Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Sakellariou
Hr. formand, lige et par ord om protokollen. På side 20, punkt 16 om Fællesskabets politik i forbindelse med Algeriet, nævnes i beslutningsforslaget fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe også mit navn. Jeg støtter ikke dette forslag. Jeg har endvidere meddelt tjenestegrenene, at jeg har trukket min underskrift tilbage.

Formanden
Det vil blive angivet i forbindelse med afstemningerne, hr. Sakellariou. Protokollen vil blive rettet i overensstemmelse hermed.
(Protokollen godkendtes)

Andrews
Hr. formand, jeg går ud fra, at Parlamentets medlemmer erindrer, at jeg sammen med andre medlemmer flere gange har rejst sagen om fængslingen af Roisín McAliskey, som er gravid i syvende måned, i et fængsel i kategori A.
Den irske udenrigsminister har hos den britiske ambassadør i Irland og den tyske ambassadør i London forvisset sig om, at den tyske regering ikke har indvendinger imod, at hun bliver løsladt fra fængslet.
Hr. formand, jeg vil derefter opfordre Dem til at anmode den britiske regering om snarest muligt at løslade denne kvinde fra fængslet.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil blot sige til min kære kollega, at vi i går talte udførligt om denne sag, og at det er lidt vanvittigt at vende tilbage til uopsættelige beslutningsforslag, som ikke er blevet vedtaget.

Formanden
Tak, fru Oomen-Ruijten. Vi tager Deres bemærkning til efterretning.

ONP-vilkår på teleområdet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0049/97) af Read for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten og om udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet under konkurrenceforhold (erstatter Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/62/EF) (KOM(96)0419 - C4-0581/96-96/0226(COD)).

Read
Hr. formand, mine kolleger i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik vil vide, at dette er det tredje forsøg med forslagene om taletelefonien, også inden sidste frist for liberaliseringen den 1. januar 1998. Jeg vil gerne have ført til protokol, at udvalget og hele Parlamentet har arbejdet temmelig hurtigt for at fremme disse forslag og få dem behandlet i de forskellige faser inden mødet i Rådet af telekommunikationsministre i begyndelsen af marts måned. Det har ikke været en ideel måde at arbejde på, men vi har efter min opfattelse gjort et bemærkelsesværdigt godt stykke arbejde i betragtning af omstændighederne.
Dette er, som De jo ved, det af forslagene på telekommunikationsområdet, som har de mest direkte konsekvenser for Den Europæiske Unions borgere. Det er derfor, udvalget har koncentreret sig om visse af disse forslags forbrugeraspekter. Man frygter jo naturligvis, at operatørerne skal koncentrere sig om de mest lukrative dele af markedet, og det er jo sjældent den ganske almindelige forbruger på hjemmemarkedet. Vi har stillet ændringsforslag om forsyningspligtydelser - hvilket er noget helt centralt for disse forslag - om forbrugerbeskyttelse, og en række af mine kolleger har stillet meget værdifulde ændringsforslag med henblik på at styrke Kommissionens forslag, især når det gælder forbrugerorganisationernes ret til at blive hørt i forbindelse med ændringer.
Der er ændringsforslag med henblik på at beskytte forbrugere med lave indkomster, og jeg glæder mig over Kommissionens egne tanker om fleksible betalingsordninger. Jeg har stillet ændringsforslag, som har fået udvalgets støtte, og jeg har på min gruppes vegne atter stillet ganske mange forslag om beskyttelse af handicappede forbrugere. Det er ikke så tit, der bliver lagt så meget mærke til det, men en del af den teknologiske udvikling på telekommunikationsområdet kan faktisk være til ulempe for visse handicappede forbrugere. For eksempel er teksttelefoner nærmest ubrugelige for blinde eller svagtseende forbrugere. Vi har stillet ændringsforslag om servicekvalitet og beskyttelse af forbrugerne i landdistrikterne - isolerede områder eller tyndt befolkede områder.
Jeg er specielt interesseret i kommissær Bangemanns kommentarer til spørgsmålet om, i hvilken udstrækning disse forslag også bør omfatte mobiltelefoner. Jeg ved, at dette har været kontroversielt og ikke nødvendigvis støttes af alle Europa-Parlamentets politiske grupper. Jeg vil gerne opfordre til, at man lytter opmærksomt til det, kommissæren har at sige, og måske herefter tager sin stemme op til overvejelse. Det er korrekt, at mobiltelefonmarkedet udvikler sig i meget forskellige tempi i de forskellige medlemsstater. Men det er efter min opfattelse ganske klart, at der før eller siden bliver tale om ét marked. Det har forekommet mig, og udvalget har støttet mig i den opfattelse, at vi bør tage visse skridt i denne retning allerede nu. Det område, vi har valgt, ligger inden for forsyningspligtydelser og forbrugerbeskyttelse; det er jo nogle ret beskedne, men ganske væsentlige skridt, og for mig er det det mest logiske og fornuftige sted at begynde.
Det er ganske interessant her i denne uge, hvor vi drøfter denne betænkning om taletelefoni, at vi endelig har indgået den enestående aftale i Verdenshandelsorganisationens regi. Det var interessant, at såvel Kommissionen som Verdenshandelsorganisationen selv tog æren for denne aftale - jeg er vis på, at begge parter fortjener denne ære. Det er blevet understreget, hvilken utrolig lukrativ og betydningsfuld industri, det drejer sig om - både i sig selv og som støtte for så mange andre industrier. Jeg mener, at vi kan glæde os over aftalen og specielt anerkende, at denne aftale bliver en milepæl - og håbe, at Den Europæiske Union komme til at nærme sig de prisniveauer, som forbrugerne i USA nyder godt af. Samtidig erkender vi, at der er tale om en industri, hvor der efter min mening er behov for at få de grundlæggende forbrugerbeskyttelsesforanstaltninger, som jeg er overbevist om, at Europa-Parlamentet vil støtte - og industrien har så sandelig har råd til det.
Det var alle de kommentarer, jeg har. Jeg vil opfordre Dem til at stemme for forslaget, og jeg kan forsikre kommissæren og Rådet om, at vi i Europa-Parlamentet vil gøre alt, hvad vi kan for at sikre, at denne ordning bliver behandlet i rette tid, således at vi kan overholde skæringsdatoen, den 1. januar 1998.

Ettl
Hr. formand, mine damer og herrer, den forestående liberalisering af telekommunikationsmarkedet byder europæisk økonomi på en lang række muligheder og aktionsfelter med vigtige beskæftigelsespolitiske virkninger. Den udgør imidlertid også, så uanseelig og rent teknisk den end måtte forekomme, en betydelig samfundsmæssig udfordring.
Under de givne økonomiske og sociale forhold er den almene adgang til nettet, det vil i virkeligheden sige en overkommelig pris for tjenesterne, en conditio sine qua non for lige muligheder for og ikke-diskriminering af borgerne. Derfor skal måden, hvorpå og det omfang, hvori markedet liberaliseres på dette område, altid tage hensyn til forbrugernes interesser.
Liberaliseringen skal garantere svage grupper, ældre mennesker, handicappede og lavindkomstgrupper samt folk, der bor i geografiske randområder, en allerede i dag økonomisk og social livsnødvendig minimumsservice til priser, de kan betale. Det er det vigtigste. Det er en regel i kommunikation, netop for de svage grupper, netop for den lille mand. Netop dét viser også, at taletelefoni er et betydningsfuldt instrument med henblik på integration i samfundet, samt at det, dersom det bruges skødesløst, i høj grad kan bidrage til desintegration.
I forbindelse med generelle kontrolforanstaltninger med henblik på fair konkurrence og den nødvendige prisgennemskuelighed, fastsættelsen af forskellige diskontoskemaer til private og til storaftagere, undersøgelser af markedsdominerende stillinger og tillige videreudviklingen af nye systemer samt andre reguleringsforanstaltninger skal forbrugerne og deres forbrugerbeskyttelsesorganisationer derfor obligatorisk inddrages i beslutningsprocesserne inden for rammerne af en fair social dialog. Det vil så bringe væsentlig mere gennemskuelighed, og det er dét, vi har brug for.
Dette er kun en retfærdig og markedsøkonomisk samt demokratisk nødvendig integrerende del af liberaliseringen, således som jeg opfatter den. Men netop dette direktiv står for mig under det motto, at forbrugeren i fuldt omfang skal nyde godt af det teknologiske fremskridt i taletelefonien. For mig som forbrugerbeskytter står i den sammenhæng fem væsentlige punkter øverst. Det drejer sig her om overkommelige priser, der er fair. Det drejer sig her om høj kvalitet af de tjenester, der udbydes. Det drejer sig her om gennemskuelighed af pris og ydelse, det drejer sig om adgang til domstolene og om hjælp i forbindelse med mægling og tvistemål og det drejer sig om at tage forbrugerne med på råd, når der skal foretages tekniske ændringer.
Men hvis det hele ikke fungerer, bliver vi nødt til at overveje, hvad vi så skal gøre. Hvis den fri konkurrence og det ansvar, medlemskabet indebærer, ikke fører til, at der kommer en rimelig standard, bliver man allerede nu nødt til at tænke på minimumsstandarder på europæisk plan og overveje, hvilke konsekvenser det skal få for udbyderne, dersom de ikke lever op til standarderne. Dersom det altså summa summarum lykkes at supplere og berige direktivforslaget i praktisk retning med Read-betænkningen, kan der sikkert igen tales om et fremskridt i forbrugerpolitisk forstand, og jeg håber, at det også omsættes på den måde.

W.G. Van Velzen
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne takke fru Read mange gange for hendes usædvanlige bestræbelser. Under stort tidspres har hun udarbejdet en betænkning på kvalitativt højt niveau, og Rådet (telekommunikation) i begyndelsen af marts kan være Parlamentet overordentlig taknemligt for den hurtige måde, hvorpå der arbejdes i hvert fald i Parlamentet. Nu er det op til Rådet (telekommunikation) at arbejde på samme ihærdige måde, for Parlamentet vil ikke stå i vejen for liberaliseringen den 1. januar 1998. Forsyningspligtydelserne er naturligvis vigtige for det liberaliserede marked, og hensigten med dem er frem for alt forbrugerbeskyttelse. I den forbindelse er der to vigtige politiske spørgsmål. For det første: Hvilket omfang har forsyningspligtydelserne, og for det andet: Hvem betaler det? For så vidt angår omfanget af forsyningspligtydelserne, betyder udviklingen af et liberaliseret marked, hvor europæiske telekommunikationsvirksomheder må kunne udvikle sig som parter, som kan konkurrere fuldgyldigt på det internationale marked, på den ene side, at man skal passe overordentligt meget på med hensyn til at pålægge disse virksomheder nye byrder. På den anden side har man naturligvis spørgsmålet om forbrugernes interesse. Derimellem er der spændinger, og der må foretages en afvejning. Et andet aspekt, som er vigtigt, er den omstændighed, at hvad der teknisk set kan lade sig gøre i ét land, endnu ikke behøver at kunne lade sig gøre i et andet land. Man må altså tage hensyn til den differentiering, som desværre findes inden for Den Europæiske Union. Og endelig er det vigtigt at tage hensyn til konvergensen mellem de faste og de mobile telefonnet og ikke den kendsgerning, at der teknologisk set i de kommende år vil ske temmelig meget. Det betyder, at beskrivelsen af forsyningspligtydelserne, som vi nu taler om, er tidsbundet og selvfølgelig skal gælde for hele Den Europæiske Union. En beskrivelse af forsyningspligtydelserne på EU-plan er af stor betydning for at fremme, at det kun er de ydelser, der er beskrevet på EU-plan, der behøver blive betalt af telekommunikationsvirksomheder, og for at undgå, at de bebyrdes med yderligere generel forsyningspligt, som pålægges markedsdeltagerne. Derfor er ændringsforslag nr. 10 af så stor betydning. Min gruppe synes, at mobil telefoni endnu ikke på nuværende tidspunkt må optages i forsyningspligtydelserne på grund af de store forskelle mellem EU-landene, men vi må dog holde denne dør åben, for der er med rette tale om konvergens. Derfor har vi også ladet denne dør stå åben i ændringsforslag nr. 7.
Hr. formand, så kommer vi til det andet politiske spørgsmål: Hvem betaler, hvem bidrager til forsyningspligtydelserne? Min gruppe synes, at det på nuværende tidspunkt må være tydeligt, at det kun er udbydere af taletelefonitjenester gennem det faste net, som kan bidrage til udgifterne. Altså ikke udbydere af tjenester gennem det mobile net, men vi må dog på længere sigt se på, hvorvidt det er retfærdigt, at også de begynder at yde et bidrag. Derfor har vi således stillet ændringsforslag nr. 15, hvori dette foreslås. Hvad vi absolut ikke vil have, er, at alle nye udbydere af tjenester nu forpligtes til at være med til forsyningspligtydelserne. Det forekommer os meget uheldigt, derved oprettes der ikke noget informationssamfund.
Hr. formand, så er der dilemmaet med de handicappede. Der findes en tilbøjelighed til at tilbyde så meget som muligt gratis. Men det forekommer mig ikke nogen god idé, for ikke alle handicappede er ens. Nogle er økonomisk meget selvstændige, og jeg tror, at de endog ville finde det meget fornærmende og anti-emancipatorisk at få særbehandling. Altså, begynd ikke at træffe foranstaltninger herom på EU-plan, men gør det på et lavere plan. Det samme gælder for de socialt svagere stillede. En fremgangsmåde efter behov, dvs. decentralt, er det bedste. Jeg går selvfølgelig ind for, at socialt svagere stillede hjælpes for at undgå social udelukkelse, men man skal udtrykkeligt gøre det på det laveste plan, nemlig i regionen, byen eller landet, og ikke på EU-plan.

Lindqvist
Hr. formand, tiden går hurtigt, den 1. januar 1998 nærmer sig, hvor det frie marked for teletjenester skal indføres. Generelt kan jeg oplyse, at man i Skandinavien - Sverige og Finland - faktisk har haft et frit telemarked lige siden 1992. Vi har gode erfaringer med et frit marked; de problemer, der er forekommet, f.eks. med hensyn til at nå ud i tyndtbefolkede områder, har været ganske små. Efter vore erfaringer er en grundlæggende lovgivning, der fastlægger rammerne for, hvordan markedet skal reguleres, den bedste måde at etablere et frit marked på. Inden for disse rammer skal vi valgte repræsentanter overvåge markedet. Vi skal sørge for, at der gribes ind over for uheldige fænomener og andet uønsket. Vi mener med andre ord, at et liberaliseret marked kræver et lovgivningsmæssigt beredskab, men at der kun skal være de love og regler, der er nødvendige for, at markedet kan fungere. Det er den erfaring, som vi har gjort i Skandinavien. Det, som reglerne først og fremmest skal sikre, er forbrugernes sikkerhed og beskyttelse, og at der er lige muligheder, når det gælder om at drage fordel af den nye teknologi i informationssamfundet. Med hensyn til dette ønsker vor gruppe også at understrege, at det er et spørgsmål, som ikke udelukkende skal dreje sig om teknologi, men også, og i lige så høj grad, om demokrati, om ligeberettigelse af perifere og tyndtbefolkede områder og om lige muligheder for alle - for gamle, unge, handicappede samt dem, som normalt ikke arbejder med denne form for kommunikation.
Fru Reads betænkning er i det væsentlige god. Vor opgave som valgte repræsentanter er at overvåge markedet og sørge for, at almenhedens og borgernes interesse tilgodeses. Samtlige udbydere skal have pligt til at stille finansiering til rådighed for forsyningspligtydelser. Borgernes interesser bør sikres repræsentation fra begyndelsen. Vi mener for vor part ikke, at mobiltelefoni skal være omfattet af betænkningen, og stemmer derfor imod forslagene herom ved afstemningen i Parlamentet. Men vi kan i det store og hele tilslutte os udvalgets ændringsforslag og vil i overvejende grad stemme for dem.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, jeg mener, at vi her, således som fru Read også gjorde, skal skabe referencen til aftalen inden for rammerne af WTO, som dog selv er endnu mere dobbelttydig end her nævnt. Der er stadig det element i det, at i stedet for at gennemføre overgangen til en fremtidsorienteret udviklingsmodel skal de nuværende vanskeligheder med kapitalakkumulation overvindes ved, at områder, der indtil nu har været organiseret offentligt, skal åbnes for de private markeder, den private konkurrence, og dét er ikke problemfrit.
Det kan man efter min mening godt drøfte også her i forbindelse med spørgsmålet om mobil taletelefoni, for der bliver virkelig, som fru Read nævnte, tale om et marked, og Kommissionens strategi og taktik gående ud på af tekniske grunde at adskille stadig mindre områder og fastsætte forskellige bestemmelser for dem bliver stadig mindre overbevisende. I den forbindelse vil jeg gerne udtrykkelig takke fru Read, fordi hun på hele dette område voice telephony igen og igen har etableret sammenhængen over for Kommissionens piecemeal -strategi eller salamitaktik og måske tillige får Parlamentets anden fløj, som ikke er til stede lige nu, til at indse, at fleksibilisering eller liberalisering kun kan være skridt fremad, hvis vi virkelig tager vor reguleringsopgave alvorligt, og hvis vi virkelig når frem til, at vi sikrer den nødvendige offentlige garanti for alle, navnlig for handicappede og for grupper og regioner, der har problemer. Det skal den universelle tjeneste tage sig af, og det skal være en universel tjeneste med dynamik i. Her spiller sammenslutningen af forbrugere en nødvendig rolle. Her skal der gives specifikke garantier til handicappede netop på dette område, og dét kan jeg kun understrege. Kommunikation er et offentligt gode. Man kan udbyde en del deraf privat. Man kan åbne det privat, men det skal integreres offentligt gennem regulering.

Ewing
Jeg vil gerne begynde med at sige tak til Imelda Read, fordi hun har arbejdet meget hurtigt og givet en så grundig og klar fremstilling af sin sag, som også jeg støtter. Modsat hvad den foregående taler sagde, bør mobiltelefonerne også være omfattet her. Der er tale om et marked i vækst. Jeg ved godt, at det ikke vokser i samme takt i alle medlemsstaterne, men det er ikke desto mindre et marked i udvikling, som vel bliver stadig mere almindeligt i hele EU. Så mobiltelefonerne må også med.
Vi må også have forsyningspligt. Jeg har en vis interesse i dette aspekt, idet jeg repræsenterer en af de måske mest afsidesliggende egne i Den Europæiske Union - Highlands and Islands i Skotland - 90 øer. Befolkningen på mine øer har ret til at forvente at få samme adgang, som alle andre har, hvad enten man nu stammer fra et meget tæt befolket område som Nederlandene, eller man kommer fra en storby. Jeg ser det som min opgave at være med til at sikre, at der bliver forsyningspligt, og jeg vil gerne begynde med at sige, at det vil have afgørende betydning for min støtte til forslaget.
Vi har talt lidt om mennesker med særlige behov. Det bedrøvede mig at høre taleren fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe sige, at vi ville nedgøre handicappede mennesker ved at tilbyde dem særpriser. Det er slet ikke sådan, jeg ser på det. Disse mennesker lever med et handicap, og de har ret til at forvente støtte fra os andre og bør have særlige tariffer for en sådan tjenesteydelse. Mobiltelefonselskaberne eller organisationerne er uhyre lukrative foretagender. Det drejer sig om et meget indbringende segment af denne industri, og jeg kan ikke se, hvorfor vi skulle undlade, mens tid er, at pålægge denne industrigren forsyningspligt og forpligte den til at yde mennesker med et handicap, herunder blinde mennesker, hjælp på særlige betingelser.
Folk med en mobiltelefon bør have ret til at komme med i en telefonbog, hvis de ønsker det, og have den samme ret til ikke at stå i telefonbogen, hvis de ikke vil. Så jeg håber, at Europa-Parlamentet vil støtte det princip om forsyningspligt, som Imelda Read har givet en så glimrende fremstilling af.

Blokland
Hr. formand, et mere frit marked for telekommunikation resulterer i år 2005 i omkring 1, 3 mio job. Det har et fransk undersøgelsesbureau fundet ud af, ikke inden for telekommunikationssektoren, den vil blive indskrænket. Men på grund af forbedrede telekommunikationsteknikker skulle beskæftigelsen netop stige i andre sektorer. Det er bemærkelsesværdigt, at private telekommunikationsvirksomheder går ind for liberalisering, og at statsvirksomheder netop modarbejder denne proces. De har åbenbart megen skjult arbejdsløshed at skjule. Vi må derfor passe på med regler, som har en gunstig virkning på statsvirksomheder. Europa-Parlamentet må ikke lade sig vildlede af kortsynede fagforeninger, som kun ser på følgerne for antallet af job i store statsvirksomheder.
Spørgsmålet om liberaliseringsprocessens forløb beskæftiger vi os med under denne forhandling. Kan vi nå det inden den 1. januar 1998? Vi håber ikke, at det går ligesom i postsagen, hvor Frankrig, Tyskland og sydlige medlemsstater vil have liberaliseringen udskudt til 2003. Kommissionen vil åbenbart medvirke hertil. Men ved Kommissionen ikke, at jo længere man venter, desto værre kommer det til at se ud for postsektoren og også telekommunikationsindustrien i Europa. Stilstand betyder faktisk her tilbagegang. Eller risikerer Kommissionen måske en fremtidig parlamentarisk undersøgelse af dens handlemåde inden for telekommunikations- og postsagen.
Liberalisering er udmærket, men ikke for enhver pris. Med henblik herpå har vi udviklet planen om forsyningspligtydelserne. Jeg tror, at denne plan er nem at gennemføre, hvis definitionen ikke udvides alt for meget, for så opretholder vi alligevel monopolstillinger, medens målet er at liberalisere markedet. Forsyningspligtydelserne tvinger virksomheder til at betjene hele markedet og ikke skumme fløden. Men jo mere detaljeret kravene for forsyningspligtydelserne bliver, desto højere er omkostningerne ved basistjenesterne. For mange regler er først og fremmest en ulempe for svagere grupper, som vi netop vil beskytte. Vi må her søge et optimum. I denne forbindelse udtaler jeg min støtte til ændringsforslag nr. 10 til artikel 3, men ændringsforslag nr. 19 til artikel 7, stk. 1 er klart et tilfælde af for mange regler. De fleste hørehæmmede vælger en privat teksttelefon. Denne tjeneste er inkluderet i forsyningspligtydelsen. En offentlig variant er således overflødig.
Med hensyn til taksten mener jeg, at vi ikke må fastlægge mere end en overkommelig maksimumtakst. Ved fastsættelsen af en ensartet fast omkostningsægte pris får konkurrencen ikke nogen chance, og så stiller vi forbrugerne ugunstigt. Omkostninger er ikke nogen god målestok, de kan nemlig i en bestemt medlemsstat være meget højere, fordi man der har at gøre med en ineffektiv statsvirksomhed.

Muscardini
Hr. formand, vi er principielt enige i ordførerens forslag, herunder særlig de dele af dette, der vedrører beskyttelsen af forbrugeren gennem tjenestens kvalitet, aftalerne om oplysning og bilæggelsen af tvister, ligesom vi er gunstigt indstillet over for en særlig kategori af brugere, nemlig familierne.
Vi accepterer ordførerens forslag om at udstrække anvendelsesområdet for reglerne vedrørende beskyttelsen af forbrugeren, herunder mobiltelefonabonnenter, selvom det er klart, at direktivet ikke skal gælde mobiltelefoner, da markedet for fast installerede telefoner endnu er forskelligt fra mobiltelefonmarkedet.
Et andet aspekt, der omhandler forbrugerbeskyttelsen, er det sociale. Indførelsen af fleksible betalingssystemer for at undgå opsigelser, når de svageste brugere, herunder familier med lavindkomster og eller handicappede er i vanskeligheder, går vi overbevist ind for.
For så vidt angår valgmulighederne vedrørende den internationale tjeneste spørger jeg mig selv, om Kommissionens forslag ikke på kort sigt er mere realistiske end Parlamentets. I øjeblikket indebærer en for vid definition af den internationale tjeneste uacceptable omkostninger, der ikke tillader konkurrencen at overleve. På langt sigt på vi nå frem til de løsninger, der er foreslået, men i øjeblikket vil det være hensigtsmæssigt, at Kommissionen redegør for de fremtidige omkostninger på de forskellige niveauer af den internationale tjeneste.
Det ville desuden være hensigtsmæssigt, om Kommissionen iværksatte en undersøgelse af de interne forhold i medlemsstaterne for så vidt angår det frie marked og konkurrencen i denne sektor, overholdelsen af reglerne, eventuel ugrundet berigelse og ulovlig brug af kilderne. Liberaliseringen af telekommunikationsmarkederne vil være en begivenhed af stor betydning. For at den kan slå fuldt ud igennem, er det af stor betydning, at det foreliggende direktiv såvel som de andre, der indgår i pakken, vedtages i rette tid.

Thors
Hr. formand, hr. kommissær. Mange af os har konstateret, at det område, som vi i øjeblikket drøfter, udvikler sig hurtigt, og at det også må have muligheder herfor, hvis Europa skal have et konkurrencedygtigt marked og en konkurrencedygtig industri. Vi ved, at det vil kræve store investeringer, hvis der virkelig skal være adgang til information i alle dele af Europa. Fortiden taget i betragtning tror jeg, at det gælder om ikke at fastsætte regler. Jeg lidt bange for, at både betænkningen og Kommissionens forslag tilsigter noget sådant. Vi ved, hvilke tjenester der hidtil har været, men det er sværere at forudse, hvilke nye tjenester der bliver brug for. Man får ikke noget gratis, og det, som vi nu satser på, er at sikre de gamle tjenester. Vi risikerer at tage ressourcer fra den udvikling, som der er brug for af hensyn til fremtiden. Det er en udvikling, som bl.a. kan give de handicappede fantastiske muligheder for at komme til at deltage i samfundet på en helt ny måde. Som min kollega Lindqvist sagde, har liberaliseringen givet overordentligt gode resultater i de nordiske lande. F.eks. er prisen for langdistancesamtaler i mit hjemland Finland faldet med 70 %, og antallet af telefonbokse er steget med en fjerdedel, siden liberaliseringen blev gennemført. Forbrugerne har således haft gavn af liberaliseringen.
Den nuværende situation er kendetegnet af en meget forskellig udvikling i medlemslandene. De behøver derfor frihed til selv at afgøre, under hvilken form de vil støtte de handicappede, og efter hvilke regler en sådan støtte skal ydes; støtten kan eksempelvis gives i form af en social ydelse.
I min udtalelse fra Retsudvalget udtrykker jeg en vis bekymring, som Økonomiudvalget imidlertid ikke har taget hensyn til. Vi har ønsket begrænsninger for, hvornår de nationale myndighedsorganer kan intervenere. Vi er klar over, at de nationale myndighedsorganer muligvis ikke er helt frigjorte af monopolerne i enhver henseende. Derfor er der fare for, at de intervenerer på en diskriminerende måde. Endelig tilslutter jeg mig Lindqvists synspunkt, hvorefter mobiltelefonnettene ikke bør være omfattet, da det vil hindre den fremtidige udvikling, som der er behov for.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, med det, der sker på verdensplan, viser WTO-forhandlingerne, at Europa gjorde ret i at være på forkant med begivenhederne. Vi må derfor bifalde, hvad Kommissionen og Europa-Parlamentet har gjort, for uden dem ville vi aldrig have fået liberaliseret telefonmarkederne. Vi må understrege, at det er mod medlemsstaterne og med hjælp af de instrumenter, Traktaten giver os, at vi er kommet frem til de relativt tilfredsstillende resultater, vi står over for i dag. Vi må aldrig glemme, at hvis det ikke havde været for Kommissionen, hvis det ikke havde været for Parlamentet, ville vi i dag have stået over for femten fuldstændig lukkede telekommunikationsmarkeder med femten monopoler eller noget i den retning. Sådan ser situationen ud, og det må vi ikke glemme.
Vi er enige om det centrale her i Parlamentet, og jeg vil gerne lykønske fru Read. Vi er enige om konkurrenceproblemerne, nødvendigheden af at få fastsat nogle fornuftige priser, og at der skal være en universel tjeneste, som beskytter forbrugerne. På hvilke punkter er vi da uenige? Uenighederne skal alt andet lige findes på det praktiske plan.
Målet er det samme: Vi ønsker, at flest mulige borgere har adgang til kvalitetsydelser til den laveste pris. Men hvordan gør vi det? Det spørgsmål, der i høj grad splitter os i dag, er, om vi allerede nu skal underlægge mobiltelefonen samme lovgivning som den for de faste telefoner gældende. På dette punkt er der divergerende meninger. Det er de, fordi vi mener, at den interessante udvikling for mobiltelefoner skyldes konkurrencen og vil nå det mål, som jeg netop nævnede, på en meget mere effektiv måde end nogen anden. Hvis vi allerede nu vil pålægge operatørerne omkostningerne til den universelle tjeneste, vil det medføre en fatal prisstigning. Fru Ewing og fru Read, De må vide, at der ikke findes nogen gratis tjenester. De koster altid noget. Man skal have en vis mentalitet - jeg skal undlade at kalde den socialistisk - for at tro, at man kan sikre en nem distribution og være meget gavmild på samfundets regning. Men det koster altid noget, og hvis De i dag pålægger operatørerne nye omkostninger, forsinker De produktets distribution; de, der ikke har råd til en mobiltelefon i dag, får det aldrig.
Se på erfaringerne fra Sverige, Finland og USA. Fru Read sagde: «Jeg håber, at de europæiske borgere meget hurtigt kan komme til at nyde godt af de samme tjenester til samme pris som de amerikanske borgere«. Men hvis USA havde fulgt fru Reads politik, var det aldrig lykkedes. Det er lykkedes, fordi de har fulgt den modsatte politik. De pålagde først betingelser for en universel tjeneste, da den fri konkurrence havde banet vejen for den, da et stort flertal af befolkningen allerede havde adgang til kvalitetstjenester til meget lave priser.
Det er en fejl, vi ikke må begå. Vi skal vente på, at mobiltelefonen har vundet en stor markedsandel på omkring 30-40 %, før vi pålægger den omkostningerne til en universel tjeneste. Det sker hurtigt. Det er lettere at pålægge et direktiv end at skabe et net for ikke at nævne, at det er billigere.

Bangemann
Hr. formand, jeg vil tage det op, som min ven Fernand Herman netop sagde. Men jeg mener, han gør fru Read uret, når han synes, at hun i den betænkning, hun forelægger i dag, foreslår en politik, som skulle være det stik modsatte af det, der er blevet gjort i USA. Således opfatter jeg i hvert fald ikke hendes arbejde, selv om jeg er enig i Fernand Hermans principielle standpunkter.
Jeg vil altså først takke fru Read. Også fordi hun har måttet arbejde meget hurtigt, skylder vi hende og hele Parlamentet tak. Jeg er ked af, at det er sådan, men De ved alle, at datoen 1. januar næste år lægger pres på os alle. Desværre må jeg sige Dem, at jeg ikke kan love Dem, at det er sidste gang, vi taler om ONP eller om alle de emner, vi har talt om i de forløbne år, for konvergensen - både den teknologiske og den økonomiske konvergens - vil medføre en sammenføring af alle disse markeder, der hidtil har været adskilt, og det vil naturligvis tvinge os til nye tiltag.
Men det er ikke det, vi skal tale om i dag. Vi skal i dag på den ene side, om man vil, tale om det principielle spørgsmål om de forskellige politikker og på den anden side om de praktisk konklusioner. Men da de praktiske konklusioner altid også afhænger lidt af, hvad man principielt anser for rigtigt, er det nyttigt, dersom vi på grundlag af det, fru Read, andre og tillige Fernand Herman sagde, endnu en gang sikrer os, at vort principielle udgangspunkt er rigtigt.
Først vil jeg gerne endnu en gang gøre opmærksom på - det diskuteres slet ikke mere, heller ikke af gammelmarxister som hr. Wolf - at vi i mellemtiden har fået et liberaliseret marked. Det opfattes som en bedre situation end et offentlig-retligt monopol. Det er et meget betydeligt fremskridt, for jeg husker udmærket, at der, da denne debat indledtes, stadig var folk, som gik ind for det, som også fru Ewing endnu en gang fremsatte her: Kommunikation er et offentligt gode, og derfor har vi brug for en offentlig-retlig organisation og helst et monopol, så at alle kan blive betjent bedre.
Jeg husker begyndelsen på liberaliseringsdebatten. Det er rigtigt, hvad hr. Fernand Herman sagde: Parlament og Kommission har ydet meget her, og vi er ikke nået til slutningen, men - det viste WTO-forhandlingerne helt klart - vi har teknisk og politisk med det, vi har udviklet af planer, en førende position og behøver derfor ikke at være bange for WTO's udviklinger. Men - da jeg har været genstand for angreb og fordi det altid morer mig, husker jeg det udmærket - i de første debatter drejede det sig om spørgsmålet: Kan vi overhovedet deregulere, kan vi overhovedet liberalisere, eller er det ikke et fantom, som foresvæver disse ultraliberale? Og nu, i mellemtiden og heldigvis - jeg siger det ikke hovmodigt som den, der fik ret, men simpelthen fordi resultatet er godt - indser alle, at liberaliseringen, når man gør samtlige resultater op, som slutresultat har større fordele for forbrugeren, og dét er jeg særdeles tilfreds med. For at vi nu kan arbejde med lavere takster både for dataformidling og især for telefonitjenester, er jo blevet klart. Det bør i første omgang være vort udgangspunkt.
Konkurrencen fører også her til, at priserne falder og kvaliteten øges. Det betyder ikke - og det er Kommissionen heller aldrig gået ind for - at vi nu kan overlade konkurrencen til sig selv, for naturligvis bliver man nødt til at regulere bestemte ting, som netop ikke følger af konkurrencen. Det store spørgsmål, vi igen og igen står overfor, lyder: Hvad følger af konkurrencen, og hvad skal man regulere? Og hvis man vil regulere det, da hvorledes? Det er meget vanskeligt at forudsige, fordi den tekniske udvikling jo her går hånd i hånd med konkurrencen og mange ting er helt anderledes end normalt i erhvervslivet. Det har jeg gjort opmærksom på.
Lad os endnu en gang se på spørgsmålet »den universelle tjeneste«. Udbuddets art og arten af de omkostninger, der opstår her, tvinger alle udbydere til at lave et udbud, der er så bredt som muligt. Den tese, man hører igen og igen, at folk blot vil koncentrere sig om de lønsomme ting, dvs. enten om kraftcentre eller om de rige og de firmaer, som har råd til og er nødt til at have råd til at telefonere, er forkert. Naturligvis vil det også forekomme. Det er klart. Der vil være udbydere - de findes også i dag - som i første omgang koncentrerer sig om store firmaer og for øvrigt er nødt til at gøre det, fordi de jo i første omgang slet ikke har noget fast net.
Men at have et fast net er under alle omstændigheder mere lønsomt, for jo flere kunder de når ud til, jo mere overbevisende bliver det tilbud, de kan fremsætte. Så kan de også sænke omkostningerne. Der findes i dag firmaer - hvis jeg havde sagt det for nogle år siden, ville De sandsynligvis have leet ad mig - som uddeler f.eks. mobiltelefoner gratis, fordi de ikke er interesseret i apparatet og i fortjenesten på apparatet, men i tjenesteydelsen. Godt, vil De så sige, ok, det er bare en anden måde at fordele omkostningerne på, de vil jo så bare kræve højere gebyrer. Nej, også dér er der i mellemtiden kommet konkurrence - hr. Graefe zu Baringdorf ser ganske forbavset på mig, fordi han som landbrugsekspert slet ikke er vant til konkurrence, derfor er alt dette store nyheder for ham. Der findes i dag firmaer, som tilbyder gratis telefonsamtaler, hvis brugeren er indforstået med, at han fra tid til anden afbrydes af reklamer. Det er måske ikke rart, nej, bestemt ikke, særlig i forbindelse med bestemte personlige telefonsamtaler. Hvis man pludselig afbrydes af reklamer, det ville helt bestemt genere fru Lulling og mig. Men det er jo ikke det afgørende. Det afgørende er: Hvis nogen vil, kan de telefonere gratis, de behøver overhovedet ikke at betale noget.
Min tese er netop: Lad os da afvente, hvad konkurrencen fører til af universel adgang, som ikke for nogen - heller ikke handicappede - på nogen måde er et finansielt problem eller et andet problem. Der er naturligvis bestemte former for handicap, der kræver en teknisk løsning, det er rigtigt. Men også der vil den tekniske udvikling efter min mening gøre meget muligt, som vi i dag endnu anser for umuligt. Det er det første.
Det betyder altså, at De ikke skal behandle problemet den universelle adgang som et problem, der først og fremmest skal løses ad socialpolitisk vej. Det vil først og fremmest blive løst ved hjælp af udviklingen i teknikken og på markedet. Hvad er der tilbage, det er nu spørgsmålet, og hvorledes skal man løse det?
Jeg er af den overbevisning, at vi især i forbindelse med dominerende stilling på markedet absolut stadig har behov for regulering. Og her dukker jo tillige spørgsmålet op, om ikke de, der udbyder mobile telefonitjenester skal behandles anderledes. Skal man ikke gå asymmetrisk frem, dvs. belaste den, der har et fast net, et faktisk monopol og aflaste dem, der udbyder mobile telefonitjenester, de nys tilkomne på markedet? Oprindelig anså vi også denne tese for at være rigtig. I mellemtiden overvejer vi, om man ikke kan indgrænse det. F.eks. bør man behandle begge parter ens i spørgsmålet om optagelse i abonnentfortegnelser. Derfor vil vi også acceptere det ændringsforslag. Og det ene eller det andet, som nok skal være ens for begge parter, bør vi også regulere således her i dag. Det er imidlertid rigtigt, at den, der råder over et sådant fast net, for øjeblikket naturligvis stadig har en uhyre konkurrencemæssig fordel. Vi prøver jo på at regulere det, idet adgangen til nettet også reguleres af os. Det er jo ikke sådan, at vi bare lader det være ureguleret. Og her vil der også for fremtiden - vi skal jo også behandle hr. Hoppenstedts betænkning - komme konkurrence mellem nettene.
Vi vil f.eks. med satellitbaseret personlig kommunikation også kunne overvinde den bottleneck , at nogle i dag stadig er ejere og brugere af faste net. Når der kommer konkurrence mellem nettene, ser situationen helt anderledes ud. Det var nogle tanker. Jeg håber, at det lykkes os her at finde frem til et sæt regler, som medtager berettigede interesser, men ikke fører til det, som hr. van Velzen med rette advarer imod: Vi kan også fra starten i den grad besværliggøre udviklingen af sådanne ting, at ikke en gang denne succes for konkurrencen og teknikken kommer i stand for disabled persons eller andre svage grupper i samfundet.
Hvis man slet ikke lader et sådant net udvikle sig, kan man heller ikke bagefter gøre krav på fordelene af denne udnyttelse til sig selv. Da lyder det store spørgsmål, som går langt ud over dette område: Hvem skal man pålægge udgifterne til socialpolitik, hvem skal bære dem? Og jeg mener, at det enkle princip, som fru Ewing her fremførte endnu en gang - de tjener så mange penge, de kan betale det - er forkert. Spørg engang dem, der udbyder mobile telefonitjenester og som i begyndelsen skal foretage store investeringer og endnu ikke har samme indtægter som de gamle virksomheder, hvad de har været nødt til at finansiere af indledende omkostninger og i hvor vanskelige situationer de for en dels vedkommende befinder sig. Selv om de tjente rigtig mange penge, skulle man spørge sig selv, om det egentlig er et rigtigt princip.
Vi drøfter arbejdsløsheden i Den Europæiske Union. Denne arbejdsløshed er foruroligende meget større end i USA. Hvorfor? Fordi vi til stadighed belaster faktoren arbejde. Ingen skal da være så naiv at tro, at en sådan belastning af en virksomhed med omkostninger ikke giver sig udslag andetsteds. Virksomheden er naturligvis nødt til at lade det gå videre til omkostningerne. Men formidling af data generelt sagt er i dag blevet den allervigtigste produktionsfaktor. Hvis vi oven i købet belaster den med socialpolitik, vil vi i stigende grad jage arbejdspladser ud af Europa. Derfor skal vi finansiere socialpolitikken af erhvervslivets udbytte.
Vi skal have mod til ikke bare at skubbe det, vi vil gøre, over på finansieringen, vi skal tværtimod åbent finansiere det via budgettet. Dér skal det komme fra, fra skatterne, og dernæst kan man overveje, hvem man vil gøre hvad for. Det ville være det rigtige system også med henblik på at skabe arbejdspladser.
Lige en sidste bemærkning om spørgsmålet WTO. Det undervurderes i høj grad, at vi dermed har taget et meget stort skridt fremad. Dette marked er i dag internationalt sekshundrede milliarder dollar stort - med tocifrede vækstrater! Dvs. at hvis det lykkes os at holde den position, vi har i dag, på dette område og udbygge den, er det det eneste håb blandt nogle få andre, vi har om at skabe nye arbejdspladser. Derfor var denne WTO-beslutning så uhyre vigtig for os, og det er godt, at også andre kunne tilslutte sig den, så at vi har fået en fornuftig regulering.
Jeg vil lige kort sige, hvilke ændringsforslag vi accepterer og hvilke ikke. Men da det er førstebehandling, vil jeg give ordføreren en komplet beretning. I første omgang - hvilket jeg allerede har sagt - er vi meget åbne og rede til at tage det udgangspunkt op, som fru Read med rette bygger på, at vi nemlig nu også en gang bliver nødt til at tænke på forbrugere og bestemte grupper af forbrugere. Derfor accepterer vi ændringsforslag 2, 3, 10, 13, 14 og 41. Nogle ændringsforslag vil vi ikke acceptere af den grund, fru Thors meget klart redegjorde for: Der findes visse sociale rettigheder, som bedre kan gennemføres på regionalt og nationalt plan, fordi folk bedre ved, hvem der er hvad. Derfor accepterer vi ikke ændringsforslag 11, 15, 21, 34, 36, 44, 46 og 49. Hvad integreringen af den mobile telefonitjeneste angår, et emne, som hr. van Velzen og andre var inde på, er vi rede til helt eller delvis at overtage ændringsforslag 5, 7, 9, 16, 23, 26 og 42.
Således står tingene i dag. Endnu en gang, mine damer og herrer: Jeg kan ikke spare Dem for, at vi i de kommende år på ny og igen og igen bliver nødt til at vende tilbage til dette emne.

Read
Hr. formand, forretningsordenen vedrørende afstemningsrækkefølgen. Men jeg kan ikke lade være med at sige til hr. Bangemann, at operatørerne ønsker at tilbyde visse abonnenter gratis taletid af samme grund, som somme tider får bankerne til at tilbyde studerende gratis bankydelser: De ser det som en sektor, som med tiden bliver lukrativ og indbringende. Vi kan her i denne industri se, hvordan det næste årtusinds generelle Klondike-guldfeber kommer til at ytre sig. Det drejer sig virkelig om en uhyre indbringende industri.
Men, hr. formand, jeg vil gerne spørge Dem og tjenestegrenene, om De vil overveje afstemningsrækkefølgen kl. 12.00? Det er jo førstebehandling, men det er en procedure med fælles beslutningstagning med nogle komplicerede ændringsforslag og opdelte afstemninger, og der er mindst én vigtig, principafgørelse - nemlig hvorvidt mobiltelefonerne skal være omfattet. Det er utænkeligt, at vi ikke skulle nå frem til dette kl. 12.00. Jeg vil bede Dem om at tage det tidligt i afstemningsrækkefølgen, således at vi får mulighed for at behandle det ordentligt.

Formanden
Fru Read, jeg vil forelægge denne anmodning for de kompetente tjenestegrene, som vil orientere den pågældende mødeformand. Denne vil så træffe beslutning herom.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Teletjenester - Satellitbaseret
personkommunikation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
indstilling ved andenbehandling (A4-0051/97) fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om den fælles holdning fastlagt af Rådet med henblik på Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ensartede principper for almene tilladelser og enkeltlicenser for teletjenester (C4-0633/96-95/0282(COD)) (Ordfører: W.G. van Velzen); -indstilling ved andenbehandling (A4-0050/97) fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om den fælles holdning fastlagt af Rådet med henblik på Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om en koordineret fremgangsmåde for godkendelse inden for satellitbaserede personkommunikationstjenester i Den Europæiske Union (C4-0634/96-95/0274(COD)) (Ordfører: Hoppenstedt).
W.G. Van Velzen
Hr. formand, vi fejrer i dag en meget vigtig sejr - det er WTO's generaldirektørs, Renate Rugieros, ord efter indgåelsen af en WTO-aftale om at åbne telemarkederne på verdensplan. Kommissæren har allerede henvist til det. Hvis Europa-Parlamentet i dag går med til de ændringsforslag, som vi har stillet, fejrer vi også i dag en sejr, for endelig, efter mange års rod med licensdirektiverne, vil Den Europæiske Union så råde over rammer, som telekommunikationslicenser i vore medlemsstater skal respektere. Den WTO-aftale, som nu er indgået, fastsætter udtrykkeligt, at underskriverne skal oprette uafhængige instanser, der skal opstille regler, garantere fremføringsrettigheder til rimelige priser, men frem for alt garantere underskriverne af aftalen gennemsigtighed og ikke-diskriminering i licensbeslutninger. Det EU-direktiv, som vi i dag behandler, vil derfor være et vigtigt holdepunkt for Unionen selv og Unionens medlemsstater med henblik på at overholde deres internationale WTO-forpligtelser. Hvor findes nu gennemsigtigheden i EU-licensbeslutningerne? Allerførst må telekommunikationsvirksomheder i god tid kende de betingelser, som er knyttet til licenser, og den form, som disse licenser skal have, nemlig en enkeltlicens eller en almen tilladelse. Naturligvis er systemet med almene licenser, der på forhånd er fastlagt i lovgivningen, at foretrække frem for et bureaukratisk system med enkeltlicenser. Det var netop dette punkt, som skabte så mange problemer i Rådet i dette direktivs forhistorie. Det ændringsforslag, som jeg i dag foreslår her i Forsamlingen, vil derfor medvirke til, at hovedvægten i fremtiden mere vil ligge på disse almene licenser og mindre på enkeltlicenser.
For det andet må den pris, som kræves for en licens, ikke være usædvanlig høj. Også her støder telekommunikationsvirksomheder i Den Europæiske Union på problemer. Nogle medlemsstater har planer om at kræve høje priser for licenser og således give de eksisterende telekommunikationsvirksomheder en uærlig fordel, fordi de aldrig har behøvet betale for en licens. Jeg er derfor også glad for, at dette direktiv tydeligt siger, at kun de administrative omkostninger, som er involveret i tildelingen af licenserne må opkræves. For det tredje er det vigtigt for gennemsigtigheden, at licensbetingelserne i Unionen i store træk er ens, og at procedurerne for tildelingen ikke er for indviklede og er harmoniserede. Forskellige licensprocedurer med uigennemskuelige krav hindrer i øjeblikket Europas telekommunikationsindustri. Derfor er harmonisering absolut ønskværdig. For det fjerde skal et sådant licenssystem give muligheder for udbydere af teletjenester.
Men alligevel, efter alt dette positive kan der fremsættes kritiske bemærkninger om dette direktivs forløb. Forinden må vi være klar over, at Parlamentet står under et enormt tidspres i betragtning af, at vi vil have, at dette marked pr. 1. januar 1998 skal være frit. Efter os er der også de nationale parlamenter, som skal behandle denne lovgivning. Alligevel må jeg sige, at samarbejdsproceduren med Rådet og Kommissionen har skuffet mig. I maj sidste år stemte vi under førstebehandlingen af dette licensdirektiv i forventning om, at Rådet meget hurtigt ville fastlægge sine synspunkter med hensyn til dette direktiv. Dette viste sig imidlertid at være falsk håb, for først i slutningen af december kunne vi få den fælles holdning, og i Rådets (telekommunikation) mørkekammer er der indgået mange kompromiser, og medlemsstater har foretaget skøn over gennemførligheden. Denne proces foregik i stilhed, uden offentlig debat, uden demokratisk retfærdiggørelse bagefter, og uden at det er kendt, hvorfor medlemsstater indtog de holdninger, som de gjorde. Desuden ændrede Kommissionen under forhandlingerne med Rådet sin oprindeligt positive holdning til nogle ændringsforslag fra Europa-Parlamentet under førstebehandlingen. Det ville tjene til kommissærens ære, hvis han her i Forsamlingen ville meddele sine motiver for denne holdningsændring, f.eks. hvorfor kommissæren i sin tid afgav en positiv udtalelse om ændringsforslaget om gensidig anerkendelse, men senere trak den tilbage. Hvis der stadig ikke er nogen nøjagtig harmonisering, er gensidig anerkendelse jo et godt instrument til at skabe et indre telemarked, og også i WTO er der indgået aftaler om gensidig anerkendelse, medens Den Europæiske Union selv ikke er i stand til at indgå aftaler herom.
Europa-Parlamentet har indtaget en meget samarbejdsvillig holdning. Det har foretrukket at begynde med et begrænset direktiv frem for at skabe forsinkelse eller løbe den risiko, at dette direktiv blokeres i Rådet under andenbehandlingen. Liberalisering er jo af stor betydning. Jeg vil derfor udtrykkeligt henvende mig til rådsformanden, fru Jorritsma. Hvis Europa-Parlamentet i dag vedtager denne betænkning, påtager hun sig det udtrykkelige ansvar at fremskynde denne lovgivning. Og jeg forventer derfor, at rådsformandskabet slæber dette direktiv gennem Rådet (telekommunikation) den 6. marts uden nogen problemer.
Der er naturligvis også andre punkter, der vækker bekymring i dette direktiv. Jeg nævner en række af dem. Medlemsstaterne har stadig et for stort spillerum til at opstille restriktive betingelser for licenser. Vi ved stadig ikke, om »one-stop shopping«-proceduren vil fortsætte. Vi er nu blevet afhængige af en international klub af organer, der træffer bestemmelser vedrørende telekommunikation, CEP og ECTRA, og deri er Kommissionens stilling alt for begrænset. Der er stadig for mange muligheder for, at de nationale lovgivende instanser kan trække deres egne linjer op. Det ville være udmærket, hvis der endelig ville komme én stor komité. Kommissionen ville i denne forbindelse gøre sektoren en stor tjeneste, hvis den på kort sigt ville oprette en slags »helpdesk« for lovgivning om telekommunikation, hvor de nationale lovgivende instanser kan komme med deres spørgsmål om europæisk telekommunikationslovgivning, for på denne måde kunne man begynde at arbejde i sammenhæng i retning af opbygningen af en europæisk lovgivende instans.
Kommissionen har nu den vigtige opgave at kontrollere, at det, som er aftalt i direktivet, overholdes nøje. I den forbindelse skal den først og fremmest være opmærksom på de priser, som kræves for licenserne, medlemsstaternes overholdelse af tidsbegrænsningen og de betingelser, der er knyttet til licenserne. Jeg tror, at det vil dreje sig herom i den kommende tid.

Hoppenstedt
Hr. formand, mine damer og herrer, forud for min egentlige betænkning vil jeg gerne indlede med nogle principielle bemærkninger for at gøre betænkningens betydning klar. Den kommercielle udnyttelse af rumbaserede satellitsystemer til den globale kommunikation, dét emne ville for nogle år siden være blevet behandlet som episode i et science fiction-scenario. I mellemtiden har tiderne ændret sig. Det tekniske fremskridt, dereguleringen, og konvergensen mellem radio og telekommunikation bidrager for øjeblikket til at opbygge en verdensomspændende satellitinfrastruktur, som så også muliggør nye kommercielle anvendelser.
De her foreliggende satellitbaserede personkommunikationssystemer (S-PCS) er kun et lille eksempel på de nye satellittjenester som helhed. Skridtet fra rumfartsforskningsprojekter til kommerciel udnyttelse af satellitkommunikation er økonomisk og politisk af den største betydning for Europa. Satellitkommunikationen giver den europæiske industri nye markeder og skaber på den måde naturligvis også arbejdspladser for fremtiden. Samtidig støtter de nye satellitsystemer navnlig takket være deres geografiske rækkevidde den økonomiske og sociale integration i Europa, men først og fremmest tillige Europas integration i den øvrige verden og dermed udviklingen af det verdensomspændende informationssamfund.
Men beklageligvis undervurderede europæerne som helhed i lang tid det enorme økonomiske og sociale potentiel, der ligger i satellitkommunikationen, og de formulerede derfor ikke nogen fælles politik. Undtagelser bekræfter reglen, når jeg ser på hr. kommissær Bangemann og gør opmærksom på, at han meget tidligt tilskyndede dertil.
Jeg vil gerne endnu en gang nævne WTO-konferencen i Genève i november 1995, hvor amerikanerne overrumplede europæerne, hvad angår fordelingen og besættelsen af frekvenser til nye systemer. På grund af manglende udsyn, risikovillighed og koordination i Europa har amerikanerne et stort forspring, hvad angår den kommercielle udnyttelse af de nye satellitsystemer. Allerede nu sender amerikanske firmaer de første satellitter op i rummet, dvs. forsøgene mislykkedes på grund af løftesystemerne, men forsøgene videreføres. Jeg er mere end glad for, at Europa som helhed nu ser ud til at være vågnet op.
Meddelelsen fra Kommissionen om rumfart fra december 1996 viser klart, hvor vigtigt det er at fremme udnyttelse og markeder inden for satellitkommunikation for at styrke Europas konkurrenceevne. Jeg hilser derfor også den planlagte handlingsplan om satellitkommunikation velkommen; også S-PCS falder sikkert inden for dens rammer, og jeg håber, at den vil tilskynde den europæiske industri til at handel og investere.
Blandt de vigtigste forudsætninger for fremtidige investeringer er retssikkerheden og samordnede procedurer for tildeling af frekvenser og licenser. Det har vi allerede hørt i anden sammenhæng. Kun en samordnet europæisk politik vedrørende tilladelser kan hindre opsplitning og muliggøre hurtig indførelse af satellittjenester.
Jeg vil nu gå over til min betænkning. For Parlamentet er det meget glædeligt, at Rådet i vidt omfang har taget det kompromis, der blev foreslået under førstebehandlingen, op. Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har således på nær en mindre ændring af tidsplanen vedtaget den fælles holdning enstemmigt. Ud fra et institutionelt synspunkt har vi her et fremragende eksempel på Parlamentets konstruktive og pragmatiske arbejde med Rådet og Kommissionen. Jeg kan i den forbindelse kun håbe, at dette eksempel danner skole, og jeg gør her naturligvis som ordfører opmærksom på de møjsommelige procedurer hos Telekom. Min ven Glante er jo også et af de mere udholdende medlemmer i Parlamentet, og han arbejder med i disse forsamlinger; jeg må sige, at det ikke kan være rigtigt, at det tager så lang tid, inden et sådant emne så omsider fører til målet sammen med Råd og Kommission.
Som foreslået af Parlamentet tilstræbes der nu i stedet for en udvalgsprocedure på EU-niveau en harmonisering i forbindelse med CEPT's benyttelse af frekvenserne og betingelser for tilladelse til satellittjenester. CEPT's mandat er imidlertid i den sammenhæng forbundet med en klar tidsplan. Skulle Kommissionen eller en medlemsstat nå frem til den opfattelse, hvilket absolut kan tænkes, at arbejdet i CEPT går for langsomt, kan Kommissionen træffe foranstaltninger på EU-niveau. Vi må afvente, om CEPT kan opfylde sit mandat effektivt og leve op til den forlods tillid. Den koordineringsprocedure, der her er foreslået, er en prøveballon. Stiger den ikke til vejrs, må vi søge andre veje.
WTO-konferencen er allerede blevet nævnt flere gange. Jeg vil ikke gentage alt, heller ikke indholdet af drøftelserne, men det forventes, at der i de kommende år vil blive sat ca. 1 700 satellitter i kredsløb om jorden. Tallet kan være sat for højt; alligevel er der tale om et stort antal satellitter med det naturligt forudgående nettoudbytte af løftesystemerne og alle andre afledninger. Ved hjælp af disse satellitter bringes informationssamfundet naturligvis også et stykke videre, ikke kun terrestrisk, altså med de net, vi har, men via satellit i Afrika, i østaterne og i hele verden. Hvilket nettoudbytte der kan forventes heraf, er også allerede blevet sagt. Jeg vil lige nævne en størrelsesorden fra en avis, der konstaterer, at aftalen er en god efterretning for de firmaer og naturligvis også for de forbrugere, som i dag bruger flere penge på telekommunikation end på olie. Det betyder altså: Her er tale om kæmpesummer, og jeg tror, at vi ved hjælp af den regulering, vi foreslår her, gør Den Europæiske Union en tjeneste på vejen til satellitkommunikation, til sammenkobling med satellitter og til integration med hele telekommunikationen og derved tager et stort skridt fremad. Jeg takker, fordi De lyttede til mig, og er sikker på, at vi her på plenarforsamlingen vil træffe en enstemmig beslutning om dette emne.

Read
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at komplimentere mine kolleger, hr. van Velzen og hr. Hoppenstedt, som vi jo plejer ved lejligheder som denne. Vi er en lille udsøgt skare her, som er involveret på dette meget specialiserede område. Jeg havde egentlig forestillet mig, at vi kunne lave en kæmpemæssig kalender både til Parlamentet og til Kommissionen, hvor man så kunne rive et blad af for hver dag, vi kommer tættere på den dato, hvor liberaliseringen holder sit indtog. I Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik kommer vi måske ganske snart til at benytte lejligheden til at spørge Kommissionen, hvilke konsekvenser, det kommer til at få i disse forskellige sammenhænge, hvis vi ikke overholder denne skæringsdato, som vi selv har fastsat.
Det er jo sandt nok, at disse to forslag har helt central betydning for muligheden for at overholde fristen, og jeg vil da gerne bekræfte, at de socialistiske medlemmer af Europa-Parlamentet vil støtte begge disse forslag. Det er helt berettiget, at hr. van Velzen har påpeget den lange udvikling med forsøg på at nå frem til en løsning med hensyn til licenserne, og det glæder mig meget, at et centralt punkt i både hans og Kommissionens arbejde er, at der må være formodning for, at der bliver tale om almene tilladelser snarere end individuelle licenser. Vi ved alle, at tildelingen af licenser og de betingelser, som nogle medlemsstater har knyttet til denne tildeling, har været præget af en utilbørligt restriktiv og protektionistisk holdning, og der verserer sager, som er blevet indbragt for Domstolen herom.
Hr. van Velzen har fuldstændig ret i, at vi må have skabt en klar og forudsigelig sammenhæng i licenssystemet, og han har jo naturligvis ret, når han siger, at der bør være klare tidsgrænser. Hvis det nogensinde har været sandt, at når retfærdigheden sker fyldest for sent, er der ikke længere tale om retfærdighed, så kan man sige, at det gælder for de licenser og samkoblinger, som for tiden er under forligsbehandling. Hvis de, som gerne vil ind på dette marked, ikke kan få deres licens på klare og retfærdige betingelser inden for en rimelig tidsfrist, så vil det være en alvorlig hindring for at nå frem til målet. Så vi støtter uden tøven både hr. van Velzen og hr. Hoppenstedt.
Hr. Hoppenstedt sagde i sine kommentarer ganske med rette, at spørgsmålet om teknologisk konvergens og de uendelige muligheder, der ligger i teknologien, har været en rettesnor under udarbejdelsen af hans betænkning. Han har ganske ret. Han talte også om store penge. Der er mange, der ikke er vant til at have med storfinansernes verden at gøre, som finder, at når man begynder at sætte nuller bagved og tumle med milliarderne, så bliver det meget svært at få et overblik over, hvor utroligt altomfattende denne industri er. Men det er sikkert og vist, at mange af vore forhåbninger for eksempel med hensyn til beskæftigelsen og livskvalitetsfremmende tekniske fremskridt er koncentreret omkring netop dette område.
Jeg vil gerne sige mine kolleger tak. De kan regne med vor støtte, når vi skal til at stemme, og vi ser frem til at mødes med kommissæren for at drøfte såvel mulighederne som de problemer, der vil opstå, hvis det ikke skulle lykkes os at opfylde vort mål i fuldt omfang.

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, to andre, indbyrdes forbundne forhold indgår i det store puslespil om liberaliseringen af telekommunikationsområdet i direkte forbindelse med følgende to fælles punkter: reglerne om tilladelser og licenser for teletjenester og samordningen af fremgangsmåden inden for satellitbaserede personkommunikationstjenester. Vi må sige kommissær Bangemann og Europa-Parlamentet repræsenteret ved ordførerne, hr. Hoppenstedt og hr. Van Velzen, tak for det hurtige og pragmatiske arbejde, der er blevet afsluttet i løbet af kort tid og i det tempo, der har været nødvendigt af hensyn til fristen den 1. januar 1998.
I min udtalelse for Forskningsudvalget under førstebehandlingen af forslaget vedrørende satellitbaserede tjenester havde jeg fremsat en række ændringsforslag, som senere blev vedtaget, og som ordføreren, hr. Hoppenstedt har gjort til sine i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, og som tilsigter en omformning af Kommissionens rolle, således at den i højere grad skal rettes mod harmonisering og i mindre grad mod udvælgelsesprocedurerne, netop for at lægge hovedvægten på et hurtigt udbud af tjenester, som allerede er klar til igangsættelse med deltagelse fra europæiske virksomheder i en mere struktureret og formel udvælgelsesprocedure i Kommissionen, en procedure, der uundgåeligt ville være blevet længere og efter min opfattelse ufornøden under hensyntagen til de særlige træk ved satellitkommunikation, som uundgåeligt er forbeholdt en snæver kreds af globale operatører. Jeg er tilfreds med, at vi gennem indstillingen fra Økonomiudvalget og Kommissionens accept hurtigt er nået frem til en fælles holdning.
Det er godt, at man har bestræbt sig for at forenkle og harmonisere procedurerne for tilslutninger, også for så vidt angår satellittjenesterne, at man som udgangspunkt har taget tanken om én udstedende myndighed i direktivet vedrørende tilladelserne, og at indgrebene er begrænset til kun at omfatte de segmenter, hvor den naturlige ressource, nemlig frekvensspektrene, er begrænset.
For så vidt angår administrationen af frekvensspektrene minder jeg om, at Federal Communication Commission i USA har indtaget en virkelig ultraliberalistisk holdning ved at holde offentlig udbud blandt de operatører, som anmoder om deltagelse og tildele den højstbydende frekvenserne og således indkasseret store beløb - der forekommer mig at være tale om 20 milliarder dollars, næsten det dobbelte af NASA's årlige budget, blot for at anskueliggøre tallets størrelse - der herefter er til rådighed for yderligere investeringer. Måske må vi tage forbehold over for denne fremgangsmåde, men den prioritet, der er givet markedskræfterne af vore største konkurrenter på et område, hvor alting er i hurtig vækst, både teknologisk og med hensyn til efterspørgslen af tjenester, forekommer mig interessant.
For så vidt angår indstillingen vedrørende tilladelser understreger jeg hr. Van Velzens henstilling om omgruppering af de forskellige nuværende komiteer for Fællesskabets lovgivning om telekommunikation senest i år 2000, og jeg er enig i, at der, som det underforstået synes at fremgå af indstillingen, må indføres en europæisk regulerende myndighed. Jeg finder at Kommissionen bør fremkomme med en meddelelse om, hvorledes dette kan ske, med henblik på åbning af debatten med Parlamentet og Rådet.
Igangsætningen af informationssamfundet synes således at rykke stadig nærmere og blive mere sandsynlig. Det arbejde, der er afsluttet af Verdenshandelsorganisationen vedrørende åbning af telekommunikationstjenesterne pr. 1. januar 1998 og om fri bevægelighed for edb-produkter giver os i sandhed et indtryk af en global bevægelse, der tillige omfatter mange andre lande uden for den traditionelle kontekst USA-Europa, og som kaster os ud i denne store begivenhed i det 21. århundrede. Det er vor opgave at give Unionen de regler, som er bedst tjenlige til at gøre industrien for produkter og tjenesteydelser på telekommunikationsområdet og radio- og tv-området mere konkurrencedygtig og i øvrigt skabe bedre indbyrdes forbindelser for vort civile samfund, at oplyse det bedre og, mener jeg, gøre det mere sammenhængende og demokratisk.

Frischenschlager
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil også gerne først takke de to ordførere hjerteligt for deres arbejde og gratulere med resultatet. Det er jo et overordentlig politisk emne, som også er af principiel interesse, fordi det virkelig drejer sig om at skabe nye systemer, nye markeds-incentives her. På den ene side skal vi leve op til behovene for åbenhed på markedet, og på den anden side ved vi, at der her er et helt særligt behov for regulering.
Jeg mener dog, at de fleste af disse spørgsmål er blevet besvaret tilfredsstillende af Kommissionen. Det er således, at adgangen til markedet kan udformes objektivt, ikke-diskriminerende og gennemskueligt. Dét skal have hr. kommissær Bangemann have mange tak for.
Idet jeg går ud fra, at det for tiden drejer sig om at lægge noget, der politisk kan lade sig gøre, på bordet, vil jeg gerne udtrykkelig hilse Kommissionens forslag velkommen. Jeg vil imidlertid tilføje, at det efter min mening ville have været politisk og økonomisk mere ønskværdigt at give Den Europæiske Unions organer flere beføjelser på dette område i almindelighed og med hensyn til proceduren for tilladelser og den internationale koordinering i særdeleshed for at muliggøre et mere effektivt system på europæisk og globalt niveau.
Jeg håber blot, at denne mangel ikke i for høj grad vil blive til ulempe for Europa i det globale kapløb om adgangen til satellitbaserede kommunikationstjenester. Kommissionen skal under alle omstændigheder udfylde sin rolle som iagttager og koordinator effektivt.
I betragtning af den liberalisering på telekommunikationsområdet, der forestår i januar 1998, skal denne beslutning naturligvis træffes i største hast. Jeg er glad for, at det lykkedes at tage et vigtigt første skridt i den rigtige retning selv under så stærkt tidspres. Men vigtigt vil det være, at vi ikke taber den fortsatte teknologiske udvikling af syne, men hele tiden tilpasser rammebetingelserne i overensstemmelse med udviklingen på dette område.
Endnu en gang hjertelig tak for dette arbejde. Jeg tror, at en positiv udvikling er blevet indledt.

Wolf
Hr. formand, jeg vil gerne minde kommissær Bangemann om hans socialliberale dage og om, at der findes en socialpolitik, der forebygger, og ikke kun en socialpolitik, der efterbehandler. Økonomi er ikke nogen naturproces. Den skal konstitueres samfundspolitisk - den ikke særlig gammelmarxistiske Polanyi kaldte det embedding - ellers kan vi netop ikke på forhånd forhindre bestemte destruktive udviklinger.
Nu til betænkningerne. Også vi støtter de to betænkninger og gratulerer kollegerne. En harmonisering af licenserne på det indre marked er sikkert fornuftig. Den fastsatte frist på seks uger anser vi dog for at være for kort. Til hr. Hoppenstedt skal det naturligvis siges, at man engang skulle drøfte rumfarten principielt. Men det gør vi ikke her. Vi bliver, tror jeg, nødt til endnu en gang at gøre opmærksom på Parlamentets oprindelige position, for netop her har vi problemet med de internationale monopoler, som hr. Bangemann også allerede engang - jeg tror, det drejede sig om onlinetjenesterne - med rette kom ind på. Det venter os nu.
Hvis Europa ikke får en stærkere rolle, hvis Kommissionen ikke får flere muligheder for at handle her, så vil denne prøveballon i form af koordineringsproceduren vise sig at være en ret så lam and. Det er jeg bange for. Alligevel vil man blive nødt til at gøre det på den måde på grund af det tidspres, vi er sat under. Dét vil jeg også kritisere endnu en gang. Vi kommer igen og igen i den situation, at vi skal fastsætte bestemmelser om detailspørgsmål, uden at der virkelig er tid til en bred strategisk debat. Det er ærgerligt.
Vi skulle virkelig gå frem sammen, og Kommissionens handlingsprogram indeholder åbenbart rammen. Men det bliver vi også nødt til at henføre til detaildebatterne, til fagdebatterne. Hvis det ikke lykkes for os, vil vi virkelig igen og igen komme i denne pressede situation, og det er ikke rart. Alligevel vil vi nu stemme for. Men jeg vil endnu en gang sige: Problemet med de internationale monopoler bliver vi nødt til at tage op. Problemet med Den Europæiske Unions aktive og udformende deltagelse i verdenshandelsorganisationen bliver vi nødt til at tage op, og med henblik herpå er der sandsynligvis brug for mere vidtgående bestemmelser end dem, der er kommet i stand i dette farveløse kompromis.

Glante
Hr. formand, mine damer og herrer, kære hr. Hoppenstedt, det er virkelig beroligende og nyttigt, når man gensidigt klapper hinanden på skulderen, hvad angår consolidation TEN telecom . Jeg synes, en del procedurer går meget rask, meget hurtigt, som denne betænkning viser. Nogle starter meget hurtigt, sætter så tempoet ned. TEN telecom consolidation startede noget tøvende, men jeg håber, at vi inden længe når frem til et kompromis. Jeg sætter i den forbindelse også min lid til det nederlandske formandskab.
Jeg vil koncentrere mig om Hoppenstedt-betænkningen. Som ordføreren allerede helt rigtigt bemærker, er Europa bagud i spørgsmål om satellitkommunikation i forhold til USA, der fører. Det er så meget desto mere kedeligt, som denne satellitkommunikation på fornuftig vis supplerer de eksisterende højhastighedsinfrastrukturer hhv. først muliggør dem. Så meget desto mere kan det undre en, at medlemsstaterne reagerede så negativt på Kommissionens forslag og ikke kunne blive enige om en procedure, som skulle gennemføres af Kommissionen. Denne reaktion undrer især, da det jo er medlemsstaterne, som igen og igen kræver, at der skal reageres globalt på globale udfordringer, hvortil satellitkommunikation uden tvivl hører.
Det er forunderligt, at man i Europa kan blive enig om en fælles monetær og økonomisk politik og også vil gennemføre den, men at man ikke kan blive enig om at overlade f.eks. tildelingen af satellitfrekvenser til en europæisk institution. Det kompromis, ordføreren foreslår, støttes af os og er egnet til at løse det problem, vi står overfor. Jeg håber, at koordinationen af udvalget af tjenesteudbydere og den harmoniserede udnyttelse af frekvenserne, som medlemsstaterne har forpligtet sig til, fungerer også i praksis og ikke ender i stadige langvarige forhandlinger, som kan få Europa til at sakke endnu mere agterud på dette område.
Hvor ros er på sin plads, skal rosen frem, også en ros til Rådet. Hvad angår konformiteten i proceduren for tilladelser i forhold til ONP-teksten er Rådet og Parlamentet undtagelsesvis enige, hvilket skal hilses velkomment. Til slut vil jeg gerne takke begge ordførere og jeg håber, at kollegerne uden forbehold stemmer for dette kompromis ved afstemningen.

Bangemann
Hr. formand, fru Read er kommet med et godt forslag: kollegerne i Europa-Parlamentet - og jeg antager også jeg selv - som nu allerede så længe har beskæftiget os med dette spørgsmål om oprettelse af et effektivt fungerende marked for telekommunikation, skal lave en slags julekalender, på hvilken man kan se, hvorledes de sidste etaper forløber frem til den 1. januar. Det finder jeg fint. Vi vil undersøge, om vi ikke kan gøre det universal accessible , så at vi kan finansiere det ved hjælp af gebyrer fra udbyderne af mobil telefoni.
Der er endnu et forslag: Vi laver en slags brætspil og kaster terninger; den, der med sin brik kommer på et parlamentsfelt, må rykke to skridt frem, for Kommissionens vedkommende det samme. Når man kommer på et rådsfelt, skal man vente mindst tre måneder eller rykke to skridt baglæns. Så er rollerne i hvert fald fordelt en smule.
Dermed er jeg nået til hr. van Velzens betænkning, som jeg gerne vil sige ham tak for. Vi er som Parlamentet af den mening, at vi har brug for flere bestemmelser, der gælder hele Europa, og for institutioner, dét ved De, og De har stillet det spørgsmål, hvorfor vi under Rådets forhandlinger har ændret dette standpunkt. Det kan kun forklares med den holdning, Rådet indtil nu har indtaget. Når ikke et eneste medlemsland - ikke en gang fru Jorritsma, som sikkert hører til de liberale medlemmer af Rådet (telekommunikation) og nu heldigvis også er formand - er rede til at oprette f.eks. et europæisk organ - ikke i institutionel eller retsteknisk betydning - hvor der kunne søges om bestemte tilladelser, så at betingelserne, bredden af tilladelser og alle øvrige spørgsmål i sammenhæng dermed reguleres nogenlunde ens eller ens, så er man stadig i en situation, som ikke er moden til en sådan regulering.
Vi har spurgt os selv, om vi fortsat skal vente på direktivet, hvilket ikke er muligt i betragtning af datoen og det retsgrundlag, vi etablerer for nationale reguleringer, eller om vi skal indgå et kompromis. Det er muligt, at kompromiset er farveløst eller dårligt. Jeg tror, hr. Frischenschlager syntes, det var farveløst - det kan jo godt være. Men for øjeblikket er der vist ikke mulighed for mere. Dog vil jeg se, hvorledes Rådet forholder sig til de seks ændringsforslag, De har stillet og som vi støtter alle seks.
Vi støtter de seks ændringsforslag uden undtagelse - for øvrigt anmoder jeg Dem om at kreditere det på den konto, som De har åbnet til Kommissionen indtil november. Vi har sat punktum her, om end ikke direkte, hvad BSE angår, men vi vil overtage alle seks ændringsforslag. Det betyder altså, at vi så endnu en gang kan teste, hvorledes Rådet forholder sig. I grunden kan problemet nemt beskrives: Vi har med sikkerhed brug for flere reguleringer omfattende hele Europa. Hvorledes de kan opnås, er der i dag vidt forskellige meninger om. Det skyldes til dels, at medlemslandene endnu ikke har overvundet deres mistillid til sådanne reguleringer omfattende hele Europa. Men at de vil blive nødvendige også rent teknologisk set og også med henblik på den internationale konkurrence, som hr. Wolf denne gang så rigtigt konstaterede, det er helt klart. Vi har her brug for sådan en slags tillidsskabende proces, og måske lykkes det jo at overtale Rådet til, at vi nedsætter en slags uformel gruppe, et uformelt udvalg, som består af de enkelte nationale reguleringsmyndigheder, for at de nationale afgørelser så kan drøftes dér, måske tillige deres negative virkninger, og på den måde opstår der så forhåbentlig en slags gensidig tillid. Vi så en lignende proces i forbindelse med det agentur i London, der skal godkende lægemidler til hele Europa. Også dér er de nationale eksperter integreret i beslutningsprocessen, og i løbet af kort tid fik de tillid både til seriøsiteten af agenturets afgørelser og til dets upartiskhed.
Vi håber - og jeg har allerede drøftet denne tanke med fru Jorritsma - at det kunne lykkes for os at overtale Rådet til at indlede et sådant uformelt samarbejde, for at tilliden kan gro frem. Der er endnu et spørgsmål: Vil dette direktiv muliggøre en opsplitning i 15 forskellige systemer for tilladelser? Vi håber, det ikke bliver tilfældet, for vi har jo skabt en række fælles rammebetingelser, som alle procedurer i Europa med henblik på at give tilladelser skal leve op til. Dette direktiv giver således udbyderne, hvor de end søger om en licens, garantier på områder som f.eks. fastsættelse af frister, ankeprocedurer, det er særlig vigtigt, fastsættelse af principper for og begrænsninger af opkrævning af gebyrer - også dét er vigtigt. Fru Read gjorde opmærksom på det; forlanger man utilstedeligt høje gebyrer for sådanne tilladelser, er det naturligvis også ikke at lukke op for konkurrence, og vi har endog allerede nogle tilfælde af den art, som vi undersøger for øjeblikket. Også den samlede procedure, som direktivet fastsætter og som skal gøre det lettere at få almene tilladelser og enkeltlicenser i flere medlemslande, og mekanismen med henblik på yderligere harmonisering af de almene tilladelser er sådanne tiltag til øget fællesskab.
Jeg indrømmer, at vi har brug for mere, og vi har jo også her foreslået, at virkningerne af direktivet undersøges senest i 1999 og at der fremsættes nye forslag. Det er muligt, at vi slet ikke vil vente så længe. Hr. Wolf har lige fra starten, dvs. siden vi begyndte at drøfte disse spørgsmål, igen og igen gjort opmærksom på, at vi her anvender sådan en slags salamitaktik. Han troede, Kommissionen gjorde det bevidst for så at sige at føre de involverede bag lyset. Det har ikke været vor hensigt, men vi har simpelthen været nødt til at løse bestemte delproblemer, inden vi når frem til datoen 1.1.1998.
Han har ret, for så vidt som en almen rammelovgivning vil blive nødvendig af to grunde. For det første på grund af den allerede af mig nævnte konvergens. Jeg kan kun lige som ved satellitterne - jeg går nu over til hr. Hoppenstedts betænkning - igen og igen gøre opmærksom på: Vi befinder os allerede i dag i den situation, at teknisk set kan alle hidtil forskelligt udarbejdede områder inden for kommunikation og telekommunikation herunder medierne vokse sammen. Det er teknisk muligt i dag. Med den digitale metode kan man fjerne alle grænser, og det spørgsmål, om man har brug for standarder dertil, har vi også besvaret på den måde, at det hele står til rådighed.
Økonomisk foregår det endnu ikke i dag, fordi det er et marked, som først skal teste, hvad forbrugeren virkelig vil, hvad han er rede til at betale. Derfor har vi kun få muligheder, som indtil nu har haft økonomisk succes, for at udnytte denne konvergens, som er teknologisk mulig. Men det vil også meget hurtigt ændre sig, fordi der vil komme en række økonomiske muligheder, som udvides, simpelthen fordi de derigennem bliver billigere og tillige mere attraktive. Jeg tænker på f.eks. electronic commerce . De ved, at vi i vort handlingsprogram har lagt hovedvægten på denne mulighed, og jeg er overbevist om, at det ikke kun vil blive anvendt til tilbud og accept af varer og tjenesteydelser over store afstande, men en sådan mulighed vil også blive brugt til andre ting.
Man vil måske i første omgang kunne høre bestemte nyheder, og så dukker allerede det spørgsmål op, er det fjernsyn eller ej? Delstaternes medieanstalter i Forbundsrepublikken skal ruste sig, og det skal de offentlig-retlige radio- og fjernsynsstationer også. Jeg har ikke noget imod dem, det vil jeg gerne understrege endnu en gang her, for at ikke det indtryk skal opstå, at jeg helt skulle have glemt min socialliberale fortid, hr. Wolf, men én ting er helt klar: Den begrundelse, som forbundsforfatningsdomstolen løbende har givet for den særstilling, offentlig radio og offentligt fjernsyn indtager, nemlig knappe ressourcer og et krav på basisforsyning, det er faldet bort! Med den digitale teknologi og med bredbåndsnet og andre muligheder for transmission, herunder satellitter, kan der ikke mere tales om knappe ressourcer! Hvad basisforsyning angår, kan De få alt, hvad De vil have, naturligvis også fra private udbydere, og det - hvis De ser de stationer, der sender nyheder, eller andre - i absolut samme kvalitet som den, der tilbydes af de offentlig-retlige stationer. Dvs. at vi på ny bliver nødt til at drøfte, hvad fjernsyn og radio er og i hvilken relation det står til de onlinetjenester, der udbydes, etc.
Det vil føre til, at vi bliver nødt til i en rammelov, som man måske kan kalde telekommunikationslov, men som egentlig omfatter langt mere, at klarlægge alle disse spørgsmål. Vi bliver i det mindste nødt til at fastlægge stedet, hvor vi så må lade detailbestemmelser følge. Vi planlagde således oprindelig, at det her skal komme tydeligere frem, men jeg mener, at vi med revisonsklausulen får en mulighed for snart at vende tilbage til disse spørgsmål. Det gælder også udvalgene. Det ville naturligvis være bedre at have et eneste udvalg til alle disse spørgsmål. Men så vidt er vi virkelig ikke endnu, og derfor bør vi indledningsvis nærme os denne sag!
Nu til min ven Karsten Hoppenstedts betænkning. Jeg tror, hr. formand, at jeg igen en gang kan benytte lejligheden til at tale, indtil der skal stemmes, medmindre De vil have en pause! Det er jo en unfair fordel for Kommissionen, det erkender jeg. Jeg skal ikke overdrive det. Hr. Hoppenstedt har også allerede sagt alt vigtigt. I første omgang var det virkelig vigtigt i almindelighed at henlede opmærksomheden på problemet. Alle udviklinger på dette område er så ny, at de ofte simpelthen går ud over horisonten hos dem, som beskæftiger sig med dem og som tror, at det først skal udvikle sig, og når det så er der, kan man altid se på, hvad man så skal gøre. Og det er helt forkert! For øvrigt genkender man dér så udmærket et af den moderne industripolitiks principper. Hvis politiske instanser ikke på et meget tidligt tidspunkt går ind i sådanne processer som teknologisk udvikling og økonomisk udnyttelse, ikke altid for at regulere, men for at åbne op for sådanne muligheder, så mister denne proces noget af sin dynamik.
Det er helt klart, og det kan man også se af ITU's afgørelse, at europæerne, dvs. vore medlemslande, simpelthen endnu ikke havde indset, hvilken betydning satellitbaseret personkommunikation ville få. Rådet rynker panden - det er jo rart, at Rådet er repræsenteret her, og vi hilser da også Rådets tilstedeværelse velkommen! Naturligvis kan De rynke panden, men det er ikke berettiget, Madame! For da jeg for første gang talte om dette problem i Rådet (telekommunikation), var det ikke gået op for alle ministre, at denne afgørelse var faldet.
Naturligvis kan man, skal man have en frekvens. Vi kunne lige så godt have søgt om en frekvens til os selv, men så vidt var vi ikke, og for den europæiske industri er den eneste udvej så at deltage i disse amerikanske virksomheder. Det er jo alt sammen ret så udmærket! Jeg er ikke protektionist, heller ikke chauvinist, og naturligvis skal amerikanske virksomheder have samme mulighed som alle andre for at deltage i konkurrencen. Men når europæiske virksomheder slet ikke er til stede, hvis de bare mangler, burde det interessere dem, der drøfter politik, og de burde gøre noget. Derfor hilser jeg den holdning velkommen, som hr. Hoppenstedt har indtaget. Forhåbentlig lykkes det os fortsat at overbevise Rådet, det er der de første tegn på.
Vi havde en konference i Paris med deltagelse af medlemslandene og industrien og dér var vi vidne til en stor åbning i drøftelsen. Det vil jeg gerne slå fast her med ros til Rådet og medlemslandene. Noget har ændret sig, klimaet er blevet anderledes. Vi skal nu handle hurtigt. For det er rigtigt, hvad Karsten Hoppenstedt sagde: Hvis disse løfteraketter ikke havde svigtet, ville vi allerede have haft de første satellitter. Vi har for øvrigt en enestående chance for også via tekniske udviklinger at sørge for en kombination af stationære med de nye leos, noget, som igen ville give os et vist forspring. Derfor bør vi arbejde intensivt på det.
Jeg takker udtrykkelig Parlamentet også for den conciliation , vi hidtil har lavet. Det er heldigvis lykkedes i dette spørgsmål om TEN-telekom at udarbejde første positioner, som netop også kan fremme den satellitbaserede kommunikation. Jeg håber, at Rådet også kan overtage denne position, som nu er blevet udviklet sammen med Parlamentet, for så kunne vi også ved at sætte ikke tilstrækkelige midler, men i det mindste midler, der virker incentive ind, begunstige og fremme gennemførelsen og den videre forskning og udvikling i forbindelse med disse systemer.
Det er, hr. formand, hvad der er at sige om Hoppenstedt-betænkningen. Jeg er naturligvis rede til at overtage det, han her har sagt, navnlig, at vi bestræber os på at arbejde fornuftigt sammen med de allerede eksisterende organisationer, altså med CEPT. Det er ikke vor agt at underminere eksisterende organisationer, der arbejder fornuftigt, men fastsættelsen af en frist giver også mening, for derigennem gør vi det klart, at vi om nødvendigt også godt kan handle på egen hånd.
Jeg kunne tale videre i yderligere tyve minutter, men jeg tror, det ville blive for meget. En kop kaffe ville nok gøre godt! Mange tak!

Formanden
Tak, kommissær Bangemann. Da vi har endnu nogle minutter til rådighed, kan jeg nå at give ordet til de to ordførere, dersom de ønsker det.

W.G. van Velzen
Hr. formand, De forstår nok, at jeg er godt tilfreds med kommissærens svar. Jeg har noteret, at der nu sendes seks luftpostbreve til hr. Böge, formanden for BSE-undersøgelsesudvalget. Jeg vil personligt gennem telekommunikationsnettet sørge for, at det vil ske. Det andet punkt, som jeg ville nævne, er følgende: Jeg er enig med kommissæren i, at vejen i retning af en European Regulatory Authority er vanskelig. Jeg glæder mig over, at De begynder med en uformel arbejdsgruppe i Rådet. Men jeg har også kraftigt opfordret til, at Kommissionen måske allerede nu kan begynde at udvikle sig til en slags »helpdesk«, hvormed der så kan opbygges et tillidsforhold med de nationale lovgivende instanser. Jeg tror, at det i sig selv kunne være en tillidsvækkende foranstaltning. Endelig vil jeg spørge Dem om følgende: De har netop, så vidt vi har forstået, fået forelagt en meget udførlig undersøgelse af merværdien af en European Regulatory Authority , og mit spørgsmål lyder: Er De rede til også at sende denne til Parlamentet, i hvert fald til de mennesker, som også kommer til at stå på Deres adventskort?

Formanden
Tak, hr. Van Velzen. Ønsker kommissær Bangemann at svare nu?

Bangemann
Hr. formand, først tak for det, hr. van Velzen sagde om samarbejdet. Naturligvis vil Kommissionen være med i dette uformelle udvalg, dvs. vi vil spille en rolle dér sammen med formandskabet. Egentlig tror jeg, at vi lige nu først bør forsøge at sætte denne tillidsskabende proces i gang. Den konvolut, De taler om, ligger måske på mit bord - jeg har endnu ikke læst indholdet - men De kan nok få adgang dertil. Vi har taget disse sager, som De flere gange har nævnt, op for at få lavet denne uafhængige undersøgelse, som beskæftiger sig med, om der skal oprettes en europæisk reguleringsmyndighed på telekomområdet.
Denne undersøgelse er endnu ikke færdig. Den er ved at være afsluttet. Men den viser omfanget af interessen i en eventuel europæisk reguleringsmyndighed og nævner endvidere, hvilke mulige opgaver for en sådan myndighed der af deltagerne på markedet anses for at være de vigtigste. Det undersøges endvidere, i hvilken juridisk ramme en sådan myndighed kan oprettes. Dog kommer undersøgelsen ikke ind på spørgsmålet om, hvorvidt der skal oprettes en myndighed eller ej, for det er naturligvis en politisk afgørelse. Men det foreslås at gøre undersøgelsen tilgængelig i worldwide web . Dvs. at man måske kan få det også via worldwide web , men vi vil også give Dem det in natura . Vi agter i løbet af de næste to måneder at arrangere en workshop, hvor vi vil forelægge undersøgelsen og hvor emnet kan drøftes. Inden udgangen af februar skal arbejdet være afsluttet, og De får som sagt senest om to uger et resumé af denne executive summary og så naturligvis tillige den fuldstændige beretning.

Hoppenstedt
Jeg ville egentlig ikke fortsætte debatten. Men jeg er taknemmelig over, at kommissæren har tilbudt at udbyde det via worldwide web -siderne. Vi ved jo sandsynligvis, hvilke De tilbyder os; ellers skulle jeg måske lige nævne de nøjagtige numre. Men det kan sandsynligvis hentes ud uden problemer. Jeg er meget taknemmelig over, at vi nu kan vælge den vej. Måske skulle man en dag lave en test og kun udbyde det via worldwide web for at få konstateret, hvor mange parlamentsmedlemmer der egentlig er tilsluttet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder i dag kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 11.50 og genoptaget kl. 12.00)

Gollnisch
Hr. formand, kære kolleger, min henvisning til forretningsordenen er baseret på protokollen vedrørende De Europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter.
Hr. formand, kære kolleger, der cirkulerer for tiden et flyveblad i Parlamentet, der opfordrer til at demonstrere mod en kongres, som mit parti, Front National, skal afholde her i Strasbourg i slutningen af marts. Jeg vil blot sige til vore kolleger, hr. formand, at vort parti er et lovligt parti, at de demonstrationer, det afholder, er fredelige demonstrationer; at det har ret til at mødes og afholde sin kongres i henhold til fransk lovgivning, de demokratiske principper og den tillid, som dets millioner af vælgere, heraf 26 % i Alsace, viser det. De 26 % vælgere, der har stemt på Front National, respekterer alle parlamentsmedlemmernes fri ret til at komme og gå, også dem, der er fuldstændig uenige i deres meninger. Derfor er det ikke korrekt, hr. formand, at der her i salen opfordres til demonstrationer mod et møde i vort parti. Alle kan så selv vurdere, på hvilken side man skal finde ret, frihed og demokrati.

Formanden
Hr. Gollnisch, jeg ved ikke, hvorfor De skulle sige dette nu og i henhold til hvilken artikel i forretningsordenen; men det er i hvert fald ikke noget, vi skal drøfte.

Afstemning
von Wogau
Hr. formand, da dette her er en usædvanlig afstemningsprocedure, skal det gøres helt klart, hvad det er, vi stemmer om. Spørgsmålet er, om den mobile telefoni skal med i dette direktiv eller ej. Det er et meget centralt anliggende, og der stemmes altså her om dette spørgsmål med ja eller nej. Jeg synes, at man er nødt til at gøre afstemningsproceduren helt klar, så at alle virkelig ved, hvilket punkt der stemmes om her.

Read
Hr. von Wogau, som er formand for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, har ret. Dette ændringsforslag har afgørende betydning, og jeg håber, at vore kolleger her vil stemme for det. Men for nu at gøre det fuldstændigt klart, vil jeg sige, at der ikke opfordres til, at mobiltelefonerne skal være omfattet med hensyn til samtlige af dette forslags aspekter, det gælder kun på visse centrale punkter vedrørende finansieringen af forsyningspligtydelser og forbrugerbeskyttelse. Så kan folk da forstå, hvad det er, de bliver bedt om at stemme om.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Kenneth Collins
Hr. formand, denne afstemning var på dagsordenen i går, men den blev udsat for at proceduren kunne blive afklaret. Det drejer sig om maksimumsværdier for restkoncentrater af veterinærlægemidler i animalske levnedsmidler. Forslaget falder i to dele. Den ene indebærer en ændring af tidsplanen, således at det oprindelige direktiv i stedet for at træde ud af kraft i 1996, som tilfældet var, forbliver gældende meget længere, fordi Kommissionen har brug for mere tid for at kunne vurdere stofferne.
Den anden del vedrører selve stofferne, og hvis jeg skal være helt ærlig, må jeg sige, at Europa-Parlamentet ikke har mulighed for at vurdere denne del i den tid, vi har til rådighed. Vi har bedt om behandling efter uopsættelighedsproceduren af én og kun én artikel. Det har skabt visse vanskeligheder. Siden i går har jeg yderligere rådført mig med Parlamentets tjenestegrene. Vi har kontaktet hr. Bangemanns kabinet og også Kommissionens juridiske rådgiver. Vi er alle enige om, at den aktuelle uopsættelighedsprocedure efter Rådets anmodning den 11. februar kun gælder for forlængelse af tidsfristen for indførelse af maksimumsgrænser for restkoncentrater for visse gamle stoffer. Vi erkender alle - hr. Bangemann og Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse - at denne tidsfrist må forlænges.
Vi er derfor ligeledes enige om, at så længe Parlamentet alene stemmer om dette spørgsmål, kan det ikke opfattes som en udtalelse om hele det oprindelige forslag. Det sagde hr. Bangemann faktisk i går. Han sagde også i går, at hvis Rådet tilfældigvis skulle prøve at få vedtaget lovgivning på grundlag af det oprindelige forslag, så ville han ganske enkelt tage det tilbage. Jeg ville være taknemmelig, hvis kommissæren ville gentage dette til glæde for de medlemmer, som ikke var til stede under forhandlingerne i går, for der var temmelig mange mennesker, som var på vej ind i salen, mens hr. Bangemann holdt os tryllebundet med sin tale.
Han holdt et indlæg på engelsk, fransk og tysk i går. Vi må komplimentere ham for hans lingvistiske formåen. Men det, vi har gjort, er følgende: Jeg har bedt Parlamentets tjenestegrene om at udarbejde et revideret forslag til lovgivningsmæssig beslutning som en slags ad hoc-udvej i denne vanskelige situation. Dette ad hocbeslutningsforslag er blevet diskuteret med de politiske grupper her til formiddag, og så vidt jeg er orienteret, har de alle accepteret det. Den reviderede tekst er tilgængelig, men desværre kun på engelsk på grund af den korte tid, der har været til rådighed. Det kan være, De gerne vil have teksten læst op. Det skal jeg med glæde gøre.
Til slut - alt efter om De ønsker, at jeg skal læse teksten højt eller ikke - vil jeg opfordre Parlamentet til for det første alene at stemme om Miljøudvalgets ændringsforslag til artikel 14 i Kommissionens forslag og om det reviderede forslag til lovgivningsmæssig beslutning, hvor der slet ikke er stillet ændringsforslag. Det relevante ændringsforslag er, hvis jeg husker rigtigt, ændringsforslag nr. 8; det blev oprindeligt stillet af fru Jensen, og der er enighed herom blandt samtlige partier. Hvis Parlamentet vil vedtage dette, så kan det gøre både hr. Bangemann og mig selv meget glade på én gang. Det er et sammenfald, man ikke er stødt på hver dag.

Bangemann
Hr. formand, det glæder mig, at de bestræbelser, der blev gjort i går, har ført til et resultat. Det var sandsynligvis en misforståelse, som man kunne have undgået. Men sådanne misforståelser vejer jo for det meste langt tungere end de misforståelser, man ikke kan undgå.
Jeg kan her oplyse følgende til protokollen, for at det ligger helt klart: Rådet har kun anmodet om anvendelse af uopsættelighedsproceduren på artikel 14, altså bestemmelsen om, at udløbsdatoen for vurdering af stoffer, der allerede er på markedet, skal udskydes, for at et juridisk tomrum, der er der lige nu, fyldes ud. Parlamentets udtalelse kan derfor både logisk og tillige juridisk helt korrekt kun dreje sig om artikel 14. Dvs. at høringen af Parlamentet om forslagets egentlige indhold endnu ikke har fundet sted, men kun om artikel 14. Rådet, dvs. formandskabet, har i en skrivelse til hr. Collins og til mig og til andre endnu en gang givet udtryk for, at Rådet ikke træffer afgørelse om det egentlige indhold, så længe Parlamentet ikke har fremsat sin udtalelse derom. Der kommer således ikke nogen definitiv afgørelse fra Rådet. Det har Rådet bekræftet skriftligt. Men da Parlamentet stadig nærer tvivl - jeg ved ikke, om mistillid er det rigtige ord - en vis tvivl er jo rettet også mod Rådet og denne gang ikke mod Kommissionen, fru Roth-Behrendt, De nærer jo blind tillid til Kommissionen...
(Uro, tilråb) ... lad os så sige i hvert fald til visse medlemmer af Kommissionen, lad os begrænse det.
Jeg kan naturligvis ikke her og nu udtale mig på Rådets vegne; selv nærer jeg efter brevet ingen tvivl, men dersom Rådet mod al forventning alligevel skulle træffe en samlet afgørelse eller har planer derom, vil Kommissionen trække sit forslag tilbage, så at det ikke længere er muligt.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Formanden
V-Gruppen har gjort opmærksom på, at udtrykket »sexuele geaardheid« i den nederlandske udgave af betænkningen bør erstattes af »sexuele voorkeur«.

Blokland
Hr. formand, der forsøges på en bestemt måde at ændre det almindelige nederlandske udtryk »seksuele geaardheid« til et udtryk, «seksuele voorkeur«, der ikke er almindeligt i Nederlandene. Oversættelsen af det engelske sexual orientation er »seksuele geaardheid«; jeg går ikke med til, at man på en listig måde forsøger at foretage en indholdsmæssig ændring i en nederlandsk tekst.

Van Dijk
Hr. formand, den slags problemer er ikke så lette, det har bestemt at gøre med såkaldt politisk korrekthed, og det bør vi jo også medvirke til her i Parlamentet; «seksuele geaardheid« er et meget, endog overordentligt korrekt udtryk i det nederlandske samfund, og dette bør derfor stå i denne betænkning.

Maij-Weggen
Hr. formand, jeg har kendt det nederlandske sprog i hele 53 år, og hr. Blokland har i høj grad ret.
Før den endelige afstemning

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, før vi går over til den endelige afstemning vil jeg i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 129 anmode om, at vi udtaler os om henvisning til fornyet udvalgsbehandling. Jeg vil gerne erindre om, at Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har forkastet fru Lindholms betænkning, og at vi efter en lang drøftelse enstemmigt vedtog at forelægge Kommissionens forslag for Parlamentet uden ændringer. Nogle politiske grupper har stillet ændringsforslag. De, der havde stillet andre ændringsforslag i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, har afholdt sig fra at stille dem igen. Det har de gjort for at følge ånden i Udvalgets beslutning.
Jeg synes ikke, det er korrekt at have stillet og vedtaget ændringsforslag, og jeg synes, det ville være at udvise respekt for udvalget at henvise dokumentet til fornyet behandling i lyset af plenarforsamlingens beslutninger, så det kan træffe en beslutning om teksten ud fra alle tilgængelige oplysninger.

Florio
Hr. formand, jeg er af grunde, som jeg ikke skal gentage her, enig i hr. Fabre-Aubrespys forslag, idet jeg kan tiltræde det af ham anførte. Også jeg finder, at det vil være hensigtsmæssigt at henvise denne tekst til fornyet behandling i Retsudvalget med henblik på senere genfremsættelse for Parlamentet.

Lindholm
Hr. formand, det, som jeg ville sige, er faktisk allerede blevet sagt, nemlig at vi i udvalget blev enige om at benytte denne fremgangsmåde. Desuden kan Parlamentet - hvis jeg da ikke fuldstændig har misforstået forretningsordenen - fremsætte sine forslag her i plenum. Jeg går således ind for, at vi stemmer nu og undlader at henvise forslaget til fornyet udvalgsbehandling.
(Fornyet udvalgsbehandling forkastedes)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Robles Piquer
Hr. formand, mine damer og herrer, indledningsvis vil jeg sige, at vi, der har underskrevet denne anmodning, udtrykker påskønnelse og taknemmelighed over for de kolleger, der har arbejdet - formodentlig en hel del - med dette forslag til beslutning om Algeriet, og samtidig vil jeg minde om, at dette land som bekendt befinder sig i en yderst dramatisk situation.
I december sidste år vedtog Parlamentet en beslutning om Algeriet. I går hørte vi en redegørelse fra rådsformanden, som forekom mig at være yderst afbalanceret og velovervejet. Jeg - såvel som medunderskriverne af forslaget - at vi bør overveje sagen yderligere, før vi vedtager en beslutning, der indeholder udtalelser, som mange af os ikke er enige i.
Eftersom det ikke drejer sig om en hastesag, da Parlamentet har vedtaget en beslutning i december, og da spørgsmålet bør overvejes nærmere, mener vi, at det vil være bedre at udskyde behandlingen af forslaget i to måneder. Desuden er hastværk som bekendt lastværk. Jeg skal give et eksempel herpå, hr. formand: jeg har foran forskellige sproglige versioner af det dokument, som vi skulle stemme om, og som indeholder ét enkelt ændringsforslag nr. 1. I alle de tekster, jeg har foran mig, står der, at ændringsforslag nr. 1 drejer sig om tilføjelse af et nyt punkt 7, situationen i Sarajevo og Mostar. Som De kan se, har det meget lidt at gøre med Algeriet. Det er en regulær fejl, som imidlertid afspejler det hastværk, hvormed vi undertiden behandler meget følsomme sager.
Derfor anmoder jeg om den nævnte udsættelse i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 131.

Cohn-Bendit
Hr. Robles Piquer, trods den store respekt, jeg føler for Dem, må jeg sige, at jeg ikke er enig i det, De netop har sagt.
For det første er det rigtigt, at Rådet er forsigtigt. I vort beslutningsforslag synes vi oven i købet, at det er for forsigtigt, og at det ikke helt fører den politik, vi kunne ønske. Derfor fremsætter vi dette beslutningsforslag.
For det andet har De, hr. Robles Piquer, alle muligheder for at samle et flertal, og denne beslutning bliver så ikke vedtaget.
Jeg kan derfor ikke se, hvorfor Parlamentet, på et tidspunkt hvor Algeriet er ude i en ekstremt dramatisk situation, en situation, der berører Europa på grund af de yderst tætte moralske og politiske bånd mellem Algeriet og Europa, udskyder en beslutning i det uvisse, som den bør træffe i dag, i morgen eller i overmorgen. Jeg har ikke noget som helst imod, at vi om to måneder på ny drøfter Algeriet, hvis der er fremkommet nye elementer, men det er uacceptabelt, at vi ikke i dag vedtager en beslutning, der kraftigt fordømmer terrorismen mod den algeriske befolkning og angiver den politiske retning, som vi ønsker, at Rådet skal gå i, så dramaet kan blive afsluttet, og det algeriske folk endelig leve.

von Habsburg
Hr. formand, jeg er naturligvis enig med hr. Cohn-Bendit.
(Udsættelse af afstemningen forkastedes) Fælles beslutningsforslag for ELDR-Gruppen, PSE-Gruppen, ARE-Gruppen, V-Gruppen, GUE/NGLGruppen og PPE-Gruppen trådte i stedet for beslutningsforslag B4-0061/97, B4-0067/97, B4-0086/97, B40097/97, B4-0145/97 og B4-0146/97 om situationen i Algeriet
(Forslaget til beslutning forkastedes)
Formanden
Jeg foreslår Parlamentet at forlænge mødet et par minutter, så vi kan stemme om Caccavalebetænkningen.
(Forslaget forkastedes)

Kellett-Bowman
Jeg har stemt for van Velzen-betænkningen med visse forbehold. Licenser til mobiltelefonnet bør kunne skabe brugervenlige systemer.
Man bør ikke tillade, at disse skaber monopolistiske ordninger for udbyderne af taletid. Erfaringen viser, at man har udstedt »låste« kontrakter og har taget for høj en pris for sine tjenesteydelser.
Jeg så gerne en øget, sand konkurrence, som kunne sikre realistiske priser og forbrugerservice af en højere kvalitet.
Betænkning af Gebhardt (A4-0003/97)
Caudron
Den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser og andre uddannelsesbeviser blev vedtaget i 1989 (mellem 1991 og 1994 fik 11.000 personer anerkendt deres eksamensbevis). Den blev i 1992 udbygget med højere, 3-årige uddannelser. Denne ordning muliggør imidlertid ikke at finde en løsning på alle situationer. De fag, der har været genstand for særdirektiver om gensidig anerkendelse (seks fag inden for sundhedsområdet og arkitektfaget), og handels-, industri- og håndværkerfag er ikke omfattet af den generelle ordning.
I dag vedrører Europa-Parlamentets og Rådets forslag alene erhverv, der henhører under handel, industri og håndværk.
Disse erhverv har i nogle år hørt ind under 35 direktiver, der kan deles op i to typer: Liberaliseringsdirektiver, der sigter mod at fjerne de forskellige hindringer (nationalitetskrav) for den fri ret til at nedsætte sig og levere tjenesteydelser; og overgangsdirektiver, der sikrer anerkendelse af erfaring i tilfælde, hvor der ikke foreligger en anerkendelse af eksamensbeviser.
Det drejer sig om at få vedtaget et direktiv, som bekræfter bestemmelserne i de 35 eksisterende direktiver, og som indfører proceduregaranti for ansøgerne med henblik på at forenkle fællesskabslovgivningen og øge gennemsigtigheden. Det er meget vigtigt!
Medlemsstaterne er forpligtede til at efterkomme en anmodning om anerkendelse, når ansøgerens kvalifikationer svarer til kvalifikationerne hos en af landets statsborgere. Hvis disse kvalifikationer ikke kan attesteres, skal ansøgeren bevise (med angivelse af hæderlighed, økonomisk kapacitet og bevis for eksistensen af en forsikring), at han er i besiddelse af de krævede kvalifikationer.
Statens beslutning skal så træffes inden for en kort frist (fire måneder at regne fra modtagelse af anmodningen), og den skal være motiveret. Det styrker borgernes rettigheder og bidrager til mobiliteten og indførelsen af den frie bevægelighed og dermed til at sænke arbejdsløsheden i Den Europæiske Union.
Europa-Parlamentet ønsker, at Kommissionen informerer det og Rådet om gennemførelsen af direktivet i medlemsstaterne. Det ønsker ligeledes at forbeholde sig retten til at deltage i alle beslutninger om en ændring af direktivet.
Jeg kæmper for et europæisk borgerskab, for et borgernes Europa.
Forslaget og Gebhardt-betænkningen går i den retning. Derfor støtter jeg den og lykønsker ordføreren.

Mezzaroma
I artikel 52 og 57 hjemler EF-traktaten etableringsfrihed og fri ret til udførelse af tjenesteydelser. Disse artikler er umiddelbart anvendelige, således som det er fastslået i EF-Domstolens praksis. Dette vil sige, at liberale erhvervsdrivende - læger, advokater, arkitekter, ingeniører osv. selv kan levere tjenesteydelser og virke i en anden medlemsstat.
De er dog i hvert enkelt tilfælde forpligtede til at søge optagelse på de fortegnelser over liberale erhvervsdrivende i det land, hvor de ønsker at udøve virksomhed og overholde dettes etiske regler. Værtslandet er forpligtet til at anerkende det eksamensbevis, der er udstedt af myndighederne i oprindelseslandet. Der har imidlertid vist sig problemer, for så vidt som de nationale kontrolmyndigheder har understreget store forskelle mellem uddannelseseller specialiseringskurserne eller mellem universitetskurserne indbyrdes. Ved at gøre dette har de nægtet eller umådelig vanskeliggjort anerkendelsen af eksamensbeviser.
For at undgå disse problemer har EF udstedt en række harmoniseringsdirektiver for bestemte erhverv (kaldet vertikale direktiver). I 1989 blev der herefter udstedt direktiv 89/48/EF, hvorved der indførtes et nyt horisontalt system, der var gældende for alle eksamensbeviser. Dette system er senere blevet udbygget ved direktiv 92/51/EF om eksamensbeviser erhvervet efter kurser af kortere varighed end tre år.
Det almindelige system om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, der således er indført, bevirker, at enhver liberal erhvervsdrivende kan udøve sin virksomhed i en hvilken som helst medlemsstat.
De krav, han skal opfylde, er følgende: - han skal være i besiddelse af et gyldigt eksamensbevis, der giver ham adgang til erhvervet i en medlemsstat, - være lovlig indehaver af sin titel og være medlem af sin egen nationale sammenslutning, - lade sig optage på fortegnelsen over erhvervsdrivende på det sted, hvor han ønsker at virke.
Medlemsstatens kontrolmyndigheder kan ikke undlade at anerkende gyldige eksamensbeviser. De kan kun efter begrundet afgørelse kræve kendskab til de etiske regler for erhvervet.
Fru Gebhardts betænkning angår et forslag til direktiv, hvorved de eksamensbeviser, der oprindelig har været reguleret sektor for sektor, nu kommer til at indgå i det almindelige system om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser. Følgelig afrundes det almindelige system for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, hvorfor betænkningen modtages positivt af vor gruppe.

Titley
Hr. formand, jeg er særlig opsat på at støtte denne betænkning her i dag, da jeg som så mange af mine kolleger er blevet ganske vred over at erfare, at der er mange kvalificerede mennesker fra min egen valgkreds, som er blevet nægtet et job i andre medlemsstater.
Efter min mening kan der ikke være nogen undskyldning for yderligere udsættelse fra de nationale regeringers side på dette felt. En af de store fordele ved EU skulle for mange velkvalificerede mennesker være, at de har mulighed for at gøre karriere i andre dele af Europa, hvis de ønsker det.
Så jeg glæder mig specielt over den ide, at i tilfælde hvor myndighederne nægter at anerkende en persons kvalifikationer, så skal de være forpligtede til at give den pågældende mulighed for at fremlægge beviser for sin viden eller erfaring.
Det er også væsentligt, at disse nye forslag fra Kommissionen giver mulighed for at indbringe sådanne sager for domstolene.
Lad dog endelig Kommissionen få mulighed for at melde tilbage om, i hvilket omfang regeringerne fører disse foranstaltninger ud i livet gennem de næste fem år - men jeg vil indtrængende opfordre alle mine kolleger, som har lignende sager, til at gøre Kommissionen opmærksom på disse, således som jeg har gjort det i denne uge. Fem år er for lang tid at bede vore vælgere om at vente, før deres kvalifikationer bliver værdsat i hele Den Europæiske Union.
Betænkning af Read (A4-0049/97)
Caudron
Hr. formand, kære kolleger, om et par måneder gennemføres den endelige liberalisering af det europæiske telekommunikationsmarked, og vi har allerede flere direktiver om dette emne. De supplerer og overlapper undertiden hinanden, nogle gange er de endog i modstrid med hinanden, og i dag ændrer vi oven i købet et direktiv, der endnu ikke er gennemført.
Jeg ved godt, at sagen er meget teknisk, og at der står meget på spil. Jeg beklager imidlertid, at procedurerne fungerer så tungt, og at teksterne er stadig vanskeligt læselige her ti måneder før vi kommer ud i en veritabel økonomisk og psykologisk omvæltning. Jeg har dog i dag fået mulighed for at bekræfte vor støtte til en universel telekommunikationstjeneste på et konkurrencepræget marked. Dette begreb er temmelig nyt og er resultatet af et slag, som flertallet i Europa-Parlamentet har gennemført med stor udholdenhed. Med dette begreb kan vi - omend stadig ikke fuldstændigt - indsætte borgeren i centrum for vort arbejde, og det er i sig selv vigtigt.
Ganske vist får liberaliseringen, som man kan forestille sig, positive følger for telekommunikationsmarkedet, men andre siger, at konkurrencen også får positive følger for forbrugeren, og det kan man jo håbe. Men vi må også sige, at markedet aldrig kan tage hensyn til egnsplanlægning, lige adgang for alle til tjenesten og social retfærdighed til fordel for de mindst gunstigt stillede miljøer.
Som ordføreren bifalder jeg derfor Kommissionens arbejde med at søge at tage hensyn til disse elementer, men jeg mener, at vi skal kæmpe for alt, der bidrager til den sociale samhørighed og indførelsen af en ægte universel tjeneste. På dette tidspunkt i proceduren bryder jeg mig endvidere ikke om de ændringsforslag, som Kommissionen og især Rådet vil stille til denne tekst. Derfor mener jeg, at Parlamentet skal sende et meget stærkt signal i den retning.

Eriksson og Svensson
Undertegnede har stemt for de punkter i betænkningen af Read, som vi opfatter som mest gavnlige for forbrugerne. Samtidig er vi principielt imod kommercialisering og såkaldt markedssætning af fundamentale infrastrukturer.
Denne proces har ført til ødelæggelse og fragmentering af infrastrukturer og tab af systemfordele, mindre åbenhed og større niveauforskelle mellem regioner og grupper af forbrugere. Et samarbejde mellem nationale, statslige televirksomheder ville have ført til større retfærdighed og fremmet den teknologiske udvikling og rationaliseringen. Det er de svenske erfaringer fra før »liberaliseringen« et godt eksempel på.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt ja til betænkningen om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten og udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet. De danske socialdemokrater er meget tilfredse med betænkningen og byder den velkommen i bestræbelserne på en generel liberalisering af telemarkedet.
De danske socialdemokrater er enige i, at forbrugerne i almindelighed skal tilbydes serviceydelser som f.eks. tilslutning og overkommelige priser, men vi mener ikke, at den eneste mulighed for at sikre denne service er en situation, hvor medlemsstaterne skal etablere ordninger til finansiering af forsyningspligten.
De danske socialdemokrater er enige i, at det fra offentlige betalingstelefoner skal være muligt at foretage gratis alarmopkald, men på grund af udsigten til uforholdsmæssigt store udgifter er vi ikke tilhængere af, at der skal forefindes offentligt tilgængelige betalingsskrivetelefoner i samme eller lignende omfang, som der forefindes offentligt tilgængelige betalingstelefoner.
De danske socialdemokrater er enige i, at telefonistekspederede tjenester m.v. skal tilbydes brugerne til en rimelig pris, helst gratis og ellers til en symbolsk pris, men vi mener ikke, medlemsstaterne skal dække den eventuelle forskel, der måtte opstå mellem den pris, tjenesten koster, og den rimelige pris, brugeren skal betale.
De danske socialdemokrater er enige i, at en abonnent skal være sikret mod lukning af sin telefon i situationer, hvor der f.eks. er opstået tvist mellem abonnenten og hans telefonselskab om gyldigheden af en telefonregning, men vi vil på den anden side slå fast, at det i almindelighed er en rimelig aftaleretlig konsekvens, at en telefon lukkes, hvis den ikke bliver betalt.
Betænkning af Lindholm (A4-0046/97)
Gollnisch
Hr. formand, denne betænkning indeholder efter min mening en række helt uforsvarlige bestemmelser. For det første noget, der ser ud til at legitimere en positiv særbehandling af kvinder. Den sondring, som ordføreren indfører mellem formelle og reelle friheder minder mig i beklagelig grad om den sondring, som marxisterne indførte i den retning, og vi ved alle, at hvor der ikke findes formelle friheder, er der heller ingen reelle friheder. Jeg er fristet til at sige, at »hvor der ingen formel lighed er, er der heller ingen reel lighed«.
Det andet, jeg ikke kan acceptere, vedrører den implicitte anerkendelse af det homoseksuelle ægteskab. Der er hverken op til mig eller andre her i Parlamentet at kaste mig op til dommer over, hvad voksne mennesker frivilligt gør med hinanden. Problemet er, om samfundet skal anerkende ægteskabsformer, der ikke sigter på at skabe liv. Det er det, der er den eneste grund bag den sociale beskyttelse, som ægteskabet nyder godt af, og det er grunden til, at jeg stadig mener, at det hverken i vort eller i andre samfund er ønskeligt, at loven yder særbeskyttelse til andre ægteskabsformer.

Caudron
Princippet med lige muligheder og lige behandling for mænd og kvinder er en del af Europa-Parlamentets filosofiske grundlag. Det er godt, at Fællesskabets institutioner støtter dette princip, og det forslag til forordning, som er forelagt os, går i den rigtige retning. Vor ordfører tilfører forordningen nogle forslag, som vi bør støtte. Det gælder for eksempel oprettelsen af et ligestillingsudvalg i hver institution.
Inden for rammerne af de beføjelser og rettigheder, som gifte tjenestemænd er underlagt, ønsker ordføreren at udvide bestemmelserne til også at omfatte ugifte par, uanset om de er heteroseksuelle eller homoseksuelle. Vort Parlament burde indføre ensartede bestemmelser for alle enkeltpersoner, uanset deres seksuelle tilbøjeligheder eller holdning til ægteskabet. Det er ganske enkelt et spørgsmål om retfærdighed.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Det er med glæde, vi konstaterer, at Parlamentet i dag har stemt for at afskaffe forskelsbehandlingen af homoseksuelle og for at øge ligestillingen mellem mænd og kvinder blandt EU-institutionernes personale ved at foreslå konkrete ændringer i de omkring 50 år gamle tjenesteforskrifter. Da ændringsforslagene ligger helt på linje med Kommissionens forslag og indebærer en konkretisering af dette, opfordrer vi Kommissionen til snarest muligt at følge Parlamentets beslutning op med handling.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for Europa-Parlamentets betænkning om Kommissionens forslag til at ændre vedtægten for tjenestemænd i EUinstitutionerne. Den har på den ene side til formål at fremme ligebehandlingen mellem mænd og kvinder med hensyn til ansættelsesvilkårene. På den anden side har den til formål at udvide forbuddet mod forskelsbehandling, således at det også omfatter seksuel orientering.
De danske socialdemokrater har en positiv holdning til at fremme ligestillingen mellem mænd og kvinder. Vi bakker derfor betænkningen op, da den samtidig giver mulighed for at fremme homoseksuelle mænds og kvinders rettigheder i EU-institutionerne og på længere sigt danner et godt udgangspunkt for at fremme deres muligheder i medlemsstaterne.
Betænkning af Whitehead (A4-0317/96)
Díez de Rivera Icaza
Hr. formand, beskyttelse af forbrugerne, det vil sige af os allesammen, er en af hjørnestenene i opbygningen og udviklingen af det indre marked og Unionstraktaten.
Men Kommissionens tredje program for forbrugerpolitikken 1996-1998) mangler uforståeligt nok mange af de fordele og positive foranstaltninger, det tidligere program indeholdt. Denne nye treårs plan er grundlæggende et katalog over gode hensigter, men mangler konkrete forslag til fremme af forbrugerpolitikken.
De »vigtigste emner for forbrugerpolitikken«, som fastsættes i denne plan omfatter et bredt udvalg af politikker af interesse for forbrugerne, men som sagt vagt og upræcist som næsten alt, hvad Kommissionen i den seneste tid har forelagt os.
Endnu en gang skal det understreges, at Kommissionen, hvis vi skal kunne gøre effektive og sammenhængende fremskridt, burde koncentrere sig om at færdigbehandle de udestående aktiviteter og konsolidere og evaluere det arbejde, der omfatter perioden 1993-1995, for således ud fra kendskab til sagen at kunne fastlægge en ny plan. Intet af dette er sket, og den foreliggende plan mangler desuden en sammenhængende strategi, herunder en tidsplan og en handlingsplan osv., med henblik på at fremme forbrugerpolitikken på relevant vis.
De stillede ændringsforslag tager naturligvis sigte på at forbedre programmet, men hvis de alvorlige mangler ikke udbedres, vil Unionen vanskeligt kunne påstå, at beskyttelsen af borgeren som forbruger er et af dets prioriterede mål.
Min stemmeafgivning skal ses på denne baggrund.

Eriksson og Svensson
Vi har stemt for betænkningen af Whitehead, da vi finder det absolut nødvendigt at styrke forbrugerbeskyttelsen i Unionen. Der er i dag store mangler på dette område, og vi støtter størsteparten af forslagene i betænkningen. Dog mener vi ikke, at hovedproblemet, nemlig at EU's retsforskrifter lægger større vægt på varernes frie bevægelighed end på miljø- og forbrugerhensyn, er blevet tilstrækkeligt belyst.
Desuden tager vi skarpt afstand fra beslutningsforslagets punkt 19, hvori der udtales støtte til EU's propagandakampagne for en fælles mønt.

Lindqvist (ELDR), Gahrton, Holm og Lindholm (V)
Det er positivt, at forbrugernes stilling i det indre marked styrkes gennem øget forbrugeroplysning og mærkning af levnedsmidler med oplysning om ressource- og råvareforbrug mv. Disse dele af betænkningen er udmærkede. Den langsigtede målsætning må være, at miljø- og forbrugerkrav til markedet får større vægt.
Vi kan imidlertid ikke tilslutte os den detailregulering fra EU's side, som der lægges op til, i form fælles regler for fjernsalg af finansielle tjenesteydelser, betaling af morarenter til kreditorer, sanktioner for manglende betaling og harmonisering af de retslige foranstaltninger ved inddrivelse. Desuden tager vi afstand fra beslutningsforslagets punkt 19, hvori der udtales støtte til oplysningskampagnen i forbindelse med indførelsen af euroen.
Betænkning af Marinucci (A4-0048/97)
Lindqvist (ELDR)
Det er en god idé at styrke forbrugernes rettigheder og interesser, også når det gælder finansielle tjenesteydelser såsom bank- og forsikringsydelser. Der er dog ikke nogen grund til at regulere alt dette på EU-plan og f.eks. indføre regler for fjernsalg af finansielle tjenesteydelser. Derfor har jeg stemt imod betænkningen.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.25 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden
Hr. Caccavale har ordet til forretningsordenen.

Caccavale
Hr. formand, jeg havde anmodet hr. Anastassopoulos om at finde mulighed for at sætte min betænkning under afstemning her i formiddag. Men der er uforudset blevet lavet om på dagsordenen vedrørende afstemningen her i formiddag, og jeg har ikke haft mulighed for at få sat min betænkning under afstemning.
Der er nu følgende to muligheder: at sætte betænkningen under afstemning i eftermiddag efter det bebudede mistillidsvotum eller - og det anmoder jeg Dem om også på min gruppes vegne - at udsætte det til mødeperioden i marts, fordi afstemningen i aften naturligvis ikke vil have samme betydning.

Formanden
Tak, hr. Caccavale. De vil have bemærket, med hvilken »entusiasme« man modtog forslaget om at sætte Deres betænkning under afstemning efter afstemningen om mistillidsvotummet. Det må nok foretrækkes såvel af hensyn til Deres betænkning som til den gode afvikling af dagsordenen at udsætte denne afstemning til marts. Jeg takker Dem for at have peget på denne mulighed.

Kenneth Collins
Hr. formand, jeg har en kommentar til den beslutning, De lige har truffet efter anmodning fra ordføreren om at udsætte dette til marts måned. Han kan vel ikke være til stede her i eftermiddag. Før De træffer denne beslutning, vil De måske checke Rådets program for at konstatere, om sagen er eller ikke er sat på dagsordenen for et møde i Rådet. Hvis det er tilfældet, så er det en helt uacceptabel beslutning.

Formanden
Det vil blive undersøgt, og jeg vil gøre, hvad jeg kan, for at sikre, at Rådet er til stede ved afstemningen. Mange tak for Deres påmindelse, hr. Collins.

Green
Hr. formand, jeg mener ikke, det vigtige er, hvorvidt Rådet bør være til stede her. Hovedsagen er, at der stadig er en afstemning her i dag og i morgen tidlig. Hvis ordføreren er her, skal vi så forstå det således, at han ikke vil være til stede under afstemningen? Han kunne være til stede, og så ville der kunne stemmes om hans betænkning på samme måde, som der ville blive stemt om alle andres betænkninger, hvis det ikke kunne ske tidligere.

Formanden
Fru Green, jeg har ikke på noget tidspunkt antydet, at udsættelsen af afstemningen har noget med ordførerens personlige grunde at gøre. Derimod sagde jeg, at en afstemning umiddelbart efter mistillidsvotummet ville kunne bringe uorden i mødeplanen. Og eftersom ordføreren foreslog to muligheder, valgte jeg nr. to, som ikke skaber problemer af nogen art - altså at udsætte afstemningen til næste mødeperiode.
Jeg er overbevist om, at Rådet, hvis det finder det opportunt, vil være til stede ved afstemningen - og jeg vil gøre, hvad jeg kan, for at det bliver tilfældet - men da beslutningen nu er truffet, og det ikke ser ud til at skabe problemer, fastslår jeg hermed, at afstemningen finder sted i næste måned.

Velkomstord
Formanden
Det er mig en ære på Europa-Parlamentets vegne at byde velkommen til en delegation fra De Forenede Staters Kongres under ledelse af Benjamin Gilman, formand for Udvalget for Internationale Forbindelser i Repræsentanternes Hus.
Denne delegation, den ældste af de delegationer, Parlamentet har forbindelse med i tredjelande, er i Strasbourg for at deltage i det 46. interparlamentariske møde mellem Europa-Parlamentet og De Forenede Staters Kongres.
Vore transatlantiske forbindelser går nu ind i en afgørende fase, hvor vi står over for talrige nye udfordringer rundt om i verden. Jeg håber oprigtigt, at de kommende dages udveksling af synspunkter yderligere vil styrke vore i forvejen solide forbindelser.
Jeg ønsker delegationen fra De Forenede Staters Kongres et behageligt ophold i Strasbourg.

BSE (Afstemning om mistillidsvotum)
Formanden
Hr. Happart har ordet til forretningsordenen.

Happart
Hr. formand, det er ikke en bemærkning til forretningsordenen, men et indlæg til den. Jeg vil gerne have at vide, hvad hr. Santer påtænker at gøre for de menneskelige ofre og deres familier.
Hvad hr. Santer vil gøre mod...
(Formanden afbrød taleren) som har forrådt den interinstitutionelle aftale...

Formanden
Hr. Happart, De har ikke ordet længere. De bad om ordet til forretningsordenen, men er det jo ikke. Vi drøftede denne sag i lang tid forleden dag, og Kommissionen har givet alle de forklaringer, den finder relevante.
Vi går nu over til afstemningen.

(Forslaget til mistillidsvotum forkastedes)

Hory
Fru formand, med fare for at forsinke forhandlingen vil jeg foretrække at fremlægge min - eller rettere min gruppes - stemmeforklaring mundtligt, fordi formandskabet i går ikke tillod mig at afslutte et indlæg til forretningsordenen, hvor jeg forklarede flertalsholdningen i Gruppen Europæisk Radikal Alliance.
Jeg vil altså her i dag præcisere vor gruppes holdning, og hvorfor flertallet af os stemte for forslaget til mistillidsvotum. Men først vil jeg gentage min beklagelse over den procedure, der er valgt for de forskellige afstemninger om BSE-krisen. Med gårsdagens beslutning om at stemme om undersøgelsesudvalgets rapport og de mundtlige forespørgsler vedrørende denne tekst svækkede Parlamentet uomtvisteligt initiativet til et mistillidsvotum og bidrog således til at berøve sig selv et af sine vigtigste privilegier. Derfor deltog vor gruppe, Den Radikale Alliance, ikke i afstemningen den 19. februar.
For så vidt angår resten, må der ikke herske uklarhed: Ganske vist stemte vi for forslaget til mistillidsvotum, men vor beslutning var på ingen måde rettet mod Kommissionen som institution, tværtimod. De radikales holdning var motiveret ud fra deres opfattelse af de europæiske institutioner. Vi er føderalister, og derfor betragter vi Kommissionen som forløberen for, hvad der kan blive en føderal regering. Og hvis vi ikke længere ønsker, at den offentlige mening skal betragte Kommissionen som et administrativt, teknisk, uigennemsigtigt og uansvarligt organ, skal vi tildele den et politisk ansvar, det vil sige et fælles, permanent ansvar som kollegium. Det var grundene til, at Den Radikale Alliance stemte for forslaget til mistillidsvotum.

Cot
Fru formand, jeg stemte for forslaget til mistillidsvotum, for jeg vil ikke være medansvarlig for Kommissionens opførsel i denne alvorlige sag!
Jeg fratager ikke Delors-Kommissionen dens ansvar, men den nuværende Kommission har sandelig også et stor ansvar, for i to år har hr. Santer og hans kolleger haft kendskab til sagen! Fra det øjeblik, de vidste, hvad der skete, burde de have advaret institutionerne, medlemsstaterne og den offentlige opinion. Det gjorde de ikke, for det var hr. Major, der tog det initiativ i foråret sidste år. Fra det øjeblik, de vidste, hvad der skete, burde de have stillet forslag om de nødvendige foranstaltninger for at beskytte den offentlige sundhed. Det gjorde de ikke! Fra det øjeblik, de vidste, hvad der skete, burde de have samarbejdet loyalt med Parlamentets undersøgelsesudvalg! Det gjorde de ikke. Og i dag nægter Kommissionen at forsvare Fællesskabets og borgernes moralske, materielle og økonomiske interesser ved ikke at indlede de nødvendige procedurer mod en medlemsstat.
Kommissionen, der er sat under Parlamentets formynderskab, går svækket og miskrediteret ud af denne krise. Det beklager jeg, for det er hverken godt for institutionerne eller Europa. Det havde været bedre med et vedtaget mistillidsvotum, så der kunne blive dannet en ny Kommission, som kunne have gået til arbejdet i et udrenset klima.

Fontaine
Fru formand, kære kolleger, jeg stemte mod forslaget til mistillidsvotum. På grund af BSEsagens exceptionelle alvor vil jeg gerne afgive mundtlig stemmeforklaring.
Undersøgelsesudvalget har arbejdet fortræffeligt under hr. Böges rosværdige formandskab.
Hr. Santer og fru Bonino - og vi glæder os over, at hun fremover har ansvaret for en vigtig del af den berørte afdeling i overensstemmelse med den strukturreform, vi havde ønsket - har allerede i går svaret positivt på nogle af vore spørgsmål til de vigtigste punkter i hr. Medinas fortrinlige betænkning.
Vi har pligt til at være på vagt, og det er i forbindelse med denne strategi, at vi er uenige.
Nogle mente, at vi skulle stemme for det umiddelbare mistillidsvotum, men flertallet af kollegerne mente, at truslen om et mistillidsvotum var et mere effektivt pres for at sikre, at vore henstillinger nu også følges, mere effektivt end at sende kommissærer hjem, for det har næsten ingen af dem fortjent!
Jeg var enig i denne holdning og bifaldt den fælles beslutning, der støttede denne fremgangsmåde i punkt 7. Den ene dag at indsætte Kommissionen og den næste stemme for et umiddelbart mistillidsvotum forekommer mig fuldstændig inkonsekvent og umuligt at forklare for vore borgere. Vi måtte træffe et valg. Det har alle gjort i overensstemmelse med deres samvittighed. Personligt påtager jeg ansvaret for mit valg, uden at det holder mig vågen om natten. Jeg er helt overbevist om, at den strategi, Parlamentet med et meget stort flertal valgte i går, i de kommende måneder viser sig at være mere effektiv, så vi kan undgå lignende dramaer.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, jeg er en af de 71, der har underskrevet forslaget til mistillidsvotum mod Kommissionen. Jeg er et af de 118 medlemmer, der har stemt for det.
Med dette mistillidsvotum, med denne afstemning, var der ikke tale om at fordømme en enkelt kommissær, men om at stemme om Kommissionen som helhed, Kommissionen som et kollegialt organ, betragtet i dens kontinuitet, før som efter ændringen i 1995.
Jeg skal undlade at gå i detaljer om motiverne bag forslaget til mistillidsvotum. Vi måtte sanktionere alvorlige mangler i Kommissionens virke, navnlig dem, som min kollega, Edouard des Places, så udmærket gjorde rede for i sit indlæg tirsdag. »Ansvarlig, men ikke skyldig«, det er en formulering, vi ikke kan acceptere, som jeg personligt ikke kan acceptere. Hvis forslaget var blevet vedtaget, ville Kommissionen sandsynligvis være blevet genudnævnt med det samme, men man ville ikke have kunne sige, at vi ikke har gjort noget.
Mistillidsvotummet får alligevel en betydning. Lige som ved indsættelsen af hr. Santer, lige som det, der sker i næste måned vedrørende den fælles transitordning, har Parlamentet først taget afstand, dernæst fordømt og til sidst trukket sig.
Efter dette forkastede mistillidsvotum kommer der ikke flere. Det er en af de positive følger af denne operation.

Bourlanges
Fru formand, jeg stemte ikke for forslaget til mistillidsvotum til Kommissionen. Det er ikke, fordi jeg ikke har følt mig fristet. Jeg anbefalede endog i min egen gruppe i sidste uge, at vi skulle stemme for, og jeg beklager, at de største grupper i Parlamentet og dermed også min egen har fortrukket ikke at sanktionere Kommissionen med en tydelig, massiv og umiddelbar vedtagelse.
En sådan afstemning ville have betydet en sanktion af en Kommission, som jeg bestemt indrømmer ikke er den eneste eller største ansvarlige, men også have været en kraftig opsang til institutionerne og medlemsstaterne her nogle måneder før regeringskonferencen for at tilskynde dem til at sætte spørgsmålstegn ved et beslutningstagningssystem, der har vist sine grundlæggende mangler: Bureaukratisk mørke, udvanding af ansvaret, mangelfuldt og stift sanktionssystem, der ikke gør det muligt at nå de ansvarlige, og som tvinger os til at sanktionere hele kollegiet på grund af en enkelt kommissærs fejl, hvilket på sin vis svarer til at slå hele bestanden ned, fordi en enkelt ko er syg.
Jeg mener ikke, at grupperne fulgte os, hverken min gruppe eller den socialistiske. Vi havde derfor valget mellem to holdninger: En afstemning, hvor vi individuelt gav udtryk for vor afstandtagen, uden politisk betydning, eller at tilslutte os en strategi om et betinget mistillidsvotum, som har en reel brugsværdi.
Fru Fontaine har klart gjort rede for det positive i den sidste mulighed. Rent personligt har jeg truffet et valg mellem min overbevisning og mit ansvar, mellem en protest uden virkning og en indsats for at få Kommissionen til at gennemføre sin reform.

Paisley
Fru formand, i tirsdags gjorde jeg min holdning helt klar i en tale her i Europa-Parlamentet om BSE. Jeg sagde, at man havde gjort Nordirland uret, og det gjaldt både Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen og ligeledes Ministerrådet og Europa-Parlamentet.
I går stemte jeg imod det fælles forslag til beslutning om de ting, som dette særlige undersøgelsesudvalg om BSE er nået frem til, fordi jeg ikke mener, at nogen britisk minister efter loven er ansvarlig over for Europa-Parlamentet eller noget udvalg under Europa-Parlamentet. Mandag aften stemte jeg som medlem af det britiske parlament for et mistillidsvotum til hr. Douglas Hogg. Jeg gik også stærkt imod det, som undersøgelsesudvalget var nået frem til, hvad angår kravet om, at den kompensation, der er udbetalt til britiske landbrugere, skal betales tilbage. Som følge heraf kunne jeg i dag ikke stemme for det mistillidsvotum til Kommissionen, der var stillet forslag om af folk, der ønsker, at der skal træffes nogle efter min mening totalt urimelige foranstaltninger over for mit land. Det er baggrunden for, at jeg hverken stemte for eller imod.

Nordmann
Fru formand, jeg afholdt mig fra at stemme. Det er en vanskelig situation. Jeg ved godt, at det skyldes, at jeg ikke stemte for forslaget til mistillidsvotum, men jeg ville ikke stemme imod, for jeg mener, at muligheden for at udskyde mistillidsvotummet er det rigtige. Det er det rigtige, hvis vi ser på de kommende måneder som en slags udsættelse, som Kommissionen skal bruge til at gennemføre de nødvendige reformer i.
Jeg er i den henseende ikke sikker på, om Kommissionen er rede til at gøre det, og den måde, hr. Santer forlod salen på efter afstemningen, burde nære vor skepsis og bekymring. Men der skal ikke herske tvivl om, at vi er mange - vi, der i dag ikke stemte for forslaget - der vil stemme ved årets slutning, hvis der ikke er sket betragtelige forbedringer.
Derfor gør Kommissionen fejl i at betragte dagens afstemning som en frifindelse. Klarsynet bør snarere få den til at se det som en klar advarsel, for dagens afstemning har været en succes for dem, der tog initiativet til mistillidsvotummet.

Bonde
Fru formand, det er blevet sagt, at man ikke kan straffe en ny Kommission for det, som er den gamles forsømmelse. Det er jeg enig i. Begge Kommissioner fortjener straf. Den gamle Kommission har ved forsømmelser begået uagtsomt manddrab. Den nye Kommission har imidlertid dækket over mord og nægtet at medvirke til den fulde opklaring. Det er efter min opfattelse mere kritisabelt end den forudgående Kommissions handlinger, og det er min begrundelse for ikke at have støttet flertallets indstilling om udsættelse, men i stedet at have stemt for det umiddelbare mistillidsvotum i dag. Jeg har ingen tillid til den Kommission. En Kommission, som ikke engang vil udlevere en telefonbog over Kommissionens ansatte. En sådan Kommissions mangel på respekt for almindelige demokratiske principper, almindelige principper om åbenhed, fortjener ikke tillid, men udskiftning.

Anttila, Ryynänen og Virrankoski
Medlemmerne af Det Finske Centerparti i EuropaParlamentet mener, at Kommissionen har gjort sig skyldig i alvorlige forsømmelser under behandlingen af BSEkrisen.
Vi støttede Parlamentets beslutning, der vedtoges sidste tirsdag, selvom vi synes, at den på enkelte punkter er mangelfuld i sin ordlyd.
Vi støttede heller ikke mistillidsvotumet til Kommissionen, fordi de værste forsømmelser fandt sted under den forrige Kommissions embedsperiode.
Vi støttede forslaget, hvori det kræves, at Kommissionen snarest træffer effektive foranstaltninger til forebyggelse af BSE-epidemiens udbredelse. Hvis Kommissionen undlader at gennemføre de foranstaltninger, som Parlamentet foreslår i sin beslutning, er vi klar til for alvor at overveje at stille et mistillidsvotum til Kommissionen.

Bébéar
Jeg har i min egenskab af medlem af Parlamentets BSE-undersøgelsesudvalg gennem seks måneder haft lejlighed til at vurdere de forskellige dele af denne sag.
Jeg stemte for forslaget, fordi jeg er ganske overbevist om, at Storbritannien har et stort ansvar, og at Kommissionens mangler, fejl og fortielser er indlysende. Det gælder naturligvis både for hr. Delors' og for hr. Santers Kommission.
Kommissæren for landbrug, hr. Fischlers ansvar er indiskutabelt for mig; denne kommissær undervurderede i første omgang sagens betydning, derefter maskerede han nogle dokumenter og blokerede andre. For Kommissionens æres skyld burde hr. Fischler tage sin afsked.
Den Europæiske Union har gennem Storbritannien og Kommissionen undladt at opfylde sin grundlæggende rolle, nemlig at beskytte borgernes sundhed. Den offentlige mening i Unionens medlemsstater forstår ikke, at en så stor fejl ikke skal straffes.
Derfor stemte jeg for forslaget, også selvom jeg er klar over, at hr. Santer har gjort store fremskridt med de forslag, han har stillet til at rette op på fortidens synder - en slags erkendelse af Kommissionens ansvar og skyld.

Bernard-Reymond
Her står vi så over for et af de mest afgørende problemer, som et parlamentsmedlem kan støde på i udøvelsen af sit ansvar.
Etiske krav, den opfattelse, vi har af et parlamentsmedlems opgaver, forsvar for vore borgeres mest dyrebare gode - deres helbred - analyse af de konstaterede mangler og hvordan disse udbedres, vilje til at sikre den europæiske konstruktion på et godt, solidt grundlag, men også respekt for de berørte mennesker - vi er jo ikke nogen domstol - er altsammen principper i denne sag, som i sidste instans skal være afgørende for vor afstemning.
Alt, der kan virke som resultatet af en enkelt episode i udviklingen af styrkeforholdet mellem Fællesskabets institutioner eller som et forsvar for rent nationale eller endog kommercielle interesser eller som et i alt væsentligt diplomatisk spil eller værre endnu som politisk beskyttelse fortjener ikke at få nogen betydning i det moralske problem, vi står over for. Når disse principper er accepteret, mener jeg, at vi bør stemme ja til forslaget til mistillidsvotum.
Ganske vist er den britiske regering og den foregående Kommission de hovedansvarlige, men rapporten fra undersøgelsesudvalget har vist, at den nuværende Kommission havde del i dette ansvar. Og nu er det den, vi skal udtale os om. Det forhold, at andre institutioner bør fordømmes, kan ikke fritage Kommissionen for al skyld.
Jeg afgiver min stemme trods min agtelse for Kommissionen og dens formand og også for højtstående embedsmænd i Kommissionen.
Jeg gør det ud fra min samvittighed, overbevist om, at det er på det niveau, at vore borgere forventer, at vi placerer denne debat. Og i modsætning til en udbredt holdning mener jeg, at jeg hermed deltager i genforeningen mellem den offentlige mening og den politiske klasse og bringe borgerne nærmere den opfattelse, de gerne vil have af den europæiske konstruktion.

Berthu
Det forslag til mistillidsvotum, som jeg er medstiller af, og som jeg har stemt for sammen med mine kolleger i Gruppen Nationernes Europa, sigter først og fremmest mod Kommissionen på grund af dennes uansvarlige adfærd i kogalskabssagen. Men det er også en anklage mod et europæisk system, der på grund af sine mangler har gjort det muligt at manipulere informationer, at lamme forsvarsreaktionen i landene og at sprede sygdommen. Det væsentligste i denne sag er de friske øjne, man nu kan se på de europæiske institutioners sande natur med.
Først og fremmest Kommissionen, både den tidligere og den nuværende, der bærer et tungt ansvar for udviklingen af dette drama. Et ansvar, der ikke skyldes en enkeltstående eller tilfældig handling, men en konstant adfærd, der har kunnet iagttages over en længere periode, og som helt klart ikke er i tråd med de mål, som Kommissionen selv har sat sig.
Kommissionen har set det som sit vigtigste mål at indføre den fri bevægelighed, som den fejlagtigt mente skulle gennemføres ved at fjerne al grænsekontrol; alle forslag fra medlemsstaterne om at genindføre nationale kontroller har den opfattet som farlige for det indre marked og det i en sådan grad, at den har truet med at indbringe sådanne sager for Domstolen, både i 1990 og 1996. Men uanset den britiske regerings reelle fejltrin hverken forklarer eller undskylder de Kommissionens manglende handlekraft over for de forskellige risici, dens forkastelse af enhver forsigtighed, dens manglende hensyntagen til den offentlige sundhed, en holdning, den har fastholdt i dens yderste konsekvens, da den så sent som i juni 1996 med vold og magt opnåede en betinget ophævelse af embargoen mod oksegelatine, -talg og -sæd, alt sammen stadig ud fra ønsket om at sikre den fri bevægelighed hurtigst muligt. Man behøver bare blade igennem de sider, som Parlamentets undersøgelsesudvalg har udarbejdet i den forbindelse. Deri kan man se fordømmelser af forskellige slags, blandt andet »det politiske pres«, «ingen modstand mod industriens manipulationer«, «manglende gennemsigtighed«, «Kommissionens manglende troværdighed«, «ønske om at udvande ansvaret« osv...
Endelig er det den nuværende Kommission og ikke den foregående, der den 18. december sidste år tillod, at der på det europæiske marked indføres amerikansk gensplejset majs, stadigvæk besat af ønsket om at sikre den fri bevægelighed, fuldstændig døv over for advarslerne og blind over for de erfaringer, den burde have draget af kogalskaben. Over for så stor stædighed er der ikke længere tale om en enkeltstående fejltagelse, men et bevidst ønske om for enhver pris at indføre en perverteret integration, uanset den pris, befolkningerne skal betale.
Man kan jo spørge sig selv om, hvordan det på mystisk vis har kunnet lade sige gøre, at de lovgivningsmæssige beføjelser på det handelsmæssige område, som medlemsstaterne har uddelegeret til Kommissionen for i princippet at sikre en bedre beskyttelse af Europas folk, har kunnet bruges mod disse folk for at ødelægge deres forsvar til fordel for uacceptable økonomiske interesser. Den, der er klar over denne magtfordrejning og endnu bedre analyserer mekanismerne bag, sønderriver dette tæppe af helgenpropaganda, som Kommissionen har skjult sig bag, og opdager dens sande natur.
Men ud over den institution, der er genstand for mistillidsvotummet, vil vi sætte spørgsmålstegn ved dette europæiske system, der opbygges mod folket. Vi fordømmer en landbrugspolitik, der sigter mod en integration med verdensmarkedet gennem et produktivitetskapløb. Vi fordømmer en politik, der hindrer enhver kontrol ved de indre grænser og dermed enhver mulighed for den enkelte medlemsstat for at beskytte befolkningens vitale interesser eller bare sin egen opfattelse af sundhed, sikkerhed og miljøbeskyttelse. Vi fordømmer den politiske opfattelse, der siger, at Europa for befolkningernes eget bedste bør opbygges i det skjulte af alvidende teknokrater, der som de eneste vil kunne sætte sig ud over særinteresser.
Vi mener tværtimod, at Europas målsætning for landbruget skal være kvalitetsproduktion, som nødvendigvis må beskyttes med en eller anden form for fællesskabspræference; at det indre marked skal eksistere sammen med nationernes ret til at være forskellige, til at forsvare sig, for det er efter vor mening ikke uforeneligt med frihandel; og endelig at Den Europæiske Union for at opfylde det demokratiske underskud skal sættes under direkte kontrol af medlemsstaterne, en opgave, som fra og med i dag burde være regeringskonferencens prioritet.

Brémond d'Ars
Et slag i luften, det er den forventede virkning af dette præmature forslag til mistillidsvotum mod Kommissionen.
Det er det forventede resultat af en aktion, der ikke er gennemført for at skulle lykkes, men for at skabe en politisk operation med dæmagogiske træk, som nogle naive politikere har tilsluttet sig.
Det er ikke nok at indgive et forslag til mistillidsvotum for at opnå en vis mediedækning; der skal gennemføres en strategi for at nå målet; ellers er det et spil for galleriet, et spil, der ikke engang er særlig morsomt.
Men enhver ved, at brugen af en sådan procedure er forbudt. Hvis det skal lykkes - det er bestemt beklageligt, men sådan er det - er det nødvendigt at forberede Parlamentet grundigt, hvis det skal overkomme sin berøringsangst.
I stedet for et initiativ, der var dømt til at mislykkes, skulle man have gjort noget effektivt, og det er, hvad den beslutning, der blev vedtaget i går, er, nemlig et forslag til betinget mistillidsvotum, som jeg sammen med andre medlemmer støtter.
Det er et dobbelt effektivt våben: Det sætter Kommissionen under kontrol og burde få den til at ændre sin adfærd på det område, og også på andre; det giver Parlamentet tid til at forberede sig på at tage skridtet fuldt ud og påtage sig sit ansvar.
Hastværk og utålmodighed sikrer kun sjældent succes. Dette forslag til mistillidsvotum er kommet alt for tidligt i dag. I morgen har Kommissionen enten ændret sig, eller også bliver den ændret!

Carlotti
Ved gennemlæsningen af undersøgelsesudvalgets fortrinlige rapport kan vi kun være rystede over den konservative britiske regerings ansvar.
Ved at støtte liberaliseringen på bekostning af enhver sundhedsmæssig overvejelse, ved at benægte enhver risiko for sygdom for mennesker og ved ikke at respektere forbuddet mod eksport af mel af animalsk oprindelse har den britiske regering handlet uoverlagt og endda uforsvarligt. Europa-Kommissionen har på sin side begået en række tydelige fejl, som vi ikke kan lukke øjnene for.
Hvordan kan vi ønske at lade en institution gå ustraffet, som har undervurderet en krise, der berører den offentlige sundhed? Som har bremset vedtagelsen af enkle sikkerhedsforanstaltninger i forbindelse med bortskaffelsen af dette mel? Som har ophævet embargoen mod gelatine? Som med sin adfærd har opprioriteret markedet på bekostning af den offentlige sundhed?
På den anden side har Kommissionens uigennemskuelige tjenestegrene under hele behandlingen af BSE-krisen udvist en illoyal adfærd over for den interinstitutionelle aftale.
Afstemningen om forslaget til mistillidsvotum til Kommissionen er en politisk reaktion på den manglende politiske ansvarsfølelse, som denne institution har udvist.
Hvordan kan vi påstå, at vi opbygger et solidarisk Europa, hvis det ikke kan beskytte sine borgere mod sygdomme, der kommer fra en af dets egne medlemsstater?
Det er altså for Unionens borgere og ud fra et ønske om etisk ansvarlighed, at vi skal fordømme Kommissionens handlinger.

Cars
Kommissionens håndtering af kogalskaben fortjener kritik, men ikke en kritik så alvorlig, at det kan begrunde et mistillidsvotum. Havde mistillidsvotummet kunne rettes imod den britiske regering eller den tidligere Kommission, ville jeg have stemt for. Det undlod jeg nu.
Parlamentet stiller i sin beslutning krav om fortsat handling fra Kommissionens side. Jeg finder disse krav rimelige og støtter dem. Men jeg støtter ikke Parlamentets sammenkædning af dem med en underforstået trussel om et mistillidsvotum, hvis de ikke opfyldes.
Parlamentet kan altid afsætte Kommissionen. Derfor er der ikke nogen grund til, at det udtaler sig om, hvad det måtte gøre i fremtiden.
Hvis Kommissionen har Parlamentets tillid, skal den behandles med respekt; er en sådan tillid ikke til stede, skal Parlamentet afsætte Kommissionen. En mellemting bør ikke forekomme. Manglende klarhed hvad dette angår skader begge parter og mindsker derved styrken i det europæiske samarbejde.

Caudron
Et mistillidsvotum til Kommissionen er et alvorligt skridt, og vi må erkende, at det måske ikke er den bedste løsning på situationen.
Vi må ikke glemme, at den hovedansvarlige er den britiske regering, som lige fra begyndelsen af denne sag har indtaget en holdning, jeg har svært ved at finde ord for. Først derefter er det de europæiske kommissærers ansvar; de har ikke gjort deres arbejde, og det er de to sidste Kommissioners ansvar.
I dag er situationen så alvorlig, det kollektive ansvar så stort, risikoen for fremtiden så omfattende, at vi ikke kan lade denne dag gå forbi uden en kraftig politisk manifestation. I går fik vi naturligvis en meget stærk beslutning, som sætter den nuværende Kommission stolen for døren. Den accepterede jeg og stemte også for den.
Men her den 20. februar 1997, hvor vi har fået forelagt et forslag til mistillidsvotum, kan vi ikke med god samvittighed forholde os passive og se på, at det blot bliver støttet med få stemmer. Derfor vil jeg stemme for.
Jeg stemmer for, men ikke for at fordømme den ene eller den anden, men for at fordømme en beklagelig adfærd, en uacceptabel kollektiv ansvarsløshed, en kriminel blindhed. Jeg stemmer for i håbet om, at det så er muligt at standse, hvad der endnu kan standses, at udbedre det, der helt klart skal udbedres, og at tvinge morgendagens ansvarlige til at holde øjnene åbne, så vi kan undgå nye dramaer.

Díez de Rivera Icaza
Der er tale om et så alvorligt problem, at det er svært at forstå, at noget sådant har kunnet finde sted i Den Europæiske Union.
Resultaterne af den undersøgelse, der er foretaget af Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE, lader ingen tvivl tilbage om, at Kommissionen er skyldig i fejl og forsømmelser i forbindelse med forebyggelse og beskyttelse af folkesundheden, (hverken mere eller mindre), og at den klart fortjener et mistillidsvotum.
Når Kommissionen fungerer som et kollegialt organ med kollegialt ansvar, og Europa-Parlamentet derfor ikke, som det ønskede, ved Kommissionens indsættelse kunne stemme om de enkelte kommissærer, påhviler ansvaret i denne sag ifølge samme regel hele kollegiet. Denne argumentation forekommer indlysende, så meget mere i denne oplagt kriminelle sag, hvor der ikke er kan være tale om aflad: man hverken leger eller sjakrer med borgernes sundhed.
Min samvittighed byder mig at stemme som jeg har gjort, hvilket er i overensstemmelse med de ovenanførte betragtninger.

Ferrer
BSE-epidemien og håndteringen af den, navnlig fra den britiske regerings side, som har fået så dramatiske konsekvenser for forbrugernes sundhed kræver, at Europa-Parlamentet ikke alene giver et klart og utvetydigt, men også et ansvarsbevidst svar, der kan bidrage til at sikre borgerne adækvat beskyttelse også på sundhedsområdet. Derfor må Parlamentet klart og utvetydigt fordømme den britiske regering, der er den hovedansvarlige for BSE-krisen; og det må også fordømme Rådets medskyldige tavshed over for den britiske regerings manglende indsats og gennemskuelige håndtering af sagen.
Men det må også som ansvarlig institution kræve, at Kommissionen efterkommer de henstillinger, som Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE har fremsat, og træffer de nødvendige lovgivningsmæssige, forvaltningsmæssige og personalemæssige foranstaltninger, der kræves heri. Foranstaltninger, der bl.a. skal sikre de videnskabelige komitéers uafhængighed og vederhæftighed og afhjælpe de eksisterende dysfunktioner i fællesskabsadministrationen. Det bør desuden kræve, at Kommissionen på regeringskonferencen stiller forslag om de traktatændringer, der er nødvendige for at Parlamentet kan deltage fuldt ud i lovgivningsproceduren om landbrugspolitiske spørgsmål, der vedrører sundhedsbeskyttelse. Af ovennævnte grund stemte jeg i går for beslutningen om resultaterne af arbejdet i Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE. Ud over at fordømme de hovedansvarlige kræves det i beslutningen, at Kommissionen træffer foranstaltninger til i fremtiden at undgå fremkomsten af epidemier, som kan true borgernes sundhed, og der fastsættes en tidsfrist for gennemførelsen af undersøgelsesudvalgets henstillinger, og det understreges, at hvis henstillingerne ikke er blevet gennemført inden for denne frist, vil der blive indbragt et forslag om mistillidsvotum til Kommissionen.
Ansvarlighed er normalt det stik modsatte af store, indholdstomme armbevægelser. At stille et mistillidsvotum til Kommissionen her og nu - i betragtning af at hovedansvaret først og fremmest påhviler den britiske regering og dernæst Kommissionen under Jacques Delors' ledelse - ville efter min mening være uansvarligt og en tom gestus, som på ingen måde vil fjerne årsagerne til den yderst alvorlige BSE-krise. Derfor har jeg stemt imod et mistillidsvotum.

Grossetête
Efter Europa-Parlamentets undersøgelsesudvalgs arbejde er EuropaKommissionen blevet kendt skyldig i fejl og alvorlige mangler. Det er derfor helt logisk at drage de politiske konsekvenser deraf. Kommissionen må som institution påtage sig ansvaret og straffes. Derfor har jeg overhovedet ingen problemer med at stemme ja til forslaget til mistillidsvotum.
Den nuværende Kommission har dækket over den tidligere Kommissions handlinger og har ikke udvist den gennemsigtighed, som undersøgelsesudvalget har ret til at forvente. Ganske vist fremgår det klart, at de tidligere landbrugskommissærer, hr. MacSherry og hr. Steichen, har et stort ansvar, navnlig for perioden 1990-1994, men den nuværende kommissær, hr. Fischler, skal drages til ansvar for de tydelige fejl, han har begået; han har endog skjult visse forhold, hvilket fremgår af eksistensen af referater, der ikke er blevet stillet til undersøgelsesudvalgets rådighed. Det er alvorligt.
Kommissionen er en kollegial institution. I henhold til de nuværende tekster er det alene institutionen som helhed, der kan sanktioneres. Men intet hindrer vore regeringer i på ny at udnævne Jacques Santer og de kommissærer, der ikke har gjort noget galt. Det logiske ville være at udpege den på ny. Det burde ikke tage særlig lang tid.
De europæiske borgere ville ikke forstå, hvorfor Europa-Parlamentet ikke gør noget.
Jeg mener, at et umiddelbart mistillidsvotum er den eneste rimelige sanktion til at få sat en stopper for disse fejl og forpligte den nye Kommission til hurtigt at træffe de nødvendige strukturelle og politiske beslutninger. Effektivitet og moral bør gå hånd i hånd. Hvis denne nye Kommission for øvrigt ikke træffer sådanne foranstaltninger, vil jeg ikke tøve med endnu en gang at stemme ja til et mistillidsvotum om et halvt år.

Jové Peres
Kommissionens store ansvar for forvaltningen af BSE-krisen og de heraf følgende trusler mod folkesundheden fremgår klart af undersøgelsesudvalgets beretning. På baggrund af disse konstateringer og i betragtning af Kommissionens karakter af kollegialt organ, princippet om institutionernes kontinuitet og det ansvar, der må pålægges det nuværende kommissærkollegium, må Europa-Parlamentet udøve sine kontrolbeføjelser på værdig vis.
Kommissionen har desuden anvendt den interinstitutionelle aftale illoyalt, den har skjult sandheden og forsøgt uberettiget at lægge noget af ansvaret over på Parlamentet. Denne krænkelse af den europæiske institutionelle samhørighed er uacceptabel og må fordømmes.
Kun en ny Kommission kan være bemyndiget til at gennemføre undersøgelsesudvalgets henstillinger. Styrkelsen af den europæiske opbygning, varetagelsen af de funktioner, som henhører under Parlamentet, og medlemmernes ansvar over for samfundet, forpligter Europa-Parlamentet til at drage Kommissionen til ansvar. BSE-krisens konsekvenser for folkesundheden er først lige begyndt at vise sig, og Parlamentet må fritages for ansvar. Af ovennævnte grunde har Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe indgivet og stemt for et mistillidsvotum til Kommissionen.

Lindqvist
Jeg stemte for den beslutning, som Rådet vedtog i går (onsdag den 19. februar 1997). Det gjorde jeg, fordi jeg finder det væsentligt, at Kommissionen gennemfører de konkrete krav om forbedringer, som fremsættes i den, således at man kan undgå andre sådanne kriser på folkesundhedsområdet. Det er nødvendigt for at styrke arbejdet på dette område og dermed tilliden til de folkevalgte repræsentanter i Europa-Parlamentet.
Jeg mener imidlertid, at beslutningen er for svag. Derfor har jeg har besluttet også at stemme for forslaget om et mistillidsvotum til Kommissionen, selvom jeg erkender, at et sådant først og fremmest burde rettes til den britiske regering og den tidligere Kommission. Den nuværende Kommission bærer imidlertid også et ansvar, og undersøgelsesudvalgets beretning påviser så alvorlige mangler med hensyn til åbenhed og viderebringelse af oplysninger, at et mistillidsvotum må anses for begrundet.

Lucas Pires
I kogalskabssagen har Kommissionen begået flere synder, ikke tilgivelige synder, men synder i form af mangel på kontrol, information og gennemsigtighed, som ville kunne straffes med et mistillidsvotum, også for at genoprette forbrugernes og borgernes tillid til de europæiske institutioner. EuropaParlamentets Undersøgelsesudvalg har foretaget en kompetent undersøgelse af Kommissionens fejl og forsømmelser og dermed påvist Parlamentets effektivitet som kontrolorgan.
Det forholder sig imidlertid sådan, at med hensyn til ansvarsfordeling ligger den nuværende Kommission på en sidsteplads, efter Rådet, de veterinære komiteer, den britiske regering og den tidligere Kommission. Fællesskabet har desuden ikke tilstrækkelige beføjelser inden for folkesundhed til, at Kommissionen kan pålægges et selvstændigt ansvar. Det er til gengæld presserende nødvendigt, at der på regeringskonferencen indføres sådanne beføjelser. I henhold til traktaterne kan kommissærerne ikke drages individuelt til ansvar. Og i det aktuelle tilfælde forekommer det at være at skyde over målet at tillægge Kommissionen som sådan et kollegialt ansvar.
Vedtagelsen af et mistillidsvotum ville indebære en magtovertagelse fra Parlamentets side inden for en institutionel ramme, som stadig er domineret af staterne, og som Unionen ikke er forberedt på. Da Kommissionen ikke udnævnes af Europa-Parlamentet, vil der tilmed ikke være noget til hinder for, at den kommende Kommission ikke bliver den samme som nu. En åben krise vil desuden kunne få en negativ indvirkning på bestræbelserne i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta, som institutioner og stater er fælles om, og hvorefter der er større sandsynlighed for en fuld demokratisering af Unionen.
Det er mere hensigtsmæssigt at give den nuværende Kommission en frist til at gennemføre de nødvendige reformer i kvægproduktionssektoren og de nødvendige garantier for genoprettelse af tilliden. Hvis dette ikke sker, kan man gå videre med et mistillidsvotum, og i så fald vil der være større sandsynlighed for at opnå det meget brede flertal, der kræves hertil. Her og nu må kommissionsformand Santers bebudelse af en »grøn revolution« og »obligatorisk mærkning« siges at være positiv.

McCartin
Jeg er imod et totalt mistillidsvotum til Kommissionen på dette stadium, fordi jeg mener, at det ville være forkert at afskedige den nuværende Kommission på grund af forgængernes fejl. Jeg mener ikke under nogen omstændigheder, at selv den foregående Kommission var skyldig i kriminel, ansvarspådragende forsømmelighed, skønt den jo ikke erkendte den potentielle risiko og undlod at træffe de nødvendige foranstaltninger.
Ministerrådet var ligeledes ansvarligt for disse fejl. Nationale regeringer har også et ansvar for, at fødevarerne er sikre, og de undlod ligeledes at advare forbrugerne om den potentielle fare. Så hvorfor skulle vi være så uretfærdige at gøre den nuværende Kommission til syndebuk og styrte Unionen ud i en politisk krise? Et sådant initiativ ville ikke løse noget problem og ville afbryde præcis det arbejde, der er påtrængende behov for at få gjort.
Det, vi nu skal gøre, er at erkende den svaghed i vort administrative system, som har ført til, at vi ikke har slået til, og så se at få gennemført de nødvendige ændringer. Vi må også basere alle vore kommende beslutninger på den mest kvalificerede videnskabelige viden, vi har adgang til. Takket være igangværende forskning har vi adgang til langt mere viden i dag, end tilfældet var for otte år siden. Vi er så heldigt stillet, at vi ved mere, end vore forgængere gjorde.
Jeg er klar over, at BSE-problemet sandelig er yderst alvorligt, og at man anslår, at 15 mennesker er døde af den sygdom, der har forbindelse hertil, nemlig Creutzfelt-Jacobs sygdom. Ikke desto mindre er det et meget lille antal mennesker, der er blevet berørt, når man sammenligner med de tusinder, der hvert år dør alene i EU på grund af, at fødevareindustrien ikke følger gode hygiejniske principper. Der var for nylig i en medlemsstat 15 mennesker, der døde af fødevareforgiftning, fordi de havde spist inficeret mad fra en lille grossistvirksomhed. Hvert år dør mennesker i hundredetusindtal i EU, fordi de ryger tobak og drikker alkohol, men vi støtter alligevel produktionen af disse ting, skønt vi har ubestridelige videnskabelige beviser for, at de er til fare for menneskers helbred.
Gennem nogle af de umådeholdne udtalelser her i Europa-Parlamentet og andre steder har vi skabt det indtryk, at oksekødsprodukter udgør en markant sundhedsrisiko. Faktum er, at sundhedsrisikoen ved at spise oksekød er ganske insignifikant, uanset hvilken del af EU produktet stammer fra.

Papayannakis
Jeg stemmer for forslaget om mistillidsvotum til Kommissionen med en meget simpel og logisk begrundelse: Vi har vedtaget undersøgelsesudvalgets betænkning om ansvaret for EUorganernes og den britiske regerings håndtering af kogalskaben. Betænkningen er helt klar, og dens konklusioner er overvældende og ubestridelige, og der er i øvrigt heller ingen, der har forsøgt at bestride dem. Det, man som medlem af Europa-Parlamentet måtte og må spørge sig selv om, er, hvordan man overhovedet kan komme uden om et mistillidsvotum! Ganske vist er det henvendt udelukkende til Kommissionen og til Kommissionen som helhed; men vort lovgrundlag tillader ikke et mistillidsvotum til enkelte kommissærer og langt mindre til Rådet og enkelte regeringer. Som repræsentanter for borgerne i Den Europæiske Union og forsvarere af deres rettigheder, deres sundhed og deres sikkerhed i dagligdagen er det vor pligt inden for de givne rammer at reagere ved at placere ansvaret og skride til sanktioner, hvor dette er muligt. Vi kan ikke sige, at de økonomiske og politiske interesser er gået forud for befolkningens sundhed i denne sag, uden at en af institutionerne tager konsekvensen heraf. I så fald ville vi få en institutionel krise, i stedet for at Europa-Parlamentet vedtager et mistillidsvotum. Som uforbeholden unionsforkæmper er det min overbevisning, at Europa har brug for stærke institutioner, og at disse prøves og beviser deres værd i kritiske situationer og ikke kun i det daglige arbejde.

Schlechter
Ifølge udtalelser fra en række medlemmer havde Europa-Parlamentet en stor dag i tirsdags.
Det tænkte nok også de mange grupper af besøgende, som havde lejlighed til at følge debatten om resultaterne fra undersøgelsesudvalget om bovin spongiform encefalopati eller som det hedder i folkemunde BSE.
Men hvad de helt sikkert ikke vidste, var, at fra den ene dag til den anden var ret normale medlemmer blevet store BSE-specialister, som drog ud for at finde den, der er skyld i de skader, BSE-krisen har påført mennesker og dyr.
Som så mange er også jeg af den opfattelse, at hovedmålet for en menneskelig politik skal bestå i at sikre bevarelsen af menneskers og dyrs sundhed. En målsætning, som simpelthen er en stats primære omsorgspligt.
Derfor er jeg også indforstået med meget af det, der står i den fælles beslutning. Det kan og må ikke være således, at Det Forenede Kongeriges regering slipper helskindet fra sin forkerte holdning og sit mismanagement i BSE-sagen.
Det kan og må ikke være således, at de uigennemskuelige aktiviteter og manipulationer i udvalgene om veterinærmedicin og sundhedsanliggender fortsætter som hidtil.
Det havde den tidligere Kommission under J. Delors allerede indset, men Kommissionen under J. Santer har handlet.
Det kan endog være rigtigt, at der i den forbindelse ikke blev gjort alt, hvad der var muligt, men der blev iværksat meget og de første resultater viser sig allerede nu.
Det var måske på sin plads at kritisere Kommissionens forvaltning, men opfordringen til formand J. Santer om at gå af var overdrevet.
Her må man endvidere konstatere, at kritikken af Kommissionen var meget voldsom, men at Rådet slap næsten uden kritik. Det skyldes måske, at der også befinder sig adskillige tidligere ministre blandt parlamentsmedlemmerne.
Det samme gælder for spørgsmålet om en skadeserstatning til de landmænd, der er ramt af BSE-krisen. Også her ville Parlamentet gøre godt i på grundlag af de forfærdelige fejl i Storbritannien med langt større ihærdighed at have krævet skadeserstatning til de europæiske landmænd fra den britiske regering, fabrikanterne af benmel og eksportørerne.
Under debatten blev der nævnt nogle tal: 15 døde af Creutzfeldt-Jakob, 30 selvmord blandt landmænd truet af konkurs, 100 000 eller måske flere borgere, som måske er blevet smittet af BSE-oksekød, og mange hundredtusinder, som kan have lidt samme skæbne.
Selv om de første tal helt bestemt er rigtige, må man i forbindelse med de sidste konstatere, at de beror på rene skøn og desværre ikke vil bidrage til, at forbruget af oksekød vil tage et nyt opsving. Panikken bredte sig bare.
Den, der havde ventet, at denne debat ville føre til en begrænsning af den skade, der er sket, må nu konstatere, at det var det stik modsatte, der blev opnået, og at forbrugeren nu er blevet endnu mere usikker. Det vil landmændene vide at sige tak for.
Som politiker, der ikke bør lade nogen mulighed uprøvet, spørger jeg mig selv, hvad der vil ske, hvis den af alle parter ventede videnskabelige rapport om overførsel af smitte med BSE fra okse til menneske, der skal udarbejdes af en uafhængig professor i Schweiz, ikke kommer til at se således ud, som mange antager, dvs. at smitte til mennesker ikke kan konstateres.
Forhåbentlig vil professor Weissman og de videnskabsmænd, der arbejder sammen med ham, ikke blive udskreget som charlataner, eller vil alle de, der så højlydt har krævet J. Santers afgang, så på deres side drage konsekvenserne og gå?
Jeg vil afvente det, der kommer, og stemme imod det mistillidsvotum, der er stillet til Kommissionen under J. Santer.

Souchet
Jeg stemte sammen med mine kolleger i Gruppen Nationernes Europa ja til forslaget til mistillidsvotum. Hvorfor?
Fordi man ikke kan nøjes med at lægge Kommissionens katastrofale ansvar og efterladenhed for dagen - de skal sanktioneres. Det er, hvad ofrenes familier og hele oksekødsbranchen forventer, og også alle de, som har valgt os, for at vi skal overvåge Kommissionens handlinger. Jeg stemte ja, fordi jeg ikke kan acceptere princippet med »ansvarlig, men ikke skyldig«.
Så er der nogen, der siger, at det er hr. Delors' Kommission, der er den ansvarlige, og De straffer hr. Santers Kommission. Så glemmer man det kontinuitetsprincip, der er karakteristisk for enhver administration. Og man glemmer, at hr. Delors' Kommission ganske vist bærer et tungt ansvar, men hr. Santers Kommission har dækket over dem og fulgt nøjagtig den samme uansvarlige politik med hensyn til gelatine eller gensplejsede produkter: Samme manglende ansvarlighed over for videnskabelige data og samme gennemtrængelighed i Kommissionens strukturer over for lobbyvirksomhed, samme ligegyldighed med den offentlige sundhed. Samme uigennemskuelighed, samme hindringer: Parlamentets undersøgelsesudvalg havde de største vanskeligheder, navnlig hos landbrugskommissæren, hr. Fischler, med at få adgang til den database, det havde brug for. Ud over det menneskelige ansvar er det altså den institutionelle mekanisme, der står på spil, og som skal ændres grundlæggende, hvis man vil genopbygge tilliden.
Jeg stemte for forslaget til mistillidsvotum, for at erfaringerne fra denne kogalskabskrise ikke skal gå tabt, men få deres fulde virkning i forbindelse med regeringskonferencen.
BSE-krisen har vist, at når den udpegede administration sætter sig over de valgte politikeres ansvar, når Kommissionen udøver sit øverste politiske ansvar på et område, yder den ikke en effektiv beskyttelse af de europæiske folks grundlæggende interesser, men varetager i stedet særinteresser. Vi kan derfor ikke henholde os til et organ, der fungerer på den måde, og betro det at forvalte store dele af vor suverænitet.
Jeg stemte for forslaget, fordi hvis Europa-Parlamentet i så klar en sag ikke tager sit ansvar på sig over for Kommissionen og tværtimod giver afkald på at kontrollere dens aktiviteter, har det ikke mere nogen berettigelse. Hvis Europa-Parlamentets opgave for det europæiske socialistparti bliver at beskytte hr. Delors, for det europæiske folkeparti at beskytte hr. Santer, for et andet parti at beskytte denne eller hin kommissær, og hvis opgaven under alle omstændigheder ikke er at beskytte det europæiske folks sundhed, så befinder vi os i et medløbersystem, ikke et system med demokratisk kontrol, i et oligarki og et ideologisk system, hvor Kommissionen er et tabuemne og hævet over censur, uanset hvad den gør. I et sådant system kan der ske hvad som helst.
Jeg stemte for forslaget, fordi det, hr. Santer foreslår at lære af denne krise, er et nyt institutionelt trick: En generalisering af den fælles beslutningstagning, herunder i forbindelse med den fælles landbrugspolitik. Det er skandaløst og uacceptabelt. Det er på tide at stoppe op og overveje tingene - og det skal gøres på regeringskonferencen - overveje denne forskruede mekanisme, som Rådet i sin svaghed har tilladt at udvikle sig, denne mekanisme, der bruges til at sikre, at hver krise, hver tøven i de overnationale organer bruges som påskud til at tilegne sig nye beføjelser og midler. Har Kommissionen ikke gjort sit arbejde? Jamen, så skal den da have flere beføjelser og tjenestemænd... Det er på tide, at Rådet tager sig sammen og fuldt ud påtager sig sit politiske ansvar og sikrer, at et administrativt organ ikke træffer beslutninger i dets sted. Vi skal også sikre, at subsidiaritetsprincippet bliver knæsat. Enhver regering skal selv kunne beskytte den befolkning, der har valgt den, ved at fastlægge beskyttelsesnormer, der er højere end dem, der fastsættes af Unionen og indføre sine egne kontrolforanstaltninger på områder, der er så vigtige som den offentlige sundhed. Kun sådan kan de europæiske institutioner genvinde deres troværdighed, der er blevet svækket så kraftigt på grund af de rystende afsløringer, som Europa-Parlamentets undersøgelsesudvalg har fremlagt.
Det forhold, at forslaget til mistillidsvotum er indgivet af et stort antal medlemmer fra alle politiske retninger og nationaliteter viser, at der er ved at ske en bevidstgørelse til fordel for en radikal reform af de europæiske institutioner. For at redde Europa skal vi hurtigst muligt få sat den europæiske maskine på rette spor og sat en stopper for udvandingen af ansvaret. Kommissionen skal sættes på plads og Rådet fuldt ud påtage sig sit politiske ansvar; det er nu op til regeringskonferencen at omsætte det, vi har lært af kogalskabskrisen, til praksis.

Soulier
Den Europæiske Union er det faste centrum for demokratiet i verden, og det forpligter os til at vise et godt eksempel.
Intet kan fritage os fra denne pligt, hverken den agtelse, vi generelt føler for medlemmerne af den nuværende Kommission, eller ønsket om ikke at blokere for denne eller hin medlemsstats ansøgninger, der er ved at blive gennemgået i Bruxelles.
Det spørgsmål, vi står over for, vedrører den måde, den demokratiske kontrol skal udøves på i Unionen. I dag er den offentlige mening skeptisk eller nærer forbehold over for perspektivet med at videreføre den europæiske konstruktion. Vore medborgere synes, at de for ofte er blevet fjernet fra de beslutninger, der - ifølge hvad man siger - træffes i deres navn og til deres bedste.
De kan udmærket se Kommissionens dobbelte beføjelse - til at stille forslag og gennemføre dem. Men de har svært ved at se, hvordan disse beføjelser kontrolleres. De modtager et bjerg af informationer om staternes fejl og mangler og de manøvrer, som nogle - den britiske regering og europæiske tjenestemænd - udfører for at skjule sandheden eller forsinke, at den kommer for dagen og således beskytte nationale eller private interesser på et så vitalt område - ja, her er dette ord virkelig på sin plads - som menneskets sundhed.
Kommissionen har i mange år ikke fungeret godt, og vi kan ikke her nøjes med gode ord og løfter om bedre opførsel. Vi skal sende et kraftigt signal til alle dem, der følger sig misbrugt og fristet til at give afkald på de enorme forhåbninger, der opstod på vort kontinent efter den forfærdelige anden verdenskrig.
Ved at stemme ja til forslaget til mistillidsvotum udsender vi en tillidserklæring til de europæiske institutioner og giver udtryk for vor bevidsthed om Parlamentets rolle i beskyttelsen af borgernes rettigheder og friheder.

Vaz da Silva
Jeg afholdt mig fra at stemme om det mistillidsvotum, der er stillet til Kommissionen i forlængelse af beretningen om resultaterne af arbejdet i Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE. Det gjorde jeg af følgende grunde:
at stemme for et mistillidsvotum ville være noget i retning af en uretfærdig handling, for så vidt som Kommissionen hermed ville blive gjort til syndebuk for en dårlig forvaltning, som er en udløber af andre forhold, og som andre end Kommissionen er ansvarlige for, navnlig i Rådet; -at stemme imod ville være ensbetydende med at opvurdere en Kommission, som fortsat udviser tegn på en notorisk mangel på lederskab og global strategisk desorientering (hvilket allerede var forudsigeligt, da den blev indsat) men først og fremmest på en alt for politisk opfattelse af anliggender af almen interesse for borgerne - som f.eks. folkesundhed - og den fortjener at blive straffet, hvis den ikke forbedrer sig.I realiteten forholder det sig sådan, at der er en klar mangel på Europa på det sundhedspolitiske område, hvilket i øvrigt generelt gælder for de områder under den tredje søjle, som mest direkte vedrører borgerne.
Kommissionen har, ganske vist med hæderlige individuelle undtagelser, et ubetvivleligt ansvar for at have ladet en situation opstå, som dernæst udvikler sig i eksplosiv og på det nærmeste ukontrollabel retning.
Hvis mistillidsvotummet imidlertid bliver vedtaget, vil det være et »rødt kort« til Kommissionen. I den nuværende situation op til regeringskonferencens afslutning foretrækker jeg et »gult kort« i form af den fælles beslutning, som blev vedtaget i går, og som jeg tilslutter mig.

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende syv for slag til beslutning:
B4-0058/97 af Bertens m.fl. for Det europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om situationen i området ved De Store Søer; -B4-0076/97 af Saquillo Pérez del Arco og Pons Grau for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om drabet på en nødhjælpsarbejder i Rwanda; -B4-0092/97 af Pasty m.fl. for Gruppen Union for Europa om situationen i det østlige Zaire; -B4-0101/97 af Hory for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om situationen i det østlige Zaire; -B4-0114/97 af Fernández Martín og Oomen-Ruijten for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om situationen i området ved De Store Søer; -B4-0116/97 af Carnero González og Pettinari for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om situationen i området ved De Store Søer, især i det østlige Zaire; -B4-0129/97 af Aelvoet og Telkämper for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om området ved De Store Søer.
Bertens
Fru formand, i Zaire konfronteres vi med resultatet af en manglende sammenhængende og aktiv optræden fra Den Europæiske Unions og andre internationale magters side. Blodige kampe vil uden tvivl eskalere til krig. Mangel på enighed og manglende vilje til at sende en international militær styrke destabiliserer det tredje land i området omkring De Store Søer. Hvornår har det nu været nok? I Rådet (generelle anliggender) af 20. januar i år var det igen det samme: too little, too late . Kommissær Boninos beretning var tydelig og må føre til, at Den Europæiske Union enigt opfordrer til en international intervention. I næste uge skal Rådet træffe beslutning om en fælles indsats med henblik på at nå frem til en international militær styrke. Selv om de positive røster om fredsdrøftelser under Mandelas ledelse er sande, må en international militær styrke udgøre et vigtigt element med henblik på at opnå en varig fred. Lejesoldaterne skal stoppes. For at gøre en hurtig ende på det humanitære drama i Zaire skal den militære styrke skabe humanitære korridorer, således at de døende og flygtningene kan reddes.
Jeg forstår rådsformandens kritik af Det Internationale Tribunal i Arusha. Inddragelse af støtten må imidlertid ikke overvejes. Det må kun bruges som middel til at true. Vi må bruge alle instrumenter til at øge tribunalets kvalitet. Med henblik herpå må vi også være rede til at øge støtten, og naturligvis må medlemsstater så ændre deres interne lovgivning, således at de kan medvirke til dette tribunal. Unionen har ingen tid at spilde med hensyn til at øge sammenhængen i dens politik. Ellers mister Unionen også her sin troværdighed.

Dury
Fru formand, det er ikke første gang, vi taler om den forfærdelige situation i Zaire, Rwanda og Burundi. Atter er det volden, der regerer området og udsætter tusindvis af civile, flygtninge og hjemløse for en usikker skæbne. I lighed med hr. Bertens vil jeg i denne situation udtrykke Den Socialistiske Gruppes dybe bekymring, også selv om vi ikke har underskrevet den samme resolution som ham. Og også sorgen over at se, at hverken Den Europæiske Union eller stormagter som USA har taget fat om problemet og taget diplomatiske initiativer og sendt en multinational militærstyrke til området, ikke for at skabe krig, men for at beskytte civilbefolkningen og søge at støtte fredsbestræbelserne. I dag forværres situationen, men vi kan også se, hvem der er de ansvarlige: Det er helt klart visse regeringer, men der er også europæere, der går ind i området og bibringer deres »viden« og »teknikker«. Jeg må sige, at jeg bestemt ikke er stolt over at se lejesoldater i dette område.
Hvad foreslår vi? Selvfølgelig at gøre alt for at opnå en våbenhvile inden for rammerne af den regionale konference for fred, sikkerhed og stabilitet i området, som afholdes under forsæde af FN og Den Afrikanske Enhedsorganisation. Men hvis man for at kunne afholde en sådan konference skal bruge andre midler end blot diplomatiet, mener jeg, det er en nødvendighed, som vi må påtage os ansvaret for. Vi anmoder Rådet om at vedtage en fælles aktion, som giver det midlerne til at gribe ind med andet end resolutioner. Vi beder ikke blot ministrene i Den Europæiske Union, men også FN om at støtte fru Boninos initiativ, så vi kan få fuldstændige forklaringer og finde ud af, hvordan vi skal løse denne krise med flygtningene i Østzaire. Vi så på fjernsynet, at fru Bonino gav udtryk for sin bevægelse og også sin vrede over at se børn, kvinder og gamle mennesker lide i denne situation. Vi skal have menneskekorridorer til hjælpen, hvis det viser sig, at vi ad politisk vej ikke kan nå frem til et andet resultat på nuværende tidspunkt.
Endelig mener vi, at situationen i området kun kan forbedres, hvis alle problemerne behandles på denne konference. Problemet med ukrænkelige grænser, men også problemet med demokrati og respekt for menneskerettighederne. Demokrati i Zaire! Mange troede, at præsident Mobuto, diktatoren Mobuto, kunne arbejde for stabilitet i området. Men nu kan vi konstatere, at det ikke har været tilfældet. Det eksisterende kaos er også hans ansvar, og vi håber ligeledes, at der kan gøres alt for at åbne vejen for demokratiet, der er den eneste måde at skabe fred på.
Og til sidst skal retfærdigheden ydes i Rwanda, for alle. Jeg mener, at der skal gøres en stor indsats for at skabe en forsoning, men når man ved, at man opholder sig i en retsstat, at man kan vende hjem uden angst, er betingelserne for en sådan forsoning måske bedre end nu. Det er det budskab, vi vil give til Kommissionen, der er til stede, og Rådet, der ikke er til stede. Vi opfordrer inderligt til, at der træffes afgørende foranstaltninger.

Van Bladel
Fru formand, Afrikas hjerte ryster og bæver af vold. Vold, som kræver flere ofre, forskyder landegrænser og truer staterne med at falde fra hinanden. En sådan stat er Zaire. Kernen på det afrikanske kontinent. Gamle kolonibånd med Europa er for længst ophørt med at være nogen garanti. Tværtimod, det er netop disse våbenleverancer fra Europa, som har fremmet, at befolkningen i disse lande ikke har del i magten og derfor er med til at skabe dette kaos. Endelig er der en klog afrikansk leder, som er klar over, at Afrikas opløsning vil trække resten af kontinentet med i et nådesløst fald.
Fru formand, lad Unionen på alle mulige måder støtte denne forhandling, som denne kloge afrikanske leder opfordrer til, stoppe våbenleverancerne, trække lejesoldaterne tilbage, for det ser ud, som om arbejdsløsheden har flyttet sig til et lejesoldatfænomen i Afrika, for det er ikke blot Zaire, det er Angola, det er Tchad, det er overalt. Kald lejesoldaterne tilbage, indfør humanitære korridorer med en militær garanti, og anmod FN, den nye generalsekretær Kofi Annan, om at beskytte flygtningene, for hvorfor har vi ellers FN.

Hory
Fru formand, i min egenskab af forfatter til forslaget til beslutning om denne krise i området omkring De Store Søer i Afrika, som Gruppen Europæisk Radikal Alliance har indgivet, vil jeg gerne forklare, hvorfor jeg ikke har opfordret min gruppe til at støtte det kompromis, der er indgået med de andre grupper. Det havde jeg to motiver til. Det første er, at jeg ikke synes, at det er tilstrækkelig belyst, at der er tale om nødhjælp til Rwandas flygtninge i Zaire og hjemløse civile beboere fra Zaire, men det gælder også for hjælpen til myndighederne i Rwanda til at modtage den million flygtninge, der er i færd med eller påtænker at vende hjem til deres fædreland. Der er der virkelig tale om en uopsættelighed.
I forbindelse med vor uopsættelighedsprocedure kunne jeg heller ikke se interessen i at understrege vor støtte til Zaires territoriale integritet. Der er uden tvivl et vigtigt spørgsmål, men jeg mener ikke, at det fortjener at blive behandlet som en uopsættelighed, og jeg frygter, at dette skridt af dem, der ønsker krisen, kan blive fortolket som en stillingtagen til fordel for Kinshasa-regimet, en stilling, som jeg ikke finder relevant. Derfor er jeg ligeledes modstander af det ændringsforslag, som vore venner i Den Liberale Gruppe foreslår vedrørende en militærstyrke i området, for jeg frygter, at enhver form for militærhjælp i lyset af den nuværende situation i Østzaire - også bare for at hjælpe nødhjælpen i at komme frem - vil blive opfattet som en territorial stillingtagen i en konflikt, der først og fremmest vedkommer befolkningen i Zaire. Jeg håber derfor, at det med Sikkerhedsrådets beslutning, navnlig forslaget om at afholde en regional konference, bliver muligt at finde en fredelig, varig løsning til fordel for hele området omkring De Store Søer.

Tindemans
Fru formand, mine damer og herrer, sjældent eller aldrig har en forhandling i EuropaParlamentet fundet sted under så dramatiske omstændigheder, som det i dag er tilfældet. Kommissær Bonino sagde ved sin tilbagevenden fra Zaire, at hun kom tilbage fra helvede, og at situationen i det østlige Zaire var en »utålelig skandale«. For slet ikke at tale om henrettelserne i Burundi, som der ikke kommer nogen ende på. Ifølge de seneste oplysninger forsøger flygtningene i Zaire ikke så meget at undslippe krigen, men at slippe bort fra en massenedslagtning, som både den indfødte befolkning og flygtningene trues med, først og fremmest kvinder og børn.
Den seneste tid i Centralafrika har været frygtelig, men hvad der finder sted der i dag, er det ikke mindre. Hvad der desuden medvirker til begivenhedernes skandaløse karakter er De Forenede Nationers ubegribelige holdning. Skal jeg minde Dem om, at det i december sidste år blev besluttet at oprette en international interventionsstyrke, som blev opløst en uge senere, angiveligt fordi de rwandiske flygtninge var vendt hjem, medens det nu er tydeligt, at der stadig opholder sig nogle hundrede tusinder i Zaires skove. Jeg mødte mennesker, som officielt ikke mere eksisterer, sagde Emma Bonino. Og hvad med lejren, hvor der er mere end 5.000 forældreløse børn? De dør som fluer, hvem bekymrer sig om dem? De Forenede Nationers troværdighed står faktisk på spil. Hvorfor blev de oplysninger, som man troede, at De Forenede Stater havde, ikke givet? I massevis af moderne våben bruges i kampe mellem de såkaldte oprørere og dem, der er tilbage af zairiske militærpersoner. Hvor kommer disse våben fra? Hvorfor ikke gribe ind, når der går rygter? Hvorfor være med til at udsprede disse rygter om, at de vestlige magter på en eller anden måde er inddraget i invasionen i Zaire? Hvorfor kan man nu læse tekster, hvori byttet, som kan erobres i Zaire, kaldes »enormt«? Ordret: «les richesses à se partager du Zaïre sont énormes«, jeg citerer fra et dokument. Og hvem forstår stadig noget af fru Ogatas holdning? Hørte vi ikke oprørslederen Kabila hævde, at der skal indkaldes til en ny konference i Berlin? Ved de, som støtter noget så kortsynet, at den, som behandler Afrika således, skaffer nationalismen i verden stærke argumenter for at forlange grænseændringer eller oprettelse af stater på etnisk grundlag?
Lige fra begyndelsen indtog Parlamentet enstemmigt den holdning, at alle militære operationer i Kivu skulle ophøre. Selvfølgelig må flygtningene kunne vende hjem, hvis de ønsker det, eller kunne få husly et andet sted, men uden noget pres. Og en domstol, som er dette navn værdig, må kunne udføre sin opgave. De Forenede Nationer må indse, at den tvetydige politik i december måned skader deres autoritet. Hvis våbnene skal holdes i ro, må den internationale konference for landene omkring De Store Søer kunne finde sted. Eller vil man også her skjule sandheden? En europæisk Afrikapolitik har ingen mening, hvis vi ikke kan arrangere en sådan konference. Lad Parlamentet nu endelig hæve stemmen, således at hele verden kan høre det. Parlamentet fordømmer imperialisme, også i Afrika. Det hævder, at det forsvarer fred, udvikling, tolerance og menneskerettigheder. Nu må det vise sig, om vi mener det alvorligt.

Pettinari
Fru formand, der hersker nu en klar mangel på politisk og humanitær interesse for det, der sker i området omkring De Store Søer. Hundrede tusinder af flygtninge og fordrevne er nu overladt til deres skæbne i de geopolitiske strategier, der følges i Washington og Paris, og som blokerer enhver form indgreb til lettelse af situationen i dette område. USA støtter de militære tutsi-styrer, som fastholder og udvikler de stillinger, der indtages af deres monoetniske hære og de handelsinteresser, de kontrollerer. Europa og Frankrig satser derimod på diktatoren Mobutu, som i realiteten selv står bag adskillige katastrofer i dette område.
I mellemtiden betaler millioner af uskyldige og udsultede afrikanere den utålelige pris for den udenrigspolitik, vi har udformet. Det synes næsten, som om USA har valgt at anstifte til kaos og benytte de stærke kræfter i området til at gennemtvinge sin politik i stedet for, således som det burde ske, at gå ind for en multinational interventionsstyrke, der kunne gøre det muligt for området omkring De Store Søer at bevæge sig i retning af en fremtidig demokratisk legitimering af disse styrer, den internationale konference til en løsning for området og økonomisk genopbygning og reformering af institutionerne i Rwanda, Burundi og Zaire.
Men alt dette sker også takket være de utålelige meningsforskelle mellem Unionens medlemsstater, der hersker til skade for dens troværdighed netop i denne krise. Vi henviser til rådsmødet den 20. januar i år, hvor Rådet lakonisk og uden at foretage sig noget talte vidt og bredt om Europas manglende evne og vilje til virkelig at intervenere i dette område. Et valg, som er uværdigt for os, og mod hvilket vi vender os, et sort i hul i den tradition for europæisk solidaritet, som betyder, at vi uden at løfte en finger bliver vidne til tusinder af menneskers død hver uge.
Den beslutning, vi skal stemme for i dag, og som min gruppe støtter, udsender dette nødskrig og omhandler en række foranstaltninger, som vi håber vil blive vedtaget her i Parlamentet.

Telkämper
Fru formand, den vedvarende krig i det østlige Zaire vil bringe befolkningen yderligere frygtelig nød. Det er altid civilbefolkningen, som lider, kvinderne, de gamle og de unge. De seneste efterretninger siger ikke kun, at Zaires regering har sat lejesoldater ind, men at kvinder og piger i stort omfang voldtages.
Vi bør bidrage til at finde en politisk løsning. Hvorledes kan den se ud? Vi skal støtte FN's initiativer. Det seneste initiativ fra Nelson Mandela er fornuftigt; han siger, at der findes en løsning i Afrika selv, som vi skal støtte teknisk og finansielt. Der er behov for en handlingsplan for den humanitære bistand til det sydlige Afrika. Lejetropperne skal trækkes ud. Det første bidrag, vi kan yde, er at se på situationen i vore egne lande. Her i nabolaget findes der en fremmedlegion. Det er jo f.eks. nogle af de lejetropper, der sendes til Afrika. Vi skal nå frem til, at noget sådant ikke mere eksisterer, at vi støtter krigsforbryderdomstolen vedrørende Rwanda og at det virker afskrækkende.
Vi bør heller ikke opgive vor udviklingspolitik. Hvis vi får nedskæringer på budgettet her, mangler der penge til en civil udvikling. Og som det sidste: At der f.eks. kommer våben fra Tyskland og at politiudstyret til en diktator som Mobuto, efter hvad rygtet siger, fremskaffes gennem tyske politiske fonde, skal omgående bringes til ophør. Det er et vigtigt bidrag til freden.

Günther
Fru formand, jeg vil gerne lige gøre op med det sidste punkt. Hr. Telkämper sagde, at der går rygter. Vi burde holde os for gode til at kolportere rygter på plenarforsamlingen. Når der i et land, hvor det går meget dramatisk til, gøres forsøg på at yde et bidrag til uddannelse af sikkerhedskræfter, således at de uddannes til civile politistyrker, uden at fondene har noget med bevæbningen at gøre, er også dét et bidrag til de krav, vi her opstiller.
Men nu til det, det drejer sig om i beslutningen i dag: Optællingen af katastrofer er jo i denne del af mødeperioden næsten et fast punkt. Vi konstaterer også altid, at de foranstaltninger, der er blevet truffet, har været uden virkning. Derfor anser jeg det for meget påkrævet, at man finder frem til nye foranstaltninger. Hvis spørgsmålet om de store flygtningelejre ikke kan løses, hvis det ikke er muligt at gennemføre det, fru Ogata krævede, nemlig at militserne i lejrene afvæbnes, rejser sig jo det spørgsmål, om vi ikke skal koncentrere bestræbelserne om, at disse lejre decentraliseres og der ikke mere er mulighed for, at der blandt 200 000 flygtninge skjuler sig så og så mange militssoldater og at banditter dér driver deres blomstrende våbenhandel.
Vi hører igen og igen - også i dokumentet fra det nuværende formandskab kom det til udtryk - ordene »foruroliget«, «kræver« og »fordømmer«. Dermed er endnu aldrig noget problem blevet løst. Også Europa bliver nødt til omsider at mande sig op til at sikre de humanitære rettigheder med en styrke, med en militær indsats. Og når vi senere drøfter hr. Fassas betænkning, ser vi deri nøjagtig det samme krav også fra Udviklingsudvalget, og jeg håber, at vi ad den vej når frem til, at vi også gennemfører retten og ikke blot fordrer den.

Carnero González
Fru formand, som jeg opfatter det har den europæiske offentlighed i denne sammenhæng reageret med harme og indignation på to katastrofer, dels situationen i området ved De Store Søer og dels den politiske katastrofe, der kendetegner Den Europæiske Union, som er ude af stand til at gribe ind og sætte en stopper for de massakrer, der finder sted i dette område. Nogle lande, som f.eks. Spanien, har endog med tre udsendinges liv betalt for civilsamfundets tilstedeværelse og Den Europæiske Unions fravær i dette område af Afrika. Harmen og indignationen gælder såvel selve begivenhederne som manglen på indgriben, og den bliver ikke mindre af, at årsagerne er velkendte, nemlig konfrontationer mellem degenererede strategier og den fortsatte støtte til diktaturer som Mobutu Sese Sekos.
Vi må håbe, at den nylige resolution fra FN's Sikkerhedsråd vil bidrage til en politisk løsning på situationen, og at der omsider kan indkaldes til den i vores beslutning omhandlede konference; i den forbindelse kræves der desuden en fælles aktion fra Den Europæiske Unions side, som det også understreges i beslutningen.

de Silguy
Fru formand, Kommissionen deler den bevægelse, ja, jeg burde måske sige forfærdelse, som Parlamentet har givet udtryk for i forbindelse med situationen i området omkring De Store Søer. Den forstår Parlamentets ønske om at bevidstgøre det internationale samfund om sagen. Og det er også nødvendigt. Den stigende vold kan nemlig yderligere forværre de politiske problemer i området og dermed øge omfanget af den menneskelige krise.
På vegne af Den Europæiske Union har formandskabet for Rådet netop udstedt en erklæring om Zaire, hvor det opfordrer parterne til uden ophør at forhandle sig frem til en våbenhvile og gøre det lettere for de humanitære organisationer at komme frem med nødhjælpen til den lidende befolkning. På grund af den alvorlige situation i Zaire foretog fru Bonino fra den 30. januar til den 2. februar en rejse til området for at gøre det lettere for organisationerne at komme frem i den østlige del af landet. Hvis jeg har forstået Deres indlæg korrekt, var det netop en af Deres største bekymringer. Jeg vil gerne erindre om, at fru Boninos rejse blev brugt til at fremsætte en appel, som jeg mener trods alt har vakt opsigt på internationalt plan.
Om det humanitære nødhjælpsarbejde beskrev fru Bonino, hvor mange sikkerhedsproblemer og administrative vanskeligheder, det bremses af. Derfor insisterede min kollega, fru Bonino, over for regeringen på, at de internationale menneskerettighedsaftaler skal respekteres. Beskyttelse af de humanitære hjælpeorganisationer i de lande, de arbejder, er et spørgsmål, som Kommissionen er meget opmærksom på. Jeg kan her nævne de mord, der for nylig fandt sted, især i Rwanda, hvor man har myrdet repræsentanter for disse organisationer. Disse mord er blevet mødt med en meget forståelig reaktion blandt de ansatte, hvilket betyder, at mange har reduceret deres program eller endog overvejer at trække sig ud.
Det umiddelbare problem er i dag at finde en løsning på den forværrede situation i Zaire og Burundi, og i den retning har De med rette understreget Deres bekymring over våbenhandlen og problemerne med at få indført humanitære korridorer, men det mest presserende er at finde en global løsning, og det må fortsat være Den Europæiske Unions endemål. Det er op til det internationale samfund at få parterne til at forhandle og finde løsninger på denne krise.
Formålet med den humanitære bistand er ikke at finde en løsning på konflikten. Når den desværre er nødvendig, er det, fordi der netop ikke er fundet en løsning. Derfor glæder Kommissionen sig over den nylige resolution fra FN's Sikkerhedsråd af 18. februar, hvor det understreger nødvendigheden af at beskytte flygtninge og hjemløse og lette adgangen for nødhjælpen til ofrene. Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen ikke vil spare på bestræbelserne på at sikre, at denne resolution følges op.

Telkämper
Fru formand, jeg henviser til artikel 108 i forretningsordenen. Da fru Günther har reageret på mit indlæg, vil jeg endnu en gang udtrykkelig fremhæve, at jeg ikke har sat uddannelsen af diktator Mobutos politi eller støtte til samme politis våben i forbindelse med Hans Seidel-fonden.

Formanden
Hr. Telkämper, det var snarere en personlig bemærkning end en bemærkning til forretningsordenen!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende syv forslag til beslutning:
B4-0082/97 af Bertens m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om krisen i Albanien; -B4-0089/97 af Pasty m.fl. for Gruppen Union for Europa om situationen i Albanien; -B4-0093/97 af Dupuis og Hory for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om situationen i Albanien; -B4-0105/97 af Roubatis m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om situationen i Albanien; -B4-0113/97 af Pack m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om Albanien; -B4-0126/97 af Alavanos m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om situationen i Albanien; -B4-0138/97 af Aelvolet m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om situationen i Albanien.
Bertens
Fru formand, hr. kommissær, situationen i Albanien er yderst eksplosiv. En stor del af befolkningens drømme, drømme om fortjeneste, er ødelagt, og den hårde virkelighed i Albanien i dag gør menneskene overordentligt bitre. Det er naturligvis ikke Unionens opgave at støtte de albanske borgere finansielt ved et eller andet uheld i deres måde at spille hasard på. Vi må dog gøre den albanske regering opmærksom på dens måde at håndtere denne sag på. At undertrykke, øve vold mod og arrestere oppositionen og at give mundkurv til pressen er ikke den rette måde at bringe uroen til ophør på. Det virker som en rød klud på en tyr.
Kommissionen og Rådet bør kraftigt opfordre hr. Berishas regering til at ophøre med repression og til at gøre en fair, rimelig og forsvarlig gestus over for den narrede befolkning. I en dialog med oppositionen må regeringen se at finde en løsning på den nuværende økonomiske og politiske krise.
Yderligere demokratisering og liberalisering er nødvendig for at hente Albanien ud af moradset. Unionen må være rede til at yde hjælp dertil.

Baldi
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg er yderst bekymret for den situation, der er opstået i Albanien, men jeg er endnu mere bekymret for de konsekvenser, den kan få og reaktionen i Den Europæiske Unions svar i dette øjeblik med store vanskeligheder, der kan medføre alvorlige følger også for landets fremtidige økonomiske udvikling. Jeg ønsker ikke, at nogen skal drage fordel heraf for at forværre den allerede vanskelige og ømtålelige situation, dette land nu befinder sig i.
Som Europæisk Union er vi moralsk og retligt forpligtet til at yde Albanien al mulig støtte for at undgå en fuldstændig destabilisering i landet og området. Vi må gå til værks med den opmærksomhed og korrekthed, vi tidligere har udvist, og jeg erindrer her om udsendelsen af observatører til det sidste valg i 1996, der gjorde det muligt for os at forvisse os om, at valghandlingerne foregik lovligt.
Kommissionen bør inden for rammerne af sine programmer yde teknisk bistand til reformen af finans- og banksektoren idet Albanien som følge af sammenbruddet af pyramide-investeringsplanerne nu står over for en alvorlig finansiel og økonomisk krise. Dette er utvivlsomt et meget alvorligt problem for en stor del af den albanske befolkning.
Endelig må man støtte præsident Berisha i hans opfordringer til genoprettelse af ro og orden under beklagelse og fordømmelse af den repressive vold, som har krævet fire dødsofre og hundreder af sårede, og insistere over for de albanske myndigheder på, at der snarest muligt indledes en undersøgelse med henblik på pågribelse og domfældelse af de ansvarlige for de ugerninger, som har medført, at tusinder af småsparere er blevet ruineret. Endelig må vi støtte de ansvarlige albanske politikere, enten de tilhører flertallet eller oppositionen i deres forsøg på igen at skabe ro i befolkningen, som i dag oplever står i en alvorlig situation.

Dupuis
Fru formand, der er tre millioner indbyggere i Albanien, hvilket svarer til en af de mindre regioner i Unionen. Også her har man kunnet konstatere, at vor Union og Kommissionen, men også medlemsstaterne og heriblandt navnlig Italien har haft mange projekter, men kun få er blevet til noget.
Der er som sædvanlig brugt mange penge, men man har ikke været særlig opmærksom på noget, der er af afgørende betydning for spillereglerne, nemlig indførelsen af et vist antal garantier, systemer, der gør det muligt at hindre den form for begivenheder, der finder sted nu. Vi kender således allerede pyramidespillene fra Rumænien.
Kommissær Van den Broek har fortalt os, at Kommissionen i nogle måneder har haft kendskab til disse spil, og trods de store summer, der i de sidste fem-seks år er blevet brugt på Albanien, har man ikke kunnet standse dette fænomen, før det hele eksploderede. Det er utroligt. Der er fuldstændig forkasteligt!
Jeg mener virkelig, at det er på høje tid, at Den Europæiske Union lægger sig fast på en reel udenrigspolitik, for ellers fortsætter vi med at spilde penge, det kommer til at koste os dyrt, og vi får ikke engang et mindstemål af resultater, et mindstemål af udvikling i disse lande.

Titley
Fru formand, for nogle år siden var jeg på besøg i Albanien, lige efter at landet var blevet uafhængigt. Det var mit livs mest deprimerende oplevelse. Det skyldtes ikke fattigdommen - jeg havde været i langt fattigere lande i min tid - men derimod det chok og den håbløshed, der stod at læse i mange lokale borgeres ansigt.
Når man rejser til fattige lande, møder man jo ofte en udbredt økonomisk aktivitet i lille målestok. I Albanien foregik der ikke noget af den art. Folk var helt bedøvede, og de havde ingen ideer om, hvordan de skulle reagere på forandringerne. Det var ved den lejlighed, jeg blev klar over, hvilken kolossal kløft der er mellem vor tankegang og deres tankegang.
Vi taler så smukt om demokrati og markedsøkonomi uden at gøre os klart, at begge disse kræver en stor indsats og faktisk ligger indbygget i vor opdragelse. Det er meget vanskeligt at indføre disse tanker i et område, hvor man aldrig har kendt demokratiet og aldrig virkelig har kendt til markedsøkonomi.
Det har altid været tydeligt, at Albanien ville møde alvorlige problemer, og det er jo præcis det, der nu er sket. Vi bør ikke være alt for overraskede over pyramideselskaberne, for det drejer sig først og fremmest om en mulighed for at blive rig. Et af de signaler, vi har afsendt til disse lande, er, at hvis man går over til kapitalismen, så bliver man rig i en kæmpefart. Men kapitalismens virkelighed er jo, at langt flere mennesker bliver fattige meget hurtigt, og de fleste af os tumler med inde på midten og må slide meget hårdt i det for at holde hovedet oven vande. Det er en vigtig lektie, som må læres. En anden vigtig lektie, som må læres, er, at demokrati ikke blot handler om at gå hen i valglokalet for at vælge en regering, som så optræder ligesom enhver anden tidligere regering ville have gjort. Demokratiet går ud på, at der skal være et ordentligt samspil mellem de forskellige kræfter i hvert enkelt samfund.
Så i dette beslutningsforslag om Albanien har vi søgt at fordømme - således som vi også bør gøre det - de mennesker, der har prøvet at manipulere med tingene til egen fordel i den aktuelle situation. Vi er bekymrede over at erfare, at den internationale forbryderverden og internationale gangstere skulle være på spil i sammenhæng med disse bliv-rig-i-en-fart-ordninger, og vi har naturligvis fordømt regeringens indsats.
Når vi har givet udtryk for vor fordømmelse, så er det næste, vi skal tage fat på, at undersøge hvordan vi kan forbedre situationen. Det, vi har forsøgt med dette beslutningsforslag, er at gøre opmærksom på behovet for, at EU skal yde specialistbistand, specielt over for pengeinstitutterne og i forbindelse med opbygningen af sådanne pengeinstitutter. Lad os ikke glemme, at kapitalismens historie i Det Forenede Kongerige er oversået med bliv-rigi-en-fart-ordninger, som er kollapset, og med banker, som er kollapset - det er ikke noget nyt.
Vi skal udnytte vor erfaring og indgå i et tæt samarbejde med det albanske folk og dets regering for at forsøge at få opbygget nogle ordentlige pengeinstitutter, som kan åbne deres økonomi og generere velstand. På den ene side bør vi være fordømmende, men lad os på den anden side se på, hvordan vi kan hjælpe dem på en mere effektiv måde. Man har sagt, at Albanien har afgørende betydning for denne region, hvis vi mister kontrollen med Albanien, så mister vi kontrollen med hele regionen.

Pack
Fru formand, kære kolleger, jeg takker hr. Titley for hans meget kloge indlæg, og det glæder mig, at De i dag sagde det på den måde, for jeg ser på det som De. Vor beslutning er desværre ikke helt så afbalanceret som det, De sagde, og det, jeg vil sige, men sådan er det desværre med beslutningerne.
Et meget stort antal albanske borgere har overladt deres sparepenge til rottefængere, fordi de lovede dem ufattelige gevinster. Grebet af guldfeber var folk ude af stand til at tro på tidlige advarsler. Den formentlige udsigt til eventyrlige afkast omtågede deres sanser. De var et let bytte, netop fordi de slet ingen erfaringer havde med sådanne hæslige kapitalistiske abnormiteter. I dag efter den barske opvågning søger de naturligvis ikke skylden hos sig selv, men hos regeringen. Det er muligt, at regeringen ikke advarede tidligt nok, men uden holdbare beviser og på baggrund af investorernes eufori var det måske også vanskeligt for den.
Da den så gjorde det via fjernsynet i september 1996, troede man den ikke. Folks ulykke og de deraf følgende problemer er imidlertid for store til, at man kan lade hånt om dem. Desværre misbruger oppositionen urolighederne på uforsvarlig vis til partipolitiske formål. Der skal sættes en stopper for de ballademagere, som angriber offentlige bygninger og politiet og dermed varigt skader den offentlige orden. At det ikke altid og overalt skete med den nødvendige sans for proportioner, er meget beklageligt. At det kostede dødsofre, er forfærdeligt. De skyldige skal naturligvis drages til ansvar.
Hvem af vore kolleger fulgte med i, med hvilken kløgt og demokratisk modenhed det albanske parlament førte debatten om den foreslåede undtagelsestilstand og så til slut forkastede den? Alle var dér mere eller mindre forblændede, oppositionspolitikerne ikke mindre end mange regeringsmedlemmer. Blot bør alle nu forsøge at klinke skårene så hurtigt som muligt og undlade beskyldninger og mistænkeliggørelser uden hold i. Regeringen vil fortsætte den påbegyndte tilbagebetaling af de få penge, der er reddet. Undersøgelsesudvalget skal påvise baggrundene og Kommissionen bør bistå med at reformere finans- og banksektoren og støtte regeringen i at få opbygget solide og troværdige markedsøkonomiske strukturer.
Vi må i dag ikke forveksle årsag og virkning og ikke lade os blive til et partipolitisk instrument. Vi skal rette vor opmærksomhed mod den nød, borgerne befinder sig i, og der er behov for opklaring.

Papayannakis
Fru formand, i det ene minut, jeg har, kan jeg kun nå at stille kommissæren to spørgsmål. Jeg vil ikke bede Dem tage stilling til den politiske situation, menneskerettighederne, retsstaten og alle disse primitive spørgsmål i Albanien. Men kan De fortælle mig, hvor stor en skade de såkaldte pyramidespil ifølge Kommissionens beregninger har anrettet? Jeg har hørt tallet 2 milliarder dollars blive nævnt, hvilket er langt højere end landets bruttonationalprodukt. Skadernes omfang viser, at der ikke kun er tale om et uheld, som flere medlemmer taler om, og heller ikke en lille parentes. Det er et system , der er tale om. Der er 8 officielle pyramidespilsbanker, og 4 af dem har erklæret sig konkurs. De andre vil sikkert også gøre det. Der er ved at opstå en ny økonomisk situation. Og det andet spørgsmål lyder: hvordan ser Kommissionens samarbejde med Albanien ud, og hvilke perspektiver indeholder det? Hvilke råd får albanerne? Hvilke fremtidsudsigter giver man dem? Der er nemlig nogen, der har blandet tingene sammen og har blandet kapitalisme sammen med kortspil og bedrag, intet andet.

Tamino
Fru formand, også jeg vil kort give udtryk for stor bekymring i anledning af den forværrelse af den politiske situation, der er foregået i Albanien efter sammenbruddet af planerne for pyramide-investeringerne, men tillige stor bekymring for den overdrevne reaktion fra den albanske regerings og det albanske politis side. De begivenheder, der har fundet sted, burde på en eller anden måde forhindres, og man burde navnlig søge at undgå, at der opstår situationer, der kræver dødsofre.
Den albanske regering har i det hele taget vist sig ude af stand til at imødegå anklagen om indblanding i de virksomheder, der har opsamlet investeringsmidlerne. Jeg vil sige, at Berisha og hans regering ikke kan have været uvidende om, hvad der foregik, nemlig et enormt bedrag af det albanske folk.
Af disse grunde tror jeg, at man, når man erindrer om faren ved internationale forbryderorganisationers tilstedeværelse, tillige bør erindre om, at den albanske regering skal gribe med en fuldstændig og gennemsigtig undersøgelse og samtidig iværksætte en dialog med alle oppositionspartierne, fordi det ikke er muligt uden en dialog at skabe den nødvendige politiske stabilitet i dette øjeblik.
Den Europæiske Union skal yde den albanske regering fornøden bistand til omstrukturering af det nuværende opsparingssystem og vedtage lovgivningsmæssige foranstaltninger, der er egnede til at imødegå denne nødsituation.

Lambrias
Fru formand, når situationen i et lille, hårdt plaget land som Albanien bliver dramatisk, når det pågældende land ligger i et generelt let antændeligt område, når mange tusinde småspareres situation truer med at vælte det nydannede demokrati, og når der er alvorlig mistanke om mafia-aktivitet, mener jeg, at vor reaktion bør være øjeblikkelig og realistisk. Vi har ikke brug for bønneskrifter og klagesange. Heller ikke ideologisk farvede forslag. Det, der er mest brug for, er teknisk bistand, der kan rette op på det nedbrudte banksystem. Men for at dette kan lade sig gøre, må bistanden ledsages af rigelig økonomisk støtte. I en tid, hvor alle taler om økonomiens globalisering, er det tragisk, at et lille land i et følsomt område i Europa får lov til at bryde økonomisk og politisk sammen på grund af skruppelløse profitmagere og inkompetente regeringer.

de Silguy
Fru formand, Kommissionen er naturligvis lige som Parlamentet meget bekymret over de store sociale problemer, som er opstået i Albanien i kølvandet på sammenbruddet af pyramideinvesteringsordningerne. Hr. Papayannakis spurgte mig om, hvor omfattende problemet er. I henhold til Den Internationale Valutafonds undersøgelser er det stort. Der tales om 30 % af bruttonationalproduktet, om 1 mia. dollars. Der er altså virkelig tale om en meget omfattende krise, og det er derfor, vi er bekymrede, men vi er også bekymrede over volden i de sociale bevægelser, som denne protest er mundet ud i, hr. Tamino.
Fru Baldi og hr. Dupuis spurgte, hvad Den Europæiske Union gør, hvorfor den ikke har gjort noget. Problemet er, at Albanien på grund af landets historiske fortid ikke har lovgivningsmæssige rammer, der er tilstrækkeligt udbyggede til det økonomiske system, banksystemet. Derfor er der over PHARE-programmet siden 1992 ydet stor hjælp til Albanien, en hjælp, der netop sigter mod banksystemet og navnlig privatisering af en række statsbanker.
Situationen er efterfølgende blevet bedre, og Albanien har haft stor succes på det økonomiske plan, navnlig fordi den respekterede IMF's begreber. Problemet er, at der i 1996 skete en hurtig, omfattende forringelse, en forringelse, der fik Kommissionen til i slutningen af oktober 1996 at foreslå Albanien teknisk bistand til at løse de juridiske problemer, der var og stadig er forbundet med kontrollen med disse såkaldte pyramideinvesteringer. Men de albanske myndigheder afslog Kommissionens tilbud.
Hr. Titley og hr. Lambrias, vi ønsker at hjælpe albanerne. Derfor foretog Kommissionen den 5. og 6. februar en tjenesterejse til Tirana - altså for ganske nylig - for at forberede det operationelle PHARE-program for 1997. Ved den lejlighed vurderede vi krisens omfang og stillede nye forslag om hjælp. Men på nuværende tidspunkt kan jeg med beklagelse konstatere, at de albanske myndigheder stadig foretrækker selv at løse problemerne med disse opsparingsordninger.
Kommissionen beklager, at den albanske regering har afslået tilbuddet. Dette afslag er foruroligende, det må man have i tankerne, fordi der stadig findes tre-fire såkaldte pyramidevirksomheder, hvis fremtid er særdeles usikker. Jeg kan konstatere, at tilbuddene om hjælp fra IMF og USA ligeledes er blevet afslået af den albanske regering.
Af disse grunde og på grund af situationens alvor, som vi nu risikerer en yderligere forværring af, har Kommissionen anmodet Rådet (almindelige spørgsmål) om at behandle spørgsmålet på sit møde den 24. februar. Kommissionen foreslår Unionen at opfordre partnerne til at udvise ro og undgå vold. Kommissionen mener endvidere, at man bør gøre de albanske myndigheder klart, at udemokratiske løsninger kan få vidtrækkende konsekvenser for forholdet mellem Unionen og Albanien og navnlig for forhandlingerne af en ny aftale mellem de to parter. Med andre ord bør vi i denne sag på en gang udvise medmenneskelighed og fasthed, hvis vort forehavende skal lykkes.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende 23 forslag til beslutning:
53. samling i De Forenede Nationers Menneskerettighedskommission-B4-0063/97 af Bertens og Larive for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om Kina og FN's Menneskerettighedskommission; -B4-0077/97 af Barros Moura m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om den 53. samling i De Forenede Nationers Menneskerettighedskommission; -B4-0091/97 af Pasty m.fl. for Gruppen Union for Europa om den 53. samling i FN's Menneskerettighedskommission; -B4-0094/97 af Dupuis og Dell'Alba for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om en resolution om Kina/Tibet, som skal vedtages af FN's Menneskerettighedskommission, og om EU-landenes holdning; -B4-0111/97 af Lenz m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om den 53. samling i FN's Menneskerettighedskommission; -B4-0123/97 af Carnero González m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om menneskerettigheder - Genève; -B4-0142/97 af Müller m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om den 53. samling i FN's Menneskerettighedskommission; -B4-0062/97 af Cars m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om afskaffelse af dødsstraf; -B4-0095/97 af Dupuis m.fl. for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om den øgede anvendelse af dødsstraf i adskillige lande i verden; -B4-0124/97 af Carnero González m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om FN's Menneskerettighedskommission og afskaffelse af dødsstraffen; -B4-0134/97 af Aglietta m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om dødsstraf; B4-0098/97 af Dupuis og Dell'Alba for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om de alvorlige krænkelser af menneskerettighederne i Østturkistan (Xinjiang);
Iran -B4-0059/97 af Cars for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om Iran; -B4-0075/97 af García Arias m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om Iran; -B4-0108/97 af Lenz m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om den iranske skribent og udgiver Sarkouhi; -B4-0119/97 af Vinci og Pettinari for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om menneskerettighederne i Iran; -B4-0143/97 af Roth m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om den iranske udgiver Faraj Sarkouhis, hans bror, Ismail Sarkouhis, og dennes assistents, Parvin Ardalans, forsvinden;
Mordechai Vanunu -B4-0070/97 af Crampton m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om Mordechai Vanunus fortsatte fængselsophold i enecelle; -B4-0144/97 af Telkämper m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om Mordechai Vanunus fortsatte fængselsophold i enecelle; 
Tchad -B4-0057/97 af André-Léonard m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om krænkelserne af menneskerettighederne i Tchad; -B4-0118/97 af Pettinari for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om krænkelserne af menneskerettighederne i Tchad; 
Indfødte folk i Indonesien -B4-0065/97 af Pollack for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om krænkelse af de oprindelige folks rettigheder og ødelæggelse af tropiske skove på øen Yamdena (Indonesien); -B4-0130/97 af Hautala og McKenna for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om krænkelse af de oprindelige folks rettigheder og ødelæggelse af tropiske skove på øen Yamdena (Indonesien).
Bertens
Fru formand, jeg vil sige noget om det kommende møde i Menneskerettighedskommissionen i Genève. Unionen må kraftigt lade sin stemme høre der. En god forberedelse med henblik på at opnå et fælles standpunkt i FN's Menneskerettighedskommission er væsentlig. Forberedelsen synes noget bedre end sidste år, men den kan stadig forbedres. Sidste år blev der koordineret i Genève og nu tre uger tidligere i Bruxelles. Men jeg synes alligevel, at det er ærgerligt, at der ikke er brugt mere tid på det. Det ville øge chancen for succes med hensyn til at påvirke FN-Kommissionen.
Parlamentet må i dag gøre det klart over for Rådet, at Kina, Tyrkiet, Burma og Østtimor skal være en del af prioritetslisten. Rådsmødet i næste uge vil træffe beslutningen. Jeg håber, at rådsformanden vil udtale sig klart om f.eks. det universelle ved menneskerettighederne, som også anvendes for Kina. De nye, men måske også de gamle kinesiske ledere må om nødvendigt i FN-regi ufortøvet fordømmes for forværringen af menneskerettighedssituationen i deres land, som er tydelig overalt. Rådet må i Genève kraftigt støtte en international koalition uden at tænke på mulig økonomisk gengæld fra Kinas side.

Schulz
Fru formand, kære kolleger, jeg vil forsøge på 60 sekunder at sige noget fornuftigt om denne Menneskerettighedskommission og dens 53. samling. At sige noget vrøvl, hr. Ferber, er også en menneskeret, derfor kan vi bære over med Deres tilråb.
Det er vanskeligt at vælge blandt de mange emner, når vi drøfter denne 53. samling. Som Europa-Parlamentets ordfører for emnet seksuelt misbrug og udnyttelse af børn vil jeg anmode de repræsentanter for Rådet og medlemsstaterne og også Europa-Parlamentet, som tager til denne konference i Genève, om ud over de traditionelle politiske debatter, der vil blive ført dér, at bringe dette spørgsmål i centrum af debatten: Hvad foregår der i et samfund, hvor der forekommer en sådan grad af forråelse, som det kommer til udtryk i det, vi ved om seksuelt misbrug og udnyttelse af børn? Navnlig de europæiske stater anmoder jeg om at betænke, at vi bliver nødt til særlig omhyggeligt at tage os af dette fænomen hos os selv og at vi skal fjerne årsagerne til og virkningerne af dette fænomen, hvis vi på en sådan samling på lang sigt troværdigt vil løfte pegefingeren på grund af de krænkelser af menneskerettighederne, der finder sted uden for Europa! Jeg anmoder derfor dem, der tager derhen, om at lægge særlig vægt på dette emne!

Van Bladel
Fru formand, beslutningsforslaget nævner ti lande, men for mig skal Kina prioriteres højest. Det største land, den største befolkning, et voksende marked, fristende for vestlige investorer, ingen påviselig ændring med hensyn til menneskerettighederne. Jeg nævner nu besættelsen af Tibet, situationen i Turkestan og Det Indre Mongoliet, de lange fængselsstraffe for dissidenter, herunder Wei Jingsheng. Kina for at overbevise den afdøde leder Deng Xiaopings efterfølger om, at den universelle menneskerettighedserklæring gælder for hele denne planet.
Kina skal prioriteres højest, fordi Hongkong snart falder ind under Pekings styre, og fordi de første undertrykkelsesmekanismer derfra allerede er synlige. Kina, fordi oppositionen der håber på en langsom, men sikker forøgelse af tolerancegraden og åbenheden. Kina, på menneskerettighedskonferencen i Genève. En enestående lejlighed til sammen med vore kolleger fra den amerikanske kongres, som så sent som for lidt siden sad på tilhørerpladserne, at benytte vor transatlantiske forbindelse til at overholde denne universelle menneskerettighedserklæring, som enhver dissident på denne planet påberåber sig, og det er de værdier, som vi gerne vil have realiseret. Kina må ikke gemme sig bag såkaldte asiatiske værdier, for disse kan ikke anvendes på denne planet.

Dupuis
Fru formand, jeg er helt enig med fru van Bladel. Jeg synes, at der er mange ting, der berettiger, at vi lægger vægt på Kina, ikke på grund af den såkaldte store arkitekts bortfald, der jo havde glemt den femte og vigtigste modernisering, som Wei Jingsheng sagde: Demokratiet.
Kina har 1.200.000.000 indbyggere, der lever uden demokrati, og her tænker jeg navnlig på befolkningerne i Tibet, Det Indre Mongoli og Østturkestan. Det glæder mig meget, at man for første gang her i Parlamentet begynder at tale om det. For mennesker, der lever uden demokrati og frihed, er det vigtigt og presserende, at Den Europæiske Union står fast i denne situation og ikke gør det samme som sidste år, hvor vi brugte flere uger på at vedtage udvandede foranstaltninger, som i sidste instans mundede ud i en holdning, som vi ikke forsvarede, og som vi ikke søgte at nå til enighed om med de øvrige medlemmer af Menneskerettighedskommissionen.
I år er der brug for en fast holdning. I den retning har jeg set flere positive tegn. Fru Albright har fortalt os, at USA er rede til at støtte den samme resolution som Den Europæiske Union. Vi skal derfor hurtigt gå i den retning og lægge pres på de to regeringer i Den Europæiske Union, der stadig yder passiv modstand. Og jeg vil gerne nævne disse to lande: Det ene er Deres land, hr. de Silguy, Frankrig, det andet er Italien. Vi er nødt til at have en enstemmig, klar holdning i Unionen. Det et kun på den måde, vi endelig kan komme ud af den resignation, som har hersket over for den store model, som de kinesiske ledere har præsenteret os for, nemlig udvikling uden demokrati. Hvis Europa ikke begynder at slås, vil denne model vinde mere og mere indpas, ikke alene i Kina, men også i mange andre lande i verden. Jeg mener, det er på høje tid, at vi højt og klart siger vor mening og handler i overensstemmelse dermed.

Lenz
Hvert eneste år, kunne man sige, kommer FN's samlinger og konferencen om menneskerettigheder i Genève. Men jeg tror, at netop vi bør tage dem meget alvorligt som en mulig målestok for overholdelsen af menneskerettighederne i verden. Da her diplomater gennemgår menneskerettighedssituationen i verden under stor hensyntagen til deres egne landes interesser, vejer denne gennemgang nemlig tungt i staternes øjne. Europa-Parlamentet handler i højere grad af demokratipolitiske grunde, derfor er der også lejlighedsvis forskelle her.
Med Kommissionens hjælp - og her bliver jeg nødt til at imødegå hr. Dupuis - optræder Rådet dér som medlemsstaternes koordinator og viste sidste år en for vore medlemsstater forbavsende kohæsion. Derfor vil vi også til Kommissionen og Rådet fremsende de krav, vi har erkendt som nødvendige på grundlag af de sidste års arbejde. De lande, der bekymrer os, er stadig de samme. Det er en hel liste. I eftermiddag vil nogle af dem også blive behandlet her. Heller ikke den kinesiske reformpolitiker Dengs død skal hindre os i at gøre opmærksom på de stadige krænkelser af menneskerettighederne i dette land, således som kollegerne også har gjort, og dette punkt skal ikke tages af dagsordenen i Genève.
Beslutningen kræver naturligvis endnu mere, og følgende punkter vil vi virkelig lægge Menneskerettighedskommissionen på sinde: udarbejdelse af normer eller konventioner mod straffrihed eller den sag, der anlægges i forbindelse med politisk betingede forbrydelser. Det er et spørgsmål, som spiller en vigtig rolle i stadig flere lande i verden, når de går fra diktatur til demokrati.
Hvad angår beskyttelse af børn mod seksuelt misbrug og udnyttelse: hr. Schulz, når vi i vore lande har lavet noget godt, må vi også godt sige det til tredjelande. Derfor ville jeg vende det om. Der er overvejende enighed i EuropaParlamentet om afskaffelse af dødsstraffen, og det bør vi altid fremhæve tydeligt. Også spørgsmålene om de oprindelige folk har fået stor betydning. Vi opfordrer derfor Den Europæiske Union og medlemsstaterne til virkelig at opfatte disse menneskerettigheder som en stor udfordring til udformningen af udenrigspolitikken og forholdet mellem befolkningerne.

Pettinari
Fru formand, jeg tillader mig at henlede kommissærens opmærksomhed på et særligt punkt, der vedrører menneskerettighederne, nemlig dødsstraffen. Det synes ejendommeligt, at vi skal tale om den her i salen på tærskelen til år 2000, men det står fast, at dette problem vedrørende menneskerettighederne findes i en stor del af de lande, med hvilke vi opretholder forbindelser.
Vel, som kommissæren udmærket ved, har Europa i disse århundreder udviklet en stor humanistisk kultur, og jeg spørger mig selv, hvorfor der ikke udrettes tilstrækkeligt for at overbevise vore partnere og tredjelande om, at de i deres lovgivning fuldstændigt skal afskaffe dødsstraffen eller i det mindste indføre et moratorium, som jeg håber kan blive afgørende.
Jeg tror, at denne Genève-konference, kan blive lejligheden til at nå i det mindste dette vigtige mål, og jeg tror, at det er rigtigt og af stor betydning, at Den Europæiske Union samler medlemsstaterne om dette og netop på Genève-konferencen udøver pression med henblik på det moratorium, jeg håber på.

Kreissl-Dörfler
Jeg vil gerne endnu en gang henlede opmærksomheden på tre sager, som især ligger Gruppen De Grønne på sinde. I alle disse sager foreligger der beslutninger om de pågældende emner fra EuropaParlamentet, og jeg vil indstændigt anmode Rådet om at lægge vægt på disse beslutninger i Genève.
For det første: Colombia. Efter Parlamentets beslutning fra oktober 1996, som bl.a. førte til, at Colombias ambassadør i Bruxelles, hr. Marulanda, trådte tilbage, har mordene på jordløse bønder og overgrebene mod menneskerettighedsbevægelsen snarere grebet om sig. Her bliver De Forenede Nationer nødt til omsider at gribe ind.
For det andet: Nigeria. Wole Soyinka, den nigerianske nobelprismodtager, har jo indtil i går været på besøg i Parlamentet. Han opfordrede indtrængende til økonomisk boykot, navnlig også et olieboykot mod general Abachas militærregime. Dette krav skal tages op af FN's forsamlinger, for kun FN kan udstede et sådant internationalt boykot.
For det tredje: Tyrkiet. Den tyrkiske regering har hidtil, bl.a. med støtte fra europæerne, kunnet undgå at blive fordømt af FN's Menneskerettighedskommission. Menneskerettighedssituationen i Tyrkiet er imidlertid ikke blevet spor bedre. EU bliver nødt til omsider at opgive alle forkerte diplomatiske hensyn og gøre sagen om fordømmelse af krænkelserne af menneskerettighederne uden for sin dør, navnlig over for kurderne, til sin egen. Det anmoder vi Rådet om og opfordrer det indtrængende til.

Cars
Fru formand, vi kan desværre ikke fuldstændig forhindre, at nogle af vore medborgere begår forbrydelser, endog så grove forbrydelser som mord. Men af staterne kræver vi med rette, at de ikke legitimerer sådanne forbrydelser ved selv at slå ihjel, dvs. ved at henrette deres borgere. Det forhold, at samtlige medlemsstater har afskaffet dødsstraffen, er for mig det vigtigste udtryk for, at Den Europæiske Union bygger på humanitet og respekt for livet.
Fru formand, Europa-Parlamentet har da også grund til at tro, at samtlige medlemsstaters regeringer noterer sig det ønske, som Parlamentet udtrykker i denne beslutning, nemlig at regeringerne på samlingen i FN's Menneskerettighedskommission fremsætter krav om et universelt moratorium for henrettelser, som omfatter alle lande. Parlamentet bør anmode Rådets formand om at underrette medlemsstaternes repræsentanter herom.

Dell'Alba
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, når De nu for en gangs skyld ikke er begravet i sager om den fælles valuta, men derimod beskæftiger Dem med menneskerettigheder, vil jeg gerne især henvende mig til Dem, som mine kolleger også har gjort det, og understrege spørgsmålet om dødsstraf og det moratorium, som vi anmoder medlemsstaterne om, og som vi ønsker at se Kommissionen støtte under den kommende konference i Menneskerettighedskommissionen, der finder sted i Genève.
Det er et meget vigtigt emne. Her før det tredje årtusind er det uacceptabelt, at dødsstraffen er nedfældet i straffelovgivningen i de fleste af det internationale samfunds medlemslande. Unionen har i FN's Generalforsamling taget initiativ til et umiddelbart moratorium, hvilket i høj grad vil bidrage til at fremme menneskerettighederne. Det er en tanke, der interesserer mange medlemsstater og især Deres, hr. kommissær, hvis jeg ikke tager fejl. Jeg håber, at også Kommissionen vil tænke over disse forhold.

Gahrton
Fru formand, jeg er enig i meget af det, som fru van Bladel, hr. Dupuis og fru Lenz sagde om Kina. Det, der er sket i Kina i nat, kan jo i bedste fald markere begyndelsen til en ny æra i dette land. Den gamle revolutionsgeneration, som under barske forhold måtte kæmpe mod udenlandsk indflydelse, for Kinas selvbestemmelsesret og mod forsøg på at isolere verdens største land, er nu borte. Den nye generation vil i bedste fald - jeg ved, at mange har mere pessimistiske forventninger - erkende, at intet land kan spille en væsentlig rolle i det næste årtusindes globaliserede verden, hvis det ikke fuldt ud respekterer menneskerettighederne.
I min egenskab af formand for Delegationen for Forbindelserne med Kina har jeg fået stadig flere kontakter med kinesere fra såvel regerings- som oppositionssiden. Mange kinesere tror, at vi her i Europa-Parlamentet fører en særlig kampagne mod Kina. Man har regnet ud, hvor mange beslutninger vi har vedtaget, der indeholder kritik af Kina. Jeg tror, vi bør understrege over for Kina, at vi ikke fører kampagne imod dette land, men at vi fører en kampagne for menneskerettighederne. Der er ikke ret mange lande på jorden, som vi ikke på et eller andet tidspunkt har kritiseret; også lande, der er medlemmer af Den Europæiske Union, bliver kritiseret. Der er således tale om en kampagne for menneskerettighederne, og den er naturligvis rettet imod alle, der forbryder sig mod disse.
Endvidere tror mange kinesere, at vi ikke forstår, at der findes, og at vi ikke accepterer, andre traditioner. De mener, at vi ønsker at pådutte dem en eller form for europæiske traditioner og værdier. Det er for mig helt uforståeligt. Menneskerettigheder er ikke en særlig europæisk opfindelse. Ud fra en historisk betragtning har europæerne ikke særlig meget at prale med, når det gælder menneskerettigheder. Menneskerettigheder er universelle værdier. Europæiske repræsentanter må også understrege, at vi ikke prøver at pådutte andre nationer europæiske menneskerettigheder, men at vi forsøger at få alle til at forstå, at universelle menneskerettigheder er en del af det moderne samfund.
Som formand for Delegationen for Forbindelserne med Kina har jeg naturligvis i dag diplomatisk beklaget hr. Dengs bortgang, da ethvert menneskes bortgang er et tab for nogen. Men på samme måde må jeg beklage, at der stadig sidder menneskerettighedsforkæmpere i kinesiske fængsler, udelukkende fordi de ville føje en femte modernisering til hr. Dengs fire moderniseringer. Det er lige så selvfølgeligt, at meningsforskelle er en del af den moderne tid, som at arbejdslejre og dødsstraf tilhører en svunden tid.

Macartney
Fru formand, jeg vil gerne gøre Parlamentet specielt opmærksom på punkt 8, hvor der opfordres til vedtagelse af FN's udkast til erklæring om oprindelige folks rettigheder på FN's Menneskerettighedskommissionsniveau som vedtaget af alle berørte parter, herunder oprindelige folk.
Det er en yderst væsentlig erklæring, man beder os om at støtte. Europa-Parlamentet har en glorværdig fortid, når det gælder støtte til de oprindelige folks rettigheder; disse folk kan kun alt for nemt blive glemt, fordi de ikke har stater, der kan beskytte dem. Ofte bliver selv retten til den jord, de lever på, anfægtet af de stater, de er omgivet af.
I 1994 vedtog vi som Parlament et beslutningsforslag, hvori der opfordredes til oprettelse af en delegation i forbindelse med oprindelige folk. Dette arbejde vil blive videreført i indeværende år. Det har uvurderlig betydning. Det vil tjene til opmuntring for mennesker, hvis overlevelse er truet. Når vi taler om truede dyrearter, så bør vi jo sandelig hjælpe dem. Men der er mange folk, sprog og kulturgrupper, som også står over for alvorlige farer. Jeg vil derfor indtrængende opfordre Dem til at stemme for hele betænkningen og i særdeleshed til at udtrykke Deres entydige opbakning med hensyn til punkt 8. Jeg vil gerne anmode Kommissionen om at overbringe sagen med vor støtte til De Forenede Nationer.

Cars
Hr. formand, den iranske forfatter Faraj Sarkouhi er blevet udsat for grove overgreb fra de ansvarlige iranske myndigheders side. Det er endog også gået ud over hans medarbejder Parvin Ardalan. Det er afskyvækkende, hvad der er sket, og det ønsker vi fra Europa-Parlamentets side at give udtryk for.
Vi undrer os stadig mere over den såkaldte kritiske dialog, som vore medlemsstaters regeringer siger, at de fører med Iran. Vi medlemmer af Parlamentet har svært ved at se, at den har ført til konkrete, positive resultater. Hvis Iran ikke udviser noget som helst tegn på større respekt for menneskerettighederne og tager sin holdning til tortur, henrettelser og anslag mod ikke-iranske borgeres liv op til revision, må den kritiske dialog over for dette land revurderes og erstattes med en anden Iran-politik, der benytter andre politiske midler.

Newens
Hr. formand, på trods af gentagne fordømmelser af klare overtrædelser af menneskerettighederne i Iran fra mange organisationers side og ligeledes fra Europa-Parlamentets, og på trods af den iranske regerings repræsentanters forsøg på at overbevise os om, at situationen er blevet bedre, så er det desværre ikke sandt, således som det fremgår af en lang række begivenheder.
Ifølge Amnesty International er antallet af henrettelser mindst blevet fordoblet i 1996, og man oplever fortsat, at alle, der ikke følger den slagne vej, bliver arresteret, det gælder her senest de strejkende oliearbejdere, og de religiøse mindretal bliver stadig forfulgt. Endvidere er der forlydender om, at regimet fortsat støtter de fundamentalistiske islamiske grupper, der er involveret i terrorisme i andre lande, som for eksempel Algeriet, og der er omkring 30 af regimets modstandere, der er blevet dræbt i udlandet.
De tyske myndigheder anklager stadig iranske myndighedsrepræsentanter for at være ansvarlige for mordet på kurdiske ledere i Berlin i 1992, og man har hørt det antydet, at der skulle finde våbenimport sted selv til Belgien, muligvis med henblik på rædselsgerninger der. Værst af alt er det, at en iransk fond har forhøjet den dusør, der er udsat for udførelsen af en ulovlig dødstrussel mod Salman Rushdie, som ikke er og aldrig har været iransk statsborger. Vi må under disse omstændigheder gentage og forny vor fordømmelse af de fortsatte grove overtrædelser af menneskerettighederne i Iran både på hjemmefronten og andre steder, og vi må øge presset på de iranske myndigheder i sammenhæng med alle disse spørgsmål.
Diskriminationen mod kvinderne er også helt akut i Iran, og vi må fortsat kritisere dette og tage afstand herfra. På trods af al snak om, hvor moderat Rafsandjani er, og hvor meget regimet er blevet blødt op, er det ikke lykkedes at ændre den iranske regerings politik gennem vor politik med den kritiske dialog. Vi må derfor anlægge en hård linje over for Iran. Vi skal ikke blot vedtage denne beslutning, vi skal også fortsat lægge pres på regeringen overalt, hvor det kan lade sig gøre, med henblik på en reel anerkendelse af menneskerettighederne.

Lenz
Hr. formand, der går ikke en uge uden meldinger om nye krænkelser af menneskerettighederne i Iran. To af dem har netop i den sidste tid givet anledning til store overskrifter. Pressen talte om fængslingen af forfatteren Sarkouhi, som udgiver et af de få tidsskrifter i Iran, der stadig øver kritik. Så kom meldingen om, at den private fond i Iran har forhøjet dusøren for Salman Rushdie. Bahai, fagforeningsfolk og kvinder trues af fundamentalisterne. Staten foretager arrestationer.
Hvor er da her adskillelsen mellem statsmagt og religiøs fanatisme? Hvorledes forestiller den iranske regering, som angiveligt bestræber sig på bedre forbindelser med Europa, sig egentlig, at disse skal komme og på hvilket grundlag? Vi ønsker for det iranske folk, at overholdelsen af internationale menneskerettighedsprincipper omsider bringer befolkningerne i kontakt med hinanden igen. Det Europæiske Råd udtalte på årsdagen for fatwaen mod Salman Rushdie klare ord. Han burde imidlertid vide, når han kritiserer EU, at kun et internationalt samfund som Den Europæiske Union kan sørge for et tilflugtssted. Også mange andre i Iran lider under det iranske regimes foranstaltninger; mordtrusler og attentater uden for landet kan ikke udelukkes. Hr. Newens har netop gjort opmærksom på det tyske tilfælde.
I Europa-Parlamentet går vi ind for menneskerettigheder, religions- og ytringsfrihed, retsstat og demokrati, og det vil vi igen og igen lade Iran vide.

Pettinari
Hr. formand, også vedrørende dette punkt vil jeg henvende mig til kommissæren, fordi vi i dag kraftigt fordømmer den statsterrorisme, der udøves af de iranske myndigheder, men det er ikke første gang, vi gør dette, og jeg spørger derfor mig selv, hvad det i virkeligheden skal tjene til fortsat at fordømme, og derefter så godt som intet foretage sig overhovedet.
Der er nu af de særlige iranske sikkerhedsstyrker i disse år blevet begået for mange drab verden over. Det er også sket i mit land, i Italien. Disse sikkerhedsstyrker truer fortsat iranske borgere, der bor i medlemsstaterne, og som lovligt udfolder deres politiske virke mod regimet i deres land.
Jeg mener, at den politik, der føres af Europa over for Iran, er for eftergivende, og at det derimod er nødvendigt fra vor side, men særlig fra de europæiske institutioners side at iværksætte en streng politik, fordi der i Teheran i dag hersker apartheid i forhold til kvinderne og demokratiet daglig trampes under fode, og der regelmæssigt sker fysisk undertrykkelse af medlemmer af oppositionen. Jeg finder denne situation særdeles alvorlig, så alvorlig at den gør et ekstraordinært indgreb nødvendigt, som desværre efter min opfattelse endnu ikke har fundet sted.

Roth
Hr. formand, kære kolleger, som mine kolleger allerede har sagt, er situationen i Iran, hvad menneskerettigheder angår, virkelig værre end nogensinde. Kvinder, religiøse mindretal og intellektuelle, der giver udtryk for blot den ringeste kritik af den aktuelle politik, er genstand for åben repression og brutal forfølgelse. Et tydeligt tegn på den stadige forværring er, at alene det officielle antal af henrettelser i 1996 fordobledes til 110. Vi ved, at det kun er toppen af isbjerget og at det ukendte antal af dem, der føres bort uden nogen form for retsstatslig proces og på den mest grusomme måde tortureres og dræbes, er langt højere. De seneste eksempler på terroren er, at udgiveren Sarkouhi, som allerede i november blev tilbageholdt af den iranske regering i 47 dage og mishandlet, på ny er forsvundet, og - fru Lenz og andre har omtalt det - den fornyede forhøjelse af dusøren for Salman Rushdie. Med de to ting forsøger den iranske regering at lægge pres på udfaldet af Mykonos-processen i Berlin, som jo nu har givet entydige beviser på, at det er mullaherne, der står bag mordene på oppositionspolitikere i udlandet.
Igen og igen har de utålelige tilstande i Iran og mullah-regimets og dets hemmelige tjenestes politik gående ud på at eksportere terroren givet anledning til i Europa-Parlamentet klart at give udtryk for kritik. En kritik, som imidlertid ikke kun er rettet imod magthaverne i Iran, men som også er rettet imod regeringerne i Den Europæiske Union, for øvrigt først og fremmest imod Forbundsrepublikken Tyskland.
Denne kritik er rettet imod den betingelsesløse fortsættelse af den politik, der går ud på en såkaldt kritisk dialog. Det skal omsider slås fast, at denne såkaldte kritiske dialog er mislykkedes. Den har udnyttet de økonomiske forbindelser, og den har gentagne gange bekræftet over for magthaverne i Teheran, at deres politik ikke får konsekvenser. Denne såkaldte kritiske dialog har ikke ændret noget ved menneskerettighederne, og det drejer sig da først og fremmest om at bevare og overholde menneskerettighederne!
Mordechai Vanunu
Crampton
Hr. formand, den israelske regering har siddet tre tidligere beslutninger, som er vedtaget her i Europa-Parlamentet siden 1990, overhørig. Der har også været mange forespørgsler. Jeg har stillet spørgsmål til begge de tidligere israelske premierministre og har fået det svar, at hele sagen henhørte under det israelske retssystem. Det er ikke rigtigt, og det har aldrig været rigtigt. Det er en sag, der vedkommer os. Vanunu afslørede over for den britiske presse, at Israel havde atomvåben. Han blev også kidnappet fra et EU-land, Italien, hvilket var en overtrædelse af international lov.
Det hører dog fortiden til. Det, der ikke gør det, er, at Vanunu i mere end ti år er blevet holdt i isolation i et såkaldt civiliseret land, under betingelser som Amnesty International beskriver som grusomme, umenneskelige og ydmygende. Han bliver afgjort behandlet langt værre end både de amerikanske og de britiske spioner, som er blevet dømt for at sælge deres hemmeligheder til Sovjetunionen.
Dette beslutningsforslag er i virkeligheden en appel om at vise barmhjertighed. Vanunu kan ikke skade Israels sikkerhed. Jeg vil anmode den israelske regering om at bringe isolationen til ophør og sørge for en snarlig løsladelse af denne fange, som har siddet så længe i fængsel.

Telkämper
Hr. formand, jeg er glad for, at vi efter mange forsøg og lang tid igen kan behandle Mordechai Vanunu-sagen i Europa-Parlamentet. Hr. Crampton har netop sagt det: Tre gange har vi vedtaget en beslutning, men intet har ændret sig. Jeg mener, at Den Europæiske Union og tillige Italien har pligt til at gå ind for dette menneske.
Vi skal anmode Israel om at vise nåde ved at løslade ham før tid. Hvad har Mordechai Vanunu gjort? Han berettede til Sunday Times - hvad alle ved i dag - hvorledes Israels atomvåbenpotential var. Når vi rejser til Israel, kan vi dér også tale om atomvåbenkapaciteten og vi kan tale om hans fængsling - det drages ikke i tvivl. Den kendsgerning, at han blev bortført, at det er nu er et stykke historie, at han blev idømt 18 års fængsel under vilkår, som ikke er en retsstat værdig, og at der nu er gået ti år, må imidlertid få os alle til at forsøge alt, hvad der står i vor magt, for at dette menneske kommer ud af sin enecelle.
Jeg mener, at vi bør beskæftige os dermed i Underudvalget om Menneskerettigheder, vi bør opfordre vore regeringer til at tage et initiativ i denne sag, fordi det er en grusomhed at lade nogen sidde i enecelle. Han har ingen kontakt med offentligheden, undtagen med sin bror, og det er noget, vi klager over i alle stater, hvor noget sådant forekommer. Det mindste, Israel kan gøre, er at indføre humane fængselsvilkår, sørge for, at de pårørende kan besøge ham og at han kan bevæge sig. Men jeg mener, at efter ti år og fordi der ingen bebrejdelser kommer mere - hemmelige tjenester arbejder med midler, som er langt grusommere, langt mere forfærdelige, og det, der foreligger af viden om atomvåben, er jo os alle bekendt - er der ret beset ikke mere nogen grund til at holde ham fængslet. Derfor anmoder Europa-Parlamentet om, at Israel viser nåde!

Van Bladel
Hr. formand, ti år alene i en celle er en gru, men det skal ærligt siges, at hr. Vanunu i den forløbne tid regelmæssigt har fået tilbudt ekstra privilegier, som han har afvist. Jeg mener også, at hans situation skal forbedres, men det beslutningsforslag, som nu foreligger her, kan min gruppe ikke støtte. Jeg havde derfor meget hellere set, at Parlamentet ville anvende sin energi på en sag i samme område, som absolut også er vigtig med hensyn til menneskerettighederne.
I lang tid har Tyskland, Frankrig og Grækenland bedt om udlevering af den forhenværende SS-officer og krigsforbryder, Aloïs Brunner. Denne mand er inden længe død, og han befinder sig i Syrien. Hvornår kan der øves retfærdighed mod ofrene i Frankrig og Grækenland. Hvis Syrien er velvilligt indstillet og gerne vil have associeringsaftaler med EU, så lad det udlevere hr. Brunner.

Bertens
Hr. formand, i Mellemøsten arbejdes der gradvist på freden. Hebron-aftalen er endelig kommet. En blandet israelsk-palæstinensisk parlamentarisk delegations besøg i denne uge her i Strasbourg er et tegn på, at der i øjeblikket kan gøres forretninger med både palæstinenserne og israelerne.
Tiden er derfor inde til et andet gennembrud. Hr. Vanunu har i mere end ti år siddet indespærret ensomt i en lille celle på grund af den formodede sikkerhedsrisiko, som han stadig skulle udgøre ti år senere. I overensstemmelse med de ændrede omstændigheder går min gruppe ind for benådning og for, at der lægges vægt på menneskerettighedsaspekterne i dette triste tilfælde. Men Parlamentet må dog være reelt. Jeg vil ærligt sige Dem, at anmodningen af alle involverede om at fremlægge alle beviser på, hvordan hr. Vanunu i sin tid blev pågrebet, er latterlig. Hvis punkt 4 ikke fjernes - vi vil stille et ændringsforslag med henblik herpå - så må Den Liberale Gruppe desværre alligevel stemme imod dette beslutningsforslag.
Tchad
André-Léonard
Hr. formand, fra den 3. til den 6. januar befandt jeg mig som observatør i Tchad for at overvære afviklingen af de første demokratiske valg i dette land.
Den første valgrunde forløb korrekt, men jeg kan desværre ikke sige det samme om menneskerettighedssituationen. Jeg overværede den vold, som ordensmagten bruger over for Tchads indbyggere, uanset om det var mænd, kvinder eller børn. Omgående fysisk eliminering, uden dom, synes at være gældende praksis.
Jeg er klar over, at de politisk ansvarlige i Tchad står over for store vanskeligheder, blandt andet nogle borgeres indsamling af våben efter 30 års borgerkrig, plyndringer og angreb, men jeg kan naturligvis ikke acceptere, at de skyldige eller angiveligt skyldige udsættes for vold og uværdige handlinger i et land, hvor den demokratiske proces er sat i gang, hvilket jeg glæder mig over.
Jeg opfordrer derfor præsident Déby og den kommende regering til at sætte en stopper for denne praksis og sikre, at et retfærdigt retsvæsen kan handle i alles interesse og med respekt for alle.

McGowan
Hr. formand, jeg er dybt bekymret over situationen i Tchad. De ting, man antyder i dette beslutningsforslag, er meget, meget alvorlige. Jeg var også i Tchad under den første del af parlamentsvalgene, og jeg skal til Tchad igen i weekenden til anden runde, som Deres repræsentant og efter invitation fra Tchads regering.
Tchads premierminister er i dag kommet til Strasbourg lige op til dette valg. Jeg har haft et møde med ham. Premierministeren har tilbudt mulighed for at aflægge besøg i et fængsel ud over en række møder i Tchad her i weekenden, hvilket jeg har sagt ja til. Premierministeren er klar over, hvilke bekymringer Europa-Parlamentet gør sig.
Jeg vil hilse premierministeren velkommen her i Europa-Parlamentet, og jeg vil sige til ham, at vi kender Tchads historie i nyere tid, og at der er sket visse fremskridt, når det gælder menneskerettighederne; men vi er ikke på nogen måde tilfredse.
Både Tchads regering og Europa-Parlamentet har et ansvar for at samarbejde om at sikre en radikal og hurtig forbedring med hensyn til de grundlæggende menneskerettigheder, for at sikre at de medlemmer af EuropaParlamentet, som er i Tchad her i weekenden, får mulighed for at indsamle yderligere førstehåndsinformationer, og for at få udsat afstemningen til marts måned, således at der kan ske markante fremskridt. Jeg vil gerne anmode samtlige partier om at give os denne mulighed, lade os fastsætte en tidsplan og behandle hele sagen mere alvorligt end ved blot at stemme for beslutningsforslaget, således at vi kan sikre fremskridt i Tchad, og lad os så om nødvendigt stemme om det til marts.
De indfødte folk i Indonesien
Hautala
Hr. formand, Yamdena er en ø i det østlige Indonesien, og den indonesiske regering har tildelt særdeles omfattende skovningstilladelser til enkelte skovbrugsvirksomheder. Vores bekymring er, at disse skovninger gennemføres, uden at der tages hensyn til de oprindelige folks rettigheder. Området er desuden ud fra en økologisk synsvinkel overordentligt mangfoldigt og rigt.
Jeg vil spørge, om Kommissionen allerede har sendt en undersøgelsesdelegation til området. Dette blev lovet over for en række af Parlamentets medlemmer under uofficielle drøftelser i november. Jeg vil også gerne spørge, hvordan Kommissionen forholder sig til denne sag. Kommissionen har jo støttet mange projekter for skovbeskyttelse i Indonesien, og nu er grundlaget for denne skovbeskyttelse ved at komme i fare. Er Kommissionen rede til at gøre en øget indsats for at beskytte skovene i Indonesien og i Yamdena-området?

de Silguy
Jeg vil svare på spørgsmålene i kronologisk rækkefølge.
Vedrørende den 53. konference i FN's Menneskerettighedskommission vil jeg sige til hr. Dell'Alba, at det er rigtigt, at jeg ikke er så vant til at behandle menneskettighedsanliggender midt i sagerne om euro'en, men jeg skal gøre mit bedste for i dag at besvare de stillede spørgsmål. Som De ved, følger Kommissionen meget opmærksomt forberedelserne til det næste møde i FN's Menneskerettighedskommission. Som hr. Schulz mener jeg, at det er meget vanskeligt at vælge mellem de mange emner. Overtrædelser af menneskerettighederne er desværre et udbredt fænomen på denne jord, hr. Kreissl-Dörfler, og under alle omstændigheder fordømmes de på det kraftigste af Den Europæiske Union, og det for øvrigt med en vis effekt, idet jeg erindrer Dem om de fleste af vore aftaler, der omfatter bestemmelser om »menneskerettigheder«. Den Europæiske Union er særligt aktiv inden for FN's rammer, og den bruger enhver lejlighed til at gøre opmærksom på dette forhold.
Vedrørende Kina kan jeg sige, at Unionen vil gøre anvendelse af de mest hensigtsmæssige midler samtidig med, at den vil bevare muligheden for at genoptage den bilaterale dialog. Vi skal være effektive. Men vi skal ikke være latterlige eller miste troværdigheden. Jeg mener, at det er resultatet, der tæller. Spørgsmålet om en resolution om menneskerttighedssituationen vil blive drøftet på Udenrigsministerrådsmødet på mandag i Bruxelles, hr. Dupuis, og jeg kan sige, at vi påtænker en fælles aktion med USA. Der finder samtidig bilaterale kontakter sted med de kinesiske myndigheder.
Vedrørende de øvrige emner, som bekymrer Dem, kan jeg sige, at Den Europæiske Union opprioriterer børns og kvinders rettigheder. Hr. Dell'Alba, hr. Cars og Hr. Pettinari har nævnt problemet med dødsstraffen. Jeg mener ikke, at Kommissionen er kompetent i denne sag. Jeg vil derfor overbringe Deres ønske til det nederlandske formandskab. Jeg kan for mit eget vedkommende dog forsikre Dem om, at jeg er fuldstændig enig i Deres analyse og deler Deres bekymring, og jeg tror ikke, at der er nogen stater i Europa, der stadig anvender dødsstraffen. Jeg mener, vi alle bør kæmpe for at få den afskaffet på internationalt niveau. Men jeg kan desværre ikke forpligte mig til gøre noget aktivt i den retning.
Den Europæiske Union har ligeledes fremlagt et forslag til resolution om barnets rettigheder, der vedrører tvangsarbejde, seksuel udnyttelse af børn, børn i konflikter og gadebørn. Jeg tror, at forslaget støttes af alle Unionens medlemsstater.
Det andet emne, menneskerettighedssituationen i Iran, herunder tilfældet med hr. Sarkouhi. Kommissionen er i lighed med Parlamentet bekendt med menneskerettighedssituationen i Iran, hvor undertrykkelsen er blevet værre i de seneste to år. Men det er min pligt at meddele Dem, at de iranske myndigheder har henvendt sig til FN's repræsentant i Iran med en anmodning om teknisk bistand på områder som en reform af straffesystemet, uddannelse af dommere og hjælp til NGO'er for kvinder.
Vi skal ganske rigtigt fordømme overtrædelser, hr. Pettinari. At forbigå uacceptable handlinger i tavshed kan efter min mening kun tilskynde til at fortsætte dem, hvilket er uacceptabelt. Den Europæiske Union fordømmer derfor kraftigt de tydelige overtrædelser af de grundlæggende rettigheder i Iran. Jeg erindrer om, at Iran har undertegnet den universelle menneskerettighedserklæring og skal alene derfor respektere sine forpligtelser.
Som hr. Newens beklager Kommissionen kraftigt, at en privat organisation har sat dusøren op til den person, der dræber Salman Rushdie. Når vi taler om en kritisk dialog - nej, fru Roth, denne dialog har ikke lidt nederlag - forsøger Unionen at få den iranske regering til at forsikre, at hr. Rushdie ikke er i fare. Derfor opfordrer Kommissionen den iranske regering til entydigt at fordømme denne foranstaltning og tilskynde den pågældende organisation til at trække sin dusør tilbage.
Endelig er Kommissionen som fru Lenz meget bekymret over den iranske forfatter hr. Sarkouhis skæbne. I henhold til vore oplysninger eller i hvert fald oplysninger, som er kommet os i hænde, er hr. Sarkouhi blevet arresteret og torteret flere gange i løbet af de sidste to måneder. Kommissionen opfordrer den iranske regering til at afgive alle oplysninger, den måtte ligge inde med, om hr. Sarkouhis situation, og den vil endvidere med hjælp fra medlemsstaterne lægge pres på Iran, så han hurtigst sættes fri.
Det tredje tilfælde er hr. Mordechai Vanunu. Kommissionen er meget opmærksom på, at hr. Vanunu tilbageholdes i isolationscelle, og som svar til hr. Telkämper og hr. Crampton kan jeg sige, at vi er meget foruroligede over de forhold, han lever under. Kommissionen er ligeledes meget opmærksom på respekten for menneskerettighederne i Israel, på Vestbredden og i Gasa, og disse spørgsmål er jævnligt på dagsordenen for de bilaterale drøftelser med de israelske myndigheder. Euro-Middelhavsaftalen, der for nylig er indgået mellem Unionen og Israel, skal snart ratificeres. Inden for rammerne af den politiske dialog med Israel, der indføres med denne aftale, kan Den Europæiske Union i højere grad få en positiv indflydelse på spørgsmålet om menneskerettighederne og herunder om fængslingen af hr. Vanunu. Jeg vil minde om, at Unionen og især Kommissionen kan basere sig på bestemmelsen om, at menneskerettighederne er et vigtigt element i denne aftale; hvis denne bestemmelse ikke overholdes, bortfalder aftalen.
Vedrørende Tchad mener Kommissionen, at overgangen til et pluralistisk styre i dette land ledsages af en betydelig forbedring i overholdelsen af de politiske rettigheder. Men situationen er fortsat bekymringsvækkende. Ordensmagtens overgreb, som De har nævnt, udgør en fare for indførelsen af demokratiet. At skyde på fanger er en alvorlig overtrædelse af menneskerettighederne, som er en vigtig del af den 4. Lomé-konvention, der forbinder Tchad og Den Europæiske Union.
Fru André-Léonard og hr. McGowan, jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen allerede har anmodet regeringen i Tchad om, at der gives ordre til ordensmagten til, at den skal overholde menneskerettighederne. Desuden har Kommissionen bedt regeringen om at træffe alle foranstaltninger for at sikre, at der gøres fremskridt i retning af overholdelsen af menneskerettighederne og indførelsen af en retsstat.
Endelig vedrørende de tropiske skove på den indonesiske ø Yamdena. Kommissionen er, som De ved, altid meget opmærksom på dette spørgsmål og også spørgsmålet om skovning og følgerne heraf for befolkningen og miljøet. Kommissionen har ikke sendt repræsentanter til stedet, fru Hautala, men den deltager økonomisk i en pågående undersøgelse, for bæredygtig skovforvaltning er et af nøglebegreberne i samarbejdsprogrammet for udvikling i Indonesien, som Kommissionen forvalter. Mere end 71 mio. ECU er viet til projekter i dette område. Kommissionen er ligeledes i færd med at overveje prioriteterne i udviklingprogrammet med Indonesien. Inden for disse rammer undersøger man mulighederne for at gennemføre mikroprojekter, navnlig om vand og uddannelse. Jeg vil dog understrege, at Kommissionens mulighed for at påvirke situationen på øen alt i alt er begrænsede. Procedurerne for evaluering og godkendelse af udviklingsprojekter tager normalt 20-30 måneder, og med sådan en frist kan vi desværre ikke altid tage hensyn til skader, som kan være forårsaget på miljøet. Jeg mener derfor, at hjælp til de lokale NGO'er, der arbejder med forsvaret for befolkningernes rettigheder, fortjener at blive overvejet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende forslag til beslutning:
B4-0087/97 af Cars m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om situationen i det tidligere Jugoslavien; -B4-0090/97 af Pasty og Azzolini for Gruppen Union for Europa om situationen i det tidligere Jugoslavien; -B4-0099/97 af Vandemeulebroucke m.fl. for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om den politiske situation i Serbien; -B4-0104/97 af Wiersma m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om situationen i Mostar og det østlige Slavonien; -B4-0127/97 af Carnero González for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om situationen i det tidligere Jugoslavien; -B4-0139/97 af Aelvoet m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om situationen i Bosnien-Hercegovina og det østlige Slavonien; -B4-0156/97 af Pack m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om situationen i det tidligere Jugoslavien.
Cars
Hr. formand, Carl Bildt, EU's højtstående repræsentant i det tidligere Jugoslavien, siger ofte, at der vil gå vil lang tid, og at man ikke må tabe modet. FN's repræsentant for menneskerettigheder påpeger også ofte, at det vil tage lang tid at løse problemerne i det tidligere Jugoslavien. I lighed med dem vil også jeg gerne understrege, at det naturligvis forholder sig netop sådan. Men samtidig bør vi på forskellig måde give udtryk for, at det forhold, at tiden går og går, og alligevel ikke bringer de hurtige fremskridt, som vi ønsker, ikke betyder, at vi mister interessen for og ophører med at være engageret i tilvejebringelsen af en endelig løsning i det tidligere Jugoslavien, som indebærer, at menneskerettighederne respekteres, og at folk frit kan bosætte sig, hvor de selv ønsker.
Jeg tror, at det beslutningsforslag, som vi behandler i dag, og den drøftelse, som vi nu fører, først og fremmest er et udtryk for, at Parlamentet opretholder sit krav om, og fortsat presser på for at sikre, fortsatte aktioner og aktiviteter vedrørende det tidligere Jugoslavien. Derfor vil jeg gerne på Den Liberale Gruppes vegne udtryk bekymring over, hvad der er sket i Mostar - over at voldshandlingerne har gjort det endnu vanskeligere at finde frem til endelige løsninger, og at den internationale politistyrke helt klart ikke har været tilstrækkeligt udrustet til at løse situationen.
Endvidere beklager vi, at det ikke er lykkedes at finde frem til en endelig løsning af Brcko-spørgsmålet, men håber, at det, også hvad dette angår, vil være muligt på et senere tidspunkt at nå frem til et bedre resultat. I den forbindelse vil vi dog gerne understrege, at man bør tage den vilje til samarbejde og forståelse i betragtning, som i Brcko udvises over for FN og Europa, og at der også bør tages hensyn hertil ved den endelige afgørelse om Brckos fremtid.

Macartney
Hr. formand, jeg vil gerne gøre den foregående talers ord til mine egne. Det, vi her står overfor, er vanskeligheden ved at afbalancere de rettigheder, der tilkommer de forskellige samfund, der før var dele af Jugoslavien, efter hinanden.
I Mostar har vi den kroatiske og den muslimske side, og det forekommer mig, at den eneste mulighed for at finde en form for løsning, er ved at indføre en slags de facto-føderation i Mostar mellem de to sider af Neretva-floden. På samme måde tror jeg, at der kan findes en løsning på den vanskelige situation i Brcko gennem et lignende kompromis. Her har vi i det mindste Dayton-løsningen at lade situationen være, som den er, i mindst ét år under serbisk kontrol. På indeværende stadium må vi i begge tilfælde udvise tålmodighed og bede de lokale folk om at være tålmodige og lade situationen falde lidt til ro, og efter et års forløb kan vi så tage sagen op igen.
Den aktuelle situation i Kosovo er på samme måde potentielt farlig. Vi må kræve fuld respekt for de albansktalendes rettigheder i dette område, således at vi ikke skaber et nyt urocenter, netop hvor tingene er ved at falde til ro andre steder.

Titley
Hr. formand, som hr. Macartney netop sagde, er der en række problemer i det tidligere Jugoslavien, som bekymrer os her for tiden; men det mest symbolladede er måske situationen i Mostar.
Mostar var jo EU-administrationens by, og Mostar viser de stærke og svage sider ved EU-initiativerne i det tidligere Jugoslavien; stærke sider - for der er ingen tvivl om, at vi i Mostar har oplevet en kolossal teknisk bistand, som har været en hjælp til genopbygningen; svage sider, fordi Mostar jo har været en demonstration af Ministerrådets manglende politiske vilje til at slutte op om nogle af sine kønne ord.
Vi husker naturligvis alle den rædselsfulde dag, hvor hr. Koschnick var lige ved at dø. Han kun fik meget ringe støtte fra Ministerrådet. Det, vi står med i Jugoslavien, er ikke fred, det er kun fravær af krig, og vi håber nu, at de forskellige samfund i krigens fravær vil begynde at leve sammen igen. Men det er langt snarere et håb end noget andet.
Det fremgår klart af de senere begivenheder, tydeligst i Mostar, at tingene ikke går så godt, som vi ønsker os. Vi har set de svagheder, der var indbygget i Dayton-aftalen: Manglende evne til at reagere effektivt på de facto etnisk udrensning, det indtryk, som Dayton efterlod, at det måske var muligt at skabe en form for kroatisk føderation inden for den bosniske føderation, og det er jo i virkeligheden det, der ligger bag meget af det, der foregår for tiden. Den manglende evne til at reagere i forhold til de store stater, mest tydeligt for Kroatiens vedkommende og præsident Tudjmans aktiviteter, specielt med hensyn til det kroatiske samfund i Mostar, og endvidere manglende evne til at reagere over for de mennesker, som jeg mistænker for at være de virkelige skurke bag situationen i Mostar, nemlig de gangstere på Vestbredden, der tydeligvis har udset sig byen som deres eget bytte og ikke ønsker en genskabelse af normale, fredelige forhold. Vi må gøre det klart, at det har afgørende betydning, at det internationale samfund ikke tillader, at Mostar med den symbolværdi, byen har, kommer ud af kontrol. Vi har brug for, at både den internationale politistyrke og sandelig også stabiliseringsstyrken optræder mere håndfast for at holde de forskellige samfund fra hinanden; for at standse de feje angreb, vi har oplevet i Mostar i den seneste tid; for at efterforske disse angreb og kræve de ansvarlige til regnskab.
Helt ærligt tror jeg, at hvis vi føler, at den internationale politistyrke ikke har tilstrækkelig magt, så bør vi undersøge, hvorledes vi kan øge dens beføjelser, så styrken ikke skal blive tvunget til blot at se hjælpeløst til, mens folk bliver angrebet, lemlæstet eller dræbt. Vi bør også udsende et ganske klart signal om, at der er gjort en stor indsats i Mostar. Det internationale samfund har brugt store beløb; hvis der bliver sat en stopper for dette arbejde, hvis disse projekter bliver ødelagt igen, så må folk på stedet ganske klart forstå, at det internationale samfund ikke vil være parat til at finde pengene én gang til. Dette er sidste chance for Mostar. Vi må ikke lade byen blive ødelagt, og vi bør faktisk ikke give yderligere støtte til Vestbredden, før man der er rede til at samarbejde med det øvrige Mostar om at bygge et fredeligt samfund op.

Pettinari
Hr. formand, det synes beklageligvis, som om der er tale om en genopblussen af konflikten på det tidligere Jugoslaviens område. Spændingerne i Mostar viser skrøbeligheden af den kolde fred, der hersker i disse republikker, og at det er umuligt for den internationale mæglingskommission at give et endeligt svar på spørgsmålet om stillingen for større byer i området, hvilket er et symptom på de tidligere jugoslaviske myndigheders manglende forberedelse på at skulle bygge deres landes fremtid op på interetnisk sameksistens og forsoning.
I mange dele af det tidligere Jugoslavien ses en åbenlys mangel på politisk vilje til gennem en dialog og ad politisk vej at fjerne årsagerne til spændingen. Som følge heraf skal Kommissionen og Rådet efter min opfattelse stærkt gentage, at den europæiske bistand til genopbygning er betinget af en politik for sameksistens, den frie og sikrede samtlige flygtninges tilbagevenden - uafhængigt af deres etniske oprindelse - til deres hjembyer og overholdelse af og respekten for de nye institutioner, der er affødt af Dayton-aftalen.
Jeg anmoder derfor Kommissionen om ikke at se passivt til, mens den politiske spænding øges, og opfordrer Rådet til at tage sit ansvar og kræve, at samtlige underskrivere af Dayton-aftalen respekterer denne i fuldt omfang.

Tamino
Hr. formand, som allerede forklaret af de kolleger, der har talt før mig, viser den situation, som er ved at opstå i det tidligere Jugoslavien, Dayton-aftalens begrænsninger, som vi allerede mange gange har gjort opmærksom på. Disse begrænsninger har ikke ført til en situation med fred, men højst til, at der nu ikke længere er krig. Problemet er imidlertid ikke blot at gå videre end Dayton-aftalen, men gennemføre denne. Nu befinder vi os derimod over for en situation, hvori der, mens Dayton-aftalen endnu ikke er fuldt gennemført, ikke foretages noget for at gå i denne retning, for at afhjælpe nødstilstanden og komme ud af en situation, hvor der vel ikke er krig, men ej heller fred.
Af disse grunde er vi meget bekymrede over, hvad der er foregået i de forskellige områder i det tidligere Jugoslavien, navnlig - fordi dette er symbolsk - i Mostar og i Brcko. Særlig vil jeg sige, at det er nødvendigt at styrke den internationale politistyrkes mandat og øge dens kapacitet, idet dens virke er af afgørende betydning for en fredelig udvikling i Bosnien og Herzegovina. For så vidt angår Brcko må man gøre sig klart, at flygtningenes tilbagevenden skal sikres, og at den høje repræsentant skal have tildelt de fornødne midler til at udføre sit hverv.
I denne forbindelse vil jeg understrege, at det ikke uden flygtningenes tilbagevenden og garanti for, at det udvalg, der blev nedsat ved Dayton-aftalen vedrørende tilbagelevering af fast ejendom, sættes i stand til at fungere, vil være muligt at opnå en virkelig fred. Ud over disse forudsætninger må man naturligvis sikre den dialog, som vi Grønne i længere tid har ønsket.

Pack
Hr. formand, jeg vil som det først fordømme de bosniske kroaters voldshandlinger på det skarpeste. Jeg forventer for det andet, at alle, der kan øve indflydelse på de personer, der handler eller mishandler, omgående gør det. For det tredje forventer jeg, at gerningsmændene bliver straffet og fjernet fra deres poster.
Jeg gør imidlertid også opmærksom på, at det, der nu foregår i Mostar, skyldes fejl i Dayton-aftalen, nemlig anerkendelsen af den såkaldte Republika Srpska, hvoraf serberne i dag udleder, at de ikke har noget med Bosnien-Hercegovina at gøre. Og dét har gjort det vanskeligt for de bosniske kroater at give afkald på BosnienHercegovina.
For det andet gør jeg opmærksom på, at Sarajevo mere og mere bliver en muslimsk by, som gør det vanskeligt for de andre at deltage på lige fod. De to forhold skal vi ligeledes være opmærksom på, og vi skal påse, at det ikke vedvarende fører til nye protestaktioner i Mostar.
Jeg vil for det tredje sige, at den vege holdning i Den Europæiske Unions kontaktgruppe, hvad angår bevarelsen af det i Dayton-aftalen fastsatte Bosnien-Hercegovina som en multietnisk helhed, skal fordømmes. Den medfører, at andre, der har undertegnet Dayton-aftalen, nemlig Kroatien og Serbien, heller ikke uden forbehold sætter alt ind på at gennemføre Dayton-aftalen så hurtigt som muligt.
Jeg vil for det fjerde gøre opmærksom på, at de, der på stedet retter sig efter Dayton-aftalen, dvs. de, der vil lade flygtningene vende tilbage og også gør det, skal støttes så hurtigt som muligt og særdeles synligt. De skal kunne regne med, at deres gode gerninger i overensstemmelse med Dayton-aftalen virkelig giver resultater og at det kan ses, at de belønnes. Kun på den måde kan vi overtale andre til omsider at gøre det, de ret beset har lovet med deres underskrift, nemlig at overholde bestemmelserne i Dayton-aftalen.
Mine damer og herrer, så længe det ikke flere steder i Brcko, i Mostar, i Republika Srpska og heller ikke i den muslimsk-kroatiske føderation er muligt reelt at lade flygtningene komme tilbage, så længe vi ikke sætter en frist, inden for hvilken flygtningene skal være vendt tilbage, så længe vil vi have vanskeligheder. Vi har gode erfaringer i Den Europæiske Union med frister, med deadlines . Vi har jo for øjeblikket en i forbindelse med euroen.
Jeg mener, at vi også i forbindelse med Dayton-aftalen skal forsøge at fastsætte en frist, inden for hvilken flygtningene skal være vendt tilbage, for kun med flygtningenes tilbagevenden kan også hjælpen til genopbygning vise resultater og vi kan skabe fred.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, jeg vil gerne først i et og alt tilslutte mig det, fru Pack netop har sagt om, i hvor høj grad Dayton-aftalen må anses for at være kilden til mange af de problemer, vi ser i det tidligere Jugoslavien og som i dag antager en meget alvorlig karakter netop i Mostar og Brcko. I forbindelse med det foreliggende beslutningsforslag forbavses jeg ganske vist på nogle punkter over, hvorledes der igen og igen måles med to alen. Da vi hørte meldingerne af 14. februar om byen Brcko, fik vi jo først at vide, at denne by skulle under serbisk kontrol. Først da der med rette rejste sig en massiv protest i den anledning fra muslimsk og kroatisk side, blev udsættelsen af afgørelsen med et år offentliggjort. Hvorledes afgørelsen vil se ud om et år, kan vi ganske vist allerede nu tænke os til. Man vil bøje sig for den mest højlydte og formodentlig stærkeste prætendent, altså serberne, selv om muslimerne ind til fordrivelsen var langt den største etniske gruppe i Brcko, kroaterne den næststørste og serberne blot den tredjestørste.
Alle grupper i verden, der gennemfører etniske udrensninger, ser for øjeblikket tryllebundne på Brcko, da de i givet fald forventer dér at se deres farlige og menneskeuværdige handlemåde bekræftet med en international voldgiftskendelse. Dér ligger efter min mening en af de største farer.
Lige så lidt må vi efter de sidste måneders erfaringer med den serbiske del af Bosnien og den alvorlige laden hånt om mange af Dayton-aftalens bestemmelser hengive os til den illusion, at Brcko, når stedet er kommet under serbisk kontrol, for fremtiden vil fungere som skæringspunkt, hvorigennem den historiske og for muslimer og kroater livsvigtige forbindelsesvej mod nord kan gå. I samme øjeblik den internationale kontrol ophører, vil denne dør blive slået i.
Vi skal bestemt lære af historien: Hvor der end er blevet skabt en ulovlig korridor, har den ført til den næste krig. Man behøver blot at tænke på, hvilken ulykke den polske korridor bragte os.
Lige et par ord om beslutningsforslaget om Mostar. Det ville være rart, om vi i det mindste enkelte steder ville holde os til det juridiske princip audiatur et altera pars i stedet for, som man igen og igen hører hos os, blot at skyde hele skylden på kroaterne.

de Silguy
Hr. formand, Kommissionen er meget opmærksom på de spørgsmål, der er blevet rejst her i Parlamentet i forbindelse med situationen i det tidligere Jugoslavien.
Først vil jeg sige, at vedrørende gennemførelsen af de civile aspekter af Dayton- og Paris-aftalen er den nuværende tid en konsolideringsperiode. På Peace Implementation Conference blev det sagt helt tydeligt under det sidste ministermøde i London, hvilke resultater vi skal opnå i denne periode. Trods fremskridtet er der stadig mange problemer, der skal løses.
Nogle medlemmer understregede for lidt siden, at ønsket om at samarbejde med den internationale straffedomstol stadig ikke er blevet fuldt ud opfyldt. Dette samarbejde er en af de vigtigste politiske betingelser for hjælp til genopbygningsarbejdet. Europa-Kommissionen kan derfor kun i Republka Srpska støtte projekter, der sigter mod at udvikle samarbejdet mellem de to bosniske enheder.
Overdragelse af krigsforbrydere til retssystemet er en sine qua non-betingelse for, at dette land kan gennemføre den forsoning, det har så hårdt brug for. I den sammenhæng må man heller ikke glemme, at en stor del af flygtningene kommer fra områder, der i dag ligger i Republika Srpska, og at tilstedeværelsen af krigsforbrydere i dette område hindrer dem i at vende tilbage.
På den anden side fungerer centralregeringen i Bosnien-Herzegovina, men den skal stadig træffe nogle meget vigtige beslutninger, især økonomiske, om så vigtige spørgsmål som Centralbankens funktion eller indførelsen af en fælles valuta for alle bosniske enheder. Sådanne foranstaltninger er nødvendige for en økonomisk stabilitet i landet og en forudsætning for donorernes mobilisering.
På det politiske plan lader samarbejdet i føderationen stadig meget tilbage at ønske, og til hr. Titley vil jeg sige, at begivenhederne i Mostar vejer tungt på forholdet mellem muslimer og kroater.
Kommissionen har gjort alle parter opmærksomme på, at situationen i Mostar er afgørende for, at føderationen hænger sammen. Kommissionen har understreget nødvendigheden af at gøre alt for at hindre situationen i at forværres. Jeg vil dog minde Dem om, at Den Europæiske Union har mobiliseret store ressourcer i mennesker og materiel for at genforene befolkningen i Mostar. Vi må hindre, at enkelte elementer, der er vanskelige at kontrollere, ødelægger denne indsats.
Vedrørende Kosovo, der er et andet problem i forholdet til det tidligere Jugoslavien, vil jeg sige, at der desværre stadig ikke er udsigt til en løsning. Myndighederne i Beograd skal forstå, at denne passivitet hindrer enhver udvikling i forholdet til Unionen. Kommissionen beklager, at Unionens tilstedeværelse ikke kan accepteres i Kosovo, og at Beograd endog nægter at udstede visum til hr. Vanderstoel, OSCE's højkommissær for minoriteter.
Endelig er der vedtaget en foreløbig afgørelse vedrørende Brejko. Det internationale samfund har nu påtaget sig i det næste år at skabe de politiske og økonomiske forhold, der gør det muligt at gøre denne beslutning endelig. Kommissionen bidrager til genopbygningsproces med projekter, der kan medvirke til at forbedre situationen.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende forslag til beslutning:
B4-0069/97 af Ford m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om racisme, fremmedhad og antisemitisme; -B4-0100/97 af Hory m.fl. for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om højreekstremismens fremmarch i Den Europæiske Union, og i særdeleshed i Frankrig; -B4-0117/97 af Pailler for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om truslerne mod ytringsfriheden og skaberetten; -B4-0131/97 af Roth m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om genopblussen af racisme og neofascisme i Europa; -B4-0136/97 af Roth m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om indførelse i Forbundsrepublikken Tyskland af visumpligt for immigranters mindreårige familiemedlemmer (børnevisum).
Ford
Hr. formand, må jeg have lov til at tage ordet for at støtte det fælles beslutningsforslag og de to ændringsforslag, som er stillet i nogle franske kollegers navn om racisme, fremmedhad og den yderste højrefløj.
Der opfordres i beslutningsforslaget til, at det ene land, som endnu ikke har gjort det, nemlig Det Forenede Kongerige, straks skal give sit tilsagn til oprettelse af et europæisk overvågningscenter for racisme, fremmedhad og antisemitisme. Man har allerede samtykket i, at artikel 235 anvendes som retsgrundlag for oprettelse af såvel et narkotikaovervågningscenter som det europæiske overvågningscenter for sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen, og vi kan ikke se nogen grund til, at der skulle være noget som helst problem her på dette område. Hvis man er i tvivl om, hvorvidt der er behov for at samarbejde på europæisk plan, så behøver man blot at se tilbage på det, der skete for nogle uger siden, hvor danske nynazister gik sammen med støtter fra det britiske National Party for via Sverige at sende brevbomber til ægtepar af forskellige racer i Det Forenede Kongerige. Hvis det ikke er et eksempel på, at der er behov for samarbejde på europæisk plan, så ved jeg ikke, hvordan sådan et eksempel ser ud.
For det andet tager man i beslutningsforslaget fat på aktiviteterne i nogle af partierne på den yderste højrefløj i Den Europæiske Union, specifikt Front National i Toulon, Orange og Marignane. Vi hørte her i dag hr. Gollnisch komme med en passioneret fortale for tolerance og talefrihed på grund af den Front National-demonstration, der skal finde sted her i Strasbourg i marts måned. Jeg må tilstå, at det er meget længe siden, jeg har hørt sådan en gang hykleri! Vi kan se, hvad der sker i Orange, hvor bibliotekerne bliver censureret, tilskud bliver fjernet, og folk ikke engang kan få lov til at blive gift, hvis de ønsker at gifte sig med en udlænding. Sidste gang jeg var i Marseille til en pressekonference om racisme, var det nødvendigt, at det franske uropoliti blev sat ind med skjolde og tåregas, før jeg kunne få lov til at holde min pressekonference - på grund af en demonstration fra samme Front National, som hr. Gollnisch er medlem af.
Til slut vil jeg sige, at det glæder mig meget at høre her i dag, at Europarådet agter at stille salen til rådighed anden påskedag, således at folk i Strasbourg, som ønsker at protestere mod Front Nationals aktiviteter, har et forum, hvor de kan give udtryk for deres tolerance og deres afvisning af den ondsindede politik, som folk derovre står for.

Hory
Hr. formand, hvis De tillader det, vil jeg sige, at for en gangs skyld fortjener vor procedure for uopsættelige beslutninger virkelig sit navn, for vi står her over for en uopsættelighed på verdensplan, nemlig bekæmpelsen af racisme, fremmedhad, antisemitisme og det yderste højre i Europa, alt sammen noget, hvis eksistens vi ser tusindvis af beviser for. For min del vil jeg nævne fire.
For det første stiger antallet af forbrydelser og lovovertrædelser med racistiske undertoner i hele Europa. Sådan er dagligdagen desværre, vil De sikkert sige, men disse kriminelle handlinger beviser, at det værste kan dukke op når som helst.
For det andet har vi i Frankrig været ude for noget ganske enestående: Sejr for en liste fra det yderste højre med absolut flertal i et kommunalvalg i Vitrolles, hvilket viser, at det værste kan blive acceptabelt for en del af vore medborgere.
For det tredje fordobler det højreekstremistiske byråd i en anden stor fransk by, Toulon, sine angreb mod ytringsfriheden og den kunstneriske frihed, hvilket viser, at det dårlige trods sinde forklædninger altid ender med at ligne det værste.
For det fjerde det hastende i situationen. Behovet for hurtig handling skyldes efter min mening, at flere konservative regeringer i Europa og især den franske mener at kunne dæmme op for fascismen ved at tage den i ed. Således har det traditionelle højre i Frankrig legitimeret den problemstilling, som det yderste højre har opstillet, ved at lade forstå, at der er en forbindelse mellem indvandring, ja endog det symbolske billede af en fremmed, på den ene side, og de økonomiske problemer, arbejdsløsheden og usikkerheden på den anden. Det er forkasteligt og desuden ineffektivt.
Al repressiv lovgivning om indvandring, der er vedtaget i Frankrig for at mindske omfanget af det yderste højre, har kun opmuntret det. Det er brændemærkningen af indvandringen der nærer det yderste højre med denne direkte årsagsforbindelse.
Ved at vedtage det forslag til beslutning, vi i dag har foran os, som er indgivet af fem grupper, og vore ændringsforslag nr. 1 og 2 kan Europa-Parlamentet hjælpe os med at få den franske regering til at trække forslaget tilbage; den ønsker nu at vedtage en lov mod udlændinge, en uvenlig, ugæstfri lov, der er affødt af situationen, men som i realiteten er en gammel, meget gammel syndebukslov. Nogle vil hjælpe os med at undgå, at deres venner begår en alvorlig politisk fejl. Men flertallet i Parlamentet vil sandsynligvis bare ved denne lejlighed vise, at den europæiske konstruktion har et humanistisk ansigt, at Europa er bygget på værdier som tolerance og frihed, på et princip om universalitet: Oplysningstidens Europa mod mørkets Europa.

Pailler
Hr. formand, formålet med denne resolution er ved hjælp af en optegnelse, der desværre bliver længere og længere at vise, at racismen i dag er en realitet i hele Europa
Selv om racismen manifesteres på forskellig måde i det enkelte land, er dens grundlag overalt det samme, nemlig først og fremmest en total forkastelse af mennesker, der har en anden hudfarve eller kultur, eller en dyb, langvarig social krise, der beskrives som en given ting af de forskellige regeringer, som nægter at bruge midlerne til at afskaffe denne krise.
I Frankrig kan vi se disse to grundlag for racismen omsat til politisk virkelighed, hvis man kan sige det på den måde, nemlig Front Nationals valgresultater.
Den franske regering, der ganske vist under protest accepterer angreb på ytringsfriheden og den kunstneriske frihed og accepterer kulturel censur i Toulon og nogle andre byer, underminerer demokratiet. Et hykleri, der dårligt skjuler de ultraliberale idealer, som forværrer fattigdom og ulykke. Men hvad kan man forvente af en magt, der indfører love som Pasqua- og Debré-lovene? Som ved at legitimere den yderste højrefløjs racistiske teser udnytter den og sætter lighedstegn mellem udlændinge og ulovlige indvandrere, mellem den ulovlige indvandrer og en forbryder? Rap, hip-hop, generelt nutidens nyskabelser, alle de kunstneriske bevægelser, der enten er forbudt eller trues med forbud, beriges gennem mangfoldigheden, de mange forskellige kulturer i verden, og opfordrer os til at åbne vore hjerter og vore sind og modtage de fremmede; det var også det, Jacques Prévert mente, da han talte om de mærkelige fremmede, der alligevel hører hjemme i hans by og er en del af dens liv.

Roth
Hr. formand, kære kolleger, overalt fejres Det Europæiske År mod Racisme på højtidelig vis. Men jubelfester er ikke nok, og én ting må de helt bestemt ikke: de må ikke dække over virkeligheden. Og virkeligheden i Den Europæiske Union er præget af daglig racistisk vold, af et voksende fremmedhad og øget antisemitisme. Status over volden er foruroligende. Alene den 7. og 8. februar blev i Tyskland en vietnameser, en libanesisk asylansøger og to polske borgere overfaldet og kom alvorligt til skade, og i Magdeburg blev en 17-årig punker offer for racistisk vold.
Men virkeligheden er også det dobbeltbundede i den politik, der på den ene side taler om antiracisme og samtidig øger institutionel racisme og institutionel diskriminering. Første eksempel: Frankrig. Den, der havde ordet før mig, var allerede inde på det. Debré-lovforslaget styrker jo endog massivt de berømte eller berygtede Pasqua-love og gør angiveri til en pligt og til lov, når nemlig enhver, der har en udlænding boende, får pligt til at udlevere dennes personlige data. Det er grobund for fremmedhad, for nye kløfter i samfundet, for desintegration og for vold. Det kan således ikke undre, at Front National, modellen til en sådan afskyelig politik, får fremgang.
Andet eksempel: Tyskland. Her lader forbundsindenrigsminister Kanther sig udpege til national koordinator af Det Europæiske År mod Racisme, og hvad foretager han sig som allerførste handling? Han indfører visumpligt og pligt til at have opholdstilladelse for børn af i Tyskland bosiddende indvandrere fra de lande, hvorfra der traditionelt hverves arbejdskraft, først og fremmest Tyrkiet. 800 000 børn er ramt af denne anordning. Er det den tyske model for integration, at tyrkiske børn degraderes til andenklasses børn og marginaliseres, at retten til familie åbenbart kun skal gælde for tyske familier og at disse børn siges at være en trussel mod orden og sikkerhed?
Menneskerettigheder er udelelige, også hos os. Forbundsregeringens anordning er et eklatant brud på menneskerettighederne og må ikke blive europæisk model! Denne anordning bryder love, den bryder FN's børnekonvention. Forværringen af tyrkiske arbejdstageres sociale situation er en diskriminering af disse medborgere og overtræder bestemmelserne i associeringsaftalen. Jeg ville gerne have at vide, hvad Kommissionen som traktaternes vogter og tillige som vogter af gennemførelsen af associeringsaftalen agter at foretage sig imod det.

Fontaine
Hr. formand, jeg erkender, at det måske ikke er til forretningsordenen, men jeg kan huske, at det var den socialistiske regering i Frankrig, der opfandt de boligattester, som udlændinge skal have. Og hvis jeg tager fejl, vil jeg gerne have det at vide!

Rocard
Hr. formand, hr. kommissær, man kan altid regne med, at fru Fontaines bemærkninger er fuldstændig relevante og nøjagtige.
Men denne boligattest har ikke mere samme betydning. Vi indførte den i 1992 som instrument for politiets overbevisning om, at en sigtet udlænding levede under stabiliserede kår, og at man derfor kunne give ham et bevis på, at han opholdt sig lovligt i landet.
Når man drejer dette instrument, så det fra at være det, Robert Badinter og Pierre Bérégovoy med min fulde accept skabte, til noget, der ligner et instrument til en politiklapjagt, er der tale om en fuldstændig kovending. Og jeg er bange for, at det er fru Roth, der har ret i sin fortolkning, kære Nicole. Men derudover har De rettet historien korrekt.

Formanden
Tak, hr. Rocard. Sådanne indlæg, der ligger i udkanten af arbejdsplanen, er yderst interessante, en mundfuld frisk luft i den monotoni, der karakteriserer nogle af forhandlingerne, og formanden kan endog have en vis sympati for dem, men han må under alle omstændigheder opfylde sin forpligtelse.

Lindeperg
Hr. formand, fascismen kommer ikke fra den ene dag til den anden. Derfor skal vi være meget opmærksomme på dens forløbere. Den markerer først sit område, sniger sig lidt efter lidt ind i folks sind, og på det tidspunkt spiller kulturen en stor rolle.
For dem, der støtter en totalitær ideologi, kan kultur kun accepteres som noget, der er lagt i faste rammer, renset, officielt, og kunstnerne er pr. definition uromagere, kosmopolitter, gavmilde og meget på vagt over deres frihed. Kunst opfattes som noget undergravende, og forfattere er mistænkelige, naturligvis ud over dem, der allerede er vundet for sagen. I de byer i Frankrig, hvor den lokale magt er i hænderne på det yderste højre, er denne proces sat i gang. Det er rigtigt, at man ikke brænder bøger, den rensende flamme lyser på en mere intelligent måde. Man fyrer forstyrrende kunstnere, man censurerer forfattere, hvis navn lyder forkert. Kort sagt er indoktrineringsmaskinen sat i gang.
For at kæmpe mod, at disse ideer vinder indpas, har nogle ment, at de skulle bekæmpes med de samme midler, det har mine kolleger allerede nævnt. Men i det lille spil taber man på alle fronter, og man er hele tiden nødt til at slå hårdere og hårdere. Men tærsklen for det acceptable overskrides hurtigt, og det har den store protestbevægelse i Frankrig netop gjort klart for regeringen.
Vil vi da endelig her angribe de bagvedliggende problemer, som er grobunden for det yderste højre, angribe arbejdsløsheden, den overhåndtagende liberalismes fejlgreb, dens katastrofale følger for den sociale samhørighed? Kommissionen forholder sig bestemt ikke passivt, men over for Rådets passivitet, hvad vejer da hr. Santers smukke ord om kampen mod arbejdsløsheden? Tålmodighed er ikke nødvendigvis en dyd. Vi skal undertiden råbe op, bryde med de bløde dyners politik, så vi langt om længe kan give vore borgere et svar på deres problemer.

Schaffner
Hr. Hory, jeg er bange for, at jeg ikke er fuldstændig enig i Deres forslag til beslutning, for det forekommer mig, at det er alt for udvandet. Ved at samle de forskellige begivenheder, der indtræffer i flere europæiske lande, laver vi en presseoversigt, en vinduesudstilling, men ikke et godt emne for en beslutning.
Det er dér, det grundlæggende uenighed ligger: vi er ikke uenige om den ulovlige indvandring. Den ulovlige indvandring, der skader de lovlige indvandrere, som mødes med mistanke og mishag. Denne ulovlige indvandring fremmer udstødelsen af samfundet. Og hvordan kan man leve udstødt af samfundet, fru Pailler, uden desværre at foretage noget, der kan føre til forbrydelser?
Vi har alle stillet diagnosen, men hvad med behandlingen? Nogle midler har allerede vist deres værd, men situationen forværres, og vi skal udbedre behandlingen og ændre på doseringen. Vi er alle, eller næsten alle, enige her i Parlamentet om at bekæmpe racisme, fremmedhad og det yderste højre. Men vi er til gengæld ikke enige om midlerne. Jeg er ikke overbevist om, at bønskrifter i aviserne, end ikke hvis deres omfang vokser dag for dag, fordi visse af de franske aviser den ene dag skriver efternavnet og dagen efter tilføjer fornavnet og bruger andre ikke særlig elegante tricks, er nok til at skabe en holdningsændring og skabe en folkebevægelse. Befolkninger, som for øvrigt ikke lader sig narre - 59 % af alle franskmænd er mod Debré-lovene - for de står over for småkriminalitet, overbefolkede lejligheder og generelt de forhold, som ulovlige indvandrere lever under. Kan man for øvrigt overhovedet kalde dem alle for ulovlige? Skal vi bare forbigå i tavshed, at disse ulovlige indvandreres arbejdskraft udnyttes af deres immigrerede medborgere?
Alle lande i Europa har deres eget system. De er ikke alle perfekte, men de kan alle gøres bedre. At kontrollere den ulovlige indvandring er den eneste måde, vi kan sikre, at Schengen-aftalerne anvendes tilfredsstillende. Min gruppe er overrasket over, at underskriverne af disse aftaler, der er så ømme over parlamentsmedlemmernes rettigheder, og som alle kræver retten til at stille ændringsforslag til de tekster, der forelægges os, lige så fast nægter at give de franske parlamentsmedlemmer mulighed for at udøve samme ret.
Debré-lovforslaget skal snart behandles anden gang i Parlamentet. Vore franske kolleger er ansvarlige. De ved, hvad vælgerne ønsker. De har fået et mandat til at repræsentere dem. Mener De ikke, de kan gøre det? Kan De acceptere, at et nationalt parlament giver Dem ordrer? For så ville hele denne sag da kun have tjent et formål: At få os til at glemme den larmende tavshed hos den franske opposition, da lovteksten blev behandlet for første gang.

Goerens
Hr. formand, ingen perspektiver for mange arbejdsløse, frygten for den truende arbejdsløshed og følelsen af udelukkelse og marginalisering er grobunden for det yderste højre, som ser ud til at have medvind i de fleste lande i Den Europæiske Union. Frygt, usikkerhed og ligegyldighed udnyttes af disse bevægelser til tvivlsomme mål, men det kan vel ikke undre.
Den politiske klasses holdning til denne situation bør ikke være hverken enkel eller forenklet. Den mindst hensigtsmæssige holdning, og her vil jeg også tilføje den farligste, er i sin politik at lade sig inspirere af de metoder, der fører til valgsejr for det yderste højre af den simple grund, at vælgerne før eller senere ender med at foretrække originalen frem for kopien.
Nej, handling mod racisme, fremmedhed og antisemitisme skal føres ud fra mange forskellige vinkler, der appellerer til aktører fra alle mulige forskellige miljøer, især fra foreninger; det er dem, der står tilbage, når de andre har vist deres manglende evne til at løse problemerne.
Den Europæiske Union burde fordoble indsatsen for at supplere de aktioner og kampagner, der allerede er i gang. Her tænker jeg navnlig på fælles, supplerende indsats mellem Europarådet og Den Europæiske Union. Udviklingen....
(Formanden afbrød taleren)

Mohamed Alí
Hr. formand, atter en gang er racisme og fremmedhad genstand for debat i Europa-Parlamentet. For knap en måned siden glædede Europa-Parlamentet sig over åbningen af Det Europæiske År mod Racisme og Fremmedhad, og i dag ser vi os nødsaget til på ny at tage dette emne op som et punkt under den aktuelle og uopsættelige debat. Det skyldes ikke alene, er der er sket foruroligende ting i den seneste tid, men at denne udvikling i Frankrig ledsages af en debat om Debré-lovforslaget, som vil styrke de teser, der ligger til grund for højreekstremismens fremgang, en højreekstremisme, som næres af social utilfredshed, og som på forenklet og tendentiøs vis sammenknytter indvandring og kriminalitet. Europa-Parlamentet og medlemsstaternes regeringer står over for den udfordring, der består i, som man siger i Spanien, «at tage tyren ved hornene« og lægge hykleri og dobbeltmoral på hylden. Sideløbende med fordømmelserne af disse trusler mod retten til fri bevægelighed er det nødvendigt at gå til problemets rod og skabe det nødvendige fundament for at fjerne årsagerne til den stigende intolerance.
Jobskabelse og fremme af kollektive strukturer, som gør det muligt for den enkelte at udvikle sig i samvær og solidaritet med andre, kan være et eksempel herpå.

Berthu
Hr. formand, det forslag til beslutning, der er forelagt os, som angiveligt handler om racisme, tager udgangspunkt i en i dette Parlament alt for ofte hørt sammenblanding af fremmedhad og de europæiske folks legitime ønske om at styre indvandringen til deres område.
Især kan man ikke uden bekymring konstatere, at man i forslaget som den hovedskyldige nævner den tekst, der er forelagt til drøftelse i det franske parlament. Der er altså tale om en tekst, som sigter mod at få mennesker, der huser udlændinge, til at angive deres afrejse til kommunen. Hvorfor denne bestemmelse?
Da grænsekontrollen ved de indre grænser i vid udstrækning er afskaffet i dag, har det vist sig vanskeligt at lave opgørelser over udlændinge fra tredjelande, der rejser ved udløbet af deres opholdstilladelse, og dem, der bliver. Denne forkastelige situation bruges naturligvis af dem, der udnytter de ulovlige indvandrere, dem, man i dag kalder »de nye slavehandlere«.
For at løse dette problem er tanken med Debré-loven, at de mennesker, der huser visse udlændinge, forpligtes til at oplyse, når de rejser. Man kan tænke, hvad man vil om en sådan foranstaltnings effektivitet eller relevans, men det er sikkert, at den er direkte affødt af ophævelsen af grænsekontrollen. Vi kommer altså til den logiske konklusion, at der skal træffes et valg: Enten erklæring om afrejse til kommunen eller præfekturet - som mange opfatter som en irriterende, politistatsagtig formalitet - eller den samme erklæring, når udlændingen tager over grænsen for at rejse. Denne anden løsning virker enklere, men den forudsætter, at der ved grænsen er et minimum af politi til stede.
Man kan drage en mere generel konklusion af denne sag. Grænsekontrol virker som den mest liberale metode, den mindst belastende for de offentlige friheder, til at styre indvandringen. Hvis man fjerner disse grænsekontroller, er man rent logisk tvunget til at øge antallet af politikontroller på hele området.
Det er det, vi frygter, og derfor har min gruppe altid kæmpet mod den europæiske politik med at fjerne de indre grænser, for vi mener, at denne kontrol i sidste instans er en god garanti for friheden.

Vanhecke
Hr. formand, et af de oprindelige foreliggende beslutningsforslag havde titlen »Om truslerne mod ytringsfriheden og den skabende kunst« - hvad jeg kun kan tolke som en temmelig lavkomisk form for humor, som førsteklasses absurd teater, i betragtning af, at det blev forelagt af det franske kommunistiske parti, som med hensyn til truslen mod ytringsfriheden i allerhøjeste grad har tjent sine sporer.
Hvorom alting er, jeg for mit vedkommende er for længst holdt op med at bekymre mig om et af de utallige beslutningsforslag om den såkaldte kamp mod den såkaldte racisme og den såkaldte xenofobi. Det er fænomener, som kun blusser op, som kun er i fremmarch i et par intolerante menneskers vilde fantasi, mennesker, som vil stemple enhver form for beskyttelse af den nationale identitet med disse skældsord.
For det første konstaterer jeg, at forsvarerne af den nationale identitet får stadig større opbakning. Det viser vor kollega Bruno Mégrets særdeles demokratiske valgtriumf i Vitrolles. Men også f.eks. den tyske forbundskanslers spørgsmål, om et land med millioner af arbejdsløse stadig kan tillade sig at have millioner af ikke-europæiske gæstearbejdere.
For det andet må jeg jo også sige, at dette tomme Parlaments forargelse på papiret ikke tages alvorligt af noget fornuftigt menneske i Europa. Et eksempel: Efter afstemningen den 30. januar om Det Europæiske År mod Racisme erklærede de flamske kristelige demokratiske parlamentsmedlemmer over for deres egne vælgere, at de ganske vist havde stemt for beslutningsforslaget, men at de egentlig var imod det.
Når selv de kristelige demokrater på Parlamentets bekostning kan tillade sig en sådan glimrende spøg og vittighed, vil De da ikke bede mig om stadig at tage dette cirkus alvorligt?

d'Ancona
Hr. formand, det gør mig godt, at jeg efter at have været nødt til at høre på hr. Vanhecke kan sige, hvad der for mig er Parlamentets allervigtigste aspekt, nemlig at det danner en stødpude, en stødpude mod racisme, xenofobi, neofascisme og nynazisme. Det er for mig det allervigtigste ved Parlamentet. Det viste sig for mere end 10 år siden, hr. Vanhecke, da hr. Le Pen her for første gang trådte ind i Parlamentet, og da vi kom med en fælles og højtidelig erklæring, som blev undertegnet af Rådet, Kommissionen og Parlamentet, og det viste sig også i forbindelse med den opgave, som Kahn-Kommissionen fik, og ved vore årlige beslutningsforslag her i Parlamentet, her i Forsamlingen, og ligeledes ved indførelsen af Det Europæiske År mod Racisme.
Men hvor tillidvækkende Parlamentets store flertal end er, det er stadig kun papir, som ofte står i skarp kontrast til, hvad der sker i vore medlemsstater. Og jeg taler ikke om »Front National« og heller ikke om »Vlaamse Blok« eller andre højreekstremistiske partier, for deres modbydelige udtalelser er forudsigelige. Nej, hr. formand, så taler jeg netop om »ordentlige« partier, så taler jeg om demokratisk valgte parlamenter, som har en tilbøjelighed til en skræmmende nationalisme, og som er stolte over den kendsgerning, at de giver så få asylsøgere som muligt adgang, og som optræder stadig mere umenneskeligt over for illegale, som de selv skaber på grund af deres smålige adgangspolitik. Eksemplerne i beslutningsforslaget, jeg vil ikke gentage dem, de taler for sig selv, men jeg synes dog, at Frankrig med Debré-lovforslaget når toppunktet. Det får mig til at tænke på den sorteste periode i vor historie, i vor europæiske historie. En historie, som vi dag ud og dag ind må fortsætte med at huske, og som i virkeligheden er oprindelsen til den europæiske integration. Lad os derfor her støtte alle de franskmænd, som gør modstand imod det.

Nordmann
Hr. formand, noget af det mest interessante, vi kan lære af undersøgelsesudvalget om racisme og fremmedhad, som jeg havde den ære at være formand for under det foregående mandat, er, at kampen mod racismen og fremmedhadet forudsætter kamp mod ulovligt arbejde og den dermed forbundne indvandring.
Det er, hvad den franske regering med stort mod er begyndt at omsætte til praksis. Det er det, der er hensigten med Debré-loven eller rettere Debré-lovforslaget. Og jeg opfordrer dem, der bekæmper dette forslag uden tydeligvis at have læst teksten, til at besøge ulovlige værksteder og ulovlige boliger, hvor disse ulykkelige mennesker lever hengemt under umenneskelige kår. Det er sandheden bag denne diskussion, kære kolleger.
I modsætning til dem, der med fremkomsten af Front National har øjnet en historisk chance for at blive ved magten eller komme tilbage til den ved hjælp af de følelser, som dette parti skaber, støtter jeg den franske regerings initiativ; den har med mod og ikke uden en vis flothed indledt kampen med de samme midler...
(Formanden afbrød taleren)

Amadeo
Hr. formand, forslaget til fælles beslutning handler om farerne ved, at der på ny opstår en holdning med racisme og fremmedhad i visse af Fællesskabets lande, nærmere betegnet Frankrig og Tyskland.
Dersom Alleanza Nazionale var en bevægelse, der ville holde sig skjult og forholde sig tavs om dette emne, ville bevægelsen efter et taktisk valg have undladt at tage ordet vedrørende denne beslutning. Men netop for at vise vor fuldstændige loyalitet og at vi helt og fuldt går imod racisme og fremmedhad, hævder vi, at denne beslutning er et elendigt politisk dokument, navnlig af to grunde. Den første er, at venstreoppositionen i visse medlemsstater ønsker at drage fordel af en eventuel vedtagelse her i Europa-Parlamentet for at gøre brug af den over for de forskellige centrum-højrepartier. Det er nemlig ikke nogen tilfældighed, at man ikke nævner de forslag, den italienske regering har fremsat for nylig, og hvori den med hensyn til udvisninger og afvisninger af folk, der ikke er borgere i landet, holder sig til - og endda går videre end - de franske og tyske regler. Den anden grund til, at vi modsætter os forslaget, er at man forsøger at sætte lighedstegn mellem »højre« og »racistisk«, altså at man tager det for givet, at den, der står til højre, er racist, og at den, der er racist, ikke kan være på højrefløjen.
Dette er en verbal strategi, som er opfundet i centrene for det tidligere kommunistiske univers, der havde speciale i brug af misinformation. For kommunisterne var enhver, der stod til højre for dem en social fascist, og at betegne sine modstandere som socialdemokrater var det samme som at fornærme dem og betegne dem negativt.
Vi siger nej til denne manipulerende strategi, fordi vi både i historien og i nutiden bemærker, at holdninger med racisme og fremmedhad anlægges af utallige stater og regeringer, som sagde, at de stod, og som står til venstre. Jeg erindrer om og skal kun anføre nogle få eksempler, om hvordan kommunisten Ceaucescu behandlede de ungarske mindretal, hvordan det tibetanske mindretal undertrykkes af det kommunistiske Kina, og hvordan alle de etniske mindretal i Sovjetunionen blev udslettet, deporteret og opslugt af en totalitær, venstreorienteret ideologi.

Schulz
Hr. formand, kære kolleger, hr. Nordmann sagde lige, at man kun kan bekæmpe racisme og fremmedhad ved at fjerne den illegale indvandring. Sjældent har jeg hørt sådan noget vrøvl! Jeg kommer fra et land, hvor Hitler i 1933 fik 43 % af stemmerne; dengang var der ingen illegal indvandring i Tyskland! Men der var dengang i Tyskland en umådelig økonomisk uligevægt og en umådelig forkert fordeling af de økonomiske ressourcer. Og noget sådant eksisterer i dag inde i Den Europæiske Union blandt befolkningsgrupperne og de sociale klasser, og det eksisterer f.eks. i Unionens forhold til den sydlige halvkugle og til Østeuropa. Det er årsagerne til, at der er et indvandrerpres mod Den Europæiske Union, som udnyttes intensivt af Dem, mine damer og herrer på højrefløjen, til dens afskyelige hensigter.
Jeg vil lige sige noget til hr. Vanhecke: At De ikke hidser Dem op over noget mere, har vi vidst længe. Og at De glæder Dem over Bruno Mégrets valgsejr - som De siger - det tror vi endog på. Men hr. Mégret har slet ikke vundet nogen valgsejr, hr. Mégret måtte nemlig slet ikke stille op, hr. Mégret er nemlig en lovovertræder, som ikke måtte stille op! Det var hans kone, der vandt. Derovre sidder der altid nogle, der her lader, som om de har rent mel i posen. De har mere på samvittigheden end hele Europa-Parlamentet tilsammen! Det skal De lige have at vide endnu en gang.
Og, hr. Berthu, i Deres rækker sidder et stort antal mennesker, som tidligere har været straffet og som her spiller op, som om de var crème de la crème af europæisk politik. Hr. Berthu, lige en ting til: Det bedste ved hr. Vanhecke er, at han åbent vedgår, at han er fascist og racist. De udtalelser, De kommer med her, kan kun give anledning til at sige ét: Le Pen, det er en bog. De er en billigbog! Andet kan jeg ikke sige.
Kære kolleger, hr. formand, da jeg indledningsvis talte så hurtigt, vil jeg lige føje ti sekunder til. Der er et vigtigt punkt, som vi endnu ikke har gjort opmærksom på i dag: Det er den kendsgerning, at hele den debat, vi fører her og som til dels er blevet os påtvunget af den yderste højrefløj, ser helt bort fra én ting. Der er ofre for racismen i Den Europæiske Union - fru Roth henledte opmærksomheden derpå - ofre hver dag, og jeg spørger mig selv, hvor hos folk som hr. Nordmann...
(Formanden afbrød taleren)
Berthu
Hr. formand, ganske kort vil jeg bede hr. Schulz om at ophøre med sin konstante brug af stalinistiske metoder. Den bedste måde at fremme racismen på er først og fremmest at være efterladende over for indvandringen og derefter blande racister sammen med dem, der ærligt forsøger at forsvare de befolkninger, som det er vor pligt at forsvare.

Vanhecke
Hr. formand, jeg beder om ordet for en kort personlig bemærkning. Hr. Schulz mener, at han ud fra min redegørelse kan slutte, at jeg skulle have hævdet, at jeg indrømmer, at jeg er racist og fascist. Jeg er hverken det ene eller det andet, og hvis hr. Schulz hører sådanne stemmer fra det tomme rum, så skulle han måske hellere engang lade sig undersøge af en god psykiater.

de Silguy
Hr. formand, jeg tror ikke, at mit indlæg vil blive mødt med så stærke følelsesmæssige reaktioner.
Kommissionen er bekendt med de negative følger for den offentlige mening af den ulovlige indvandring og især for racistisk og fremmedfjendtlig adfærd. Den mener derfor, at vi skal følge en politik, der både er baseret på kampen mod ulovlig indvandring og handel med mennesker, på integration af de indvandrere, der opholder sig lovligt i det pågældende land, og kampen mod racisme, fremmedhad og antisemitisme.
Vedrørende kampen mod den ulovlige indvandring kan jeg meddele, at Rådet i september 1996 vedtog en henstilling angående kampen mod ulovlig beskæftigelse af borgere fra tredjelande. I denne henstilling præciseres det, at indsmugling af arbejdskraft skal betragtes som en lovovertrædelse og straffes. Endvidere er det nødvendigt med et samarbejde mellem medlemsstaterne for at få identificeret oprindelsen af denne menneskehandel og defineret den bedste måde at bekæmpe den på. I den sammenhæng har Rådet nedsat en arbejdsgruppe til udveksling af information.
Angående politisamarbejde falder kampen mod menneskehandel ind under Europols narkotikaenhed.
Endelig er Kommissionen i overensstemmelse med sin mellemsigtede sociale handlingsplan for 1995-1997 i færd med at udarbejde en grønbog om ulovlig beskæftigelse. Denne grønbog kommer til at indeholde en omfattende høring om Unionens bestræbelser, hvis formål er at fjerne enhver praksis, der udgør en fare for arbejdstagernes velfærd, eller som hindrer arbejdsmarkedet i at fungere korrekt.
Vedrørende borgere fra tredjelande og deres ophold på medlemsstaternes område har Rådet vedtaget fire resolutioner gældende for henholdsvis arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende, studerende og familiesammenføringer. Kommissionen påtænker at indgive et forslag om en konvention om indrejse i EU. Målet med et sådant initiativ er at tilnærme medlemsstaternes lovgivning og praksis. På længere sigt er målet at få skabt en statut for udlændinge, der i længere perioder opholder sig på medlemsstaternes område.
Den Europæiske Union kan ikke begrænse sine initiativer til kun at omfatte immigrationskontrol. Den skal ligeledes søge at løse problemerne med de fremmedfjendske følelser i vore samfund. Som De ved, er der allerede taget mange initiativer på Det Europæiske Råds initiativ.
Det Europæiske År mod Racisme er det første eksempel på en aftale mellem Fællesskabets institutioner og medlemsstaterne, der sigter mod at gennemføre konkrete aktioner mod racisme. På den måde kan vi udvikle bevidstheden om den fare, som racismen udgør, og lægge vægt på positive foranstaltninger til at bekæmpe den. Oprettelsen af et europæisk overvågningscenter for racisme og fremmedhad, som Kommissionen foreslog i november 1996, vil ligeledes bidrage til at konkretisere Unionens aktiviteter i bekæmpelsen af den stigende racisme. Desværre må Kommissionen beklage, at en medlemsstat stadig blokerer denne oprettelse.
På det strafferetlige plan vedtog Rådet i 1996 en fælles aktion, der sigter mod at forbedre det retlige samarbejde om racistiske forbrydelser.
Endelig har Kommissionen ligeledes presset på for at få medtaget en bestemmelse i Traktaten, der forbyder enhver form for racediskrimination. Det skal ske under regeringskonferencen.
Alle disse initiativer har til formål at sikre en effektiv beskyttelse af menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder i Unionen.
Det Europæiske År mod Racisme er en god lejlighed til at mobilisere befolkningen, men aktionen skal fortsættes efter dette år, og det er op til samtlige implicerede parter, nemlig de europæiske institutioner, medlemsstaterne, arbejdsmarkedets parter, ikke-statslige organisationer, medierne og også borgerne at sikre, at dette arbejde mod racisme, fremmedhad og antisemitisme videreføres.

Roth
De skal ikke være bange, hr. formand, jeg agter ikke at genoptage debatten. Men jeg stillede kommissæren et spørgsmål, jeg spurgte høfligt, og derfor anmoder jeg om et svar. Hvad agter Kommissionen som traktaternes vogter, dvs. også som vogter af Den Europæiske Unions associeringsaftale med Tyrkiet, at gøre i anledning af indførelsen af visumpligt for børn og pligt til at have opholdstilladelse for børn af indvandrere, det drejer sig om ca. 600 000 børn? Det er efter min mening ikke foreneligt med bestemmelserne i associeringsaftalen. Det var, hvad jeg spurgte om, og jeg ville gerne have et svar.

de Silguy
Jeg kan sige Dem, at Kommissionen er traktaternes vagthund, og den skal derfor sikre, at traktaterne overholdes i overensstemmelse med denne opgave.
Med hensyn til det konkrete spørgsmål, jeg har fået stillet, må jeg med beklagelse sige, at jeg ikke ved nok om sagen, men jeg har noteret mig det og vil videregive spørgsmålet til fru Gradin, så vil hun give Dem et direkte, skriftligt svar.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg tager ordet i henhold til artikel 108, så det er altså for en personlig bemærkning, at jeg ønsker at tage ordet under denne forhandling.
Hr. Schulz har anklaget alle medlemmerne i min gruppe gennem sit nylige angreb på hr. Berthu. Ifølge den oversættelse, jeg hørte, gjorde han det ved at påberåbe sig tidligere såkaldte retlige mellemværender for medlemmerne af min gruppe. Jeg vil bede ham tilbagekalde disse ord. Vi i min gruppe kan ikke anklages for at....
(Formanden afbrød taleren)

Schulz
Hr. formand, det er klart for alle tilstedeværende, at jeg ikke har kritiseret hr. FabreAubrespys gruppe. Jeg konstaterede blot, at Le Pen var en bog og hr. Berthu en billigbog set ud fra den intellektuelle kapacitet. Hvis det sårer hele gruppen, beder jeg om overbærenhed!

Formanden
Forhandlingen er hermed afsluttet.
Vi går herefter over til afstemningen.
Før afstemningen om beslutningsforslagene om Tchad:

McGowan
Jeg vil gerne spørge, om ophavsmændene til disse beslutningsforslag agter at fastholde dem. Jeg har modtaget forvirrende oplysninger her. Det skyldes Tchads premierministers besøg i Strasbourg, han har tilbudt nogle specifikke ting til den europæiske delegation, som tager til Tchad her i weekenden. Holder ophavsmændene fast ved beslutningsforslaget, eller vil man følge mit råd, som jeg har forklaret i detaljer, om at lade dette vente en måned?

Formanden
Jeg har hørt rygter, men jeg har ikke modtaget noget officielt.

Arbejdet i Den Paritetiske Forsamling AVS-EU i 1996
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0019/97) af Baldi for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om resultaterne af arbejdet i Den Paritetiske Forsamling AVS-EU i 1996.

Baldi
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Den Paritetiske Forsamling AVS-EU's rolle i den drøftelse, der er iværksat i de mål og de udfordringer for Unionen og dens partnere, der følger af fornyelsen af samarbejdsrammen, er af grundlæggende betydning. Meget hurtigt vil forberedelserne til forhandlingerne om de fremtidige forbindelser mellem Den Europæiske Union og AVS-staterne efter år 2000 begynde. Jeg understreger i denne forbindelse Den Paritetiske Forsamlings rolle og væsentlige bidrag til de overvejelser, der blev iværksat i 1996 vedrørende målene og udfordringerne som følge af fornyelsen af samarbejdsrammen, der efter år 2000 fortsat i en verden, der er under store forandringer, skal inspirere de privilegerede forbindelser, der har forenet dem allerede fra begyndelsen af opbygningen af Europa.
Fremtiden for disse forbindelser, der omfatter 85 stater, er af største betydning for Parlamentet, fordi denne gruppe lande repræsenterer flertallet af ulande og omfatter tre fjerdedele af de fattigste lande. Unionens samlede udviklingspolitik vil komme på prøvebænken, når der er tale om fastlæggelsen af en ny konvention. Vi finder, at emnet »udviklingspolitik« meget vel kan blive marginaliseret, fordi man ikke erkender de globale problemer, som f.eks. flygtninge, miljø, narkotika, kriminalitet og destabilisering, som følger heraf, og ej heller sikkerhedsproblemerne, og Parlamentet bør lægge hele sin politiske vægt bag fortsættelsen af disse forbindelser på et tilstrækkeligt højt niveau og med egnede instrumenter. Særlig ville det være hensigtsmæssigt at foreslå, at regeringskonferencen inden for rammerne af Traktaten om Den Europæiske Union skal give Unionens udviklingspolitik den selvstændige stilling, der tilkommer den.
Begge drøftelserne af emnet i Windhoek og i Luxembourg har vist, at medlemmerne af Den Paritetiske Forsamling er fuldt bevidste om betydningen af spørgsmålet om placeringen af forbindelserne mellem AVS-landene og Den Europæiske Union og er rede til at engagere sig i en fortsættelse af udviklingsbistanden. Debatten om dette forhold er blevet fortsat med offentliggørelsen af Kommissionens Grønbog og omfatter de almindelige, men nødvendige sider af Den Europæiske Unions udviklingspolitik samt samordningen med den bilaterale udviklingsstøtte, der ydes af medlemsstaterne.
Som afslutning på arbejdet i den kompetente stående arbejdsgruppe vedrørende flygtningenes stilling i AVSstaterne inden for rammerne af politikken for humanitær bistand vedtog Forsamlingen det pågældende beslutningsforslag herom den 20. marts 1996. Massetilstrømningen og den store forøgelse af antallet af flygtninge, navnlig på grund af begivenhederne i området omkring De Store Søer, er en udfordring til det internationale samfund og viser nødvendigheden af at forbedre flygtningenes og de fordrevnes retlige status og følgelig opfylde deres materielle og mentale behov gennem foranstaltninger til genopbygning, hjemvenden og personlig beskyttelse.
I betragtning af de små ø-staters alvorlige problemer som følge af klimatiske ændringer - deres økonomiske og endda fysiske eksistens for nogle af disses vedkommende er i fare - blev der i Luxembourg afholdt en høring af eksperter vedrørende disse problemer, og det blev besluttet at nedsætte en ny arbejdsgruppe, der skal udarbejde en betænkning herom.
I betragtning af dels den betydelige økonomiske nytteværdi og dels de store vanskeligheder ved gennemførelsen har Forsamlingen i den betænkning, der blev vedtaget i Namibia vedrørende industrialiseringen i AVS-landene påpeget muligheder og metoder for anvendelsen af de menneskelige og naturlige ressourcer i AVS-landene med henblik på i produktionen af industrivarer at tilføre disse en merværdi, som skal komme befolkningerne direkte til gode, ved skabelse af arbejdspladser, øget købekraft og styrkelse af udbud og efterspørgsel.
Forsamlingen har for sit vedkommende truffet klare beslutninger vedrørende interne konflikter og grove krænkelser af menneskerettighederne i visse AVS-områder. Det er vigtigt at fortsætte i denne retning i erindring om, at udvikling, respekten for menneskerettighederne, de demokratiske principper og retsstaten er indbyrdes snævert forbundet.
De talrige konflikter, der endnu står på, og spørgsmålet om flygtningene og de fordrevne bringer mig på ny tilbage til området omkring De Store Søer, hvor situationen er særlig vanskelig - hvilket jeg har haft lejlighed til personlig at konstatere - må tilskynde os til fortsat beslutsomt at overveje retten til humanitær indgriben og den udviklingsbistand, som det internationale samfund er forpligtet til at yde ved øjeblikkelige målrettede og samordnede aktioner i sand solidaritet med alle mennesker med henblik på at sikre dem en værdig tilværelse.
Vi må klart og beslutsomt støtte alle initiativer til fordømmelse og fjerne de antipersonelminer, der daglig truer befolkningens liv og helbred og udviklingen i de lande, der burde støttes med genoptrænings- og minerydningsaktiviteter.
Jeg vil desuden udtrykke min tilfredshed med den konstante styrkelse af den parlamentariske repræsentation i Forsamlingen, der på denne måde styrker dens autoritet og legitimitet og bekræfter AVS-staternes voksende engagement i demokratiseringen. Jeg er endvidere glad over de forpligtelser, der er indgået inden for rammerne af artikel 32 i Den Fjerde Lomé-Konvention vedrørende denne institutions demokratiske legitimitet, og jeg håber endelig, at Den Paritetiske Forsamling vil kunne få en udstrakt selvstændighed i forbindelse med tilrettelæggelsen af sine aktiviteter, særlig valget af mødesteder og rejser til indhentelse af oplysninger og knytning af forbindelser inden for rammerne af det budget, der er til rådighed. Samtidig må der i Europa-Parlamentets mødekalender tages hensyn til datoerne for forsamlingens, der bekendtgøres lang tid i forvejen.
Jeg vil slutte af med ønsket om, at det hollandske formandskab i sin funktionsperiode vil kunne udvirke, at Unionens medlemsstater fremskynder ratificeringsproceduren, således som det blev bestemt på Mauritiusøerne, netop for at underskrive Lomé-Konventionen og følgelig den omtalte aftale om revision.

Robles Piquer
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kan naturligvis kun udtrykke påskønnelse af fru Baldis glimrende betænkning og bekræfte, at vi, som vi gav udtryk for i Udvalget om Udvikling og Samarbejde, fuldt ud tilslutter os den. Det er værd at understrege, at udviklingskonceptet i betænkningen er integreret i udenrigspolitikken - noget der i videnskabens verden skete for nogle år siden, da bogstavet »U« for udvikling blev tilføjet; noget i samme stil er nu ved at ske for udenrigspolitikkens vedkommende.
Man kan ikke i europæisk sammenhæng forestille sig en udenrigspolitik, og heller ikke en sikkerhedspolitik, som ikke ledsages af en intens indsats til fremme af udviklingen i de mest tilbagestående lande. Ikke for ingenting er Fællesskabet den største yder af udviklingsstøtte i verden. Derfor er fru Baldis forslag om at opføre Den Europæiske Udviklingsfond på De Europæiske Fællesskabers budget ikke spor ufornuftigt, men tværtimod udtryk for sund fornuft. Og det samme må siges om opfordringen til en større koordinering af EU's og medlemsstaternes udviklingspolitik, idet disse politikker ofte følger, om ikke modsatrettede baner, så dog parallelle og ikkekonvergerende retninger.
Det er ligeledes vigtigt at bemærke nogle aspekter, som fru Baldi har understreget i sin betænkning: den indsats, der gøres af Den Paritetiske Forsamling AVS-EU til fremme af freden - en indsats, vi må gøre i fællesskab og ikke, som det undertiden er sket, hver for sig (hvilket er absolut kritisabelt). Delegationsrejserne bør programsættes for indeværende år på en mere rationel måde, hvilket vi agter at foreslå fra den europæiske side i Den Paritetiske Forsamling. En halvårsplan - og tilmed en årsplan - for fælles rejser - naturligvis under hensyntagen til særlige forhold, der måtte opstå - ville være en fornuftig måde at gøre vores tilstedeværelse gældende i lande, hvor der er, eller hvor der kan forudses at ville opstå en konflikt.
Det er desuden glædeligt, at der, som ordføreren nævner, er gjort fremskridt med hensyn til styrkelsen af repræsentativiteten fra AVS-landenes side, og at der er ved at blive truffet foranstaltninger til sikring af en sådan repræsentativitet - som udvikler sig sideløbende med den demokratiseringsproces, der er i gang i en stor del af AVS-landene. Ikke uden afbrydelser og tilbageskridt - og her kan man ikke undlade at nævne dramatiske situationer, som dem vi har behandlet i eftermiddag - i Området omkring De Store Søer - og det drama, der udspiller sig i Nigeria, som vi for nogle få timer siden her i Europa-Parlamentet hørte en berømt nigeriansk Nobelprismodtager, Wole Soyinka, berette om.
Endvidere er der i betænkningen en interessant henvisning til AVS-Ministerrådets resolution, der tager sigte på at forberede, tilrettelægge og indkalde til et topmøde. Jeg gad vide, om det ikke ville være ønskeligt, at et sådant topmøde ikke alene omfattede AVS-landene, men også Den Europæiske Union: det europæiske bidrag til og interesse for udviklingshjælp er som tidligere nævnt stort - som det f.eks. kommer til udtryk i ECHO's aktioner til støtte for flygtninge og i udarbejdelsen af den kommende grønbog, som vi afventer med stor interesse -, at det afgjort ville være værd at give det en endnu højere prioritet.

Nordmann
Hr. formand, også jeg vil gerne på vegne af Den Liberale Gruppe lykønske fru Baldi med hendes fine betænkning. Den er meget interessant, fordi den på forbilledlig vis viser udviklingen i Den Paritetiske Forsamling, især hvis man forsøger at huske, hvad Den Paritetiske Forsamling og især Unionens politik var for bare et par år siden.
Mellem linjerne i fru Baldis betænkning kan vi læse om en politik under forandring, en politik i udvikling, der gradvist antager nye former, fordi den tager hensyn til de forandringer, der er sket i verden siden 1980'erne.
Det er derfor vigtigt, som fru Baldi også gør, at understrege betydningen af, at Den Europæiske Union forpligter sig til en udviklingspolitik, som nogle ønsker at nedprioritere i forhold til andre politikker, især efter den politiske åbning mod øst. Differentiering - som er det andet aspekt af denne udviklingspolitik - understreges også meget kraftigt. Nødvendigheden af at sikre en bedre tilpasning af vore aktioner til den lokale situation og niveauforskelle mellem de forskellige partnere understreges kraftigt, især med ønsket om en politik, der i højere grad skal være centreret om de mindst gunstigt stillede befolkningers behov.
Vor gruppe er ligeledes enig i den vægt, ordføreren lægger på nødvendigheden af at beholde præferenceordningerne, som AVS-landene drager fordel af for et bestemt antal produkter, navnlig bananer, sukker og kakao; disse ordninger støtter udviklingen og den økologiske balance. Vi har i Udviklingsudvalget under drøftelsen om forskellige projekter, blandt andet vedrørende kakao, hørt nogle meget interessante erklæringer fra medlemsstaternes repræsentanter.
Den vægt, der lægges på repræsentativitet og stigende hensyn til krav om demokratisering fra Unionens side, viser, at Unionens politik er ved at komme ud af dødvandet over for den tredje verdens lande og langt om længe blive et ægte samarbejde.

Pettinari
Hr. formand, også jeg er enig i fru Baldis betænkning, fordi jeg ligesom hun finder, at AVS-forsamlingen fortsat er en særdeles vigtig parlamentarisk institution mellem Nord og Syd. Ingen anden institution ligestiller på alle niveauer repræsentanterne for så mange lande og bringer dem sammen med henblik på at drøfte udvikling, demokrati og menneskerettigheder.
Der er derfor tale om en institution, der skal beskyttes og styrkes, således som det også fremgår af de betydelige initiativer, der blev taget af Forsamlingen i 1996. I forbindelse hermed vil jeg bl.a. fremhæve værdien af den mission, som i dagene før mødet i AVS-forsamlingen besøgte netop Angola og gjorde det muligt for os indefra at forstå dette lands problemer og den tragiske blokering af fredsprocessen.
Uanset den fremtidige udvikling af forbindelserne mellem AVS-landene og Den Europæiske Union, som vi nu drøfter på grundlag af den berømte Grønbog, der flere gange har været nævnt under denne forhandling, skal AVSforsamlingen efter min opfattelse betragtes som noget særdeles værdifuldt, der yderligere skal udbygges. Det ville følgelig ikke være acceptabelt at afslutte en dialog mellem Nord og Syd, som oprigtigt talt er en de få virkelig positive ting, som den europæiske udviklingspolitik har frembragt i de seneste årtier. Jeg er også enig i og understreger dette under henvisning til den status, der er gjort i fru Baldis betænkning.

Telkämper
Hr. formand, fru Baldi har fremlagt en meget udførlig betænkning, som genspejler det, der er foregået på de to forsamlinger. Det skal hun have tak for. Jeg er glad for, at hun behandler de enkelte punkter udførligt, f.eks. at det var vigtigt, at NGO'erne på AVS-siden er gået ind i en dialog med os, eller at vi indtog en entydig holdning til Nigeria, at det var rigtigt at vedtage sanktioner her. Det har besøget i denne uge af Wole Soyinka, som har modtaget Nobels fredspris, også vist.
Jeg mener, det er nødvendigt at fremhæve, at AVS-forsamlingen har indtaget en entydig holdning til landminer, et forbud: produktion og eksport af landminer skal bandlyses. Ja, jeg mener, vi bør påtage os den forpligtelse at sørge for, at der rent faktisk ikke mere finder produktion af landminer sted i vore medlemsstater. Men også den anden side, den udviklingspolitiske side, er vigtig. Rehabilitering og forsørgelse af ofrene er en forpligtelse, og jeg synes egentlig, at man skal pålægge de producenter, der fremstiller disse miner, denne pligt.
Et andet aspekt, der nævnes, er frihandelzonen med det sydlige Afrika, artikel 39. Jeg tror, at en følge af AVSforsamlingerne vil blive, at vi når frem til et godt resultat i forhandlingerne med Sydafrika. Det væsentlige punkt er naturligvis perspektivet med AVS-EU-forsamlingen, tanken om paritet, tanken om samarbejde som en ny form for den fremtidige udenrigspolitik og tillige udformningen af Den Europæiske Unions udenrigspolitik ud over grønbogen.
Det ville glæde mig, om tilskyndelserne fra denne forsamling og den nye grønbog med dens ideer og tilskyndelser kunne bidrage til, at vi med henblik på Maastricht II og den fremtidige udenrigspolitik får en selvstændig søjle eller en selvstændig del, hvori det hedder, at vi ønsker en civil udenrigspolitik. For øjeblikket har vi faktisk den situation, at der skæres ned på beløbene til udviklingsbistand. Vi har ikke medindflydelse på AVS' budget. Det er rigtigt af fru Baldi at gøre opmærksom på det.
Medlemsstaterne må indse - og det er et gammelt krav fra vor side - at dette budget skal opføres på De Europæiske Fællesskabers budget. Jeg mener, det hele skal sammenfattes til en civil del. Alene det skaber også et perspektiv for de lande. De skriver - og det er rigtigt - at to tredjedele af de fattigste lande er blandt AVSstaterne, og jeg kender ingen anden forsamling, som fremmer denne tanke om paritet og dialog og dermed tillige udformer et stykke udenrigspolitik. Det bør vi bevare.
Vi skal i henhold til grønbogen nå frem til en ny form for samarbejde med AVS-landene. Det kan man efter min mening udvide til også at omfatte nogle andre fattige lande, og det hører hjemme i den civile del af Den Europæiske Unions udenrigspolitik.

Souchet
Hr. formand, Baldi-betænkningen afspejler til fulde de håb og den frygt, som viste sig under arbejdet i Den Paritetiske Forsamling AVS/EU i 1996. Den er et tydeligt signal om, at Europa-Parlamentet tilslutter sig ånden i Lomé-konventionen. Men den understreger måske ikke i tilstrækkelig høj grad de temmelig modstridende politikker, som Den Europæiske Union har ført på områder som handel og udvikling, og som i høj grad bekymrer vore partnere.
Man kan spørge, om ikke den handelsmæssige præference, som er selve rygraden i Lomé-systemet, trues af Europa-Kommissionens økonomiske udenrigspolitik? Hvorfor ønsker vi at bevare en fælles udviklingspolitik? Fordi det forekommer os vigtigt, at den fortsatte udvikling i Afrika accepteres som en af Den Europæiske Unions prioriterede interesser. Selvfølgelig skal vi konstant søge at forny Lomé-processen ved at opprioritere støtte til aktører i det civile samfund eller for eksempel decentraliseret samarbejde, men vi skal bevare den ånd, der bygger på tillid og forudseenhed.
Vi skal ligeledes være på vagt over for alle forsøgene på at overdrive Lomé-processen og gradvist tømme den for sit indhold; det kan ske i form af stadig større koncessioner til bananproducenter fra ikke-AVS-lande; skabe tvivl om kakaoens status i Europa, som visse fødevareindustrier har søgt at gøre og de negative følgevirkninger af handelspræferencer, som ydes af strategiske grunde til områder, der producerer narkotika. Vi ved i dag, at der svæver mere end blot en svag tvivl over den reelle oprindelse af visse produkter, især fiskeriprodukter, fra disse lande. Vi må træffe et valg.
Vil vi tillade, at en handelspolitik over for tredjeverdenslande, der går ud på en udifferentieret, systematisk åbning af markedet, feje alt væk på sin vej, eller vil vi bekræfte, at et af Unionens grundlæggende politiske mål, især over for Afrika, er et privilegeret samarbejde, der er tegn på solidaritet og sikkerhed?

Pinheiro
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke fru Baldi for hendes fremragende betænkning, som ikke begrænser sig til en interessant og stringent præsentation og vurdering af arbejdet i Den Paritetiske Forsamling i 1996, men som også indeholder bredere overvejelser over styrkelsen af Forsamlingens rolle og forbedringen af dens funktionsmåde samt generelt uddybningen og styrkelsen af forbindelserne mellem Den Europæiske Union og AVS-landene, hvor Den Paritetiske Forsamling udgør en væsentlig drivkraft.
Det glæder mig at kunne sige, hr. formand, mine damer og herrer, at Den Paritetiske Forsamling AVS-EU gradvis kan registrere større interesse og større indvirkning. Dette skyldes for en stor del den impuls, den har fået tilført af navnlig af Lord Plumb, som befinder sig her i blandt os, men også på grund af de fremragende betænkninger, vi har fået forelagt i Den Paritetiske Forsamling. F.eks. har fru Baldi og fru Waij-Weggen forelagt yderst interessante betænkninger om problemet med landminer og om transport i AVS-landene, betænkninger, som for Kommissionen og de deltagende lande viste sig at være af stor vigtighed.
Det er sådanne betænkninger og vores indsats her i Europa-Parlamentet, som kan bidrage til en yderligere forbedring af samarbejdet mellem EU og AVS-landene i Den Paritetiske Forsamling. Personligt er det mig en stor glæde at deltage i denne forsamling. Og for mange af AVS-landene er det et forum, hvor der hersker demokrati og demokratiske arbejdsgange. Og undertiden kan et godt eksempel være bedre end ti bøger eller retoriske udfoldelser.
Hr. formand, efter min mening har fru Baldi i sin betænkning givet en udtømmende behandling af emnet, og derfor vil alt, hvad jeg kunne tilføje, være overflødigt. Jeg vil derfor nøjes med at takke Europa-Parlamentet for dets interesse og engagement i denne institutions funktionsmåde, hvilket har været afgørende for den stadig forbedring, der kan konstateres.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted klokken 9.00 i morgen.

Udviklingssamarbejde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0028/97) af McGowan for Udvalget om Udvikling og Samarbejde, om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om komplementaritet mellem Fællesskabets og medlemsstaternes politik vedrørende udviklingssamarbejde (KOM(95)0160 - C4-0178/95).

McGowan
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at sige tak til mine kolleger i Udvalget om Udvikling og Samarbejde, for denne betænkning er i vid udstrækning et resultat af et stort stykke arbejde, som de har gjort.
Jeg vil også gerne rette en specielt tak til Europa-Parlamentets formand, som har været under et vist pres fra Parlamentets professionelle tjenestegrene i forbindelse med et vigtigt punkt i beslutningsforslaget i betænkningen - punkt 21 - hvori er anført samtlige de initiativer, som Udviklingsudvalget agter at tage. Jeg er blevet bedt om at slette dem, men formanden har støttet mig, skønt han har påpeget, at Udviklingsudvalget faktisk ville kunne tage disse initiativer uden at forelægge dem for Parlamentet. Men man føler, at udviklingspolitikken, komplementariteten, samordningen og hele udviklingssamarbejdets fremtid er så væsentlige faktorer, at det bør forelægges for Parlamentet. Det vil jeg gerne takke vor nye formand for.
Betænkningen taler for sig selv, men er selvfølgelig udarbejdet på baggrund af, at det nu er obligatorisk i henhold til traktaten, at der skal være komplementaritet mellem Den Europæiske Union og medlemsstaterne. Vi har et ansvar her, og det er også noget, som traktatens vogter - Kommissionen - specifikt har ansvar for - og jeg må måske have lov til at sige, at den har været uhyre hjælpsom med sine råd.
Den manglende komplementaritet og samordning mellem Unionen og medlemsstaterne bør ikke overraske nogen af os her, når vi ser på den mangel på komplementaritet og samordning og desværre også sammenhæng i tingene, der gør sig gældende inden for selve Den Europæiske Union. Det sker kun alt for ofte, at udviklingssamarbejdspolitik, handelspolitik, udenrigsanliggender, miljø og landbrug - hvis jeg tør vove at sige navnet - halser afsted i hver sin retning, så faktum er, at vi ikke er særlig gode til at sikre samordning, komplementaritet og sammenhæng her i Unionen.
Dette giver en række af medlemsstaterne en mulighed for at komme med nogle kønne fraser om, hvor vigtigt det er at samordne indsatsen. De siger alle i princippet, at de støtter samordning, men tilbage står, at man kun møder en ringe grad af samordning på sin vej, og jeg satser på, at det nederlandske formandskab vil tage dette mere alvorligt, end det har været tilfældet før i tiden.
Hr. Pronk, Rådets formand, er en af de dygtigste og mest erfarne udviklingsministre i Den Europæiske Unions historie. Men jeg er nødt til at indrømme, at jeg end ikke er overbevist om, at hr. Pronk går helt og fuldt ind for, at der skal føres samordnet politik inden for Den Europæiske Union, og jeg håber kun, at vi på baggrund af hans dygtighed og indflydelse kan forvente, at både han og Ministerrådet kommer til at opføre sig bedre.
Medlemsstaterne bruger så ofte udviklingspolitikken til andre formål: Som en gren af udenrigspolitikken, en gren af snævre nationale interesser, en gren af våbenindustrien, en gren, der kan støtte olieindustrien. Det afspejler i almindelighed den lave prioritering, man giver udviklingssamarbejdet. Der bliver flere og flere af verdens fattigste mennesker, og de bliver stadig fattigere på grund af arbejdsløshed og andre problemer. Vi siger så tit her i Den Europæiske Union, at vi faktisk ikke rigtig har råd til at bevare vore egne velfærdsstater og sociale sikringsordninger. På nøjagtig samme måde er der nogle medlemsstater, der siger, at vi ikke fortsat kan passe vore forpligtelser i resten af verden. Debatten om racisme bringer dette frem i lyset. Men vi har ikke råd til alene af egoistiske årsager at undlade at samarbejde med folk i hvert eneste land, og det gælder specielt udviklingslandenes befolkninger.
Det er på tide, at vi tager fat på nogle af de store spørgsmål. Gennem Udviklingsudvalget har vi taget spørgsmålet om landminerne op. Vi ved, at alle beklager, at landminerne eksisterer, men de bliver jo stadig fremstillet og stadig lagt ud i mange verdensdele.
Det er på tide, at vi nu tager fat på hele våbenindustrien og våbenhandelen, for seks af de permanente medlemmer af De Forenede Nationers Sikkerhedsråd, herunder Storbritannien og Frankrig, tegner sig for 85 % af verdens våbenhandel.
Det er på tide, at vi tager fat på de multinationale koncerner. Jeg vil gerne komplimentere hr. Howitt, min kollega her, for det stykke arbejde, han gør i Colombia. Jeg håber, at Kommissionen viser sig endnu mere handlekraftig og hjælper os med at tage fat på nogle af de store olieselskaber. Dette handler i virkeligheden om øvelse i selvhjælp for Europa-Parlamentet. Det er noget, vi anbefaler i udviklingslandene.
Vi har brug for en ny verdensorden på grundlag af, at man gør sig klart, at vi er indbyrdes afhængige af hinanden, men det indebærer, at man får mobiliseret græsrodsstøtte fra offentligheden.
Jeg føler, at vore medlemsstater undervurderer den bekymring, der er hos nogle af de mennesker, vi repræsenterer, nogle af de fattigste mennesker, vi repræsenterer, nogle af de yngste mennesker, vi repræsenterer - nogle af dem er til stede her i dag. Hvis vi gør en større indsats i vore egne samfund og samarbejder mere med de valgte medlemmer i medlemsstaterne, så kan vi udrette ikke så lidt sammen.

Howitt
Hr. formand, lad mig begynde med klart og tydeligt at sige, at denne forhandling her i dag drejer sig om et af de områder, hvor EU's udviklingspolitik virkelig er slået fejl. Samordningen fungerer bare ikke. Traktatens artikel 130 X bliver ikke overholdt. Hr. McGowan har fuldstændig ret i sin betænkning, når han siger, at alt, hvad vi hører sagt om samordning, kun er retoriske udfoldelser og at samordningsprincippet ikke bliver fulgt i praksis. Jeg mener, at vi her i dag har en tungtvejende pligt til ved disse forhandlinger at sikre, at vi ikke blot bidrager til disse retoriske udfoldelser, men får identificeret de reelle barrierer og de reelle årsager til, at samordningen bare ikke eksisterer. I den tid, jeg har til rådighed her, vil jeg blot komme ind på tre af disse.
For det første må vi have sat fokus på, i hvilket omfang prioriteringslisterne for udviklingsbistanden stadig lægges fast i medlemsstaterne ud fra historiske, kommercielle og politiske interesser. Her i de sidste år i dette århundrede taler vi stadig om bundet hjælp. For medlemsstaterne er spørgsmålet ikke, hvordan bistanden bedst kan samordnes, det drejer sig om et konkurrenceforhold mellem donorerne: I hvilket omfang kan det lykkes dem at købe sig indflydelse ved at være de største donorer i bestemte situationer. I en tid, hvor der er et stigende pres på den offentlige pengepung i så mange af vore lande, er der for mange officielle repræsentanter for medlemsstaternes regeringer, der ser det, som om det drejer sig om en konkurrence mellem budgetterne for udviklingsbistand i Den Europæiske Union og de midler, de selv kan anvende i medlemsstaterne.
Den anden barriere vedrører frygten i medlemsstaterne for at afgive magt til Europa-Kommissionen. Det ser vi gennem de absurde komitologiudvalg, som arbejder i Bruxelles. Vi kritiserer dem ofte for at være for dyre, bureaukratiske og hemmelighedsfulde. Men hvis der findes en begrundelse for, at disse udvalg eksisterer, så er det da vist, for at vi kan føre en tovejsdialog om samordningen af bistanden. Men det fungerer ikke. Det er en énvejsdialog, der føres. Kommissionen kommer med sine oplysninger. Medlemsstaterne gør det ikke. Vi ser det også med de individuelle delegationer og missioner, hvor vi møder mistænksomhed og fjendtlighed mellem ambassader og delegationer fra Europa-Kommissionen.
Endelig er Kommissionens bemanding en barriere. Der er kun to mennesker i GD VIII, som er ansvarlige for operationel samordning, og der er kun én ansat i GD I B, og vi oplever et fald i personaletallet i delegationerne til de enkelte lande.
Medmindre vi er parate til at gøre en indsats for at overvinde disse barrierer, så bliver der ingen samordning. Vi får ikke i tilstrækkelig grad koncentreret kræfterne om bistandens kvalitet, om inddragelse af udviklingslandene selv.
Lad os nu høre, hvilket forslag der kommer her i dag som opfølgning på pilotprojekterne. Kommer de bare til at stå alene, eller kommer der faktisk til at ske noget?

Maij-Weggen
Fru formand, for det første vil jeg give hr. McGowan en stor kompliment for hans udmærkede betænkning. Jeg vil også understrege, at denne betænkning kommer på et godt tidspunkt, fordi Rådet (udviklingssamarbejde) på sit uformelle møde, som afholdes den 28. februar og den 1. marts i Amsterdam, netop vil gøre dette til et af sine vigtigste temaer. Det er således godt, at vi nu drøfter denne betænkning, det ville være endnu bedre, hvis min gode ven Jan Pronk også ville være til stede her. Det er anden gang, at vi i denne uge savner en nederlandsk minister her. Jeg holder virkelig ikke af at kritisere Jan Pronk, for jeg ved, at han er en udmærket minister for udviklingssamarbejde, og jeg har i fem år siddet ved siden af ham i det nederlandske ministerråd. Det er således også en grund til ikke at kritisere ham alt for voldsomt, men han skulle alligevel hellere have været her, om det så blot var for at lytte til det, som hr. McGowan sagde. Jeg håber, at han alligevel vil få kendskab til det, som vil blive sagt her under denne forhandling.
Til trods for den kendsgerning, at udviklingssamarbejdet ofte har ført til udmærkede ting, må vi konstatere, at der også er temmelig mange klager over udviklingssamarbejdets resultater. Somme tider skyldes det dårlig forvaltning i selve landene, somme tider skyldes det krige og naturkatastrofer, ting udefra, men somme tider skyldes det også simpelthen den dårlige samordning af bidragydernes udviklingshjælp. Og når det er tilfældet, så må vi tage det alvorligt, og så må vi også tage ved lære af det. Lad mig lige nævne tre eksempler på en mærkelig samordning, som jeg selv er stødt på i praksis under mine rundrejser. Zambia har indtil 1980'erne fået vældig megen udviklingshjælp, fordi det var et så sympatisk land. Endda så meget, at mere end halvdelen af det nationale budget bestod af donorpenge. Enhver ved, at det er uheldigt for et land. Det lægger en dæmper på dets egen dynamik, og egentlig går landets eget ansvar tabt, og alligevel var man ikke i stand til sammen at formindske det. Og det er et tegn på dårlig samordning. I Mauretanien og Senegal oplevede jeg en gang, at et nederlandsk landbrugsprojekt, det var på grænsen mellem Mauretanien og Senegal, skulle overdrages til den lokale befolkning. Det ville man egentlig ikke have, og man gik til Danmark og spurgte, om Danmark ville overtage dette projekt. Og åbenbart var Den Europæiske Union heller ikke i stand til at sammenkalde disse to lande og egentlig sørge for, at det ikke ville ske. Og i Nepal har jeg engang oplevet en klage fra to ikke-statslige organisationer, som klagede over den kendsgerning, at man var ved at byde over hinanden i forbindelse med et tiltrækkende spedalskhedsprojekt, endda i en sådan grad, at de regionale myndigheder begyndte at kræve bestikkelse. Så er man naturligvis også selv ude om det. Det er blot nogle eksempler på dårlig samordning.
Fru formand, hvilke flaskehalse er størst? Den vigtigste har også hr. McGowan allerede nævnt: Unionen har siden 1994 haft en integreret udenrigspolitik. Vor kommissær for udviklingssamarbejde, hr. Pinheiro, er på de områder, som han forvalter, også ansvarlig for udenrigspolitik og ligeledes for handel og for menneskerettigheder, og det fungerer godt. Men sådan forholder det sig ikke i medlemsstaterne, der er det hele stadig adskilt. Og når jeg så ser på forskellene i bistandens omfang, forskellene i strategi, forskellene i de steder, hvor bistanden ydes, når man frem til de samme konklusioner. Der er fire lande, som når OECD's 0, 7 %-norm. De andre er langt under denne. Og for så vidt angår strategien, det sagde vor socialistiske kollega også for lidt siden, er der store forskelle mellem de forskellige medlemsstater. Nogle ser udviklingshjælpen som noget, som virkelig er beregnet til fattige lande, og hvormed man skal hjælpe dem. Andre ser det som en forlængelse af den eksterne handel, og andre igen ser det frem for alt som et mønster, hvormed alle magtsforhold kan fastholdes. Og vi ved alle sammen, hvilke lande der står bag dette.
Så ser man også en tredje flaskehals, nemlig at når det drejer sig om samarbejde med multilaterale organisationer, IMF, Verdensbanken, eller når det drejer sig om samarbejde med de ikke-statslige organisationer, så går man også i helt forskellige retninger. Nogle lande arbejder temmelig meget med de ikke-statslige organisationer, andre gør det næsten ikke. Nogle lande arbejder meget med multilaterale organisationer, andre gør det næsten ikke. Kommissionen har forsøgt at nå frem til en samordning i en række lande. Det er måske klogt, at Kommissionen ikke med det samme har forsøgt at få alle medlemsstater til at indtage samme holdning. Nej, man har indledt en række pilotprojekter i Bangladesh, Elfenbenskysten, Etiopien, Costa Rica og Peru, og man har sagt: Lad os nu forsøge at nå frem til samarbejde i selve landet. Lad ambassadørerne mødes og få samordnet tingene ordentligt. Det hjælper, indtil man må konstatere, at de budskaber, som kommer fra medlemsstaterne, er helt andre budskaber end dem, som skal samordnes omkring dette bord.
Fru formand, tiden er således virkelig inde til at sætte sig omkring bordet med medlemsstaterne for at se, om man kan nå frem til en bedre samordning. Dette er absolut nødvendigt. Vigtigst er det egentlig, at hjælpen derved kan blive mere effektiv, og Den Europæiske Union er verdens største bidragyder for så vidt angår udviklingshjælp. I de fleste udviklingslande kommer mere end halvdelen af pengene fra os. I Afrika er det endog 65 %. Jeg håber helhjertet, at ministeren for udviklingssamarbejde Pronk, selv om han ikke er her, har mulighed for på Rådets uformelle møde alligevel at opnå en række gennembrud på dette område, og jeg håber helhjertet, at hr. Pinheiro vil forklare ham, hvad vi her har sagt om denne sag. Hvis det lykkes, så har Det Europæiske Råd, tror jeg, gjort noget positivt for Unionen og for medlemsstaterne, men frem for alt for udviklingslandene.

Bertens
Fru formand, hr. kommissær, jeg vil gerne hylde hr. McGowan overordentlig meget for denne betænkning; jeg er glad for, at den foregående taler, vor kollega og veninde, allerede har sagt, hvad jeg ville have sagt. For hvad enten man tilhører oppositionen eller ej, udviklingssamarbejde drejer sig om noget helt andet.
McGowan-betænkningen har sat fingeren på temmelig mange ømme punkter. Medlemsstaterne viser næppe beredvillighed til at tilpasse deres udviklingssamarbejdspolitikker til hinanden og til Unionens udviklingssamarbejdspolitik. Også jeg kan tilrettelægge et helaftensprogram med lysbilleder om min erfaring fra 27 år i udviklingslande, om den rystende forskel mellem Unionens, som dengang blev kaldt Fællesskabet, udviklingssamarbejde og forskellige europæiske medlemsstaters bilaterale interesser.
Medlemsstaterne vil have - det har jeg allerede sagt - at deres udviklingssamarbejdspolitik skal være effektiv og hensigtsmæssig. Nu opnås den største grad af effektivitet jo gennem samordning - De har udtrykt det udmærket i Deres betænkning. Medlemsstaterne viser sig ikke at være rede til det. Konklusionen må så være, at de vil ofre kvaliteten af hjælpen til fordel for deres egen profil i verden, at de vil sikre deres såkaldte suverænitet og ligestille udenrigspolitikken med udenlandske interesser og udenlandske forbindelser.
Jeg synes, at det er en overordentlig foruroligende sag. Nedsat effektivitet formindsker chancerne for udvikling i disse lande og underminerer opbakningen fra befolkningen i vore egne lande, hvorved de fattige lande i fremtiden endnu en gang bliver ofre.
For anden gang: Der må komme en ende på det - det har vi råbt i 30 år. Unionens eksterne optræden kræver af medlemsstaterne, at de indtager en loyal holdning med hensyn til de forskellige former for europæisk politik. Jeg håber, at disse forskellige former for europæisk politik kan skitseres her i Parlamentet.
Unionen har stort behov for kohærens i sin udenrigspolitik, det fremgår nu igen af det image, som vi har med hensyn til området omkring De Store Søer, fiskeripolitikken, landbrugspolitikken, men også f.eks. våbeneksportkontrollen. McGowan har sagt noget om det.
Jeg håber, at det nederlandske formandskab, som har lovet at gøre noget ved denne politiske kohærens, virkelig vil sætte dette højt på dagsordenen. Jeg er enig med fru Maij-Weggen i, at jeg faktisk savner ministeren for udviklingssamarbejde Pronk under disse drøftelser om hr. McGowans udmærkede betænkning.

Telkämper
Fru formand, kære kolleger, jeg synes, at hr. McGowan har fremlagt en vigtig og væsentlig betænkning om udviklingspolitikken, som kunne danne udgangspunkt for en drøftelse af den fremtidige strategi og det fremtidige perspektiv. Jeg er af den mening, at vi ikke skal lave skønmaleri.
Indledningsvis vil jeg konstatere to ting: I vore samfund er udviklingspolitik megaout. Fru Maij-Weggen har netop sagt, at kun fire lande når det mål, vi selv har sat os, på 0, 7 % af bruttonationalindkomsten. På det sidste fællesskabsbudget havde vi reelt en nedgang, og også i flere medlemslande har der været en nedgang.
For det andet: Der foregår ikke nogen europæisk udviklingspolitik. Vi har 15 enkeltpolitikker plus en ekstra politik fra Fællesskabets side. Det er den virkelige situation. Den samordning, der blev krævet i Maastricht-traktaten, har ikke været til at få øje på i de sidste år. Det er den heller ikke i Maastricht II. Maastricht II skal holde øje med samordningen, det står i artikel 130. Men hvad konstaterer vi? Det står end ikke på dagsordenen. Hr. Pinheiro, kan De nå at få det med på dagsordenen? Vore regeringer har åbenbart ingen interesse deri.
Og når jeg så ser på budgettet: I de sidste år har vi konstateret, at miljø og udvikling, kvinder og udvikling har haft en tendens til at nærme sig nul. NGO'erne skal have mere. Selv om vi er rede til at ansætte mere personale i Kommissionen, spares der på grundlag af budgetsituationen. Nogle af de store vil bruge de fleste af pengene.
Så får vi derudover en intern strukturel omlægning. Megaprogrammet er vedtaget af regeringerne, uden at de har stillet penge til rådighed, og disse penge tages så fra udviklingspolitikken. Ja, så er det, at jeg spørger mig selv, hvad er strategien da egentlig?
Fru Maij-Weggen siger, at Den Europæiske Union er langt den største bidragyder i verden; ja, nettoafgangen af kapital fra disse lande er ofte langt større end det, de får, og vi kan konstatere, at sulten øges, nøden bliver værre og antallet af døde stiger. Jo, vi har brug for en civil udenrigspolitik. Mit sidste krav er en institutionel reform med Maastricht II; hr. Pinheiro, vi har brug for en stærk minister, en stærk kommissær for denne civile udviklingspolitik som supplement til den udenrigspolitik på det militære og sikkerhedsmæssige område, vi har med FUSP.

Hory
Fru formand, Gruppen Europæisk Radikal Alliance accepterer fuldt ud ordlyden af Kommissionens meddelelse samt hr. McGowans betænkning.
For os er en ting givet: Alt, der begrebsmæssigt, beslutningsmæssigt, økonomisk, handlingsmæssigt og evalueringsmæssigt gør det muligt at styrke komplementariteten mellem Unionens og medlemsstaternes udviklingspolitikker, forekommer os positivt.
I forlængelse af vor kollegas, hr. Bertens, ord, vil jeg gerne benytte lejligheden med denne betænkning til at drømme om en situation, hvor problemet ikke mere findes, fordi staterne har uddelegeret deres kompetence og midler til udviklingssamarbejde til Den Europæiske Union.
Jeg repræsenterer et land, Frankrig, hvor man i højere grad end andre steder er tilhænger af bilaterale aftaler; det har måske historiske årsager, men det skyldes også økonomisk og diplomatisk indflydelse. Jeg har hørt, at det er i Frankrigs interesse at bevare og styrke dette bilaterale samarbejde. Jeg ved ikke helt, hvis interesse der er tale om, og i hvilket århundrede vi lever.
Og det spørger jeg ofte mig selv om, når jeg overværer vore forhandlinger og afstemninger. Her kan jeg høre, at man fordømmer Frankrig - det skete lige for en time siden - på grund af den rolle, landets militær angiveligt spiller i forbindelse med bekæmpelse af forbrydelser, men også den politiske opposition i Tchad. Jeg hører her i salen, at Frankrig anklages for at gribe ind i de indre anliggender i et land som Den Centralafrikanske Republik. Jeg har forstået, at Frankrig og også Belgien har spillet en ikke ringe rolle i krisens udbrud og forværring i Rwanda og Zaire, og jeg kan notere mig, at den franske udviklingshjælp, der har været en betingelsesløs støtte til diktaturer, bruges til at nære alle former for bedrageri og korruption. Og alle kan sammen med mig konstatere, at Frankrig under påskud af særlige bilaterale forbindelser meget ofte befinder sig i en nykolonistisk situation, hvor det ikke kan forsvare sig mod denne ofte velunderbyggede anklage.
Så hvilken interesse har Frankrig i det? Min overbevisning er, at vi virkelig har interesse i at stille vore midler til rådighed for en europæisk udviklingspolitik, som pludselig ville ændre omfang og ambitionsniveau. Ud over aspektet med komplementaritet forekommer det mig at være fremtiden for vore nationale samarbejdspolitikker, og jeg tror, at Kommissionen ville vinde ved at stille et forslag om gradvist at gøre de nationale udviklingspolitikker og midler til et fællesskabsanliggende.
Jeg vil tilføje til vore overvejelser for lidt siden om racisme, at hvis Frankrig virkelig på grund af en fælles historie og kultur havde særlige grunde til at opretholde et bilateralt samarbejde med de afrikanske lande, jamen så ville landet vel modtage indvandrerne fra disse lande noget bedre.

Pinheiro
Fru formand, indledningsvis vil jeg rette en oprigtig tak til hr. McGowan for hans fremragende betænkning om det vigtige spørgsmål om komplementaritet mellem Fællesskabet og medlemsstaternes politik vedrørende udviklingssamarbejde og ikke mindst spørgsmålet om samordning og sammenhæng.
Kommissionen deler i vid udstrækning hr. McGowans analyse af situationen, for så vidt angår manglen på reelle fremskridt med hensyn til at gennemføre komplementaritet mellem Fællesskabet og medlemsstaternes politik, som det er fastsat i traktaten om Den Europæiske Union. Uanset Rådets vedtagelse i 1992 af forskellige afgørelser og konklusioner om komplementaritet, samordning og sammenhæng i Fællesskabet og medlemsstaternes udviklingspolitik er de hidtil opnåede håndgribelige resultater klart utilfredsstillende.
Kommissionen er ligeledes enig med ordføreren i, at en af hovedårsagerne til manglen på fremskridt er visse medlemsstaters manglende interesse i at styrke samordningen. Det bilaterale udviklingssamarbejde følger en helt anden logik end Fællesskabets. Fællesskabet er i højere grad orienteret mod programmer, mod en integrering af udviklingsstøtten i den strategiske udvikling i landene, i samarbejde med Verdensbanken, Valutafonden og FN, dvs. Fællesskabet følger en strategisk logik, medens den bilaterale bistand næsten altid er orienteret mod projekter og ikke programmer eller sektorer. Derfor bør ord som komplementaritet, synergi, samordning interessere begge sider. Desværre udviser visse regeringer stadig et vist snæversyn - af årsager, som nogle af medlemmerne har været inde på -, idet de ikke indser, at synergi og samordning både er til fordel for de pågældende lande og styrker deres egen indsats.
I forbindelse med Nederlandenes forberedelser til at overtage formandskabet identificerede minister Jan Pronk og jeg selv dette emne som et af de vigtigste, hvor det var nødvendigt at gøre fremskridt, uanset de vanskeligheder, vi ved, vi vil støde på; og derfor har vi fået den idé, at det vil være nyttigt at tackle dette problem ved at give konkrete eksempler på resultaterne af manglende samordning, manglende sammenhæng eller manglende komplementaritet. På det næste uformelle møde mellem ministrene med ansvar for udviklingssamarbejde, som finder sted ved udgangen af denne måned, vil vi netop som et centralt punkt have de spørgsmål, som hr. McGowan identificerer i sin betænkning.
Endelig vil jeg sige, at der selvfølgelig findes nogle legitime grunde til, at Den Europæiske Udviklingsfond ikke er opført på fællesskabsbudgettet. Det må der være. Jeg vil gerne understrege, at Kommissionen fortsat mener, at de fordele, der kunne opnås hermed, både med hensyn til fastlæggelsen af udviklingspolitikkerne, evalueringen og gennemførelsen af dem, i vid udstrækning vil råde bod på de små ulemper, som der for nogle medlemsstaters vedkommende kan være forbundet med at opføre EUF på fællesskabsbudgettet.
Jeg vil således gøre, hvad jeg kan, for at en sådan ændring indføres i forbindelse med regeringskonferencen. Jeg er overbevist om, at den dag, hvor Europa-Parlamentet spille en hovedrolle i debatten om EUF's budget, vil nogle af de påklagede aspekter vedrørende samordningen af politikkerne få en fremtrædende plads, ikke alene i betænkninger fra nogle af de mest interesserede medlemmer, men i Parlamentet som helhed.
Hr. formand, til sidst vil jeg sige, at jeg håber, at dette tema hyppigt vil komme på dagsordenen, for den eneste måde, hvorpå man kan få begge parter til at danse med, er ved igen og igen at lægge politisk pres på den genstridige part. Jeg vil gerne endnu en gang på Kommissionens vegne takke Parlamentet for den interesse, det engagement og den støtte, som det har givet os i dette forsøg på at forbedre samordningen af Kommissionens og medlemsstaternes indsats.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen formiddag kl. 9.00.

Nødhjælp, rehabilitering og udvikling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0021/97) af Fassa for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet (KOM(96)0153 - C4-0265/96) om sammenkobling af nødhjælp, rehabilitering og udvikling (LRRD).

Fassa
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, den traditionelle adskillelse mellem humanitær bistand, genopbygning og udvikling betragtes i stadig stigende omfang som kunstig, og den indbyrdes forbindelse mellem dem er genstand for stadig større opmærksomhed.
Det er disse to emner, der er omhandlet i denne betænkning med det udvidede forslag til beslutning, som jeg her kort skal resumere. Den første del omhandler Den Europæiske Unions humanitære bistand, og navnlig den rolle, ECHO spiller inden for denne. Vi kan ikke lukke øjnene for, at Fællesskabets humanitære bistand er vokset stærkt i de seneste år. Den har forskellige sider, hvoraf jeg vil begrænse mig til at nævne fire, nemlig for det første nødvendigheden af samordning. Et første aspekt af samordningen er af politisk og organisatorisk art. Som det også var forudset i den oprindelige formulering af beslutningsforslaget - og jeg fremsætter på min gruppes vegne et ændringsforslag i denne forbindelse - må det anses for nødvendigt at oprette et enkelt kommissariat for disse problemer. Det andet aspekt af samordningen er den såkaldt operative samordning, dvs. samordningen af samarbejdet mellem NGO'erne og Kommissionens delegationer. I denne henseende ved vi, at aftalerne er blevet standardiseret, og dette er positivt i den forstand, at de sikrer stabile forbindelser på grundlag af klare og på forhånd kendte regler. Men med et så stort antal underskrivere og de betydelige forskelle, der findes mellem dem, bør man overveje muligheden for at føje bilag til aftalerne. På denne måde kunne man give aftalerne med NGO'erne en større elasticitet.
En anden side er spørgsmålet om synlighed, og i betænkningen stilles spørgsmålet om den store betydning, denne bør have, særlig hvor der kræves synlighed i både vore lande og modtagerlandene af de øvrige donatorer, og hvad man vil opnå hermed.
En tredje side er den såkaldte fund raising . Med henblik herpå tillader vi os at foreslå et initiativ til direkte indsamling af penge blandt befolkningerne. Dette initiativ vil komme til at spille en betydelig rolle inden for strategien for synlighed, for så vidt som det vil skabe større bevidsthed i befolkningerne om de humanitære problemer uden at skade NGO'erne som selv kunne involveres aktivt i selve indsamlingen. Også herom fremsættes et ændringsforslag.
Den fjerde side er oprettelsen af en frivillig europæisk hjælpetjeneste inden for den humanitære bistand. Som ordfører finder jeg, at de initiativer, der allerede er taget af Den Europæiske Union med henblik på opbygningen af en civil europæisk hjælpetjeneste, kan integreres med vægten lagt på udviklingsarbejder.
Jeg kommer nu til den anden del af betænkningen, der vedrører forbindelsen mellem bistand, genopbygning og udvikling. I april 1996 fremlagde Kommissionen et dokument, der er opdelt i fire afsnit, hvoraf det første handler om den måde, hvorpå hjælpeaktionerne kan tilrettelægges under større hensyntagen til udviklingens mål og krav. I denne forbindelse gør vi særlig opmærksom på den betydning, der i dokumentet tillægges udførelsen af vurderinger af indvirkningen på hvert enkelt land, førend selve aktionerne iværksættes.
En anden side vedrører genopbygningen og bistanden efter krisen, for hvis vedkommende det synes væsentligt at gå et skridt videre end i Kommissionens i øvrigt fremragende dokument ved at involvere det lokale civile samfund.
En tredje side vedrører udviklingsaktionerne og risikoen ved nødsituationer. Kommissionens stillingtagen, der er koncentreret om begreberne risiko og sårbarhed, er ganske rosværdig, men for at være sikker på, at der tages hensyn til alle aspekter af betydning må man være opmærksom på, at dette kun er én side af medaljen. At tillægge den enkeltes evner og færdigheder den samme betydning og således lade dem deltage, som forsøger at hjælpe, er den eneste metode til sikring af, at initiativerne virkelig bliver en succes.
Det fjerde og sidste punkt vedrører menneskeskabte nødsituationer. Forebyggelse af konflikter burde være et element, der er indbygget i politikken på dette område.
Et problem, der ikke drøftes i Kommissionens Grønbog, er den humanitære bistands politiske aspekter. Man kan nemlig ikke se bort fra, at de humanitære aktioner, også selvom de skal være neutrale, dog af og til har politiske konsekvenser. Kommissionen bør derfor vurdere konsekvenserne fra sag til sag og om muligt søge at sikre, at aktionerne tjener videregående formål vedrørende forberedelsen til at imødegå konflikter.

Dupuis
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, først vil jeg lykønske min kollega og ven, Raimondo Fassa, for hans fortræffelige betænkning og også takke kollegerne i Udenrigsudvalget, som har modtaget alle dette udvalgs forslag meget positivt.
Forslagene vedrører hovedsagelig to aspekter: For det første en styrkelse af det forebyggende arbejde, navnlig ved at støtte oprettelsen af en international krigsforbryderdomstol, og for det andet Unionens mulighed for at analysere og afdække konfliktsituationer.
Vedrørende Unionens aktionskapacitet - og det synes jeg er meget vigtigt - gør betænkningen sig til talsmand for en reform af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og muligheden for at videreføre de diplomatiske, men også de militære og civile bestræbelser. Jeg vil gerne understrege over for hr. kommissær Pinheiro, at Kommissionen i betænkningen anmodes om at undersøge muligheden af at oprette et europæisk korps bestående af militærpersoner og civile, som kan gennemføre fredsbevarende og -skabende operationer.
På et tidspunkt hvor vi kapitulerer over at have betroet en europæer NATO's sydkommando, hvor drøftelserne om oprettelsen af en europæisk søjle i NATO bliver mere og mere vanskelige, hvor bølgerne i diskussionerne om integrationen af WEU i Den Europæiske Unions institutioner går højt, hvor vi husker den katastrofale operation ørkenstorm, hvor Unionen i de sidste fire måneder har vist sig ude af stand til at beslutte at gribe ind i området omkring De Store Søer, hvor der ikke er et konkret forslag til reformen af Unionens sikkerheds- og forsvarssøjle, ja, da er det ikke urealistisk at tro, at Unionen kunne udvise et minimum af skaberevne og oprette et europæisk korps, der skal bruges til fredsskabende og -bevarende aktioner. Dette korps skulle bestå af militærpersoner og civile, der var særligt uddannede til den slags situationer; militærpersoner, læger og folk, der kan opbygge og lede en flygtningelejr; altså et militærkorps, som ikke skulle være summen af de nationale enheder, men bestå af europæiske militærpersoner under et europæisk flag.
Et sådant forslag, der rent økonomisk falder inden for rammerne af Den Europæiske Unions formåen, kunne hurtigt blive gennemført. Man skulle bare gå til arbejdet med det samme, gå i gang med de nødvendige undersøgelser, og man kunne, hvis den politiske vilje var til stede, allerede vedtage det nu i forbindelse med reformen af traktaterne til juni i Amsterdam.

Torres Couto
Fru formand, hr. kommissær, på egne vegne og på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe vil jeg gerne takke hr. Fassa for hans betænkning. Af den fremgår det klart, at den traditionelle opdeling mellem nødhjælp, rehabilitering og udvikling bliver stadig mere kunstig, og at det er nødvendigt at styrke sammenkoblingen mellem disse tre typer aktioner.
Rent faktisk øgedes Fællesskabets udgifter til humanitær bistand kraftigt i perioden 1990-1995, desværre som følge af det stigende antal kriser, der er opstået i de senere år. Men vi må tage hensyn til den træthed, som begynder at gøre sig gældende hos donatorerne, og de økonomiske problemer, som mange medlemsstater står overfor. Hvis udgifterne til humanitær bistand fortsætter med at lægge beslag på en stor procentdel af budgettet, kan det komme til at gå ud over udviklingsprogrammerne i de kommende år, hvilket må give anledning til særlig bekymring.
Det er følgelig nødvendigt med en snæver samordning mellem medlemsstaterne og Kommissionen for at øge effektiviteten af Fællesskabets humanitære bistand, og det er absolut nødvendigt, at der fastlægges en sammenhængende verdensomspændende strategi - sådan som ordføreren slår til lyd for - for anvendelsen af denne bistand. Fællesskabet bør samordne sin indsats med den indsats, som ydes af tredjelande og internationale organer og organisationer med speciale i humanitær bistand, og arbejde tæt sammen med ikke-statslige organisationer.
Hr. formand, hr. kommissær, på baggrund af den stagnerende eller endog nedadgående tendens, der kan registreres for de samlede bistandsprogrammer, er det vigtigt, at Kommissionen skaber de nødvendige finansielle betingelser, således at man omsider begynder at give prioritet til forebyggelsen af konflikter. Der er behov for at bevidstgøre den europæiske offentlighed om den mellemsigtede udviklingsbistands rolle, og dette kan ske ved at påvise årsagssammenhængen mellem fattigdom og humanitære kriser.
Oprettelse af en frivillig europæisk tjeneste på fællesskabsplan kunne blive en værdifuld støtte for Fællesskabets udviklingsarbejde og humanitære indsats. Der bør endvidere vises stadig større opmærksomhed - som ordføreren foreslår - over for sammenkoblingen af den kortsigtede, mellemsigtede og langsigtede bistand inden for rammerne af en sammenhængende strategi.
Man må ikke glemme - selv om Rådet desværre gør det - at der ikke findes noget bedre langsigtet middel til at afhjælpe menneskelige lidelser end konfliktforebyggelse, og der må, så snart situationen i et land nødvendiggør det, indledes aktioner af forebyggende art, - diplomatiske, økonomiske, mediemæssige, osv.
Jeg støtter fuldt ud de foranstaltninger, der foreslås af ordføreren, hr. Fassa, som allesammen er led i opfyldelsen af disse mål, og jeg håber oprigtigt, at de også vil vinde tilslutning hos kommissæren og i Kommissionen som sådan.

Robles Piquer
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, vi har nu igen lejlighed til at behandle en fremragende betænkning, lige så fremragende som de betænkninger, vi har behandlet tidligere på dagen, og som desuden er baseret på hr. Fassas grundige arbejde og på to gode udtalelser fra henholdsvis Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser med hr. Smith som ordfører, og Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender med hr. Dupuis som ordfører.
På denne baggrund ville det - som vore nederlandske kolleger påpegede - være rimeligt, om ministeren, hr. Pronk, havde været til stede; han er ganske givet en yderst kompetent person, men måske kunne han have lært noget om, hvilke følelser der rører sig i Europa-Parlamentets medlemmer, som er stærkt interesserede i disse problemer.
Den foreliggende betænkning tager - som ordføreren lige sagde - udgangspunkt i et særdeles godt dokument fra Kommissionen - hvilket det glæder mig at kunne sige - om sammenkobling af nødhjælp, rehabilitering og udvikling, idet rehabilitering opfattes som en central fase, for at bistanden reelt tjener et udviklingsformål. Jeg finder det relevant at gentage, hvad ordføreren påpeger, nemlig at er en stadig mere kunstig opdeling, selv om Kommissionens struktur med en opdeling mellem GD I, GD VIII og ECHO under tre forskellige kommissærer opretholdes af grunde, som det ikke er let at finde en løsning på.
Vi bør imidlertid ikke forfalde til pessimisme på grund af dette bureaukrati. Den Europæiske Unions humanitære bistand forøgedes stærkt i perioden 1992-1995 - og i særlig grad i 1994 - hvor bistanden stort set fordobledes. Og selv om det har været nødvendigt samtidig - da europæerne er store bidragydere til OECD's fonde - i stigende grad at yde nødhjælp, erindres der om, at denne nødhjælp er reduceret fra 500 mio Dollars i 1988 til 3.500 mio dollars i 1993. Nødsituationer, der f.eks. skyldes flygtningestrømme, hvoraf, som det også fremhæves i betænkningen, et flertal er kvinder. Og det er godt, at tre punkter - 15, 16 og 17 - i betænkningen er viet problemet med kvinder og børn. Der gøres også opmærksom på, at det er bedre at forebygge end at helbrede, og det er rigtigt, at Parlamentets Udvalg om Eksterne Økonomiske Forbindelser mere end én gang har opnået støtte fra plenarforsamlingen til at kræve, at Rådet foretager seriøs undersøgelse af mulighederne for konfliktforebyggelse. Vi er altid sent på den, men i nogle tilfælde kunne vi være kommet i tide.
Det er ligeledes en god idé, som det foreslås i såvel betænkningen som i Kommissionens meddelelse, at oprette frivillige tjenester. Jeg må erindre om, at der i historiens løb har været mange frivillige. Jeg tænker især på de kristne missionærer, som ikke alene har bidraget til en intellektuel og moralsk udvikling, men som også hyppigt har bidraget til at afhjælpe befolkningernes elendighed, og som ofte har givet deres liv for sagen. Nutidens frivillige, der har en anden livsstil og verdslige motiver, udfører også et beundringsværdigt arbejde.
Selvfølgelig er det nødvendigt med stor opbakning fra staterne, ligesom det er nødvendigt at kombinere nødhjælp og udviklingsbistand, som det anbefales i fru Baldis og hr. McGowans betænkninger. Jeg tror imidlertid, at der under alt dette ligger et socialt pres, og det er en god ting. Et socialt pres fra de europæiske folk, som nærer et virkeligt ønske om at hjælpe.
Fru formand, hr. kommissær, vi taler alle i disse dage om en betydningsfuld leders død, og det uanset om vi er enig i hans ideer eller ej, nemlig Deng Xiaoping. Jeg vil slutte med at erindre om, at der tilkommer denne leder en stor del af æren for at have ført verdens mest folkerige land ud af underudviklingen, og at et af hans yndlingsudtryk var følgende: «om katten er hvid eller sort er ligegyldigt, det vigtigste er, at den jager mus«. Vi må alle lære fra os, hvad vi kan, for at andre kan blive i stand til at jage mus og skaffe sig det daglige brød.

Pettinari
Fru formand, hr. kommissær, jeg finder ikke, at styrkelsen af den humanitære bistands rolle bør ske til skade for virket for udviklingen på langt sigt. Vi har nemlig i længere tid været vidne til en overførsel af betydelige midler fra samarbejdsområdet til den humanitære bistand i både medlemsstaterne og Den Europæiske Union.
Dette forekommer mig rent ud sagt at være en uacceptabel holdning, der for den rige verdens vedkommende betyder et alvorligt tab af politisk ansvarlighed, som må imødegås. Den humanitære bistand er nemlig mere indbydende eller synes i det mindste at være det, i den offentlige menings øjne, den er mere tiltrækkende, den bevæger vore befolkninger mere og finder i det hele taget mere plads i aviserne og massemedierne. Jeg mener, at man i stedet burde ansvarliggøre den offentlige mening i Europa og overbevise folk om, at den eneste vej til fremme af international stabilitet og vækst i de fattige lande går via politikken for udviklingssamarbejde og afsætning af betydelige økonomiske midler hertil, hvilket særlig skal råde bod på det underskud i henseende til økonomisk og politisk demokrati, der kendetegner forbindelserne mellem Nord og Syd.
Jeg er derfor enig med hr. Fassa, når han i sin betænkning foreslår en mere effektiv forbindelse mellem humanitær bistand og bistand til udvikling, genopbygning og økonomisk sanering. I betænkningen gives der udtryk for en overbevist støtte til NGO'ernes solidariske virke, idet disse ofte er de første, der personlig bøder for et modigt virke i konfliktramte områder.
Jeg værdsætter også de erfaringer, der er gjort med ECHO. Princippet for dets virke viser, at man kun under en virkelig effektiv og overbevist samordning af de europæiske humanitære aktioner kan nå de fastsatte mål. Jeg finder at ECHO i visse henseender er juvelen i de fattige landes nærvær udadtil, og at der skal sikres det den sikkerhed for ressourcer, det fortjener, ved at fjerne den herskende usikkerhed, der skabes af praksis i henseende til budgetforbehold, som ikke burde findes på det humanitære område for former for politik, der søger at hjælpe dem, der virkelig er i vanskeligheder.
En hård kritik må derimod efter min mening rettes mod den sabotage, som Rådet og medlemsstaterne har rettet mod samordningen af politikken for udviklingssamarbejde på det europæiske område, som Kommissionen så modigt havde foreslået. I dag er vi vidne til en form for gennationalisering af det europæiske samarbejde, og vi er således ved at gøre et tilbageskridt. Alt dette er udtryk for et bestemt politisk valg truffet af medlemsstaternes regeringer som led i en neokolonistisk politik, der ikke længere burde findes, og som har den latterlige virkning, at medlemsstaterne ligefrem konkurrerer om bistanden i de fattige lande og således svækker deres bestræbelser betydeligt.
Til gennemførelse af alle de ovennævnte forslag kræves der en politisk vilje, som Europa-Parlamentet bestandig skal stå bag, og jeg finder, at den vedtagelse af hr. Fassas betænkning, som jeg håber på og selv vil bidrage til, vil blive et lille skridt i denne retning.

Sandbæk
Fru formand, det er på høje tid, at vi begynder at benytte den enorme viden og erfaring, der allerede findes, i stedet for hele tiden at opbygge nye instanser med nye folk, der igen begynder fra Adam og Eva. Jeg tænker bl.a. på idéen om en frivillig europæisk tjeneste for udviklingsarbejde. NGO'erne har en lang erfaring for, at man netop bør undgå at sende ukvalificeret arbejdskraft til ulandene. Man bør i stedet for inddrage lokalsamfundene. Det kan ikke være meningen, at ulandene, og især i katastrofesituationer, skal påtvinges unge ukvalificerede europæere for at afhjælpe arbejdsløsheden i Europa.
Ligeledes har NGO'erne nogle erfaringer omkring landespecifikke virkningsanalyser via deres lokale kendskab og samarbejde med de lokale NGO'er. Så hvorfor ikke bede NGO'erne og ECHO om at indgå i et tæt samarbejde om at udarbejde disse landespecifikke virkningsanalyser? Jeg husker bl.a., at Oxfam et helt år før katastrofen i Rwanda gang på gang påpegede, hvad der var ved at ske. Der burde være grebet ind, sagde Oxfam, men ingen lyttede til dem. Jeg begriber heller ikke, at det er nødvendigt, at ECHO og Kommissionen gør reklame for sig selv, oven i købet dårlig reklame, og jeg vil gerne vide, hvor mange af EU's penge eller af ECHO's penge der bliver brugt til en sådan reklame.
Jeg må tage afstand fra afsnittet om reformen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og synes i øvrigt, at punkt 11 og 12 er noget rod. Men det glæder mig, at ændringsforslagene om kvindens rolle og aktive medvirken er inddraget i betænkningen. Desværre har jeg på halvandet minut ikke tid til at rose hr. Fassa for alt det, der var at rose ham for.

Amadeo
Fru formand, kære ordfører, en ændring af opfattelsen af forbindelsen mellem nødhjælpsaktioner, rehabiliteringsfasen og udviklingsprocesserne med henblik på at gøre det europæiske virke mere effektivt er essensen i den meddelelse, vi her drøfter.
Efter vor opfattelse må denne forbindelse mellem nødsituationer, rehabilitering og udvikling nødvendigvis gå via en strategisk planlægning, der omfatter de politiske, sociale og tekniske tankegange bag udviklingen i disses egen interesse og fremme harmoniseringen af Unionens, medlemsstaternes og FN's indgreb.
Derfor synes en styrkelse af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik grundlæggende nødvendig, og det samme gælder samlingen af de kompetente tjenester under én og samme myndighed, der skal sikre samordningen af og den rettidige indgriben hvilket synes at være signalet til overgang fra ord til praktisk handling.
Da vi i dag er vidner til kriser, som vi uden videre kan kalde for kroniske og ganske givet alvorlige, og som, netop fordi de trækker ud, kan muliggøre en optimal planlægning af indgrebene, der gør det muligt at omforme disse fra i begyndelsen at være nødhjælp til en senere mere detaljeret form for bistand.
Vi mener, at Kommissionens indgreb skal tage hensyn til behovet hos de svageste dele af befolkningen, som f.eks. kvinderne, de ældre og børnene, og de skal udformes således, at de fremmer de lokale markeder ved at styrke de lokale forsyningsmuligheder.
Vi går følgelig ind for oprettelse af en europæisk organisation, der omfatter civile og militære enheder, der skal samarbejde med Den Vesteuropæiske Union for at bidrage til løsning af kriserne og genoprettelse af freden, ligesom vi er overbevist om nødvendigheden af nedsættelsen af en fast international domstol til bekæmpelse af forbrydelser og afstraffelse af gerningsmændene og nødvendigheden af en strengere kontrol med våbeneksport, og at det absolut haster med få iværksat en politik til forebyggelse af naturkatastrofer og løsning af de væbnede konflikter.

Smith
Fru formand, må jeg begynde med at give udtryk for min støtte til den generelle holdning i denne glimrende betænkning og til den holdning, som ordføreren lægger for dagen. I mit indlæg her vil jeg blot gerne sætte fokus på hovedpunkterne i REX-Udvalgets udtalelse. For det første erkender vi, at Kommissionen foretager en værdifuld og væsentlig sondring mellem de forskellige katastrofetyper - fra de rene naturkatastrofer, som ikke desto mindre kan være strukturelt betingede eller kan være af lokal art, til begrænsede naturkatastrofer som oversvømmelser, jordskælv med mere, og så de menneskeskabte katastrofer i forbindelse med voldelige konflikter. I de sidstnævnte tilfælde er de institutionelle og administrative rammer for udviklingen ofte brudt sammen, mens de grundlæggende institutionelle og administrative strukturer fortsat i store træk består i de førstnævnte tilfælde, selv om de måske kan være afbrudt eller midlertidigt kan være fuldstændig overbelastede som følge af katastrofesituationen. Det er jo helt klart en yderst kompleks situation, men ikke desto mindre kræver den en fleksibel reaktion. Derefter er der selvfølgelig behovet for, som den seneste taler nævnte, at støtte og fremme lokale markeder som handelsstrukturer, og det er et vigtigt aspekt i sammenhæng med rehabiliteringsstøtten. Faktisk vil det i mange tilfælde være selve grundlaget for rehabiliteringen.
Jeg vil gerne understrege, hvor vigtigt det er, at de parter, som deltager i planlægningen af nødhjælps-, rehabiliterings- og udviklingsprogrammer, beslutter at støtte strategier, som er med til at fremme eller genetablere lokale markeder og nationale eller regionale handelsstrukturer.
Man kan ikke tænke sig en tilbundsgående diskussion af denne art, hvor man ikke i en eller anden form kommer ind på den rolle, våbenhandelen spiller, og når vi taler om store humanitære katastrofer, bliver våbenhandelen meget ofte nævnt; vi mener i REX-Udvalget, at det er ganske afgørende, at Den Europæiske Union tager initiativ til at få fastsat en adfærdskodeks for våbenhandelen i regioner af lande, hvor der er klare spændinger, og hvor konflikten lurer lige under overfladen eller er nært forestående.
Endelig vil jeg om sammenhængen mellem dokumentet her og Den Europæiske Unions aktuelle praksis sige, at Kommissionens holdning til sammenhængen mellem nødhjælp, rehabilitering og udvikling forekommer at være af en noget teoretisk art og bygge på en række grundlæggende antagelser om Den Europæiske Unions evne til at implementere denne ganske ambitiøse holdning. Jeg har haft en række meget positive udvekslinger med de implicerede i Kommissionen og ophavsmændene til dette dokument, og jeg har fortalt dem, at det glæder mig meget at se det her, og at jeg synes vældig godt om dokumentet, som efter min mening i vid udstrækning lever op til Europa-Parlamentets forslag gennem årene. Men jeg er alligevel stadig mest interesseret i at se, om der bliver fulgt effektivt op på dette dokument i den daglige implementering af Den Europæiske Unions nødhjælp, rehabiliteringsstøtte og udviklingsbistand, og måske skal der også lægges større vægt på den måde, hvorpå tingene fungerer i øjeblikket, før man går videre til forslag, der skal gælde fremover.

Günther
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, allerførst en hjertelig tak til ordføreren, hr. Fassa, for det arbejde, han her har udrettet. Jeg vil nu ganske kort komme ind på et par punkter. Jeg hilser det især velkomment i denne betænkning, at han har taget spørgsmålet om militær beskyttelse af humanitære aktioner op. Det er jo et problem, vi konfronteres med gang på gang, og netop i den sidste tid er humanitære hjælpeorganisationer meget ofte blevet ofre for voldelige overfald. Desuden mener jeg, at vi i Unionen kan realisere et lille stykke fælles udenrigspolitik på det punkt, og derfor er jeg også glad for udtalelsen fra Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, hvad angår et europæisk fredskorps.
Jeg er enig med den, der havde ordet før mig, hvad angår det problematiske i eksport af våben. Men selv om vi i en række europæiske lande har meget strenge forholdsregler, hvad leverancer af våben til konfliktområder angår, findes der jo altid kriminelle elementer, som finder midler og veje til at få fat i våben og så til at levere disse våben til kriseområder. Det er ikke gjort med pæne forhandlinger alene.
Et andet punkt i forbindelse med nødhjælp og bæredygtig udvikling er i mine øjne, at vi ikke i forbindelse med nødhjælp i den grad kan tage hensyn til krænkelser af menneskerettighederne, her kommer ofrene for katastrofen i første række. Men i forbindelse med et vedvarende og langvarigt opbygningsarbejde - udviklingsbistand - bliver vi nødt til at stille spørgsmålet om menneskerettighederne, og jeg må desværre modsige min ærede kollega Robles Piquer på et punkt: Heller ikke en vis velstand i et land eller bedre levevilkår kan begrunde, at menneskerettighederne trædes under fode, og jeg kan ikke ære en statsmand, der har gjort det, selv om man ikke må tale ondt om de døde.

Pinheiro
Fru formand, Kommissionen ønsker at komplimentere ordføreren, hr. Fassa, for hans betænkning, og den er generelt yderst positivt indstillet over for konklusionerne og henstillingerne i betænkningen. Denne betænkning er et meget positivt skridt for formaliseringen af en holdning, der har gennem hele sin udvikling er blevet præget af konstant rådføring med en lang række implicerede parter.
Kommissionen vil gerne fokusere specielt på visse af de punkter, ordføreren har fremhævet, idet Kommissionen har en række specifikke kommentarer, og den ønsker ligeledes at give medlemmerne en ajourføring med hensyn til gennemførelsen af princippet om sammenkobling af nødhjælp, rehabilitering og udvikling, samt kommentere nogle væsentlige aspekter i forbindelse med den humanitære bistand og ECHO.
Jeg er overbevist om, at bistandsarbejdet kun kan blive mere effektivt og hensigtsmæssigt ved, at man rigtigt gør sig klart, hvorledes man kan styrke sammenkoblingen mellem de forskellige faser i nødhjælp, rehabilitering og udvikling. En anden væsentlig ting, som også er fremhævet i hr. Fassas betænkning, er behovet for at samordne Fællesskabets og medlemsstaternes initiativer og derudover sikre, at der eksisterer en god samordning mellem Kommissionen og de andre større internationale organisationer og organer. Det er kun således, vi kan skabe sammenhæng og fremme effektiviteten. Et andet afgørende punkt er behovet for en bedre målretning af bistanden til de nødstedte. Det kan være meget vanskeligt at opnå, specielt når det gælder humanitære kriser, hvor der opstår massive flygtningestrømme og hersker omfattende usikkerhed, men det har ikke desto mindre afgørende betydning, både for at man kan udnytte midlerne bedst muligt og på længere sigt for at sikre en fortsat offentlig støtte til at der ydes livsvigtig bistand.
Endvidere har der måttet ydes megen humanitær bistand i konfliktområder, hvor den civile befolkning i stigende grad er blevet berørt eller ligefrem har været det direkte mål for vold. Under sådanne omstændigheder står det humanitære samfund over for mange basale, men yderst vanskelige spørgsmål med hensyn til bistandens neutralitet og upartiskhed. Der spørges med rette, hvordan man kan forebygge manipulation og plyndring fra kæmpende fraktioners side, hvilke modtræk man sørger for ved overtrædelser af menneskerettighederne, hvorledes man beskytter bistandsarbejderne og så videre. Der ligger mange af disse legitime betragtninger bag de punkter, der bliver taget op i den foreliggende betænkning. Kommissionen erkender helt klart, hvilke alvorlige vanskeligheder der er ved at yde humanitær bistand i disse situationer. Erkendelse af de dermed forbundne risici og en konstant analyse af situationer, der kan udvikle sig til kriser, hvad enten det skyldes politiske eller økonomiske forhold, er en væsentlig del af dette arbejde. Det er dog nødvendigt at gøre sig klart, at de problemer, man møder, er meget forskellige fra den ene krisesituation til den anden. Kommissionen gør en stor indsats for at samordne med partnere som for eksempel ikke-statslige organisationer og Røde Kors og FN-organisationer med henblik på at tilpasse indsatsen efter den foreliggende situation.
Betænkningen bringer spørgsmålet om forebyggelse af konflikter op, og det glæder naturligvis Kommissionen. Man kan ikke overvurdere betydningen af forebyggende arbejde; forebyggelse af konflikter og fremme af et vist mål af strukturel stabilitet er helt centrale begreber for sammenkobling af nødhjælp, rehabilitering og udvikling, og som De jo ved, har Kommissionen udarbejdet en meddelelse om dette, som for tiden er under drøftelse i Rådet.
Det glæder også Kommissionen at se, at ordføreren kommer specifikt ind på kønsaspektet, og at dette også er i fokus i den udtalelse, som Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender har afgivet. Der blev lagt stor vægt på kønsaspektet i meddelelsen om sammenkobling af nødhjælp, rehabilitering og udvikling og i ECHO's arbejde i 1996, og det vil der fortsat blive, idet det er en væsentlig faktor for at sikre, at vor humanitære bistand er rimelig og effektiv. Kvinder og mænd er sårbare på forskellig vis i krisesituationer, og de reagerer ofte på kriser på forskellig måde. Generelt har mænd flere valgmuligheder, end kvinder har, da de i almindelighed har mere kontrol med ressourcerne, er mere mobile og har større magt til at træffe beslutninger. Vi skal derfor finde frem til, hvordan man kan tage højde herfor ved planlægning og gennemførelse af humanitære operationer og sikre, at det faktisk bliver efterlevet på det operative plan.
Her er der også en sammenhæng med de punkter, der tages op i hr. Fassas betænkning vedrørende de lokale og regionale muligheder. Det er kun alt for let at komme til at ødelægge nogle skrøbelige markeder, der er i opbygningsfasen, med programmer, der er dårligt gennemtænkte eller ikke er ordentligt målrettede. Hvis man involverer lokalt personale og styrker lokale institutioner i arbejdet med katastroferne, kan man forebygge mange af de negative virkninger af nødhjælpen, som man har oplevet, hvor udstationeret personale og importerede ressourcer i mange tilfælde har løbet den lokale indsats fuldstændig over ende og skubbet den ud på sidelinjen. Det er et område, vi er ganske særligt opmærksomme på i Kommissionen. Ja, det er jo vort mål at fremme den private sektor, som vi ser som det kraftcenter, som skal styrke væksten i AVS-landene. Det er i denne ånd, vi mener, at bedre udvikling formindsker behovet for nødhjælp, at bedre nødhjælp bidrager til bedre udvikling, og at bedre rehabilitering letter overgangen mellem de to.
Der har været en række milepæle i vore fremskridt med hensyn til implementeringen af en sammenkobling af nødhjælp, rehabilitering og udvikling. Ja, da sammenkoblingen af nødhjælp, rehabilitering og udvikling i høj grad er blevet betragtet som en holdning, man kan anlægge bredt i en række forskellige situationer, har dette synspunkt haft stor gennemslagskraft og er hurtigt vundet frem. De, der har ansvaret for programmernes planlægning og gennemførelse, har fået en teknik til rådighed, som knytter sig til eksisterende programmer, for det eneste, der kræves, er, at programmet skal udvikles med sammenkoblingen i tankerne og være baseret på samordning på såvel internt som eksternt plan. Blot det, at man på de tidligste stadier overvejer de fremtidige konsekvenser af initiativer, der tages i dag, er med til at sikre, at der fokuseres på en højnelse af bistandens effektivitet.
Task forces er formentlig en af de mest håndgribelige og pragmatiske måder, hvorpå man kan demonstrere samarbejde og samordning i praksis inden for Kommissionen. De er indført i de regioner, hvor denne holdning er længst fremme. De to bedste eksempler til dato er nok de task forces, der nu i nogen tid har eksisteret for Haiti og området omkring de store søer. Der er andre, der har været på plads gennem længere tid, som for eksempel i Liberia. Helt uformelt og takket være tiltrækningskraften ved og behovet for denne nye holdning, fungerer samordning og samarbejde mellem de forskellige tjenestegrene bedre end nogensinde før, og der er den ekstra fordel, at det nu bakkes op i Kommissionens meddelelse og den frugtbare debat, den har skabt. Den er internt i Kommissionen blevet omformuleret til en fælles instruktion, som er underskrevet af generaldirektørerne for samtlige eksterne generaldirektorater og direktøren for ECHO og udsendt til alle eksterne tjenestegrene og delegationer.
Sammenkobling af nødhjælp, rehabilitering og udvikling er ikke bare relevant for Kommissionen. Medlemsstaterne er blevet opfordret til at tage deres fulde del i samarbejdet, og det glæder Kommissionen, at Rådet har accepteret et samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaterne om fastlæggelse af nogle globale politiske rammer for visse lande og regioner.
Der sættes i denne betænkning fokus på mange væsentlige humanitære bistandsspørgmål, og betænkningen er et værdifuldt bidrag til sammenkoblingen af nødhjælp, rehabilitering og udvikling, hvor Europa-Parlamentet også altid har været en støtte.
Fru formand, jeg er ked af, at jeg har talt så længe, men dette er en betænkning og et emne, hvor en stor del af substansen i vor daglige indsats med hensyn til mange af de allervanskeligste områder er berørt. Jeg har derfor ment, at der var grundlag for en lidt længere besvarelse for at kunne give udtryk for nogle af vore bekymringer.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
Mødet er hævet.
(Mødet hævet kl. 20.05)

