Konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde om økonomisk styring (28.-29. oktober 2010) (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er den vigtige forhandling om konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde om økonomisk styring (28.-29. oktober).
Jeg vil gerne byde formanden for Det Europæiske Råd, hr. Van Rompuy, og formanden for Kommissionen, hr. Barroso, velkommen til Parlamentet. Til stede sammen med os er desuden repræsentanter for det belgiske formandsskab og for Kommissionen. Vi begynder med de meddelelser, som formanden for Det Europæiske Råd, hr. Van Rompuy, har til os.
Herman Van Rompuy
Hr. formand! Hovedemnet for Det Europæiske Råds møde den 28.-29. oktober var den økonomiske styring i EU - særlig med rapporten fra taskforcen om økonomisk styring. Rapporten, som blev godkendt på mødet, og de efterfølgende begivenheder - og her tænker jeg særlig på Irland - har illustreret spørgsmålets vigtighed helt generelt og især behovet for de finansielle mekanismer til hurtig iværksættelse, som vi vedtog i maj.
Jeg vil gerne takke finansministrene for den hurtighed, hvormed de har handlet i den sidste uge, og jeg understreger, at dette viser vores vilje til at sikre euroens stabilitet.
'Finansiel støtte fra EU og euroområdet vil blive givet inden for rammerne af et stærkt politikprogram, som vil blive genstand for forhandlinger mellem Kommissionen, IMF - sammen med Den Europæiske Centralbank - og de irske myndigheder. [...] I betragtning af irsk økonomis stærke fundament skulle en beslutsom gennemførelse af programmet gøre det muligt at genskabe en robust og bæredygtig vækst og samtidig sikre den økonomiske og sociale samhørighed.' Det erklærede Eurogruppen og ministrene i ØKOFIN-Rådet.
Taskforcen var ikke en konference på regeringsniveau, men det var en gennemgang af vores arbejdsmetoder, prioriteringer og procedurer på området. Vi tilstræbte at opnå den rette balance mellem på den ene side at fastlægge en overordnet europæisk ramme for behovet for at undgå for store underskud på statsbudgetterne og økonomisk ubalance inden for EU og på den anden side at give medlemslandenes regeringer frihed til at bestemme, hvad de vil beskatte, og hvordan de vil bruge deres midler - i overensstemmelse med deres egne nationale politiske procedurer og EU-lovgivningen.
Vi ønsker at sikre, at hver medlemsstat fuldt ud overvejer de konsekvenser, som økonomiske og finanspolitiske beslutninger vil have for deres partnere og for stabiliteten i EU som helhed. Samtidig ønsker vi at styrke EU's evne til at reagere, når politikkerne i en medlemsstat udgør en risiko for resten af EU.
Disse anbefalinger ligger desuden, lige som taskforcens andre anbefalinger, yderst tæt op ad Kommissionens forslag. Jeg har desuden drøftet disse spørgsmål med gruppelederne i Parlamentet og med formændene for de ansvarlige udvalg - i henhold til det format, der blev bedt om.
En præcisering. Visse personer påstår, at de er skuffede over, at der ikke er en højere grad af automatik i beslutningstagningen. Jamen, mere automatik er lige nøjagtig, hvad vi foreslår. Rådet - og det var Rådet under traktaten - træffer beslutning om sanktioner på basis af et såkaldt 'omvendt flertal'. Det betyder, at et kommissionsforslag om sanktioner er gældende, medmindre et kvalificeret flertal stemmer imod, mens det hidtil har været sådan, at sanktionerne skulle vedtages af et flertal.
For bare få uger siden var nogle af medlemsstaterne meget tilbageholdende over for beslutninger ved omvendt flertal. Det er virkelig et gennembrud, og taskforcen har endvidere foreslået en hel række andre foranstaltninger rettet mod at forstærke stabilitetspakten, som f.eks. mere koordinering af politikker, det europæiske halvår, pålidelig statistik og de uafhængige finanspolitiske råd.
Medlemsstaterne skal have følelsen af, at deres beslutninger om politikker har konsekvenser for alle deres partnere og for EU som helhed. Det er det vigtigste, vi skal lære af krisen. Helt generelt skal det siges, at hensigten med taskforcen var, at den skulle være en politisk ramme, inden for hvilken der hurtigt kunne skabes konsensus. Alle de gennembrud, vi opnåede, skal nu omsættes til lovgivning. Det arbejde skal gøres af Kommissionen, Rådet og Parlamentet. Jeg har tillid til, at alle institutionerne vil holde processen i gang. Det er et ekstremt vigtigt ansvar.
Med hensyn til taskforcens tredje og sidste hovedelement kommer jeg nu til opfølgningen på taskforcen. Vi anbefaler en robust og troværdig, permanent krisemekanisme til at sikre den finansielle stabilitet i euroområdet som helhed. Alle stats- og regeringscheferne var enige om dette og om, at det kræver en mindre traktatændring.
Før jeg runder dette punkt af, vil jeg gerne understrege, at arbejdet med stabilitetspakten ikke kun drejer sig om at straffe medlemsstater eller om at rette fortidens fejltagelser. Det er vigtigt at se på den i en bredere sammenhæng. Vi må ikke glemme den overordnede udfordring, der ligger i at forbedre EU's struktur, opnå bæredygtige vækstrater og generelt forbedre de økonomiske resultater.
Dette var fokus for EU 2020-strategien, der tidligere i år blev vedtaget af Det Europæiske Råd. Til dem, som frygter, at budgetnedskæringer vil få den økonomiske vækst til at falde, er svaret, at vi må fokusere mere på de underliggende strukturelle faktorer, som hæmmer vores økonomi, og gøre noget ved dem. Det bliver hovedemnet for Det Europæiske Råds møder i februar og marts til næste år.
Det Europæiske Råd har også kort drøftet EU-budgetspørgsmål, bl.a. affødt af Parlamentets formands tale ved åbningen af vores møde. Vi blev enige om at tage det op igen i december.
I mellemtiden - lyder vores konklusion ganske enkelt - og jeg citerer "er det afgørende, at EU's budget og den kommende flerårige finansielle ramme afspejler den konsolideringsindsats, der ydes af medlemsstater for at bringe underskud og gæld ind i en mere bæredygtig gænge. Det Europæiske Råd, der respekterer" - og det skal understreges - "der respekterer for de forskellige institutioners rolle og og nødvendigheden af at opfylde EU's mål, vil på sit næste møde drøfte, hvordan det sikres, at udgifterne på europæisk plan yder et passende bidrag til dette arbejde".
Lad mig endnu en gang gøre det helt klart, at vi anerkender Parlamentets nye rolle i henhold til Lissabontraktaten. I forbindelse med budgetproceduren for 2011 havde vi ikke Det Europæiske Råds kasket på, da vi tog stilling, da dette er en sag for Ministerrådet og Parlamentet.
Som formand for Det Europæiske Råd opfordrer jeg alle de involverede partier til at fortsætte deres høringer, så der kan nås et kompromis om budgettet for 2011 med mindst mulig forsinkelse. Et I et kompromis skal der tages højde for de forskellige hensyn, og samtidig skal traktaterne overholdes.
Dette Europæiske Råd har også - som det vil være tilfældet med alle Europæiske Råd - udarbejdet fælles holdninger for EU forud for større internationale begivenheder. I dette tilfælde var vores opmærksomhed koncentreret om forberedelsen af G20, Cancúnkonferencen om klimaforandringer og en række bilaterale topmøder.
På G20, der jo nu har fundet sted, blev vi enige om prioriteringerne, som på det tidspunkt blev fremlagt af Unionens repræsentanter og af de EU-medlemsstater, der er medlem af G20. Det omfattede at sikre vedtagelse af Basel III-aftalen om kapitalkrav og om reformen af IMF. I forbindelse med sidstnævnte vil jeg gerne understrege, at denne skelsættende reform blev gjort mulig af europæernes åbne og konstruktive tilgang til sagen. Vi afgav to medlemmer for et nå en endelig aftale, og vi bar således en pæn del af prisen for kompromiset.
Med hensyn til spørgsmålet om ubalancerne i den globale økonomi og valutakurspolitikken var drøftelserne intense i opløbet til G20-mødet. På topmødet foretog man en korrekt analyse, og der var enighed om en proces. Vi bifalder beslutningerne om at etablere et sæt af indikatorer for ubalancer og den evaluering, der vil ske i 2011. Nu er det vigtigt at nå til enighed om politikken og om nødvendigt om korrigerende foranstaltninger på grundlag af den nævnte evaluering.
Med hensyn til Cancúnkonferencen har Det Europæiske Råd også udarbejdet EU's holdning til brug ved forhandlingerne, der begynder ved udgangen af denne måned. Siden København sidste år har der været et stort antal samtaler - formelle og uformelle - men det går langsomt og er stadig meget svært. Cancún er formodentlig kun et mellemtrin frem mod en global ramme for indsatsen for at imødegå klimaforandringerne. Det beklager EU naturligvis.
Endelig drøftede Det Europæiske Råd vores prioriteringer og strategier for de kommende bilaterale topmøder, nemlig topmøderne med USA, Rusland, Ukraine, Indien og Afrika. Dette er yderst nyttigt for kommissionsformand Barroso og mig selv, og det sikrer, at vi ved den slags lejligheder ikke kun taler på vegne af EU's institutioner, men på vegne af de 27 som en helhed. Det er min hensigt at at gøre dette til en tilbagevendende del af Det Europæiske Råds møder.
Hermed afslutter jeg mit resumé af Det Europæiske Råds seneste møde, som fandt sted for næsten en måned siden. Jeg vil i alle tilfælde fortsætte min praksis med hurtigst muligt orientere lederne af Parlamentets politiske grupper, dvs. inden for et par timer efter afslutningen af hvert af Det Europæiske Råds møder. Jeg ser frem til at høre Deres synspunkter.
José Manuel Barroso
Hr. formand, mine damer og herrer! Hvis en uge i politik er lang tid, så kan en måned virke som en evighed. Meget er sket siden sidste møde i Det Europæiske Råd - ikke mindst de aktuelle begivenheder i Irland. Den påtænkte foranstaltning er et yderligere, afgørende skridt imod at sikre den finansielle stabilitet i Irland, euroområdet og EU som helhed. De to instrumenter, vi etablerede i maj, er effektive redskaber, som kan løse den opgave, de skal løse. Irland har helt specifikke problemer at tage fat på, og dem kan disse instrumenter takle. Hermed skulle det være muligt for irsk økonomi at komme tilbage på vejen til bæredygtig vækst på baggrund af dens grundlæggende stærke karakter.
De sidste måneder har været en udfordring. Vi er kommet meget langt, men arbejdet er endnu ikke afsluttet. Vores økonomiske styring er under forandring. Taskforcen med hr. Van Rompuy som formand har fremlagt sine resultater, som er meget positive. Med hjælp fra betydningsfulde bidrag fra Kommissionen er det lykkedes taskforcen at skabe bred overensstemmelse mellem Kommissionens lovforslag og at dække visse andre meget vigtige aspekter af økonomisk styring.
Det, der er helt afgørende, er, at skrappere finanspolitiske regler og en mere omfattende økonomisk overvågning - der begge er hjørnesten i Kommissionens pakke - er blevet bevaret. Jeg har mange gange før understreget vigtigheden af få den nye ramme så hurtigt som muligt, så jeg blev glad, da Det Europæiske Råd støttede vores idé om en hasteprocedure og satte sig selv det mål at nå en aftale om Kommissionens forslag til lovgivning i sommeren 2011.
Det er bemærkelsesværdigt, at de spørgsmål, der blev rejst i september vedrørende Kommissionens ret til at fremsætte lovforslag, nu er blevet til et ønske om hurtigst muligt at behandle forslagene. Nu skal den normale lovgivningsprocedure gå sin gang over de kommende måneder. Jeg har tillid til, at fællesskabsmetoden fungerer lige så godt, som den altid har gjort, og hjælper os med at styrke den økonomiske styring i euroområdet og i EU.
Jeg er overbevist om, at vi ender med at have skrappe regler, der er baseret på passende incitamenter til overholdelse, delvis automatisk gennemførelse og en effektiv ramme til at imødegå større makroøkonomiske ubalancer. Vi har brug for en styrket og konsekvent økonomisk styring for at opnå en stabil og bæredygtig vækst, hvilket er afgørende for vores borgeres beskæftigelse og velfærd.
En permanent kriseløsningsmekanisme for euroområdet er en væsentlig del af dette puslespil. Den gældende tidsbegrænsede mekanisme udløber i 2013, så det er yderst vigtigt, at vi til den tid i stedet har noget troværdigt, robust og varigt, som er rodfæstet i de basale tekniske realiteter. Derfor er Kommissionen allerede på det generelle plan begyndt at udarbejde en fremtidig ny mekanisme for euroområdet. Denne mekanisme, som vi udarbejder i tæt samråd med formanden for Det Europæiske Råd, skal ses i sammenhæng med den overordnede indsats for at styrke den økonomiske styring i EU og euroområdet.
Jeg vil gerne gøre det klart, at selv om mekanismen finansieres over de nationale budgetter, vil den forblive et "europæisk" initiativ, og man vil naturligvis kunne trække på Kommissionens ekspertise, uafhængighed og upartiskhed i sit arbejde. Mekanismen får tre primære elementer, nemlig et makroøkonomisk tilpasningsprogram, en finansieringsordning og inddragelse af den private sektor. Sidstnævnte kan ske på mange måder, men først og fremmest ønsker jeg at gøre det klart, at hvad end der besluttes vedrørende inddragelse af den private sektor, så gælder det først efter 2013.
Stats- og regeringscheferne besluttede enstemmigt, at det er nødvendigt med en traktatændring for at kunne indføre mekanismen. Da vi sidste år vedtog Lissabontraktaten, var der ingen, der forestillede sig, at nogen ville foreslå nye ændringer så hurtigt. Vi ved alle, at det aldrig er en nem proces, og vi kender alle sammen de faldgruber, der er. Det er én af årsagerne til, at jeg - på Det Europæiske Råds møde og endda tidligere - forklarede, at vi ikke skulle acceptere en revision af traktaten, der ville så tvivl om medlemsstaternes stemmerettigheder. Jeg er glad for, at dette argument blev accepteret, og at en eventuel revision vil være af yderst begrænset omfang.
Det giver også mening for os at have en så enkel proces som muligt. Det er derfor, jeg vil advare imod fristelsen til at knytte dette sammen med andre områder, der ikke har forbindelse hertil.
Alle disse tiltag finder ikke sted i et tomrum. Det Europæiske Råds møde, G20-topmødet, topmødet mellem EU og USA i Lissabon sidste weekend er alle vigtige elementer, som indgår i vores overordnede plan om at genoprette EU's stabilitet og vækst. Vi vil drøfte G20-topmødet i den næste forhandling her i Parlamentet, så lad mig nu fokusere helt kort på det meget vigtige EU-USA-topmøde i Lissabon.
Stemningen på topmødet var åbenhjertig, venlig og koncentreret. Sammen med hr. Van Rompuy enedes vi med præsident Obama om behovet for en transatlantisk dagsorden for vækst og beskæftigelse, som skal omfatte en tilnærmelse af lovgivningen og tidlige høringer om emner som konkurrenceevne og globale reformer. Vi har pålagt ministrene og kommissærerne at fremme dette konkrete arbejde, navnlig gennem Det Transatlantiske Økonomiske Råd.
Den globale økonomi, G20 og vækstøkonomierne var i høj grad også på dagsordenen. Min pointe er, at vi i EU kun kan nå vores mål, hvis vi sætter ind på alle politikområder. Vi skal udnytte de relationer, vi har til alle vores væsentlige partnere - vi skal bruge alle de midler, vi har, til en integreret indsats på alle niveauer - på nationalt plan, i EU og på globalt plan. Én ting står klart. Vi får mere indflydelse udadtil, hvis vi er i stand til at blive enige med hinanden indadtil - inden for EU. I den forbindelse bekymrer det mig, at visse af de seneste tilkendegivelser ikke har bidraget til at bevare fokus og samhørighed i forbindelse med vores fælles indsats.
Jeg mener, at de fremskridt, vi indtil nu har opnået med hensyn til økonomisk styring, er en indikation af, at vi - med tilstrækkelig politisk vilje fra alle sider - kan gøre EU til en stærkere magt i verden til gavn for vores borgere. Men skal det lykkes, skal vi være klar over, at det skal opleves som en fælles opgave - ikke kun fra EU's institutioners side, men også i alle vores medlemsstater. Derfor appellerer jeg nu om mere samhørighed, mere konvergens, mere fælles vilje.
Joseph Daul
Hr. formand, mine damer og herrer! I en opinionsmåling, jeg så i en avis i går, står der, at 70 % af franskmændene tror, at de stadig står midt i en krise, og at der endnu ikke er fundet løsninger. Jeg er sikker på, at man med en bredere undersøgelse i EU ville komme frem til samme resultat.
Vi må derfor tage fat på det, der virkelig optager borgerne. De lever i svære tider og kan ikke acceptere den langsomme og komplekse beslutningsproces i EU og på globalt plan. Mange af disse mennesker har spurgt mig, hvad vi - og EU - gør for dem og deres familer. Folk er bange. Samtidig ser jeg, at flere og flere politikere og flere og flere lande, selv her i Parlamentet, bruger, manipulerer med og udnytter denne frygt og ængstelse og ikke kommer med nogen forslag.
Denne populistiske tilgang, som underminerer vores politikker, er betænkelig, og jeg vil gerne her sige, at det ikke er en måde at løse de konkrete og alvorlige problemer, som vores lande og EU står over for i verden. Jeg mener, at det er op til de politiske partier og de grupper i Parlamentet, som er imod denne populisme og demagogi, i højere grad at sige fra.
Nej, svaret på krisen er ikke at undgå emnet eller gribe til protektionisme. Nej, der er ikke nogen hurtig eller nem løsning på den krise, vi står over for. Nej, vi kan ikke være ligeglade med solidaritet eller med indsatsen for at styrke alle vores lande over for globaliseringen og så bagefter finde ud af, at vi - når alt kommer til alt - i modgangstid har brug for partnere.
Vi skal lære af det, der sker i Irland, og dette er ikke en kritik af Irland. Vi skal blive klogere, for de vanskeligheder, som landet står over for, skyldes ikke kun bankerne, men også den nuværende regerings finanspolitik og økonomiske politik i årenes løb. Den keltiske tiger, der alene var ansvarlig for sin egen vækst - med et atypisk skattesystem, minimal regulering af bankerne og en investeringskodeks ulig den i alle andre EU-lande - står over for et kollaps af boblen på ejendomsmarkedet, husholdningerne er gældsat, de har en rekordstor arbejdsløshed og en lammet banksektor. Den irske regering har garanteret for hele banksystemet og har afsat 480 mia. EUR, eller tre gange landets BNP, hvilket forøger landets underskud på statsbudgettet med 32 %.
Nu kommer de efter EU's solidaritet og har med rette fået den. Jeg hilser dette velkommen og - som hr. kommissær Rehn i mandags sagde her i det selv samme Parlament - den hjælp, som Irland snart modtager, vil beskytte stabiliteten i hele euroområdet. Men har denne europæiske solidaritet, som Dublin nu med rette modtager, lige som det var tilfældet, da Irland kom ind i EU, i årenes løb været udvist af den irske regering selv?
Hvor mange gange har medlemsstaterne ikke forsøgt at harmonisere beskatningen - hvilket er en forudsætning, som vi ser det alt for tydeligt i dag, for god styring af euroen? Og hver gang har de samme få lande været imod.
Jeg peger ikke fingre ad nogen, men jeg er overbevist om, at det er på tide, at vi fremover drager lære af den form for adfærd. Som jeg har sagt adskillige gange her i Parlamentet, er en krise ensbetydende med muligheden for forandring, og vi må ikke være bange for at ændre de af vores vaner, der ikke har haft den positive virkning, som vi havde regnet med.
De foranstaltninger, der blev vedtaget af Det Europæiske Råd for få uger siden, og retningslinjerne, som blev aftalt på G20 i Seoul, repræsenterer et skridt i den rigtige retning, men de er ikke vidtgående nok. Med andre ord er det nødvendigt at være opmærksom på behovet for samarbejde i Europa og mellem større regionale blokke for at imødegå ustabiliteten på finansmarkederne og handelsbalanceunderskuddene - og også for at undgå en valutakrig.
Vi ved alle, at over for alle disse spørgsmål vil det ikke være muligt for vores lande på egen hånd at finde en bæredygtig, langsigtet løsning for 500 mio. EU-borgere, der, som jeg sagde til at begynde med, forventer af deres politikere - det vil sige alle os her og hjemme i vores hovedstæder - at vi træffer fremsynede beslutninger.
Hvis krisen har lært os noget, så er det, at gårsdagens løsninger ikke nødvendigvis er morgendagens. Vi betaler en høj pris for at have indset dette i en tid, hvor krisen er over os, men prisen bliver endnu højere, hvis vi fortsætter med at ignorere det. Jeg opfordrer EU's institutioner og medlemsstaternes regeringer til forandring, til på det politiske plan at tage ved lære af krisen og at holde op med at vente med at søge solidaritet, til det er for sent.
Jeg vil gerne tilføje en sidste ting. Dette er ikke et spørgsmål om, at Det Europæiske Råd og Parlamentet bekæmper hinanden. Det er et spørgsmål om at gennemføre traktaterne, om at vise solidaritet og om at arbejde skulder ved skulder. Det er det budskab, jeg gerne vil sende til de tilstedeværende, så vi kan klare krisen til gavn for vores medborgere.
Martin Schulz
Hr. formand! Da jeg lyttede til formanden for Det Europæiske Råd, hørte jeg en anden tone, end da jeg lyttede til kommissionsformanden. Formanden for Rådet har givet os en beretning, og hvis jeg giver mig selv lov til at lade mig forføre, så kan jeg reelt kun nå til den konklusion, at alt er i den skønneste orden. Men hvis jeg hører på hr. Barroso, får jeg mere et indtryk af, at - og jeg citerer - "visse af de seneste tilkendegivelser ikke har bidraget til samhørighed". Det er, hvad kommissionsformanden sagde om Rådet, hvor De siger, at der hersker total harmoni.
Nej, virkeligheden i EU ser lidt anderledes ud. Realiteterne i Europa er, at EU er opdelt i tre, nemlig de tysk-franske beslutningstagere, resten af euroområdet og så de øvrige, der ikke hører til euroområdet, hvor Det Forenede Kongerige indtager en særstilling. Sådan er realiteterne i Europa.
Især er der brug for at kigge på Det Forenede Kongeriges særstilling. Det tysk-franske Merkel-Sarkozy-beslutningstagende partnerskab har indgået en handel med hr. Cameron. Det ved alle, og det skal siges højt. Handlen er i stil med følgende, nemlig "Jeg har brug for en revision af traktaten om stabilitetspakten". "Okay", siger hr. Cameron, "det er ikke nemt for mig, for jeg har nogle menige partimedlemmer i Underhuset, som er imod, men så får jeg et andet budget". Fru Merkel og hr. Sarkozy siger så "godt, så gør vi det".
Sådan er realiteterne i Europa. Ikke bare har det intet at gøre med fællesskabsånd. Det er en tilgang, der vil ødelægge EU's samhørighed, og på lang sigt vil det også ødelægge EU. Jeg frygter, at det er, hvad nogle personer ønsker. De bifalder det med begejstring. De medlemmer sidder derovre.
(Bifald)
Hvis vi ikke ønsker, at disse personer i fremtiden skal bestemme farten her på kontinentet, så må vi tage EU i en anden retning.
(Kraftig uro)
Jeg vil forsøge at fortsætte. Hr. Langen bliver altid let ophidset. Reformen af EU's stabilitetspakt gøres afhængig af en aftale med et land, der ikke engang er med i euroområdet. Fru Merkel går med til en revision af traktaten på et tidspunkt, hvor ingen her i Parlamentet kan forudse, hvad der vil ske i Irland. Derudover ved jeg ikke, om revisionen af EU-traktaten bliver accepteret så gnidningsfrit i Irland, som det ser ud til i beretningen fra Det Europæiske Råd.
Fru Merkel siger, at den private sektor skal inddrages. Jeg vil bare gerne stille et spørgsmål til hr. Rehn vedrørende den privat sektor i Irland. Hvordan var det helt konkret muligt for de irske banker at blive godkendt i stresstesten? Det ville jeg gerne have en forklaring på?
Det, fru Merkel gør, er at lave en stresstest af euroen. Det, der sker, er, at inddragelse af den private sektor er en god ting, og det er rigtigt for den private sektor at blive inddraget. I Europa-Parlamentet - og det bakker jeg op om - traf vi i bred enighed beslutning om en måde at inddrage den private sektor på, nemlig ved at indføre en europæisk afgift på fiansielle transaktioner.
(Bifald)
Dette blev kort drøftet på G8-topmødet, og så sagde de "nej, vi ønsker ikke en afgift på finansielle transaktioner". Derpå sagde vi "okay, så glemmer vi det". Afgiften på finansielle transaktioner blev begravet over eftermiddagskaffen. Hvis der var en måde at inddrage den private sektor på, som helt konkret ville få en virkning på den omtalte private sektor, så ville det være det her. Folk siger nu, at Det Forenede Kongerige ikke ønsker den. Bestemmer Det Forenede Kongerige reelt alt i EU? Hvad om vi begyndte med en afgift på finansielle transaktioner i euroområdet først, f.eks., og sagde, at vi på denne måde ville opkræve forfaldne afgifter fra den private finanssektor i euroområdet.
(Kraftig uro)
Jeg vil gentage hvad han sagde, bare for at tolken kan sige det, nemlig "et folk, et rige, en fører". Det var dét, denne mand sagde.
Jeg er næsten færdig. Der er bare det, at når dette medlem går gennem Parlamentet og råber "et folk, et rige, en fører", så har jeg kun én ting at sige, nemlig at de personer, som sagde dét i Tyskland, det er mennesker, hvis tankegang jeg arbejder hårdt på at bekæmpe, men jeg tror, at denne herres synspunkter ligger tættere på den tankegang, end mine gør.
Joseph Daul
(FR) (henvendt til hr. Bloom) Jeg kan ikke acceptere det, De sagde. Vi lever i en demokratisk tidsalder og under et demokratisk system. Jeg vil bede Dem om at komme med en officiel undskyldning, og ellers vi vil indgive en formel klage. Der er personer, som har sagt mindre end det - det er ikke i orden.
(Bifald)
Han var lige ved at tilføje, at man er i gang med at etablere koncentrationslejre for at løse problemet.
Formanden
Mine damer og herrer! Vi er nødt til at fortsætte. Jeg vil tage det i betragtning. Lad mig læse artikel 152, stk.1, i forretningsordenen. "Formanden kalder ethvert medlem, som generer mødets korrekte afvikling, eller hvis adfærd ikke er i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i artikel 9, til orden". Jeg vil bede Dem, kære kollega, om at undskylde over for Parlamentet.
Godfrey Bloom
(EN) De synspunkter, hr. Schulz udtrykker, er nok. Han er en udemokratisk fascist.
Formanden
Mine damer og herrer! Vi forventede noget helt andet. Vi ønsker ikke vores drøftelser forstyrret på en sådan måde. Jeg vil indkalde Dem, kollega, til et møde med mig, og vi må træffe beslutning om de næste skridt.
Det er umuligt at afvikle vores drøftelser i en sådan stemning. Kollega! Som De ser, protesterer Parlamentet meget kraftigt over Deres adfærd. Jeg vil læse artikel 152, stk. 3, på mit modersmål.
Guy Verhofstadt
Hr. formand! For det første finder jeg det, der netop er sket, meget alvorligt. Desuden mener jeg, at de politiske grupper må reagere i dag med en fælles holdning til spørgsmålet, og jeg håber, at alle de politiske grupper, med undtagelse naturligvis af den gruppe, som det pågældende medlem tilhører, meget klart bakker op om de skridt, De har taget, for at forhindre, at dette nogen sinde sker igen.
(Bifald)
Jeg tror, at dét, hr. Daul sagde om Irland - for han har analyseret Irlands situation grundigt - er sandheden, men jeg ville ikke desto mindre ønske, at han havde sagt, at hvis vi fra begyndelsen af finanskrisen, i oktober 2008, havde indført en europæisk redningsplan for bankerne, som det blev foreslået af Kommissionen, men afvist af medlemsstaterne, så ville Irland aldrig have stået med de problemer, som det gør i dag. Det forslag blev i oktober 2008 afvist med ordene: "Nej, det er unødvendigt. I Tyskland har vi penge nok til at løse vores problemer selv." Ja, vi har set, hvad det førte til.
For det andet vil jeg gerne tale om det foreliggende punkt på dagsordenen, for der er stadig spændinger omkring det. For mit vedkommende håber jeg, at euroen vil stabilisere sig igen i morgen eller i overmorgen, for det har den endnu ikke gjort. Jeg mener derfor, at dét, som formanden for Den Europæiske Centralbank og hr. Rehn sagde i går, skal tages meget alvorligt.
Dét, som hr. Trichet sagde under gårsdagens forhandling - der var ikke mange til stede under drøftelserne - er meget vigtigt. Han sagde, at pakken ikke er nok til at genskabe stabiliteten i euroområdet. Vi i Parlamentet har derfor et særligt ansvar, fordi vi er med til at tage beslutninger på alle disse områder. Det skal tages alvorligt. Helt konkret, hvad præcis er problemet? Ingen steder i verden findes der en valuta, som ikke støttes af en regering, én enkelt økonomisk politik, én strategi og ét enkelt obligationsmarked. Vi mener, at det i euroområdet er muligt at agere med 16 regeringer, 16 obligationsmarkeder og 16 forskellige økonomiske politikker. Det er det grundlag, vi må handle på, og den konklusion, vi skal nå frem til. Vi må gå længere end Rådets beslutninger. Jeg mener endda, at vi skal gå længere end Kommissionens forslag, og at vi skal støtte hr. Trichet.
Når hr. Trichet, som når alt kommer til alt er ansvarlig for euroens stabilitet, opfordrer Parlamentet og de andre EU-myndigheder til at styrke pakken, så er den eneste beslutning, vi kan tage for finansmarkederne at styrke pakken, at lægge disse ting ind under EU's kompetencer, at indføre fuldautomatiske sanktioner - som vi ikke har i øjeblikket - og indføre et obligationsmarked i euro. Forskellene mellem Grækenland og Tyskland og mellem Irland og Tyskland forsvinder ikke, hvis der ikke er ét fælles obligationsmarked. Der kan også indføres en yderligere og virkelig effektiv sanktion over for lande, som ikke overholder stabilitetspakten.
Endelig vil jeg gerne sige, at vi har brug for den form for realpolitisk økonomisk styring, som stimulerer investeringer, og hvis den tyske regering kræver en ændring af traktatens artikel 136 i den forbindelse, så lad os ændre den, men lad os gøre, hvad der er nødvendigt, og i fremtiden lade realpolitisk økonomsik styring og fuldautomatiske sanktioner være omfattet af artikel 136. Lad os udnytte de traktatændringer, som vi har foran os, til at fremtidssikre euroen, nemlig ved at etablere økonomisk styring i euroområdet og i EU.
(Taleren accepterede at tage et spørgsmål, jf. proceduren med blåt kort, i henhold til art. 149, stk. 8)
William
(EN) Hr. formand! Jeg vil gerne spørge hr. Verhofstadt, om det så er hans påstand, at Kommissionen - i tilfælde af at den får den økonomiske styring, som den ønsker, og som De taler for på dens vegne - altid vil træffe de rigtige beslutninger?
Guy Verhofstadt
(EN) Hr. formand! Jeg tror, jeg har mere tillid til Kommissionens hensigter om at træffe foranstaltninger mod lande, der ikke overholder stabilitetspakten, end til selve Rådet, hvor stats- og regeringscheferne sidder. Jeg har siddet ni år i Rådet, og jeg har aldrig set et land pege på et andet land og sige "De overholder ikke stabilitetspakten".
Vi så det i 2004 og 2005 med Frankrig og Tyskland. De anvendte ikke stabilitetspakten, og der blev ikke indført sanktioner mod nogen af landene. Det er derfor, at Kommissionen, som er Fællesskabets institution og reelt følger Monnet og Schuman-metoden, må tage føringen her.
Barry Madlener
(NL) Hr. formand! Det er rigtigt. Jeg var ude af stand til at gribe ind, da De udelukkede vores kollega fra det britiske Independence Party fra Parlamentet, men jeg vil ikke desto mindre protestestere mod den forudindtagede anvendelse af reglerne. Hr. Schulz kaldte min kollega, hr. van der Stoep, en fascist her i Parlamentet, og De gjorde ingenting - der kom ikke nogen undskyldning. Der blev ikke skredet ind over for hr. Schulz. Hvad hr. Schulz gør nu, er nøjagtig det samme ...
(Taleren fortsatte, men hans mikrofon blev afbrudt)
Formanden
Denne ordveksling må høre op. Hvis De har nogen tvivl om det passerede, kan De komme til mig med det. Jeg er parat til at tale med Dem. Vi taler sammen om det.
Rebecca Harms
Hr. formand, mine damer og herrer! Det er temmelig vanskeligt at tale i denne højspændte atmosfære. Det er også i en vis udstrækning en demonstration af den situation, som EU kan komme til at stå i, hvis vi ikke endnu en gang formulerer EU-politikken på en mere påpasselig og mere resolut måde. Jeg vil gerne sige til hr. Schulz, at jeg ser sådan på det, at problemet ikke er de små ændringer i traktaten, som Tyskland ønsker og har brug for - for den finansielle krise er ikke en naturkatastrofe. Problemet er snarere, at i denne krise er Det Europæiske Råd, og i særdeleshed de store landes repræsentanter i Det Europæiske Råd, ikke længere i stand til at sikre, at det sender en positiv gnist fra møderne i Bruxelles, som kan sprede sig til og i EU's medlemsstater. Jeg finder det i sandhed bizart, hvor hurtigt man har mistet denne pro-europæiske ånd. Jeg finder det også bizart, at Tyskland - af alle lande - der har nydt så stor gavn af solidaritet i vores fælles fortid - både den fjernere og den ikke så fjerne, ikke længere få os væk fra et forhandlingsklima, der i dag er præget af egoisme og indskrænkethed, og hen imod en diskussion af, hvorfor det er rigtigt, at EU's medlemsstater har knyttet deres skæbner så tæt sammen, og hvorfor det ikke længere lykkes for Rådet og heller ikke for Dem, hr. Van Rompuy, at forklare borgerne, hvis usikkerhed hr. Daul beskrev så godt, hvorfor det kun vil være muligt at klare denne krise, hvis vi arbejder sammen i stedet for at konkurrere mod hinanden. Den totale mangel på denne ånd er et af vores problemer.
For det andet er der ikke kommet nogen oprigtige politiske udtalelser om, at vi ikke redder alle grækere eller hele det irske folk. I begge tilfælde redder vi bankerne, og Irland er ikke kun en irsk krise, det er også en tysk og en britisk krise, selv om dette er et budskab, de tilstedeværende ikke nødvendigvis ønsker at høre. Jeg tror på, at denne ærlighed vil være et godt udgangspunkt for at overtale borgerne til faktisk at bakke op om det, der i disse krisetider besluttes i Bruxelles.
For det tredje synes jeg absolut, at hr. Verhofstadt har ret. Nu skal den økonomiske styring tage form. Det ved vi alle. Uanset hvor tit Rådet eller Kommissionen udtaler, at de ønsker at tage de nødvendige skridt så hurtigt som muligt, så ringer mine alarmklokker, for det er lige nøjagtig manglen på pro-europæisk solidaritetsånd, der gør, at de nødvendige og logiske skridt til integration ikke bliver taget. Det er én ting at tale om skattedumping i Irland. Noget skal forandres på det felt. Hvordan det gøres, er et andet spørgsmål. Hvornår - og inden for hvilken tidsramme - er et andet spørgsmål. Generelt bør medlemsstaterne koordinere deres skattepolitik, ellers bliver det ikke ved med at gå godt i EU.
Der er én diskussion, som vi bør tage alvorligt, for den er også blevet prioriteret, nemlig inddragelse af kreditorer, omlægning af gæld, herunder blandt dem, som var krisens direkte årsag. Jeg må sige, at jeg finder det yderst vanskeligt at afgøre, hvad der er rigtigt og forkert i den henseende. Vi ved, at nedtællingen er begyndt for Spanen og Portugal. Vi ved, at det kun er et spørgsmål om tid, før de søger solidaritet og krisestyring. Jeg ved ikke, om vi gør os selv en tjeneste, hvis vi inddrager kreditorerne nu, eller om det reelt ville være bedre at sige, at vi vil have den økonomiske styring, vi vil have en streng regulering af banksektoren, vi vil have afgiften på finansielle transaktioner eller kapitalafgifter møntet på dem, der profiterer på krisen. Det er noget, vi sammen skal veje op mod hinanden. Det ville være helt meningsløst at lade, som om det ikke er nødvendigt at træffe nogen beslutning.
(Formanden afbrød taleren)
Kay Swinburne
Hr. formand! For en gangs skyld er de to vigtigste emner, der bliver diskuteret i Det Europæiske Råd og i medierne hjemme i mit walisiske bagland, de samme. Det ene er, hvordan EU vil håndtere situation i Irland, og det andet er, hvordan man vil komme ud af det dødvande, som EU-budgettet befinder sig i. I Wales værdsætter vi fuldt ud de EU-midler, vi har fået, og alle mine vælgere anerkender behovet for et stabilt euroområde. Der er dog udtalte forskelle på, hvordan de to emner diskuteres i Cardiff og i Bruxelles.
I Bruxelles - inde i Parlamentet - drøfter vi de to emner hver for sig. Parlamentets - og Rådets - reaktion for at redde euroen er, at vi har brug for en bedre økonomisk styring, flere retningslinjer til de nationale regeringer og håndhævelse i form af bøder og sanktioner.
I Cardiff, min hovedstad, er det sådan - og jeg er sikker på, at det samme gælder i Dublin - at mens vi med hensyn til budgettet når frem til, at det er nødvendigt, at medlemsstaterne holder op med at være selviske og begynder at sætte mere Europa over deres egne landes behov, så falder det hele tilbage på, hvordan og hvor skatteydernes penge skal bruges. Folk ved, at det er nødvendigt med sparepakker. De får hver eneste dag at vide, hvor forgældede deres lande er. De er klar over, at der skal tages hårde beslutninger, men de ønsker også at bestemme, hvordan deres hårdttjente penge bliver brugt. At blive bedt om at give afkald på endnu flere penge for at finansiere EU-projekter gennem et øget EU-budget på et tidspunkt, hvor de er blevet bedt om at give afkald på en del af deres pension fra de offentlige kasser eller endda i visse tilfælde grundlæggende velfærdsydelser, som de er blevet afhængige af, er for mange vælgere et skridt, der går for vidt.
Når EU selv erkender, at man ikke har været god nok til at håndhæve EU's egne love og standarder inden for euroområdet, motiverer det næppe borgerne til at give flere penge til foretagendet. I denne tid med begrænset offentligt forbrug og i takt med at vi reviderer lovgivningen vedrørende økonomisk styring i medlemsstater, skal vi i Parlamentet respektere det pres, som ligger på medlemsstaterne, og vi skal acceptere, at alle EU-institutioners ikke-presserende projekter udskydes, for at der kan vedtages et EU-budget, som afspejler, at vi gennemgår en tid med økonomiske vanskeligheder.
(Taleren accepterede at tage et spørgsmål, jf. proceduren med blåt kort, i henhold til art. 149, stk. 8)
William
(EN) Hr. formand! Erkender taleren, at de såkaldte EU-midler, som hun nævner, at hendes vælgere har modtaget, ganske enkelt er Det Forende Kongeriges egne penge, der betales tilbage, dog kun delvist, og det, efter at EU har strøget croupierens andel? Erkender eller forstår fru Swinburne det?
Kay Swinburne
(EN) Hr. formand! Som den herre ved, er jeg fuldt ud klar over, hvor pengene kommer fra, og hvem der er nettobetalere til EU-budgettet. Der er imidlertid det, at mine vælgere bare kan se, at de får investeringer i vitale projekter, når de rent faktisk har et BNP, der er det laveste i Det Forenede Kongerige. Så jeg vil til enhver tid forsvare EU's forbrug i mit bagland.
Lothar Bisky
Hr. formand! Hvis stats- og regeringscheferne er blevet enige om at oprette en permanent krisemekanisme til at sikre den finansielle stabilitet i euroområdet, kan jeg kun hilse det velkommen. Resultaterne af det arbejde, som hr. Van Rompuys taskforce om økonomisk styring har udført, og som har stået på flere måneder, lader en god del tilbage at ønske - selv om mine meninger om resultaterne dog er delte. Der gøres forsøg på at gennemføre en så streng budgetkontrol som muligt for at undgå langvarige underskud, men den forsigtige genopretning oven på krisen bringes omgående i fare af radikale nedskæringer i de offentlige udgifter. Ikke alene giver det grundigt bagslag, jeg synes også, det er absurd. Det ser ud, som om vi ikke har lært noget som helst af vores tidligere erfaringer med stabilitets- og vækstpakten. Man kan ikke pålægge et land, der allerede er dybt forgældet, yderligere monetære sanktioner. Forbuddet mod økonomiske redningsplaner og stabilitets- og vækstpakten ødelægger solidariteten mellem staterne i Den Monetære Union.
Dikterer økonomien vores politikker? Igen skal krisens følger bæres af folket. Vi kan forvente løndumping og social dumping, nedskæringer i uddannelsessektoren og stigende arbejdsløshed. Det vil yderligere øge problemerne i de berørte lande og vanskeliggøre genopretningen. Det giver absolut ingen mening at øge presset på lande som Irland, Grækenland eller Portugal. Det ville give mere mening at nedbringe de økonomiske uligheder i EU. Vi har med andre ord brug for økonomisk styring. Vi ønsker et socialt og retfærdigt Europa, der bygger på princippet om solidaritet. Og princippet om, at politik skal sættes over økonomi, skal fastholdes eller genindføres.
Nigel Farage
Hr. formand! Hr. Van Rompuy har bestridt sin stilling i ét år, og i den tid er hele konstruktionen begyndt at smuldre. Der er kaos. Pengene slipper op. Jeg burde takke hr. Van Rompuy. Han skulle måske være blikfang for euroskeptikerne.
Men jeg vil opfordre hr. Van Rompuy til at kigge sig omkring i Parlamentet her til formiddag. Til bare at se på ansigterne. Til at se frygten. Til at se vreden. Stakkels gamle hr. Barroso her ser ud, som om han har set et spøgelse. Det er, fordi de begynder at forstå, at spillet er ude, og alligevel vil de - i deres desperation for at bevare drømmen - udrydde ethvert tilbageværende spor af demokrati fra systemet. Det er temmelig tydeligt, at ingen af de tilstedeværende har lært noget som helst. Når selv hr. Van Rompuy siger, at euroen har bragt os stabilitet, så tror jeg, at jeg kan rose ham for at have humor. Men er det i virkeligheden ikke bare bunkermentaliteten?
Hans fanatisme er helt åbenlys. Han talte om, at det faktisk var en løgn at tro, at nationalstaten kunne eksistere i det 21. århundredes globaliserede verden. Ja, altså, det kan være sandt i Belgiens tilfælde - som i seks måneder ikke har haft en regering - men for resten af os er det sådan, at folk i hver eneste af EU's medlemsstater (og måske er det derfor, vi ser frygten i ansigterne), stadig tydeligere siger "Vi ønsker ikke det flag, vi ønsker ikke den hymne, vi ønsker ikke denne politiske klasse, vi ønsker det hele arkiveret lodret i historiens skraldespand".
Vi havde den græske tragedie tidligere i år, og nu står vi med situationen i Irland. Jeg ved, at de græske politikeres dumhed og grådighed har meget med det at gøre. De skulle aldrig have tilsluttet sig euroen. De led under lave renter, et falsk boom og et massivt krak. Men se på hr. Van Rompuys svar til dem. Alt mens deres regering kollapser, får de at vide, at det ville være upassende for dem at afholde parlamentsvalg. Faktisk sagde hr. kommissær Rehn, at de skulle indgå aftale om deres budget, før de ville få tilladelse til at afholde valg.
Hvem pokker tror de mennesker lige, de er? De er reelt farlige mennesker. Deres besættelse af at etablere denne eurostat betyder, at de gladeligt nedbryder demokratiet. Det ser ud til at glæde dem, at millioner af mennesker bliver arbejdsløse og bliver fattige. Utallige millioner skal lide, så deres euro-drøm kan fortsætte.
Men det kommer ikke til at fungere, for Portugal er den næste. Med deres gældsniveau på 325 % af BNP er de den næste på listen. Derefter kommer Spanien, tror jeg. Den økonomiske redningsplan for Spanien ville blive syv gange så stor som den for Irland, og på det tidspunkt vil midlerne til redningsplaner være brugt. Der vil ikke være mere tilbage.
Men det drejer sig om meget mere end økonomi, for hvis man berøver folk deres identitet, hvis man berøver dem deres demokrati, så har de kun nationalisme og vold tilbage. Jeg kan kun håbe og bede til, at markederne ødelægger europrojektet, før det nævnte scenarie bliver til virkelighed.
Angelika Werthmann
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! For at klare den nuværende finansielle krise har vi brug for grundlæggende at ændre på den økonomiske ansvarlighed i EU. Vi har brug for mere disciplin i omgangen med finanserne, overvågning af den økonomiske politik og en bedre koordinering af krisestyringen. At styrke stabilitets- og vækstpakten vil uvægerligt føre til mere økonomisk ansvarlighed.
Efterfølgende sanktioner på et tidligt tidspunkt i budgetovervågningsprocessen kunne komme på tale, og der skulle tages højde for underskudskriteriet og statens gæld. Endelig betyder en ny krisemekanisme bl.a., at f.eks. banker og forsikringsudbydere ville kunne holdes ansvarlige. Jeg opfordrer disse institutioner til at udvise mere ansvarlighed over for skatteyderne.
Jeg vil bare gerne sige én ting mere med hensyn til Cancún. I EU ønsker vi at tale med én stemme. I disse vanskelige tider har vi en særlig lejlighed til at investere i f.eks. vedvarende energi og energieffektivitet og samtidig forbedre miljøet og vores vækstpolitik.
Marianne Thyssen
(NL) Hr. formand, hr. Van Rompuy, hr. Barroso, mine damer og herrer! Med bankkrisen, den økonomiske krise og kriserne i de offentlige finanser har vi i de seneste to et halvt år mere end nogensinde tidligere lært, hvad kriser er. Hidtil har myndighederne reageret hensigtsmæssigt, specielt på europæisk plan. Euroens eksistens og modstandskraft samt Den Europæiske Centralbanks præcise indsats har forhindret en optrapning af situationen. I Europa har vi lært, at enhed og solidaritet virker. Den nuværende situation beviser imidlertid, at vi fortsat skal foretage strukturelle justeringer, og at vi er nødt til at bevæge os i retning af økonomisk styring. Til formanden for Det Europæiske Råd vil jeg sige, at selv om euroen lullede os lidt i søvn, bør vi betragte alvoren af denne krise som en påmindelse om, at vi fremover skal udnytte vores europæiske styrke fuldt ud. Der er brug for skrappe regler og tilstrækkelige håndhævelsesmekanismer til finanssektoren, de offentlige budgetter og gælden samt til korrektion af makroøkonomiske skævheder. De skal bruges til at genskabe tilliden, øge konkurrenceevnen, fremme den økonomiske vækst og øge mulighederne for job og velstand. Forhåbentlig afskrækkes ingen af stramme foranstaltninger af frygt for, at medlemsstaterne fremstiller EU som bussemand, da sandheden er den, at medlemsstaterne har brug for et ydre pres og måske tilmed en bussemand, da de ikke kan klare opgaven alene i globaliseringens tidsalder. Til formanden for Det Europæiske Råd vil jeg sige, at de konklusioner, der i høj grad er udarbejdet af hans taskforce, vil bringe EU på sporet i retning af de nødvendige strukturtilpasninger, hvilket glæder os. Jeg har imidlertid to spørgsmål. For det første skal mere end halvdelen af styringspakken vedtages ved fælles beslutningstagning, og ikke desto mindre beder De om hurtige procedurer i beslutningstagningen. Det får mig til at overveje, om De levner Økofinrådet tilstrækkelig plads til at forhandle med Parlamentet, og om Parlamentet får mulighed for at spille sin rolle fuldt ud, sådan som vi ønsker. For det andet er Det Europæiske Råd modstander af automatik i sanktionssystemet: ingen traktatændring, ingen åbning af Pandoras æske. På den anden side foreslår De imidlertid selv at ændre traktaten for at muliggøre oprettelsen af en permanent krisemekanisme, hvilket vi har brug for. Jeg spørger så mig selv, hvordan det stiller Pandora. På forhånd tak for Deres svar.
Stephen Hughes
(EN) Hr. formand! Vi kan sikkert alle blive enige om, at stats- regeringschefer har utrolig travlt. Derfor undrer det mig meget, at de mødes ca. hver tredje måned for at spilde en masse tid og penge på at beslutte ganske lidt i forbindelse med en krise, hvilket i høj grad understreges af det, der netop er sket i Irland.
Se bare på forslaget om en afgift på finansielle transaktioner. Det var på dagsordenen til topmøderne i marts, juni og oktober, hvor Rådet hver gang sendte det videre til det næste Rådsmøde. Nu er det sendt videre til Rådsmødet i december og formentlig endnu længere ud i fremtiden. Vi har et presserende behov for fremskridt med hensyn til økonomisk styring. Vi har brug for visioner, handling, gensidig solidaritet og en tæt koordinering, men i stedet får vi bare forvirring, usikkerhed og gensidig mistillid, hvilket giver permanent ustabilitet i stedet for stabilitet.
Der er visse klare punkter. For det første er det ikke nok med en yderligere stramning af stabilitets- og vækstpagten. Hvad værre er, så er der en stor fare for, at det foreslåede nye system ender med at være procyklisk og dermed ufrugtbart med hensyn til vækst og jobskabelse. For det andet skal en økonomisk og monetær union gøres langt mere effektiv gennem en nøje afbalanceret og effektiv samordning af økonomiske politikker og ikke blot gennem overvågning og sanktionering. For det tredje skal der på den ene eller anden måde være et system til fælles gældsforvaltning for i hvert fald en del af den offentlige gæld - måske op til 60 % af BNP.
Der er enorme og klare økonomiske fordele ved et sådant euroobligationssystem. Det Europæiske Råds formand, Van Rompuy, er noteret for at have sagt, at han ikke er glad for visionære politikere. Han foretrækker sikkert en praktisk indsats, hvilket jeg forstår. Men nu kan han sikkert begynde at bringe de to ting tættere på hinanden. Forhåbentlig er vejen klar, og forhåbentlig rækker FTT og et afbalanceret system for samordning af de økonomiske politikker længere end blot til overvågning og fælles gældsforvaltning. Efter min mening er tiden inde til visioner og handling.
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Hr. formand! Der er en ting, som det også er vigtigt for borgerne at forstå: EU er ikke forgældet. Der er tale om en gældskrise i medlemsstaterne. EU er det eneste politiske niveau i Europa, der er gældfrit. Sådan skulle det gerne blive ved med at være. Vi er imidlertid forbundet i en fælles skæbne gennem euroen. I denne henseende begræd fru Harms og hr. Schulz med rette den manglende europæiske ånd. Deauville var en fejl. Tyskland og Frankrig er blevet udsat for pengeafpresning af Det Forenede Kongerige. Det er Kommissionen og ikke finansministrene, der skal indføre sanktioner. Til hr. Van Rompuy vil jeg sige, at sanktionernes automatiske natur under den forebyggende fase blev ofret i Deauville. Beslutningen skal atter træffes af finansministrene. Det var dem, der tidligere var ansvarlige for at udløse finanskrisen og gældskrisen i medlemsstaterne.
Hvad er økonomisk styring? Alle taler om økonomisk styring, men hvad betyder det helt konkret? Ønsker vi virkelig, at EU skal blande sig i detaljerne vedrørende vores arbejdsmarkeds- og socialpolitik? Der er et stort spørgsmålstegn her. Opstillingen af retlige rammer for iværksætterkultur og stimulering af vækst er alt sammen udmærket, men den virkelige udfordring består i atter at bringe orden i medlemsstaternes offentlige finanser. Derfor er det europæiske halvår så vigtigt, og derfor skal det gennemføres.
(Taleren accepterede et blå kort-spørgsmål i henhold til forretningsordenens artikel 149, stk. 8)
Martin Schulz
(DE) Hr. formand! Hr. Graf Lambsdorff er selvfølgelig medlem af Det Frie Demokratiske Partis føderale eksekutivkomité. Er hans påstand om, at Deauville var en fejl, hans personlige holdning, eller deles den også af partiformanden og vicekansleren for Forbundsrepublikken Tyskland? Er det udtryk for Det Frie Demokratiske Partis holdning eller blot for hr. Graf Lambsdorffs personlige holdning?
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Hr. formand! Jeg er selvfølgelig glad for at kunne sige, at hr. Schulz selvfølgelig også er medlem af det tyske socialdemokratis præsidium, og at han nu og da vil fremsætte erklæringer her i mødesalen, som nok ikke er helt kongruente. Jeg vil imidlertid bede hr. Schulz fortælle mig, hvem fra Det Frie Demokratiske Parti, der var til stede i Deauville. Vi kom med en relativt klar redegørelse herom ved topmødets afslutning.
Vi kritiserede i bestemte vendinger det centrale spørgsmål om at opgive automatiske sanktioner i den forebyggende fase. Hvis vi får mulighed for at ændre traktaten, bliver det korrigeret med tilbagevirkende kraft. Beslutningen i Deauville var imidlertid en klar fejl.
Philippe Lamberts
(FR) Hr. formand! I de seneste 25 år har alt for mange medlemsstater levet med en økonomisk vækstmodel, der primært er baseret på gæld - offentlig såvel som privat gæld. Problemet består i det faktum, at denne gæld primært finansierede økonomisk spekulation og forbrug snarere end investeringer på et tidspunkt, hvor resten af verden inklusive Kina, Brasilien og Indien begyndte at investere. Måske vil historiebøgerne beskrive dette som tidspunktet, hvor Europa mistede retningssansen.
Det behøver imidlertid ikke være sådan. Selvfølgelig har vi brug for en stærk økonomisk styring i Europa, men vi er først og fremmest nødt til at tage hånd om de skader, som gælden har forårsaget. Hvis vi mener, at vi kan løse problemet blot ved at skære ned på de offentlige udgifter, ser vi ikke virkeligheden i øjnene. Vi løser ikke denne krise uden at omstrukturere og omorganisere gælden de steder, hvor den har overskredet de bæredygtige niveauer, så debitorerne ikke har en realistisk chance for at tilbagebetale den.
Her skal vi være tydelige. Debitorerne og kreditorerne bærer begge et ansvar for gældsophobningen. Debitorerne lånte mere, end de havde råd til, men kreditorerne var letsindige i deres udlån i håbet om at sikre sig en betydelig risikofri gevinst, da skatteborgerne naturligvis altid ville være der til at redde deres skind.
Derfor skal både debitorer og kreditorer deltage i denne indsats, og hvis ikke vi sørger herfor, vil vi dømme os selv til et japansk scenarie med en lavkonjunktur i EU. Jeg synes, at borgerne på dette kontinent har fortjent en langt bedre skæbne.
Vicky Ford
(EN) Hr. formand! Denne forhandling handler om økonomisk styring. Mange af Europas lande inklusive mit eget har store økonomiske problemer. I sidste weekend tilbød EU og Det Forenede Kongerige at støtte vores venner på den anden side af Det irske Hav. Tiden er ikke inde til, at Europa-Parlamentet begynder at skælde ud eller pege fingre. Tiden er derimod inde til at lære af vores fejl og træffe bedre beslutninger i fremtiden.
I sidste uge - i midten af november måned - ændrede Grækenland for tredje gang sit årsregnskab. Forhåbentlig har vi omsider slået en streg under dette regnskab. Hvis der nogensinde har været en grund til, at lande sørger for bedre regnskabsførelse og forudsigelse, så er det denne.
Det Europæiske Råd er gået langt med dets detaljerede planer for informationsdeling under det europæiske halvår. Det skal omsættes i praksis. Ja, vi skal dele god praksis mellem forskellige lande, men vi skal også erkende, at alle lande ikke er ens, og at god økonomisk styring kan sikres på forskellig vis, men til gavn for alle.
Bairbre de Brún
(GA) Hr. formand! Når IMF, Den Europæiske Centralbank og Kommissionen indfører besværlige forhold, er det klart, at der i Irland gennemføres nedskæringer for milliarder af euro. Job går tabt, offentlige tjenester bliver voldsomt beskåret, og indkomstskatten hæves for de lavtlønnede. Bankerne bevarer deres fortjeneste, mens de fattige, de syge, pensionisterne og andre sårbare grupper bliver de store tabere. Det er ikke støtte fra Europa, og derfor er vi store modstandere heraf.
I stedet for at søge efter et mandat til at gennemføre sådanne nedskæringer efter at EU havde undersøgt regnskabsbøgerne, besluttede den irske regering, at der først skulle afholdes valg efter budgettets vedtagelse. Det var muligt at vælge en anden løsning, og den valgte den irske regering ikke. Den besluttede at handle til fordel for vennerne i bankerne og ikke til fordel for de almindelige borgere i Irland.
Mario Borghezio
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Formanden for Den Europæiske Centralbank, hr. Trichet, må virkelig få røde ører under denne fortsatte forhandling. Hvis vi havde befundet os i det gamle romerske senat, ville en af senatorerne sikkert have rejst sig op i sin toga for at sige følgende til hr. Trichet: 'Quousque tandem abutere, Trichete, patientia nostra?' - hvor længe vil De sætte vores tålmodighed på prøve, hr. Trichet?
Vi skal faktisk spørge os selv, om det er rigtigt at undgå en ophævelse af euroen - en meget vanskelig opgave - eller om vi i stedet bør forhindre, at redningen af euroen ødelægger medlemsstaternes økonomier efter at hr. Prodis eurofile politikker mv. har ødelagt vores industrier - specielt de små og mellemstore virksomheder i f.eks. Padania - og resulteret i afskedigelser og arbejdsløshedsunderstøttelse.
Hvorfor skal de lande, der overlever krisen, tappes for næsten 100 mio. EUR for at redde Irland, der med sin politik med en erhvervsskat på kun 12,5 % hidtil har konkurreret illoyalt med de andre lande?
Hvor var den europæiske styring, hvis den engelsk-irske bank en måned efter at have bestået diverse stressprøver præsterede et underskud på 8 mia. EUR? Hvor var hr. Trichet? Er vi sikre på, at den irske redningsaktion ikke krænker Maastrichttraktaten? Heldigvis er der en forfatningsdomstol i Tyskland, der vil erklære absorberingen af et andet lands underskud i Tysklands regnskab for en forfatningsstridig handling. Så tiden er inde til at tage afsked med euroen.
Werner Langen
(DE) Hr. formand! Jeg har hørt megen kritik af Deauville-beslutningen her, men alle ved, at hr. Van Rompuys taskforce havde 20 udestående punkter ved starten på dets seneste møde. Da de er underlagt princippet om enstemmighed, skulle der findes en løsning. Det ved alle. Alle ved også, at de to største medlemsstater, Tyskland og Frankrig, syndede mod stabilitets- og vækstpagten i 2004, skønt der på det tidspunkt som bekendt var en socialdemokratisk/grøn forbundsregering i Tyskland. Hr. Schulz's svada er derfor fuldstændig malplaceret.
Hvis vi i dag siger, at stabilitets- og vækstpagten skal have mere bid, er den første forudsætning herfor, at medlemsstaterne omsider overholder denne pagt. Hvad er pointen i at have mere bid, hvis ingen overholder pagten? Der har været tale om manglende overholdelse her. Der er seks lovgivningsforslag - to forordninger fra Rådet og fire fælles forordninger fra Rådet og Europa-Parlamentet. Der er bare nogle af klagerne, som jeg ganske enkelt ikke forstår. Vi får indflydelse under den fælles beslutningstagning. På vegne af min gruppe kan jeg sige, at vi vil støtte Kommissionens forslag på dette område. Så vil vi forhandle om sagen igen med Rådet. Det er realiteterne. Hvorfor er vi så fordringsløse og fornærmer tredjeparter, der er en del af denne lovgivningsproces, i stedet for at udnytte vores egne rettigheder?
Tillad mig at sige noget om nødvendigheden af ændringsforslag til traktaten. Efter min mening blev traktaten strakt til det yderste den 9. maj. Der er behov for en retfærdiggørelse af redningspakken i henhold til artikel 122. Efter min mening er det en fejl, at medlemsstaterne ikke ønsker dette, fordi Kommissionen og Parlamentet så kunne blive involveret. Det er ikke tilstrækkeligt at ændre artikel 136. I stedet er der behov for et solidt retsgrundlag for redningspakken, hvorefter alle de andre problemer vil løse sig selv.
Elisa Ferreira
(PT) Hr. formand! Lad os være ærlige. Solidaritetsmekanismen for suveræn gæld har ikke fungeret og fungerer fortsat ikke, prisen på den græske gæld er ikke faldet, Irland oplever et økonomisk stormvejr, og smitten er ikke inddæmmet. Processen blev indført for sent. Den er regeringsmæssig og skulle have eksisteret i et andet format helt tilbage fra euroens indførelse.
Nu foreslår Kommissionens formand en konsolidering af dette system. Man foreslår en inddragelse af den private sektor for det tredje foreslåede instrument. Vi havde allerede hørt, at dette forslag blev stillet til forbundskansler Merkel, og markederne røg i vejret på grund af denne overilede og malplacerede meddelelse. Parlamentet vil bruge alle sine beføjelser og det største ansvar og den største samarbejdsånd i den fælles beslutningstagning i forbindelse med lovgivningspakken om økonomisk styring, men den vil ikke gøre det på bekostning af uopsættelighed og hastighed eller ved at give køb på kvaliteten. Parlamentet vil derfor deltage aktivt, men en så alvorlig sag som at løse den suveræne gæld kan ikke betragtes som et marginalt emne eller gennemføres uden at involvere den europæiske offentlighed og dennes repræsentanter. De to elementer går hånd i hånd.
Endelig har vi europæere brug for en klar europæisk vision i denne krisetid. Der er behov for en europæisk mekanisme til konsolidering af suveræn gæld. Euroobligationer skal udstedes, og euroområdet skal beskyttes på en bæredygtig måde gennem europæiske og ikke regeringsmæssige systemer. EU-budgettet skal styrkes, da vi ikke kan fortsætte med 1 % af niveauet af EU-budgettet, og vækst og ægte konvergens skal være centrale elementer af Europas politiske prioriteringer. Kommissionen og den nye formand skal fastholde denne dagsorden. Formanden for Kommissionen kan ikke stå i et afhængighedsforhold til Økofinrådet. Det skal vi vise den europæiske offentlighed.
Mirosław Piotrowski
(PL) Hr. formand! Det er et faktum, at der er krise i euroområdet. Et vidnesbyrd om situationens alvor er den indsats, der gøres for at ændre bestemmelserne i Lissabontraktaten, der blev vedtaget under stor modstand. På den anden side er det let at forstå holdningen hos Tyskland og Frankrig, der ikke ønsker at betale for krisen i Grækenland eller Irland og måske flere andre lande. På den anden side skal man være opmærksom på præcedensen vedrørende Lissabontraktatens ikrafttræden. I princippet skulle den forbedre EU's virksomhed. I virkeligheden har den haft den stik modsatte effekt.
Da vi er tvunget til at ændre Lissabontraktaten, bør det imidlertid ikke kun berøre spørgsmål vedrørende euroområdet, men også spørgsmål vedrørende andre institutionelle mekanismer, der har problemer. Mange økonomer siger, at den græske krise ikke ville eksistere på europæisk niveau, hvis Grækenland havde bevaret sin egen valuta, der så kunne have været devalueret ganske betydeligt. Det viser, at de nationale valutaer ville have givet EU mere stabilitet, end euroområdet har gjort.
Mario Mauro
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne foretage en politisk vurdering af indlæggene under denne forhandling.
Vi medlemmer af de vigtigste politiske familier i Europa kritiserer med rette euroskeptikerne for ikke at tro på Europa. Jeg mener imidlertid, at det virkelige problem består i, at vi måske ikke selv tror på Europa, så vi kan ikke bebrejde euroskeptikerne for noget, der er vores eget ansvar. Vi er de vigtigste politiske familier i Europa, og vi har altid haft stærke og ambitiøse europæiske idealer. Det er imidlertid et faktum, at alle de regeringer, der er et udtryk for vores politiske familier, hver dag stikker en kæp i hjulet, så disse store politiske projekter kan realiseres. I mange tilfælde ødelægger de så om natten, hvad de om dagen siger, at de ønsker.
Det lægger et endnu større ansvar over på os, for hvis ikke vi kan styre gennemførelsen af særlige projekter igennem en forhandling fra - i et konkret tilfælde - euroobligationer til udstedelse af EU-obligationer, bliver det meget vanskeligt at forklare borgerne, at vi er de samme partier, som derhjemme beskylder Europa for alting og siger, at vi først overvinder krisen, når Europa har skåret ned på sine udgifter.
Efter min mening er dette et princip om grundlæggende ansvar, der, hvis det glemmes, betyder tab af europæiske projekter, og vi kommer til at miste troværdighed i bytte for tomme mødesale og valgurner, indtil kun 40 % af borgerne deltager.
Anni Podimata
(EL) Hr. formand! Hvis man kan drage én grundlæggende konklusion af det seneste møde i Det Europæiske Råd, må det være, at det ikke lykkedes at overtale markederne og få dem til at falde til ro. I disse tider, hvor markederne har det første og det sidste ord, er vi nødt til at spørge os selv hvorfor.
Er det måske først og fremmest, fordi der ud over de meget skrappe regler vedrørende budgetdisciplin er en forståelse hos markederne af, at vi udvider snarere end slår bro over den økonomiske og politiske sammenhørighedskløft i euroområdet?
Er det måske, fordi den behandling, som en gruppe lande reserverede til det, der alt andet lige var den rette tanke om at oprette en permanent krisestyringsmekanisme, i praksis syntes at udligne merværdien af en sådan mekanisme, hvorved det udsendte det forkerte budskab til markederne og bragte os i fare for at ende med en mekanisme, der var en selvopfyldende profeti om kontrolleret konkurs?
Hvis vi virkelig er opsatte på at involvere den private sektor og fordele byrden, hvorfor nægter vi så vedholdende at vedtage en transaktionsafgift på europæisk plan?
Og hvorfor kan vi ikke forstå, at der er en vigtig kløft mellem at stramme reglerne vedrørende budgetdisciplin og en permanent krisestyringsmekanisme? En kløft, som vi kunne lukke, hvis vi besluttede os for alvorligt at overveje en oprettelse af en fælles mekanisme til forvaltning af dele af medlemsstaternes gæld gennem en udstedelse af euroobligationer.
Danuta Maria Hübner
(EN) Hr. formand! Indledningsvis vil jeg gerne sige, at de langsigtede betingelser for konkurrenceevnen i de enkelte medlemsstater vil være forskellige i de kommende år. De strukturelle årsager til ubalancer vil derfor fortsætte, mens den økonomiske styring fortsat vil være temmelig svag som en proces, der er i sin vorden.
I denne forbindelse er det af største betydning, at Kommissionen med den første årlige vækstundersøgelse ved iværksættelsen af det europæiske halvår 2011 hurtigst muligt afprøver så mange elementer af en ny økonomiske styring som muligt - i særdeleshed relevansen af resultattavlen og dens operationelle evner.
For det andet forstår jeg, at et system af fuldt automatiserede sanktioner vil kræve en traktatændring, og det foreslåede system kan kun tage os så langt, som vi kan gå inden for traktatens rammer. Derfor stoler jeg på, at Kommissionen og Rådet vil gøre deres yderste for at undgå ekstra trin i behandlingen, der vil forsinke proceduren unødigt.
For det tredje er EU's økonomiske sundhed ikke blot summen af de nationale tilstande. Og da systemet er baseret på en identifikation af individuelle medlemsstater, der ikke opfører sig ordentligt, kan det have negative eksterne bivirkninger at rette op på deres dårlige opførsel.
I særdeleshed kan behandlingen af ubalancer påvirke andre medlemsstater i euroområdet og resten af Unionen. Der skal tages højde for disse potentielle effekter i individuelle behandlinger, så Unionens økonomiske sundhed under ét forbedres.
Endelig kan jeg forstå, at en fuldstændig og dybdegående konsekvensanalyse af planen for økonomisk styring vil kræve tid, som vi ikke har. Her hjælper det, at Kommissionen i de seneste to år har erhvervet en væsentlig og dybtgående viden om og forståelse for de 27 økonomier, så derfor vil jeg nu bede om to aktioner: At man sikrer sammenlignelighed af alle elementer og forbindelser mellem interne og eksterne ubalancer...
(Formanden afbrød taleren)
