfor bør de have mulighed for at vælge - enten det nye system eller det gamle, dog kun i fem år. I løbet af næste valgperiode skal vi så træffe en beslutning, som så gælder for alle for sjette valgperiode efter år 2004.
Hvis vi ønsker, hvilket jeg virkelig gerne vil, at vi får en statut før valget til juni, skal Parlamentets forslag være moderat, det skal være umiddelbart indlysende, det skal være evident fornuftigt, det skal ikke være nødvendigt at forklare det, fordi man straks kan forstå det. Hvilke andre forslag er der? Her bliver der sagt: orientering efter en dommers eller en kommissærs løn. Næsten alle regeringer murrer over tjenestemændenes eller dommernes lønninger. Hvis vi siger, at vi ønsker en andel af en tjenestemands, en kommissærs eller en dommers løn, skifter lyskurven hos Rådet straks til rødt. Den, der ikke ønsker, at vi får en statut, skal altså stille dette forslag.
Der er endnu en grund: Et parlamentsmedlem er en selvstændig politisk aktør, der har forpligtelser over for sine vælgere og Den Europæiske Union. Jeg er langt fra dommer hos De Europæiske Fællesskabers Domstol, og jeg ønsker aldrig at blive det!
At gemme sig bag en tjenestemands eller en dommers løn, at gnide sig i hænderne, gud ske lov, tjenestemændenes eller dommernes løn er steget igen, jeg har ikke noget med det at gøre, det er måske snedigt, men det er ikke klogt. EuropaParlamentet bør træffe frie, selvstændige og selvbevidste beslutninger om parlamentsmedlemmernes løn. Kun dét er i overensstemmelse med Parlamentets værdighed. Ulempen ved denne anden løsning er, at der ikke nævnes noget beløb. Sådan kan vi imidlertid ikke løse Europa-Parlamentets problem, og Europa-Parlamentet har et problem. Det er blevet genstand for sladder, det må ikke få et dårligt ry.
Rejseudgifter: Vi skal langt om længe løse problemet. Vi må ikke give indtryk af, at vi kun gør det, vi bliver pryglet til. Vi kan dog kun løse problemet, hvis vi taler om lønnen. Ingen kan forvente af et parlamentsmedlem, at han eller hun vil arbejde her for ECU 2.827. Det går ikke! Derfor er lønnen og reguleringen af godtgørelsen af rejseudgifter forbundet uadskilleligt med hinanden. Derfor skal vi nævne et beløb, og derfor skal vi optage følgende sætning i beslutningen: Præsidiet skal træffe beslutning på baggrund af statutten. Så, hvis vi har en statut, kan vi også indkalde Parlamentet. Det vil sige, at forslagets politiske logik er, at vi er parate til at løse vores problem, og nu er det op til Rådet at yde dit bidrag hertil. Det er forslagets politiske logik.
Nogle siger: Der er for mange detaljer. Det hollandske skattevæsen skræller huden af vores kolleger, og nogle siger: Det er detaljer, det interesserer os ikke. Nej, der er ikke tale om latterlige detaljer. Vi har fået nok af de fine ord. Vi har fået nok af den politiske lyrik. Vi skal løse et problem. Det er politikernes opgave at løse et problem. Det er det, vi er her for. I disse dage har jeg ofte tænkt på Churchills fine udtryk om, at demokratiet er den dårligste af alle statsformer, bortset fra alle andre. Det vil jeg også sige om dette forslag. Det er det dårligste forslag, bortset fra alle andre, og derfor beder jeg om Deres godkendelse.
(Munterhed, bifald)
Méndez de Vigo
Hr. formand, jeg håber, at denne statut, der i dag er et udkast, bliver meget bedre end den eksisterende efter de 109 ændringsforslag, som vi skal stemme om i morgen. Jeg har tiltro til, at det bliver sådan. Og jeg har tiltro til det af én årsag: fordi denne statut er meget vigtig for Parlamentet. Denne statut er en sejr for Parlamentet, som prioriterede den højt under forhandlingerne af Amsterdamtraktaten. Derfor opnåede vi, selvom ingen troede det, at få kravet om en statut ind i traktaten. Det var den første sejr.
For det andet: fordi statutten er meget vigtig for Parlamentet, fordi den er dets grundlov. Statutten vedrører meget andet end løn. Statutten angiver de spilleregler, som de direkte valgte parlamentsmedlemmer skal følge.
Og derfor må det forslag, som vi skal fremsætte over for Rådet, der skal vedtage det enstemmigt, som hr. Rothley har sagt, være et fornuftigt forslag, for hvis det ikke er det, vil det falde for kravet om enstemmighed. Og så vil den sejr, der er opnået, forvandles til en fiasko.
Udvalget om Institutionelle Spørgsmål - som jeg har æren af at repræsentere - har i sin holdning anmodet om tre ting: for det første, at de regler, der vedtages, er gennemsigtige, altså at borgerne kender spillereglerne for Europa-Parlamentets medlemmer, for det andet, at alle de eksisterende regler konsolideres i en tekst, og for det tredje, at alle parlamentsmedlemmer behandles ens.
Eftersom alle de valgte parlamentsmedlemmer har de samme opgaver, mener jeg ikke, at der er meget fornuft i den nuværende situation, der er baseret på situationen før i tiden.
Jeg mener derfor, hr. formand, at hvis vi i morgen stemmer for en fornuftig tekst, vil vi have overbevisningens styrke, den politiske styrke, som vi opnåede i Amsterdam. Jeg håber, at det lykkes for os.

Green
Hr. formand, min gruppe mener, at denne betænkning har overordentlig stor betydning for udviklingen af Europa-Parlamentets demokratiske berettigelse og troværdighed. Sådan bør det naturligvis ikke være. Vi bør dømmes på vores arbejde, på lovgivningen, på kontrollen med Kommissionens og Rådets arbejde og på udarbejdelsen af Unionens budget. Desværre er dette arbejde, som efter min mening er udviklet og gennemført på en konstruktiv og progressiv måde i denne valgperiode, blevet tilsløret af en spærreild af kritik i alle medlemsstater i de seneste år.
Denne kritik, der når et klimaks i vores presse med ensformig regelmæssighed, koncentreres om systemet med vederlag og godtgørelser til medlemmerne af Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne hylde Parlamentets to formænd i denne valgperiode. Klaus Hänsch og siden hen José Maria Gil-Robles har arbejdet med at indføre de reformer, der er nødvendige for at genoprette Europa-Parlamentets værdighed og offentlige accept.
Det er første gang, jeg her i Parlamentet har taget ordet på vegne af min gruppe om dette emne. Jeg har gennem de seneste fire et halvt år deltaget i diskussioner med min egen gruppe og med mine kolleger i de andre grupper i Parlamentet for at sikre, at vi nu kan træffe de nødvendige grundlæggende beslutninger for at løse problemet. Efter min mening er det Parlamentets sidste chance for i denne valgperiode én gang for alle at gøre en ende på denne meget skadelige offentlige bagvaskelse.
Jeg håber meget, at Parlamentet i morgen vil vedtage en passende reformpakke. Vi ved alle, at der altid vil være nogen, der vil hævde, at uanset hvad vi gør, så er det ikke nok. Desværre har der i de seneste år være nogen her i Parlamentet, som med vilje og på uærlig vis har bidraget til debatten ved at komme med vildledende oplysninger.
Lad os derfor gøre, hvad vi finder rigtigt, hvad vi mener at kunne forsvare, og hvad borgerne finder fornuftigt. Lad os være helt åbne. Det er klart, at spørgsmålet om udgiftsordningen ikke kan løses, før vi løser problemet med lønforskelle for parlamentarikerne. Det er naturligvis uacceptabelt, at der er store forskelle i lønningerne til medlemmer, der udfører identisk arbejde under lignende omstændigheder, hvad angår rejser, arbejdstid, familiemæssige afsavn osv. Det var derfor af stor betydning, at man på regeringskonferencen i Amsterdam i juni 1997 blev enige om at bede Europa-Parlamentet fremsætte et forslag til en statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Rothley-betænkningen er vores svar på denne anmodning.
Min gruppe finder det uacceptabelt at foreslå en statut for Europa-Parlamentets medlemmer, hvor man blot samler de forskellige betingelser, immuniteter og privilegier i Den Europæiske Unions 15 nationale parlamenter, sammenholder dem og derefter kalder resultatet for en statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Hvis denne statut skal have integritet og troværdighed, skal den se på den rolle, som medlemmerne af Europa-Parlamentet har. Vi skal definere en statut, der passer til det arbejde, vi udfører, til det miljø, vi arbejder i, samt til rejserne, der er en integrerende del af jobbet og den deraf følgende uforenelighed.
Jeg vil gerne lykønske hr. Rothley med det særdeles effektive stykke arbejde, han har udført i den henseende. Jeg må sige, at der sandsynligvis ikke er noget medlem af Europa-Parlamentet, som vil være tilfreds med alle aspekter af hr. Rothleys forslag, og jeg konkluderer derfor, at han er nået frem til et rimeligt resultat. Vi kan ikke knibe uden om det vigtige spørgsmål om medlemmernes løn, så jeg vil foreslå, at vi kigger på det nu. Det er ganske enkelt en kendsgerning, at medlemmerne af Europa-Parlamentet bør have samme løn. I ethvert lignende miljø, hvor arbejdskolleger samles, ville det være uacceptabelt med sådanne lønforskelle. Det er imod enhver logik, og det er årsag til mange af vores problemer.
Det store spørgsmål har været, hvad der er en passende løn for MEP'er. Hr. Rothleys forslag om et gennemsnit af lønningerne i de nationale parlamenter er en snild løsning. Det er ikke nødvendigvis den største løn i de nationale parlamenter eller den højeste løn, vi kunne have foreslået. Men alligevel er det en passende løn. Forslaget har det fortrin, at det er gennemsigtigt og forståeligt, og min gruppe afviser andre formuleringer som værende uigennemsigtige og befordrende for kritik om, at vi prøver på at tiltuske os en ekstra stor og oppustet løn.
For at mindske problemerne for de kolleger, der vil komme til at gå meget ned i løn under dette system, foreslår hr. Rothley en overgangsperiode, hvor genvalgte medlemmer af Europa-Parlamentet i den næste valgperiode enten kan vælge mellem den nye løn eller den nuværende løn. Skønt nogle af os ikke er begejstrede for en sådan overgangsordning, må man erkende, at der for nogle medlemmer er tale om en betydelig nedgang i den personlige indkomst. En sådan overgangsperiode vil i det mindste give dem mulighed for at planlægge deres fremtid. Nye medlemmer vil naturligvis straks skulle have løn i overensstemmelse med det nye system.
I henhold til denne betænkning skal den nye fælles løn ledsages af en ny ordning for fælles beskatning på Fællesskabsplan. Det er et kontroversielt forslag, som antageligvis vil dele de fleste af Parlamentets politiske grupper i to, og min gruppe er ingen undtagelse. Mange medlemmer ønsker fortsat at betale den samme skat som de medborgere, de repræsenterer. Andre mener, at de modtager en EU-løn, og at de følgelig skal betale den skattesats, der er gældende for andre, der er direkte ansat af Den Europæiske Union. Jeg tror, at det vil komme for en dag før eller siden, det vil sige, at det er vanskeligt at forudsige resultatet af afstemningen om dette emne her i Parlamentet.
Det andet aspekt af et ensartet månedligt vederlag for alle parlamentsmedlemmer er et system til godtgørelse af rejseudgifter på baggrund af faktiske udgifter. For mig at se er det helt grundlæggende. Jeg kan ikke acceptere, at vi vedtager en fælles løn og i samme åndedrag fortsætter en udgiftsordning, der er baseret på alt andet end faktiske udgifter. Jeg tvivler ikke på, at et sådant forslag vil være helt uacceptabelt for borgerne, vælgerne og regeringerne. Hr. Rothleys forslag i den forbindelse er glimrende, og jeg håber, at de bliver vedtaget. Med ordførerens aktive støtte vil kompromisændringsforslaget fra min gruppe og Den Liberale Gruppe efter min mening give større gennemsigtighed og klarhed vedrørende spørgsmålet, og jeg håber, at det bliver vedtaget.
Den anden vigtige del af dette udkast til en statut handler om uforenelighed og andre elementer, der definerer vores rettigheder og ansvarsområder, vores mandat og vores uafhængighed som medlemmer af Europa-Parlamentet. Mange grupper - herunder min egen - har fremsat en række ændringsforslag, der gør betænkningen mere afbalanceret, og jeg håber, at de også vil blive vedtaget.
Hvis det i morgen lykkes os at udarbejde et udkast til en statut for Europa-Parlamentets medlemmer, vil vi have taget det første vigtige skridt i retning af at lukke dette gamle og åbne sår. Så vil det være op til Rådet at anerkende EuropaParlamentets og dets medlemmers engagement og vilje til at træffe de barske beslutninger, som vi forhåbentlig vil kunne træffe i morgen. Det vil så være op til Rådet at tilkendegive, at de er villige til at give grønt lys for næste trin, det vil sige detaljerede interinstitutionelle forhandlinger, så en statut kan blive en realitet inden valget til Europa-Parlamentet i juni 1999. Tiden er knap. Det er specielt vanskeligt at skabe konsensus om et emne af denne karakter. I morgen vil det forhåbentlig lykkes os at sikre det nødvendige flertal. Lad os ligeledes håbe, at det samme bliver tilfældet på Det Europæiske Råd i Wien.

Fontaine
Hr. formand, kære kolleger, den her forelagte betænkning af Rothley har de seneste uger fået mange til at fare i blækhuset, og mange har udtalt sig herom. Hvad der i denne sag først og fremmest burde vække undren, er imidlertid et forhold, som i den seneste tids debat på det nærmeste er forbigået i tavshed. I næsten 20 år har EuropaParlamentets medlemmer, der som bekendt vælges ved direkte valg, forgæves ventet på en fælles statut. Der eksisterer en statut for kommissærerne, for EF-Domstolens dommere, for Revisionsrettens medlemmer, for ombudsmanden, og vi har selv foranstaltet en statut for embedsmændene. Naturligvis eksisterer der en statut for medlemmerne af de enkelte landes nationale parlamenter, men når det drejer sig om medlemmerne af Europa-Parlamentet, har Rådet ikke fundet anledning til at udarbejde en statut.
Ikke desto mindre befinder Europa-Parlamentets medlemmer sig i en situation, som er kendetegnet ved betydelig kompleksitet, hvorfor man kunne have forventet, at den fra første færd blev taget op til vurdering, således at der kunne træffes passende forholdsregler. Europa-Parlamentets medlemmer befinder sig i en kompleks situation i flere henseender. Når det gælder aflønning, behandles de på lige fod med deres kolleger i de enkelte landes nationale parlamenter, men som enhver ved, er der stor spredning i lønniveauet landene imellem. Der er således lande, der aflønner med det dobbelte eller tredobbelte af, hvad andre lande betaler. Uretfærdighederne forstærkes af det forhold, at medlemmerne af de nationale parlamenter i nogle medlemslande modtager en direkte godtgørelse, eftersom de på papiret synes at være de dårligst lønnede i Unionen - en godtgørelse som deres kolleger i Europa-Parlamentet imidlertid ikke har ret til.
Et andet forhold, som bidrager til at gøre medlemmernes situation uensartet og kompleks, er afstanden. Nogle medlemmer bor tæt på eller i Bruxelles eller Strasbourg. Andre bor fjernt fra vores arbejdssteder. De bruger derfor en dag eller endog mere på at nå frem og må anvende flere forskellige transportmidler.
At Europa-Parlamentets medlemmer heller ikke vælges efter samme valgsystem afføder yderligere uretfærdigheder - vi ser i denne henseende frem til hr. Anastassopoulos' betænkning. Der er således medlemmer, som er valgt i medlemsstater, hvor det takket være landenes størrelse er forholdsvis overkommeligt at nå ud til vælgerne. Andre er derimod valgt i meget store valgkredse, som de må kæmpe for at dække på tilfredsstillende måde, ikke mindst fordi det er de personlige stemmer, der tæller.
Hr. formand, kære kolleger, jeg ønsker med disse bemærkninger blot at påpege over for dem, der den seneste tid blodtørstigt har kastet sig over denne sag, at det ville have tjent dem til ære, om de havde anlagt en lidt mere objektiv synsvinkel og også havde beskæftiget sig med de her omtalte aspekter. Men det er måske for meget forlangt af dem, der tydeligvis ser det som et mål systematisk at bringe Europa-Parlamentet i miskredit. Alle i Parlamentet ønsker oprigtigt, at der skabes gennemsigtige regler for alle former for godtgørelser. Som også fru Green understregede for et øjeblik siden, er alle enige om, at det ikke er holdbart, at der er så store forskelle i medlemmernes vilkår, når de dog sidder i samme parlament og udfører det samme, ofte anstrengende arbejde. Et arbejde, som desværre kun »de indviede« kan vurdere, eftersom det på ingen måde nyder mediernes bevågenhed.
Vi er alle kommet til den konklusion, at en fælles statut for Europa-Parlamentets medlemmer er den eneste måde, hvorpå kravene om gennemsigtighed og lige behandling kan opfyldes. Krav, vi alle er enige om. Det glæder mig derfor - og det skal være min afsluttende bemærkning, hr. formand - at Rådet omsider har accepteret, at princippet om medlemmernes statut skrives ind i Amsterdam-traktaten. Europa-Parlamentets formand, José-María Gil-Robles, fortjener ros for at have opnået dette resultat. Jeg glæder mig over, at Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og dets ordfører har arbejdet i samme retning, ligesom også PPE-gruppen. Tak til de kolleger, som aktivt har deltaget i de arbejdsgrupper, der har været nedsat. Det er mit håb, at vi i morgen får vedtaget en tekst, som kan samle et bredt flertal, og at Rådet efterfølgende godkender denne tekst og dermed omsider vedkender sig sit ansvar og styrker Europa-Parlamentets omdømme.

Cox
Hr. formand, min gruppe giver højeste prioritet til denne betænkning og til det arbejde, som vores kollega, hr. Rothley, har udført. Vi gør det af politiske og institutionelle grunde og ikke af personlige grunde, for nogen vil vinde, og andre vil tabe under dette system. Om vi så slet ikke fik betaling, ville der stadig være nogen, der havde ondt af det, og der ville stadig være kommentatorer til at stille spørgsmål. Vi må også erkende, at Europa-Parlamentet konstant er blevet forfulgt gennem svækkende og negativ omtale, specielt i spørgsmålet om løn og medlemmernes udgifter. Det er skadeligt for vores troværdighed. Det reducerer vores legitimitet i borgernes øjne, og vi må bekæmpe det. Alt for ofte gør mange af os en febrilsk indsats for at forsvare et system, som vi i virkeligheden ikke tror på, og som mange af os finder uforsvarligt. Det aktuelle system er komplekst og afspejler det faktum, at idéen blev fostret for 20 år siden med direkte valg. Nu har vi beføjelserne fra Amsterdam-traktaten, og det glæder mig at se, at vi med voksende hastighed har taget udfordringen op fra Cardiff-konklusionerne. Jeg håber, at vi ved den endelige afstemning i morgen kan give vores formænd en stærk meddelelse fra Europa-Parlamentet om, at vi har grebet udfordringen fra Cardiff, at vi har været opmærksomme, og at bolden nu ligger hos Rådet.
Jeg ønsker specielt at lykønske ordføreren. Mange troede, at det her ikke kunne lade sig gøre, og at det i hvert fald ikke kunne lade sig gøre inden for tidsfristen. Han har gjort det. Han har gjort det sammen med kollegerne og Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Jeg vil også lykønske min egen kollega, Willy De Clerq, for hans rolle som mødeleder.
Hvad angår detaljerne, ønsker min gruppe at tilføje andre dimensioner end den økonomiske, og at nu er det helt klart et spørgsmål om konsensus. Min gruppe ønsker at støtte den endelige afstemning om statutten, også selvom der er ting, som vi gerne havde set ændret, fordi vi ønsker at få budskabet igennem. Min gruppe vil støtte den eksplicitte løn, som ordføreren omtaler, og et flertal i min gruppe vil støtte indførelsen af en fælles EU-beskatning. Vi går generelt ind for lige løn for arbejde af samme værdi. Der er andre detaljer, men dem vil jeg springe over.
I sidste ende støtter vi dette udkast, fordi det forhåbentlig giver os politikere mulighed for inden næste valg at flytte vælgernes fokus væk fra misundelse over løn og udgifter over til EU's politiske arbejde, der er vores erhverv og mission. For at fremme denne udvikling har jeg allerede via min gruppe iværksat en række møder med højtstående medlemmer af Rådet, fordi de forhåbentlig fra i morgen skal tage deres del af ansvaret for at hjælpe os af med et åg, som vi har båret rundt på i al for lang tid.

Crowley
Hr. formand, jeg taler i dag på vegne af min gruppe om det forslag, der er fremlagt for Parlamentet. Jeg vil gerne starte med en særlig hyldest til ordføreren, hr. Rothley, der har haft en meget vanskelig opgave, og som har fremsat sin egen ærlige mening med hensyn til, hvad det er muligt at opnå i den overordnede sammenhæng. Jeg kan desværre ikke helt tilslutte mig det, han har skrevet i sin betænkning. Jeg vil imidlertid gerne fastslå, at min gruppe fuldt ud støtter tanken om en fælles statut for medlemmer af Europa-Parlamentet og tanken om at fremsætte et beslutningsforslag om en fælles statut.
Vi er ikke helt enige, hvad angår indholdet i den endelige beslutning og udkastet til en statut. Hvad angår principspørgsmålet, er der bestemt ikke noget medlem af Europa-Parlamentet, der har så lidt selvrespekt, at vedkommende ikke mener, at han eller hun bør have an ordentlig løn, der bør være den samme for os alle. På grund af fortidens fejl og manglende politiske vilje - ikke i Europa-Parlamentet, men i Rådet - har vi desværre ikke tidligere fundet en løsning, hvad angår en fælles løn og en fælles situation.
Parlamentet er blevet udsat for megen negativ omtale, og noget af den er kommet fra medlemmer af Parlamentet for deres egen politiske vindings skyld og fra tidligere medlemmer, der har angrebet Parlamentet for selv at få en højere national profil med henblik på at få kabinetposter m.v. Vi må udvise respekt for os selv ved til enhver tid at være villige til at fastsætte retningslinjer og sikre opbakning fra Rådet og derefter beslutte, hvad lønnen præcist skal være. Ved at sætte tal på, hvad vi synes, det fælles gennemsnit bør være, giver vi Rådet mulighed for at sige: Det er for meget. Med en overgangsperiode vil vi lade ulighederne fortsætte, således at nogle af de medlemmer, der i øjeblikket tjener to eller to en halv gange så meget som jeg, i tilfælde af genvalg vil kunne fortsætte denne uretfærdige praksis. Hvis vi alle har et reelt ønske om en fælles statut, bør der ikke være nogen overgangsordning. Der er andre aktuarmæssige metoder og regnskabsmæssige metoder til håndtering af pensionsbidrag, sundhedsspørgsmål osv.
Til sidst vil jeg gerne gøre medlemmerne opmærksom på endnu et emne. Den afstemningsliste, som vil blive forelagt os i morgen, er udarbejdet på en meget usædvanlig måde. På afstemningslisten er der spørgsmål vedrørende udkastet til en statut og spørgsmål vedrørende bilaget. Men ændringsforslagene vedrørende udkastet til en statut og principspørgsmålene vedrørende udkastet til en statut er overført til bilagssiden, og spørgsmålene vedrørende bilagssiden er sat over under udkastet til en statut. Vi får således ikke mulighed for først at afgøre, om vi er enige i princippet eller ej for derefter at stemme om alle ændringsforslagene. Jeg vil anmode Parlamentets tjenestegrene om at sørge for, at vi får en ordentlig afstemningsliste i morgen.

Sierra González
Hr. formand, det ville være vanskeligt at referere til betænkningen om udkast til statut for parlamentsmedlemmerne uden først at erkende, at ordføreren har måttet udarbejde den under tidspres. Og til trods for dette har han udført et arbejde, hvor han med dygtighed har indført en sikkerhed - som jeg er enig i - for uafhængighed og gennemsigtighed, hvilket er helt nødvendigt.
Men ligesom det er på sin plads at anerkende værdien af hans arbejde og det, vi er enige om, er det også på sin plads at give udtryk for de ting, jeg er uenig i, og det er følgende tre grundlæggende spørgsmål: hans forslag til fastlæggelse af vederlag til medlemmerne, idéen om en ekstern vurdering til fastlæggelse af vederlaget og etableringen af en valgfri overgangsordning for den femte valgperiode.
Hvad er årsagerne til min uenighed? Hvad angår hans forslag til aflønning af medlemmerne, må vi ikke, selvom jeg er enig med ordføreren i behovet for at opnå ligebehandling, glemme, at hans metoder i visse medlemsstater genindfører uligheden mellem Europa-Parlamentets medlemmer og de nationale parlamentarikere.
Med hensyn til den eksterne vurdering kan aktiviteterne i Parlamentet ikke vurderes med de parametre, der gælder for en virksomhed, for Parlamentet er ikke en virksomhed. Og det at ty til en ekstern vurdering kan opfattes som et middel til at unddrage sig ansvaret for det fastsatte vederlag.
Endelig er jeg uenig i spørgsmålet vedrørende overgangsordningen, fordi jeg mener, at den samme titel, i dette tilfælde egenskaben af valgt parlamentariker, giver anledning til forskellige rettigheder.
Til sidst vil jeg sige, at jeg ikke kan stemme for denne betænkning, hvis ændringsforslagene vedrørende disse spørgsmål ikke vedtages, selvom jeg anerkender dens værdi.

Aelvoet
Hr. formand, det allerdårligste, der kan ske os, er, at vi fortsætter med at traske rundt i den eksisterende ordnings mudderpøl, der ikke kan forsvares, fordi den fører til ulige indtægter for lige arbejde og endvidere er koblet sammen med enorme rejsegodtgørelser, der giver nogen to eller tre lønindtægter, som der ikke betales skat af. Dette kan ikke forsvares. Lad os nu vedtage et godt og korrekt system. Jeg håber således, at hr. Rothleys forslag vedtages, og at det kan tjene som model for den gennemsnitlige løn, fordi det ikke er klogt, hvis vi gemmer os bag en eller anden procentsats af noget andet, ikke klogt og ikke modigt, og endvidere håber jeg også, at immunitet og uforenelighed vil indgå i statutten.
Selvfølgelig indeholder statutten en række vigtige punkter, der kræver, at vi har meget brede skuldre for at bære dem, men vi er villige til at gøre det i denne situation for at komme bort fra det dårlige system, som vi nu har, f.eks. overgangsperioden, det forhold, at vi bliver ved med at gøre rejsegodtgørelsen afhængig af godkendelsen af statutten og den frivillige supplerende pension. Jeg håber, at vi vinder i morgen, og så kan vi måske bruge brusekabinerne til at skylle mudderet væk.

Maes
Hr. formand, hr. Rothleys forslag har den store fordel, at det eksisterer. Det giver selvfølgelig anledning til diskussion, og vi har også et par bemærkninger. På vegne af vores gruppe bakker vi klart op om forsvarerne af den fælles europæiske statut for Europa-Parlamentets medlemmer ganske enkelt af respekt for det parlamentariske mandat, som vi beklæder, og som vores efterfølgere skal beklæde. Vi er overbevist om, at Europa-Parlamentet slås med et imageproblem, men vi mener, at Rådet nu må have forståelse for nødvendigheden af, at dette princip om lige løn for lige arbejde nu også finder anvendelse for Europa-Parlamentet én gang for alle. Endvidere mener vores gruppe, at vedtagelsen af en sådan statut klart viser viljen til europæisk integration og også den store symbolske betydning, som Europa-Parlamentet, et rigtigt parlament som afslutningen på den europæiske enhed, kan have.
Derfor mener vi, at det er nødvendigt med en gennemskuelig ordning, hvor grundlaget er en godtgørelse af de virkelige udgifter, og hvor misbrug udelukkes. Man kan stille spørgsmål ved, og det har flere af vores gruppes medlemmer også gjort, hr. Rothley, om det var nødvendigt at medtage så mange detaljer i betænkningen. Havde det ikke været bedre at behandle dem i et bilag? På den anden side forstår vi godt, at der ikke må være tvivl om grundlønnen, at et gennemsnit, sådan som De forslår, for mange i vores gruppe er et acceptabelt forslag, ganske vist sammenkoblet med et europæisk skattesystem, for ellers får man lige løn, men uligheden kommer på ny frem på grund af forskellene mellem de forskellige nationale beskatningssystemer.
Slutteligt kan vi ikke acceptere en overgangsordning. Jeg forstår, at De har taget den med af pragmatiske grunde, men vi mener principielt, at den, der næste gang lader sig opstille til Europa-Parlamentet, gør det med fuldt kendskab til den nye statut. Med hensyn til de supplerende pensioner har De fremsat tre forslag. Faktisk ønsker flere af os, herunder undertegnede, at den supplerende pensionsordning bortfalder. At der ikke ordnes og betales noget af Europa-Parlamentet, men at en god social statut, sådan som De også foreslår, selvfølgelig skal udgøre en del af statutten.
Hr. formand, for os og for alle medlemmer af Europa-Parlamentet er pengene vel ikke det vigtigste. Medlemskab af EuropaParlamentet er et vigtigt mandat. I fremtiden skal det være endnu vigtigere. Parlamentets magt skal vokse, og udeblivelsen af en statut har hidtil været en klods om benet for denne vækst. Vi håber, at det valg, vi skal træffe i morgen, vil blive et valg i enighed for en fælles statut, og at vi hen over vores forskellige opfattelser i det mindste kan leve op til dette pricipielle valg.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, kære kolleger, Parlamentet er forsamlet denne onsdag aften under en minisamling i Bruxelles, klokken nærmer sig 21, og offentligheden er ikke til stede. Emnet er vores fremtidige statut.
Et smukt eksempel på gennemsigtighed, på demokratisk legitimitet. Et ganske usædvanligt forløb er gået forud for denne debat, og jeg tænker i denne forbindelse ikke på den noget nonchalant omgang med forretningsordenen, som jeg påpegede for et øjeblik siden. Nej, vi har set et forløb, hvor Formandskonferencen tre gange har måttet gribe ind. Først for at godkende, hvad vi kun kan betegne som en initiativbetænkning, jf. artikel 148. Dernæst for at pålægge udvalget at fremskynde tidsplanen, hvilket bl.a. har givet sig udslag i et seks timer langt møde i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder i Strasbourg den 17. november. Endelig var Formandskonferencen indkaldt til ekstraordinært møde onsdag i sidste uge her i Bruxelles klokken 20.15 for helt bogstaveligt at læse korrektur på den betænkning, Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har udarbejdet. Hertil kommer, at også generalsekretærerne har afholdt flere møder om dette emne.
Hvorfor dette hastværk? Hvorfor en sådan interesse for denne sag? Hvorfor en sådan ængstelse hos gruppeformændene? Fordi, kære kolleger, der for enhver pris skulle foreligge en tekst inden topmødet i Wien, uanset hvilket indhold den så måtte få. Bolden skulle spilles tilbage til Rådet for på denne måde at skjule vores egen manglende evne til at ændre de nuværende regler for rejsegodtgørelse - regler som i øvrigt med god grund kritiseres - og for på denne måde at give Rådet ansvaret for, at situationen forbliver uændret.
Det er, hvad man forventer af os, alt imens man forsynder sig imod eksisterende regler, tager en traktat i anvendelse, som endnu ikke er ratificeret, føjer bestemmelser til helt grundlæggende retskilder. Kort sagt, alt imens vi langtfra lever op til vores fremtidige ansvar. En statut bør selvsagt ikke kun omhandle økonomiske spørgsmål, men også spørgsmål som uforenelighed af funktioner i én og samme person, spørgsmål som privilegier og godtgørelser, spørgsmål som adfærdsregler. En statut bør sikre det fornødne juridiske grundlag - et sådant eksisterer ikke i dag - for reglerne om udbetaling af løn og godtgørelse for udlæg i forbindelse med udøvelsen af vores mandat. Den skal samtidig sikre, at disse regler bliver gennemsigtige, hvilket langtfra er tilfældet i dag.
Det var målet for det udkast til statut, vi fremlagde som ændringsforslag 106. I stedet præsenterer Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder et sæt usammenhængende og på visse punkter både skandaløse og latterlige bestemmelser. Bestemmelserne må betegnes som usammenhængende, når det i begrundelse A anføres, at der ikke må ske diskriminering på grund af nationalitet, alt imens der i betænkningen henvises til nationale ordninger, hvor disse er de mest fordelagtige for medlemmerne. Bestemmelserne må karakteriseres som skandaløse, når det anføres, at det enkelte medlems situation ikke må forværres drastisk, at velerhvervede rettigheder eller rettigheder, vi er på vej til at erhverve, skal bevares takket være en overgangsordning, takket være en dobbelt lønningsskala. Ingen tvinger Europa-Parlamentets medlemmer til at lade sig genopstille. Og, kære kolleger i den socialistiske eller socialdemokratiske lejr, I vil sikre Europa-Parlamentets medlemmer rettigheder, som I nægter at give arbejdstagerne i jeres respektive hjemlande. Endelig er betegnelsen latterlig berettiget, når det - for alle eventualiteters skyld - bestemmes, at løn udbetales forud. Normalt er det arbejdsindsatsen, der berettiger til aflønning. Her kvitteres der for lønnen, ved at der ydes en arbejdsindsats.
Det fremlagte udkast til statut sikrer ikke Europa-Parlamentets omdømme. Aldrig har jeg set nationale interesser udtrykt så tydeligt og på så parodisk vis. Aldrig har jeg oplevet en sådan fokuseren på personlige interesser. Og aldrig har jeg oplevet større afstand mellem Europa-Parlamentet og borgerne.

Barzanti
Hr. formand, Parlamentet belaver sig på at foretage en meget modig og langsigtet handling. At råde over en statut, der fastlægger europaparlamentarikernes rettigheder og pligter, deres mandats karakter og de hermed forbundne privilegier samt de konkrete måder, hvorpå dette mandat kan udøves, er en målsætning, der har været aktuel i lang tid, og som nu endelig kan nås. Dette bliver muligt som følge af Amsterdam-traktaten, der, selvom den ikke er trådt i kraft, er udgangspunktet for vores forhandling og for det energiske og lidenskabelige arbejde, som ordføreren, hr. Rothley, har udført. Han er i øvrigt specialist i vanskelige sager.
Den opgave, som vi nu skal udføre, er vi forpligtede til over for os selv. Også beslutningen om den fælles valgprocedure og det heri indeholdte forslag - som hr. Anastassopoulos var ordfører for - har været et vigtigt fremskridt med hensyn til at understrege nødvendigheden af at give vores parlament autonomi og således en autonom form for demokratisk anerkendelse. Vores parlament, der ikke længere blot er en samling af nationale repræsentanter, men som er talerør for vores europæiske folk i et solidarisk og føderalistisk system. En fælles valgprocedure er i virkeligheden en forudsætning for, at hver enkelt parlamentarikers arbejde er sammenligneligt. Hvad vil Rådet gøre i den forbindelse? Spørgsmålet er ikke uvæsentligt.
Den beslutning, som vi nu gør os klar til at træffe, er vi også forpligtede til over for offentligheden og det europæiske samfund. Vores parlament - eller nogle af os - har alt for ofte været genstand for ondskabsfulde insinuationer og bagtaleriske og skadelige pressekampagner. Det er således nødvendigt med den størst mulige gennemsigtighed på alle områder, ikke som en forsvarsreaktion, men fordi der ikke skal være noget at hemmeligholde eller skjule. Endelig er vores handling en udfordring til Rådet og Unionens institutioner, der også bør kaste lys over betingelserne for udførelsen af de opgaver, som overlades til de politisk udnævnte medlemmer og til systemets embedsmænd i alle grene og i alle hverv.
Da jeg er enig i den overordnede opbygning af de tekster, der fremlægges her, vil jeg kun komme ind på visse punkter, som får mig og andre medlemmer af Den Socialdemokratiske Gruppe til at rejse krav om integration, til at tvivle og til at være uenige, navnlig med hensyn til overgangsperioderne for de beskrevne systemer. Dette punkt vil jeg dog ikke komme ind på.
Det ville desuden være hensigtsmæssigt med en mere nøjagtig kasuistik over de uforenelige hverv, der ikke kun bør omfatte hvervet som medlem af et nationalt parlament, men f.eks. også hvervet som borgmester for en by eller en kommune med over 100.000 indbyggere. Jeg ved godt, at der er tale om et spørgsmål, der skal løses i forbindelse med valglovgivningen, men det er dog væsentligt at fastlægge nogle retningslinjer i den forbindelse. Her tænker jeg f.eks. på det fremsatte ændringsforslag 89. Det er klart, at bestemmelserne i bilagene bør træde i kraft, når statutten er trådt i kraft, i betragtning af det, der kommer til at stå heri, og den skal ikke træde i kraft på mekanisk vis.
Med hensyn til parlamentsmedlemmernes vederlag mener jeg ikke, at det er rigtigt at vedtage kriteriet med det matematiske gennemsnit af de gældende vederlag i dag, heller ikke midlertidigt, eller når man fastlægger beløbet i de nationale parlamenter. Hvorfor skulle et gennemsnit af nogle så forskellige værdier eller for nogle funktioner, der er så forskellige fra vores, på mirakuløs vis give et retfærdigt og acceptabelt resultat? Det er at foretrække, at man lader beregningen være knyttet til de vederlag, der udbetales for de opgaver eller det ansvar, som man har i en af de europæiske institutioner, og til en specifik, rimelig, velovervejet og fornuftig vurdering, der er ens for os alle, og som er underlagt Fællesskabets beskatning. Jeg tænker her på ændringsforslag 13, som efter min mening er meget nyttigt. Der kan sættes tal på beløbet - og det er ikke sandt, at det ikke vil blive fastsat - når Parlamentet har stemt.
Formålet med det, jeg klart og tydeligt understreger, er at nå nogle generelle mål, som ingen af os må undervurdere. Når vi stemmer, må vi ikke glemme den stolthed og værdighed, vi skal føle ved at repræsentere de europæiske folks tanker og holdninger. Hvis man ser bort fra demagogi, dårlig propaganda eller egennyttig moralisme, er det fundamentalt at gøre det muligt at udføre dette hårde og komplekse arbejde ved hjælp af en ordentlig støtte, der er ens for alle - for alle parlamentsmedlemmerne, som lever under forskellige forhold og accepterer nogle forskellige ulemper, selvom de har det samme ansvar - og at sørge for, at vores parlament virkelig bliver sådan for alle, det vil sige mere funktionsdygtigt, mere effektivt, mere gennemsigtigt og endelig mere demokratisk; et parlament, der virkelig ønsker at være et Europa-Parlament for alle.

Añoveros Trias de Bes
Hr. formand, jeg vil først - og det er ikke en kliché - oprigtigt lykønske min kollega, hr. Rothley, for selvom jeg ikke er enig med ham, er det ikke ensbetydende med, at jeg ikke beundrer ham, for han har forstået at gøre fremskridt under de værst tænkelige betingelser i største hast og udsat for pres fra alle sider.
Det er rigtigt, at vores formand skal medbringe et dokument til Rådet i Wien, som der kan forhandles om. Men det er også rigtigt, at der i dette tilfælde er tale om en bekræftelse af mundheldet »skomagerbørn har de dårligste sko« - som jeg sagde i gruppen her til morgen. Når det drejer sig om et så vigtigt emne, som interesserer os, og som virkelig betyder noget for os, er vi kommet sent i gang, og vi er ved at lave noget makværk.
Selvfølgelig støtter vi statutten. Vi støtter den resolut. Men jeg er bange for, hr. formand, at det, som vi skal stemme om i morgen, i virkeligheden ikke er statutten for Parlamentets medlemmer. Det, som vi i virkeligheden skal stemme om, er bilaget om medlemmernes løn. Det synes som om, at det kun er vigtigt, hvor meget vi kommer til at tjene og i hvilken egenskab. Det er den eneste statut i verden, der indeholder så mange tal og detaljer. Og det er ikke gennemsigtighed. Det er misforstået gennemsigtighed. Der er ingen grund til, at statutten indeholder et bilag som en del af statutten. Et bilag, der begrebsmæssigt er defineret i statutten, skulle hellere fastsættes senere af Parlamentet selv og på det tidspunkt udstyres med den gennemsigtighed, der måtte være nødvendig. Det er det retligt korrekte, og det ved De, hr. Rothley, lige så godt som jeg.
Men vi har lejlighed til at forbedre udkastet med ændringsforslag. Og hr. Rothley har været utrolig åben i den henseende, for der er emner, der ikke er egentlig økonomiske, men som alligevel er væsentlige i statutten. Jeg tænker f.eks. på overgangsperioderne, beskatning, pensioner og uforeneligheder.
Men vi skal også forsøge, hr. formand, at undgå en indlysende risiko: at mange af vores kolleger skades alvorligt. Hvis vi har fremhævet statutten med dens gennemsigtighed, dens upartiskhed og dens solidaritet, er det absurd og selvmodsigende, at der kan opstå urimelige og tabsgivende forskelle.
Jeg vil gentage, at vi skal gøre brug af de mange fornuftige ændringsforslag, der medvirker til, at der bliver udformet en fornuftigere tekst. Vi må ikke glemme, at vi er ved at fastlægge fremtiden for os selv og vores efterfølgere. Gid vi ikke skal skamme os over, at vi på grund af en misforstået gennemsigtighed skaber nogle regler, som ikke blot er ugunstige, men også er til alvorlig skade for os.

Thors
Hr. formand, i morgen har vi mulighed for at vise, at vi vil gøre vores del af arbejdet med at skabe klarhed og entydighed. Trods megen modstand er det lykkedes Den Liberale Gruppe at skubbe processen fremad, så vi nu kan fremsætte vores forslag. Det er med glæde, at jeg i aften konstaterer, at dette er den generelle holdning; sådan var det ikke, da vi begyndte i juli. Dermed kan vi stille spørgsmålet til Rådet: Vil Rådet få spørgsmålet løst, vil man få afsluttet dette punkt på dagsordenen? Det vil Europa være tjent med.
Jeg er glad for, at vi tilsyneladende får et bredt flertal i morgen, og at alle udviser så meget demokratisk sindelag, at man vil stemme for. Vores mål er et system, hvor vi har uafhængige repræsentanter og ikke en auktion, hvor den lavestbydende vinder. Overgangsreglerne er rimelige, idet mange kandidater allerede har besluttet, om de vil stille op eller ej.
Som vi har konstateret, er vores gruppe delt i spørgsmålet om beskatning. Jeg tilhører mindretallet, som mener, at national beskatning også bør gælde i fremtiden. Jeg mener, at det er rigtigt, at vi vedtager det som generelt princip. Vi skal altså ikke træffe nogen beslutning om os selv, men beslutningen skal gælde det næste parlament. Jeg håber, at vi kan gå ind for at gennemføre reformer i andre spørgsmål, reformer, som vi selv kan træffe beslutning om.
Endelig vil jeg sige, at vi ind imellem har været tvunget til at gøre oprør mod ordførerens stædighed, men på den anden side har hans stædighed været en af grundene til, at vi kan drøfte et forslag og stemme om det i morgen. Det vil jeg takke ham for.

Ribeiro
Hr. formand, når vi nu er valgt af 15 befolkninger til en overnational institution, bør vi så ikke have en fælles statut? Utvivlsomt. Måske fordi vi er alt for optaget af massemedierne, demonstrerer vi vores mangel på evne til at sende det signal, som Rådet behøver for at nå til den enighed, som Parlamentet selv er så langt fra.
Et grundlæggende spørgsmål: Forudsætter en fælles statut ens aflønning? Selvfølgelig ikke. Vores holdning, der er særdeles velovervejet, og som har været offentligt kendt i snart to år, og med al respekt for den modsatte holdning, er, at vores lønninger bør afspejle det land og det folk, som vi er, og hvorfra vi kommer. Betænkningen ville i øvrigt, hvis den blev vedtaget som foreslået, føre til den absurditet, at den på vejen til ens aflønning - om end kun midlertidigt - ville tillade forskellig aflønning til medlemmer fra samme land!
Et sidste ord, hr. formand, om en sag, der længe har været varm. Man skal ikke forfalde til moraliserende demagogi over rejsegodtgørelserne, for medlemmerne kommer langvejs fra til de steder, hvor der holdes møde. Hvis der er røgslør, som forhindrer udsynet, viser det også, at der har været en brand.

Ullmann
Hr. formand, ærede kolleger, der er meget i Den Europæiske Union, som langt fra er europæisk. Det gælder også for Europa-Parlamentet. Dets medlemmer er i deres arbejde stadig underlagt bestemmelser, der stammer fra en tid, hvor Parlamentet udelukkende var en parlamentarisk forsamling af medlemmer af medlemslandenes parlamenter. Det, vi har at gøre med nu, er ikke andet end en europæisering af de præeuropæiske forudsætninger for Europa-Parlamentets arbejde. De debatter, vi har ført, har vist alle og enhver, hvilke følsomme områder der berøres af dette skridt - områder inden for sociale standarer og biografiske forhold, ja højst forskellige personlige og individuelle dilemmaer. Hvor skal vi tage kraften til dette skridt til en europæisering fra?
Unionstraktaten siger det. Europa-Parlamentet består af repræsentanter for befolkningerne i de stater, der har sluttet sig sammen i Fællesskabet. Vi er ikke bare repræsentanter for folket, vi er repræsentanter for befolkningerne. Jeg anbefaler dem, der ikke ved, hvad det er, at henvende sig til Udvalget for Andragender, hvor de kan se, at vi ikke blot skal repræsentere én, men derimod alle befolkninger i Den Europæiske Union. Men samtidig repræsenterer vi folket af unionsborgere, som nu forventer af deres delegerede, at de tager det skridt, der viser, at de er repræsentanter for befolkningerne.

van Dam
Hr. formand, for mere end 20 år siden pålagde Rådet sig selv pligt til at udarbejde en statut for medlemmerne af Parlamentet. Den er aldrig blevet til noget. I sig selv er det ikke så slemt, fordi en fælles status kan give anledning til at styrke tanken om, at Parlamentet repræsenterer ét folk. Den Europæiske Union består imidlertid af en rig afskygning af forskellige folk. Vi vælges af befolkningen i vores eget land og skal også tage hensyn til de nationale interesser.
Ikke desto mindre har interimsløsningen med national aflønning og europæiske godtgørelser ført til en forvridning af helheden, hvor enorme rejsegodtgørelser, utilsiget brug og endog misbrug bestemmer billedet. Selvom det er betænkeligt, at medierne er meget mindre interesserede i vores debatter end i godtgørelserne, er det i sig selv rigtigt, at de sætter misbrug i gabestokken.
For at gøre rent bord skal der særligt gøres en ende på den situation, at godtgørelse af rejseomkostninger mere end overstiger de virkeligt afholdte udgifter. Konkurrencen inden for luftfarten har bidraget til, at det i mange tilfælde er muligt at flyve billigere end med en full fare -billet. På kortere afstande, hvor der er hurtige togforbindelser, skal Parlamentets medlemmer foregå med et godt eksempel og tage toget i stedet for flyet. Selvfølgelig skal godtgørelsen være i overensstemmelse hermed. Godtgørelser for brug af bil skal være i overensstemmelse med objektivt fastsatte omkostninger for et godt og sikkert køretøj, som f.eks. tjenestebiler.
Hr. formand, vi har i mange år slået til lyd for, at der ikke godtgøres mere end de afholdte udgifter. Ordførerens forslag omfatter i den henseende en sammenhængende helhed. Derfor støtter vi også betænkningen og de ændringsforslag, der går ind for en sober og omkostningsdækkende godtgørelse. Ændringsforslag, der på ny forsøger at pynte på ordningen, støtter vi ikke.
Månedslønnen er et problem af en helt anden type. Reglen er, at medlemmerne af Europa-Parlamentet får samme løn som medlemmerne af deres nationale parlament. Som nederlænder finder jeg det i øvrigt tvivlsomt, at mit nationale parlament har koblet aflønningen af nederlandske europæiske parlamentarikere fra aflønningen af dets egne medlemmer. Nederlandene reducerer lønnen med ca. ECU 1.000 om måneden. Sandsynligvis handler Nederlandene herved i strid med traktaten.
Vi foretrækker ikke i første instans lige løn i betragtning af vores nationale mandat, selvom forskellen mellem aflønningerne i medlemsstaterne, sådan som ordførerens kortlægning viser, er meget stor og vanskelig at retfærdiggøre. Jeg formoder, at medlemskab af Parlamentet i medlemstater med en meget lav godtgørelse sansynligvis ikke betragtes som et heltidsjob. Et medlem af Europa-Parlamentet, der tager sit arbejde alvorligt, har imidlertid mere end et fuldtidsjob. 45 mødeuger om året er der vel ikke noget enkelt land, der tilnærmelsesvis når op på. Akkumulering af medlemskabet af Europa-Parlamentet med et andet politisk mandat anser jeg derfor også for at være i strid med omfanget og betydningen af dette arbejde.
Sammenfattende vil jeg gerne anbefale ændringsforslagene fra Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa. Hvis disse ikke vedtages, vælger vi som det næstbedste de ændringsforslag, der går ind for soberhed, og som støtter ordføreren, der har gjort et godt stykke arbejde for at komme ud af denne hvepserede.

Anastassopoulos
Hr. formand, efter mange års arbejde er vi nu nået til denne forhandling om betænkningen af Rothley, og jeg håber oprigtigt, at vi nærmer os begyndelsen på enden.
Der skal nu indføres en fælles statut for medlemmerne af Europa-Parlamentet. Vi er nogle, der har kæmpet hårdt for dette i mange år. Af ganske simple årsager: Den fælles statut ville kunne sætte en stopper for de provokerende uligheder, der er mellem medlemmerne. Grundprincippet om lige løn for lige arbejde har været tilsidesat og tilsidesættes stadig i EuropaParlamentet, og de forsøg, vi har gjort på at rette op på nogle af ulighederne, har givet os andre problemer og udsat os for uærlige og til tider ondskabsfulde angreb. Således har behovet for løsninger, som ikke indebærer alvorlige ulemper, vokset sig større og større.
Ud fra disse betragtninger anmodede Europa-Parlamentets Præsidium i Egon Klepschs formandsperiode, med den daværende formand for kvæstorerne, den belgiske socialdemokrat Ernest Glynn, og undertegnede som ordførere, Rådet om at indføre en fælles statut og foreslog at ligestille medlemmerne af Parlamentet med de europæiske dommere, som det også er tilfældet i flere af EU-medlemslandene. Rådet accepterede imidlertid ikke forslaget, og problemet er forblevet uafklaret. Sidste år tog den nuværende formand for Parlamentet, hr. Gil-Robles, initiativ til at tilføje en ny bestemmelse i Amsterdam-traktaten, da den skulle ratificeres, for at tilskynde os til at tage problemet op igen.
Ud fra David Martin-arbejdsgruppens konklusioner forsøger betænkningen af Willi Rothley nu at komme med løsningsforslag. Vores kære tyske kollega har arbejdet hårdt for at udforme forslag, og mange af disse er meget originale. Og han har virkelig arbejdet under et hårdt tidspres, for at vi kunne fremlægge den første skitse på topmødet i Wien. På trods af dette pres mener jeg dog, at han burde have udvist større fleksibilitet for at finde nogle løsninger, der var mere acceptable. I så alvorlige spørgsmål er jeg ikke den eneste, der har den opfattelse, at vi ikke kan komme med forslag, som er baseret på tilfældige flertal på nogle få stemmer. Jeg håber, at vi undgår dette under morgendagens afstemning.
Når den fælles statut har fået Rådets godkendelse, skal den gennemføres snarest muligt. Men her er der nogle ting, vi må gøre os klart én gang for alle, også her i elvte time. Vi er nogle, der har kæmpet i årevis for denne fælles statut, men det har aldrig været vores mål at få en fælles statut for enhver pris. Der er en grænse for, hvor meget vi vil give os, hvor meget vi vil sælge ud af vores principper, hvor meget vi vil gå på kompromis. Det er et spørgsmål om beskyttelse af vores værdighed, som hverken kan diskuteres eller forhandles. Det er Rådet nødt til at indse. De uetiske angreb, som nogle forsøger at arrangere gennem medierne, må ikke få os til at fravige dette princip. Vi kan ikke kræve ligestilling med de i øvrigt udmærkede tjenestemænd i kategori B2. Og hr. Rothley må undskylde, at vi ikke er enige i hans tankegang, men hælder mere til tankegangen i Det Europæiske Folkepartis ændringsforslag. Men der må ikke være nogen grunde, påskud eller undskyldninger, som foranlediger, at Rådet tager fejl omkring dette spørgsmål. Vi har kæmpet hårdt her i Europa-Parlamentet for reformer og har gennemført vigtige reformer gennem de sidste år, fordi vi tror, det er nødvendigt med radikale reformer. Men ikke på grund af presset fra ofte ondskabsfulde angreb i medierne.
Jeg tror, at vi som demokratisk forsamling har pligt til at tage os af alle former for ondskabsfuld kritik. Men på samme måde må vi også tage afstand fra angreb, som bunder i antieuropæiske følelser og har til formål at bagvaske Europa-Parlamentet og andre EU-institutioner. Vi kan ikke rystes af forsøg på at terrorisere os, ligesom vi heller ikke kan skjule den sorg, vi føler, når nogle enkelte af vores kolleger har deltaget i disse angreb med demagogiske anklager af deres egne kolleger og ved at føre sig frem som de eneste hæderlige medlemmer, så de er sikre på genvalg.
Vi ønsker den fælles statut. Men ikke en ydmygende statut, som skader vores værdighed. Og på dette grundlag står vi urokkeligt fast og er rede til at fortsætte vores kamp.

Sjöstedt
Hr. formand, vi er valgt til at lede dette parlament som medlemmer for valgkredse i vores hjemlande, hvis vælgere vi repræsenterer. Jeg ser derfor ikke noget behov for at erstatte nationale regler om vores forhold med en fælles statut.
I begrundelsen for dette forslag fremføres det, at vi skal have lige vilkår, f.eks. lige løn. Forslaget indebærer imidlertid, at vi fortsat vil have ulige vilkår. Derimod får mange af os en kraftig lønforhøjelse, som er helt umotiveret. Der er ingen grund til, at vi skal have højere lån end medlemmerne af vores nationale parlamenter.
Endnu mere urimeligt er forslaget om, at vi skal have en særlig, meget lav EU-skat. Vi bør præcis som andre højtlønnede, hvilket vi er, betale skat der, hvor vi bor og lever. Jeg håber ikke, at nogen af dem, der stemmer for forslaget om EU-skat vil argumentere imod skattedumping i andre sammenhænge. For hvad indebærer dette forslag andet end, at vi, en meget privilegeret gruppe, bevilger os selv større formuer?

Lindholm
Hr. formand, i henhold til traktaten er EU et samarbejde mellem 15 suveræne stater. EuropaParlamentets medlemmer repræsenterer vælgerne i deres egne medlemsstater og ikke andre. Det er klart, at lønniveauet i så tilfælde skal bestemmes af medlemsstaterne i henhold til nationale regler, og det er klart, at skatten skal betales der, hvor man bor og lever, selvom man er medlem af Parlamentet.
Det vigtige ved betænkningen er imidlertid de institutionelle ændringer, der ville ske gennem dette skridt, idet medlemmerne ville få fjernet forbindelsen til deres vælgere og nationale parlamenter og blive til en slags satellitter. Mon ikke medlemmernes misfornøjelse med lønnen bare er simpel misundelse fra en række forskellige sider? Ingen af os sulter jo! Det er denne misfornøjelse, der nu bruges som begrundelse for, at man vil indføre en politisk status, der indebærer, at høj løn, skat og pension fastsættes af EU.
Med hensyn til rejsegodtgørelsen og kritikken af denne havde dette spørgsmål kunnet klares for længe siden, hvis Parlamentets Præsidium havde villet det.

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, mine damer og herrer, ordføreren har taget udgangspunkt i kravet om at ville løse et problem, ikke at ville blive fri for et problem. I september forelagde han Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder en liste af emner i form af et arbejdsdokument, som skulle diskuteres i et af ham foreslået eksternt studie om evalueringen af EP-medlemmernes opgaver. Resultatet heraf skulle så foreligge tre måneder efter traktatens indgåelse eller ratifikationen. I dag er der ikke gået tre måneder, siden arbejdsdokumentet blev forelagt. Vi har godt nok ikke noget studie, men til gengæld vil vi allerede vedtage en komplet statut, og det uden overhovedet at kunne være sikker på, om Amsterdam-traktaten, der jo i det hele taget er retsgrundlaget, træder i kraft, før sessionen til maj er slut.
Jeg har protesteret flere gange mod denne form for lynprocedure i løbet af debatten. Uden held! Det bøjer jeg mig for, men jeg kan ikke frigøre mig for følelsen af, overbevisningen om, at vi ikke løser noget problem, at vi kun bliver fri for det. Størst mulig gennemskuelighed for alle bestemmelser, der har at gøre med statutten, dét er vores første grundsætning. Hr. Fabre-Aubrespy har allerede været inde på det. Tidspunktet, det valgte tidspunkt på dagen - eller rettere - om natten til behandling af betænkningen i Europa-Parlamentet, der så at sige automatisk udelukker offentligheden, taler for sig selv. Er det i overensstemmelse med vores forestillinger om gennemskuelighed, eller skal barnet hellere fødes i dølgsmål? Også her mener jeg, at vi ikke ønsker at løse noget problem, men egentlig bare ønsker at blive fri for det.
Trods alt dette anerkender jeg uden forbehold, at en fælles europæisk statut har en uhyre stor betydning for EuropaParlamentets vægt. Den er et helt tydeligt bidrag til øget integration. Den styrker især Europa-Parlamentets demokratiske legitimitet. Det er dog vigtigt, at en sådan statut bliver vedtaget med et tydeligt flertal. Der skal tilstræbes absolut flertal, for det er ikke forståeligt, at vi stiller os tilfredse med et mindre flertal, hvis vi samtidig forlanger absolut flertal for en ændring - der er nok så ubetydelig - af forretningsordenen.
Jeg forstår ikke helt, hvorfor ordføreren reagerer så følsomt på, at nogle af vores kolleger foreslår at orientere godtgørelsen efter dommernes løn. Jeg synes især, det er snedigt, når han foreslår et gennemsnit. Det er efter al sandsynlighed en måde at opnå den mindst mulige modstand på, men det er først og fremmest snedigt. Jeg synes dog især, det er vigtigt, at vi i sidste ende står med en løsning, som vi kan forklare for alle og enhver - for os selv og offentligheden. Jeg vil gerne rette en stor tak til ordføreren for hans bestræbelser på at opnå et sådant mål. Han har fortjent en tak for sine anstrengelser.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, når Parlamentet tager fat på en hvilken som helst betænkning eller en retsakt, skal vi huske, at vi repræsenterer de europæiske borgere, og at vi tillige er lovgivere. Som repræsentanter for de europæiske borgere har vi forpligtelser over for borgerne. Som lovgivere skal vi lave en god retsakt, der er retligt korrekt og af høj kvalitet.
Den første af de forpligtelser, som jeg har nævnt, er speciel i dette tilfælde. Det er helt sikkert, at offentligheden har forventning om, at Europa-Parlamentet sikrer en fælles statut for medlemmerne, der er fastlagt med udgangspunkt i lighed mellem alle medlemmerne, og ender med systemer, som gennem tiden har hængt ved netop som en følge af disse uligheder.
Hr. formand, det første, der skal understreges, er, at ordføreren, da han tog fat på problemet, udviste courage og mod til ikke at gemme sig bag det retlige, bag den brede vifte af rettigheder og forpligtelser, som en statut indebærer, men at gå ubeskyttet i arenaen for beslutsomt at tage fat på det centrale problem.
Og jeg må sige, at jeg har diskuteret meget med ham, og han har selvfølgelig altid haft en konstruktiv holdning, selvom vi nogle gange ikke er blevet enige om konkrete retlige punkter. Og jeg vil klart give udtryk for min anerkendelse af det mod, som han har udvist.
Hvad angår de retlige aspekter - som jeg først og fremmest vil beskæftige mig med - er det blevet nævnt, at Amsterdamtraktaten ikke er trådt i kraft. Det er rigtigt, men der er intet, der forhindrer os i at gå i gang med det forberedende arbejde for sammen med Rådet og i overensstemmelse med dets analyser at afslutte proceduren, når Amsterdam-traktaten træder i kraft - og jeg er blandt dem, der har fuld tiltro til, at det bliver sådan, og hvis jeg ikke havde tiltro til, at Amsterdam-traktaten trådte i kraft, ville jeg sætte spørgsmålstegn ikke blot ved denne betænkning, men primært ved mange andre.
For det andet er det blevet sagt, at overgangsordningen medfører uligheder ved »overgangsordningens overgang« - det har hr. Rothley nævnt - for den giver mulighed for, at Parlamentets medlemmer i den kommende valgperiode har forskellige ordninger. Men vi er lovgivere, hr. formand, og vi ved, at enhver større lovreform medfører overgangsordninger, der er helt forskellige fra det, der reguleres, og det er sådan i alle vores retssystemer og naturligvis i Fællesskabets retssystem. Derfor kan hr. Rothleys fremgangsmåde ikke kritiseres. Man kan være mere eller mindre enig med ham, men det er en fremgangsmåde, der er fælles for enhver større lovreform, og det er, hvad der er tale om i dette tilfælde.
Jeg har fra begyndelsen været for et gennemsnit af lønningerne. Af den ene grund, hvilket jeg sagde på daværende tidspunkt og gentager i dag, at jeg ikke kan finde på noget bedre. I det spørgsmål er jeg uenig med nogle kolleger, der mener, at en sammenligning med en højtstående tjenestemand ville være bedre. Det mener jeg ikke.
På det retlige område har jeg haft nogle store rent tekniske uenigheder med ordføreren. Jeg ønsker ham på det område held og lykke i forhandlingen med Rådet. Jeg mener, at der er visse ting, der retligt set kunne forbedres, og jeg håber, at de bliver forbedret med ændringsforslagene.
Hr. formand, jeg vil ende, som jeg begyndte: med at udtrykke min beundring og taknemmelighed for ordførerens arbejde.

Maij-Weggen
Hr. formand, efter den tumult der har været omkrig godtgørelserne og medlemmernes lønninger, ser i morgen ud til at blive en positiv dag. Det forholder sig jo sådan, at det, der i mange år har været umuligt, lige løn for alle medlemmer af Europa-Parlamentet uanset nationalitet og et omkostningsdækkende godtgørelsessystem uden risiko for misbrug, efter 20 år endelig lykkes. Det er positivt, fordi de ulige lønninger og misbruget af godtgørelserne har ødelagt atmosfæren i og uden for Parlamentet.
Jeg vil gerne ønske hr. Rothley, der på en fremragende måde har løst den vanskelige opgave med at udarbejde en fælles statut, tillykke. Jeg tilslutter mig endvidere fru Green, der har ønsket hr. Gil-Robles og den forhenværende formand hr. Hänsch tillykke. De og ingen andre har startet denne udvikling. Det formodes ganske vist ind imellem, at det har været andre parlamentsmedlemmer, men det er dem, der har gjort det, og som fortjener æren.
Ikke desto mindre vil jeg gerne på vegne af den nederlandske CDA-gruppe (kristlige demokrater) pointere et par ting, fordi vi ved den fri afstemning i vores gruppe gerne vil angive nogle linjer. Vi går ind for forslaget om lige løn på grundlag af gennemsnittet af de nuværende nationale lønninger. Vi finder, at det princip er bedre end det gamle forslag om en bestemt procentsats af lønnen for en dommer ved Domstolen. Vi støtter hr. Rothley.
Vi går ind for muligheden for at lade det gamle system gælde i endnu fem år for dem, der har været i dette system i mange år. Vi mener, at det er en klog måde at behandle den gamle situation på. Vi mener også, at det er godt, at de supplerende pensioner nedtrappes. Om det sker i 1999 eller i 2004 er et personligt valg. Men det er godt, at det ikke fortsætter for længe.
Med hensyn til beskatningen går vi ind for en europæisk facilitet for et europæisk system og for en national facilitet for nationale systemer.
Til sidst vedrørende rejsegodtgørelserne. Vi har altid været for omkostningsdækkende rejsegodtgørelser. Vi er glade for, at det nu bliver ordnet på en god måde.
I morgen er en vigtig dag, og jeg håber inderligt, at betænkningen af hr. Rothley vedtages med stort flertal, så vi langt om længe kan sætte punktum efter denne ubehagelige diskussion.

Florio
Hr. formand, ærede medlemmer, vi har savnet en medlemsstatut i mindst 20 år - hvilket mange af kollegerne mindede om - og man må således hilse et forslag om en sådan statut velkommen. Selvom vores kollega Rothley har gjort en kraftig indsats, er forslaget efter min mening utilfredsstillende, da man i forslaget forveksler spørgsmålet om parlamentarikernes status - som er et omfattende og komplekst spørgsmål, der drejer sig om rettigheder og pligter - med spørgsmålet om parlamentarikernes vederlag. Dette er yderst indskrænkende, og jeg tror ikke, at det er set før i de parlamentariske statutter nogen steder i verden. Selvom man i forslaget hovedsageligt begrænser sig til de økonomiske spørgsmål, forsøger man desuden at løse disse ved at tage gennemsnittet af de aktuelle vederlag, som er fastlagt af de enkelte medlemsstater.
Personligt mener jeg, at det ville være mere rimeligt at lade vederlaget knytte sig til vederlaget for et andet fællesskabsembede, og at Parlamentet sammen med de andre institutioner samtidig gjorde en indsats for at få en politik med en generel reduktion af Fællesskabets lønninger, der objektivt set er alt for høje. Men man har ikke foretaget sig noget på dette punkt - som jeg og andre af vores kolleger tog op allerede i 1995 - og man agter heller ikke at foretage sig noget.
Endelig vil jeg gerne fremsætte en sidste bemærkning. Den foreslåede reform bevarer den diskutable frivillige supplerende pensionsfond, som medlemmerne har på nuværende tidspunkt; en fond, der overvejende finansieres med offentlige midler, men som administreres privat på en ærligt talt uansvarlig måde. Jeg gjorde allerede opmærksom på denne beklagelige situation i 1995, hvor jeg forlod denne fond sammen med andre af vores kolleger, da jeg var blevet klar over, hvordan den fungerede. Jeg beklager dog, at man ikke har benyttet sig af denne lejlighed til at afskaffe selve fonden eller til at bestemme, at de medlemmer, der ønsker at deltage i denne, skal finansiere den helt og holdent af deres egen lomme.

Formanden
Mange tak, hr. Florio.
Før forhandlingen afsluttes har hr. Fabre-Aubrespy bedt om ordet for en bemærkning til forretningsordenen.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, tillad mig at fremsætte en kort bemærkning med henvisning til forretningsordenens artikel 19 og artikel 22, der omhandler formandens og Præsidiets opgaver.
Også embedsmændene er blevet inddraget i denne debat. Dette har jeg drøftet med vores næstformand, hr. Anastassopoulos, som anfører, at det har været på tale at bringe medlemmernes aflønningssystem på linje med embedsmændenes, hvilket imidlertid betegnes som en krænkelse af Parlamentets værdighed.
Jeg må sige, at jeg blev dybt chokeret over dette udsagn, hvorfor jeg også har valgt at bringe sagen frem her i salen. Jeg anmoder Dem om som medlem af Præsidiet, der har ansvaret for den administrative tilrettelæggelse af Parlamentets arbejde, over for embedsmændene at tilkendegive, at Parlamentets medlemmer nærer den største agtelse for embedsmændenes indsats. Der er lande, hvor ministres og regeringschefers aflønning fastsættes i forhold til embedsmændenes aflønning. Jeg er ikke tilhænger af et sådant system. Imidlertid finder jeg, at det er en hån mod embedsmændene, som hjælper os, og som tjener almenvellet, at hævde, at et aflønningssystem, som bringer medlemmernes aflønning på linje med embedsmændenes, vil være en krænkelse af Parlamentets værdighed.

Formanden
Mange tak, hr. Fabre-Aubrespy. Deres ord vil fremgå af det fuldstændige forhandlingsreferat og af protokollen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Euro: ekstern repræsentation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0439/98) af Herman for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens forslag til Rådets afgørelse om repræsentation af Fællesskabet og fastlæggelse af dets holdning på internationalt plan i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Union (KOM(98)0637 - C4-0638/98).
Jeg giver først ordet til ordføreren, hr. Herman.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, hvem skal kunne repræsentere euroen udadtil? Dette interessante spørgsmål har flere gange været drøftet i Europa-Parlamentet. Nu synes der imidlertid at være fundet en løsning i form af et kompromis, der blev indgået i går, endnu inden der foreligger en udtalelse fra Europa-Parlamentet.
Hvem skal kunne tale på vegne af euroen? Direktøren for Den Europæiske Centralbank vil naturligvis tegne euroen, eftersom der fremover er en fælles pengepolitik. Man må derfor spørge, hvilken rolle direktørerne for de enkelte landes centralbanker i denne sammenhæng skulle kunne spille i de forskellige internationale fora. Imidlertid er der jo tale om en økonomisk og monetær union. Hvem skal kunne tegne den økonomiske del af Unionen? Hvem vil bedst kunne løse denne opgave? Efter Rådets opfattelse bør det være formanden for Rådet, eftersom det er Rådet, der har ansvaret for koordineringen, når det gælder den økonomiske politik.
Vi tillader os at sætte spørgsmålstegn ved denne afgørelse. Skulle den økonomiske koordinering udelukkende bero på Rådets indsats, ville der ikke ske nogen koordinering på dette felt. De ministre, der er medlemmer af Rådet, forsvarer primært nationale politiske interesser. Det er deres opgave, det er de valgt til, det betales de for at gøre. Ingen af dem føler sig kaldede til at forsvare Fællesskabernes interesser. Det er ikke deres opgave. Endvidere er Rådet ikke en permanent institution. Formanden for Rådet udpeges for en periode på et halvt år, og der er store forskelle de skiftende formandskaber imellem. Bedst som en formand har sat sig ind i de verserende sager og har opnået en vis autoritet på området, må han vige pladsen for efterfølgeren, der så kan begynde at sætte sig ind i emnerne. Resultatet er ingenlunde tillidvækkende, hvilket enhver kan forvisse sig om ved at se tilbage på de situationer, hvor Rådets formand har optrådt på vegne af Den Europæiske Union i forbindelse med forholdsvis krævende forhandlinger. Når det ikke er Kommissionen, der fører sådanne forhandlinger, er resultatet ynkeligt - vi så det i Geneve, vi har set det i andre sammenhænge. Årsagen er, at der i Rådet ofte kun kan opnås enighed om »den mindste fællesnævner«.
Endelig kan det konstateres, at formanden for Rådet kun vanskeligt kan skelne mellem opgaven som formand for en EUinstitution og opgaverne på den nationale scene. Et eksempel: Fra 1. januar 1999 overtager Oskar Lafontaine formandskabet for ØKOFIN-Rådet. Hr. Lafontaine er i dag kendt verden over for sine forholdsvis kontroversielle og uheldige bemærkninger om forskellige emner. Bemærkninger som på ingen måde afspejler Unionens fælles holdning. Jeg skal ikke beskylde hr. Lafontaine for at være skizofren, men blot pege på, at det næppe skaber goodwill, og at det i alt fald ikke øger Den Økonomiske og Monetære Unions troværdighed i internationale finanskredse, hvis hr. Lafontaine tager til Washington og udtaler sig på vegne af Unionen og der fremsætter synspunkter, som på afgørende vis adskiller sig fra de synspunkter, han fremfører som tysk finansminister.
Det er baggrunden for, at jeg ikke kan gå ind for Rådets holdning i denne sag. Den bygger på en svag og rent formel argumentation. Efter min opfattelse ville det være mere hensigtsmæssigt at lade Kommissionen varetage Fællesskabernes interesser, sådan som det generelt er Kommissionens rolle som EU-institution. På den måde vil også den fornødne kontinuitet være sikret. Jeg beklager således meget, at disse argumenter, der bygger på sund fornuft og i øvrigt forekommer at være efter traktatens ånd, ikke har vundet genklang. Vi bevæger os i stedet hen imod et kompromis, hvor Kommissionen tildeles en birolle som teknisk rådgiver og observatør. Alene en rolle som den, der leverer de fornødne akter til ministrene, som fører ordet.
Det er en afgørelse, som jeg meget beklager. Jeg håber, fornuften og realitetssansen vil sejre. At kravet om kontinuitet kombineret med det barske internationale forhandlingsklima vil vise, at de bedste resultater nås, hvis vi styrker Kommissionens magt på dette felt.

Porto
Hr. formand, på baggrund af den uklarhed, som Maastricht-traktaten har efterladt, er den afklaring, der nu giver Den Europæiske Union en korrekt repræsentation på internationalt plan, af største vigtighed. Hr. Fernand Hermans betænkning er et relevant bidrag i denne retning.
Den strategi, der skal følges over for IMF, skal naturligvis overvejes senere. Ifølge dens statutter kan der jo kun være national repræsentation, men det står blot tilbage at præcisere Fællesskabets nødvendige opfølgning herpå. Men også i fremtiden må det overvejes, om en ændring af statutterne vil være på sin plads, eftersom IMF griber ind på budgetpolitikområdet, der stadig er et enkeltstatsligt domæne, hvorfor vi ikke bør tabe af syne, at vores indflydelse derfor er større.
På trods af de institutionelle uklarheder kan vi dog glæde os over, hvor afklarede vi er med hensyn til den fleksible politik, der skal til for at sikre euroens troværdighed og stabilitet, så der undgås chok med meget negative konsekvenser. Lad os derfor håbe, at de seneste regeringsskifter, særlig skiftet i Tyskland, som hr. Herman netop har omtalt, ikke fører til en ændring af denne plan ud fra et naivt og flygtigt håb om på den måde at skaffe sig en hurtig folkelig støtte.

Gallagher
Hr. formand, euroens indførelse vil få stor betydning ikke kun for EU's borgere, men også for det internationale monetære og økonomiske system. Euroens indførelse vil give Fællesskabet en monetær tilstedeværelse, der svarer til dens økonomiske og kommercielle indflydelse på verdensøkonomien. Jeg beklager, at visse medlemmer af den nye tyske regering stræber efter politiske overskrifter om skattespørgsmål, og at de dermed har givet euroskeptikerne en festdag, på et tidspunkt hvor det er nødvendigt med fodslag og konsensus.
Det er helt afgørende, at Fællesskabet taler med én stemme internationalt, når man diskuterer og afgør spørgsmål vedrørende ØMU'en. Det er et alt for vigtigt emne til distraherende og splidskabende sololøb i skattespørgsmål, der helt klart hører ind under området for enstemmighed og nationale regeringer. Der skal være én stemme og én holdning. Ifølge forslaget til Rådets afgørelse skal Fællesskabet i spørgsmål vedrørende ØMU'en på internationalt plan repræsenteres af Rådet og Den Europæiske Centralbank med deltagelse af Kommissionen. Hver af disse institutioner har sin egen specifikke konkurrenceevne. Ændringerne i forbindelse med euroens indførelse vil påvirke stillingtagning og repræsentation på internationalt plan.
Vi kan støtte forslaget til Rådets afgørelse, men min gruppe finder det ikke fornuftigt. Vi støtter en rolle til Kommissionen i tråd med hr. Hermans forslag. Euroen skal snart indføres, og det er vigtigt, at vi taler med én stemme, og derfor bør der være kontinuitet på internationalt plan, sådan som hr. Herman anbefaler.

Randzio-Plath
Hr. formand, jeg vil gerne støtte ordførerens holdning meget eftertrykkeligt, fordi det også ligger gruppen på sinde og ikke kun er i overensstemmelse med formålet og ånden om at se Den Europæiske Union repræsenteret på passende vis. Derfor er det fuldstændig rigtigt, at Den Europæiske Union ikke kun er repræsenteret i internationale finansielle institutioner ved Den Europæiske Centralbank, ikke kun ved Euro 11-Rådet, men også ved Europa-Kommissionen. Europa-Kommissionen har til opgave at være integrationens motor. Den har til opgave at være traktaternes vogter. Derfor skal der reguleres på nøjagtig samme måde i verdensfinansordenen som i verdenshandelsordenen. Europa-Kommissionen skal spille sin særlige, fremhævede rolle.
Derfor skal gårsdagens beslutning på økonomi- og finansministrenes møde i høj grad beklages. Den er heller ikke fremtidsorienteret, hvad angår fremtidige beslutninger, fordi det ikke kan garanteres, at Den Europæiske Union rent faktisk - også hvis den kun agerer som Økonomisk og Monetær Union - taler med én stemme. Det skal imidlertid være vores mål. I Den Europæiske Union har vi betalt bittert for, at man ikke har talt med én stemme i verdenshandelsforhandlingsrunderne. Netop inden for verdensfinansordenen skal det være tilfældet. Af demokrati- og integrationspolitiske årsager ville det i allerhøjeste grad være passende at følge forslaget fra hr. Herman, ordføreren, og at indrømme Europa-Kommissionen dens rette plads og ikke plads nr. 2 i repræsentationen af Den Europæiske Union og Euro 11-zonen.

Paisley
Hr. formand, jeg sad i aftes i Underhuset og lyttede til statssekretæren for Det Forenede Kongeriges og Nordirlands regering. Han sagde ligeud, at hans regering vil modstå ethvert forsøg på at fjerne et veto om beskatning. I denne uge har talsmænd fra Frankrig og Tyskland erklæret, at de ønsker et veto ophævet, og vi befinder os således på kollisionskurs. Det hjælper ikke vores økonomi, specielt eftersom den kommer under stadig større pres. Det, der er sket i Det Fjerne Østen, kan ske et andet sted i morgen - selv i USA og Europa. I dag er vi på kollisionskurs. Lad mig gøre det klart, at jeg altid har troet på, at Unionens fremtid ligger i et samarbejde mellem suveræne nationale stater og ikke i at transformere nationale stater til en enkelt international superstat.

Metten
Hr. formand, for 12 måneder siden blev Euro 11-Rådet oprettet som et uformelt organ, der ganske vist ikke skal stå til ansvar for nogen, men som heller ikke kan træffe formelle beslutninger. Allerede nu oplever vi, at formanden for Euro 11-Rådet skal repræsentere eurozonen eksternt i G7, IMF og missioner til særskilte lande. Ikke alene gives tohastighedskonceptet, som vi med Schengen-aftalen i Amsterdam-traktaten netop vil af med, en kraftig impuls på en blå mandag, men endnu vigtigere, vi ser en regeringsmodel introduceret, hvilket er det mest vidtgående fælles skridt i den første søjle. I den anden søjle forsøger vi rådvildt at give Unionens udenrigspolitik ét ansigt og én stemme med hr. og fru FUSP. Endvidere lægger vi ikke den eksterne repræsentation af ØMU'en hos Kommissionen, traktatens vogter og forvalter, men hos et halvårligt skiftende formandskab for det officielt ikkeeksisterende og ukontrollerede Euro 11-Råd.
Her, mine damer og herrer, er der noget galt. Her afspores ØMU'en, inden den er etableret. Her hævner det sig, at for mange beslutninger i dagens Europa overlades til finansministrenes snæversyn, suffleret af de endnu mere indadvendte kredse i Det Monetære Udvalg. Én eurozone kræver én repræsentation. Men Henry Kissingers ønske om ét europæisk telefonnummer opfyldes ikke med et halvårligt skiftende formandskab. I praksis ringer amerikanerne til den ikkeskiftende formand for Det Økonomiske og Finansielle Udvalg eller til et af de permanente medlemmer af G7 uden i øvrigt at vide på vegne af hvem, den pågældende kan tale. Hvis eurozonen tager sin forpligtelse til ansvarlig handling alvorligt, burde Kommissionen være telefonnummeret. Den europæiske koordination skal iværksættes i så god tid som muligt, så Europa virkelig kan tale med én stemme.
Kommissionen skal nægte at medvirke til de nuværende forslag fra ØKOFIN, hvor Kommissionen får lov til at være Euro 11 formandens hjælper. Derfor skal forslaget trækkes tilbage. I det nuværende G7 kan ingen repræsentere Den Europæiske Union. Det er bedre at ophæve G7 og begynde forfra med et G3.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, det glæder mig, at Europa-Parlamentet har sat dette punkt på dagsordenen. Emnet er aktuelt, netop som Rådet har truffet sin afgørelse. Det vil måske undre nogle af de tilstedeværende, men jeg vil gerne takke Europa-Parlamentet for at have bidraget til en frugtbar debat og for at have støttet Kommissionens forslag. Europa-Parlamentet har i høj grad bidraget til, at økonomi- og finansministrene i går på deres møde nåede et godt resultat. Det skal jeg komme tilbage til om et øjeblik. Jeg vil godt understrege, at jeg som nævnt er taknemmelig for Europa-Parlamentets indsats i denne sag.
Det var en tilfredsstillende afgørelse, Rådet nåede frem til i går. Det er en politisk afgørelse. Den bygger på de grundlæggende elementer i Kommissionens forslag om repræsentation af Fællesskaberne udadtil i forbindelse med euroens indførelse. Denne repræsentation vil være treleddet. Inden jeg nærmere beskriver indholdet i afgørelsen og kommer ind på de konkrete bestemmelser, vil jeg gerne erindre om dens formål. Målet er ambitiøst, eftersom der er tale om at give euroen mæle, sikre, at Fællesskaberne er repræsenteret på den internationale scene i monetære anliggender, og sikre, at Fællesskabernes interesser forsvares. Det er målet at sikre, at Fællesskaberne kan bidrage til at løse og afværge økonomiske kriser og i det hele taget bidrage til den nødvendige justering af det internationale monetære system. Med euroens indførelse får EU en monetær identitet. EU får en plads på den internationale scene, som i højere grad svarer til Unionens økonomiske betydning.
Lad os se nærmere på afgørelsens indhold. Og lad mig understrege, at det er en god afgørelse. Til alle, der har udtrykt tvivl herom, må jeg sige, at i denne sag er det bedste det godes fjende. Der er tale om en foreløbig afgørelse og en realistisk afgørelse, som blev truffet før den 31. december, altså før indførelsen af euroen, hvilket for blot få dage siden langtfra var nogen selvfølge. Der er to aspekter, som jeg finder bør fremhæves. For det første bør det understreges, at Unionens fælles holdning fastlægges. Forud for ethvert møde i et internationalt forum fastlægges Unionens fælles holdning, idet der sker en koordinering mellem medlemslandene. Denne koordinering varetages naturligt nok af formanden for Euro 11-Rådet. Koordineringen kan i øvrigt gennemføres meget hurtigt, eftersom det er besluttet at anmode Kommissionen om at etablere et videokonferencesystem mellem Kommissionen, Den Europæiske Centralbank og de enkelte medlemslandes finansministerier.
Lad mig tilføje, at Rådets holdning forud for ethvert møde af betydning i et internationalt forum vil blive forberedt i Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, altså på baggrund af Kommissionens bidrag, eller eventuelt på baggrund af et forslag stillet af Kommissionen. Det er med andre ord sikret, at Den Europæiske Unions holdning, eurozonens holdning, fastlægges i forhold til en given hændelse, i forhold til en given forsamling.
For det andet bør det understreges, at der nu er truffet en afgørelse om repræsentation af Fællesskaberne. Den valgte repræsentationsform gør det muligt for EU at tale med én røst, idet de berørte institutioners kompetence respekteres. Der er en økonomisk pol, og der er en monetær pol. Det er helt naturligt, at den fælles røst betjener sig af flere stemmebånd, hvilket i øvrigt ligger helt på linje med den holdning, stats- og regeringscheferne gav udtryk for på Det Europæiske Råds møde i Luxembourg i december 1997. I henhold til den afgørelse, der blev truffet i går, kommer Rådet til at spille en rolle, Den Europæiske Centralbank kommer til at spille en rolle, og Kommissionen kommer til at spille en rolle. Der bliver tale om en treleddet repræsentation, som også påpeget af ordføreren. De tre led er uløseligt knyttet sammen, men de er også hver især uundværlige, hvis vi skal sikre, at Den Økonomiske og Monetære Union bliver velfungerende.
Jeg skal udtrykke mig mere præcist, også for at rydde eventuelle misforståelser af vejen. De skyldes formodentlig gårsdagens pressekommentarer. Jeg deltog imidlertid i hele forhandlingsforløbet og kan derfor berette, hvad der helt præcist blev besluttet. Jeg vil indskrænke mig til tre forhold. For det første, repræsentation i formelle fora som G7 og G10. Det er i overensstemmelse med Kommissionens forslag besluttet, at Unionen vil være repræsenteret ved formanden for Euro 11-Rådet, direktøren for Den Europæiske Centralbank og et medlem af Kommissionen. De tre udgør den delegation, der deltager på vegne af Fællesskaberne. Kommissionen har i denne sammenhæng ikke en birolle. Intetsteds i afgørelsen anvendes udtrykket »teknisk rådgiver« som betegnelse for den rolle, Kommissionen kommer til at spille. Kommissionen deltager og yder - helt naturligt - sin bistand og sin støtte for på den måde at spille en nyttig og effektiv rolle. Og, hr. ordfører, De kan være overbevist om, at Kommissionen er klar til og har viljen til at spille en sådan rolle.
For at sikre kontinuiteten i lyset af de skiftende formandskaber for Rådet vil en minister fra et af G7-landene altid indgå i delegationen og støtte formanden for Euro 11-Rådet.
For det andet, repræsentation i formelle internationale organisationer som eksempelvis IMF. De nuværende bestemmelser sikrer her Kommissionen observatørstatus i Interimskomitéen. Herudover giver Rådets afgørelse ECB observatørstatus i interimsudvalget og i bestyrelsen. Endvidere åbnes der mulighed for, at det bestyrelsesmedlem, som repræsenterer formandskabet for Euro 11-Rådet, assisteret af et medlem af Kommissionen, over for bestyrelsen kan give udtryk for Unionens fælles holdning. Det betyder helt konkret, at Kommissionen får adgang til alle de informationer, den måtte behøve for at kunne spille den rolle, der forventes af den, ikke mindst i forbindelse med den multilaterale overvågningsprocedure.
For det tredje, repræsentation i forbindelse med bilaterale opgaver. Opgaver i tredjelande præciseres af formandskabet for Euro 11-Rådet eller ØKOFIN-Rådet, og afgørelse om repræsentation træffes fra sag til sag. Efter min opfattelse den eneste fornuftige løsning på dette felt.
Disse bestemmelser vil, når de er godkendt af stats- og regeringscheferne, på basis af forslag udarbejdet af Kommissionen blive omsat til en beslutning i henhold til artikel 109, stk. 4, og vil blive drøftet med de berørte tredjelande. Jeg kan i denne forbindelse oplyse, at formanden for Europa-Kommissionen, Jacques Santer, allerede nu har meddelt, at han sammen med Rådets formand, kansler Klima, vil tage emnet op i forbindelse med det forestående topmøde mellem EU og USA den 18. december 1998.
Afslutningsvis skal det understreges, at det er en vigtig afgørelse, der her er truffet. Det er en foreløbig afgørelse. Beklageligvis er vi ikke 15 eurolande, men kun 11. Beklageligvis lader det sig ikke gøre på et par uger at gennemføre en ændring af IMF's vedtægter. Afgørelsen er ikke desto mindre et positivt skridt. Nok er afgørelsen foreløbig, men den sætter os i stand til under de bedst mulige vilkår at tage hul på ØMU'ens tredje fase fra 1. januar 1999. Jeg kan forsikre, at Kommissionen som altid vil holde Europa-Parlamentet nøje underrettet om udviklingen i drøftelserne og om euroens udvikling på den internationale scene.

Formanden
Mange tak, hr. de Silguy.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Den finansielle og monetære krise
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0441/98) af Randzio-Plath for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om de internationale monetære og finansielle kriser og deres indvirkning på Den Europæiske Unions økonomi.
Jeg giver først ordet til ordføreren, fru Randzio-Plath.

Randzio-Plath
Hr. formand, kære kolleger, de økonomiske og finansielle kriser har vist dette gamle kontinent, Europa, og Den Europæiske Union, hvor nødvendigt det er at etablere en ny verdensomspændende arkitektur. Bretton Woods-institutionerne er mere end 54 år gamle, og de er ikke gearet til at arbejde med de udfordringer, vi står over for som følge af globaliseringen. Derfor skal der skabes en ny verdensomspændende finansiel arkitektur, der frem for alt skal starte med en reform af Den Internationale Valutafond. Interimsudvalget er som rådgivende og administrativt organ forældet og skal erstattes af et politisk råd. Denne institutionelle reform er absolut vigtig, fordi vi har brug for et politisk råd, der træffer beslutninger, selv påtager sig ansvaret for de finansielle beslutninger og ikke spiller dette ansvar i hænderne på tjenestemændene, hvis tingene går galt.
Vi ønsker, at også de finansielle beslutninger bliver truffet i politisk regi. Desuden mener jeg, at Den Internationale Valutafond, Den Internationale Betalingsbank, Verdensbanken og også Verdenshandelsorganisationen skal have et tættere og mere koordineret samarbejde. Vi har altså brug for en institutionel reform, og denne reform vil med sikkerhed heller ikke gå uden om G7-runden. G7-møderne omfatter trods alt ikke alle verdens regioner. Vi har smerteligt måttet opleve, at det ikke er godt, når de pågældende regioner rent faktisk ikke inddrages i beslutningsprocessen ved løsningen af kriser. Derfor skal det overvejes, om ikke et økonomisk sikkerhedsråd i FN-regi kunne løse og i den forbindelse understrege problemet med repræsentation af alle verdens regioner, hvilket i dag betyder sikkerhed, især økonomisk og social sikkerhed.
I den forbindelse må reformen af de eksisterende institutioner selvfølgelig ikke undervurderes. Her skal Den Internationale Valutafonds arbejdsmåde også ændres. De hidtidige betingelser og den skematiske tilpasning af dem har i højere grad ført til en skærpelse af krisen end til en bremsning eller overvindelse af den. Man må dog også helt sikkert sige: En reform af arbejdsmåden er den ene side af medaljen, men det handler især om, at Den Internationale Valutafond har en fornuftig budgetramme. De seneste G7-beslutninger peger i den rigtige retning, men jeg mener, at vi stadig ikke har fundet frem til en adækvat arbejdsmåde og heller ikke en budgetramme for Den Internationale Valutafond.
Reglerne for Den Internationale Valutafond skal også udformes, ændres og udnyttes bedre, således at man kan vise, at der kan ydes og organiseres hurtig hjælp i forbindelse med likviditetskriser, der har været en årsag til krisen i de forgangne måneder og år. Der skal være åbenhed her for at kunne indlede en gældssaneringsplan vedrørende moratorier, finansielle beskyttelsesklausuler og stilstandsaftaler, der egentlig altid er blevet overvejet for sent i kriserne, og som egentlig heller ikke passer ind i konceptet. Her skal det også overvejes at organisere en slags tidsbegrænset kontrol af udgående kapitalbevægelser ud over overvågningen af kortfristede indgående kapitalbevægelser.
For os i Den Europæiske Union er det også vigtigt med nye retsinstrumenter, der sikrer, at der etableres øget gennemskuelighed og organiseres mere pålidelige finansielle informationer på finansmarkederne. Der bliver brug for en globalisering af regelsæt og tilsynssystemer i en tidsalder, hvor der bliver dereguleret, og hvor kapitalbevægelserne også bliver liberaliseret. Markedsøkonomien har jo verden over vist os, at det rent faktisk ikke har været muligt at organisere velfungerende økonomiske og finansielle forbindelser uden et regelsæt. Derfor skal vi især holde øje med kortfristede internationale kapitalbevægelser, der har ført mange lande ud i kriser. En fuldstændig overvågning af disse indgående kapitalbevægelser er nødvendig. Men desuden skal regeringerne langt om længe med positive tilskyndelser motivere til, at der bliver flere langfristede kreditbevægelser.
Siden krisen i Mexico har der været et problem med de moralske risici. Investorer og grundejere løber større og større risici i deres søgen efter gevinstoptimering. Her stoler de på, at Den Internationale Valutafond mestrer problemet i forbindelse med en likviditetskrise, fordi de finansielle krisers negative indvirkning på den reelle markedsøkonomi, erhvervsliv, vækst, investeringer og beskæftigelse er for stor og for uberegnelig, og der derfor kan mobiliseres skattepenge med henblik på at minimere de private investorers risici. Der skal langt om længe findes frem til nogle rammer, således at den private sektor kan bære sin del af omkostningerne ved overvindelsen af kriserne.
Et andet punkt: Der skal også aktiveres og gennemføres et effektivt system til tilsyn med og overvågning af finansielle aktiviteter med henblik på hele tiden nye finansielle produkter, der bidrager til finansmarkedernes fragilitet og volatilitet. Vi kan ikke forbyde derivater, men vi skal se til, at de også er underlagt tilsyn og kontrol. Ud over tilsynet med banker har vi også brug for et tilsyn med ikkebanker. Her er der behov for et tæt samarbejde mellem Den Internationale Valutafond, de nationale regeringer og Den Internationale Betalingsbank. Vi har her også brug for endegyldige, globalt gældende kvalitetsstandarder for finansinformationerne, men også for andre systemer.
Der vil altid være finansielle kriser. Muligheden for kriser skal mindskes, fordi kriserne på finansmarkederne i dag berører det reelle erhvervsliv. Derfor skal vi sørge for, at disse kriser bremses i deres indvirkning på vækst, investeringer og beskæftigelse, ikke alene i de kriseramte lande, men også i de nyindustrialiserede lande, i udviklingslandene og i de industrialiserede lande. Derfor kræver det også koordinering i det politiske samarbejde i forbindelse med organiseringen af et ensartet konjunkturforløb mellem Europa og USA samt samarbejde mellem Den Europæiske Centralbank og den amerikanske centralbank. Vi skal også sikre stabilitet i valutakursrelationerne mellem de vigtige verdensvalutaer. Vi skal i eurotidsalderen bidrage til, at de regioner, der kan sikre stabiliteten i de internationale valutarelationer, også yder deres bidrag, således at der også kan gives et svar på globaliseringens udfordringer ved hjælp af et mere retfærdigt finansielt verdenssystem. Desuden handler det om en mere retfærdig løsning på fordelingsproblemet. Den kan kun opnås, hvis Den Europæiske Union ved, at den gennem europæiske handlingsplaner også kan yde et bidrag til denne strategi til overvindelse af kriser, til styring af kriser, og det ikke kun ved, at Unionen overvinder kriser, men også ved, at den bidrager med præventive foranstaltninger, således at kriser kan undgås.

Metten
Hr. formand, jeg vil indskrænke mig til det, som EU kan gøre ved den finansielle krise. For det første skal vi åbne for importen fra de lande, som er ramt af den finansielle krise. Det kan vi også, fordi Europa hidtil har profiteret af krisen, fordi renten på kapitalmarkedet i Europa er faldet meget på grund af kapitalflugten fra den tredje verden til EU. På grund af de lave råstofpriser, forårsaget af vigende efterspørgsel, er inflationen i Europa faldet til et historisk lavpunkt. Den europæiske vækst overstiger af den grund forårets forventninger. Hvis eksporten fra de kriseramte lande med deres devaluerede valutaer stiger, kan vi ikke umiddelbart stå på bremsen med antidumpingafgifter. Hvis disse lande ikke kan komme af med deres produkter i Europa, der har overskud på handelsbalancen, hvor så?
For det andet skal Europa hjælpe til med at gøre kontrollen med hurtig kapital mulig i udviklingslandene. Håndhævelse af internationalt aftalte forsigtighedsregler, som muligvis skærpes, er derfor et vigtigt første skridt.
For det tredje skal IMF koncentrere sig mindre om at købe vestlige privatbanker ud på regeringernes og i den sidste ende på befolkningens bekostning i skyldnerlandene og mere om at opretholde købekraften, produktionen og selvhjælpsmulighederne i skyldnerlandene. Hvis den private banksektor finansielt gøres medansvarlig for at imødegå og bekæmpe kriser, er en sådan finansiel politik også mulig uden at udvide IMF's midler. Den omstilling af IMF, der er nødvendig, kan næppe forventes af IMF's interimsudvalg, der består af konservative bankfolk og finansministre. Jeg har derfor svært ved at forstå, hvordan en opvurdering af interimsudvalget eller en fusion af IMF's og Verdensbankens udvalg kan være et instrument i en sådan nødvendig forandring.
For det fjerde skal EU hjælpe til med at få indført standardklausuler i kontrakterne, som gør det muligt at forlænge betalingsfristen mod betaling af en bøde. Med sådanne klausuler havde det været muligt at undgå en stor del af den nuværende elendighed i skyldnerlandene.
Til sidst skal der forandres meget i nogle af skyldnerlandene. Men at være bagklog og bagefter sige, at det måtte gå galt, hører ingen steder hjemme. Mange af de ramte lande fik gode karakterer af alle relevante internationale organer og eksperter. Hukommelsestab er i den forbindelse usundt og hæmmer den selvkritik, som jeg har savnet meget i debatten hidtil.

Langen
Hr. formand, verdensøkonomien befinder sig virkelig i en absolut nævneværdig krise. Alligevel er tallene for Den Europæiske Union ekstremt positive. For landene i Den Økonomiske og Monetære Union kan vi forvente en gennemsnitlig inflationsrate for 1998 på 1, 5 %, et statsligt budgetunderskud på 2 % og en økonomisk vækst på 3 %, makroøkonomiske tal, som vi ikke har set mage til i lang tid. Vi bør trods alle diskussionerne om kriserne verden over understrege, at det er Den Europæiske Union, der er verdens stabilitetsvogter, ikke mindst, fordi vi har besluttet os for euroen, hr. kommissær de Silguy. Det er de fakta, vi skal diskutere. Det må vi ikke glemme! Betænkningen af vores kollega Randzio-Plath indeholder mange positive initiativer, men på nogle punkter kan vi overhovedet ikke give vores tilslutning. Jeg vil nævne dem i løbet af kort tid, da jeg ikke forventer at få så meget ekstra tid som kollegerne fra den anden side.
For det første: Spørgsmålet om kortfristet kapitalkontrol fører efter vores mening overhovedet ikke til noget. For det andet: Dannelsen af et økonomisk sikkerhedsråd i FN-regi er ikke andet end fantasteri! For det tredje: Fru Randzio-Plath, Deres kompromisforslag 5, som De har påduttet os, med hensyn til en manglende hensyntagen til investeringer op til en 3 %-grænse, hvad angår budgetunderskud, i stabilitets- og vækstpakken. Så pænt havde De slet ikke behøvet at bukke for hr. Lafontaine!
Alligevel har vi brug for øget gennemskuelighed på dette område. Jeg vil nævne de tre punkter kort. For det første: Vi har brug for gennemskuelighed på nationalt og internationalt plan, fordi markederne ellers ikke kan fungere. For det andet: Vi har brug for en multilateral overvågning, især med henblik på den finansielle politik. For det tredje: Vi har brug for reformer af de nationale finansmarkeder. De udsvingsmargener for yen, dollar og euro, som hr. Lafontaine har foreslået, bringer os overhovedet ikke videre, for noget sådant kan man kun kræve, hvis man har gjort sig fortjent til det på forhånd med en sund økonomisk, finansiel og monetær politik. Her er Den Europæiske Union på rette vej. Derfor hilser vi den vej, som Kommissionen har foreslået, velkommen.

Goedbloed
Hr. formand, den internationale finansielle krise har chokeret verden, og mange er overraskede. Vi har konstateret, og det kommer også frem i betænkningen af fru Randzio-Plath, at der findes en række årsager. Hr. Metten siger: Vi skal ikke græde over spildt mælk. Men vi har også måttet konstatere under høringen af de finansielle eksperter, at der er mangler ved vores informationssystem. IMF er ikke i tide blevet informeret om en række tal, fordi tallene er upålidelige, og fordi det er klart, at forskellige lande måler med forskellige mål. Lande i Asien, som har haft meget stor vækst, og som er vigtige for Europa og USA, blev pludselig ramt af den asiatiske influenza.
Asien var sygt, Europa bliver småforkølet, hvis vi ikke passer på, og Europa har klaret sig rimelig godt med euroen. De lande, der desværre endnu ikke er med i euroen, har endnu et problem. Gennemskuelighed, god kontrol og samdrægtige regler er derfor meget vigtige. Derfor mener Den Liberale Gruppe, at det er vigtigt, at man anvender de samme standarder, men at det ikke er nogen hjælp at arbejde med en form for et finansielt sikkerhedsråd eller med en beslutningskompetence inden for IMF. Det fører blot til endnu flere snakkeklubber, og jeg som troede, at vi havde nok talkshows i fjernsynet. Det drejer sig om handling. Det drejer sig om entydighed og om klarhed. Markedet skal også have del heri. Markedet skal også løbe en risiko.
Hvis der sørges for en god økonomisk politik, for en god revision, og der tages hensyn til kulturelle forskelle, for de er til stede i Asien, er det muligt, og det skal Europa være opmærksom på, netop med en europæisk rolle at sørge for, at stabiliteten genoprettes så hurtigt som muligt for at skabe mere beskæftigelse og større vækst i de lande, men også i Europa.

Wolf
Hr. formand, jeg tror ikke, vi kommer videre med den gamle måde at tænke på, hr. Langen. Det er virkelig tiltrængt med en ny måde at tænke på. Det er farligt, hvis Europa og europæerne tænker som De, nemlig at vi befinder os på de saliges ø og farisæisk kan glæde os over, at vi hidtil er blevet skånet. Det handler snarere om, at Europa udnytter sin gunstige position til at yde et aktivt bidrag til, at også andre igen får fast grund under fødderne. Til det formål har vi brug for en stabilisering af valutakurserne, tilsyn, gennemskuelighed, kontrol og i sidste ende en socialøkologisk omstrukturering af verdensøkonomiens institutioner.
Fru Randzio-Plath har fuldstændig ret, vi har til det formål også brug for en grundlæggende politisk konsensus. Den skal udarbejdes i FN, hvor vanskeligt det end er, og hvor svært det end er at forestille sig efter 20 år med neoliberal politik. Men også og netop i finansverdenen er det, hr. Langen, herredømmets dialektik, der gælder. De herskendes arrogance forbereder altid sit eget fald!

Formanden
Jeg er dobbelt taknemmelig, hr. Wolf, for Deres ord og for den nøjagtighed, hvormed De har udnyttet den tid, De havde til rådighed, som kun var et minut.
Jeg giver ordet til hr. Langen, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Langen
Hr. formand, må jeg gøre Dem opmærksom på, at vores kollega fra Den Liberale Gruppe, hr. Goedbloed, netop har holdt sin jomfrutale. De, der er en kommunikativ formand, har glemt det. Vil De venligst påskønne det? Klokken er immervæk 23.20.

Formanden
Mange tak, hr. Langen. Formandskabet er altid taknemmelig for medlemmernes hjælp. Derfor takker jeg Dem for, at De har orienteret mig. Hr. Goedbloeds indlæg var så fremragende, at jeg ikke tænkte på, at det var hans første. Jeg troede, at det var et af de medlemmer, der er mere vant til at tale i Parlamentet. Det er forklaringen på, at jeg ikke var opmærksom på det. Under alle omstændigheder, hr. Goedbloed, er jeg sikker på, at Deres indsats her i fremtiden bliver fremragende, hvilket Deres indlæg har vist.
Fru Randzio-Plath, en bemærkning til forretningsordenen? Vær venlig ikke at indlede en ny debat.

Randzio-Plath
Hr. formand, fordi min kollega fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe har fremsat en bemærkning til en tysk politiker, vil jeg gerne anføre, at mit ændringsforslag 5 er i overensstemmelse med EuropaParlamentets holdning, som jo blev vedtaget forrige år i forbindelse med principperne i den økonomiske politik, og det af Europa-Parlamentets plenarforsamling.

Formanden
Tak, fru Randzio-Plath. På denne tid af aftenen har vi mulighed for at være generøse med bemærkningerne til forretningsordenen. Men vi vil under ingen omstændigheder indlede en ny debat, og nu har hr. Lukas ordet i ét minut.

Lukas
Hr. formand, det er en skam, at vores kollega må holde sin jomfrutale ved midnat for en tom sal. Men det er endnu mere en skam, at denne så vigtige og udmærkede betænkning først kan blive diskuteret nu. Jeg mener, den er udmærket, selvom jeg ikke kan tilslutte mig den på alle punkter. Det ville jo også være latterligt at ville komme ind på alle punkter på ét minut. Jeg vil blot sige, hvor meget jeg beklager - og her går jeg ikke fejl af temaet - at problemerne med børnearbejde og børnemisbrug ikke bliver nævnt med ét eneste ord i denne betænkning. Disse to problemer er med deres moderne intensitet også et resultat af globaliseringen. Krisen i Asien har stor indflydelse på disse misforhold. De, der kender til de sociale strukturer i disse lande, ved det. Især børnesexturismen vokser som følge af valutaens forfald. Man kan efter min mening tale om en globalisering af perversionerne. Den Europæiske Union bør også udtale sig om dette aspekt af krisen!

Secchi
Hr. formand, jeg vil ikke komme ind på diagnoserne her, da disse allerede i stor udstrækning er blevet behandlet, men i stedet gå over til tre punkter i forbindelse med prognoserne for det, der skal gøres. For det første forekommer det mig helt klart, at der er to synspunkter, som står i ret stor kontrast til hinanden. Der er nemlig nogle, som understreger, at det er nødvendigt med en større kontrol og med statsindgreb, mens det for andre lader til at være meget vigtigere at få markedet til at fungere bedre. Sidstnævnte tankegang er efter min mening den mest overbevisende, også på baggrund af, at de seneste finansielle begivenheder har vist, at det er nødvendigt at være mere agtpågivende, at øge gennemsigtigheden og forbedre informationsstrømmene og således at fastlægge nogle regler, der passer bedre til den nye praktiske situation. Forslaget om både direkte og indirekte at kontrollere de finansielle strømme synes tværtimod ikke bare at være utopisk, men også at føre til en meget ineffektiv fordeling af midlerne.
For det andet vil jeg med hensyn til volatiliteten gerne understrege, at dette problem, der er bestemt til at fortsætte, navnlig kræver nogle passende instrumenter for at fjerne de risici, der følger heraf, i stedet for nogle ineffektive kontrolforanstaltninger, som ikke har nogen mulighed for at fungere i lyset af de mængder og de funktionsvilkår, der karakteriserer finansmarkederne i dag. Det vil vi også få at se i de kommende uger, f.eks. med hensyn til spørgsmålet om vekselkursen mellem euro og dollar. Jeg tror i øvrigt ikke, at der er nogen, der mener, at vi i dag har betingelserne til at gentage sådan noget som det gamle Bretton Woods-system, som vi alle godt husker.
Jeg vil blot understrege det tredje punkt med en enkelt sætning. Lad os tage os mere af de svageste led i kæden - hvilket ordføreren netop gør i sit forslag - og af de økonomier, såsom Latinamerikas og navnlig Brasiliens økonomi, der befinder sig i en vanskelig situation, de kun delvist selv er skyld i, og som kræver den størst mulige støtte fra vores side, både i deres og i vores egen interesse.

Mendes Bota
Hr. formand, i slutningen af 1996 nåede Dow Jones-indekset 6.400 point i Wall Street. Fra rekord til rekord nåede det, indtil den 17. juli, op på 9.337 point. Siden da har det været deroute. En dominoeffekt, der har ramt alle børser i verden, uden undtagelse, en generaliseret panik på finansmarkederne, en række lande på kanten af økonomisk sammenbrud, IMF, OECD og Den Europæiske Union, der hastigt må nedjustere de mirakuløse forventninger om økonomisk vækst, som de havde fremsat for 1998 og 1999.
Tilsyneladende har den verdensomspændende finanskrise overrasket alle. Doktorer i økonomi, forretningsverdenens skribenter, finansanalytikere, politiske beslutningstagere, der for fire måneder siden i kor enstemmigt besang det globale finansmarkeds velsignelser, er alle af deres mangel på forudseenhed blevet fanget i en monumental fiasko. Sagen er jo, at Japan længe har været på tynd is. Den russiske økonomi har længe været lige så syg som sin præsident, og alligevel har de europæiske banker begravet USD 48 milliarder i et land, der er holdt op med at kontrollere sin egen valuta. De såkaldt nye markedsøkonomier har længe sat sig i gæld ud over det forsvarlige. Det er års sikre forvisninger, der med ét alle sammen synes uden værdi. Gårsdagens ultraliberalistiske apostle betvivler i dag, at markederne kan regulere sig selv, og at der kan være vækst uden kapitalens totale bevægelsesfrihed. Det er dette back to business , denne tilbagevenden til en større interventionisme fra stat og finansorganisationer, der tydeligt fremgår af denne betænkning og dette beslutningsforslag. Pludselig er finanslægebogen blevet fuld af ord som kontrol, gennemsigtighed, reformer, offentlige investeringer, garantier, risici, koordinering, kodekser, adfærd, etik, beskyttelse, tilsyn, balance, planer og handling. Den herskende klasse har endelig gjort sig klart, at en globalisering af markederne uden en politisk-juridisk ramme og uden hensyntagen til dens sociale følger udgør en trussel for stabiliteten i verden.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer. Tak til fru Randzio-Plath for den forelagte betænkning, som opfordrer til en indgående drøftelse af et særdeles alvorligt problem: de finansielle kriser og de konsekvenser, vi må drage heraf. Det er afgjort et problem, vi bør beskæftige os med. Jeg vil derfor gerne takke for det initiativ, De har taget i denne sag. Vi noterer os i Kommissionen de anbefalinger, betænkningen indeholder. Lad mig understrege, at Kommissionen på igen måde indtager en passiv holdning. Kommissionen er sig fuldt ud bevidst, at Den Europæiske Union må spille en særlig rolle i denne sammenhæng, ikke mindst i lyset af indførelsen af euroen og af hensyn til dennes fremtidige udvikling.
Jeg vil tillade mig at tage tre spørgsmål op, som blev rejst af ordføreren. For det første, hvordan afhjælper vi den aktuelle krise? Hr. Langen påpegede, at krisen ikke må få os til at sætte spørgsmålstegn ved princippet om kapitalens frie bevægelighed. Det er efter min mening en fornuftig vurdering. Erfaringen har vist, at enhver form for kontrol med kapitalbevægelserne er uvirksom og nærmere virker modsat hensigten. Kapitalen strømmer ud, men vender ikke tilbage. Imidlertid har udviklingslandene behov for kapitaltilførsel for at sikre fortsat udvikling. Men frihed ledsages af ansvar. Også den private sektor har således, som det blev understreget, et ansvar i denne sammenhæng. Dette ansvar kommer til udtryk i tre krav, vi må stille, når det gælder kapitalens frie bevægelighed: gennemsigtighed, overvågning og forebyggelse.
Hvad angår kravet om gennemsigtighed, kan det konstateres, at det langtfra er opfyldt. Der findes i dag investeringsfonde, som råder over midler i størrelsesordenen flere hundrede milliarder euro, uden at de er forpligtede til at indberette deres transaktioner til nogen tilsynsførende myndighed endsige underrette deres aktionærer herom. Denne manglende gennemsigtighed er efter min opfattelse farlig, hvilket den aktuelle krise også vidner om. Den manglende gennemsigtighed er også chokerende, eftersom de pengepolitiske myndigheder udsættes for stigende pres og forventes hurtigt at kunne levere stadig mere præcise oplysninger om omfanget af den officielle internationale likviditet. Vi må derfor overveje, hvilke forholdsregler der må tages for at skabe øget gennemsigtighed og bringe denne asymmetri til ophør.
Dernæst kravet om overvågning. Samtidig med at der skabes øget gennemsigtighed, må vi videreudvikle vores overvågningsprocedurer. Cooks nøgletal betegnede i sin tid et stort fremskridt i denne sammenhæng. Det har sandsynligvis afværget mangen en krise, men jeg tror, vi i dag må erkende dets begrænsninger, herunder at det er et instrument, som kun finder anvendelse på pengeinstitutter. Vi må derfor finde nye metoder til at styrke overvågningen af off balance sheet transaktioner, ligesom vi må overveje, hvordan regnskabspraksis kan strammes op på visse punkter. Jeg tænker her på omfanget af dubiøse fordringer. Den igangværende saneringsproces i Asien har allerede tydeligt afdækket situationens alvor.
Det tredje krav, vi må fremhæve, er forebyggelse. Vi må blive bedre til i fællesskab at forebygge finansielle kriser. Vi ved eksempelvis i dag, at vi bør udvikle en multilateral overvågningsprocedure rettet mod de makroøkonomiske politikker, i særdeleshed når det gælder valutakurser og kortfristede kapitalbevægelser. Tilgiv mig, at jeg på dette ene punkt ikke er enig med ordføreren, der foreslår et sikkerhedsråd for økonomiske anliggender i FN-regi. Hvorfor er jeg uenig heri? Fordi vi rent faktisk allerede har et organ i FN-regi, nemlig IMF. Efter min opfattelse er det relevante spørgsmål derfor, hvordan Den Internationale Valutafonds opbygning kan justeres, således at Fonden i højere grad bliver i stand til at afværge og håndtere kriser. Når det gælder, hvad De, hvis jeg har forstået Dem ret, betegner som det »politiske ansvar«, mener jeg, at tanken om eventuelt at omdanne IMF's interimsudvalg til et besluttende og globalt organ, som også kan varetage overvågningsopgaver - en tanke, som for nylig blev fremført af bl.a. den franske præsident, Jacques Chirac - er en tanke, som fortjener at blive undersøgt nærmere.
Det andet spørgsmål, jeg gerne vil tage op, er spørgsmålet om EU's rolle. EU skal spille en dobbelt rolle. For det første skal EU fremstå som et godt eksempel. For det andet skal EU bidrage til debatten. Sandt er det, at de store udfordringer ligger på det globale niveau, ikke inden for kontinentets rammer. Alligevel kan EU udmærket yde sit bidrag til en justering af det internationale monetære og finansielle system. Det sker også, og EU's bidrag antager mange forskellige former. Lad mig ganske kort omtale nogle eksempler. Jeg tænker på den beretning, Mario Monti fremlagde for nylig vedrørende finansielle tjenesteydelser med titlen »Udarbejdelse af handlingsplan«. Den forventes i juni 1999 udmøntet i konkrete foranstaltninger og en tidsplan på flere områder med det formål at skabe en højere grad af finansiel stabilitet. Jeg tænker også på det nyetablerede FESCO-udvalg (Federation of European Securities Commission) under Kommissionen og på banktilsynet under Det Europæiske System af Centralbanker. Begge betegner de skridt i den rigtige retning. Det er ikke mindst vigtigt at sikre en hurtig og sikker informationsudveksling mellem de tilsynsførende myndigheder og de pengepolitiske myndigheder. Når det gælder regnskabsaflæggelse, støtter Kommissionen arbejdet med at etablere en internationel regnskabsstandard (International Accounting Standard), og Kommissionen vil sammen med medlemsstaterne tage bestemmelserne vedrørende finansielle institutioners egenkapital op til ny vurdering under hensyntagen til Cook-kommissionens arbejde. Når det gælder det kommercielle aspekt, minder jeg om, at det var Kommissionen, der tog initiativ til en ny runde af multilaterale forhandlinger (betegnet Millenium Round), og sikrede, at disse også kommer til at omfatte finansielle tjenesteydelser. Det var blot en kort præsentation af nogle af de mange områder, hvor EU går foran og viser et godt eksempel.
EU skal bidrage til debatten. Det var den anden rolle, jeg nævnte. Kommissionen har deltaget aktivt i debatten og har ikke mindst deltaget aktivt i de seneste G7-initiativer. Det er Kommissionen, som har forberedt den meddelelse til Det Europæiske Råd, som i går blev vedtaget i ØKOFIN-Rådet, om en styrkelse af det internationale finansielle system. Det understreges i den omtalte meddelelse, at Unionen fremover må spille en central rolle inden for de nye strukturer, der tegner sig for det internationale finansielle system, ligesom Unionen må spille en central rolle i forbindelse med et styrket økonomisk og finansielt samarbejde med de nye lande og med udviklingslandene.
Forebyggelse. Også den private sektor må inddrages og påtage sig sin del af ansvaret, når kriser skal afværges eller løses. Men lad mig understrege, at EU's bidrag til den internationale debat ikke mindst forudsætter en effektiv repræsentation udadtil. Vi drøftede spørgsmålet for et øjeblik siden, og jeg skal ikke gentage, hvad jeg sagde i den forbindelse.
Det tredje spørgsmål, jeg ville tage op, vil jeg udelade i betragtning af det fremskredne tidspunkt. Jeg havde forventet, det ville blive rejst i løbet af debatten, eftersom det er omtalt i den forelagte betænkning. Jeg håber, der bliver mulighed for at komme ind på spørgsmålet ved en senere lejlighed. Lad mig her blot nævne, at det drejer sig om en eventuel fælleseuropæisk plan med henblik på at fremme investeringerne. Jeg kan sige, at Kommissionen på min foranledning så sent som i morges vedtog en meddelelse om dette emne. Meddelelsen peger på en række muligheder, der tegner sig for EU i så henseende, alt imens kravet om budgetdisciplin naturligvis fastholdes. Jeg håber, vi får lejlighed til at komme nærmere ind på dette emne i løbet af de næste uger.
Som det fremgår, deler Kommissionen i vid udstrækning Europa-Parlamentets synspunkter, og jeg kan forsikre EuropaParlamentet om, at Kommissionen vil følge udviklingen på dette felt nøje, bl.a. i forbindelse med Kommissionens anbefalinger vedrørende konvergens- og stabilitetsprogrammerne. Afslutningsvis vil jeg understrege over for Parlamentet, at Kommissionen fuldt ud er sig sit ansvar bevidst og aktivt deltager i den igangværende debat om en ny struktur for det internationale monetære system. Med indførelsen af euroen stilles der yderligere krav om, at EU spiller en aktiv rolle på dette område. Jeg føler mig overbevist om, at den afgørelse om Fællesskaberners repræsentation udadtil, som blev truffet i går, giver os det nødvendige værktøj og sætter os i stand til at gøre vores synspunkter gældende.

Formanden
Mange tak, hr. de Silguy.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
Før jeg ønsker Dem et velfortjent og styrkende hvil, vil jeg sige til Dem, at i morgen torsdag den 3. december 1998 åbnes mødet kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 23.45)

