Genoptagelse af sessionen
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 24. oktober 2002, for genoptaget.

Formanden.
Den 31. oktober 2002 ramte et voldsomt jordskælv Molise-regionen i Italien, som indebar, at landsbyer blev ødelagt, og flere mennesker omkom.
Navnlig den lille by San Giuliano di Puglia blev ødelagt, hvor en skole styrtede sammen og dræbte 29 mennesker, heraf 26 børn. Hele første klasse af børn fra 1996 blev dræbt under murbrokkerne. Mange familier står nu uden tag over hovedet, hvor vinteren nærmer sig.
Alle naturkatastrofer og tragiske begivenheder fremkalder sympati og medfølelse over for dem, der har lidt tab. I denne forbindelse har folk i hele Europa og længere borte imidlertid været dybt rørt over det store antal børn, der har mistet livet.
Jeg har på vegne af Europa-Parlamentet tilkendegivet min sympati og medfølelse over for borgmesteren i San Giuliano di Puglia, regionspræsidenten for Molise og ofrenes familier. Jeg vil gerne bede Dem iagttage et minuts stilhed til minde om dem.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Formanden.
Jeg skal desværre også informere Dem om, at et Luxair-fly på ruten Berlin-Luxembourg her til morgen styrtede ned i Niederanven under indflyvningen til Luxembourg med 19 passagerer og tre besætningsmedlemmer om bord. Det forlyder i de første rapporter, at 17 mennesker døde ved denne tragiske ulykke.
Tidligere i dag opstod der brand i et tog på strækningen Paris-Wien nær Nancy, og 12 mennesker omkom. Jeg har på egne og Europa-Parlamentets vegne tilkendegivet vores medfølelse og dybeste sympati over for de franske og luxembourgske myndigheder og familierne til ofrene for disse forfærdelige ulykker.
Jeg kan også meddele Parlamentet, at jeg har skrevet et brev til formanden for Dumaen, hvor jeg fordømmer terroren i Doubrovka-teatret i Moskva, hvor over 700 mennesker blev holdt som gidsler. Jeg har også beklaget de mange dødsfald.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er lige vendt hjem fra en rejse til den mexicanske stat Jalisco, hvor jeg var vidne til de ødelæggende virkninger af en orkan, der især ramte Puerto Vallarta. Takket være de lokale myndigheders forholdsregler var der heldigvis ingen tab af menneskeliv, men de materielle skader er omfattende.
Hr. formand, jeg ville være taknemmelig, hvis De på vegne af Parlamentet henvendte Dem til de mexicanske myndigheder, til Mexicos præsident, som var på besøg i Parlamentet i maj, og til guvernøren for staten Jalisco for at tilkendegive vores sympati med dem i denne situation.
Jeg vil også anmode Kommissionen - det glæder mig, at dens næstformand er til stede - om at undersøge grundigt, hvordan EU kan reagere solidarisk på en katastrofe af denne art, enten gennem nødhjælp eller gennem genopbygnings- og rehabiliteringshjælp, i betragtning af at Mexico er en positiv og aktiv partner for EU, som er knyttet til Unionen gennem en associeringsaftale, og som deler vores værdier, hvilket landet har bevist for nylig i spørgsmålene om dødsstraf, Den Internationale Straffedomstol og de forskellige drøftelser, der på det seneste har fundet sted i FN.
Formanden.
Jeg har i henhold til forretningsordenens artikel 111a modtaget en anmodning fra Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance om at medtage en ekstraordinær debat om gidseltagningen i Moskva og dens tragiske afslutning samt om krigen i Tjetjenien på dagsordenen. Hr. Solana bidrager hertil og medtager en redegørelse om topmødet EU/Rusland. Det kunne behandles inden for rammerne heraf.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Vi mener faktisk, at det først og fremmest i betragtning af den skrækkelige tragedie, der udspillede sig i Moskva og den katastrofale tragedie, der i årevis har fundet sted i Tjetjenien, lige inden topmødet mellem EU og Rusland var nødvendigt sammen med Kommissionen og hr. Solana at indlede en drøftelse om Tjetjenien i vores forhandlinger om udenrigspolitikken, for der er spørgsmål, som vi ønsker at stille Rusland vedrørende de massakrer, der har fundet sted i Tjetjenien, vedrørende den manglende oplysning til de russiske borgere efter den frygtelige tragedie med gidseltagningen. Vi anmoder derfor om, at dette punkt formelt bliver opført på dagsordenen for forhandlingen med Kommissionen og hr. Solana.
Van den Berg (PSE).
Hr. formand, på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe vil jeg sige, at vi er enige med hr. Cohn-Bendit i, at dette emne er af allerstørste betydning. Vores gruppe har imidlertid behov for en noget mere systematisk forberedt og grundig forhandling, som vi kan føre under den anden mødeperiode i november, når vi drøfter forbindelserne mellem Europa og Rusland. Men der er selvfølgelig ikke nogen indvendinger imod, at vi også i punkt 22 og 23 i beslutningsforslaget om resultaterne af Det Europæiske Råds møde udtrykkeligt kommer ind på de frygtelige begivenheder i Moskva, og at emnet tillige tages op under debatten med hr. Solana. Vi anser det imidlertid for nødvendigt, at dette emne drøftes mere strukturelt under den anden mødeperiode i november. Men jeg gentager, at vi ikke har nogen som helst indvendinger imod, at dette punkt også tages op under forhandlingerne om resultaterne af Det Europæiske Råds møde og i debatten med hr. Solana i eftermiddag.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg blev lidt forbløffet over at erfare i dag kl. 13.00, at der foreligger dette forslag fra De Grønne. Vi er en demokratisk gruppe, hvor formanden aldrig træffer nogen afgørelser på egen hånd. Jeg sendte straks en e-mail til Præsidiet og de to koordinatorer, Philippe Morillon og Arie Oostlander, om, at vi støtter De Grønnes forslag, medmindre jeg får nogen indsigelser. Men jeg vil gerne bede Dem, kære hr. Cohn-Bendit, om at sørge for, at vi fremover får tid til at drøfte disse spørgsmål på demokratisk vis i vores grupper. Da jeg ikke har fået nogen indsigelse fra Præsidiet, fra koordinatorerne, er vores gruppe tilhænger af, at emnet kombineres med erklæringen fra den højtstående repræsentant for FUSP, hr. Solana.
Formanden.
Vi er altså enige om, at vi ikke behøver en afstemning. Spørgsmålet behandles blot som en del af den overordnede debat om hr. Solanas redegørelse om udenrigspolitikken.
Borghezio (NI).
Hr. formand, i Nordirland var der for et par dage siden en ung irsk katolik, som blev korsfæstet af protestantiske aktivister. Det er utroligt, at man af politiske grunde gør et universelt symbol som korset til et modbydeligt torturinstrument. Det er en skændsel for Europa! Jeg vil foreslå, at formandskabet giver udtryk for sin skarpe fordømmelse af denne kriminelle handling, som ikke bare ud fra et symbolsk synspunkt er i strid med vores europæiske kulturs mest ukrænkelige principper.
Formanden.
Jeg er fuldstændig enig i, at det var et frygteligt angreb, og jeg videresender Deres anmodning til formanden.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens meddelelse om rækken af forslag vedrørende nuklear energi: nuklear sikkerhed og nedlukning af atomkraftværker i kandidatlandene, affaldshåndtering og handel med nukleart materiale med Rusland.
De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen har på sit møde i dag vedtaget en række foranstaltninger, som inden for rammerne af Euratom-traktaten skal gøre det muligt at opnå en fællesskabsordning for forvaltning af radioaktivt affald og for nuklear sikkerhed. Denne pakke består af en meddelelse, et forslag til direktiv om definition af de grundlæggende forpligtelser og almene principper på området sikkerhed for nukleare anlæg i EU og et forslag til direktiv om forvaltning af radioaktivt affald. Pakken suppleres med et udkast til Rådets afgørelse, hvormed Kommissionen bemyndiges til at forhandle en aftale mellem Euratom og Den Russiske Føderation om handel med nukleare materialer.
Jeg vil give nogle begrundelser for forslaget og for dets relevans. Mine damer og herrer, den omfattende debat, som opstod i kølvandet på grønbogen om forsyningssikkerhed, har understreget problemet med forsyningssikkerhed i Europa og den rolle, som kerneenergi spiller i forbindelse med det og med vores miljøforpligtelser, hvad angår drivhusgasemissioner inden for rammerne af Kyoto-aftalerne og -protokollen.
Desuden står kerneenergien i dag over for to udfordringer, to problemer, som er blevet nævnt under denne forhandling: anlæggenes sikkerhed og behandlingen af nukleart affald. Til trods for at Euratom-traktaten indeholder omfattende foranstaltninger, som garanterer et højt sikkerhedsniveau, navnlig hvad angår ikkespredning, det vil sige hensigtsmæssig anvendelse af fissilt og radioaktivt materiale, er den nuværende situation ikke så ideel, som vi kunne ønske os. For det første skal jeg påpege, at der i Unionens forskellige stater ikke er en ensartet anvendelse af standarder for nuklear sikkerhed. For det andet skal det siges, at vi i forhandlingerne med kandidatlandene om nuklear sikkerhed forlanger, at de overholder nogle forpligtelser og nogle procedurer, som ikke finder deres lige i nogen af Unionens stater.
Derfor har vi en situation med store forskelle på europæisk plan. På en måde står vi i en overraskende situation. Vi kan, som jeg på et tidspunkt har sagt, have en fuldstændig og detaljeret lovgivning om badevandet i EU, og alligevel regulerer vi ikke de sikkerhedsniveauer, der kræves for nukleare anlæg i Unionen.
Men vi bør som nævnt også med henblik på udvidelsen og i betragtning af de europæiske borgeres bekymring handle hurtigt og beslutsomt. Vi er ved at skabe, vi kan ikke sige det på andre måder, en asymmetrisk situation mellem kandidatlandene og Unionens medlemsstater.
Hvad omfatter forslagene? Ganske enkelt en ny EU-vision for nuklear sikkerhed og behandling af radioaktivt affald. Det første forslag vedrører forbedring af sikkerheden i nukleare anlæg og spørgsmålet om nedlukning af disse. Det er et forslag til direktiv, som endnu ikke er vedtaget, for dets retsgrundlag er artikel 31 i Euratom-traktaten, hvilket forpligter os til at forelægge denne tekst for et ekspertudvalg bestående af eksperter fra de forskellige lande i Unionen. Det er endnu ikke sket, men når det sker, vil forslaget blive endeligt vedtaget og fremsendt til Parlamentet og Rådet.
Det forslag, vi stiller i dag, har tre hovedemner. For det første fastlægges der nogle fælles regler for nuklear sikkerhed, for det andet et fællesskabssystem for kontrol af anvendelsen af disse fælles regler og for det tredje garanteres det, at de midler, der er nødvendige for nedlukning af nukleare anlæg, eksisterer og er til rådighed.
De fælles regler er ganske enkelt baseret på reglerne fra Den Internationale Atomenergiorganisation med hjemsted i Wien, men vores forslag bidrager med noget helt nyt, nemlig at reglerne, som i Atomenergiorganisationen blot er henstillinger, i kraft af forslaget til direktiv, når det til sin tid forhåbentligt bliver vedtaget, bliver fællesskabsregler og dermed bindende og obligatoriske for alle Unionens stater og med den retskraft, som fællesskabsretten altid har.
Men desuden kan de videreudvikles, og de omfatter resultatet af de forhandlinger, der i disse år finder sted med kandidatlandene, som netop har gjort det muligt at udarbejde de fælles regler, der bør overholdes af ikke bare kandidatlandene, men efter Kommissionens opfattelse af alle lande i EU uden undtagelse.
Det andet hovedemne drejer sig om, hvordan man kontrollerer, at de fælles regler efter vedtagelsen anvendes i praksis. Hvordan garanterer man borgerne, at de bindende standarder overholdes i alle EU's nukleare anlæg? Det er meget enkelt, mine damer og herrer, med to systemer. For det første forlanges det, at alle lande fører kontrol. Der eksisterer allerede uafhængige kontrolmyndigheder. Kontrollen af anlæggene vil fortsat være et arbejde, der skal udføres af de nationale kompetente myndigheder i de enkelte medlemsstater. Det nye er, at vi opretter et peer review-system, som iværksættes og koordineres af Kommissionen, hvilket vil gøre det muligt at garantere, at fællesskabsreglerne anvendes korrekt i de forskellige medlemsstater.
Det tredje element i dette forslag til direktiv består i at fastsætte nogle fællesskabsregler for etablering, forvaltning og anvendelse af midler til nedlukning af nukleare anlæg for at sikre, at der er tilstrækkelige ressourcer til rådighed. Jeg vil understrege, at vi mener, at det er afgørende at sikre, at disse midler er til rådighed, når der er brug for dem. Derfor foreslår vi en række ting, men især en eksternalisering af de midler eller noget lignende, som kan garantere, at de er til rådighed, og forhindre, at de f.eks. i tilfælde af konkurs indgår i bomassen og dermed ikke er til rådighed til at tjene deres formål, som er nedlukning af anlæg.
Det andet direktiv, mine damer og herrer, vil bidrage til at skabe nye måder at forvalte bestrålet brændsel og radioaktivt affald på i Unionens medlemsstater. Der er ikke kun tale om højradioaktivt affald, om affald fra reaktorer, fra nukleare anlæg eller fra reaktorer anvendt til forskning, men også om radioaktivt affald fra f.eks. medicinsk eller industriel brug, lavradioaktivt affald.
Vi foreslår for det første en tidsplan med frister for, hvornår alle Unionens stater skal have anlæg til deponering i undergrunden af højradioaktivt affald, for i dag er det den sikreste teknologi til deponering af den type affald. Der findes andre muligheder for deponering af lavradioaktivt affald, men også i dette tilfælde foreslår vi, at der etableres passende steder. På dette punkt vil jeg lykønske f.eks. Finland, som allerede har truffet beslutninger med datoer og konkrete og meget korte tidsfrister, hvilket efter min mening er overordentligt vigtigt. Jeg lykønsker Finland med dets handlekraft. Men andre lande er desværre ikke kommet så langt, og derfor fastsætter vi en tidsfrist.
Vi giver mulighed for, at deponering af radioaktivt affald i undergrunden kan ske i et samarbejde mellem forskellige stater i Unionen. Dermed tager vi én gang for alle fat på dette vanskelige problem.
For det andet mener vi, at denne løsning, som er den bedste i dag, ikke er tilfredsstillende nok, og derfor påpeger vi, at det er nødvendigt fortsat at forske i behandling af radioaktivt affald for at nedbringe eller måske helt fjerne forekomsten af den type affald.
Det sidste forslag, hr. formand, er et udkast til Rådets afgørelse, som giver Kommissionen mulighed for at forhandle en aftale med Rusland om handel med nukleare materialer. Denne handel har i et stykke tid skabt gnidninger med Rusland af forskellige årsager. Med udvidelsen vil der komme fem nye stater ind med 22 reaktorer og i nogle tilfælde med en fremskyndet nedlukning i udsigt, men de reaktorer vil i hvert fald i et stykke tid give os et problem, for de grænser, der i henhold til Korfu-aftalen eksisterer for øjeblikket, vil forhindre forsyningen af brændsel til disse reaktorer. Den situation kan kun klares ved at forhandle med Rusland. Alt sammen under hensyntagen til beskyttelsen af de virksomheder i EU, der beskæftiger sig med berigelse, til beskyttelsen af forbrugerne, men også til de nye vanskeligheder, som situationen kan skabe set ud fra et russisk synspunkt. Dette kan desuden give os mulighed for - og det gør det forhåbentlig - at kræve og tilskynde til, at de ældste nukleare reaktorer i Rusland nedlukkes hurtigt, for der er ingen tvivl om, at nogle af dem på et eller andet tidspunkt vil kunne skabe problemer, og de befinder sig meget tæt på os.
Hr. formand, mine damer og herrer, denne samlede pakke med forslag har til formål at forbedre sikkerhedsniveauerne i kernekraftværker og nukleare anlæg i et EU, der i dag består af 15 og i morgen af 25 lande. At styrke tilgængeligheden af midler for at sikre, at de nødvendige nedlukninger til sin tid kan gennemføres for at genoprette miljøet, det vil sige, for at de steder, hvor der i dag er nukleare anlæg, kan blive helt dekontamineret og risikofri.
Gennemsigtigheden skal styrkes, så borgerne ved, at der inden for EU er en række standarder og sikkerhedsniveauer, som er garanteret. Og der skal tages fat på et vanskeligt problem, nemlig problemet med affald, navnlig højradioaktivt affald, men også andre typer affald fra medicinsk eller industriel brug. Vi skal ligeledes gøre forsøg på at afklare de spørgsmål, vanskeligheder og uenigheder, som vi har med Rusland, men som også berører Unionens fremtidige medlemsstater.
Formanden.
Tak, fru kommissær. Der er mange spørgsmål fra parlamentsmedlemmerne. Må jeg minde mine kolleger om, at korte præcise spørgsmål er at foretrække.

Thors (ELDR).
Hr. formand, fru kommissær, mange af os husker, da Parlamentet spurgte Günter Verheugen, om vi ikke har dobbelte standarder, hvad angår den nukleare sikkerhed. Vi stiller visse krav til kandidatlandene, men ikke nogen til os selv. Jeg vil gerne gratulere med ærligheden i Deres meddelelse. Jeg er overbevist om, at den peer review, De nævner, er nødvendig for den nukleare sikkerhed.
Derimod, kære fru kommissær, nævnte De ikke, hvorvidt landene definitivt vil kunne sige nej til at modtage affald, de ikke ønsker. Muligheden for også fremover at kunne sige nej til andre landes nukleare affald har været et af diskussionspunkterne.
Hvad angår aftalen om Rusland, ved vi, at der finder en diskussion sted af, hvad der er affald, og hvad der er kernebrændsel. Euratom og Kommissionen har været overbevist om, at den russiske standard og den russiske administration på ingen måde opfylder vores krav. Hvordan kommer aftalen til at se ud? Vil De kunne garantere, at vi heller ikke eksporterer det, som kaldes kernebrændsel, under betingelser, der ikke er acceptable?
Adam (PSE).
Hr. formand, kommissæren skal have stor ros for det mod, hun har lagt for dagen i forbindelse med tacklingen af dette meget vanskelige problem. Jeg har to bemærkninger. For det første er spørgsmålet om finansiering særdeles vanskeligt for en række tiltrædelseslande. Rådet nævnte specifikt Litauen og Slovakiet i sidste uge. Kan kommissæren fortælle os, hvordan det spørgsmål tackles?
For det andet tog jeg for ca. et år siden initiativ til at invitere hr. Lacoste, formand for Nuclear Regulators' Association, til møde i Industriudvalget. Jeg har haft kontakt til ham siden, og vi har drøftet muligheden for, at han møder i Parlamentet og aflægger en årlig rapport om, hvad der foregår. Kan De forestille Dem, at en sådan foranstaltning medtages i Deres forslag?

Rovsing (PPE-DE).
Tak hr. formand. Til dekommissionering af anlæggene kunne man måske tage den svenske model, hvor pengene i øjeblikket - to ører pr. kilowatt-time solgt, omtrent 0,3 Eurocent - bliver sendt til den svenske nationalbank, hvor de står sikret, uanset hvad der måtte ske med virksomhederne, og er klar til at blive brugt til dekommissioneringen.
Med hensyn til radioaktivt affald vil jeg nævne et specielt dansk problem. Vi har ingen atomreaktorer hos os, men vi har affald - 2-300 kg højradioaktivt affald - fra den tid, hvor vi troede, vi skulle til at lave brændselselementer.
Hvis vi skal deponere dem i Danmark, således som reglerne er i dag, koster det et meget, meget stort beløb; hvis vi derimod fik lov til, under nye regler, som kommissæren antydede, nemlig om samarbejde mellem forskellige lande, var der vel ikke nogen, der kunne have noget imod, at vi fra dansk side placerede godt 200 kg radioaktivt affald sammen med mange tons højradioaktivt affald fra de store lande. Det ville være en forbedring af den samlede økonomi i EU, men det ville naturligvis være en forudsætning, at det pågældende modtagerland godkendte at ville modtage det. Den mulighed findes jo ikke i dag, da hvert land er forpligtet til at tilbagetage sit eget højradioaktive affald; det har ingen mening for små lande, der blot har lidt medicinsk affald og andet.
De Palacio
Hr. formand, for det første demonstreres det her, at der ikke er dobbelte standarder. Det, vi gør, er at gøre de regler og standarder, som vi under forhandlingerne er blevet enige om at kræve af kandidatlandene, til fællesskabsret, eller rettere sagt, at foreslå, at de gøres til fællesskabsret. Vi har krævet, at kandidatlandene overholder dem, og nu vil vi blot sikre, at landene i EU gør det samme.
I den forbindelse vil jeg gøre opmærksom på, at Rådet i 1999 udtalte sig om nødvendigheden af at etablere de størst mulige krav og garantier for nukleare anlæg i EU. Jeg vil minde om, at Rådet i Laeken anmodede om regelmæssige rapporter om den nukleare sikkerhed i Unionen. Med disse forslag efterkommer vi den anmodning.
Og som svar på et spørgsmål, der er blevet stillet før, vil jeg sige, at der i artikel 15 står, at medlemsstaterne hvert år skal informere Kommissionen om de foranstaltninger, der er truffet for at opfylde forpligtelserne, og at Kommissionen hvert andet år skal informere Parlamentet og Rådet om den generelle situation i EU. Det vil sige, at staterne en gang om året tilsender Kommissionen rapporter, og at Kommissionen på grundlag af de rapporter og af peer review hvert andet år udarbejder en rapport til Parlamentet og Rådet om udviklingen og sikkerheden i de nukleare anlæg, og ikke kun kernekraftværker, der er i EU.
Et andet spørgsmål, som er blevet rejst, er, om landene kan nægte at modtage nukleart affald, som de ikke ønsker. Naturligvis, forudsat at det ikke er deres eget. I princippet er ethvert land forpligtet til at tage sig af sit eget nukleare affald. Det er den regel, der gælder for os alle sammen i dag. Og den regel vil fortsat være grundprincippet, hvilket dog ikke udelukker, at to eller tre lande, som frivilligt bliver enige om at dele nogle anlæg eller deponeringssteder, kan gøre det. I betragtning af at der er små lande i EU med store geologiske vanskeligheder, som vil få svært ved at skabe de nødvendige infrastrukturer inden for landets grænser, åbner vi mulighed for, at de kan indgå en aftale med et tredjeland. Og hvis de ikke kan opnå en aftale, må de beholde affaldet i deres eget land, det er indlysende. Ingen skal være forpligtet til at modtage affald fra andre lande, ingen. Det, vi foreslår, er, at forskellige lande kan enes om en fælles deponering, men altid på grundlag af frivillige aftaler.
Hvad angår aftalen med Rusland, drejer det sig slet ikke om at forhandle om EU's eksport af materialer. Vi foreslår det modsatte. Situationen er i korte træk den, mine damer og herrer, at Rusland i øjeblikket leverer fissilt materiale til 19 kernekraftværker i kandidatlande, hvilket er ensbetydende med aktiviteter i en række russiske industrielle anlæg, nogle indtægter og teknologisk og industriel udvikling omkring disse aktiviteter. De landes anlæg har nogle tekniske egenskaber, som gør, at de bedste forsyninger naturligvis stammer derfra, hvor de er kommet hidtil, det vil sige fra den russiske industri. Det er kandidatlandenes situation.
Hvad på den anden side angår de nuværende 15 medlemsstaters situation, har vi for at garantere forsyningssikkerheden en grænse for importen fra et enkelt land. Denne maksimumsgrænse, som er fastsat i Korfu-aftalen, er 20% af den nødvendige mængde kernebrændsel. Vi befinder os tydeligvis i nærheden af det tal. Men hvis kandidatlandenes 19 reaktorer kommer med, vil vi helt klart passere den grænse. Det er det, vi skal finde en løsning på.
Det, som det drejer sig om, når vi taler om aftalen med Rusland, er altså, at de sælger fissilt materiale til en række lande, som ved tiltrædelsen af EU ville kunne få problemer, hvis de gældende regler ikke ændres. Det, vi ønsker til gengæld for den forhandling, er at blive enige med russerne om en forbedring af den nukleare sikkerhed i Rusland og om nedlukning af de russiske førstegenerationsanlæg. Det er det andet element, som vi under denne forhandling ønsker at indføre i vores forbindelser og i vores strukturerede dialog om energi med Rusland.
Hvad angår den finansielle dækning, mine damer og herrer, har Kommissionen i dag besluttet at hæve grænsen for Euratom-lån. Foranstaltningen gik ud på at stille 2 milliarder euro til rådighed. På nuværende tidspunkt har vi næsten opbrugt den eksisterende post. Det skal være helt klart, at denne nye grænse ikke betyder, at der vil være mange flere bevillinger til rådighed. Størstedelen af bevillingerne er allerede blevet brugt og betalt tilbage af låntagerne. Men det, der ifølge reglerne for Euratom-lån er nødvendigt, er at åbne ny faciliteter, at hæve grænsen, så der er midler til rådighed til nedlukning af kernekraftværker i f.eks. Litauen eller Slovenien eller til forbedring af disse kraftværkers sikkerhed. Vi mener, at netop Euratom-lånene er et godt instrument.
Jeg vil i hvert fald sige til Dem, mine damer og herrer, at jeg både her og i Kommissionen gentagne gange har påpeget, at EU skal være bevidst og træffe beslutninger om udgifterne ved nedlukning af nogle kernekraftværker i Østlande, i lande, som bliver medlemmer af EU. Vi ved alle sammen, at nedlukningen af kraftværkerne vil blive fremskyndet, og at der ikke er oprettet nogen nedlukningsfond, at de ikke har penge til nedlukning. Dette er et meget vanskeligt problem. Det blev talt om en donorklub til finansiering af nedlukningen af de kraftværker, men sandheden er, at de midler, som den donorklub har indsamlet, er meget få for ikke at sige lig med nul. Det er noget, som jeg har sagt bekymrer mig meget, og som der skal findes en løsning på.
Hvad angår det svenske eksempel, vil jeg ikke insistere på fælles deponering. Jeg har fortalt, hvad forslaget går ud på. Hvad angår Danmark, er det rent faktisk et land, som har vanskeligheder, men Litauen f.eks. har også et meget alvorligt problem på grund af dets størrelse, det geologiske struktur og dets beliggenhed.
Ayuso González (PPE-DE).
Hr. formand, vi har to problemer: energiforsyningen og emissionerne. Hvad enten vi bryder os om det eller ej, løser kernekraften de to problemer. Samtidig skaber den to andre problemer, nemlig sikkerhed og affaldsforvaltning. Sikkerhedsproblemet vedrører især Østlandene. Denne forhandling kan derfor ikke ignorere den offentlige mening. Jeg mener, at det var meget modigt at tage det spørgsmål op.
Vi bifalder også disse to initiativer fra Kommissionen, og jeg vil gerne stille kommissæren et spørgsmål: Hvordan er disse forslag og initiativer blevet modtaget af kandidatlandene?
Turmes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har på en dag med national tragedie for Luxembourg, hvor 17 personer døde i en flyulykke, vanskeligt ved at tale om nogle mere almindelige sager. Jeg vil dog alligevel komme med en bemærkning og stille et spørgsmål.
Jeg har haft mulighed for at analysere de tekster, som De fremlagde, fru kommissær. Jeg må indrømme, at disse tekster, der især drejer sig om nuklear sikkerhed, er uden betydning, for De kommer ikke med forslag til konkrete europæiske standarder. De lover, at der fremover vil komme direktiver, og De kan måske sige mig, hvornår disse kommende direktiver vil komme.
Et andet svagt punkt ved Deres fremstilling er, at De lægger vægt på artikel 31. Men artikel 31 vedrører strålingsbeskyttelse. I dag afholder artikel 31-arbejdsgruppen om strålingsbeskyttelse møde i Luxembourg. Jeg har drøftet dette med eksperter. De siger til mig, at de ikke føler, at de er kompetente til at vurdere de direktiver, som De foreslår, for det er direktiver om nuklear sikkerhed. Denne holdning deles for øvrigt af Francis Jacob, der er offentlig anklager i en retssag mellem Rådet og Kommissionen, der finder sted ved Domstolen. Hvorfor er De overbevist om, at artikel 31 er god? Afslutningsvis vil jeg spørge, om De her til frokost har diskuteret med hr. Giscard d'Estaing, hvad der er behov for, nemlig en reform af Euratom-traktaten i forbindelse med EU-konventet.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, fru næstformand, uanset om man som De er tilhænger af atomkraft eller som jeg forholder sig kritisk til atomkraft, er de projekter, De har præsenteret i dag, i begge tilfælde meget, meget vigtige og udgør et afgørende skridt, og jeg vil også gerne gratulere Dem dermed. Jeg har to spørgsmål. For det første vil jeg gerne vide, fru næstformand, om De er parat til at udforme informationspolitikken i forbindelse med atomkraft således og også kræve det af de andre lande, at der er fuldstændig information og gennemskuelighed med hensyn til tilfælde af svigt og sikkerhedsforanstaltninger. Vil De også sørge for, at de kontroller, der bliver foretaget, og inspektørernes rapporter bliver offentliggjort, således at borgerne får sikkerhed for, at tingene går rigtigt til?
Det andet spørgsmål vedrører tidsplanen. Hvilken tidsplan forestiller De Dem med hensyn til at træffe en beslutning vedrørende det projekt, De har fremlagt? Er De parat til at gøre Deres for at fremskynde beslutningstagningen?
De Palacio
Hr. formand, jeg vil først svare fru Ayuso González. Hvordan har kandidatlandene modtaget dette forslag? Bl.a. med en følelse af, at de i hvert fald ikke vil blive forskelsbehandlet. For jeg kan fortælle Dem, at et kandidatland sagde til os: "De forlanger noget af os, men hvad kontrollerer De selv, og hvordan ved De, at disse bestemmelser, som De forlanger, at vi skal opfylde, bliver opfyldt af Unionens lande?" Og med hensyn til fremtiden var de meget bekymrede over de rapporter, som de skulle forelægge regelmæssigt. Hvorfor skulle de kræves af dem og ikke af alle de andre?
Jeg vil sige, at det blandt landene i den nuværende Union generelt er blevet modtaget temmelig positivt. Der er lande, som har problemer med et konkret punkt, men generelt har jeg indtryk af, at det ikke er blevet modtaget negativt, og at der er en konstruktiv og positiv indstilling. De er desuden bevidste om den situation, som udvidelsen skaber, og om nødvendigheden af at skabe større gennemsigtighed og give borgerne mere information.
Til hr. Turmes vil jeg sige, at jeg også er rystet over det tragiske flystyrt i Luxembourg, og branden i en togvogn i Frankrig, to begivenheder, der ligger inden for mit ansvarsområde, inden for transport. Det eneste, jeg kan sige, er, at Kommissionen i samarbejde med Dem alle sammen forsøger at udbygge og forbedre sikkerhedssystemerne mest muligt. Vi kender endnu ikke årsagen til de to ulykker, men vi forsøger i hvert fald at undgå lignende situationer med alle midler, såvel forvaltningsmæssige som teknologiske. Vi er alle rystede, og vi føler alle med ofrenes familier.
Hvad angår de fremtidige direktiver, vil jeg sige til medlemmet, at det er procedurer, vi foreslår. Det er rigtigt, at vi ikke er gået i detaljer. Men han ved, at det alt sammen er i teksterne fra WENRA (Western European Nuclear Regulators' Association), som samler sikkerhedsorganer fra de forskellige lande i Unionen, netop for at vi kan forlange de standarder af kandidatlandene. Hertil skal føjes Den Internationale Atomenergiorganisations henstillinger, der som sagt skal gøres til fællesskabsret og derfor kan håndhæves i Unionen.
Retsgrundlaget er artikel 31. Jeg vil sige noget om strålingsbeskyttelse. For det første drager jeg en anden konklusion end generaladvokaten, hr. Jacobs. Hvorfor rejses spørgsmålet om sikkerhed? Netop på grund af den ionisering, der kan ske. Et af formålene er netop at undgå - det er derfor, der træffes sikkerhedsforanstaltninger - at situationer med ionisering opstår. Derfor mener vi, at henvisningen til strålingsbeskyttelse er helt på sin plads. Hvorfor søger man deponeringssteder og kontrolsystemer for radioaktivt affald? Netop for at undgå ionisering og radioaktiv forurening. Altså på grund af strålingsbeskyttelse. Jeg kan fortælle Dem, at dette er et spørgsmål, som vi har diskuteret indgående i Kommissionen, og at Kommissionens juridiske tjeneste naturligvis er helt enig i, at artikel 31 er retsgrundlaget.
Vi har netop i dag haft et arbejdsmøde med hr. Giscard d'Estaing, men vi har ikke foreslået, at Euratom-traktaten skal ændres.
Hvad angår informationspolitikken, hr. Swoboda, mener jeg, at vi vil have gjort et stort fremskridt, hvis vi virkelig hvert andet år gennemfører en debat i Parlamentet og i Rådet, hvor der gøres rede for situationen land for land og gives et samlet billede - der findes allerede nationale debatter om de nukleare anlægs situation i de enkelte lande i Unionen - så også lande, der ikke har nukleare anlæg eller kun har forsknings- eller universitetsanlæg, kan få at vide, hvad der sker i deres egne anlæg og i nabolandets. For nuklear sikkerhed rækker ud over grænserne, og det ved vi alle sammen.
Jeg mener, at vi med en tilbundsgående, velforberedt og veludført debat hvert andet år i Rådet og Parlamentet bidrager til at give gennemsigtig information til borgerne gennem alle Dem og gennem de debatter, der vil finde sted her.
Hvad angår tidsplanen, er forslaget blevet forelagt for ekspertgruppen på Sikkerhedsudvalgets møde i dag, og det er planen, at rapporten skal være færdig om to måneder. Så snart den er færdig, håber jeg, at Kommissionen kan godkende forslagene, og derefter sender vi dem til EØSU, Parlamentet og Rådet til endelig vedtagelse.
Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Hr. formand, det er godt at tale om energispørgsmål og diskutere dem nærmere, og det er også godt, at alle nu bliver omfattet af de samme sikkerhedsstandarder. Vi skal imidlertid holde hovedet koldt. Når der udarbejdes forslag til lovgivning, skal alt baseres på videnskabelige og tekniske fakta og ikke politisk forkærlighed. Den Internationale Atomenergiorganisation (IAEA) er en sagkyndig organisation, hvis kompetenceniveau der globalt er tillid til, og det er vigtigt, at IAEA's ekspertudtalelser også høres i denne sammenhæng. Jeg håber ikke, at Kommissionen nu opretter endnu et superreguleringsorgan, der skal fungere side om side med IAEA og forvalte den samme slags spørgsmål, da IAEA er meget vigtig på verdensplan. Det er imidlertid vigtigt, at EU-sikkerhedsstandarderne er så høje, at vi kan kræve det samme af ansøgerlandene.
Jeg kunne ikke desto mindre godt tænke mig at spørge Kommissionen, hvordan den agter at tage nationale reguleringsorganer i betragtning ved udarbejdelsen af denne direktivpakke. Der træffes beslutning om energispørgsmål nationalt - og det er sådan, det skal være - og de nationale reguleringsorganers rolle vil også være af yderste vigtighed i fremtiden.

Clegg (ELDR).
Hr. formand, der er allerede tvivl om, hvorvidt den nukleare sektor kan overleve i et liberaliseret energimarked, hvilket illustreres af British Energys problemer i Det Forenede Kongerige. Jeg så gerne, at De, fru kommissær, i dag forsikrer os om, at denne pakke på ingen måde kan bruges som redningsaktion for den nukleare sektor, således at andre energikilder påvirkes, og den nukleare sektor ikke får en uretfærdig fordel på det europæiske indre marked for energi. Dækningen af de særdeles store omkostninger ved f.eks. bortskaffelse af affald må ikke blot fjernes fra regnskabsbøgerne i de virksomheder, der producerer nuklear energi.
De sagde i Deres redegørelse, at De ville sikre, at midler til nedlukning under ingen omstændigheder ville kunne omdirigeres som krydssubsidiering til kommerciel drift af nukleare virksomheder. Kan De bekræfte, at dette på ingen måde fraviges, og at midler til nedlukning under ingen omstændigheder må bruges til kommercielle formål?
McNally (PSE).
Hr. formand, kommissæren arbejder under de snærende bånd af den udemokratiske og anakronistiske Euratom-traktat. Kan De trods det acceptere Europa-Parlamentets behov for at afgive udtalelse om de to direktiver og den meddelelse, som De forelægger for os, især om, hvorvidt opbevaringen af højradioaktivt affald dybt nedgravet er godtgjort? Dette er i strid med synspunkterne hos British Royal Society, der mener, at det ikke er videnskabeligt godtgjort.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Hr. formand, først vil jeg sige, at jeg kommer fra Lorraine-området, og jeg ønsker ligeledes at give udtryk for min kondolence til de familier, der er berørte af jernbanekatastrofen. Jeg vil gerne minde om, at jeg stadig er en ivrig fortaler for jernbanen.
Fru kommissær, hvad angår atomkraft, er jeg først og fremmest temmelig overrasket over, at vi har kunnet læse Deres forskellige forslag i Le Monde, inden De fremlagde Dem for os her i Europa-Parlamentet. Det er en smule beklageligt. Personligt er jeg overhovedet ikke overbevist - og jeg har på fornemmelsen, at De heller ikke selv er det - om en række af Deres forslag og særlig Deres forslag vedrørende dyb deponering. De er udmærket klar over, at det er et meget væsentligt spørgsmål. De ved, at der på nuværende tidspunkt ikke findes en løsning vedrørende forvaltning af affald, og at der ikke i dag findes teknikker, der gør det muligt at reducere radioaktiviteten i radioaktivt affald. Da Frankrig i 1974 indledte et stort projekt om nuklear energi, blev det bekendtgjort for alle, der gad at høre det, at om 30 år ville disse affaldsproblemer være løst. I dag 30 år efter er disse problemer ikke løst.
Jeg har personligt det indtryk, at De med Deres forslag snyder offentligheden lidt. De ønsker til syvende og sidst at give indtryk af, at De med disse beslutninger vil sikre den nukleare energi i Europa. Men det er overhovedet ikke sikkert. 
Fru kommissær, hvordan vil De retfærdiggøre, at de nye økonomiske støtteordninger anvendes til den nukleare sektor - selv om f.eks. de franske borgere allerede har betalt meget til den nukleare sektor - og at der endnu ikke er fundet en løsning vedrørende affaldsforvaltningen, når De samtidig ved, hvor vanskeligt det var overhovedet at finde midler til sektoren for vedvarende energi.
Mombaur (PPE-DE).
Hr. formand, vores borgere vil helt sikkert finde dagens emner meget interessante, og de gør det muligt at afslutte et lidt skizofrent forhold, idet vi hidtil har forlangt mere af kandidatlandene under forhandlingerne end af vores egne medlemsstater. Derfor vil jeg gerne lykønske Kommissionen med, at den følger forslaget fra næstformanden, og nævne endnu et vigtigt argument for fællesskabsstandarder. Jo før vi har fællesskabsstandarder, jo før får vi mulighed for, at de også har virkning udadtil, f.eks. i Rusland og Ukraine, hvilket er i vores interesse og meget vigtigt. Desuden ville det være den bedste måde at støtte IEAE på.
Fru næstformand, jeg har et spørgsmål til Dem i den forbindelse. Kan De kort gøre rede for, på hvilke punkter forslagene fra Kommissionen går videre end den hidtidige forhandlingslinje over for kandidatlandene?
De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil minde Dem om betænkningen af hr. Rübig, som blev behandlet i Parlamentet for ikke så længe siden, hvor der netop blev gjort rede for, at det var hensigtsmæssigt at fastsætte nogle europæiske standarder for nuklear sikkerhed, som er bindende i hele EU og ikke kun for kandidatlandene.
Når jeg stiller dette forslag, følger jeg i virkeligheden en beslutning truffet af Parlamentet, og jeg er særdeles tilfreds med, hr. formand, mine damer og herrer, at være enig med Parlamentet og at kunne efterkomme en næsten enstemmig anmodning fra Parlamentets side. Det er det første, jeg vil sige til Dem.

For det andet kan nogle af Dem nære mistanke om alle mulige skjulte hensigter - anden, tredje, fjerde, femte og sjette hensigt. Men der er objektive og ubestridelige kendsgerninger. Med disse forslag vil vi, hvis de bliver vedtaget i de kommende måneder, hvilket jeg håber, at de gør, forøge garantierne for, at sikkerheden i alle kraftværker og alle anlæg i EU er mest hensigtsmæssig og har et meget højt niveau. Vi vil forøge garantierne for, at problemet med nukleart affald bliver løst, i hvert fald hvad angår passende deponering og oplagring, med nogle tidsfrister. Vi vil forøge garantierne for, at de midler, der er nødvendige for nedlukning af anlæg, der i øjeblikket er mere eller mindre forurenede, vil eksistere og være til rådighed, når der er behov for dem.
Og derfor vil vi forøge det, som vi af hensyn til borgerne efter min mening bør forøge: garantierne, tilliden, informationen og gennemsigtigheden. Det er den objektive kendsgerning. Alt andet er fortolkninger. Det er det, jeg ønsker.
De har nævnt vedvarende energikilder. Jeg vil blot minde Dem om, mine damer og herrer, at mit første forslag gik ud på at fremme energiproduktion på grundlag af vedvarende energikilder - det var ikke sket før - med kvantificerede mål for de forskellige stater i Unionen. Derefter stillede jeg et forslag om biobrændstof. Jeg har stillet adskillige forslag om energieffektivitet - konkret et om bygninger, som er meget ambitiøst. Jeg vil sige til Dem, mine damer og herrer, at jeg på ingen måde har forsømt spørgsmålet om vedvarende energikilder og energieffektivitet. Tværtimod. Jeg har lige fra starten engageret mig i det. Men det betyder ikke, at det ikke er nødvendigt at forbedre sikkerheden i nukleare anlæg i hele EU - ikke kun i kernekraftværker, men også i universitets- og forskningsanlæg og andre typer anlæg - og at forbedre alle former for information og sikkerhed ved håndtering af affald i EU.
Tredje spørgsmål vedrører Le Monde. Kære medlem, jeg er ikke den, der lækker information, det kan jeg forsikre Dem for. Desuden har jeg på et tidspunkt selv været offer for en læk, men af princip lækker jeg naturligvis ikke information. Denne pakke om nuklear sikkerhed er blevet vedtaget i formiddag, og nu forelægger jeg den for Dem.
Hvad angår teknologier, foreslås der en pakke om forskning og tilskyndelse til forskning. Der er forskningsområder - f.eks. det, der kaldes separation og transmutation - som kan bidrage med løsninger. Der er ikke sikkerhed for det, men de kan bidrage med løsninger. Da resultaterne af den forskning ikke er garanteret, skal problemet med deponering langt nede i undergrunden løses i mellemtiden. Men der foregår forskning og med store positive fremtidsperspektiver.
Mine damer og herrer, med dette mener jeg, at vi styrker sikkerheden, garantien og informationen til borgene. Det drejer sig ikke om at skabe et nyt forskningsorgan. Tværtimod, det er de nationale myndigheder - og kontrollørerne - der vil få ansvar for forskning i hele Unionen.
Hvad angår problemet med illoyal konkurrence inden for det indre marked for elektricitet, fremgår det klart af artikel 11 og det tilhørende bilag, at nedlukningsmidler udelukkende kan anvendes til de fastsatte mål, det vil sige til nedlukning af nukleare anlæg til sin tid, noget der desværre ikke er tilfældet i flere lande i EU i dag, hvor de midler indgår i den samlede masse, i selskabernes samlede regnskab, og derfor kan anvendes til alle mulige driftsformål.
(Bifald)
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om resultaterne af Det Europæiske Råds møde i Bruxelles den 24.-25. oktober 2002.
Jeg vil gerne føre min personlige taknemmelighed over for statsminister Fogh Rasmussen til protokols for det engagement, han har udvist over for Europa-Parlamentet. Han har udstukket en kurs, som jeg håber, at de fremtidige formandskaber følger på mødet med Formandskonferencen forud for det danske formandskab. Før topmødet i København mødes han endnu en gang med Formandskonferencen. På plenarmødet i Strasbourg den 19. november 2002 bidrager han exceptionelt til forhandlingen om udvidelsen under tilstedeværelse af observatører i form af parlamentsmedlemmer fra tiltrædelseslandene. Det sker naturligvis ud over den normale dialog, som statsministeren deltager i. Jeg vil gerne på vegne af Europa-Parlamentet give udtryk for min personlige taknemmelighed.
Fogh Rasmussen
. Hr. formand, allerførst vil jeg gerne sige mange tak for den positive velkomst, og jeg vil ligeledes benytte denne lejlighed til at udtrykke min stærke påskønnelse af det gode og tætte samarbejde mellem Europa-Parlamentet og det danske formandskab. Det er et samarbejde, vi tillægger den allerstørste betydning, og derfor er det en stor glæde for mig at notere, at samarbejdet finder sted på den allermest positive facon.
Europa-Parlamentet og formandskabet har et fælles projekt. Vi deler den samme vision, vi arbejder for et fælles mål. Udvidelsen af EU er vor generations største politiske opgave. Det er en udfordring og en mulighed, der rækker ud over vor egen tid. Udvidelsen er på godt og ondt forankret i vores fælles historie og vil få afgørende betydning for vore efterkommeres liv og muligheder. Udvidelsen af EU markerer afslutningen på det 20. århundredes europæiske tragedie, og er porten til en fælles fremtid for vore folk i frihed, fred og velstand.
Europas historie har været hjemsøgt af krige, kriser og menneskelig ulykke. Til gengæld er Europa og vor europæiske kultur også karakteriseret ved en enestående evne til at genrejse sig, til at genfinde sig selv, til både at genopdage og redefinere sine værdier og mål.
Det 20. århundrede var en ulykke for Europa. To skrækkelige verdenskrige sled vort kontinent i stykker. Anden Verdenskrigs ragnarok blev fulgt af mere end 40 års kommunistisk diktatur i Central- og Østeuropa. I næsten et halvt århundrede levede vi med en kunstig deling af Europa.
Før Første Verdenskrig var vort kontinent præget af optimisme, selvtillid og en tro på fremtiden. De værdier blev overdøvet af kanontordenen i august 1914 og blev trampet til døde i verdenskrigens skyttegrave. Vi har aldrig for alvor genfundet den optimisme og tro på fremtiden, der prægede de første år af det 20. århundrede.
Udvidelsen af EU markerer begyndelsen på en ny epoke i Europas historie. Udvidelsen kan bibringe Europa den dynamik og den kraft, der kan skabe grundlaget for en ny europæisk bevidsthed. Udvidelsen er nøglen til Europas fremtid.
Efter 90 år - fra 1914 til 2004 - kan vi endelig afslutte ét af de mest blodige og mørke kapitler i Europas historie. Det er en opgave, der inspirerer, - et ansvar, der forpligter.
På denne baggrund vil jeg gerne takke Europa-Parlamentet for dets vedvarende og uforbeholdne støtte til udvidelsesprojektet. Denne støtte kom senest til udtryk under forhandlingerne på plenarmødet den 23. oktober, og blev udtrykt stærkt af Parlamentets formand over for Det Europæiske Råd på topmødet i Bruxelles. På formandskabets vegne vil jeg gerne takke for denne klare og stærke melding fra Parlamentet.
Det er også på denne baggrund, at jeg med stor glæde kan meddele Dem alle her i dag, at Det Europæiske Råd på topmødet i Bruxelles bekræftede EU-landenes fulde opbakning til udvidelsen. Vi traf en række afgørende beslutninger. De betyder, at første runde af udvidelsesforhandlingerne kan afsluttes i København til december.
Dog vil jeg understrege, at udvidelsen er langt fra sikret endnu. Vi står fortsat med en kæmpeopgave foran os, og med begrænset tid til rådighed. Vi forhandler samlet med 27 lande, og vi har 37 dage til at nå til et resultat - intet er givet.
Men der ligger nu et spor for de videre forhandlinger: Formandskabet og Kommissionen har et fast grundlag at forhandle på frem til topmødet i København, og det skaber klarhed. Det skaber klarhed for os i de nuværende medlemsstater, og det skaber klarhed for kandidatlandene. De bliver ikke stillet over for et "fait accompli". Vi møder dem med et tilbud om konkrete forhandlinger, og med en opfordring til at yde den sidste afgørende indsats. Der skal ikke herske tvivl om, at vi i formandskabet går til opgaven med al vor energi og med en utrættelig vilje til at nå resultater.
Formandskabet havde tre målsætninger før topmødet i Bruxelles:
Vi ønskede for det første at få skabt enighed om grundlaget for de afsluttende forhandlinger med kandidatlandene om udvidelsen. Det vil sige beslutninger om landevalg, beslutninger om de udestående finansielle spørgsmål og beslutninger om de sidste, åbne institutionelle emner.
For det andet ville vi sikre enighed om en fælles EU-linje i spørgsmålet om transit mellem Kaliningrad og Rusland, således at der ligger et klart grundlag for forhandlingerne frem mod EU-Rusland topmødet den 11. november.
Og endelig, for det tredje, lagde vi fra formandskabets side vægt på at gennemføre topmødet i Bruxelles i overensstemmelse med beslutningerne fra Sevilla-topmødet. Disse beslutninger betyder kortere samt mere effektive og fokuserede møder i Det Europæiske Råd.
Jeg kan med tilfredshed konstatere, at vi på alle tre områder opnåede det, vi gerne ville.
Det lykkedes at give topmødet en form, der afspejlede ånden og beslutningerne fra Sevilla. Et kort møde af godt ét døgns varighed med en koncentreret dagsorden, som var grundigt forberedt, en dagsorden som var udformet i størst mulig åbenhed. Jeg kan nævne, at man har kunnet finde den kommenterede dagsorden for topmødet på formandskabets hjemmeside i ugerne op til Bruxelles, således at alle har kunnet følge med i forberedelserne.
Jeg har personligt lagt stor vægt på, at topmødet i Bruxelles blev så fokuseret og så resultatorienteret som muligt, og jeg er godt tilfreds med resultatet. Jeg finder, at det lykkedes at skabe nogle procedurer, der forhåbentlig vil kunne tjene til inspiration for fremtidige formandskaber.
Også med hensyn til Kaliningrad nåede formandskabet sine mål i Bruxelles. Det Europæiske Råd tilsluttede sig de detaljerede konklusioner, som udenrigsministrene havde opnået enighed om den 22. oktober.
Der er således sikret et grundlag for de videre forhandlinger med Rusland. EU's linje er klar. Vi ønsker at finde en løsning, der tager højde for Ruslands problemer, som samtidig respekterer Litauens suverænitet og Schengen-samarbejdets regler.

Det er klart, at udvidelsen var hovedemnet i Bruxelles. For formandskabet var det afgørende at få rammerne på plads for de videre forhandlinger med kandidatlandene. Vi gjorde det meget klart for alle, at det var nu - og ikke til december - beslutningerne skulle træffes, og vi havde koncentreret dagsordenen om netop de centrale spørgsmål. Bl.a. af disse grunde fik vi truffet de nødvendige beslutninger. Jeg skal ikke her gennemgå konklusionerne fra topmødet i detaljer. Konklusionerne er korte og klare og taler for sig selv, men jeg vil fremhæve de væsentligste beslutninger.
Det Europæiske Råd godkendte Kommissionens anbefalinger om landevalg. Det vil sige, at 10 lande: Cypern, Estland, Letland, Litauen, Malta, Polen, Slovakiet, Slovenien, Tjekkiet og Ungarn vil kunne afslutte forhandlinger ved udgangen af året.
For så vidt angår Bulgarien og Rumænien, besluttede vi at støtte disse to lande i deres bestræbelser for at nå målet om medlemskab i 2007. Topmødet i København vil træffe konkrete beslutninger om, hvordan vi styrker deres forberedelser til medlemskab. Budskabet til Bulgarien og Rumænien er klart. Udvidelsen fortsætter. EU er åbent for europæiske lande, som ønsker at blive medlem, og som opfylder kravene for medlemskab.
Vi sendte også et klart signal til Tyrkiet. Der er tilfredshed i Det Europæiske Råd med de fremskridt, som Tyrkiet har gjort i retning af at opfylde det politiske Københavns-kriterium.
(Bifald)
Vi opfordrer Tyrkiet til at fortsætte reformprocessen - ikke mindst i form af faktisk gennemførelse af de vedtagne reformer. Vi vil træffe nye beslutninger om Tyrkiet på topmødet i København.
I tilknytning til landevalg drøftede vi spørgsmål om overvågning og beskyttelsesklausuler. Også på dette område tilsluttede Det Europæiske Råd sig Kommissionens forslag med en enkelt justering. Vi forlængede den periode, hvor de særlige foranstaltninger skal gælde, fra to til tre år.
Det Europæiske Råd traf ligeledes beslutning om de sidste udestående institutionelle spørgsmål. Det drejede sig om de nødvendige justeringer i lyset af overgangen fra 15 til forhåbentligt 25 medlemsstater. Stats- og regeringscheferne tiltrådte det kompromis, som formandskabet allerede havde opnået på udenrigsministrenes møde den 22. oktober. Hermed er der også på dette område fastlagt et klart forhandlingsgrundlag for formandskabet i forhold til kandidatlandene.
Det vanskeligste emne på dagsordenen for topmødet i Bruxelles var de udestående finansielle spørgsmål. Men det lykkedes at nå et resultat. Vi traf tre afgørende beslutninger.
Med hensyn til den direkte landbrugsstøtte tilsluttede Det Europæiske Råd sig Kommissionens forslag: Indfasning begynder i 2004 med 25% og afsluttes i 2013 på 100%. Indfasningen vil ske inden for en ramme af finansiel stabilitet. Der bliver lagt et loft over de samlede årlige udgifter til markedsordninger og direkte støtte i et EU med 25 medlemsstater. Disse udgifter må ikke overstige niveauet for 2006 forhøjet med 1% om året, hvilket betyder, at overstiger inflationen 1%, vil der ske et realt fald i landbrugsudgifterne.
Vi opnåede ligeledes enighed om niveauet for et samlet beløb til strukturfondsindsats i de nye medlemslande. Der bliver tale om 23 milliarder euro i perioden 2004 til 2006, og om en mindre reduktion i forhold til Kommissionens forslag, som var på godt 25 milliarder euro.
For det tredje fik vi spørgsmålet om budgetkompensation på plads. Jeg finder det meget vigtigt, at vi fik slået fast, at intet nyt medlemsland må opleve at blive stillet ringere i perioden fra 2004 til 2006, end det er tilfældet i 2003. Det er et vigtigt og et rigtigt signal til kandidatlandene.
Så vidt hovedpunkterne på Det Europæiske Råds møde, og så vil jeg afslutningsvis blot nævne, at Det Europæiske Råd også mødtes med formanden for Konventet om EU's fremtid, Præsident Valéry Giscard d'Estaing. Han afrapporterede om arbejdet i konventet, og vi vil atter mødes med konventets formand på topmødet i København.
"Fra København til København" - det står som motto for det danske formandskab. Det er udtryk for en vision om at kunne bidrage til et projekt og en proces af enestående karakter, ligesom det også er udtryk for en meget konkret ambition om at få afsluttet et stykke arbejde, der er lagt i vore hænder.
Topmødet i Bruxelles bragte os et afgørende skridt nærmere København, samtidig med at det markerede det sidste stop før topmødet i København.
Hvad er der så på vejen fra Bruxelles til København? Hvad ligger foran os de næste uger? Svaret er: hårdt arbejde. Hårdt arbejde og vedvarende, intense forhandlinger.
Vi er allerede i fuld gang. Den 28. oktober mødte jeg stats- og regeringscheferne fra kandidatlandene for at give dem en personlig og direkte redegørelse for topmødet i Bruxelles, og allerede dagen efter begyndte drøftelserne på embedsmandsplan.
Det Europæiske Råds beslutninger i Bruxelles har skabt et grundlag for de videre forhandlinger. Men det er klart, at hvis vi skal nå et resultat til tiden, kræver det en stor indsats og kompromisvilje fra alle involverede, medlemsstater såvel som kandidatlande.
Europa-Parlamentet og Kommissionen har vedvarende været stærke drivkræfter i udvidelsesprocessen. På det danske formandskabs vegne vil jeg endnu en gang gerne takke Europa-Parlamentet og Kommissionen for det gode samarbejde, og opfordre til, at vi også i de kommende uger forener vore kræfter for at få nå vort fælles mål - at afslutte første runde af udvidelsesforhandlingerne i København til december; denne sammenhæng ser jeg meget frem til at deltage i den store udvidelsesdebat her i Parlamentet om to uger - den 19. november.
Hr. formand, jeg håber, at vi her i fællesskab kan sende et stærkt budskab til Europas folk og regeringer om, at tiden nu er inde til at afslutte 10 års arbejde, at tiden er inde til at åbne porten til vores fælles fremtid, at tiden er inde til at træffe den afgørende beslutning om udvidelsen.
(Bifald)

Prodi
Hr. formand for Parlamentet, hr. statsminister, mine damer og herrer, Resultaterne af Det Europæiske Råd i Bruxelles er nu kendt af alle. Det var et Råd, der var godt tilrettelagt og ledet af det danske formandskab, og som gjorde det muligt for os at fjerne alle de hindringer, der kunne stå i vejen for beslutningen om udvidelsen.
Lad mig derfor offentligt og på det varmeste takke den danske statsminister, som har ladet udvidelsen komme i allerførste række i halvåret med dansk formandskab.
Vi har fået mandat til at afslutte tiltrædelsesforhandlingerne med 10 lande inden årets udgang. Hermed har Rådet gjort en stor gestus, der viser åbenhed, tillid og anerkendelse af de bestræbelser, som ansøgerlandenes regeringer, parlamenter og civile samfund har udfoldet i disse år. Vi er således yderst tilfredse med denne beslutning.
Det var et Råd, hvor alle regeringerne nærmede sig det mål, som jeg fortsat vil kalde historisk. Jeg vil også understrege den solidaritet, som man i Bruxelles udviste over for ansøgerlandene, der stadig har behov for finansiel bistand for at kunne nærme sig udviklingsniveauet på resten af kontinentet.
Bruxelles-mødet var resultatet af en indsats, der dag efter dag gjorde det muligt for os at gøre de mest pessimistiske forudsigelser til skamme og én efter én fjerne de vigtigste hindringer på vejen mod Europas samling.
Efter 10 år vil der derfor i København blive skrevet et andet grundlæggende kapitel af vores fælles historie.
Desuden støttede Det Europæiske Råd Kommissionens anbefalinger vedrørende Bulgarien og Rumænien, og det godkendte landenes eget forslag om tiltrædelse i 2007. Vi vil således foreslå de foranstaltninger, som er nødvendige for en ny tidsplan og for at styrke den finansielle bistand, og som Det Europæiske Råd i København kan træffe beslutning om.
Endvidere er vores periodiske rapport om Tyrkiet blevet positivt modtaget. På grundlag heraf vil Det Europæiske Råd i København træffe beslutning om den næste fase af Tyrkiets ansøgning. Det netop afholdte valg i Tyrkiet gør det desuden endnu mere nødvendigt at beslutte, hvilke retningslinjer der skal udstikkes for denne nye fase.
Vi har ingen tid at spilde. Allerede i sidste uge forelagde vi konklusionerne fra Rådet i Bruxelles for alle repræsentanterne for de 10 ansøgerlande. Det skal understreges, at vi ikke foreslår vores ansøgerpartnere en pakke, som de skal sige ja eller nej til, eftersom der stadig er mulighed for acceptable kompromiser.
Det Europæiske Råd har således givet mandat til at forhandle om de institutionelle og finansielle kapitler, der endnu ikke er afsluttet, og det godkendte generelt vores forslag.
Hvad tildelingen fra strukturfondene angår, er det foreslåede beløb på 23 milliarder euro lavere end Kommissionens oprindelige forslag. Der er dog tale om et uhyre stort beløb, som er i tråd med de økonomiske og sociale målsætninger for udvidelsen.
Endelig har man takket være alle parters indsats indgået en meget vigtig aftale om landbruget.
Efter København kommer vejen mod udvidelsen til at gå over Athen, hvor tiltrædelsestraktaterne vil blive undertegnet i april 2003. På den måde kan vi nå det mål, der blev opstillet for længe siden, nemlig de nye ansøgerlandes deltagelse i valget til Europa-Parlamentet i 2004.
Udvidelsen er således ved at blive en realitet. Der er ganske vist nogle spørgsmål, som skal følges opmærksomt i de næste to år, også efter de nye landes indtræden i EU, sådan som vi har anført i vores periodiske rapport. Jeg skal minde om, at vi seks måneder før tiltrædelsen vil udarbejde en rapport til Det Europæiske Råd om de fremskridt, der er gjort. Og ud over en almindelig økonomisk beskyttelsesklausul kan man påberåbe sig to særlige klausuler, såfremt de nye medlemsstater ikke overholder de forpligtelser, de har påtaget sig under forhandlingerne om det indre marked og de retlige og indre anliggender. Men det er ikke spørgsmål, der kan standse hele processen.
Den femte udvidelse vil således være centrum for vores indsats i det kommende år. Foruden de forskellige formelle skridt, der kræves i tiltrædelsesprocessen, vil vi koncentrere os om tilpasningen af de finansielle overslag for perioden 2004-2006 og om det forberedende arbejde i Kommissionen og de øvrige institutioner. Vi skal bl.a. sikre, at EU's acquis finder fuld og effektiv anvendelse i hele Unionens retsområde fra tiltrædelsens første dag. Det bliver i almindelighed af afgørende betydning, at vi gør os nogle indgående overvejelser for at tage hensyn til den nye kvantitative, men især kvalitative dimension, vi skal arbejde i efter udvidelsen.
Vi er nemlig ved at træde ind i en ny virkelighed, i en Union med 25 lande. Og vi er ved at udarbejde en ny samfundsplan for det europæiske kontinent, hvilket kræver en stærk folkelig opbakning.
Den vesteuropæiske integrationsproces og den lille europæiske identitet bliver endelig til en plan for kontinentets samling.
At udvide EU er nemlig ensbetydende med at foreslå en ny filosofi for de internationale forbindelser og at fuldføre en intern reformproces, der vedrører alle aspekter af ansøgerlandenes samfund.
Enhed og mangfoldighed samt et fællesskab af værdier og forskelle vil i endnu højere grad blive de træk, der kendetegner EU. Selve Europa er med sin nyere historie en anerkendelse af identiteter og forskelle. Det udvidede EU bliver det første forsøg på at skabe en ny slags statsborgerskab på kontinentalt plan, og det bliver den stærkeste multiplikator for borgernes rettigheder.
Men netop i det øjeblik, hvor vi afslutter dette store fælles foretagende, og hvor vi er enige om at virkeliggøre samlingen af det europæiske kontinent, skal vi også sende et klart budskab til de stater, som ikke deltager i denne proces, men som har meget store forventninger til EU. Jeg tænker her på Balkanområdet. Til dem må vi sige, at EU's døre står åbne, og at det er vores ønske at have dem ved vores side så hurtigt som muligt. På dette punkt, nemlig udsigten til tiltrædelse, skal vi udtrykke os klart og utvetydigt. Lige så klart må vi også sige dem, at den tid, der skal til for at nå dette mål, afhænger af deres vilje til at gennemføre den række reformer, som er nødvendige for, at de kan blive fuldgyldige medlemmer af EU. Vores opgave vil bestå i at støtte disse bestræbelser ved at fastlægge en fælles tidsplan, hvor der stilles instrumenter og midler til rådighed for dem, og ved fuldt ud at udnytte stabiliserings- og associeringsprocessens muligheder.
At udvide betyder også at lægge grunden til en mere definitiv ordning for dette nye, store EU's forbindelser med de nærmeste naboer. Udvidelsesstrategien og naboskabspolitikken er nemlig snævert forbundne. Vi skal være i stand til at vise, at en udvidelse ikke er ensbetydende med at udelukke dem, der ikke er omfattet af udvidelsen, at en udvidelse ikke er ensbetydende med at bygge mure og barrierer. Derfor skal vi begynde at definere mere nøjagtigt, hvad vi forstår ved særlige forbindelser med det udvidede EU's naboregioner fra Rusland til Middelhavet.
Den løsning, der f.eks. er fundet for Kaliningrads vedkommende, er et vigtigt aspekt af forbindelsen med Den Russiske Føderation, en forbindelse, som skal udvikles og styrkes. Udvidelsen er nemlig også en fantastisk anledning til at nyfortolke vores rolle i verden og til at opfinde en ny slags politisk regionalisme ved at omlægge områderne på vores kontinent.
Ud fra denne nye synsvinkel bliver det dog endnu mere tvingende nødvendigt, at vi beslutsomt og modigt giver os i kast med de grundlæggende spørgsmål, som Det Europæiske Konvent drøfter i disse måneder. Den enighed, der er opnået om de finansielle spørgsmål, gør det nemlig ikke mindre nødvendigt at overveje Fællesskabets budget og dets gennemsigtighed, forståelighed og egnethed til at klare de nye udfordringer, vi står over for. Derfor skal vi foretage en bedre definition af EU-midlernes karakter og styrke den rolle, som Europa-Parlamentet skal spille.
Vanskelighederne i forbindelse med ratificeringen af Nice-traktaten, som nu heldigvis er overvundet, må dog ikke få os til at glemme nødvendigheden af demokratisk deltagelse, forenkling og større lovliggørelse. Det er mål, som vi skal forfølge gennem institutionsreformerne. Det arbejde, som konventet hidtil har udført, og navnlig det seneste dokument, som dets formand har forelagt os, udgør et vigtigt bidrag og et henvisningsgrundlag for de kommende forslag. Jeg vil snart få lejlighed til at udtale mig om disse spørgsmål her i Parlamentet.
Verheugen
. (DE) Hr. formand for Parlamentet, hr. formand for Rådet, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil også gerne rette en tak til formandskabet og Parlamentet. Med det fælles pres fra de tre institutioner er det lykkedes at nå til et gennembrud i forhandlingerne, og at vi nu trygt kan forvente, at dette nutidens største EU-projekt kan afsluttes som planlagt i København til december. Det politiske momentum er blevet endnu stærkere efter Bruxelles, end det var tidligere, og hvis der er noget, der virkelig er blevet tydeligt ved dette rådsmøde, så er det den stadig stærkere fælles vilje til at få et vellykket projekt Europas forening.
Nu vil jeg gerne underrette Dem kort om det videre forløb. Rådsformanden har allerede påpeget over for Dem, at vi ikke har spildt tiden og allerede sidste mandag underrettede kandidatlandene om resultaterne, og allerede dagen efter indledte vi yderligere en forhandlingsrunde, der nu er blevet afsluttet. I denne forhandlingsrunde handlede det om at fastslå, hvilke uafklarede punkter der stadig var i kandidatlandene. Vi har nu et fuldstændigt overblik over alt og hvert enkelt punkt, der skal afklares som led i forhandlingerne, og her er der både en dårlig og en god nyhed. Jeg starter med den dårlige nyhed: Der ligger langt mere på bordet, end man kunne have eller skulle have forventet. Den gode nyhed er, at der ikke er noget af det, der ikke kan klares inden for tidsplanen, hvorfor det altså forekommer realistisk med en tidsplan, ifølge hvilken der skal afsluttes en anden forhandlingsrunde forud for Rådet (almindelige anliggender) den 18. november og allerede i den forbindelse klares virkelig mange af de endnu uafklarede spørgsmål. Afslutningsvis skal der så afholdes en sidste runde, der skal munde ud i tiltrædelseskonferencerne umiddelbart inden Rådet (almindelige anliggender) i København.
Tillad mig afslutningsvis at komme med en enkelt politisk bemærkning, som imidlertid er meget vigtig for mig. Det bliver absolut nødvendigt at føre forhandlingerne i de få tilbageværende uger på overordentlig politisk vis. Nu kan vi ikke længere som tidligere forhandle meget teknisk - ofte også med virkelig mange spørgsmål frem og tilbage. Nu handler det derimod virkelig også om klare politiske prioriteter og politiske afgørelser. Jeg må understrege, at vi tidligere har forlangt virkelig meget af kandidatlandene i forhandlingerne, og at EU's holdninger ikke altid har været præget af den dybeste forståelse for kandidatlandenes problemer, men meget ofte af egne behov.
Jeg vil ganske enkelt minde om, at det ikke kun er den offentlige mening i medlemsstaterne, der skal tages hensyn til, når det nu handler om at udarbejde pakken for de afsluttende forhandlinger. Vi skal også tænke på, at regeringerne og parlamenterne i kandidatlandene skal overbevise deres offentlige mening om, at det er godt at tiltræde EU. Tillad mig også at påpege, at den hidtidige transformationsproces, som vi har oplevet i de central- og østeuropæiske lande, har ført til meget forskellige resultater. Menneskene i transformationslandene nyder frihedsrettigheder, som de aldrig før har kendt til, de nyder demokrati og menneskerettigheder. Men vi bør ikke overse, at de økonomiske fordele og stabilitetsfordele, der er opstået gennem forandringerne, hovedsageligt har været på vores side. Indtil nu har vi haft den store økonomiske fordel af disse landes overgang til markedsøkonomi, og disse forandringer har været og er stadig forbundet med store sociale belastninger. Nu er det på tide at sende et klart og tydeligt signal om, at vi også værdsætter de enorme præstationer, som samfundene dér har ydet i de sidste 10 år, og det skal vi gøre ved, at vi beslutter os for en vis generøsitet i forhandlingernes slutfase.
Det handler ikke om at røre ved nogle fundamentale principper i fællesskabspolitikkerne eller fællesskabsmetoden. Intet af det, de kommende medlemslande ønsker, har fundamental betydning for os, men det kan have fundamental betydning for dem og deres evne til at vinde den nødvendige støtte, og derfor håber jeg meget, at vi alle i fællesskab - Rådet, Kommissionen, Parlamentet - kan udvise den nødvendige fleksibilitet til at gøre projektet til en succes, ikke kun for os som politikere, men især for dem, det egentlig handler om, for menneskene i medlemslandene og i de kommende medlemslande.
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, mine damer og herrer, kære kolleger, der har vel kun sjældent været et spørgsmål og en løsning på problemer, hvor rådsformandskabet, Ministerrådet som helhed, Kommissionen og vi i Parlamentet har handlet så samlet og i så høj grad i fællesskab. Jeg vil gerne sige følgende vedrørende de centraleuropæiske landes medlemskab - naturligvis også Maltas og Cyperns, men på grund af den kommunistiske fortid især de centraleuropæiske landes: De har fortjent, at vi dokumenterer denne store, historiske enighed.
Det glædede mig meget, hr. rådsformand, at De satte Deres redegørelse i denne historiske kontekst, og jeg mener, at vi skal gøre det. Men jeg vil også gerne tilføje, at Europa først har bestået sin prøve, når resultatet i konventet om en europæisk forfatningstraktat opnår den samme enighed hos regeringerne, hos Kommissionen og hos Europa-Parlamentet, således at Europa får nogle styrkede institutionelle strukturer, og det bliver navnlig den helt store opgave for Ministerrådet at støtte en fælles model, så dette udvidede fællesskab af 25 stater - senere kommer der flere til - også får et solidt fundament. Det vil jeg gerne opfordre Dem til allerede i dag.

Vi bifalder meget, at vejen for 10 centraleuropæiske stater plus Malta og Cypern nu er fri, at mandatet ligger på bordet, og at Kommissionens og regeringernes hårde arbejde nu kan fortsættes, således at vi virkelig kan opnå det, De sagde, hr. rådsformand: "Fra København til København!", og De så kan sige den 12./13. december: "Traktaterne er klar til at blive underskrevet". Det ønsker jeg for Dem, og det ønsker jeg for os alle for Europas fremtid.
Vi vil gerne opmuntre Bulgarien og Rumænien til at fortsætte deres bestræbelser. Vores gruppe har nære relationer til begge lande, men der er lang vej endnu for dem. Hvad angår Tyrkiet, siger jeg helt frimodigt, at der også, med hensyn til Tyrkiets medlemskab af EU, i vores gruppe, der er en meget demokratisk gruppe - det kan jo heller slet ikke være anderledes hos De Kristelige Demokrater og de konservative - er forskellige holdninger, men vi er enige om én ting, og det vil jeg gerne understrege med al tydelighed, hr. rådsformand: Vi mener ikke, tiden er inde til at fastlægge en dato for indledning af forhandlingerne nu i december i København.
Vi glæder os naturligvis over, at de to partier, der nu har vundet valget i Tyrkiet, er europapolitisk orienterede, men vi må også konstatere, og her er der jo tale om et demokratisk underskud, at 45% af de tyrkiske vælgere overhovedet ikke er repræsenteret i parlamentet. Jeg vil gerne minde om, at lederen af partiet for retfærdighed og udvikling, hr. Erdogan, ikke engang kan blive ministerpræsident, fordi han er under anklage, så han ikke kan blive partiformand. Det er jo en absurd situation.
Jeg vil også gerne minde om - og jeg beder om Deres overbærenhed, fordi det vedrører min nationalitet, men det er et europæisk anliggende - at partier fra Forbundsrepublikken Tyskland, ikke kun vores parti, men også Socialdemokraterne, De Grønne, De Liberale er under anklage for spionage i Tyrkiet. Det er en så absurd proces, og jeg anmoder Dem om at tage dette til efterretning og se det som et eksempel på, at Tyrkiet stadig skal udvikle sig meget.
(Bifald)
Det glæder mig, hr. Schulz, at Socialdemokraterne i stigende grad tilslutter sig min redegørelse om Tyrkiet ...
(Tilråb)
... og jeg håber, at det også gør sig gældende i andre anliggender. Hvad angår Tjetjenien, hr. Cohn-Bendit, men det kommer jeg straks tilbage til, har vi samme holdning, og hvis vores gruppe skal opfattes som midten her i Parlamentet i disse anliggender, så skal det efter vores mening bifaldes.
Vi har ikke forstået, hvorfor det var nødvendigt at lægge hele landbrugsspørgsmålet på bordet i Bruxelles. Nu har man jo, gudskelov, klaret skærene nogenlunde, men vi har ikke forstået, hvorfor et stort EU-medlemsland fokuserede på landbrugsspørgsmålet her, og nogle gange har jeg indtryk af - og hr. Daul og hr. Goepel vil sige mere vedrørende disse spørgsmål - at man heller slet ikke ved, hvad der egentlig blev besluttet dér. Jeg håber, at det vil vise sig, så man bagefter ved, hvad man virkelig har besluttet.
Jeg vil gerne opfordre rådsformandskabet og Rådet - i denne sag står Kommissionen ved vores side, ellers kritiserer vi også jævnligt Kommissionen, men det er ikke det, det handler om i dag - til trods de finansielle konsekvenser for det aktuelle - og her er James Elles vores ekspert - og også for det kommende finansielle overslag at inddrage Parlamentet således, at der også kan træffes institutionelle forberedelser her.
Nu til Kaliningrad. Jeg anbefaler indtrængende, hr. rådsformand, at vi netop over for Litauen ikke vækker det indtryk, at vi vil give indrømmelser til et stort land i Europa, der ikke hører til EU, på ryggen af dette kommende lille medlemsland. Det handler også om Litauens værdighed og suverænitet, og det bør vi altid være opmærksomme på.
Mit sidste punkt er følgende: Vi skal også snart til at drøfte Tjetjenien sammen med hr. Solana. Det er virkelig nedtrykkende at læse i store europæiske aviser, at den tidligere ombudsmand i menneskerettighedsspørgsmål under præsident Jeltsin, Sergej Kovaljov, i går udtalte i en stor avis, at det russiske militærs barbariske fremfærd i Tjetjenien vil fortsætte i dag på samme måde som for nogle år siden. Vi siger resolut nej til enhver form for terrorisme, også i Moskva, men vi må ikke sidestille terror og terroristerne med menneskene i Tjetjenien! Vi opfordrer Dem til, at De på topmødet, der jo nu desværre ikke finder sted i København, men derimod - fordi Rusland ville det sådan - i Bruxelles, fint, De gav efter for presset, men nu handler det om substansen - virkelig udviser mod til at sige klart og tydeligt, at vi skal forhandle i Tjetjenien, at menneskene dér har en fremtid i Den Russiske Føderation uden at miste deres identitet, og her ønsker jeg mig ikke kun diplomatisk tale fra stats- og regeringschefernes side, men også en hård tilgang i sagen, fordi vi som demokratisk Union også har en forpligtelse til at kæmpe for menneskerettighederne i Europa og i verden. Her ønsker jeg Dem held og lykke. I øvrigt har det danske rådsformandskab hidtil ydet et fremragende stykke arbejde, hvilket også er et eksempel på, at man ikke skal være et stort land for at få succes i Europa.
(Bifald)
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, mine damer og herrer, først vil jeg takke rådsformanden, som har placeret sagen i den rette sammenhæng. Det, vi har brug for, er en politisk vision, og at der gøres en ende på den opdeling af kontinentet, som har varet i mere end 100 år. Jeg mener, at det er det, vi skal viderebringe til vores vælgere.
Dernæst tillader jeg mig at minde Dem om, hr. formand for Rådet, at De på det møde, som De så venligt inviterede os til i København, talte om tre faser i det danske formandskab: Den første afhang ikke af Dem, det var den irske folkeafstemning, det sidste valgrally i år. Den blev vundet. Og desuden har De på en konstruktiv måde udnyttet en aftale - den fransk-tyske aftale om finansiering af landbrugspolitikken - til igen at sætte skub i et spørgsmål, der er vigtigt for udvidelsen, nemlig det finansielle spørgsmål. Og formanden tillader nok, at jeg springer over noget, som Parlamentet skal debattere på det andet plenarmøde i november, nemlig udviklingen i forhandlingerne og betingelserne for de enkelte kandidatlande, og tager fat på finansieringen med en indledende bemærkning: Jeg støtter parlamentsformand Cox fuldt ud i hans kritik af alle regeringerne - og i første omgang formandskabet - på grund af den behandling, som De siden Nice har givet tildelingen af pladser i Europa-Parlamentet. Det er ikke trumfkort, der kan gøres afhængige af forhandlinger mellem landene, og der er stadig en tydelig forskelsbehandling af to kandidatlande - Ungarn og Tjekkiet - på dette punkt. Hør på os. Forsøg at løse problemet ved at lytte til os.
Hvad angår konklusionerne, er der et positivt punkt, og det er, at De har accepteret, at intet kandidatland bør være nettobidragyder til at begynde med. Det skal retfærdigvis siges. Men der er et punkt, hvorpå jeg mener, at vi bør forsvare Europa-Parlamentets, som alle andre parlamenters, rettigheder: Budgetterne i alle demokratiske lande udarbejdes på årsbasis. Vi har støttet, at der er finansielle overslag, men det er klart, at det ikke kan være sådan, at vi, efter at man i Rusland har opgivet de sovjetiske femårsplaner, går over til tiårsplaner. Vi kan ikke.

Vi kan ikke binde os selv politisk for de næste 10 år. Hvad tjener valg til? Hvad tjener parlamenter til? Jeg mener, at dette spørgsmål - og det glæder mig, at der er blevet åbnet op for det - skal debatteres mere seriøst. Hvorfor? Fordi man ved beregningerne i forbindelse med Agenda 2000 tog udgangspunkt i seks lande. Nu er der 10. Vi vil få et budgetmæssigt mirakel: at gøre mere med mindre. Og det må vi forklare vores offentlighed og offentligheden i kandidatlandene.
Desuden vil jeg gerne spørge Dem direkte, hr. formand for Rådet, om den vist nok femte prioritet, som De nævnte på mødet i København. De sagde, at det var nødvendigt at fortsætte arbejdet med reformen af landbrugspolitikken. I betragtning af aftalerne på topmødet hvad vil kommissær Fischler gøre? Vil han blive arbejdsløs? Vil han opgive forslaget? Vil vi fortsætte arbejdet? Og jeg siger det til Dem, fordi Parlamentet i morgen vil stemme om en beslutning om midtvejsrevision af reformen af den fælles landbrugspolitik, og det er vigtigt. Vi kan ikke handle ulogisk og vedtage det, der blev drøftet i Bruxelles i sidste uge, hvis det ikke er i overensstemmelse med den fælles landbrugspolitik.
Og en sidste bemærkning, hr. formand for Rådet, om konventet. Kandidatlandene deltager med fuldt ud i konventet. Det drejer sig om vores fremtid. Indtil videre er der sket fremskridt på et afgørende område, de har lyttet til konventets formand, hr. Giscard d'Estaing, som har forelagt det, der kaldes "konventets skelet" - jeg synes, at det er et forfærdeligt udtryk. Jeg forstår, at man lige før allehelgensdag og allesjælesdag taler om skeletter, men nu skal der kød på. Vi er nødt til at diskutere dette spørgsmål indgående. Det eneste, jeg siger, er, at vi skal bygge på det, der er, og det er fællesskabsmetoden og ligevægt mellem institutionerne. Og det skal respekteres og forsvares.
De har sagt, at vi fra København vil vende tilbage til København. De ved lige så godt som jeg, at for at tage fra København til København må vi i øjeblikket på det økonomiske område og forsvarsområdet tage over Athen. Derfor anmoder jeg Dem om, at det danske formandskab på det område gør en stor indsats, også hvad angår dets fulde implementering af EU's acquis.
(Bifald)
Malmström (ELDR).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære kommissærer, efter afstemningen om Nice-traktaten og Det Europæiske Råds møde i Bruxelles synes der ikke at være nogen alvorlige hindringer for udvidelsen. Der ligger godt nok nogle småsten i vejen på sporet, men ingen af dem synes at kunne vælte toget på dets vej mod København.
Det, som længe har forekommet at være ulykkelig kærlighed mellem øst og vest, blev en spirende romance for næsten præcis 13 år siden, da jerntæppet faldt og lod forholdet komme til fuld udfoldelse. Nu er vi snart klar til at indgå ægteskab, og som liberal føler jeg en umådelig stor stolthed over, at det er en liberal regering, som i sidste ende kommer til at velsigne forbundet mellem disse lande. Jeg vil gerne lykønske det danske formandskab med det, det har præsteret hidtil.
Jeg vil gerne komme ind på tre spørgsmål, hr. rådsformand. For det første er der Tyrkiet. Den beslutning, vi skal stemme om i morgen, er ret vag, når det handler om Tyrkiet. Jeg synes, det er vigtigt, at vi klart og tydeligt - sådan som De også gjorde - opmuntrer reformkræfterne i Tyrkiet og bifalder de positive signaler, som kommer fra den nye regering i Ankara. Der er meget, der skal gøres, før Københavnskriterierne er opfyldt, men jeg håber, at Det Europæiske Råds møde i København kan bevirke et kvalitativt skridt fremad i relationerne med Tyrkiet. Det er i alles interesse, at vi har nære og tætte relationer til Tyrkiet, og at vi hjælpes ad i kampen for at styrke menneskerettighederne.
For det andet er der sikkerhedsklausulerne. Jo mere jeg hører om dem, desto mere forvirrende synes jeg, de er. Hvordan skal de anvendes? Hvordan skal de fortolkes og aktiveres? Er de egentlig så velgennemtænkte? Det, vi egentlig har brug for i EU, er en slags undersøgelsessystem, som omfatter alle EU-lande, gamle som nye, som kan sikre, at vi alle lever op til de demokratiske værdier og kriterier, som EU bygger på, nemlig respekt for menneskerettighederne, ikke-diskrimination, respekt for retsstatsprincippet, god forvaltning osv. Vi ved, at der findes medlemslande, som i dag ikke opfylder Københavnskriterierne.
Endelig for det tredje var det godt, at man nåede frem til en aftale om landbrugspolitikken. Her lå en af de største hindringer for tidsplanen for udvidelsen. Dermed viste formandskabet, at de dommedagsprofeter, som dødsdømte Det Europæiske Råds møde i Bruxelles, tog fejl. ELDR-Gruppen havde dog meget gerne set en tydeligere reformagenda med en udtalt støtte til kommissær Fischlers forslag og til de forpligtelser, vi indgik i Doha. Der er behov for en virkelig reform af landbrugspolitikken.
Der forestår en del arbejde forud for mødet i København. Vi skal ikke undervurdere vanskelighederne i dette arbejde. Derefter skal kandidatlandene have sine folkeafstemninger. Jeg håber, at vi alle kan bruge tiden indtil 2004 til at forklare, informere og overbevise borgerne på hele kontinentet om, hvor vigtig foreningen af Europa er - ikke for vores skyld, men for deres. Som Jean Monnet sagde: "Vi forener ikke stater, men borgere og mennesker".
Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, min gruppe er i vid udstrækning for udvidelsen, for vi ser det som en historisk mulighed for at knytte de forskellige befolkninger i Europa sammen, for at sikre freden på kontinentet og for at gøre denne Union med 25 medlemmer, og fremover måske 27 eller 30, til en ny aktør på verdensplan, som appellerer til dem, som er imod overdreven liberalisme og mod de amerikanske lederes ensidighed.
I den forbindelse tror jeg ikke, at det ville være klogt at skjule problemerne. Jeg vil derfor helt ærligt sige, at beslutningerne fra Det Europæiske Råd i Bruxelles ikke har givet nogen løsning. Vi glæder os helt sikkert over, at listen med de foreslåede 10 lande er blevet stadfæstet. Imidlertid mener vi, at betingelserne i den aftale, der er indgået mellem De 15 vedrørende de budgetmæssige og økonomiske spørgsmål for perioden 2004-2006, ikke lover godt for kapaciteten eller for de store europæiske lederes vilje til at konkretisere en idé om Europa ved at bruge de forhåbninger, som jeg lige har skitseret.
Der har allerede været forskel i den direkte bistand, der er bevilget til landmændene i ansøgerlandene. Jeg har kunnet konstatere, at der i en række af de berørte lande er meget negative politiske holdninger til denne foranstaltning. Dertil skal tilføjes, at der på nuværende tidspunkt er sket en reduktion i antallet af de bevillinger, som Kommissionen har afsat til strukturelle aktioner. Men vi mener, at dette antal allerede var meget utilstrækkeligt over for kravene i en væsentlig bekæmpelse mod udviklingsforskelle i den kommende udvidede Union. En bæredygtig succes for udvidelsen er i alles interesse, men den har nødvendigvis en omkostning, som ikke, som det er tilfældet i dag, kan gå efter de nuværende skemaer med 0,08% af bruttonationalproduktet hos De 15 i de tre første år. Målet på mellemlang sigt må være meget ambitiøst, nemlig sikring af beskæftigelse og uddannelse til alle kvinder og mænd i hele det udvidede Europa, fastholdelse af reelle offentlige tjenester, en reel bæredygtig udvikling for 25 medlemsstater og dermed bekæmpelse af social og skattemæssig dumping. Uden dermed at glemme en revurdering af ECB's opgaver og beføjelser og ophøret med tvangstanken om rationering af de anvendelige offentlige udgifter, hvilket nødvendigvis vil kræve en hurtig og væsentlig revurdering af de finansielle målsætninger. Alle disse aspekter skal lægges på bordet og diskuteres åbent i samarbejde med de nationale parlamenter og arbejdsmarkedets parter.
I dette øjeblik foregår Det Europæiske Sociale Forum i Firenze med et eksempel ved at samle borgerne og især de unge fra hele Europa om drøftelser vedrørende samfundets og befolkningernes målsætninger, som vi alle står over for. Ved at få udvidelsen til at lykkes svarer vi også på deres forventninger. Men med Det Europæiske Råd i Bruxelles er jeg bange for, at vi er langt fra disse mål.
Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, vi anerkender den indsats, som rådsformanden, hr. Fogh Rasmussen, har gjort - og det takker vi ham for - for at give forhandlingen om Det Europæiske Råd i Bruxelles en forbilledlig inspiration og og en mere omfattende indfaldsvinkel end blot den tørre og kolde debat om de penge, der er nødvendige fra nu af og til 2006. Som bekendt drejede forhandlingerne og beslutningerne i Bruxelles sig dog spørgsmålet om, hvem der bliver de økonomiske vindere og tabere, og det var det, som man arbejdede med i Bruxelles, nemlig hvordan man skal undgå, at det går ud over det ene eller det andet land uden at tabe alt for meget ansigt. Det drejede sig ikke om at skabe solidaritet inden for nogle sikre og solide institutionelle rammer.
I denne ikke særligt opmuntrende sammenhæng er vi dog tilfredse med, at de beslutninger, der blev truffet i Bruxelles, gør det muligt for EU at forelægge sit eget forhandlingsstandpunkt for ansøgerlandene i god tid. Men vi kan ikke lægge skjul på, at aftalerne om den fælles landbrugspolitik i det store og hele betyder, at vi endnu en gang udsætter nogle vanskelige beslutninger til senere. Vi kan kun være utilfredse med, at man ikke gjorde beslutningen om de direkte betalinger afhængig af en yderligere reform af den fælles landbrugspolitik, og at der ikke blev indgået en aftale, når det gælder princippet om at stille miljøbetingelser og sociale betingelser for disse betalinger. Herved risikerer vi - også i de nye medlemsstater - at bevare alle de funktionsforstyrrelser og den uligevægt, som i dag gør den fælles landbrugspolitik til den dyreste og mest paradoksale EU-politik, der netop går ud over de små producenter af kvalitetsprodukter, som vi tværtimod ønsker at belønne.
Vi kan heller ikke lægge skjul på, at ansøgerlandene ikke er helt tilfredse med de aftaler, der blev indgået i Bruxelles. På papiret har EU ganske vist lovet at opveje de nye landes pligt til at bidrage til fællesskabsbudgettet med 100% fra starten i form af kompenserende bidrag og strukturfonde, men det er ikke sikkert, at disse lande hurtigt vil være i stand til at anvende disse midler til kvalitetsprojekter, i det mindste ikke lige så hurtigt og direkte, som de skal betale penge til EU-budgettet. Vi ville have foretrukket en gradvis indfasning af disse lande i fællesskabsbudgettet, sådan som man gjorde med Spanien og Portugal. Det virker ærligt talt underligt på os, at de nye lande skal finansiere tilbagebetalingen af den fælles landbrugspolitik til Det Forenede Kongerige, og at man først i sidste øjeblik besluttede, at de ikke også skal betale til Spaniens strukturfonde. Når det gælder topmødet i København, er det stadig EU, der har bevisbyrden. Som hr. Fogh Rasmussen så rigtigt sagde, er udvidelsen endnu ikke helt tilendebragt.
Jeg vil også sige et par ord om Tjetjenien-spørgsmålet, hr. formand. Vi ville gerne have haft, at Det Europæiske Råd ikke bare kom med en generel og berettiget kommentar om terrorismen, men ligeledes gik klart ind for en forhandlingsløsning på Tjetjenien-konflikten - hvor vi fortsat ser voldshandlinger fra de russiske troppers side - og fordømte foragten for gidslernes liv og de KGB-metoder, som den russiske regering benyttede sig af i forbindelse med angrebet på kultur- og musikhuset. Vi er yderst bekymrede over fængslingen af Akhmed Zakajev i København og over Dumaens nylige vedtagelse af betemmelser, som krænker ytringsfriheden. Vi håber, at disse spørgsmål bliver taget op på det næste topmøde mellem EU og Rusland, der finder sted her den 11. november.
Collins (UEN).
Hr. formand, der er i den seneste måned kommet langt mere fart over udvidelsen af EU og opfyldelsen af vores politiske vision i den henseende. Faktisk er der foregået tre ting, der har sikret, at udvidelsen af EU er accelereret og nu er inde i en proces, som ikke kan stoppes.
For det første konkluderede Kommissionen den 9. oktober 2002, at 10 kandidatlande kunne tiltræde EU.
For det andet godkendte den irske befolkning den 19. oktober 2002 bestemmelserne i Nice-traktaten, hvilket sikrer, at udvidelsen af EU kan ske inden for en aftalt tidsramme.
For det tredje godkendte lederne af EU den 24. oktober 2002 i Bruxelles Europa-Kommissionens konklusioner om, at 10 lande opfylder de nødvendige politiske og økonomiske kriterier for medlemskab af EU i 2004.
Jeg bifalder beslutningen på topmødet i Bruxelles om at lade EU forelægge forhandlingspositioner for kandidatlandene om alle udestående punkter senest i begyndelsen af november. Det sikrer, at udvidelsesforhandlingerne kan afsluttes på topmødet i København i december 2002. Der er også fastsat en dato i april 2003 til underskrivelse af tiltrædelsestraktaten i Athen under den græske regerings formandskab.
Der er nu et element af både juridisk og politisk sikkerhed med hensyn til udvidelsesforhandlingerne. Vi skal om kort tid overvinde de sidste hindringer for, at 10 nye medlemsstater kan tiltræde Unionen.
Farten i EU-udvidelsen skaber store udfordringer for EU-institutionerne med hensyn til gennemførelsen af interne ændringer som fastlagt i Nice-traktaten. De omfatter en række spørgsmål, herunder udvidelsen af afstemninger med kvalificeret flertal i Rådet, omvægtningen af stemmer i Rådet, udvidelsen af den fælles beslutningsprocedure for Europa-Parlamentet og reformen af Europa-Kommissionen.
Den fremtidige finansiering af EU-udvidelsen var hovedemnet på topmødet i Bruxelles. Af formandskabets konklusioner fremgår det tydeligt, at det finansielle perspektiv, som fastlagt i Berlin i 1999, respekteres i sin helhed. Udgifterne i forbindelse med EU-udvidelsen oppebæres af budgetparametrene i Berlin-aftalen. Det står også klart, at programmer som de nuværende aftaler om den fælles landbrugspolitik for perioden 2000-2006 ikke påvirkes af EU-ledernes beslutning i Bruxelles. Det er kun ret og rimeligt, da aftalen om den fælles landbrugspolitik fra foråret 1999 gav landmændene, deres familier og landsamfundene berettigede forventninger. De fik at vide, hvordan den fælles landbrugspolitik ville komme til at køre i en periode på syv år indtil 2006, og de traf deres forretningsbeslutninger ud fra de rammer, som er fastlagt i Berlin-aftalen.
Som den naturlige beslutning på baggrund af denne beslutning, som EU-lederne traf, bliver midtvejsrevisionen af den fælles landbrugspolitik netop det - en vurdering af den fælles landbrugspolitik og ikke en reform. Det er muligvis ikke musik i ørerne på fortalerne for reformen af den fælles landbrugspolitik, men det er realiteterne efter konklusionerne på topmødet i Bruxelles.
Afslutningsvis, i forbindelse med udfordringerne ved EU-udvidelsen er vished, beslutsomhed og forpligtelse alle sammen ord, der kan bruges til at opsummere holdningerne hos langt størstedelen af befolkningen i Europa samt hos lovgiverne, der arbejder med disse vigtige spørgsmål i de forskellige EU-institutioner.

Abitbol (EDD).
Hr. formand, kansler Bismarck, som havde forstand på europæisk politik, sagde, at i et system med tre magter skal man sørge for at være den ene af dem. Jeg tror derfor, at han ville have anerkendt topmødet i Bruxelles som det, det er. Faktisk er de beslutninger, der blev truffet i Bruxelles, og særlig aftalen mellem Frankrig og Tyskland, meget alvorlige for fremtiden. Frankrigs accept af en stabilisering af udgifterne til landbrugspolitikken efter 2006, mens antallet af landmænd i Europa vil mere end fordobles, fører til, at præsidenten for den franske republik antager den utrolige holdning med "après moi, le déluge". Medmindre det drejer sig - og det er mere sandsynligt - om EU's annoncerede overgivelse under de kommende forhandlingsrunder med WTO, som det blev besluttet i Doha, og som faktisk forventes at blive afsluttet i 2005.
Efter stabilitetspagten, der var offer for sin egen dumhed, er det derfor landbrugspolitikken i Europa, der er fordømt som følge af handelspolitikken i Europa. Vi venter på, at konkurrencepolitikken skal falde fra hinanden - hvilket er et af Kommissionen andre selvudnævnte ekspertområder - under vægten fra sin alt for højtidelige ufejlbarlighed.
Hr. Prodi, hvad er der tilbage af de politikker, som Kommissionen tilsyneladende suverænt har herredømmet over? Ønsker De at tabe stort i den nye fordeling af beføjelser, som EU-Konventet arbejder på, hvilket De selv har været ude om?
Men det er endnu mere alvorligt, at EU's flugt ind i det uvisse siden topmødet i Nice sker tilsyneladende hurtigere og hurtigere fra topmøde til topmøde, som om det for Europa drejede sig om at dæmpe sin angst og genvinde roen i andres øjne. Udvidelsen sker således i rette øjeblik. Der er ingen tvivl om, at Lilleasiens integration i den forbindelse vil være en stor trøst.
Lang (NI).
Hr. formand, konklusionerne fra det seneste topmøde i Bruxelles, som indgår i en lang tradition af bløde og demagogiske erklæringer, tyder på, at det udvidede EU ønsker, og jeg citerer: "at sikre en velordnet udvikling af sine politikker til gavn for alle borgere". Det står imidlertid klart, at mindst en kategori borgere ikke vil få gavn af disse politikker efter 2006, og det er de franske landmænd. Jacques Chirac har faktisk netop i forbindelse med den fælles landbrugspolitik gjort nye indrømmelser, og på nuværende tidspunkt er det en egentlig kapitulation midt i valgkampen. Ved at acceptere, at lofterne for udgifterne til den fælles landbrugspolitik for 2007-2013 skal begrænses til niveauet for 2006, redder Chirac stumperne på kort sigt, men ofrer de franske landmænd efter 2007. Faktisk bliver landbrugsbudgettet for De 25 det samme, som det er i dag for De 15, og ydermere vil de direkte betalinger til landene i Central- og Østeuropa fra 2004 til 2013 stige fra 25% til 100% af det, som landmændene i den nuværende Union med 15 medlemslande modtager. Derfor er det i første omgang Frankrig, som betaler udgifterne til denne udvidelse og begrænsningen af udgifterne.
Som afslutning vil jeg sige, at i forbindelse med WTO vil amerikanerne i Cairns-gruppen ikke blot kræve ophævelse af eksportrestitutionerne, men også betydelige nedsættelser af toldafgifter og interne støtteordninger, særligt de direkte betalinger. Men hvem i dette Europa vil være imod det?
Evans, Jonathan (PPE-DE).
Hr. formand, topmødet i Bruxelles handlede først og fremmest om udvidelsen af EU. Det britiske Konservative parti har talt varmt og inderligt for udvidelsen mod øst efter Berlinmurens fald for omkring 13 år siden. Den programerklæring, som jeg og mine kolleger blev valgt ind på i 1999, angiver helt klart årsagerne til, hvorfor vi støtter denne proces så entusiastisk. Heri står der, at udvidelsen er en historisk mulighed for at fremme de principper, som Europa bør stå for: frihandel, frie markeder, deregulering og samarbejde. Det indebærer også mere handel, større stabilitet og mere velfærd i de nuværende EU-lande. Desuden kan EU ikke blot ignorere den moralske forpligtelse over for landene i Central- og Østeuropa.
Der blev gjort store fremskridt i Bruxelles i forbindelse med enigheden om 10 landes indtræden på topmødet i København i december. Det går mit parti varmt ind for. Europa bliver et bedre sted som følge af udvidelsen, og jeg lykønsker det danske formandskab med den dygtighed og det engagement, som det har udvist i forbindelse med opnåelsen af dette.
Eftersom vi har ventet i 13 år på dette historiske øjeblik, vil jeg imidlertid gerne gentage, at der ikke må være nogen trækken i langdrag, ikke flere forsinkelser og ikke flere hævdvundne interesser i sidste øjeblik, der står i vejen. Vi må under ingen omstændigheder lade budgetdrøftelserne køre af sporet ved at genåbne spørgsmål, som for længst er løst, især fortsættelsen af den britiske budgetlempelse, som blev enstemmigt vedtaget af stats- og regeringscheferne i Berlin i 1999. Denne budgetlempelse er både fair og berettiget, og forsøg på at bruge den som røgslør til at dække over manglende vilje til at reformere den fælles landbrugspolitik skal afvises som politisk opportunisme.
Jeg beklager, at de medlemsstater, som er mest aktive i fremme af reformen af den fælles landbrugspolitik, herunder den britiske premierminister, i den grad blev udmanøvreret i Bruxelles. Jeg håber, at de genfinder deres forhandlingsevner inden mødet i København.
Titley (PSE).
Hr. formand, jeg vil også gratulere det danske formandskab med at bevare overblikket og ikke lade mystiske detaljer og relativt få penge køre topmødet af sporet. Vi må ikke miste det faktum af syne, at fordelene ved udvidelsen langt overgår udgifterne. Udgifterne ved ikke at udvide er langt større end udgifterne ved at udvide.
De husker måske, at jeg ved en tidligere forhandling lod mig inspirere af Elvis Presley, da han sagde: "it's now or never". I dag lader jeg mig inspirere af en lidt mindre betydelig personlighed, hr. Iain Duncan Smith, der i går sagde til det Konservative parti "unite or die". Samme princip gælder naturligvis EU. Det glæder mig at se topmødet i Bruxelles vise, at Europa er bedre i stand til at tage ved lære end det britiske Konservative parti.
Jeg anerkender det danske formandskabs entusiasme og ønske om at bane vejen for "fra København til København", men jeg vil gerne slå fast, at København ikke er afslutningen på processen - det er forhåbentlig begyndelsen på afslutningen af processen. Der er stadig meget arbejde for kandidatlandene, vi har endnu en ratificeringsproces til gode, og Parlamentet tager sine godkendelsesbeføjelser meget alvorligt. Vi stemmer kun ja, hvis vi er sikre på, at der er indgået en ordentlig aftale.
Vi må derfor ikke lade kandidatlandene tro, at processen er slut. Jeg vil gerne minde alle om, at Kommissionen udarbejder endnu en fremskridtsrapport seks måneder før tiltrædelsen.
Jeg vil også gerne gratulere det danske formandskab med at fastlægge vejledende rammer for yderligere landbrugsudgifter, som på ingen måde skader den fremtidige reform af den fælles landbrugspolitik, ej heller fremtidige drøftelser om finansieringen af EU, ej heller vores internationale handelsforpligtelser under Doha-runden. De giver os mulighed for at komme videre, men lader stadig diskussionen åben, så vi kan nå frem til en fornuftig afslutning på debatten.
Ordlyden i beslutningen om Bulgarien og Rumænien glæder mig også. Jeg repræsenterede for nylig Den Socialdemokratiske Gruppe i Rumænien og blev ualmindeligt overrasket over de fremskridt, der sker under den nuværende regering, der omsider har fået godt greb om nogle af spørgsmålene.
Jeg bifalder Rådets beslutning om at forlænge beskyttelsesklausulerne fra to til tre år, om end ordlyden om, at de kunne gælde fra dag 1 under tiltrædelsen bekymrer mig. Jeg formoder, at det vedrører Kommissionens rapport seks måneder før tiltrædelsen, men jeg må sige, at det ikke giver et godt indtryk på vælgerne, hverken i tiltrædelseslandene eller i EU, hvis vi starter med, at sikkerhedsklausulerne gælder fra dag 1. Ærligt talt, hvis de er nødvendige, burde de lande formodentlig ikke komme ind i EU på det tidspunkt.
Endelig, som tidligere formand for Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Litauen, vil jeg gerne minde Rådet om, at Rusland ikke er medlemsstat i EU, Rusland er ikke kandidatland, landet har ikke vetoret i forbindelse med EU-anliggender. Vore førsteprioritet med hensyn til Kaliningrad er derfor at sikre Litauens suverænitet og landets mulighed for at indtræde i Schengen-samarbejdet.
Jeg vil også gerne lykønske Rådet med løsningen af spørgsmålene omkring finansieringen af lukningen af Ignalina-kraftværket. Det er tegn på stor solidaritet fra de nuværende medlemsstater over for et lille kandidatland.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Hr. formand, det er pragtfuldt at vide, at udvidelsen i den grad holder sig på sporet, og at reformen af den fælles landbrugspolitik ikke forsinker de første 10 landes indtrædelse. Europa-Kommissionens periodiske rapport markerer et særdeles vigtigt skridt for Rumænien og, formoder jeg, Bulgarien. Man er dog i Rumænien bekymret for, at tiltrædelsesdatoen kan forsinkes af den energi og det engagement, som vi lægger i de første 10.
Vi kan fra Parlamentet sende et klart signal om vores hensigt om at godkende Rumæniens valg af dato til 1. januar 2007. Det enedes vi om i går i Udvalget om Udenrigsanliggender. Jeg håber, at plenarforsamlingen gør det samme. Når alt kommer til alt, overvejede vi i Parlamentet i starten datoen i 2004, og samme dato er passende for Bulgarien.
Med hensyn til Tyrkiet er EU en ikke-religiøs gruppe af institutioner, og religion er derfor ikke en hindring for medlemskab. Jeg mener, det ville være god støtte, hvis vi kunne sende et signal til den nye tyrkiske regering om, at den opfylder Københavnskriterierne for demokratiske værdier, der er grundfæstet og gennemført i lovgivningen. Dermed kunne forhandlingerne muligvis indledes omkring datoen i juni 2004.
Mine lykønskninger til alle dem, der har taget del i arbejdet til dato.

Caudron (GUE/NGL).
Kære formænd, kære kolleger, da vi nu er kommet så langt i denne forhandling, vil jeg i betragtning af alt det, som vi allerede har hørt, blot som en indledning til mit indlæg sige, at Det Europæiske Råd i Bruxelles blev et Europæisk Råd uden nogen form for overraskelser, hverken dårlige eller gode. Det har ganske vist stadfæstet listen over de 10 kommende medlemmer af EU. Det er meget godt! Men kan det være andet uden at fremprovokere en krise eller en katastrofe? Men samtidig er der ikke rigtig bevilget de nødvendige økonomiske midler til en korrekt sikring af denne udvidelse.
Europa med 15 medlemmer skal altså byde velkommen til 10 nye medlemmer på betingelse af, at de er føjelige, og at de accepterer at gøre det, som De 15 ofte ikke gør selv. Og jeg siger det, fordi jeg mener det, selv om jeg bemærkede kommissær Verheugens mere åbne indstilling. Det er dog uden tvivl mere alvorligt, at denne udvidelse kunne være eller kan være et yderligere aspekt i forbindelse med tillægningen af nye forskelligheder fra de 10 nye lande og samtidig en større hensyntagen til forskellighederne hos De 15. Man kunne have prioriteret denne mangfoldighed højere. Man har foretrukket tromleteknikken ved fortsat at ignorere de reelle sociale behov, de offentlige tjenesteydelser og statsborgerretten i hele ordets betydning. Til sidst gælder kun markedet og den frie konkurrence.
Derfor bliver vi i 2004 uden katastrofer altså 25. Men hvis roret ikke med det samme bliver rettet op igen, vil man altså kun have et stort frit marked, der er underlagt to forpligtelser, nemlig den amerikanske politiske forpligtelse på den ene side og den økonomiske og verdensøkonomiske forpligtelse på den anden side. I stedet for et demokratisk Europa for borgerne, som grundlæggerne af dette Europa drømte om, får vi en slags byggesæt, som vil styrte sammen ved den første større krise.
Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, Det Europæiske Råd i Bruxelles har igen vist et negativt politisk ansigt: To medlemsstater beslutter for de øvrige uden at tage hensyn til alle andres bidrag til det fælles projekt. Det er i hvert fald sørgeligt.
På den anden side har vi været vidne til en nødvendig og ventet beslutning: udvidelsen mod Øst. Som De sagde, hr. Prodi, er udvidelsen løsningen og ikke problemet. Men den kan give os mange hovedbrud, hvis vi ikke skaber det rette finansieringsniveau, for mange borgere mener ligesom jeg, at vi ikke kan klare os med de penge, vi havde til 15, når vi er 25. Især på landbrugsområdet.
Vækst, ja, men med garanti for det grundlæggende, reel samhørighed, reel konvergens. Ambition, ja, men vi må også erkende, at vi har brug for et større budgetbidrag, der svarer til udfordringen ved dette enorme politiske projekt, da det ikke vil være tilstrækkeligt at udnytte det nuværende budget til det yderste.
Berthu (NI).
Hr. formand, på Det Europæiske Råd i Bruxelles havde formanden for EU-Konventet et indlæg, hvor han fremlagde den foreløbige udarbejdelse af det, som han kaldte en "grundlovstraktat". Men tre dage senere præsenterede han for konventet et forslag, som han kaldte en "traktat til udarbejdelse af en forfatning for Europa". Fra det ene møde til det andet er der sket en meget betydningsfuld forskydning, og det er beklageligt, at Rådet ikke har drøftet det. Forskydningen er dog endnu mere markant i henhold til mandatet fra Laeken, som ganske enkelt stillede spørgsmålet om, hvorvidt forenklingen af traktaterne, som blev efterspurgt, ikke kunne, og jeg citerer: "på lang sigt føre til vedtagelsen af en forfatningstekst". Jeg understreger udtrykket "på lang sigt". Og dette mandat fra Laeken-topmødet var endda en udvikling i forhold til mandatet fra topmødet i Nice, som ikke engang nævnte et eventuelt forfatningsaspekt. Disse på hinanden følgende forskydninger forklares nemt med føderalisternes aftalte spil i gangene og med EU-Konventets manglende suveræn opposition, der står i forhold til dets betydning i den offentlige mening. Irrealismen blomstrer nemt, når der ikke er nogen, der siger det modsatte.

Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, processen med tiltrædelse af 10 nye medlemsstater er nu næsten afsluttet. Det er vi begejstrede over, og vi vil gerne ønske Kommissionen og Rådet tillykke med det. Her opfyldes et inderligt ønske fra et overvældende flertal af de europæiske borgere. At dette ønske ville blive opfyldt, var i sin tid langtfra en selvfølge.
Det har mange desværre glemt igen. Udvidelsen blev for dem et pengespørgsmål, og nogle politikere spekulerede i angst, egoisme og andre negative træk, som de anså for at forekomme i rigt mål i deres bagland. De vidste udmærket, at udvidelsen netop også vil gavne vores sikkerhed og velfærd.
Til min beklagelse har især det nederlandske parlament gjort sig skyldigt i den slags adfærd, endda så sent som i denne uge. Nu hvor den nederlandske regering var klog nok til at træffe de rigtige beslutninger, opfordrede et flertal i parlamentet alligevel i sidste øjeblik pludselig regeringen til at undersøge mulighederne for en folkeafstemning om tiltrædelsen. Metoden for den er ganske vist sådan, at regeringen får tid til at give et negativt svar, men alligevel. Opportunisme indadtil har fået overhånd over tydelighed og en ansvarlig politik.
Kan Rådet og Kommissionen fra deres side sige noget om mulighederne for og det ønskelige i folkeafstemninger om udvidelsen i de nuværende medlemsstater? Kan De oplyse, hvilken principiel forskel der er mellem folkeafstemninger i de nuværende medlemsstater og folkeafstemninger i kandidatlandene? Hvad ville konsekvensen være af et negativt resultat af en folkeafstemning i henholdsvis en medlemsstat og i et eller flere kandidatlande? Jeg vil gerne have et svar på dette af Rådet og eventuelt af Kommissionen, fordi det naturligvis er meget vigtigt for den offentlige omtale og de oplysninger, som den nederlandske offentlighed får.
Til sidst har jeg en bemærkning om Tjetjenien. Med rette har gruppeformanden fremsat forskellige bemærkninger derom. Her er en kamp mod terrorismen i gang, men vi kunne bruge diplomatiske midler til at finde en løsning. Jeg vil også gerne spørge Rådet, om EU har en politik vedrørende Tjetjenien.

Swoboda (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, Bruxelles-topmødet, der helt sikkert var en succes, kom naturligvis især i stand takket være kompromiset om landbrugsfinansieringen. Det er et kompromis, man kan leve med, men som ikke erstatter reformen af den europæiske landbrugspolitik, som det allerede er blevet nævnt flere gange. Jeg vil gerne opfordre Dem virkelig indtrængende til, hr. rådsformand, at fortsætte dialogen om reformen af landbrugspolitikken med Europa-Parlamentet - hvilket vi også vil beslutte i morgen - og heller ikke lade Kommissionen og den ansvarlige kommissær Fischler stå ude i regnen, når han stiller fornuftige forslag.
Dernæst er den allerede nævnte beskyttelsesklausul en vigtig faktor, når der også skal skabes tillid i vores lande til, at reformerne og reformprocessen fortsættes i kandidatlandene. Jeg vil gerne bede Dem, hr. rådsformand, om at sørge for, at høringen af de berørte lande og Europa-Parlamentet inkorporeres i denne beskyttelsesklausul, således at vi får en fælles, afstemt tilgang.
Endelig er der Tyrkiet-spørgsmålet. De har begge sagt til os, at vi kan forvente særlige beslutninger vedrørende Tyrkiet i København. Jeg mener, man bør reagere på den nye regering med forsigtighed. Hverken mistillid eller ros på forhånd eller en uskyldighedserklæring er på sin plads. Regeringen må først vise, at den er i stand til at gennemføre de beslutninger, det forrige parlament traf, at det er i stand til at anerkende menneske- og minoritetsrettighederne, og Tyrkiet må vise, at landet er i stand til at skifte regeringen ud uden militær intervention. Vi skal og må kun give Tyrkiet løfter, som vi er parat til at overholde i de kommende år. Hvis man tænker på det, vil man også gå fornuftigt til værks.
Det er helt sikkert taktisk klogt, at man ikke taler om yderligere udvidelsesskridt nu, men jeg vil gerne understrege med al tydelighed, hvad kommissionsformanden har sagt. Netop med hensyn til Balkan er det vigtigt at vise og sige - og det har Bruxelles gjort - at når landene er parat til at gennemføre økonomiske reformer, når de er parat til at anerkende menneskerettigheds- og minoritetsrettighederne, når de er parat til at gå det fulde demokratis vej, så gælder det også for landene på Balkan, at de kan tiltræde Unionen, ikke i dag, ikke i morgen, men i overmorgen. Det er et klart signal, et incitament til at gå i retning af demokrati og anerkendelse af menneskerettigheder.
Elles (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne gratulere det danske formandskab med konklusionerne på topmødet i Bruxelles om at forberede vejen for disse 10 lande, der kan begynde at påtage sig forpligtelserne ved medlemskab i starten af 2004. Men jeg har et par spørgsmål om budgetter, Cypern og yderligere udvidelse, som jeg gerne vil have afklaret.
For det første er der budgetterne. Vi bifalder den overordnede fremgangsmåde, der er aftalt mellem institutionerne om budgetmæssige og finansielle spørgsmål, men vi vil gerne som Parlament informeres fuldt ud af Kommissionen om forhandlingernes stadie og iværksætte en dialog med Rådet, så vi kan nå til nogle konklusioner med udgangen af året. Dermed ville vi sætte pris på klarhed omkring eventuelle nye forpligtelser med hensyn til udenrigspolitik, der kan opstå som følge af udvidelsen. Vi har anmodet Kommissionen om en rapport om dette, som vi afventer.
For det andet er der landbrugsreformen. Hr. Blair sagde i Underhuset efter sin hjemkomst fra Det Europæiske Råd, at han fuldt ud støttede det første punkt i aftalen om yderligere udgiftsbegrænsninger. Han støttede ikke prisen for det - ingen reform af den fælles landbrugspolitik. Det blev nedstemt på topmødet. Spørgsmålet til formanden for Kommissionen er, hvorvidt denne reform stadig holder sig på sporet, og hvad der er sket med midtvejsrevisionen.
Med henblik på fremtiden vil jeg gerne tage fat i hr. Barón Crespos pointe. Vi er sædvanligvis ikke enige, men med hensyn til det finansielle perspektiv fra 1999 var jeg imod det af nøjagtig de samme årsager, som han nævnte - hvordan planlægger man så langt ind i fremtiden? Og Parlamentet skal under alle omstændigheder indtil 2013 inddrages i forhandlingerne om dette finansielle perspektiv, når forhandlingerne er i gang.
Med hensyn til Cypern så jeg gerne en klar udtalelse om, at hverken Kommissionen eller Rådet agter at fastsætte en dato for indledningen af forhandlingerne. Der skal være fuldstændig gennemførelse af Københavnskriterierne i politiske og økonomiske spørgsmål. Det er måske frem for alt medlemsstaternes afgørelse og ikke op til andre lande at beslutte, hvornår der skal fastsættes en dato for, hvornår der kan indledes forhandlinger med Tyrkiet.
Afslutningsvis, hvad angår et punkt nævnt af hr. Swoboda, er det særdeles vigtigt, at vi angiver en strategi for et "nye naboer"initiativ, og at man i København sørger for en mekanisme, hvorved vi kan blive enige om potentielle kandidatlande. Vi har brug for en strategi for, hvordan vi håndterer de krav, som vi kommer til at stå over for i de kommende måneder og år. Det er ikke nok, at vi simpelthen siger, at alle er velkomne, for jeg mener, at der er en grænse for spørgsmålene omkring EU-udvidelsen, og det bør overvejes nu.

Berès (PSE).
Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, tillykke med dette næstsidste landemærke 13 år efter Berlinmurens fald, der gør det muligt for vores Europa at genopbygge dets historie og dets geografi. De har udrettet dette under betingelser, der ydermere gør det muligt at berolige vores befolkninger takket være denne generelle beskyttelsesklausul. Jeg mener, at det er et godt tegn. De har også gjort det ved at sprænge den fastlåste økonomiske blokering. Det er meget flot! Vi tager det til efterretning.
Men vi vil gerne give udtryk for vores bekymring over den betydning, som denne aftale vil få for den nødvendige reform af den fælles landbrugspolitik. Reformen kan ikke vente til 2007, for den vil forøge uretfærdigheden og opmuntre de nye medlemslande til produktivisme. Den er dog i endnu højere grad nødvendig efter 2007, hvor landbrugsbudgettet vil være faldende.
Derfor gentager vi vores støtte til kommissær Fischlers forslag, og vi støtter idéen om en midtvejsrevision, som udelukkende vil gøre det muligt at redefinere fremtidsaspekterne for alle landmændene og ikke udelukkende for de store kornavlere. Det er den eneste løsning til en reform af markederne, der stadig i dag har brug for disse reformer, hvad enten det drejer sig om mælk, sukker eller olivenolie. Der er den eneste mulighed for at fremme udviklingen af landbrugsområdet, som vi har så hårdt brug for, takket være den obligatoriske modulation. Det er den eneste måde, hvorpå vi kan skabe sammenhæng mellem vores fælles landbrugspolitik og vores ambitioner i forbindelse med udviklingshjælpen.
Jeg har endnu tre bemærkninger. Vedrørende Kaliningrad vil jeg sige, at det er godt, at Litauens suverænitet respekteres, men dette nytter ikke noget, hvis EU ikke bruger alle de midler, det har til rådighed, til at stoppe den lovløse situation, som hersker i Kaliningrad som følge af en elendig økonomisk situation.
I forbindelse med Rumænien og Bulgarien vil jeg sige tillykke med den fastsatte målsætning vedrørende tidsplanen, men vi skal stadig være opmærksomme på bistand til førtiltrædelse for de lande, som stadig har stort behov for det.
Endelig ønsker vi stadig i denne sammenhæng en Union, som er opbygget på princippet om verdslighed som et eksempel på demokrati og tolerance. Lad os derfor være årvågne med hensyn til Tyrkiet. Lad os kræve, at Københavnskriterierne og alle de politiske og økonomiske kriterier bliver overholdt, men lad os ikke gøre det religiøse spørgsmål til et spørgsmål, der, fordi dette land i overvejende grad er muslimsk, gør det umuligt for Tyrkiet at tiltræde Unionen, som bør være en åben og tolerant Union.
Sturdy (PPE-DE).
Hr. formand, også jeg gratulerer vores danske kolleger med deres måde at håndtere udvidelsen på. Men jeg har tydeligvis fuldstændig misforstået det faktum, at vi i løbet af natten har løst spørgsmålet om den fælles landbrugspolitik. Formanden for Kommissionen sagde, at den fælles landbrugspolitik var løst. Jeg føler, at aftalen mellem præsident Chirac og kansler Schröder på sin vis undergravede den måde, hvorpå kommissær Fischler foreslog sine reformer. Da han forleden mødte i Landbrugsudvalget, var det mit klare indtryk, at han bliver en stor leder i forbindelse med midtvejsrevisionen, og at han gennemfører reformerne.
Jeg bemærkede også, at et af forslagene er, at vi reformerer Landbrugsudvalget og arbejder for fælles beslutningstagning. Jeg håber, at Rådet og Kommissionen støtter dette, da det bidrager til at reformere den fælles landbrugspolitik. Vi får en helt anden landbrugspolitik, hvis Landbrugsudvalget indgår i den fælles beslutningstagning.
Vi har også hørt mange vage idéer om, hvordan vi reformerer den, og jeg vil gerne præsentere Dem for et par idéer, som jeg mener er vigtige. Jeg vil gerne spørge kommissæren om, hvordan modulation fungerer. Hvordan klarer vi det, hvis vi ikke virkelig reformerer den fælles landbrugspolitik i henhold til kommissær Fischler, når vi skal drøfte WTO-forhandlingerne? Der har været tale om at lægge loft over den fælles landbrugspolitik, men det har ikke været nævnt, hvordan vi bruger midlerne fra første til anden søjle. Hvordan finansierer vi de nye forslag under anden søjle?
Afslutningsvis vil jeg gerne tale særligt på vegne af mine vælgere i East Anglia, hvoraf mange ikke har trukket på den fælles landbrugspolitik, da de dyrker afgrøder, som aldrig har været støttet af Unionen. De stilles ugunstigt, fordi der i henhold til de nye forslag bliver udbetaling ud fra historiske krav. Jeg tilskynder Kommissionen til at overveje det på ny og se på de gamle former for det integrerede system for forvaltning og kontrol. De har målene, sørg for at se på dem, før De træffer en endelig afgørelse. Lad os sikre, at vi har en fælles landbrugspolitik, der hjælper landmændene, budgettet og de nye demokratier.
Schulz (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne vende tilbage til rådsformandens meddelelse om, at der kan forventes nye beslutninger vedrørende Tyrkiet i København. Jeg har fire bemærkninger hertil, og jeg håber, at De, hr. rådsformand, kan lægge Dem det på sinde.
For det første har Kommissionen, hvad angår afslutningen af mulige indledninger på forhandlinger - jeg bliver nødt til at udtrykke mig så præcist - lagt en sigende tavshed for dagen i sin sidste rapport. Det kan have sine grunde. For at udtrykke det mere enkelt: Kommissionen mener ikke, og jeg tror også, det gælder for et overvældende flertal i Parlamentet, at fremskridtene på nuværende tidspunkt har nået et omfang, der gør det muligt at træffe konkrete aftaler med Tyrkiet om indledning af forhandlinger.
For det andet har vi allerede en gang oplevet en situation, hvor mange medlemmer af Europa-Parlamentet, der også er til stede her i dag, sagde her i Parlamentet, at de, der nægter Tyrkiet optagelse i toldunionen, uvægerligt driver landet i armene på de islamiske fundamentalister! Den daværende regeringschef hed Tansu Ciller. Hun drog gennem landskabet med dette argument og sagde "For Guds skyld, giv mig et proeuropæisk perspektiv, ellers vinder islamisterne valget!" Et halvt år senere har denne dame dannet en koalition med Erbakan. En meget troværdig politik!
For det tredje er hele troppen af politikere - Yilmaz, min kollega Cem, som jeg i høj grad respekterer, fru Ciller især - blevet væltet på dramatisk vis i Tyrkiet og erstattet med en politisk retning, som hidtil har haft et 100% andet perspektiv. Og nu er vi pludselig nået til netop det punkt i situationen, hvor det så hedder: Ja, de, der hidtil har været proeuropæiske, dem, vi altid har kaldt det proeuropæiske perspektivs vogter, de er blevet væltet, og nu sidder deres modstandere i regeringen, men de får straks det, som vi har nægtet de andre i årevis! Det kan da ikke være sandt!
For det fjerde vil jeg gerne bede Dem tage højde for følgende: Intet parti har givet sig selv større problemer ved afvisningen af reformskridtene end det nuværende AKP. De har endda eksplicit forkastet en hel række af de reformskridt, vi har krævet, i valgkampen. Nu er vi alle politikere, og hvis vi alle hver dag skulle måles på de ting, vi sagde under en valgkamp, ville vi alle få det svært. Det ved jeg.
(Tilråb)
Ja, især Dem! Men enhver regering har ret til at blive målt ikke på sine ord, men på sine handlinger. I København vil den nuværende tyrkiske regering have været i regering i præcis seks uger. Giv den lidt mere tid, så man kan måle den på dens handlinger.
Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, hr. formand, jeg vil gerne anmode om, at den tale, hr. Schulz netop har holdt, bliver sendt til den tyske forbundskansler og hans partiformand allerede i dag!
(Munterhed, tilråb)
Jeg tror, det er den rigtige vej, hvis man vil sørge for, at man ikke bare taler i en retning i Parlamentet og så pludselig indtager en anden holdning i Ministerrådet, uanset hvilke overvejelser der ligger bag. For én ting skal stå klart: Nu må man ikke forsøge at udbedre den ulykke, den tyske udenrigspolitik har anrettet i valgkampen med USA, hvad angår Irak-spørgsmålet, med en anden ulykke, idet man i utide bekendtgør en startdato for forhandlingerne med Tyrkiet. Efter min mening skal det i denne sag stå helt klart, at hele tiltrædelsesprocessens troværdighed afhænger af, at kriterierne anvendes fuldstændig ens for alle landes vedkommende, og at den pågældende tidsplan overholdes.

Hr. rådsformand, jeg vil gerne lykønske Dem mange gange med det arbejde, De og Deres regering hidtil har ydet, også som forberedelse til udvidelsen af EU. De skal sammen med kommissionsformanden klare topmødet med Rusland på mandag. Her handler det bl.a. også om Kaliningrad-spørgsmålet. Efter min mening skal de to ting forbindes med hinanden. På den ene side betyder udvidelsen af EU og NATO, at der skal bygges bro til det vigtige land Rusland, men på grund af den europæiske historie må EU på den anden side også vise, at det er de smås beskytter, og at man ved arrangementer, der træffes i forbindelse med Kaliningrad-spørgsmålet, skal tage hensyn til de små landes værdighed og suverænitet, hvis vi vil være en troværdig Union. Jeg ønsker Dem rigtig meget held og lykke med denne utroligt vanskelige opgave, kære formænd!
(Bifald)
Wiersma (PSE).
Hr. formand, det var et bemærkelsesværdigt topmøde med et bemærkelsesværdigt resultat, for de 10 kandidatlande, som var nomineret af Kommissionen, er godkendt. Det betyder, at forhandlingerne kan afsluttes, og at vi fortsat følger tidsplanen i retning af 2004. Jeg er også glad for, at den nederlandske regering ikke har stukket en kæp i hjulet. Det kan vi først og fremmest takke oppositionen i det nederlandske parlament for, som var sig sit store ansvar bevidst. I lyset af det, som hr. Oostlander sagde, håber jeg lidt, at der fra nederlandsk side ikke skabes endnu flere unødige hindringer for afslutningen af udvidelsesprocessen.
I Slovakiet, det land, som jeg er ansvarlig for, er der reageret med stor lettelse på begivenhederne i de forløbne uger, inklusive naturligvis folkeafstemningen i Irland. Efter en urolig start i 1990'erne er det lykkedes landet at indhente de lande, der førte an i forhandlingsprocessen, og det er en stor kompliment værd. Men ligesom for de andre kandidatlande gælder også her, at det endnu er for tidligt at hvile på laurbærrene. Inden 2004 skal der gøres et stort stykke arbejde. Regeringscheferne har, efter min opfattelse med rette, overtaget Kommissionens henstillinger om skabelsen af garantier for gennemførelsen af EU-reglerne, inklusive skærpelsen med hensyn til varigheden af beskyttelsesklausulerne.
Vi henleder også specielt opmærksomheden på bekæmpelsen af korruption, som stadig er for omfangsrig i mange kandidatlande. Gennem udvidelsen får vi nye naboer, lande, som også banker på EU's dør. Deres anmodning kan vi ikke svare på nu. Vi koncentrerer os nu om den kommende udvidelse. Men vi forventer, at Kommissionen og Rådet efter afslutningen af forhandlingerne og efter topmødet i København stiller konkrete forslag om at styrke forbindelserne med disse lande. I den forbindelse må vi også svare på spørgsmålet om, hvilke udsigter vi kan give lande som Ukraine. Som kommissionsformand Prodi for lidt siden med rette bemærkede, må udvidelse ikke føre til udelukkelse.

Cushnahan (PPE-DE).
Hr. formand, det danske formandskab skal bestemt gratuleres med dets behændige håndtering af forhandlingerne, der indebar et vellykket resultat på todages topmødet i Bruxelles. Enigheden om de finansielle aspekter af udvidelsen har ryddet den sidste store hindring af vejen, som blokerede for afslutningen af tiltrædelsesforhandlingerne med 10 lande på Rådets møde i København i december.
Med hensyn til den fremtidige finansiering af den fælles landbrugspolitik, der er et følsomt område, bifalder jeg, at EU-lederne er enedes om, at de direkte betalinger til landmændene i de nuværende EU-medlemsstater ligger fast indtil 2006. Det sikrer, at de nuværende landmænd i EU fortsat er velvilligt indstillet over for udvidelsen. Hvis der skal holdes fast i det, er det vigtigt, at der ikke indføres degression før efter 2006.
Det er i den forbindelse vigtigt at bemærke, at der har været udtrykt bekymring over, at ansøgerlandene ville have kunnet eksportere fødevarer, som ikke overholder de nuværende fødevarestandarder i EU. Jeg vil gerne tilføje, at det ikke nødvendigvis var modstand mod udvidelsen, der lå til grund for de bekymringer. De var snarere påvirket af et ønske om at forhindre en gentagelse af BSE og mund- og klovsygen.
Det glæder mig derfor, at en af de vigtige erklæringer på topmødet bekræftede, at der ville være en sikkerhedsklausul om fødevaresikkerhed i samtlige tiltrædelsestraktater. Hvis et kandidatland ikke opfylder EU's sikkerhedsstandarder, må det dermed ikke sælge fødevarer i det indre marked. Ud over at berolige forbrugerne fjerner den også et yderligere våben fra våbenkammeret hos dem, der har forbehold over for, at udvidelsen skrider frem hurtigst muligt.
Jeg vil gerne slutte af med ikke blot at gratulere det danske formandskab endnu en gang og bifalde, at formandskabets tillid viste sig korrekt, men også ønske formandskabet tilsvarende succes på Rådets møde i København.

Baltas (PSE).
Hr. formand, udvidelsen af antallet af EU-medlemmer er nu en realitet. Det er også en realitet, at Europa geografisk - bortset fra nogle få resterende enklaver - bliver til en kæmpeenhed med stor økonomisk og politisk slagkraft, hvis fremtid begynder at se interessant ud.
Den fælles valuta, udvidelsen, bestræbelserne på at gennemføre en fælles forsvars- og sikkerhedspolitik og konventets arbejde viser klart, at Europa er i bevægelse, og at det er i dynamisk bevægelse. Udvidelsen er uden tvivl et positivt skridt på vejen til samling af Europa. EU har imidlertid stadig problemer at løse og spørgsmål at besvare. Der er forhold f.eks. på landbrugsområdet, som skal afklares. Det er netop landbrugsområdet og dermed den fælles landbrugspolitik med det store lager af erfaring og samhørighed, som har været det fælles referencepunkt for EU-politikken i forhold til den nationale politik fra fællesmarkedets fødsel indtil i dag. Udvidelsen skal hjælpe med at styrke den fælles landbrugspolitik og ikke forrykke det afbalancerede kompromis, der er opnået, det være sig mellem de 15 eller 25 EU-medlemsstater. En lang række ansøgerlande er bagud økonomisk og har ikke de nødvendige administrative ressourcer til at gennemføre acquis communautaire effektivt, og disse problemer skal vi også tage op.
Trækker disse og andre problemer fra i udvidelsens store positive bidrag til Europas fremtid? Nej, det gør de ikke. Udvidelsen er et yderst positivt bidrag til Europas fremtid, og vigtigheden af den vil blive mere og mere tydelig for hver dag, der går.
Jeg må understrege, hvor vigtigt det er, at Cypern er blevet optaget som ny medlemsstat. Ved at optage Cypern i EU er Europas yderste punkt og Middelhavsområdet blevet dækket. Jeg er overbevist om, at på et eller andet tidspunkt - det være sig før eller efter optagelsen - vil det bidrage til at løse det politiske problem, som i årevis har plaget Cypern.

Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, Det Europæiske Råd har truffet en historisk og velkommen beslutning om udvidelsen af EU, men sikken skam, at Rådet ikke benyttede lejligheden til at træffe endnu en historisk beslutning og radikalt reformere den fælles landbrugspolitik. De 40 milliarder euro om året, som EU bruger på den fælles landbrugspolitik, er en dyr måde at forvride landbrugssektoren på. Britiske borgere, der allerede bidrager uforholdsvis meget til EU-budgettet, betaler dobbelt så meget for den fælles landbrugspolitik: en gang via skatterne og igen i supermarkedet. Muligheden for en hurtig reform er gået tabt.
Rådet har også behandlet spørgsmålet om en europæisk forsvarspolitik. Det Forenede Kongerige har en særlig interesse og et særligt ansvar på dette område. Når alt kommer til alt, var det den britiske premierminister, der gav grønt lys for denne vildledte politik i 1998, og nu har han lovet, at store dele af Storbritanniens allerede overbebyrdede bevæbnede styrker udfylder eventuelle huller som følge af den totale mangel på vilje i de fleste europæiske lande til at forbedre deres forsvarsmuligheder på en meningsfuld måde.
Lige nu bør vi fokusere på terrortruslen og på en eventuel konflikt med Irak. Bilagene om forsvaret til formandskabets konklusioner er utopiske i deres kompleksitet og irrelevans. For at bidrage til forvirringen og spildet leger de europæiske allierede nu med to forskellige mulige militærforbedringer: inden for NATO og inden for EU. Ressourcerne er knappe, og det sidste, vi har brug for, er to forskellige mulige mål.
I over et år har kræfterne hos de ansatte inden for diplomatiet og militæret været spildt på forhandlinger om EU-adgang til NATO-ressourcer. Det er et helt og aldeles selvskabt problem, der desuden skaber unødige vanskeligheder for de primære allierede som Tyrkiet.
Nu sker der det meget farlige, at Det Europæiske Konvent inddrages i forsvarsspørgsmål. En af arbejdsgrupperne er ved at undersøge, hvordan selv et fælles forsvar, en central opgave for NATO, kan blive EU's ansvar. Hvilket signal sender det til vores amerikanske allierede? Og måske endnu vigtigere: Hvilket signal sender det til vores potentielle fjender?
Sikken skam, at Rådet og Kommissionen ikke retter indsatsen mod at få styr på tingene i EU før udvidelsen i stedet for grandiose politiske aftaler.

Fogh Rasmussen
. Tak hr. formand, jeg vil gerne takke for en god debat. Jeg ser frem til, at vi kan fortsætte vore drøftelser ved den store udvidelsesdebat her i Parlamentet den 19. november.
Med hensyn til udvidelsen vil jeg gerne takke for de mange positive bemærkninger, der er fremsat om formandskabets indsats indtil videre og om forløbet af topmødet i Bruxelles. Fra formandskabets side vil vi gøre vort yderste for at leve op til den tillid, der er givet udtryk for her i dag. Jeg vil gerne understrege, at det kræver hårdt arbejde over de næste uger. Som hr. Verheugen redegjorde for, er der en lang række spørgsmål, som skal løses. Der er brug for en betydelig politisk vilje, men jeg vil gerne sige, at mødet i Det Europæiske Råd overbeviste mig om, at denne politiske vilje eksisterer, og det samme har den forhandling vi har haft her i Parlamentet i dag understreget, - der er i EU en stærk politisk vilje til, at denne udvidelse skal lykkes.
Der er rejst en lang række spørgsmål, som jeg slet ikke kan nå at besvare alle sammen. Jeg vil derfor koncentrere min besvarelse om en række af de hovedtemaer, som har været rejst fra flere sider.
Først og fremmest har der været spørgsmålet om Tyrkiet. Både hr. Poettering og fru Malmström og hr. Schulz har rejst spørgsmålet om Tyrkiet og om, hvilken beslutning man kan forestille sig bliver truffet på topmødet i København vedrørende Tyrkiet. Først og fremmest vil jeg gerne slå fast, at den meget afgørende beslutning om, at Tyrkiet nu er kandidatland, blev truffet helt tilbage på EU's topmøde i Helsingfors i 1999.
Tyrkiet er kandidatland, det besluttede EU som sagt allerede i 1999, og min klare opfattelse er, at Tyrkiet som kandidatland skal behandles som alle andre kandidatlande. Det vil sige, at Tyrkiet kan få en dato for en start på optagelsesforhandlingerne, når og hvis Tyrkiet opfylder de politiske kriterier. Men det er så til gengæld også vigtigt at understrege, at de politiske kriterier skal være fuldt opfyldt, for at landet kan få en sådan dato. Tyrkiet skal ikke måles med en anden standard end andre kandidatlande. Tyrkiet skal behandles nøjagtigt som andre kandidatlande.
Vi har på Det Europæiske Råds møde i Bruxelles udtrykt anerkendelse af de fremskridt, der er sket. Kommissionen har gjort det klart i sin fremskridtsrapport, at Tyrkiet endnu ikke opfylder de politiske kriterier. Nu vil vi naturligvis meget nøje følge den politiske udvikling i Tyrkiet efter de afholdte valg, og vi må så finde en afbalanceret løsning på topmødet i København. Jeg finder det for tidligt i dag at give det endelige svar på, hvilken beslutning der kan blive truffet på topmødet i København, men lad mig understrege, at Tyrkiet for at få en dato skal opfylde betingelserne ligesom alle andre kandidatlande.
Det andet tema, der har været rejst fra flere sider, er landbrug og budget. Hr. Poettering startede med at spørge, hvorfor man overhovedet diskuterer de langsigtede, finansielle perspektiver på EU topmødet her i Bruxelles. Ja, svaret er meget enkelt; det var forudsætningen for, at formandskabet og Kommissionen kunne få mandat til at færdiggøre forhandlingerne med ansøgerlandene, fordi visse lande stillede krav om, at der skulle træffes en beslutning vedrørende de langsigtede finansielle perspektiver. Min opfattelse har hele tiden været, at der ikke måtte opstilles nye forhåndsbetingelser for en beslutning om udvidelsen af EU, men vi nåede frem til dette kompromis, som jeg finder er et rimeligt kompromis. Så spurgte hr. Barón Crespo og fru Malmström: jamen, betyder den beslutning, der er truffet på EU topmødet i Bruxelles, at man stadigvæk kan diskutere reformer og landbrugspolitik? Her vil jeg gerne gøre det klart, at EU-topmødet i Bruxelles udtrykkeligt ikke tog stilling til spørgsmålet om fremtidige reformer af landbrugspolitikken; derfor er konklusionen, at Kommissionens midtvejsrevision stadig er på bordet. Rådet vil stadig behandle Kommissionens midtvejsrevision af landbrugspolitikken. I øvrigt ved jeg, at der allerede i aften finder en forhandling sted, hvori den danske fødevareminister vil deltage som formand for Rådet, og det er jo en understregning af, at midtvejsrevisionen stadig er på bordet. Her kan jeg henvise til nogle vigtige formuleringer i konklusionerne fra topmødet i Bruxelles, nemlig punkt 12, hvori der står, at uden at det foregriber fremtidige afgørelser om den fælles landbrugspolitik og om finansieringen af EU efter 2006, eller eventuelle resultater som følge af gennemførelsen af punkt 22 i konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Berlin og uden, at det berører de internationale forpligtelser, som EU har indgået, bl.a. forbindelse med iværksættelsen af Doha-udviklingsrunden, ville der blive indført direkte betalinger osv. osv.
Det er meget vigtige formuleringer, for det betyder nemlig, at EU naturligvis stadig kan leve op til sine internationale forpligtelser inden for rammerne af Doha-forhandlingerne, og det betyder også, at midtvejsrevisionen stadig er på bordet og stadig kan forhandles og vil blive besluttet i overensstemmelse med de procedurer, der gælder herfor i Rådet.
Så har der været rejst spørgsmål om sikkerhedsklausulerne. Fru Malmström, og også andre, har været inde på spørgsmålet om sikkerhedsklausulerne. Jeg vil gerne understrege, at der er to typer sikkerhedsklausuler. Dels er der en generel sikkerhedsklausul, og dels er der to specielle sikkerhedsklausuler. De to specielle sikkerhedsklausuler vedrører det indre marked og retlige og indre anliggender. For så vidt angår den generelle sikkerhedsklausul, er den symmetrisk på den måde at forstå, at den kan kræves iværksat såvel af gamle som af nye medlemsstater. For så vidt angår de specielle sikkerhedsklausuler, kan de kun iværksættes over for de nye medlemslande, men det er en vigtig pointe, at eksistensen af disse sikkerhedsklausuler faktisk er at undgå, at de bliver sat i værk; de bliver kun sat i værk, såfremt de nye lande ikke lever op til det acquis, de har forpligtet sig til at leve op til, og da vi har en forventning om, at de lever op til dette acquis, bliver det forhåbentlig heller ikke aktuelt at iværksætte sikkerhedsklausuler.
I forbindelse med den generelle sikkerhedsklausul vil jeg gerne understrege, at de også er kendt fra tidligere udvidelser af EU. Faktisk har vi altid haft sikkerhedsklausuler. Jeg kan nævne, at da mit eget land - Danmark - blev medlem af det daværende EF, var der en sikkerhedsklausul af en varighed på fem år! Større var tilliden til Danmark altså ikke, end at der blev krævet fem år. Da Spanien og Portugal blev medlemmer af EU, var der en sikkerhedsklausul med en varighed op til syv år. Da Sverige, Finland og Østrig blev medlemmer, var der sikkerhedsklausuler med varighed op til et år. Vi kender altså sikkerhedsklausuler allerede, og derfor er der ikke tale om diskrimination over for de nye medlemmer.
Så er der Kaliningrad, som hr. Poettering var inde på, som hr. Titley også var, ligesom hr. Brock. Jeg vil gerne lige sige til hr. Poettering, at topmødet mellem EU og Rusland ikke blev flyttet til Bruxelles efter krav fra Rusland, - det var en beslutning den danske regering traf, uden at nogen havde anmodet os om det. Vi lader os ikke udsætte for pres, men jeg har det altså sådan, at jeg ikke vil bruge tid på at diskutere med nogen, hvor et topmøde skal holdes. Når hr. Putin ikke vil komme til København, kan vi tage et andet sted hen. Jeg vil ikke bruge tid på det. Vi giver prioritet til udvidelsen af EU; derfor går jeg ikke op i diplomatiske og protokollære spørgsmål om, hvor møder skal holdes. Det vigtigste er, at møderne bliver holdt, og vi får diskuteret de ting, der skal diskuteres, og at vi når de beslutninger, der skal træffes.
Det håber jeg så, vi kan på topmødet mellem EU og Rusland, det vil sige også finde en afgørelse om Kaliningrad. En afgørelse der skal leve op til de principper, som flere medlemmer af Europa-Parlamentet har understreget, nemlig at uanset hvilken løsning der bliver fundet, skal den være baseret på fuld respekt for Litauens suverænitet. Her jeg vil gerne understrege, at rent principielt kan udvidelsen af EU godt finde sted, uden at der er en løsning på Kaliningrad-spørgsmålet. Hvis der ikke er en løsning, bliver der bare iværksat visum. Så enkelt er det. Men vi har naturligvis alle sammen interesse i at finde en løsning i en fælles forståelse med Rusland, for vi har en overordnet interesse i at udvikle et stærkt strategisk partnerskab mellem EU og Rusland. Men Rusland har naturligvis ikke veto over for udvidelsen af EU. Vi skal prøve at finde en fornuftig løsning på transit fra Rusland til Kaliningrad, men det skal ske i fuld respekt for Litauens suverænitet. Det vogter det danske formandskab over.
Tillad mig endnu en gang sige tak for en meget udbytterig forhandling. Med en debat om Europas fremtid, med et forslag til rammerne for en ny forfatningstraktat og med muligheden for at afslutte optagelsesforhandlingerne med 10 nye medlemsstater om godt en måned, står vi midt i afgørende beslutninger, vi står ved begyndelsen til en ny epoke i Europas historie. Og udvidelsen af EU er drivkraften i alt dette, den er nøglen til Europas fremtid.
Europa-Parlamentet, Kommissionen og formandskabet har sammen kæmpet for udvidelsen. Målet er nu i sigte, og vi har i dag bekræftet vor fælles vilje til at føre denne store sag i hus og afslutte første runde af udvidelsesforhandlingerne i København til december.
Prodi
Hr. formand, efter den danske statsministers svar kan jeg gøre det meget kort. Han har nemlig allerede udførligt beskrevet de vigtigste aspekter i dagens forhandling, og jeg er helt enig i det, han sagde.
Jeg vil blot komme med en generel bemærkning om nogle af de punkter, der blev drøftet. Det er interessant, at hele Parlamentet - og hele Rådet - var enigt om udvidelsen. Drøftelserne og spørgsmålene drejede sig om biproblemer eller om de fremskridt, som vi skal gøre på disse områder fremover. Der er således virkelig tale om en enighed, som vi kun meget sjældent ser.
Jeg vil nu komme ind på nogle aspekter, som ikke blev berørt i de andre svar. Det første aspekt er det spørgsmål, som hr. Swoboda rejste om Balkanlandene. Jeg er helt enig. Vi har ikke talt så meget om Balkanlandene, men vores politikker for de processer, der vedrører associering, stabilisering, fortsatte forbindelser og bistand har netop den langsigtede målsætning, at også Balkanlandene kommer med i EU. Det vil tage tid, og processen vil ikke mindst variere fra land til land - eftersom vi ved at følge dem på nært hold kan se, at de ikke gør fremskridt med samme hastighed alle sammen - men Balkanlandene er i stadig større grad vores ansvar. Det er vi klar over, og det tager vi hensyn til.
Hvad Tyrkiet angår, har jeg ikke noget at tilføje ud over en bemærkning, som det efter min mening er rimeligt at komme med her i Parlamentet, nemlig at vi har udarbejdet vores rapport ud fra objektive kriterier. Ud fra dette synspunkt giver regeringsskiftet os ikke nogen nye elementer, for vi er nødt til at afvente den nye regerings konkrete handlinger, når det gælder iværksættelsen af Københavnskriterierne. Kommissionens rapport er meget specifik og meget klar på dette punkt, og vi skal således handle i overensstemmelse med den fastlagte holdning.
Jeg vil ikke sige noget om Kaliningrad-spørgsmålet, men blot understrege pligten til at respektere Litauens holdning og de rettigheder, Litauen får som nyt medlem af EU. Hele vores indsats og de vanskelige forhandlinger tog netop så lang tid, fordi vi ønskede at respektere disse principper.
Der var desuden mange, som nævnte Tjetjenien. Selv om Tjetjenien-spørgsmålet ikke hører med til denne debat, tror jeg, at det er tæt forbundet med disse problemer. Kommissionen fordømmer udtrykkeligt enhver terrorhandling meget skarpt, ikke mindst den tragiske gidseltagning i Moskvas teater. Og vi siger lige så udtrykkeligt, at bekæmpelsen af terrorisme ikke må ske på bekostning af menneskerettighederne. Dette gælder også for Tjetjenien, hvor vores agenturer, som tager sig af menneskerettighederne på stedet, rapporterer om gentagne tilfælde af manglende respekt for og overtrædelse af disse rettigheder, både fra det russiske militærs og de tjetjenske oprøreres side. Den bedste måde at undgå yderligere krænkelser af menneskerettighederne på er efter min opfattelse at afslutte de igangværende undersøgelser, som foretages af russiske militære og civile anklagemyndigheder, der har forpligtet sig til at foretage denne analyse. Fra russisk side har man ligeledes forpligtet sig til at træffe en række foranstaltninger for at forbedre menneskerettighedernes overholdelse i området, bl.a. en reduktion af de militære styrker, et ophør med de såkaldte razziaer og - sådan som jeg sagde før - tilstedeværelsen af anklagemyndigheder under de militære operationer. Dette er blevet bekræftet i adskillige udtalelser, og vi skal insistere på, at dette i det mindste bliver gennemført.
Et andet spørgsmål, som Kommissionen er direkte involveret i, er at yde humanitær bistand til befolkningen i området, der er plaget af de lidelser og problemer, som de vanskelige levevilkår medfører. Ydermere er de to ngo-medlemmer, der blev fængslet for et par uger siden - en europæisk og en lokal repræsentant - stadig i fængsel. Vi arbejder i øjeblikket stærkt på at afslutte denne sag. Endelig skal vi hele tiden holde os klart for øje, at der ikke er andre løsninger på Tjetjenien-spørgsmålet end en politisk løsning. Dette skal være vores budskab på mandag på vores bilaterale møde her i Bruxelles med de russiske myndigheder. Jeg vil gerne gentage, at der ikke er andre løsninger end en politisk dialog. Uden en politisk dialog får denne konflikt aldrig en ende.
Jeg vil slutte af med at sige, at landbrugspolitikken blev nævnt flere gange, og at man i den forbindelse kom med nogle bemærkninger, der ikke er i tråd med konklusionerne fra Bruxelles. Reformen af den fælles landbrugspolitik er stadig på tapetet efter mødet i Bruxelles. Kommissær Fischler vil i øvrigt deltage i en forhandling om dette spørgsmål her i Parlamentet. Jeg vil ikke gå i detaljer, men jeg kan forsikre Dem for, at Kommissionen gør en indsats for at nå videre med det forslag, som den udarbejdede for nylig efter et langt og velovervejet stykke arbejde.
Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, jeg stillede et meget specifikt spørgsmål om den folkeafstemning, som vi risikerede i Nederlandene, og hvilke virkninger et eventuelt negativt resultat vil få i sammenligning med en folkeafstemning i kandidatlandene.

Prodi
Eftersom alle medlemsstaternes ratificering er nødvendig, betyder et nej ved en folkeafstemning selvfølgelig, at Nederlandene ikke ratificerer forslaget og således standser processen. Det er et tilfælde, som minder meget om det, der skete i Irland. Sådan som proceduren er nu, er det under alle omstændigheder nødvendigt, at alle lande tilslutter sig. Det er, hvad der umiddelbart fremgår af den juridiske analyse, jeg kan foretage.

Formanden.
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag1

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelsen fra den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik om situationen i Mellemøsten og Irak.

Dupuis (NI).
Hr. formand, jeg hørte i Deres indledning, at det drejer sig om en forhandling om Mellemøsten og Irak. Jeg mener, at den seneste ændring af dagsordenen ligeledes medførte, at Tjetjenien var en del af dette punkt. Kan De bekræfte dette?
Formanden.
Jeg kan forstå, at hr. Solana nævner Tjetjenien i sine indledende bemærkninger.

Solana
Hr. formand, jeg skal forsøge at fatte mig i korthed om de to emner, som Parlamentets formandskab har foreslået mig, da De allerede længe har holdt møde om et emne så betydningsfuldt som udvidelsen af EU, der uden tvivl er det vigtigste emne på vores dagsorden i øjeblikket.
Jeg er i eftermiddag blevet foreslået hovedsageligt at tale om to emner, nemlig situationen i Mellemøsten og politikken i forbindelse med Irak.
Hr. formand, jeg skal tale på en meget speciel dag om to emner, der er på forsiderne af alle dagens aviser. I Mellemøsten har en hurtig - og for nogle måske overraskende - beslutning truffet af premierminister Sharon som bekendt medført en regeringsændring og udskrivelse af tidligt valg i Israel, som skal afholdes i slutningen af januar.
Og hvad angår situationen i Irak, indledes debatten om Sikkerhedsrådets resolution om Irak netop nu i New York.
Jeg vil altså tale om de to emner under hensyntagen til begrænsningerne på dette tidspunkt.
Mine damer og herrer, om Mellemøsten vil jeg sige, at EU har fortsat arbejdet siden sidste gang, vi talte om emnet, navnlig inden for rammerne af den såkaldte kvartet, det vil sige med USA, Den Russiske Føderation og FN's generalsekretær, hvor vi på vores seneste møde i september forsøgte at iværksætte en proces i tre faser for i slutningen af 2005 at opfylde den drøm, som mange af os har - og som mange israelske og palæstinensiske borgere har - om at få to stater, som eksisterer fredeligt side om side, og som kan få en fælles fremtid med harmoni og stabilitet.
Som De ved, og som det har været offentliggjort siden mødet i september, omfattede den proces tre faser: en første fase for resten af året og første del af næste år med valg i Palæstina og med afklaring på de resterende spørgsmål om interne reformer og humanitære forhold, som desværre stadig er udestående.
Den anden fase, som vi kunne kalde den, ville medføre erklæringen af en palæstinensisk stat, om end med foreløbige grænser, og den tredje fase ville indebære den endelige debat om de emner, som alle kender, og som stadig er de vanskeligste spørgsmål i Mellemøsten-problematikken.
Lad os håbe, mine damer og herrer, at udskrivelsen af valg ikke bremser denne proces. Fra europæisk side ønsker vi, at denne proces vil fortsætte, og vi ønsker at fortsætte vores engagement i den proces, som kvartetten indledte for få måneder siden i New York.
Jeg skal imidlertid fortælle Dem, at der på det palæstinensiske område sker tre vigtige ting. For det første den interne palæstinensiske debat om den strategiske betydning af intifadaen. Jeg mener, at det i forbindelse med den palæstinensiske politik er afgørende, at der er indledt en tilbundsgående, positiv og konstruktiv debat om den strategiske betydning af intifadaen. Opfattelsen af, at politik og ikke vold igen skal være omdrejningspunktet, er virkelig vigtig. Den vil uden tvivl skabe mere sikkerhed end alle politifolkene og alle de sikkerhedsstrukturer, der kan etableres i området. Hvis volden efter borgernes opfattelse er forsvundet, er det meget mere værdifuldt end alle de sikkerhedsstrukturer, der kan etableres i området. Vi støtter den debat, og den vil forhåbentlig give de ønskede resultater, hvilket den allerede er begyndt at gøre.
Det andet vigtige emne på det palæstinensiske område er den ændring af Den Palæstinensiske Myndigheds regering, som præsident Arafat har gennemført, og som er blevet støttet af Det Palæstinensiske Lovgivende Råd. Det vigtigste og det, som jeg vil fremhæve ved den regeringsændring, er to ting: for det første finansministeren, som har været på sin post siden den første regeringsændring. Det er en mand, som der er enighed om, som bakkes op og som støttes af det internationale samfund og de internationale finansielle institutioner. Han gør et stort arbejde og kan forhåbentlig fortsætte sit gode arbejde. Og for det andet ændringen i indenrigsministeriet, det vil sige udskiftningen af den minister, der er sikkerhedsansvarlig. Jeg tror også, at den ændring vil komme til at spille en vigtig rolle for, at sikkerhedsspørgsmålet, som fortsat er et af hovedspørgsmålene i problematikken, kan udvikles og afklares hurtigst muligt.
Det tredje vigtige emne, som jeg gerne vil fremhæve, vedrører de humanitære aspekter. Der er ingen tvivl om, at de palæstinensiske borgeres situation stadig er forfærdelig set ud fra et humanitært synspunkt. Inden for EU og kvartetten har vi gjort alt for, at de ressourcer, der tilkommer Den Palæstinensiske Myndighed, og som i øjeblikket stadig er i den israelske regerings magt, leveres tilbage til Den Palæstinensiske Myndighed omgående og leveres tilbage måned for måned, så finansministeren kan lave et budget, der er værdigt til at bære det navn, fordi han ved, hvilke ressourcer han har til rådighed i begyndelsen af hver regnskabsmåned.
Det sidste palæstinensiske spørgsmål, jeg vil tale om, vedrører bosættelserne. Mine damer og herrer, det er efter min mening et seriøst og alvorligt spørgsmål, og hvis der ikke sker en hurtig fastfrysning af bosættelserne, kan vi risikere, at den palæstinensiske stat, den dag drømmen om to stater kan føres ud i livet, er uigennemførlig, fordi dens område er indskrænket af antallet af bosættelser, som fortsat stiger. Mine damer og herrer, på vegne af EU opfordrer jeg derfor igen til, at Israels regering hurtigst muligt fastfryser bosættelserne.
Hvad angår det, der sker i Israel, kan jeg fortælle Dem, at jeg i eftermiddag har haft en telefonsamtale med den nye udenrigsminister, hr. Netanyahu. Vi vil sætte os i forbindelse med hinanden hurtigst muligt, så ingen proces, der, også i løbet af valgperioden, kan fortsætte aktivt til fredsprocessens bedste, bremses.
Som De ved, vil der i de to store partier, Likud og Arbejderpartiet, være primærvalg i de kommende uger. I Likud mellem Netanyahu og Sharon og i Arbejderpartiet i midten af november mellem tre kandidater, nemlig den tidligere forsvarsminister, Haifas borgmester og den tidligere fagforeningsmand - som var minister i Rabin-regeringen - Haim Ramon. Vi må vente på resultatet af de primærvalg, før vi ved, hvilke kandidater der stiller op ved valget den 28. januar. Men jeg vil understrege, at valget ikke bør bremse os i vores arbejde for det, vi stræber efter: retfærdig fred i et område, som de europæiske borgere holder meget af.
Hvad angår Irak vil jeg sige til Dem, at vi i dag er trådt ind i den afgørende fase. For en time siden begyndte man i Sikkerhedsrådet at drøfte Sikkerhedsrådets resolution. EU har lige siden det første uformelle udenrigsministermøde under det danske formandskab haft en klar holdning med tre grundlæggende elementer, nemlig målet med denne operation over for Irak, måden, hvorpå den burde gennemføres, og vores store bekymringer for følgerne af den. Tre ord om de tre idéer.
Om målet vil jeg sige, at det for os burde være og er fortsat at afvikle Iraks masseødelæggelsesvåben. Det såkaldte systemskifte var ikke EU's mål. EU's mål er til enhver tid, at Irak overholder FN's Sikkerhedsråds resolutioner.
Hvordan når man det mål? Vi har altid sagt - og det vil vi fortsætte med, og heldigvis har det også været sådan - at denne debat hører hjemme i FN. Den 12. september accepterede selv USA's præsident heldigvis, at debatten om dette yderst vigtige spørgsmål skulle finde sted i FN-regi, og jeg kan fortælle Dem, at vi har haft den glæde at opleve, at der fra den 12. september til i dag har været meget seriøse forhandlinger mellem alle medlemmerne af Sikkerhedsrådet for at nå frem til en resolution, som vi håber og ønsker kan blive vedtaget enstemmigt hurtigst muligt. Det ville være den største sejr for FN's legitimitet og dermed en sejr for dem, der tror på multilateralisme og også tror på, at FN's Sikkerhedsråd spiller en vigtig rolle.
Som bekendt er den resolution, der i øjeblikket bliver drøftet, en lang resolution, men den har følgende grundlæggende elementer: erkendelse af, at Irak i øjeblikket ikke overholder Sikkerhedsrådets resolutioner, det andet grundlæggende element er, at Irak skal gives mulighed for at overholde alle resolutionerne, for det tredje er der på nuværende tidspunkt og i denne resolution ikke mulighed for automatisk at gribe til en militær aktion, og for det fjerde vil man anmode Irak om inden for en tidsfrist på 30 dage at udarbejde en rapport om de masseødelæggelsesvåben, som andet er i besiddelse af, og at inspektørerne under hr. Blix' ledelse omgående kan sendes ud i området for at kontrollere præsident Saddam Husseins erklæring.
Derfor mener jeg, at vi fra EU's side kan være tilfredse med, at FN's multilaterale sammenhæng har fungeret eller rettere sagt fungerer godt. Det har været vores ønske og EU's landes og borgeres ønske.
Mine damer og herrer, jeg kan ikke fortælle Dem ret meget mere nu, hvor vi afventer de begivenheder, der kan udspille sig omkring Irak i de kommende timer. Det er muligt, at debatten om resolutionen afsluttes i dag, og at afstemningen finder sted i dag eller i morgen.
Og om Mellemøsten kan jeg igen understrege, at for os som europæere vil fredsprocessen og Mellemøsten-problematikken fortsat være en af prioriteterne i vores udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Jeg vil sige til Dem, at på en vis måde er det, at valget i Israel er blevet rykket frem fra oktober næste år til januar, i grunden positivt, for det betyder, at vi på et tidligere tidspunkt kan indlede hele den proces, der skal munde ud i den afsluttende forhandlingsfase, som kan føre til de to stater, som vi alle ønsker.
Mine damer og herrer, jeg har ikke meget mere at sige nu. Jeg vil, hvis formanden tillader det, sige, at vi fortsat vil arbejde uophørligt med disse to spørgsmål, der uden tvivl er afgørende.
Lige et par ord om begrebet systemskifte i regionens lande. Mine damer og herrer, for os er det efter min mening afgørende, at den rapport, som FN har udarbejdet om Mellemøsten, om de islamiske og arabiske lande, hvor de behov for forandringer, der er nødvendige i de lande, kommer til udtryk, tages til efterretning. Til det formål er dialog det bedste redskab, og derfor vil EU følge den intense dialog med Den Arabiske Liga og den ligeledes intense dialog med Den Islamiske Konferences Organisation. Alt dette bør sammen med Barcelona-processen fortsat være drivkraften bag forbindelserne mellem EU og regionens lande. Vi har kontraktlige forbindelser i form af samarbejdsaftaler med næsten alle de lande.
Mine damer og herrer, hr. formand, jeg har givet disse oplysninger om situationen netop nu, hvor der sker så meget omkring Mellemøsten og Irak, for at De kan være så velinformerede som muligt, og jeg er rede til at besvare alle de spørgsmål, De ønsker at stille.
Fischler
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, jeg vil gerne på vegne af Kommission og som repræsentant for kommissær Patten, der undskylder, at han ikke kan være til stede, redegøre for den aktuelle situation i Mellemøsten og for Kommissionens aktiviteter.
Hr. Solana har jo allerede redegjort udførligt for fremskridtene i diskussionen om den planlagte fremgangsmåde for det internationale samfund, her repræsenteret ved den internationale kvartet. Jeg vil gerne lykønske Dem, hr. Solana, med det arbejde, De har ydet, og som finder sted under højst ugunstige forhold og vel også i kapløb med tiden, og give Dem et tilsagn om Kommissionens fortsatte støtte. Den planlagte fremgangsmåde skal indeholde klare tidsmæssige retningslinjer og tage sigte på de resultater, man fastsatte i rådserklæringen fra Sevilla, nemlig skabelsen af en levedygtig palæstinensisk stat. Jeg er sikker på, at de pågældende bestræbelser fra EU-formandskabets og den højtstående repræsentants side på at enes med de andre internationale partnere i kvartetten om en gangbar løsning vil blive en succes. Men før fremgangsmåde bliver fastlagt - formentlig til december - er der punkter, der kunne føre til en afspænding af situationen allerede nu. Det er en uforbeholden bekræftelse af den efterstræbte to-stats-løsning, men i endnu højere grad af enhver form for magtanvendelse og provokation på begge sider. Dertil hører en energisk bekæmpelse af terrororganisationer og et omgående bosættelsesstop og bremsning af overgreb på den palæstinensiske civilbefolknings landområder.
Lige så vigtigt er det at fortsætte de palæstinensiske reformbestræbelser og at give passende svar herpå fra israelsk side såsom den bebudede genoptagelse af regulære overførselsbetalinger. En opblødning af bevægelsesindskrænkningen og en lempet adgang for humanitære hjælpeorganisationer kunne styrke denne positive tendens.
Den seneste omdannelse af den israelske regering har bevirket en tydelig højredrejning. Vi må dog afvente, om den frygtede indvirkning på fredsprocessen rent faktisk indtræder. Under alle omstændigheder forbliver køreplanen et internationalt initiativ, som lover godt for succes på lang sigt for en to-stats-løsning. Man må håbe på, at det nye palæstinensiske kabinet fortsætter det påbegyndte reformarbejde og ikke blot uddyber det ved hjælp af det internationale samfund, men også kan benytte det til at skabe en tydeligt bedre situation for befolkningen. Netop her er tingene nemlig ikke i orden.
Der blev især opnået gode resultater i begyndelsen af reformprocessen, hvad angår den finansielle forvaltning. De betingelser, der var knyttet til en budgetstøtte via EU-midler, har ført til en konsolidering og en bedre kontrol og gennemsigtighed i den palæstinensiske økonomi. Kommissionen vil forsat arbejde tæt sammen med den nye palæstinensiske finansminister Salam Fayad og udøve en positiv indflydelse på reformprocessen gennem yderligere betingelser.
Beklageligvis er reformprocessen gået temmelig meget i stå på andre områder. Dette gælder netop forvaltnings- og justitsreformen, som begge udgør vigtige komponenter for dannelsen af en demokratisk stat, og heller ikke forberedelserne til de valg, der efter planen skal finde sted i midten af januar, lykkes alt for godt. Formanden for valgkommissionen er godt nok blevet udpeget, men ifølge både mange palæstinensere, men også repræsentanter for det internationale donorsamfund, kan det ikke længere udelukkes, at valget bliver udskudt. Det bliver en opgave for den internationale task force at gøre opmærksom på hindringer i valgforberedelserne og tilbyde kvartetten løsningsforslag.
Kommissionen er, sammen med medlemsstaterne, fortsat fuldt ud involveret i valgforberedelserne og gør sig store bestræbelser på at sikre en passende støtte på det givne tidspunkt. Hverken de internationale bestræbelser på at fastlægge en lovende fremgangsmåde eller reformbestræbelserne fra Den Palæstinensiske Myndigheds side har hidtil været i stand til at forbedre situationen på stedet. Der dør stadig uskyldige mennesker på begge sider. Frygt for de frygtelige selvmordsattentater, men også for gengældelsesangreb, samt frustration og fortvivlelse hersker i hverdagen.
Hverken den israelske befolknings behov for sikkerhed eller den palæstinensiske befolknings krav om en normalisering af hverdagslivet uden fornedrelse, om en indskrænkning af bevægelsesfriheden og om en forbedring i de katastrofale livsbetingelser har kunnet tilfredsstilles. Netop den humanitære situation giver anledning til stor bekymring. De internationale observatører på stedet er alle enige om, at den aktuelle humanitære krise også er forårsaget af den begrænsede bevægelsesfrihed og hjælpeorganisationernes manglende adgang. Det kan ganske enkelt ikke accepteres, at EU-finansierede hjælpemissioner afvises eller forhindres i at udføre deres arbejde.
Alene i de sidste uger har der været 23 tilfælde af denne art. Bare for at nævne et eksempel kan jeg sige, at to ansatte ved Kommissionen blev standset ved deres udrejse fra Israel den 17. oktober, de blev frataget deres medbragte dokumenter og bærbare computere og fik dem først udleveret igen efter længere tid. Som De sikkert ved, har Kommissionen anmodet om 50 millioner euro fra nødreserven med henblik på at kunne yde yderligere bistand til de byer og landsbyer, der er afskåret fra omverdenen.
Der er også behov for ekstra midler til valgforberedelserne. Jeg håber, at Kommissionen kan regne med Parlamentets støtte på dette område. Det har stor betydning for det ad hoc-liaison-møde, der finder sted i december. Her vil de internationale donorlande drøfte den humanitære situation i de palæstinensiske områder og status for reformprocessen samt forhandle om nødvendige støtteforanstaltninger og finansiel bistand.
Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, de seneste dages begivenheder retfærdiggør måske mere end nogensinde Deres tilstedeværelse blandt os her i aften, og på vegne af PPE-DE-Gruppen vil jeg gerne takke Dem.
De sidste 10 dage, der startede med chokket over gidseltagningen i Moskva, blev markeret med den tragiske afslutning den 26. oktober, men også med en forværring af de ovennævnte alarmer, med øget politisk usikkerhed i Mellemøsten og med udsigterne til en mulig krig med Irak, der stadig drøftes i New York.
Vedrørende Tjetjenien og vores forbindelse med Rusland har vi lige hørt kommissionsformand Prodis engagement, og vi beder Dem, hr. højtstående repræsentant, om sammen med ham at være vores talerør for sammen med hele Europa-Parlamentet - det er jeg sikker på - på det kraftigste at fordømme den feje og kriminelle terrorhandling, som fandt sted i Moskva, men samtidig være opmærksom på reaktionerne fra den russiske offentlighed og fra visse af de ansvarlige i bekæmpelsen mod terror, som kan have tendens til at forveksle hele den tjetjenske befolkning med de fanatikere, der er ansvarlige for forberedelsen og udførelsen af denne forbrydelse. 

Det er præcis den fælde, som terroristerne har forsøgt at føre det russiske folk og dets regering ind i. Og ved at falde i den risikerer de efterfølgende at give begrundelser for deres handling.
I Mellemøsten har vi på samme tid i løbet af de sidste par dage og næsten time for time oplevet, at et politisk kaos er ved at udvikle sig, hvilket naturligvis ikke kan være til nogen nytte for freden. Og hr. højtstående repræsentant, på det punkt deler jeg ikke Deres optimisme. Det var først og fremmest præsentationen den 29. oktober af en ny regering for Den Palæstinensiske Myndighed, der, som De nævnte, blev indsat med stort flertal af Det Palæstinensiske Lovgivende Råd, dog ikke uden at præsident Arafat blev mål for hård kritik i Europa-Parlamentet, på grund af den dårlige gennemførelse af en omdannelse, der sikrer pladsen for de ministre, der blev fornægtet af det selvsamme Råd i september. Og den kendsgerning, at man i den forbindelse fastholdt finansministeren - som De glædede Dem over - men at den tidligere indenrigsminister blev kørt ud på et sidespor, fordi han havde modet til at opfordre til stop for vold, hvor end den kommer fra, er efter vores mening et meget bekymrende tegn på det, som høgene kunne have ført med ind i denne nye regering for fredstilhængerne.
Dernæst var der regeringskrisen i Israel, som førte til en opløsning af Knesset og meddelelsen om et nyvalg, der ville finde sted endda inden den 28. januar, som det blev meddelt.
Vi glæder os over, at premierminister Ariel Sharon i anledningen af denne krise ikke har benyttet sig af overbuddet fra et ekstremt højre, som ville afstå fra Oslo-aftalerne, udvise Arafat og nægte oprettelsen af en palæstinensisk stat. Men vi bør frygte, at dette overbud ikke ophører med at rase under hele den kommende valgkampagne, mens vi håber, at den israelske befolkning, der stadig for størstedelens vedkommende er for fred, ikke lader sig føre med af den.
Også på dette punkt regner vi med, at De og Deres repræsentant, ambassadør Moratinos, i det kaos med mere og mere ukontrollerede voldshandlinger vil forsøge at gøre Europas beroligende stemme kendt.
Endelig er det denne samme beroligende stemme, som forhåbentlig vil blive hørt i de kommende timer i FN's Sikkerhedsråd, efter seks uger, som De selv nævnte, med svære forhandlinger vedrørende udarbejdelsen af en resolution, der stiller Irak over for dets forpligtelser, men stadig indgyder håb om en løsning, der ikke nødvendigvis skal indebære, at der gribes til våben.
(Bifald)

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, jeg ville være taknemmelig, hvis De også informerede Kommissionen og Rådet om taletiden, så vi får fordelt den korte tid, der er til rådighed, ligeligt.

Hr. Solana, hr. kommissær, mine damer og herrer, hvad angår situationen i Mellemøsten skal jeg sige, at efter den optrapning, vi har oplevet i de seneste måneder, giver hr. Solanas oplysninger anledning til håb. På baggrund af det, som vi har oplevet i det seneste år, skal jeg sige, at meddelelsen om tidligt valg i Israel er positiv. For det første fordi det altid er vigtigt at høre folkets stemme, og for det andet fordi min gruppe - og venner siger af og til ubehagelige ting til hinanden - offentligt kritiserede Israels Arbejderparti for dets deltagelse i denne regering og i foråret anmodede det om at træde ud af regeringen. Jeg mener, at det er positivt, at Arbejderpartiet har forladt regeringen, og årsagen til, at det har forladt den, som er dets nej til at stemme for bevillinger til nye bosættelser, er også positiv. Det er meget vigtigt, for jeg er enig med den højtstående repræsentant i, at den største fare i øjeblikket er, at de besatte områder ender med at blive et rigtigt schweizerost, en slags bantustan, som forhindrer oprettelsen af den palæstinensiske stat.
Eftersom hr. Netanyahu har ringet til den højtstående repræsentant, vil jeg anmode denne om at sige til hr. Netanyahu, for det første at vi, selv om vi har gjort regnskab over de ødelæggelser, der er sket, er rede til at støtte ikke bare den humanitære indsats, men også genopbygningen af grundlaget for en Palæstinensisk Myndighed. Han må også gerne sige til ham, at han i stedet for bulldozere måske burde sende valgurner, og at han bør tilskynde til, at der også udskrives valg til Den Palæstinensiske Myndighed. Det ville efter min mening være et meget vigtigt fremskridt.
Det er svært at tro, at der kan være en udfordring og en afpresning fra det yderste højre mod en trio bestående af hr. Sharon, hr. Netanyahu og hr. Mofaz. De har virkelig været på afgrundens rand, men de har gjort sig klart, at der ikke er noget alternativ til kvartettens forslag og oprettelsen af to stater. Og det skal vi efter min mening holde fast ved.
Hvad angår situationen i Irak, skal det understreges, at europæerne til trods for vores uenigheder har opnået, at spørgsmålet er blevet taget op inden for rammerne af FN, at det sker inden for en multilateral ramme, og ligeledes at FN's Sikkerhedsråds myndighed anerkendes igen, men ikke nok med det, der anvises også en udvej, som gør det muligt at forhindre, om man så må sige, at der sættes ild til olien med stor fare for, at hele området sættes i flammer.
Jeg vil også gerne vide, hvordan den højtstående repræsentant vil hjælpe de medlemmer af Sikkerhedsrådet, der tilhører EU, som givetvis vil være fire i januar, med at koordinere deres indsats mest muligt.
Til sidst en meget kort bemærkning om situationen i Tjetjenien. Min gruppe støtter fuldt ud indholdet af Parlamentets beslutning, det vil sige en kraftig fordømmelse af terrorangrebet, et udtryk for solidaritet med ofrene, en kritik af den russiske stats adfærd, også i forbindelse med dens egne borgeres liv og sikkerhed, og nødvendigheden af, ikke i denne sammenhæng, men nødvendigheden af, at det fremgår af dagsordenen for det næste topmøde med Rusland, at det er vigtigt, at der findes en forhandlingsløsning.
Under alle omstændigheder, hr. formand, og det bliver mine sidste ord, mener jeg, at den højtstående repræsentant, næstformanden i Kommissionen og vores repræsentanter skal opmuntres til at fortsætte deres mæglingsindsats og deres indsats for at nedtrappe disse tre konflikter.
(Bifald)
Formanden.
Som tidligere formand, hr. Barón Crespo, er jeg sikker på, at De kender Parlamentets kutyme. Den højtstående repræsentant og kommissæren har lige så lang tid at tale i til Parlamentet, som de ønsker. Begge holdt sig imidlertid meget tæt op ad den tid, de var tildelt. Jeg mener ikke, at der er grund til at klage.

Van der Laan (ELDR).
Hr. formand, min gruppe fordømmer ubetinget al vold i Mellemøsten. Det er altid uacceptabelt, når der er civile ofre, hvad enten de er ofre for selvmordsattentater eller for hærens handlinger. I årevis har Europa forsøgt at spille en betydningsfuld rolle i konflikten, men vi bekæmper hovedsageligt symptomerne i stedet for at gribe fat om årsagerne til problemet. Det, der skal ske, er, at mennesker igen begynder at tro på fremtiden. Mennesker, der tror på fremtiden, har noget at tabe og er derfor rede til at kæmpe for fred i stedet for at traske videre i status quo eller, hvad der er endnu værre, at tro, at vold er løsningen.
For at få en lovende fremtid kræver vi seriøse bestræbelser af begge parter. For det første skal Den Palæstinensiske Myndighed gribe meget kraftigere ind over for selvmordsattentater. Terrorister er ikke helte, men mordere, og sådan skal de også betragtes. Desuden skal Den Palæstinensiske Myndighed omstruktureres og bringe korruptionen til ophør, således at den palæstinensiske befolkning får tillid til sine ledere.
For det andet anmoder vi Israel om at gøre en ende på taktikken med at bruge lukninger som et middel til økonomisk kvælning og ydmygelse. Betalingerne til palæstinenserne skal også genoptages, således at europæiske penge igen kan anvendes til udviklingsprojekter inden for undervisning og sundhedsvæsen i stedet for betalingsstøtte. Desuden er det stadig uacceptabelt, at det fortsat er tilladt at udvide bosættelserne. Besættelsen og bosættelserne er stadig den største hindring for virkelig fred og sikkerhed for alle.
Jeg skammer mig over manglen på europæisk handlekraft med hensyn til Mellemøsten. Hver dag dør der uskyldige mennesker, og alligevel nøjes vi med erklæringer og møder. Som Palæstinas største donor og Israels største handelspartner må vi da kunne gøre noget mere for at gennemføre vores egne europæiske mål.
Jeg vil gerne slutte med en bemærkning om det kommende valg. Desværre er der stadig ingen af partierne, der har fremlagt en god fredsplan. Det er virkelig på tide, at det sker, således at israelerne og palæstinenserne i januar kan stemme for fred for sig selv og for deres naboer.

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, jeg hørte hr. Solanas redegørelse vedrørende Irak. Hvordan kan man næsten undgå ikke at blive overrasket, når præsident Bush indtil i dag ikke har fjernet truslen om en ny krig mod Irak, med eller uden en FN-resolution, som Det Europæiske Råd i Bruxelles ikke havde noget at sige til? Unionen som sådan eksisterer for øvrigt næsten ikke i denne kildne sag. Kun nogle enkelte stater, der er medlem af Sikkerhedsrådet, og fredsstyrkerne, der er ved at blive mobiliseret, reagerer. I den forbindelse meddelte hr. Kucinich, der er medlem af Kongressen i USA og formand for Progressive Caucus, "at vi ikke kan undgå denne krig. Lad os sammen arbejde for fred og samarbejde og en ny æra i relationerne mellem mennesker, hvor der ikke er plads til krig. Jeg hilser alle anledninger til at samarbejde med os med henblik på skabelsen af denne nye verden velkommen."
Hr. formand, jeg drømmer om et samlet Europa, der kan tage de hænder, der bliver rakt ud til det. Således er det ikke i dag. Det er en grundlæggende opgave, som vi skal løse.
Og i Mellemøsten var der for mere end 20 år siden erklæringen fra Det Europæiske Råd i Venedig, som anmodede om en afslutning på den israelske belejring, der understregede det ulovlige ved bosættelserne, som anerkendte palæstinensernes ret til selvstændighed, som insisterede på den nødvendige deltagelse af PLO i forhandlingerne. Det er mere end 20 år siden! For ikke så længe siden i marts 1999 anerkendte erklæringen fra topmødet i Berlin specifikt palæstinensernes ret til en stat. Men i dag, hvor situationen forværres meget dag for dag, hvor Oslo-aftalerne er begravet og ikke er gældende længere, og hvor besætternes radikalisme lever op til radikalismen fra en del af de besatte, hvordan kan man så forstå tavsheden fra De 15 i Bruxelles? Min gruppe mener, at det ikke længere kan vare ved, at hverken stilheden eller ligegyldigheden kan vare ved. Det er nødvendigt med stærke initiativer, der kan vise verden og først og fremmest befolkningsgrupperne i området en offensiv og klar politisk vilje til fordel for mobiliseringen af fredstilhængere. Det er nødvendigt med et kæmpespring.
På nuværende tidspunkt vil jeg stille et konkret forslag. Torsdag i vores næste mødeperiode vil være dagen før 35-årsdagen for den berømte resolution 242 fra FN's Sikkerhedsråd, som i denne konflikt er en af de største referencer fra det internationale samfund. Så lad os i denne anledning i Strasbourg indgå et højtideligt løfte, der forpligter Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Lad os ligeledes knytte de unge fredstilhængere, de unge europæere, de unge palæstinensere og de unge israelere til dem, som sidste lørdag samlede sig i hobetal i Tel Aviv i forbindelse med mindehøjtideligheden for den myrdede Itzhak Rabin. Hver enkelt af vores institutioner ville således klart kunne bekræfte, hvad der for institutionens vedkommende i henhold til international lovgivning og vores fælles værdier ikke er acceptabelt, og hvilke projekter om retfærdig og varig fred vi ønsker at fremme.
Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, jeg tror, at der er en forbindelse, ikke blot filosofisk, men også politisk mellem problemet i Mellemøsten, Irak og Tjetjenien og Europas rolle. Jeg tror, at vores rolle skal være, at vi er åbne og siger sandheden. Francis Wurtz har ret, når han siger, at det er mere end 20 år siden, at vi fordømte, at det er 20 år siden, at ... Det er det, vi siger til israelerne. Det er rigtigt, og det er sandt. Og vi bør sige til palæstinenserne, at vi nu i 20 år har sagt til dem, at de ikke blot bør anerkende Israel som en stat, men også at der i denne israelske stat ikke sker en massetilbagevenden af palæstinensere. De to ting er sande. Hvis den israelske befolkning skal få håb, skal frygten fjernes hos dem. De frygter attentater - selvmordsattentater og dødelige attentater - som i særdeleshed viser, at de, der begår disse attentater, ikke anerkender den israelske stat. Palæstinensernes frygt er at blive besat af den israelske hær. De to ting hænger nøje sammen.
Hvad angår Irak, er sandheden enkel. Vi siger, at Irak bør anerkende FN's resolutioner, det vil sige, at det er nødvendigt, at alle våbnene, forudsat at de findes - det ved jeg intet om, jeg har aldrig været inspektør, det har De heller ikke, og heller ikke os eller nogen overhovedet - bliver afmonteret efter registrering. Den måde, som Saddam Hussein fører politik på og har ført politik på gennem tiderne, er til fare for de udenforstående befolkningsgrupper. Derfor er det også nødvendigt at anmode om, at inspektører og ngo'er får adgang til at undersøge, hvorvidt der eksisterer demokrati, og undersøge forholdet mellem den irakiske befolkning og Saddam Hussein.
Det samme gælder Rusland og Tjetjenien. Det er alligevel helt ufatteligt, at man har taget russiske kvinder og børn som gidsler, det er sandt, og vi fordømmer det, men vi fordømmer dog endnu mere, at hr. Putin fortsætter med at tage gidslerne som gidsler ved ikke at oplyse, hvordan de havde det, hvilken form for gas der ville blive brugt og ved ikke at videregive de informationer, han havde, til familierne. Det er ligeledes ufatteligt, at hele det tjetjenske folk bliver taget som gidsler af en KGB-mand, som reagerer som under bolsjevik- og kommunisttiden, altså som en ægte KGB-mand.
Europa bør fordømme attentaterne, og Europa bør deltage i antiterrorhandlinger, og Europa bør sige nej til alle totalitære tilbøjeligheder, selv om det drejer sig om en stormagt som Rusland. At stoppe retten til information, dette blev vedtaget af Dumaen, er som at sætte en stopper for demokratiet. Hvis Europa er tavst over for Putin den 11., så har Europa ikke klarsynet og magten til at forsvare demokratiet.
Dupuis (NI).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, jeg vil gøre det meget kort, for jeg tror, at vi i Strasbourg får lejlighed til at indlede en mere detaljeret debat om det spørgsmål, der vedrører Rusland og således også Tjetjenien.
Det er tydeligt, at vi er ved at skabe et nyt Afghanistan med dets Taleban-styre, men der er et meget specifikt spørgsmål, som jeg gerne vil understrege. For et par dage siden blev den tjetjenske regerings vicepremierminister, Akhmed Zakajev, arresteret i København, hvor han stadig sidder fængslet, og man har bremset ethvert initiativ, der tog sigte på at lade den tjetjenske udenrigsminister, Ilyas Akhmadov, forlade USA og rejse tilbage til EU. Vi forholder os således ikke alene passivt til det, der sker i Tjetjenien, men forhindrer også de få demokratiske dialogpartnere, der er i stand til at drøfte og foreslå demokratiske løsninger for landet, i at arbejde ved at fængsle dem eller hindre dem på andre måder.
Hr. højtstående repræsentant, jeg vil gerne stille Dem følgende spørgsmål. De tog initiativet til at lave sorte lister over dem, der var på anklagebænken under konflikten i det tidligere Jugoslavien. Kunne De så ikke nu tage initiativet til at lave en hvid liste, hr. højtstående repræsentant, det vil sige en liste over de personer, som efter vores mening er af afgørende betydning for dialogen, så disse mennesker får visum uden problemer, og så det ikke går ud over et lille land som f.eks. Danmark eller Belgien, som bagefter bliver udsat for et utåleligt pres fra Den Russiske Føderations side?

Stenzel (PPE-DE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, i disse eller i de kommende timer vil Sikkerhedsrådet - det er allerede blevet sagt - træffe en afgørelse om Irak-resolutionen. Der kan ikke herske nogen tvivl om, at Irak skal opfylde alle forpligtelser betingelsesløst. Det er EU's holdning, og den tilslutter jeg mig fuldt ud indholdsmæssigt. Der er nu engang begrundet bekymring over Iraks brug og udbredelse af masseødelæggelsesvåben. Saddam Hussein har allerede flere gange bevist, at han er parat til at anvende masseødelæggelsesvåben mod sin egen befolkning. De kurdere i Kallabja, der døde som følge af giftgas, har prentet sig dybt i vores bevidsthed. Heller ikke den brutale forfølgelse af shiiterne i den sydlige del af landet er nogen hemmelighed. Masseødelæggelsesvåben er i de forskelligste regimers og landes besiddelse, uanset om vi tænker på Indien eller Pakistan eller senest på Nordkorea, som endda har indrømmet at have bearbejdet materiale, der kan spaltes, til nukleare våben, hvilket er et brud på internationale forpligtelser, det vil sige en offensiv, der bidrager til at lette presset på Irak!
Under alle omstændigheder bliver masseødelæggelsesvåben først en uberegnelig trussel for det internationale samfund, når de mægtige mænd, der regerer over dem, selv er uberegnelige og udgør en trussel. Det er uden tvivl tilfældet med Saddam Hussein. Derfor skal Sikkerhedsrådets resolution gøre det klart, at FN-inspektørerne skal kunne udføre deres arbejde uhindret, at inspektørernes beføjelser skal udvides, og at vi ikke må genoptage katten-efter-musen-legen. Hvis nogen skal aflægge Irak et politisk besøg for øjeblikket, så skal det udelukkende være internationale våbeninspektører og ingen andre - og det siger jeg med henvisning til det besøg, regeringschefen i Kärnten, Jörg Haider, har aflagt, det tredje besøg, som er overflødigt og i modstrid med Østrigs interesser.
Irak er et alt for farligt minefelt og fortjener også bedre end at blive brugt til at tilfredsstille neurotiske politikeres egoer. Her er der behov for en samordnet aktion i EU-regi og ikke enegang. En sådan bør finde sted på partnerskabsbasis og sammen med USA. Risikoen skal også være kalkulerbar. En eskalation eller et sikkerhedsvakuum, som implicerer hele Mellemøsten, må undgås. Fremover bør der arbejdes på at fjerne arnesteder for kriser, det være sig i Tjetjenien, det være sig i Mellemøsten, og her har De min fulde støtte!
Van den Berg (PSE).
Hr. formand, Den Socialdemokratiske Gruppe støtter helhjertet hr. Solana og hr. Patten i deres forsøg på at begrænse den permanente krigssituation i Mellemøsten og bringe de involverede parter tilbage til forhandlingsbordet ved hjælp af "kvartetmetoden". Joshi Belin, en af de kendte arkitekter bag Oslo-aftalerne, forsikrede mig for nylig om, at til trods for den kendsgerning, at aftalerne er alvorligt undergravet af Sharon-regeringen på den ene side og af de palæstinensiske selvmordsaktioner på den anden side, har borgerne på begge sider netop nu mere end nogensinde behov for strukturelle politiske forslag, som skaber udsigt til fred. Han fremhævede endnu en gang, at en europæisk aktion efter hans opfattelse er væsentlig for denne proces.
Jeg vil minde om, at Parlamentet engang vedtog et beslutningsforslag, hvori vi sagde, at handelsklausulerne i associeringsaftalen skal anvendes for om nødvendigt at gennemtvinge, at der gøres en ende på bosættelsespolitikken, som ellers vil fortsætte med at udgøre en strukturel hindring for freden.
Hvad angår Irak, vil Den Socialdemokratiske Gruppe endnu en gang fremhæve, at hverken USA, Kina eller noget andet land har ret til unilateralt at begynde en omfattende krig, uanset hvor i verden det sker. Det skal ske gennem Sikkerhedsrådet. Det er den vej, vi heldigvis nu har kunnet gennemtvinge multilateralt. Det betyder imidlertid også, at vi ikke må have nogen udtalelser, som automatisk fører til krig. Jeg er meget glad for, at fru Morillon endnu en gang fremhævede det på PPE-DE-Gruppens vegne. Hvad vi har brug for, er ikke krig som et automatisk svar, men et massivt pres på Saddam Hussein gennem våbeninspektioner. Disse våbeninspektioner skal være effektive, og hvis det viser sig, at der er noget galt, kan der gribes ind. Men hvad vi ikke har brug for, er en unilateral krig. Vi må først og fremmest forstærke koalitionen mod terrorisme. Denne koalition skal have første prioritet, både fra USA's og fra Europas side. Jeg tror, det er der, vi skal gøre en fælles indsats.

De Clercq (ELDR).
EU's rolle i fredsprocessen i Mellemøsten er efter min opfattelse stadig for begrænset. Det er USA, der bestemmer, og vi spiller blot en birolle. Det er forkert i betragtning af vores stilling. Vi er jo Israels største handelspartner. Med et bidrag på 14 milliarder euro er vi også den største yder af humanitær hjælp. EU yder desuden langt det største bidrag til teknisk og finansiel bistand til Den Palæstinensiske Myndighed, skønsmæssigt 10 millioner euro om måneden. Det er altså på høje tid, at Europa ophører med at nøjes med at betale, men også bliver rigtig aktiv i fredsprocessen. Det er vi forpligtede til over for Israel og Palæstina, men også over for os selv af historiske, kulturelle, geografiske, økonomiske og politiske grunde.
På baggrund af vores europæiske tradition må vi vise, at vold ikke er nogen løsning, og at fred ikke skal komme direkte fra toppen, men snarere fra den almindelige befolkning. Terrorister følger ikke nogen politisk dagsorden. Vi må derfor sørge for, at enhver form for meningsløs vold forkastes af offentligheden, således at terrorhandlinger ikke længere kommer på tværs af fredsforhandlingerne. Her kan og skal Europa spille en ledende rolle.
Vi må fortsætte med demokratiseringen og den økonomiske udvikling af regionen. Vi må give vores omfattende humanitære hjælp en mere politisk dimension ved at få det palæstinensiske og det israelske folk til at indse, at de ikke i al evighed kan være hinandens fjender. En større og mere regelmæssig politisk tilstedeværelse i regionen er derfor mere end nogensinde påkrævet.

Vachetta (GUE/NGL).
Hr. formand, situationen i Mellemøsten giver stadig anledning til stor bekymring, og vi bør gør alt, hvad der overhovedet står i vores magt, for at forhindre det værste, nemlig krig. Den amerikanske præsidents beslutsomhed, som opmuntres af det republikanske partis resultater ved de forskellige seneste amerikanske valg, er ikke blevet svækket. Han er ikke gået væk fra konceptet om "forebyggende krig", som er et udtryk, der gør krig berettiget uanset hvor eller hvornår under dække af terrorbekæmpelse. Uafhængigt af den drøftelse, der i øjeblikket finder sted i Sikkerhedsrådet, fortsætter forberedelserne dog vedrørende Irak. USA's mulighed for at benytte deres utrolige militære overlegenhed til at slå deres økonomiske interesser i området fast risikerer at medføre en helt anden overvejelse. Denne krig vil, hvis den finder sted, få frygtelige konsekvenser, selv om det skal huskes, at krigen mod den irakiske befolkning aldrig har stoppet, da dette folk er taget som gidsler af en embargo, som først og fremmest dræber børnene og de svage og beskytter Saddam Hussein og hans familie.
Det logiske i den amerikanske præsidents krig styrker logikken i Ariel Sharons krig mod det palæstinensiske folks mening, men også mod hans egen befolknings sikkerhed. Det palæstinensiske samfund og grundlaget for en stat er ødelagt, og livet bliver mere og mere umuligt.
En krig vil blot øge befolkningernes lidelser i området og vil kun trække en politisk løsning for retfærdig og varig fred endnu mere i langdrag. Konsekvenserne af denne krig kan i dag ikke måles, men vi ved, at den amerikanske imperialismes arrogante og aggressive holdning risikerer at opmuntre til terrorhandlinger, som vil være en afspejling og et barbarisk gensvar på meget alvorlige barbariske handlinger. Vi har intet at vinde ved dette sammenstød af barbariske handlinger.
I denne situation skal indbyggerne i Europa i lighed med indbyggerne i USA stole på sig selv, for på trods af deres erklæringer vil vores regeringer, hvis Bush holder fast i sit skæbnesvangre projekt, yde ham bistand og støtte, som de altid har gjort, for de tør ikke at gøre andet. Derfor skal vi stole på os selv som i USA og Storbritannien, hvor hundredtusinde personer demonstrerede mod denne krig ved at sige: "Ikke i vores navn".
I morgen åbner det første europæiske sociale topmøde i Firenze. Tusindvis af personer vil føre diskussioner for at skabe en anden verden. Det sker ved en helt ny tankegang med svar, der opfylder behovene snarere end profitten, for det er den eneste vej til en egentlig retfærdighed, der er den eneste garant for fred.
Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, verden må undgå krig. Hvordan kan Europa medvirke til det i Mellemøsten? Ikke så meget med ord som med handlinger. Vi må tage befolkningens selvbestemmelsesret som udgangspunkt. Det har det palæstinensiske folk ret til, det har Israel ret til, og det har tjetjenerne ret til. Vi må ikke glemme, at selvmordsattentater aldrig vil blive udryddet med militær terror eller militære besættelser. Mennesker og befolkninger, som ikke har andet at miste end livet, vil ofre deres liv for en fremtid med værdighed og et liv i frihed.
Lad os også huske på det i de internationale forbindelser. Saddam Husseins diktatur er en katastrofe for Iraks indbyggere, især for dem, der gør modstand mod ham, især kurderne og sjiitterne. Forhåbentlig bliver han engang dømt, men vi må ikke give ham noget alibi for en krig på grund af olie, og det skal Europa gøre helt tydeligt over for USA. FN-resolutionerne er efter vores mening udmærkede, så længe de ikke automatisk fører til krig.
Gollnisch (NI).
Hr. højtstående repræsentant, De har sagt til os, at det var nødvendigt, at Irak oplyser om landets masseødelæggelsesvåben. Men der er en mulighed, som De ikke nævnte for os, og det er, at der ikke længere findes masseødelæggelsesvåben. Og hvad vil der ske i sådan et tilfælde? Jo, det vil jeg sige Dem. Det vil fortsat hedde sig, at Irak skjuler masseødelæggelsesvåben. Og i den resolution fra Sikkerhedsrådet, som De har skitseret for os, er der noget, der i udpræget grad mangler, nemlig overvejelser om, hvad sker der med blokaden, hvis Irak f.eks. endnu en gang, som det har gjort igennem flere år, accepterer FN-observatører? Betingelsen for ophævelsen af embargoen, som udsulter befolkningen, er ikke blevet opfyldt af den amerikanske og britiske regering, og det er den eneste grund til, at Irak har fået nok af disse observatører, der ydermere, hvilket flere af dem har erkendt, opførte sig som spioner.
Hr. formand, krigen er reelt begyndt. Luftangrebet fortsætter. Den 10. oktober blev lufthavnen i Bassora bombet tre gange. Der er foretaget et omfattende angreb mod de militære interventioner. Krigen er allerede begyndt. Forhandlingerne med det irakiske nationalråd for olie skyldes den amerikanske regering, og vi er tilsyneladende de eneste, der ikke har vidst det.
Menéndez del Valle (PSE).
Hr. formand, hvis den nyligt afgåede Sharon-regerings manglende politiske vilje og dens brug af argumentet om sikkerhed som påskud hidtil har forhindret genoptagelsen af fredsprocessen, kan den nu blive lammet. Som der står i Haaretz' leder i dag, har den nyligt afgåede regering været forfærdelig. Magtpolitikken i de besatte områder har ikke afskaffet terrorismen, og har kostet Israel mest menneskeblod siden krigen med Libanon. Israels forbindelser med Egypten og Jordan og med selve Europa har, som vi ved, aldrig været værre. Det er længe siden, at der i Israel har været så meget angst og så lidt håb.
Som vi også ved, er den økonomiske situation elendig. Arbejdsløsheden er stigende. Det skyldes efter min mening naturligvis hovedsageligt, men ikke udelukkende, krigen med palæstinenserne, som er uforenelig med velstand. Fortalerne for fred bør gøre deres yderste for at overbevise flertallet af deres medborgere om, at forbedringen af deres økonomiske og sociale situation netop afhænger af genoptagelsen af de politiske forhandlinger med palæstinenserne, og at det er nødvendigt at fremme en ny national aftale for at blive enige med dem.
Palæstinenserne må for deres del forstå, at fravær af terrorisme i Israel vil hjælpe disse fortalere for fred. Jeg synes, at palæstinenserne er ved at forstå det. Den israelske radio oplyste i går, at Al Fatah og Hamas vil mødes i næste uge i Kairo for at forhandle om ophør af Hamas' selvmordsangreb i Israel. Jeg spørger mig selv, om Israel vil forpurre det, som det har gjort andre gange, med et nyt dødeligt angreb i Gaza eller på Vestbredden.
EU skal støtte disse fortalere for fred aktivt.
Markov (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, vi var alle rystede over billederne fra gidseltagningen i Moskva, og det er vigtigt at holde fast i, at en gidseltagning ikke kan retfærdiggøres af noget som helst. Der er heller ingen tvivl om, at det er enhver stats ret ikke at lade sig presse af sådanne terrorhandlinger og indlede passende modforanstaltninger. Disse må dog kun rette sig mod terroristerne og ikke gøre et helt folk skyldigt!
Man må kritisere den russiske ledelses ugennemskuelige informationspolitik umiddelbart efter befrielsen af gidslerne. Det vedrører især spørgsmålet om den manglende omgående lægehjælp til de befriede, den manglende tilladelse for pårørende til at besøge deres familiemedlemmer på klinikkerne, og det vedrører også spørgsmålet, hvorfor de specialstyrker, der blev indsat, i modsætning til gidslerne ikke har haft nogen sundhedsmæssige følger på grund af gassen, selv om de ikke bar masker. Hvis vidnerne, ifølge hvilke gidseltagerne også var bevidstløse og alligevel blev skudt, taler sandt, så udgør det et eklatant brud på ethvert retssystem, og så skal det også fordømmes!
Vold kan aldrig være løsningen på problemer, det kan kun fredelige midler. Derfor må man også sige til den russiske regering: Hvis den de facto erklærer et helt folk for terrorister og også erklærer de valgte repræsentanter for dette folk for terroristiske, så har den automatisk ikke længere nogen partner, med hvilken den overhovedet kan forhandle, med hvilken den overhovedet kan forsøge at løse dette problem på fredelig vis! Det er efter min mening EU's opgave at støtte Rusland her, at yde hjælp med henblik på at sætte gang i en forhandlingsproces så hurtigt som muligt.
Borghezio (NI).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, jeg er ikke enig i de beroligende ord om situationen i Palæstina. Dels forekommer det mig nemlig ikke, at nyudnævnelserne i den palæstinensiske regering styrker indflydelsen hos dem, der oprigtigt arbejder for freden, og dels er der en risiko, som EU absolut må undgå. Jeg hørte om de nye og meget store støttebeløb, som EU nu skal til at bevilge. Jeg håber, at der bliver den størst mulige gennemsigtighed i tildelingen og administrationen af denne støtte, for erfaringen fra tidligere situationer viser, at denne støtte meget ofte bevilges til bestemte formål - som jeg og alle andre bifalder, hvis det er humanitære formål - men at den bliver brugt til andre formål. Situationen i disse lande og ikke mindst den situation, som Palæstina stadig befinder sig i - en politisk og social situation med fejder og splid mellem forskellige grupper - er sådan, at man kan frygte, at denne støtte bliver brugt til andre formål og f.eks. ender i Hamas' lommer. Den starter således som en humanitær støtte, men ender som en støtte til terrorismen.
Når det gælder EU's politik over for Irak, mener jeg til gengæld, at vi ikke skal nøjes med en rent diplomatisk indsats, men huske de løfter, vi gav efter den 11. september, og udnytte alle efterretningstjenesternes muligheder for at nå til bunds i problemet og nå helt ned til terrorismens rødder, som befinder sig i Saudi-Arabien og Golfstaterne. Det er her, vi skal bekæmpe de ideologiske rødder til wahabitternes fundamentalisme.

Zrihen (PSE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, kære kolleger, jeg skal undlade at give Dem endnu en yderligere analyse, for jeg mener, at det væsentligste er blevet sagt. Selv om befolkningerne om nogle måneder får mulighed for i forbindelse med to valg at udtale sig om deres fremtid, tror jeg, at det nu er på tide, at vi vender vores blikke mod denne del af verden.
Hvad angår de palæstinensiske valg, bør vi støtte det palæstinensiske folks vilje til at vælge politiske ledere, der er repræsentative og har en skærpet demokratisk berettigelse - som vi straks bør anerkende - og vi bør gøre alt, hvad der står i vores magt, for at disse valg kan gennemføres på korrekt vis.
I den forbindelse spørger jeg: Hvilken teknisk og praktisk støtte vil EU yde? Konkret og hvornår?
Vedrørende de israelske valg mener jeg personligt, at de i endnu højere grad giver anledning til bekymring end håb. Disse valg er helt sikkert en mulighed for det civile israelske samfund for at vise deres vilje til fred i dette meget ødelagte område. Disse tidsforløb kan imidlertid også være til gavn for dem, der opmuntrer til konflikt, og som ikke ønsker en fredelig sameksistens mellem de to befolkningsgrupper.
Kan EU, som kender til at agere på det økonomiske og humanitære plan, endelig beslutte sig til at øge sin tilstedeværelse i området, at stoppe sin diplomatiske tilbageholdenhed og at yde sit bidrag til dialog og forhandling? Kun en beslutsom international handling, der er baseret på lovgivningen, kan endelig afværge den onde cirkel af voldshandlinger.
Solana
Hr. formand, jeg skal forsøge at fatte mig i korthed for at overholde den tidsfrist, som formandskabet generøst har tildelt alle talere.
Mine damer og herrer, vi har talt om tre emner. Hvad angår Mellemøsten, vil jeg igen understrege, at vi, hver gang vi mødes i Parlamentet, bør forsøge på ikke altid at begynde med principperne, men antage, at alle, der er forsamlet her, i bund og grund mener, at der er et folk, som lider, at der er et folk, som i mange år har haft det dårligt, at det problem skal løses, og at det gælder om at finde løsninger. Jeg tror, at vi er enige om de overordnede principper. Hvad er det, vi ønsker? Vi ønsker, at der hurtigst muligt bliver to stater, som kan eksistere demokratisk sammen side om side i fred og velstand. Og det skal EU bidrage til.
Jeg kan sige til Dem, at vi har grund til at være optimistiske. Eller pessimistiske. Det afhænger af den enkelte. Jeg vil gerne være realistisk nu og forsøge at arbejde på at nå specifikke og konkrete resultater på dette vanskelige tidspunkt, og jeg mener, at det er det, EU gør. Det drejer sig ikke om at fremkomme med store erklæringer. Det har vi gjort. Det drejer sig om at forsøge at løse de eksisterende problemer.
Vi har f.eks. påpeget, at der på det palæstinensiske område er en åben og udbytterig debat, som kan føre til, at terrorismen hører op. At den intellektuelt hører op og om muligt hører op for altid. Og EU bidrager stærkt og meget effektivt til den debat, og det har alle erkendt, både palæstinenserne og de mest intelligente kræfter i Israel, som også er klar over betydningen af den rolle. Lad os derfor ikke bare gå efter principerklæringer, men konkrete aktioner, der kan føre til et positivt resultat.
Vores palæstinensiske venner skal lave reformer, og indtil videre har de ikke lavet nok, på det punkt giver jeg hr. Morillon ret. De skal fortsætte. Og jeg havde gerne set en premierminister i Den Palæstinensiske Myndighed. Det har ikke været muligt. Det har måske ikke været muligt, fordi Arafat, fordi han har været lukket inde i Mukata i al den tid, mistede sin handlekraft, som var blevet sat ind på en ændring mod en mere åben regering, som oven i købet ville have haft en premierminister.
Palæstinenserne skal derfor anmodes om fortsat at bekæmpe terrorismen og lave reformer.
Og det vigtigste, vi kan anmode Israel om nu, er, at de hæver blokaden af områderne, og at befolkningen kan komme omkring. At turen fra en by til en anden, som før tog en halv time, ikke nu skal tage EU's højtstående repræsentant otte timer. Det er det, der sker i øjeblikket, områderne er lukkede. Og ingen økonomi kan overleve, uanset hvor meget støtte den modtager, hvis der ikke er bevægelsesfrihed for dens borgere. Dette er derfor et helt afgørende spørgsmål. For det andet skal israelerne betale. De skal betale de skatter, som de indkasserer, så Den Palæstinensiske Myndighed kan få et budget, der kan få deres indsats til at føre til positive resultater.
Lad os derfor bruge resten af året frem til valget til at forsøge at skabe betingelser for en debat om fred og for fred, som er mulig under valgkampen, og lad os gøre alt for, at kvartetten, som vi er en integreret og vigtig del af, fortsætter med at arbejde uophørligt i de kommende måneder, som bliver vigtige.
Et par ord om Irak: Jeg mener, at EU har forsøgt at opnå mange af de ting, som flertallet af Europas borgere ønskede. Hvad ønskede vi? Vi ønskede, at inspektørerne vendte tilbage. Vi ønskede, at det skete gennem FN, og vi ønskede også, at der ikke automatisk blev indledt en militær aktion. Tre ting. De tre ting er opnået. Hele debatten om inspektørernes tilbagevenden har fundet sted. De vender tilbage. Det er sket inden for rammerne af FN. Det bliver drøftet i eftermiddag. Og det er sket, uden at Sikkerhedsrådets resolution automatisk tillader, at der gribes til krig, for det er en resolution i to faser. Derfor har vi på en eller anden måde og med mange landes indsats, også mange lande, som ikke er medlem af EU, opnået, at der sker fremskridt i den retning.
Men vi må også erkende, at der er en risiko ved masseødelæggelsesvåben, og at det ikke kun er et enkelt lands problem. Det er ikke kun USA's problem, men alle landes problem. Vi skal også bekæmpe masseødelæggelsesvåben. Det er i vores interesse, og det er vores pligt som de civiliserede lande, vi er.
Jeg har ikke talt mere om det tredje spørgsmål - Tjetjenien - af to grunde: for det første fordi Rådets formandskab og formanden for Kommissionen allerede har talt meget om det. Jeg er helt enig i det, der blev sagt. På mandag vil der som bekendt blive holdt et topmøde her i Bruxelles, hvor alle disse emner uden tvivl vil blive drøftet med præsident Putin. Derfor, hr. formand, og jeg tror ikke, at jeg overskrider tiden, vil jeg igen minde Dem om, at jeg er rede til at diskutere disse ting igen, men at diskutere dem med henblik på at forsøge at finde løsninger på de vanskelige problemer, vi står over for, for at undgå, at vi altid begynder med de overordnede principper, som vi allerede kender og er enige om.
Formanden.
Mange tak, hr. Solana.
Som den højtstående repræsentant gjorde opmærksom på, er vi forsinkede, for det er umuligt at få medlemmerne til at overholde det minut eller halvandet minut, de har til rådighed, men jeg beder alle om at gøre sig de største anstrengelser for at overholde tiden, for ellers bliver der ikke tid til debatten.
Forhandlingen er afsluttet.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
mundtlig forespørgsel (O-0071/02 - B5-0493/2002) af Daul for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om midtvejsrevision af den fælles landbrugspolitik;
redegørelse fra Rådet om midtvejsrevision af den fælles landbrugspolitik.
Jeg giver ordet til hr. Daul.
Daul (PPE-DE).
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg har i dag den glæde at fremlægge det beslutningsforslag vedrørende midtvejsrevisionen, som blev vedtaget af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter den 21. oktober. Tillad mig i det mindste dog uden at fremlægge en uddybende historisk gennemgang af de forskellige faser i den fælles landbrugspolitik og de efterfølgende reformer, som EU har iværksat, at minde Dem om, at Det Europæiske Råd under topmødet i Berlin fastlagde de tre retningslinjer, der skulle gælde for perioden 1999-2006. På den anden side har Det Europæiske Råd indført ændringer vedrørende en række fælles markedsordninger, særligt vedrørende korn, oksekød og mælk. Jeg minder Dem om, at Det Europæiske Råd har anmodet Kommissionen om i 2002 at udarbejde en beretning om udviklingen af landbrugsudgifterne med tilhørende relevante forslag, hvis det synes nødvendigt. 
Det er inden for disse rammer, at Kommissionen har fremlagt et forslag til reform af den fælles landbrugspolitik for Europa-Parlamentet og Rådet, hvilket kommissær Fischler præsenterede den 10. juli. Det er altså på denne baggrund, at Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har indledt drøftelser, som har ført til udarbejdelsen af en beslutning, som jeg har den ære at præsentere for Dem i dag.
Det har været svære drøftelser. Det viser de 388 ændringsforslag, som medlemmerne af udvalget har stillet, og det kompromis, som vi nåede frem til, krævede en indsats fra alle, uanset deres politiske præferencer eller de forbudte nationale interesser. Og afstemningen, som blev vundet af et meget stort flertal, viser, selv om det ikke er nødvendigt, medlemmernes bekymringer over at overskride de politiske og nationale opdelinger for at kunne fremlægge overvejelser, der muligvis kan få indflydelse på drøftelserne.
Denne beslutning indeholder en tredelt målsætning. For det første sigter den mod at gøre opmærksom på de grundlæggende principper i den fælles landbrugspolitik, særlig den økonomiske solidaritet, kravet om en rimelig indkomst for producenterne og bevarelse af en beskyttelse af grænserne til forhindring af konkurrenceforvridning. For det andet er den rettet mod at fastlægge de overordnede retningslinjer vedrørende dens gennemførelse ved en bedre hensyntagen til de bekymringer, som de europæiske borgere har givet udtryk for, vedrørende miljøet, sundhedsbeskyttelse, fødevarekvalitet, udvikling af landdistrikterne og dyrevelfærd, samtidig med at den lever op til kravene fra landmændene om betaling for deres arbejde og forenklingen af gennemførelsen af landbrugspolitikken, så de unge landmænd får lyst til at etablere sig. Endelig sigter den mod at placere den fælles landbrugspolitik i et langsigtet perspektiv for at give landmændene og mere generelt nærings- og nydelsesmiddelindustrien en bedre forståelse af markedsforvaltningsinstrumenterne og gøre det muligt for dem at foretage langsigtede investeringer.
Det er grunden til, at Landbrugsudvalget mener, at - uden at der skal drages tvivl om beføjelserne i de øvrige berørte udvalg - enhver vedtagelse af den fælles landbrugspolitik bør finde sted i et langsigtet budgetmæssigt perspektiv, som under alle omstændigheder bør gå ud over 2006, hvilket er det år, hvor de nye retningslinjer skal forhandles.
Rådet deler ligeledes denne bekymring. Og disse sammenfaldende synspunkter fra Landbrugsudvalget og Rådet viser den betydning, som bevarelsen af en stærk fælles landbrugspolitik har, der er i overensstemmelse med alle vores borgeres synspunkt, og som i dag fortjener at blive anerkendt. 
Vedrørende den beslutning, som De i dag får præsenteret, vil jeg for det første tale om støtten i forbindelse med markedsforvaltningen. Derfor sigter Kommissionens holdning mod at indføre en afkobling mellem de direkte støtteformer, der bevilges til producenterne, med indførelse af en forenkling af deres forvaltning, men som ligeledes fører til ødelæggelse på lang sigt af enhver markedsforvaltningsforanstaltning.
Derfor foreslår Landbrugsudvalget en delvis afkobling. Desuden bør indførelsen af den ikke føre til en reduktion af produktionspriserne. Endelig synes de stillede forslag vedrørende reduktion af interventionspriserne ikke nødvendige i den gældende kontekst. Og idéen, der fremkom under udvalgets arbejde, om at fremskynde indførelsen af en delvis afkobling vil gøre det muligt for producenterne at modtage en basisstøtte, der er fastsat for hver enkelt bedrift eller pr. hektar, der er beregnet på tidligere referencer, men begrænset til et loft på 10.000 euro.
Det andet aspekt i beslutningen er styrkelsen af den anden søjle med henblik på styrke en række politikker vedrørende udviklingen af landdistrikterne. I beslutningen insisteres der på den nødvendige fleksibilitet i gennemførelsen af politikkerne for udvikling af landdistrikterne, hvilket vil gøre det muligt at tage hensyn til de bekymringer, der er udtrykt på regionalt plan.
Det tredje aspekt vedrører nødvendigheden af en streng overholdelse fra de producenters side, der modtager fællesskabsstøtte, både den støtte, der henhører under den første søjle, og den støtte, der henhører under den anden søjle, af de principper, der er anført i de europæiske direktiver vedrørende miljøbeskyttelse og dyrevelfærd.
Endelig har Landbrugsudvalget ved sin beslutning formået at styrke EU's position i de kommende forhandlinger ved at tage dynamikken i udvidelsen i betragtning og i særdeleshed at insistere på den nødvendige sammenhæng mellem forslagene til midtvejsrevisionen og det landbrugstilbud, som kandidatlandene har fået, med henblik på en bedre integration af disse, samtidig med at råderummet i forhandlingerne med WTO understreges. 
Kommissæren gjorde os opmærksom på dette i Landbrugsudvalget den 5. oktober, og Kommissionen bør snarest muligt fremsætte lovgivningsmæssige bestemmelser, der kan leve op til alle disse forpligtelser. Vi er her for at analysere dem og for at lytte til Kommissionen, når den præsenterer forslagene for os, og vi vil påtage os vores ansvar som Europa-Parlament. Derfor beder jeg Europa-Parlamentet om i morgen at vedtage beslutningen.
Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er glad for, at jeg i dag har lejlighed til at præsentere Dem for min vurdering af de beslutninger om landbrugspolitikken, som blev taget på topmødet i Bruxelles. Allerede i juli gav Kommissionen med udsendelsen af midtsvejsevalueringen startskuddet til en bred debat om den fremtidige landbrugspolitik. Nu har Rådet desuden besvaret en række budgetmæssige spørgsmål vedrørende den fælles landbrugspolitik. Topmødets beslutninger er især vigtige, fordi de baner vejen for at afslutte udvidelsesforhandlingerne på medlemsstaternes side, og fordi de 15 stats- og regeringschefer accepterede Kommissionens forslag om indfasning af den direkte støtte på landbrugsområdet i de nye medlemslande.
Hvis ansøgerlandene udviser samme realisme, skulle det være muligt at afslutte forhandlingerne på topmødet i København, men beslutningerne fra Bruxelles vil også få store konsekvenser for fremtidens landbrugspolitik. Her er det naturligvis først og fremmest afgørende, at vi for perioden 2007-2013 har en budgetramme for udgifterne til markedsordningerne og den direkte støtte, som på forhånd er fastlagt af De 15. Denne ramme består af de forventede udgifter for De 15 for 2006 på den ene side og de finansielle forslag for de 10 nye medlemmer for 2006 i nominelle værdier på den anden side. Disse vil så hvert år kun blive forhøjet med 1%. Det betyder for det første, at to tredjedele af den endnu ikke påbegyndte gennemførelse af Agenda 2000-reformerne inden for mælkesektoren i år 2007 og 2008 vil skulle finansieres under dette nye loft, ligesom 70% af indfasningen af den direkte støtte vil skulle finansieres under dette nye loft. Desuden skal også alle de reformer, som Rådet allerede har annonceret - jeg tænker på sukker eller olivenolie, tobak, vin eller bomuld - finansieres inden for dette nye loft.
Det betyder, at den gamle landbrugsretningslinje definitivt er ophørt med at eksistere, men den har allerede i dag ingen effekt længere. Det, det nu handler om, er på basis af den nye økonomiske ramme at give den fælles landbrugspolitik for de næste 10 år et klart planlægnings- og udviklingsperspektiv. Hvad betyder det i første omgang for midtvejsrevisionen? I formandskabets konklusioner hedder det, at beslutningerne fra Bruxelles ikke foregriber kommende beslutninger om den fælles landbrugspolitik, lige så lidt som midtvejsrevisionen fra Berlin eller vores internationale forpligtelser, som vi bl.a. har påtaget os i Doha og andre steder.
Dermed er vi fortsat forpligtet til at tage højde for stats- og regeringschefernes beslutninger fra Berlin og Göteborg. I denne kontekst er det værd at bemærke, at topmødet i Bruxelles ikke satte grænser for midlerne til udvikling af landdistrikterne. Tværtimod mindede det os om vigtigheden af de dårligt stillede regioner såvel som om landbrugets multifunktionalitet, altså de facto om udviklingen af den anden søjle, som Europa-Parlamentet har krævet gentagne gange.
Jeg formoder derfor, at Parlamentet vil understrege sine ønsker i denne forbindelse, når det nye finansielle overslag for perioden efter 2006 skal fastsættes, hvor det jo i modsætning til den fælles landbrugspolitik har fuld medbestemmelse. Den kendsgerning, at man i konklusionerne udtrykkeligt nævner EU's forpligtelser som følge af starten på Doha-udviklingsrunden, bliver af nogle udlagt, som om forslaget om at afkoble den direkte støtte dermed var dødt og begravet.
Jeg vil gerne advare mod at overtage denne opfattelse. Hvis der nemlig i forbindelse med de internationale forhandlinger bliver vedtaget en forpligtelse til at foretage reduktioner i blue box, hvilket EU og alle andre WTO-medlemmer jo i princippet erklærede sig rede til i Doha, og som Rådet gentog det efter topmødet om bæredygtig udvikling i Johannesburg, så ville det betyde, at man i det mindste delvist opgav den direkte støtte, fordi muligheden for en afkobling så ikke længere ville være til stede. Dette emne skal diskuteres senest i marts, når detaljerne for landbrugssektoren kommer på bordet i WTO.
Hvilke konsekvenser vil midtvejsrevisionen have for landbrugssektoren? Det er et spørgsmål, som ofte bliver stillet, og Kommissionen har i sin meddelelse "På vej mod et bæredygtigt landbrug - en midtvejsrevision af den fælles landbrugspolitik" underkastet det en indledende kvalitativ vurdering, som er baseret på interne analyser, som fokuserer på fordelene for landmænd, forbrugere, skatteydere, borgerne, fødevareindustrien og forvaltningerne samt på det bidrag, som forslagene om udvidelsesprocessen og EU's position på det internationale plan ville yde.
Denne analyse suppleres endvidere i meddelelsen om midtvejsrevisionen af de mellemlange prognoser for landbrugsmarkederne og rapporter om sektorerne for ris, nødder og mælk, som blev udsendt af Generaldirektoratet for Landbrug i juni. En intern undersøgelse af EU-udvidelsens konsekvenser for landbrugsmarkeder og indkomster i ansøgerlandene blev udsendt i marts. Desuden udarbejdes der i øjeblikket på foranledning af Generaldirektoratet for Landbrug omfattende analyser af de mulige konsekvenser af de konkrete politiske forslag. Resultaterne af disse analyser vil blive fremlagt i slutningen af året sammen med de planlagte lovgivningstekster. I disse undersøgelser vil vi naturligvis fuldt ud tage højde for beslutningerne i Bruxelles.
Lad mig tilføje en bemærkning om Parlamentets beslutningsforslag. Jeg er enig med Dem i, at vi med hensyn til målene for vores politik må sikre os, at vores politiske instrumenter er afbalancerede og ensartede. Jeg er glad for Deres tilbud om at samarbejde for at garantere, at den europæiske landbrugsmodel vil blive videreudviklet og forstærket i et udvidet EU, men også beskyttet. Jeg deler Deres opfattelse af, at ikke-handelsrelaterede emner skal integreres bedre i de multilaterale aftaler, men som forhandlere for EU kan vi kun opnå det, hvis vi har en tilstrækkelig stor forhandlingskapital at forhandle med.
For det andet anerkender vi, at højere kvalitet, certificeringer, audits osv. vil medføre ekstra omkostninger for vores landmænd, især de mindre landmænd. Derfor er vores forslag om afkobling og styrkelse af den anden søjle af afgørende betydning, når det gælder om at bevare den europæiske landbrugsmodel. Jeg er også meget åben over for Parlamentets forslag om at styrke kvindernes rolle i landbruget. Klart definerede vilkår for landbrugsforvaltning i form af cross compliance er en vigtig faktor til atter at få den fælles landbrugspolitik til at stemme overens med offentlighedens ønsker, og jeg deler fuldt ud Parlamentets ønske om at skabe enkle og effektive procedurer for disse audits.
Forenkling generelt vil fortsat være et kerneområde, men kvaliteten skal kunne påvises og dokumenteres, hvis det skal blive ved at være troværdigt. Som jeg tidligere har sagt, forventer jeg, at Parlamentet vil understrege sine ønsker, når det gælder midlerne til den anden søjle. Omvendt støtter jeg Parlamentets ønske om medbestemmelsesret også inden for landbrugspolitikken, hvilket markant ville højne landbrugspolitikkens anseelse i offentligheden.
Vi må nu benytte lejligheden til at styrke en bæredygtig landbrugspolitik, bringe den i harmoni med samfundets forventninger og give landmændene et langsigtet politisk perspektiv. Jeg regner med Deres støtte i denne sag!
Fischer Boel
. Hr. formand, allerførst vil jeg gerne takke for, at jeg får lejlighed til over for Europa-Parlamentet at redegøre for arbejdet i Rådet med midtvejsrevisionen.
Som det blev aftalt i dagsordenen 2000 fremlagde Kommissionen den 10. juli i år midtvejsrevisionen af den fælles landbrugspolitik. En af hovedprioriteterne for det danske formandskab har været at sikre mest mulig fremdrift i drøftelserne om midtvejsrevisionen af den fælles landbrugspolitik. Kommissær Fischler præsenterede sit reflektionspapir om den fremtidige udvikling af den fælles landbrugspolitik på et rådsmøde den 15. juli. Der var ved denne lejlighed åben debat i Rådet, hvor medlemsstaterne havde mulighed for at give deres umiddelbare holdninger til Kommissionens tanker til kende. Det danske formandskab har haft diskussionen om midtvejsrevisionen på dagsordenen for alle rådsmøder i juli, september og oktober måned, og Rådet har derved fået en grundig debat af alle hovedemnerne i Kommissionens reflektionspapir. Derudover har papiret også været drøftet i specialkomitéen for landbrug og i en række relevante arbejdsgrupper. I konklusionerne fra topmødet i Bruxelles blev det understreget, som kommissæren også sagde det i sit indlæg, at man ikke foregriber den fremtidige afgørelse om en fælles landbrugspolitik og om finansieringen af EU efter 2006, eller eventuelle resultater som følge af gennemførelse af punkt 22 i konklusionerne om dagsordenen fra Berlin, det vil sige Agenda 2000, og uden at berøre de internationale forpligtelser, EU har indgået, bl.a. i forbindelse med iværksættelse af Doha-runden. Med andre ord fortsætter midtvejsrevisionen umiddelbart som en del af dagsorden 2000.
Jeg vil gerne understrege, at vi fra begyndelsen ligesom Europa-Parlamentet og andre institutioner vidste, at vore drøftelser om reflektionspapiret skulle danne grundlag for Kommissionens fremlæggelse af juridiske forslag på et senere tidspunkt. Formandskabet har derfor organiseret generelle drøftelser, hvor ministrene har haft lejlighed til at udtrykke deres forskellige holdninger til alle aspekter af Kommissionens meddelelse.
Inden jeg begynder gennemgangen, vil jeg gerne takke Europa-Parlamentet for dets behandling af sagen. Vi ser frem til Parlamentets endelig beslutning i morgen, og det er klart, at beslutningen vil være yderst vigtig, et vigtigt bidrag til debatten. Der er ikke nogen grund til at lægge skjul på, at ministrenes reaktioner på midtvejsrevisionen fra begyndelsen har været divergerende, både med hensyn til timingen og med hensyn til rammen, og selvfølgelig også hvad angår indholdet. Generelt har jeg dog som formand for Rådet for landbrug og fiskeri kunnet konstatere en bred enighed om, at landdistriktspolitikken bør styrkes, og at der bør lægges større vægt på fødevaresikkerhed, på beskyttelse af miljøet og på dyrevelfærd.
Ærede medlemmer, jeg vil nu fremkomme med nogle bemærkninger til hovedelementerne i Kommissionens meddelelse i lyset af de drøftelser vi har haft i Rådet.
Midtvejsrevisionen indeholder to helt grundlæggende horisontale aspekter, nemlig afkoblingen af den direkte støtte og den dynamiske modulation. Kommissionensidéer på dette område har været mere vidtrækkende, end vi tidligere har set. Rådet havde sin første overordnede diskussion af disse aspekter i juli, og nu udestår der stadig mere tekniske drøftelser af de enkelte elementer.
For så vidt angår afkoblingen, kan jeg sige, at delegationerne har udtrykt stort behov for yderligere informationer fra Kommissionen i form af konsekvensanalyser, som vedrører både de økonomiske, de sociale og de regionale virkninger af forslaget, før en endelig stillingtagen kan finde sted. På den anden side støtter også nogle delegationer det grundlæggende princip, afkobling. De finder, at det vil give landmændene mulighed for at fokusere på produkter, som giver dem det bedste udbytte ved salg, uden skelen til størrelsen af støtten til de enkelte produkter. Det anses også samtidig for at være et effektivt signal at sende, både til forbrugerne og til skatteborgerne. Endelig peger de lande også på de forhandlingsmæssige fordele i WTO-sammenhæng ved at gå over til at afkoblingssystem. Det vil også kunne være et vigtigt skridt til at vinde forståelse for EU's øvrige forhandlingsmål.
For så vidt angår den dynamiske modulation, har en række ministre hilst forslaget principielt velkomment. De finder, at der er tale om en god måde at sikre den nødvendige finansiering til styrkelse af prioriterede målsætninger om fødevaresikkerhed, om kvalitet, om miljø og dyrevelfærd og andre vigtige områder på.
Andre ministre har kritiseret dynamisk modulation for i realiteten at medføre en reel, progressiv reduktion af støtten, og fordi modellen, når der ses bort fra franchise og fra capping, ikke tager tilstrækkelig hensyn til de eksisterende regionale forskelle. Delegationerne har ligeledes divergerende opfattelser af reduktionen af støtten i første søjle og af, hvordan de modulerede midler så efterfølgende skal fordeles, samt efter hvilke kriterier det skal ske.
Jeg vil kommentere de mere specifikke markedssektorer. Vi havde en fuld debat om hovedafgrøderne på rådsmødet i september, og selv om Kommissionens overordnede retning kunne støttes i et vist omfang, var der helt klart specifikke forslag, som stødte på kraftig modstand. Således gav forskellige grupper af delegationer udtryk for stærke argumenter mod en reduktion af interventionsprisen af korn, fjernelse af de månedlige tillæg for korn, afskaffelse af interventionsordningen, for så vidt angår rug, og de foreslåede ændringer af ordningerne for durumhvede og den foreslåede miljøvenlige jordbrugsudtagning, samt mod Kommissionens foreslåede ændring af støtte til energiafgrøder.
Kommissionens meddelelse var også ledsaget af detaljerede rapporter om ris, om nødder og om mælk. Rådet havde ligeledes på disse områder en fuld debat på mødet i oktober måned. Med hensyn til ris og nødder var der en klar opdeling af holdninger, selvfølgelig med udgangspunkt i, om man var producent af de omhandlede produkter eller ikke. Men for så vidt angår ris, var der imidlertid som udgangspunkt en bred enighed om behov for ændring i sektoren - vedtagelsen af "Everything but arms"initiativet gør det uundgåeligt. En række ministre fra producentlandene har imidlertid udtrykt utilfredshed med de konkrete foranstaltninger, som Kommissionen foreslår, mens de ikke-producerende lande har anset Kommissionens udspil som et skridt i den rigtig retning.
Med hensyn til mælk har Kommissionen præsenteret fire optioner for mælkesektoren for perioden 2008-2015. De optioner er blevet drøftet med det resultat, at de - bortset fra option 3, det vil sige den med a- og c-kvoter - på grund af usikkerheden om foreneligheden med WTO-reglerne formodentlig ikke kan komme i betragtning. På den baggrund blev det anset for hensigtsmæssigt at overveje situationen yderligere.
Også hvad angår nødder har producentlandene klart givet udtryk for behov for særlig støtte til denne sektor.
Ærede medlemmer, Kommissionens initiativ til at styrke landdistriktspolitikken bliver hilst velkommen af medlemsstaterne. Imidlertid er der, som jeg også har nævnt det tidligere, ikke enighed om valg i midler til at nå målet, og debatten i Rådet afslørede divergerende holdninger om bl.a. valget af instrumenter og fordeling af midlerne. Men debatten var yderst positiv i den forstand, at der er bred enighed om, at der skal ske noget på området, bl.a. også om at der er et stort behov for forenkling af ordningerne, og delegationerne har en rækkeidéer til forbedringer og til nye foranstaltninger på det lidt længere sigt.
Men hensyn til bedriftsrevision har mange delegationer generelt udtrykt stor interesse for Kommissionens ideer, også ud fra en principiel synsvinkel. Hovedparten af delegationerne har imidlertid et ønske om, at der i første omgang skal være tale om et frivilligt system, der skal være attraktivt for landmændene, således at vi kan få så mange som muligt til at anvende ordningen.
Vi har i Rådet haft en grundig gennemgang af Kommissionens meddelelse om midtvejsrevisionen. Delegationerne har haft lejlighed til at stille spørgsmål, kommentere, fremkomme med nye ideer, støtte eller kritisere alle aspekterne i Kommissionens meddelelse og i de rapporter, som har tilhørt meddelelsen. Kommissionen har nu på den baggrund et solidt grundlag for at vurdere medlemsstaternes ønsker til den fremtidige udvikling af den fælles landbrugspolitik, og for ligeledes at drage de nødvendige konsekvenser.

Formanden.
Mange tak, fru formand for Rådet.
Kære kolleger, De har nok bemærket, at klokken nærmer sig 20.00. Vi bliver nødt til at organisere forhandlingen på en anden måde, hvis vi også ønsker at høre indlæggene fra kommissæren og rådsformanden.
Jeg foreslår, at vi først at giver ordet til ordførerne for de politiske grupper, som skal overholde taletiden. Det vil tage 20 minutter. Derefter svarer kommissæren og rådsformanden, hvorefter mødet udsættes og genoptages kl. 21.00. Vi må alle gøre en indsats, for formanden og kommissæren kan ikke være til stede, indtil alle indlæg er afsluttet.
Goepel (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær Fischler, i lyset af alle de beslutninger, der bliver taget i denne centrale fase i udvidelsesprocessen, vil jeg gerne støtte Dem i Deres opfordring til, at vi skal fortsætte med reformen af den fælles landbrugspolitik. Imidlertid, og det er den afgørende forskel, taler vi nu om at reformere den fælles landbrugspolitik fra 2007, hvilket betyder, at vi vil fortsætte med den nuværende politik frem til 2006, og at Europas landbrugssektor vil fortsætte på basis af en reformeret politik fra 2007. Kommissær Fischler, jeg tror, De bliver nødt til at gå ud fra, at hverken tidsplanen eller indholdet af Deres forslag vil kunne gennemføres, hvis vi har fortolket det kompromis om direkte landbrugsstøtte rigtigt, som blev forhandlet i Bruxelles af stats- og regeringscheferne. Med andre ord er det nu klart, at de aftaler, der blev opnået på Berlin-topmødet, vil forblive i kraft til 2006, og at der på grund af disse seneste beslutninger i det mindste er planlægningssikkerhed for EU's landmænd frem til 2013.
Det betyder, at ansøgerlandene med sikkerhed kan regne med stigninger i den direkte støtte fra 2004. Det var i øvrigt allerede indeholdt i de forslag, som Kommissionen stillede tilbage i december 2001 om finansieringen af den direkte landbrugsstøtte til udvidelseslandene. Den eneste forskel, og det indså vi allerede dengang, er at 100% udligningsbetaling for alle EU's medlemsstater i 2013 ikke længere vil svare til 100% finansieringskapacitet i 2006. Jeg tror, det må være klart for enhver, at det vil være mindre til den tid. Det skal enhver landmand i det udvidede EU være klar over. For at undgå fejltagelser kræver vi i PPE-DE-Gruppen i et beslutningsforslag fremsat af alle grupper i Europa-Parlamentet, af denne og andre årsager, at Parlamentet får ubegrænsede budgetrettigheder og fuld medbestemmelse på landbrugsområdet.

Garot (PSE).
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, i lighed med mange af mine kolleger er jeg glad for at kunne konstatere, at Det Europæiske Råd i Bruxelles har afkræftet, at landbrugsområdet ikke er en forhindring for de 10 landes tiltrædelse af EU i 2004. Ligeledes mener jeg, at det er interessant at vide, hvilket budgetniveau den første søjle i den fælles landbrugspolitik vil have indtil 2013. Når det er sagt, er der på topmødet, selv om niveauet for de budgetmæssige forpligtelser er fastlagt, ikke taget stilling til "bemærkningen", det vil sige til den fælles landbrugspolitiks anordninger i den anden del af Agenda 2000 og efter 2006. Dette store spørgsmål står altså ubesvaret hen, for ingen kan benægte, at fødevaresikkerheden, den bæredygtige udvikling og ligebehandlingen af områderne stadig er nødvendige krav, som der hurtigst muligt skal findes svar på. De berettiger i sig selv til gennemførelsen af en reform eller i det mindste til væsentlige ændringer af den nuværende fælles landbrugspolitik inden 2004. Det er indholdet i det eneste ændringsforslag, som vi stiller som PSE-Gruppe til den beslutning, som hr. Daul fremlagde for Landbrugsudvalget, og som der i morgen skal stemmes om i Europa-Parlamentet.
Der er altså på den ene side forventningerne fra vores samfund, som den fælles landbrugspolitik skal give positive og hurtige svar på, og på den anden side er der vores strategiske placering i forhandlingerne med WTO, hvilket er en placering, som kunne være mere effektiv, hvis den støttede sig til en reel skærpelse af multifunktionaliteten i det europæiske landbrug inden for rammerne af udviklingen af landdistrikterne og til en delvis afkobling af offentlige støtteordninger til produktionen. Det vil faktisk bedre kunne betale sig at forhandle med en offensiv holdning, der vil være til gavn for udviklingslandene, særligt ved at der drages tvivl om den amerikanske farm bill, snarere end at risikere at være mål for alle de interessegrupper, der er repræsenteret i WTO. Hr. kommissær, jeg vil derudover gøre Dem opmærksom på det nødvendige i en velfungerende ydre beskyttelse og en intern regulering af markederne, så landmændene får korrekt betaling for de bestræbelser, de har gjort for at beskytte miljøet, arbejdet og produkternes kvalitet.
Formanden.
Jeg giver ordet til hr. Cunha, som har en bemærkning til forretningsordenen.
Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, jeg ønsker at komme med en bemærkning til forretningsordenen for at sikre mig, at min indignation over den udemokratiske måde, som formandskabet har ført denne debat på, bliver ført til protokols. Vi har ventet her siden kl. 17 for at begynde forhandlingen, men de forskellige formandskabers tidsplanlægning har været helt igennem uduelig. Og nu meddeler De, hr. formand, at ordførerne først får ordet og derefter kommissær Fischler, og at forhandlingen derefter bliver udsat, hvilket betyder, at de andre parlamentsmedlemmer, som efter planen skal have ordet, først kommer til efter middagen. Hr. formand, dette er højst udemokratisk og uværdigt for Parlamentet. Jeg ønsker at få ført mine synspunkter til protokols.

Formanden.
Naturligvis. Og af protokollen vil det også ?

... i al fredsommelighed fremgå, at jeg er overrasket over, at medlemmet går op til Præsidiet og tillader sig at forsøge at indlede en dialog uden at bruge mikrofon.
Og jeg skal med største åbenhed tilføje, at det, vi har gjort, er meget demokratisk, for det betyder, at De kan lytte til kommissæren og rådsformanden, hvilket ellers ikke ville have været muligt. Og blive her efter kl. 20.
Jeg kan tilføje en personlig oplysning: Jeg er nødt til at udeblive fra mødet i Parlamentets Præsidium for at kunne føre forsædet fra kl. 20 til 20.30, ud over den fastsatte tid. Her er der ikke blevet fastsat noget, kommissærens og rådsformandens indlæg er blot blevet rykket frem, for at De kan få en ordentlig debat.
Så er det sagt. Lad os fortsætte forhandlingen. Men det var nødvendigt, at der gøre rede for det, der virkelig sker.
Olsson (ELDR).
Hr. formand, fru formand for Rådet, kære kommissær, med den beslutningsproces, vi har i EU, kommer man indimellem til at opleve nogle uventede og spændende situationer. Jeg vil gerne starte med at lykønske Det Europæiske Råd med at have opnået en aftale. Det er overordentlig godt og overordentlig vigtigt. Jeg vil dog også gerne understrege, at denne aftale indebærer betydelige forandringer i hele debatsituationen om den fremtidige landbrugspolitik, som vi ikke rigtigt havde forventet.
Jeg vil også gerne sige et par ord om midtvejsrevisionen. Der er et åbenbart behov for reform af landbrugspolitikken af budgetmæssige årsager, juridiske årsager, miljøårsager og andre årsager - jeg vil ikke komme ind på detaljerne her - samt af årsager, som hænger sammen med resultaterne fra Doha: at medvirke til en mere velfungerende verdenshandel og at gøre det lettere for de fattige lande at udvikle deres økonomi. Det er kolossalt vigtigt, at dette fungerer. Derfor er det væsentligt, at Kommissionens forslag om afkobling og en bedre markedstilpasning af landbrugspolitikken kan gennemføres. Det er også væsentligt, at modulationen, det vil sige en større satsning på miljø og landdistrikter, kan gennemføres, og at man tager lidt penge fra de direkte bidrag.
Nu til Parlamentets beslutning: Vi har opnået et kompromis, som generelt støtter Kommissionens forslag. Det er efter min mening meget værdifuldt, at det er lykkedes for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, på trods af at vi fra starten havde helt forskellige opfattelser. Der er dog nogle punkter, som skal sættes under opdelt afstemning. Jeg kan f.eks. sige på ELDR-Gruppens vegne, at vi ikke er enige i at ændre den interinstitutionelle aftale med henblik på at udnytte budgetloftet på 1,27% af BNP. Det er fuldstændig umuligt. De punkter, som vi ikke er enige i, må vi stemme mod, og jeg håber heller ikke, de går igennem.
For at kunne fortsætte debatten om en konstruktiv reform af landbrugspolitikken på lang sigt er det dog vigtigt, at det forslag, Kommissionen har stillet i sin midtvejsrevision, får lov at leve. Jeg vil gerne spørge både kommissæren og rådsformanden, hvad de har tænkt sig at gøre for at holde i liv i denne debat, nu hvor det bliver betydeligt vanskeligere at diskutere modulation, når vi ikke ved, hvor vi skal få pengene fra, og når det bliver betydeligt vanskeligere at motivere en afkobling af støtten. Hvordan skal vi handle for at få dette til at fungere og få en debat om den kommende landbrugspolitik, som er konstruktiv?
Fiori (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne sikre mig, at jeg har forstået Deres ord rigtigt. Først taler gruppeformændene, herefter svarer kommissæren og ministeren, og kl. 21.00 bliver forhandlingen genoptaget uden kommissæren og ministeren. Er det korrekt?

Formanden.
På grund af nye oplysninger må jeg ændre min tidligere udtalelse. Kl. 21.00 genoptages forhandlingen, og rådsformanden vil være til stede og besvare alle spørgsmål.
Jové Peres (GUE/NGL).
Hr. formand, til trods for betydningen af beslutningerne fra Det Europæiske Råd i Bruxelles vil jeg begrænse mig til at fremkomme med nogle bemærkninger til den meddelelse om midtvejsrevision af den fælles landbrugspolitik, som Kommissionen forelagde. Det er det, Parlamentets beslutning drejer sig om.
Efter vores mening ville afkobling af støtten ende med at få en bistandslignende karakter med den deraf følgende manglende legitimering på mellemlang sigt. Det ville være i modstrid med samhørigheden, for det ville begrænse modtagelse af støtte til det historiske grundlag - jeg taler om forslaget, som Kommissionen stiller det - det ville fremme inaktivitet i områder, der allerede har vanskeligheder på grund af naturen, og det ville koncentrere støtten i områder med mere intensivt landbrug. Der ville opstå problemer med affolkning og indskrænkning af den økonomiske aktivitet.
Disse processer ville vanskeligt kunne kompenseres af nogle instrumenter til udvikling af landdistrikter med de meget få økonomiske midler, der er til rådighed i øjeblikket. Den fejlagtigt betegnede graduering er mere rettet mod besparelser end mod en mere retfærdig fordeling af støtten, som er lettere at retfærdiggøre over for samfundet.
Loftet på 300.000 euro ville kun berøre 1.900 af de 4,5 millioner bedrifter, men ifølge vores beregninger vil den årlige reduktion på 3% alligevel indvirke på alle bedrifter, små som store. Resultatet er, at 15% af besparelserne ville blive gennemført i bedrifter, der modtager mellem 5.000 og 10.000 euro om året. Forslaget tager altså udgangspunkt i en temmelig asocial strategi.
Reformerne inden for de enkelte sektorer er udelukkende rettet mod besparelser. Der foreslås kun en delvis kompensation for reduktionen i landbrugsindtægter som følge af lavere markedspriser, større liberalisering af handlen og forøget konkurrence efter vedtagelsen af den amerikanske farm bill.
I går, hr. kommissær, læste jeg noget, som jeg godt kunne lide, og det var, at det lader til, at Kommissionen efter Rådet i Bruxelles er ved at undersøge nye muligheder for graduering. Sådan forstod jeg det. Og det ville være positivt. Det ville være ønskværdigt, om revisionen frigjorde foranstaltningen fra et skjult tilbageskridt og medførte en ægte graduering med større vægt på omfordeling i henhold til en række kriterier, herunder især beskæftigelse.
Auroi (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, fru formand for Rådet, De har set, hvordan den beslutning, som hr. Daul fremlagde, repræsenterer hele Landbrugsudvalget i alle dets politiske nuancer. Fru rådsformand, jeg mener, at det bør påvirke Dem, når Det Europæiske Råd i Bruxelles helt sikkert vedtager udvidelsen, men hvor det på samme tid fastfryser landbrugsbudgettet indtil 2013. Vi ønsker ikke at tro, at der bliver draget tvivl om det, som er blevet overvejet særlig i forhold til midtvejsrevisionen, eller bliver uigennemskueligt, for der findes forskellige interesser blandt Rådets repræsentanter.
Fru rådsformand, De har virkelig gives os nogle meget beroligende løfter, men det er ikke det, som beroliger os. Det står klart, at når Rådet taler om udvikling af landdistrikterne eller om bæredygtig udvikling, så er det ikke andet end tomme ord. Hvis der reelt skal ske en udvikling af landdistrikterne, er det nødvendigt, at De en dag fortæller os, hvornår det vil være muligt at gå fra en finansiering på 10% til en finansiering på 20%, som kommissær Fischler foreslog, og som hele Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter er enige i. Hvis vi bliver i det vage, hvad vil det så sige? Kan vi virkelig få midlerne til at gennemføre vores politik, selv om modulationen ikke er forpligtende? Hvordan kan vi reelt på det tidspunkt fortsætte med at stille miljøkrav, med egnsplanlægningen og med det sociale område? Den kan vi ikke, hvis De ikke reelt giver os midlerne til at gennemføre denne politik. Kan vi reelt have en god forhandling og have indflydelse i WTO fra 2003, hvis vi ikke f.eks. over for udviklingslandene kan bevise, at det virkelig er et system med multifunktionalitet, som respekterer menneskene og miljøet, som Europa udarbejder, og ikke en skjult handelsforanstaltning?
Berlato (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionens forslag om midtvejsrevisionen af den fælles landbrugspolitik indeholder nogle bekymrende aspekter, når det gælder europæisk landbrugs beskyttelse og fremtidige udvikling. Vi er navnlig bekymrede over, at der foreslås en betydelig reduktion af de direkte betalinger, eftersom man ved at holde støtte og produktion adskilt fra hinanden ikke sikrer landmændene mod prissvingninger og ikke fremmer konkurrenceevnen på det internationale marked. Hertil kommer Kommissionens forslag om, at interventionsordningerne blot skal gøres til sikkerhedsnet, uden at der tages højde for en tilstrækkeligt kvalificeret ekstern beskyttelse. Dette er ikke alene yderst farligt, men sikrer heller ikke stabiliteten i en multifunktionel europæisk landbrugsmodel. Desuden risikerer den obligatoriske støttemodulation, som Kommissionen foreslår, og som tager sigte på at frigøre midler til landdistrikternes udvikling, at gå yderligere ud over de fælles markedsordninger, de mest følsomme sektorer og de svageste landmænd.
Vi går naturligvis ind for et multifunktionelt landbrug og for udviklingen af den fælles landbrugspolitiks anden søjle, men vi mener, at denne målsætning kan nås på en mere gradvis måde. Eftersom den obligatoriske modulation ikke kan være den eneste finansiering af landdistrikternes udvikling på lang sigt, bliver det således nødvendigt at frigøre ressourcer fra andre budgetposter, men dette bør efter vores mening ikke gå ud over de fælles markedsordninger.
Selv om udvidelsen og den nye økonomiske situation kræver nedskæringer, må disse nedskæringer ikke gå ud over netop de små landmænd og de risikosektorer, som allerede nu befinder sig i en meget vanskelig situation, for så løber vi den absurde risiko, at landområderne bliver fulde af mennesker, som flygter fra byerne, og som bestemt ikke er unge landmænd. Det er ikke sådan en udvikling af landdistrikterne, vi ønsker.
Kommissionens forslag om at reducere støtten til producenterne inden for mange sektorer, navnlig producenterne af ris, nødder og hård hvede samt husdyropdræt, går efter vores opfattelse for vidt. Vi er således generelt modstandere af Kommissionens forslag, og vi kan kun glæde os over, at det på stats- og regeringschefernes topmøde i Bruxelles den 24. og 25. oktober blev besluttet at lade såvel aftalen fra topmødet i Berlin som budgetposterne forblive uændrede indtil 2006.
Vi konstaterer med tilfredshed, at konklusionerne fra topmødet nu har beroliget producenterne og de nationale markeder, eftersom teorierne om en total reform af landbrugspolitikken, hvor der vendes op og ned på selve dens principper, ikke holdt stik. Vi ser også positivt på de rammer frem til 2013, som blev besluttet på topmødet, selv om det er klart, at beslutningerne om den fælles landbrugspolitiks budget og forvaltningen af ressourcerne i forbindelse hermed efter 2006 vil blive truffet af de 25 lande og således også af ansøgerlandene. Vi håber, at man når til den nødvendige enighed i den henseende, og vi håber ligeledes, at de nye tiltrædende lande udviser den pragmatisme, som stats- og regeringscheferne lagde for dagen i Bruxelles, hvor de godkendte det forslag, som Det Europæiske Råd stillede for nylig.
Hvad angår det specifikke beslutningsforslag, som vi skal stemme om i morgen, vil jeg til gengæld gerne understrege, at selv om det på visse punkter finpudser eller forbedrer nogle af Kommissionens forslag, indeholder det nogle aspekter, som vi ikke er enige i, navnlig fordi man i beslutningsforslaget støtter princippet om at indføre en ny støttemodel, der bygger på et system med indkomststøtte uafhængigt af produktionen; fordi man går ind for en gradvis reduktion af den direkte støtte; fordi man godkender princippet om en obligatorisk modulation, og fordi hele sektorer - f.eks. ris, nødder, mælk og husdyropdræt - ikke tages i betragtning. Dette er hovedårsagerne til, at vi er modstandere af forslaget.
Mathieu (EDD).
Hr. formand, hr. kommissær, fru formand for Rådet, selv om Berlin-aftalerne forudsatte en midtvejsrevision af den fælles landbrugspolitik, har De, hr. kommissær, foreslået os en grundlæggende reform, og det er uden at vurdere den betydning, som den ville have for landbruget og landmændenes indkomst. Selv om De forsikrer os om, at den økonomiske ramme bliver overholdt, er det dog stadig således, at De foreslår at ændre selve ånden i den fælles landbrugspolitik, særlig ved at foreslå, at støtteordningerne frakobles produktionen. Vi mener, at landmændene bør kunne leve af deres arbejde. Den største del af deres indkomst skal derfor kunne komme fra produktionen.
Landbruget bør for at være bæredygtigt og bevare sin rolle i miljøforvaltningen og landskabsbevarelsen selv kunne foreslå først og fremmest økonomiske og sociale perspektiver. Uden dette, hvordan kan man så sikre en fremtid for de etablerede landmænd og motivere de unge til at vælge denne vej? Vi har haft valget mellem et mangfoldigt landbrug og en produktionsmodel, som sætter kvalitet og miljøbeskyttelse højest. Så mange forpligtelser, som forøger vores produktionsomkostninger, uden at markederne kan værdsætte dem. Det er derfor almindeligt, at der fastsættes kompensationer.
De foreslår os ganske vist at styrke den anden søjle. Men samtidig mener De, at De vil styrke denne anden søjle og udvidelsen på dens område uden at definere det.
Hr. kommissær, jeg har for øvrigt stillet Dem spørgsmålet i juli, og jeg er ked af, at jeg endnu ikke har fået svar.
Landmændene kan ikke tage alt på deres skuldre. De kan ikke påtage sig alle problemstillingerne på landbrugsområdet: miljøet, infrastrukturerne i landdistrikterne, opretholdelsen af de offentlige tjenesteydelser, egnsplanlægningen eller samfundets krav, dyrevelfærden og forbrugersundheden. Hvis æslet læsses for meget, vil det til sidst dø.
Disse valg bør vi også forsvare i en verden, der bliver mere og mere global. Traktaterne giver os det relevante værktøj, fællesskabspræferencen. Det er beklageligt, at Kommissionen ikke henviser til dette, og jeg gør Dem opmærksom på, at Landbrugsudvalget minder Dem om det i dets beslutning.
Alle ved, at disse grundlæggende ændringer sker på grund af udvidelsen. Lad os under alle omstændigheder være opmærksomme og ikke handle overilet og ikke skabe nye problemer for at løse de gamle, hvilket vil skabe utilfredshed hos nogle.
Souchet (NI).
Hr. formand, efter beslutningerne fra topmødet i Bruxelles er der kun nogle få emner i vores tidligere debat, der stadig er aktuelle. Det gælder for de emner, der drejer sig om de overordnede principper, som den fælles landbrugspolitik på lang sigt skal være koncentreret om. Jeg mener, at der er fire meget væsentlige principper.
Det første princip gælder forsvaret af priserne. Som enhver anden virksomhed bør en landbrugsbedrift hovedsageligt leve af salget af dens produkter og ikke af støtte fra skatteyderne, der altid er usikre og kan aflyses. Landbrugsbedriften har brug for rentable priser, som desuden bør omfatte omkostningerne i forbindelse med kravene vedrørende miljø, det sociale, kvaliteten og sikkerheden, hvilket er krav, som hidrører fra vores borgere. Tankegangen med kobling er igen blevet meget aktuelt, efter at der på topmødet i Bruxelles blev sat loft på budgettet for den direkte støtte til et niveau, der ikke engang sikrer kompensation for inflationen. Uden at acceptere en væsentlig nedgang i landbrugsindkomsten særlig fra 2007 kan der kun blive kompenseret for denne nedgang ved priser, der sikrer, som det er fastlagt i henhold til traktatens artikel 33, en ligeværdig levevis for befolkningen på landet. Det skal være udgangspunktet for forhandlingerne med WTO og ikke omvendt. 
Det andet princip består af en fornyet definition af fællesskabspræferencen, som er baseret på en asymmetri mellem de krav, som stilles til de europæiske producenter, og kravene til tredjeverdenslandene. Denne asymmetri er begrundelsen for beskyttelsen af vores indre marked mod den sociale eller miljømæssige dumping på verdensmarkedet.
Det tredje princip drejer sig om stabilitet. Man skal ikke længere more sig ved helt at ændre spillets regler hvert tredje år. En landmand, og særligt en ung landmand, har som enhver anden virksomhedsejer brug for tilstrækkelig forståelse til at kunne foretage strategiske valg og foretage investeringer, hvis levetid forpligter ham i mindst 15 år eller enkelte gange i hele hans karriere.
Det fjerde princip handler om fødevaresikkerhed. Det er ikke tilstrækkeligt blot at bekendtgøre det, men der skal også bevilges midler til at sætte det i værk. En økonomisk enhed som EU bør ikke i stor udstrækning være afhængig af import, som det i dag er tilfældet for den strategiske sektor for foderproteiner. En tilbagevenden til de katastrofale Blair House-aftaler, som fratog amerikanerne deres dominerende position i sektoren for protein- og olieholdige planter, bør være det centrale punkt i bekymringerne hos en Kommission, der reelt forsvarer de europæiske interesser. Hr. formand, på nuværende tidspunkt er vi langt væk fra dette.
Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne gentage, at det, der blev opnået på topmødet i Bruxelles, var en afklaring med hensyn til finansieringen. Med andre ord, når vi taler om planlægningssikkerhed, så eksisterer den muligvis nu for dem, som skal lægge budgetter, men det gælder bestemt endnu ikke for landmændene. Så det er nu op til os at etablere en politik frem til 2013. Kun på den måde vil landmændene få den sikkerhed, de har brug for for at kunne planlægge fremover. Det er det, vi skal gøre, og det er her, Kommissionen vil komme med sit bidrag. Omkring årets udgang vil vi udarbejde passende forslag, så vi kan fortsætte diskussionen på et meningsfuldt plan. Jeg beklager, at jeg ikke kan blive til afslutningen af debatten. Jeg forlader bestemt ikke mødet for min fornøjelses skyld. Mit fly letter fra lufthavnen om en halv time, og der sidder 13 ministre og venter på mig i Prag. Så jeg håber, De vil tilgive mig, at jeg ikke kan deltage i debatten efter kl. 21.
Formanden.
Før mødet udsættes, giver jeg ordet til hr. Fiori, som har en bemærkning til forretningsordenen.
Fiori (PPE-DE).
Hr. formand, det er absolut ikke en personlig kritik af Dem. Selv om jeg takker ministeren for hendes velvilje, trækker jeg mit indlæg tilbage, og det er der to grunde til. For det første har Parlamentet sin værdighed, og denne værdighed kommer til udtryk i den måde, vi arbejder på. For det andet befinder landbruget sig for øjeblikket i en yderst vanskelig fase. Vi er en politisk forsamling, og at behandle landbrugsspørgsmålene på denne måde er fuldstændig uacceptabelt for mig, der selv kommer fra landbrugsmiljøet. Vores gruppe vil overveje, hvordan vi skal gøre parlamentsformand Cox opmærksom på denne situation i aften.

Formanden.
Hr. Fiori, jeg er Dem meget taknemmelig for den holdning, som De så klart har givet udtryk for, for jeg er helt enig med Dem, og det er nødvendigt at respektere Parlamentets forhandlinger. Jeg vil imidlertid gøre Dem opmærksom på, at vi, efter at vi var begyndt, fik at vide, at kommissæren var nødt til at gå for at tage sig af en anden opgave, og det kan jeg ikke lave om på. Hverken De eller jeg. Vi vil notere os det, så det ikke sker igen.
Jeg giver ordet til hr. Graefe zu Baringdorf, som har en bemærkning til forretningsordenen.
Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Hr. formand, vi kan næppe gøre meget ved stramme tidsprogrammer og fastsatte aftaler, men hvis De havde forklaret Parlamentet fra formandstolen, at kommissær Fischler skulle være om bord på et fly til en bestemt tid og af bestemte grunde, er jeg sikker på, at vi kunne have undgået denne konflikt, fordi enhver kunne have set fornuften i det. Men når De blot informerer os om, at sådan er det, må det nødvendigvis fremkalde nogen modstand fra medlemmer af Parlamentet, og med rette, for det er en fornærmelse mod vores værdighed! Vi er ikke tilfredse med, at vores synspunkter bliver sat til side - vi vil involveres i denne beslutning, og vi vil vide, hvad der foregår. Hvis De tager højde for det, tror jeg også, vi kan tale fornuftigt med hinanden.

Formanden.
Hr. Graefe zu Baringdorf, dette er et af problemerne ved åbenhed. Jeg har åbent forklaret Dem og de medlemmer, der er til stede i salen, at vi lige var blevet informeret om, at hr. Fischler ikke kunne blive her til forhandlingens afslutning. Jeg kendte naturligvis ikke årsagen til det. Jeg fik det at vide samtidig med Dem. Jeg vil ikke indlede en ny diskussion. Vi har meddelt, hvad der skete, og vi har givet Dem mulighed for at lytte til hr. Fischler. Og senere vil De kunne lytte til rådsformanden, som vi takker for, at hun kommer tilbage efter kl. 21.
(Mødet udsat kl. 20.30 og genoptaget kl. 21.05)
Formanden.
Jeg takker rådsformanden for, at hun, da vi på grund af omstændighederne har været nødt til at forlænge forhandlingen ud over den planlagte tid, har aflyst sin hjemrejse i aften og udsat den til i morgen, hvorved Rådet vil være til stede under hele forhandlingen i dag.
På Parlamentets vegne takker jeg Dem for Deres tilstedeværelse.
Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, fru formand for Rådet, som jeg takker for, at hun vil være til stede under denne plenarforsamling, jeg må sige, at jeg hører til dem, der mener, at Det Europæiske Råd i Bruxelles havde den ubestridelige fortjeneste at løse op for den økonomiske proces i forbindelse med udvidelsen og at fastsætte reglerne for landbrugsstøtte for de næste 10 år. Det ville imidlertid være en fejl at forveksle stabiliteten i landbrugsstøtten med status quo for den fælles landbrugspolitik. Der er fire grunde hertil:
Den første er, at den fælles landbrugspolitik i sin nuværende form går stik imod et multifunktionelt landbrug, som kræver en væsentlig styrkelse af den fælles landbrugspolitiks anden søjle. Medmindre det kan ske ved at overføre midler fra den første søjle, kan jeg ikke se, hvor vi kan finde midler til at betale for dette i forbindelse med udvidelsen til 25 eller 27 og senere måske endog til 28 medlemsstater.
Den anden grund er, at hvis vi går ind for foranstaltningerne i den såkaldte "blå" kasse under WTO-forhandlingerne, kommer det til at koste os dyrt. Den pris, som vi kan komme til at betale, kunne være at give indrømmelser på så vigtige områder som adgang til markedet, beskyttelse af oprindelsesbetegnelser og endog vores egen bistand fra denne "blå" kasse.
Den tredje grund er, at støtteordningen under den fælles landbrugspolitik faktisk er skizofren. Med andre ord ydes der støtte til nogle landmænd, mens andre får afslag. Dette er uholdbart i det lange løb og skal ændres til en støtteordning, som ikke gør forskel på produkter og producenter, og som retter op på denne uligevægt.
Den fjerde grund til at handle er, at den nuværende støtteordning er for kompliceret til at kunne anvendes i et EU med 25 eller 27 medlemmer. Jeg tror, at det ville være hensigtsmæssigt nu at gennemføre en afbalanceret reform før 2004, hvilket sikrer styring af markederne og de regulerende instrumenter samt fællesskabspræference og støtte til landmændene i stedet for at gennemføre en reform efter udvidelsen med den iboende risiko for usikkerhed om forhandlings- og beslutningstagningsprocedurerne i de første par år efter udvidelsen.

Adam (PSE).
Hr. formand, den fælles landbrugspolitik er forældet. Den skal snarest reformeres, hvis vi skal få en succes ud af udvidelsen og vores tilsagn om åbne markeder over for de underudviklede lande. I betragtning af de nylige holdninger i Rådet har Europa-Parlamentet et stort ansvar for i høj grad at støtte Kommissionens forslag om en midtvejsrevision. Om end de ikke er perfekte, peger de i den rigtige retning.
Yderligere reform af markedet med afkoblingen af den direkte støtte fra produktionen og den styrkede udvikling af landdistrikterne bifaldes. Forslagene sætter os i en stærkere position ved forhandlingerne i WTO. Landbrugsudvalget er imidlertid domineret af landmænd og landmændenes interesser og er blændet af to besættelser. Den første er beskyttelse mod importerede fødevarer, og den anden er garanteret årlig støtte til landbrugssektoren som helhed. Begrebet med et virkeligt konkurrencedygtigt europæisk landbrug på verdensmarkedet uden støtte ligger fjernt fra udvalgets tankegang. Beslutningen foregiver at støtte reform, men tilføjer så mange betingelser, at jeg tvivler på, om behovene i forbindelse med udvidelsen og vores forpligtelser i henhold til WTO kan opfyldes.
Landbrugspolitikken bør lægges om, så landmændene tilskyndes til at være mere initiativrige. Økonomisk støtte bør ikke ses som en rettighed. Den skal optjenes på en måde, som offentligheden kan acceptere.
Jeg havde gerne set, at Kommissionens forslag var gået lidt længere. Vi er nødt til at bevæge os mod priserne på verdensmarkedet ved gradvist at reducere den direkte støtte, vi er nødt til at gøre en ende på kvoterne og sikre, at det årlige budget reduceres. Det er er latterligt, at 50% af Fællesskabets budget bruges til et faldende bidrag til BNP.

Busk (ELDR).
Tak hr. formand. Fru rådsformand, Kommissionens forslag til midtvejsrevisionen af landbrugspolitikken er et godt grundlag for en indledning af drøftelserne af en kommende reform af EU's landbrugspolitik.
Bruxelles-topmødets beslutning om en langsigtet finansiering skaber baggrund for udvidelsen. Det er godt, det skal formandskabet have ros for. En reform bør have landmændene og forbrugerne i centrum. Den bør være dynamisk, og den bør være en fortsættelse af den liberalisering, som startede på Berlin-topmødet i '99. Den bør indeholde tilpasninger til markedsøkonomi og til verdensmarkedspriser og dermed også en reduktion og ændring af den kendte støttepolitik.
Tiden frem mod 2006 bør derfor bruges til at udarbejde en reform af EU's landbrugspolitik, der gør europæiske landmænd konkurrencedygtige på fremtidens verdensmarked.

Fiebiger (GUE/NGL).
Hr. formand, den reformproces, der blev sat i gang med landbrugsreformen i 1992 og fortsat med Agenda 2000, skal fortsættes, og de ændrede rammebetingelser skal tilpasses. Kommissionens forslag danner grundlag for diskussioner efter 2007, hvor en række emner og problemer skal løses, som det korrekt påpeges i dokumentet. Ikke desto mindre har den fælles landbrugspolitik været en succes, og de elemener, som gjorde den til en succes, skal fortsat forsvares. Jeg er overbevist om, at stats- og regeringschefernes beslutning på topmødet i Bruxelles om at afvikle de kommende udgifter til EU's landbrugspolitik inden for den fastsatte ramme, inklusive de 10 kandidatlande, vil give anledning til intense diskussioner. Set i det lys er beslutningsforslaget kun et øjebliksbillede og ikke et reformpapir.
En fastfrysning af landbrugsbudgettet på 2006-niveau fra 2007 betyder en årlig nedskæring i landbrugsstøtten til landmænd i de eksisterende medlemslande, som det vil være vanskeligt eller sågar umuligt at opnå i 2003, året før valget. Det vil ikke være muligt at nå til enighed om, at landmændene skal betale alle omkostningerne til udvidelsen, men det ser i mistænkelig grad ud til at være det, der er hensigten.
Den fungerende rådsformand nævnte i sin tale, at der foreligger forslag for mælkesektoren. Jeg vil gerne spørge dem, fru rådsformand, hvornår De tror, disse forslag vil blive gennemført. Før 2008 eller ej?

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske vores udvalgsformand hr. Daul med det, som han har fremlagt for os. Dette er imidlertid ikke kun hr. Dauls beslutningsforslag, det støttes af hele Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, og jeg håber, at det i morgen vil få hele Europa-Parlamentets støtte. Deres personlige indsats er, at De har ført de forskellige tendenser i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter sammen og har dokumenteret Europa-Parlamentets ønske om at have indflydelse på reformprocessen. Jeg vil gerne bede Dem, fru rådsformand, om at bringe det videre til Rådet. Europa-Parlamentet ønsker medbestemmelse på dette område. Vi ønsker medbestemmelse med hensyn til debatter om indhold og form, og vi ønsker medbestemmelse med hensyn til de finansielle ressourcer.
Vi ønsker ikke at ende med nogle mærkelige beslutninger, der er truffet på mellemstatsligt konferenceniveau, og hvor vi bliver informeret om, hvor mange penge der er afsat til landbrugspolitikken, uden at nogen har forsøgt at skabe en forbindelse mellem de nødvendige indholdsmæssige reformer og deres økonomiske konsekvenser. Vi vil have medbestemmelse for både landbrugspolitikken og finanserne. De var klog nok til ikke at lægge loft over anden søjle, for det ville vi ikke have accepteret, men vi må frem til en situation, hvor Europa-Parlamentet også har suverænitet over økonomien i første søjle og også kan beslutte de grundlæggende principper i landbrugspolitikken. Det glæder mig, at vi har støtte i Kommissionen, og at vi i kommissær Fischler har en person, som vil fremme reformerne i den retning, som Parlamentet ønsker.

Hyland (UEN).
Hr. formand, også jeg sætter pris på formandens tilstedeværelse, og jeg vil gerne takke kommissæren for hans åbenhed og vilje til at indgå i en løbende debat om fremtiden for det europæiske landbrug. Hans forslag til reform blev suppleret af et tilsvarende gennemtænkt svar fra Landbrugsudvalget, og jeg tilslutter mig den foregående talers ros af formanden for udvalget.
Denne debat er i et vist omfang blevet fortrængt af stats- og regeringschefernes beslutning om at holde sig til de beslutninger, der blev truffet i Berlin. Jeg har ved flere lejligheder påpeget her i Parlamentet, at et af de største problemer for landmændene er usikkerhed - ikke at kunne planlægge udviklingen af deres landbrug, selv på kort sigt. Berlin blev af landmændene fortolket som en fastsættelse af en dagsorden for landbruget, uden justering, indtil 2006, og jeg mener derfor, at stats- og regeringschefernes nylige beslutning var korrekt og i en vis udstrækning genskaber de normale forhold, som var ved at blive et stridsspørgsmål for landmændene.
Jeg bifalder især de mere langsigtede budgetmæssige forsikringer til 2013, men mener, at bestemmelsen om en inflation på 1% i det mindste bør indeksreguleres. Det glæder mig, at EU er engageret i beskyttelsen af landmændenes interesser, og jeg mener i den forbindelse, at kommissær Fischler har udvist troværdigt lederskab.
Jeg vil gerne bede ministeren om, i lyset af de nylige beslutninger, at præcisere holdningen til afkobling og obligatorisk modulation.

Van Dam (EDD).
Hr. formand, med sit forslag om at afkoble den direkte indkomststøtte fra produktionen skabte kommissær Fischler i sommer en god udgangsposition for WTO-forhandlingerne. Men afkobling af direkte støtte har også ulemper. Hvis unge landmænd ikke længere vil kunne overtage bedrifter på grund af høje jordpriser, har vi skudt over målet.
I mellemtiden er kommissær Fischler overhalet indenom af Schröders og Chiracs i forvejen aftalte beslutninger på topmødet i Bruxelles. Hvad er der tilbage af kommissærens planer om at give politikken for landdistrikterne mere albuerum gennem en omlægning af midlerne?
Fastfrysningen af budgettet for den fælles landbrugspolitik betyder uigenkaldeligt et fald i indkomststøtten. I går bemærkede Fischler i Landbrugsudvalget, at vi ikke kan udsætte landmændene for et fald i indkomststøtten på mere end 3% om året. Hvad det angår, kan landmændene forvente mere af denne kommissærs realitetssans end af mange ministre, som kalder reformer af politikken unødvendige, men som i mellemtiden fastfryser budgettet for en Union, der er ved at udvide.
Della Vedova (NI).
Hr. formand, fru minister, midtvejsrevisionen af den fælles landbrugspolitik indeholder uden tvivl nogle nyskabelser, men forhandlingen om den fælles landbrugspolitik skal være meget mere radikal. Spørgsmålet hverken må eller skal være, hvordan vi kan forbedre støttesystemet, for det er støtten, der er problemet. Det spørgsmål, som vi skal stille os selv, er, hvilken grund der er til - hvis der overhovedet er nogen grund længere - at bevare et gigantisk, protektionistisk system, som er i strid med de europæiske forbrugeres interesser, og som på foragtelig vis går ud over landbrugsproducenterne i de fattigste lande.
Hvorfor skal vi før og efter udvidelsen bruge over 40% af EU's budget på at støtte landbruget - som i gennemsnit tegner sig for 2% af BNP og beskæftiger 5% af de europæiske arbejdstagere - med et system, der er årsag til spild, svig, ineffektivitet og forurening? På den ene side finansierer de europæiske borgere den fælles landbrugspolitiks budget med over 40 milliarder euro om året, og på den anden side bruger hver borger over 300 euro på at købe landbrugsprodukter, hvilket er 300 euro mere, end de ville bruge uden EU's fælles landbrugspolitik.
Endelig udelukker EU's protektionistiske landbrugssystem muligheden for at befri flere hundrede millioner mennesker fra fattigdommen. Det er mennesker, der ikke har adgang til de europæiske markeder, men heller ikke til markederne i de andre lande, som er fuldstændigt afhængige af eksportstøtte.
Vi er nødt til at sige højt, at EU's og USA's landbrugsprotektionisme er er en skandale, og at i forhold til den støtte på 50 milliarder euro, som udviklingslandene modtager fra de rige lande, koster denne landbrugsprotektionisme i sig selv udviklingslandene 100 milliarder. Det er dette - og ikke kun afkoblingssystemet - som vi skal diskutere.
Klaß (PPE-DE).
Hr. formand, fru formand for Rådet, mine damer og herrer, midtvejsrevisionen af den fælles landbrugspolitik har givet anledning til enorme debatter rundt om i Europas landbrug. Det glæder mig, at Kommissionen har fremlagt denne evaluering til rette tid, og jeg vil især gerne takke for de fremadskuende overvejelser i evalueringen. Jeg vil imidlertid gerne understrege og gentage, hvad kommissæren også sagde, nemlig at vi skal se dette papir som et grundlag for en debat, en debat, som vi alle bør deltage i.
Kommissionen har fremlagt en bredt anlagt tilgang til reformen. Der er stadig store afklarings- og diskussionsbehov for mange emners vedkommende. Topmødet i Bruxelles den 24. og 25. oktober fastsatte de finansielle rammer frem til 2013. Vi må nu i god tid finde ud af, hvilken form landbrugspolitikken skal have i det udvidede EU. Der blev stemt om hr. Dauls forslag i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter efter lange diskussioner og mange ændringsforslag som et kompromis på tværs af alle grupper. Jeg vil gerne takke hr. Daul for hans fremragende arbejde og for hans kompromisvilje. Derfor beder jeg kollegerne stemme for dette beslutningsforslag.
Vi behøver ikke gå så meget i detaljer i dag. Det håber jeg, vi vil have rig lejlighed til at gøre i en senere fase. Der er imidlertid et par vigtige punkter, som jeg kort vil nævne. Idéen om at afkoble støtten og nedbringe bureaukratiet er tillokkende. Jeg kan bare ikke forestille mig, hvordan nogen af delene skulle fungere i praksis. Vi taler om penge til landmandsfamilierne, og det betyder, at der skal være fair og målelige kriterier for fordelingen. At basere fremtiden på historiske værdier, sådan som Kommissionen foreslår, forekommer mig ikke særligt fremadskuende. Med hensyn til påbud, forpligtelser og audits må Kommissionen stille forslag om en simpel og effektiv procedure for disse audits. Det er ikke acceptabelt at pålægge landmændene nye og unødvendige formaliteter og omkostninger. Jeg håber, at vi i december vil få lejlighed til at diskutere konkrete forslag fra Kommissionen om markedsordningerne.
Rodríguez Ramos (PSE).
Hr. formand, den beslutning, der bliver forelagt for Parlamentet i morgen, er resultatet af enighed mellem alle de politiske grupper i Landbrugsudvalget, men den havde ikke været mulig uden det glimrende arbejde udført af udvalgets formand, hr. Daul, som jeg takker for hans indsats.
I denne beslutning giver de politiske grupper udtryk for deres støtte til reformen af landbrugspolitikken, som vi desuden mener er påkrævet. Vi glæder os også over og er enige i målene med den. Styrkelsen af den fælles landbrugspolitiks anden søjle er set ud fra et budgetmæssigt synspunkt, hvor der overføres midler fra første søjle til anden søjle, helt nødvendig. Og styrkelsen af denne anden søjle, hvor dens foranstaltninger til fremme af fødevaresikkerhed og fødevarekvalitet udvides, modtages naturligvis også meget positivt. Samtidig omfatter reformen en omfordeling af de graduerede midler i henhold til kriterier om social og territorial samhørighed.
Men når det er sagt, er der elementer, som virkelig er foruroligende. Den obligatoriske graduering, der foreslås i reformen, er ikke en rigtig graduering, men en lineær regression af støtten, som jeg ikke er enig i. Princippet om afkobling af støtten er efter vores mening et meget bekymrende element. Kriteriet om betalinger baseret på historiske referencemængder kan ikke anvendes til fastsættelse af enkelt indkomstbetaling og afkobling. Hvis det var sådan, måtte vi opgive at anvende dette instrument til en mere retfærdig fordeling af støtten inden for landbrugspolitikken, som har skabt store forskelle mellem produktionsområder og landmænd i EU.
Jeg vil sige, at efter Rådets aftale, som vi har diskuteret, er reformen endnu mere nødvendig. Nedskæringen af landbrugsbudgettet kan ikke betales lige meget af alle landmænd. De 5%, der har modtaget 50% af den direkte støtte i 2001, kan klare denne nedskæring, det kan de små og mellemstore landbrug ikke.
Pesälä (ELDR).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg vil også gerne takke formanden for udvalget hjerteligt, fordi han under meget specielle omstændigheder var i stand til at etablere et bredt arbejdsgrundlag, som alle kunne gå ind for. Min oprigtige tak til Dem, hr. Daul. EU's landbrugspolitik er nu i en meget speciel og vanskelig situation, ja, faktisk i oprør, nu da udvidelsen er nært forestående og i forbindelse med de aktuelle WTO-forhandlinger. Derfor er det meget vigtigt for os at kunne etablere en meget stabil landbrugspolitik med en indbygget tiltro til fremtiden, især da udvidelsen også nu er et centralt emne.
Kommissionens kommende forslag om regulering af markederne bør indeholde kriterier, som tager højde for forhindringer på grund af vanskelige naturforhold, samt hvad der er nødvendigt til gennemførelse af miljøprogrammer. Grundlaget for en miljøindsats skal navnlig være en styrkelse af eksisterende programmer. Der er behov for fleksible programmer bl.a. til at fastsætte finansieringsniveauer, således at medlemsstaterne kan beslutte, hvor meget tilskud de har brug for til forskellige aktioner under henvisning til deres egne individuelle forhold.

Patakis (GUE/NGL).
Hr. formand, det forlanges, at landmændene i EU-medlemsstaterne og især i Middelhavsområdet uden at få kompensation betaler gildet for reform og udvidelse, da de nuværende genvordigheder i form af lave kvoter og urimelige afgifter bliver gjort værre af drastiske nedskæringer i det, der allerede er trykkede priser for grundlæggende landbrugsprodukter. Dette vil få en tragisk indflydelse på små og mellemstore producenters allerede stærkt forringede indkomst. De vil blive tvunget væk fra landbrugsområdet, hvilket vil få landbrugsproduktionen til at skrumpe ind og betyde forringede standarder.
Beslutningen under Det Europæiske Råd i Bruxelles om at fastfryse EU's landbrugsudgifter indtil 2013 på niveauet fra før 2006 med et tillæg på 1% årligt for inflation, fører direkte til lavere bevillinger. Det er, fordi de bliver delt mellem 25 lande, og fordi tillægget for inflation med vilje er sat lavt. Inflationen er allerede dobbelt så høj og forventes at stige, når de 10 nye lande bliver optaget. Den måde, som den fælles landbrugspolitik finder anvendelse på ansøgerlandene, er absolut diskriminerende med en direkte støtte, der tildeles med 25% det første år og stiger til 100% i 2013, med andre ord når støtten er blevet værdiløs.
Til sidst vil jeg som medlem af GUE/NGL-Gruppen ...
(Formanden afbrød taleren)

Ayuso González (PPE-DE).
Tak, fordi De blev her, fru formand for Rådet. Jeg vil indlede med at gøre opmærksom på, hvor vigtigt dette forslag til beslutning, som Landbrugsudvalget har vedtaget, er, for det er resultatet af alle de politiske gruppers bestræbelser på at opnå enighed om et spørgsmål, der omfatter så mange og så forskellige interesser, som den fælles landbrugspolitik gør.
Derfor er det på sin plads at lykønske Landbrugsudvalget, koordinatorerne og især formanden og ophavsmanden til dette forslag, hr. Daul. Jeg håber også, at disse konklusioner vil blive taget i betragtning af Rådet og Kommissionen.
Der er mange tvivlsomme spørgsmål i forslaget om midtvejsrevision, men af hensyn til tiden vil jeg beskæftige mig med det, der bekymrer mig mest som borger i et land i Sydeuropa, der har lave udbytter, og hvor landbruget har meget vanskelige vilkår. Det drejer sig om den såkaldte afkobling af støtten. For det første er det ikke nogen rigtig afkobling, for den afhænger af den støtte, der er modtaget i de seneste år og dermed af udbyttet i de seneste år. Det eneste nye er, at det ikke er nødvendigt at producere.
Og for det andet, netop fordi det ikke er nødvendigt at producere, er der risiko for, at bedrifterne opgives i disse vanskelige regioner med lave udbytter, hvilket medfører en reel tilbagegang for landdistrikterne. For vi må ikke glemme, at den sande drivkraft bag udviklingen af landdistrikterne er produktionen. Støtte er fint, men det er kun støtte.
Derfor står der i punkt 7 i beslutningen, at delvis afkoblet støtte anses for absolut nødvendig.
Til sidst vil jeg sige, at landmændene havde et scenarium at handle ud fra frem til 2006, og med denne reform kaldet midtvejsrevision forsøger man at ændre dette scenarium før tiden. Jeg tror, at det skaber en enorm usikkerhed i en sektor, der allerede er udsat for mange usikkerhedsfaktorer.
Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE).
Hr. formand, fru formand for Rådet, jeg vil først rette en varm tak til ordføreren, Joseph Daul. Ligesom mange af de foregående talere er jeg grundlæggende glad for, at den europæiske landbrugsmodel skal udvides til en multifunktionel landbrugssektor i det udvidede EU. Det kræver en kvalificeret beskyttelse udadtil, og indadtil i EU har vi stadig brug for at regulere markederne. Men selv om jeg grundlæggende betragter den fransk-tyske enighed op til EU-udvidelsen som en god ting, rejser det dog også nogle spørgsmål. Skatteyderne og landmændene ved ganske vist i dag, hvor mange penge der skal bruges frem til 2013, men de ved ikke til hvad. Tysklands stilling som nettobetaler vil blive forværret, fordi forbundskansleren har bundet os fast i den aftalte økonomiske ramme for landbrugspolitikken fra 2006-2013, med 25 lande. Som vi har hørt igen og igen, og som kommissæren har fortalt os, vil den nødvendige reduktion af udligningsstøtten efter 2006 betyde, at der vil gå færre penge til landbrugssektoren end i dag, og det gælder især for Tyskland. Jeg vil blot gøre denne kritik klar. Men vores kansler er nu heller ikke kendt som landmændenes ven!
Landbrugskommissæren har sat nettobidraget fra EU's landmænd til finansieringen af udvidelsen til 500 millioner euro i 2013. Det svarer til forskellen mellem de ekstra omkostninger som følge af støtten til de nye medlemslande og den stigning i landbrugsudgifterne, som blev godkendt på EU-topmødet. Når jeg ser på Kommissionens regnskab, må jeg konstatere, at Europas landmænd skal betale størsteparten af udgifterne til udvidelsen. Landbrugskommissæren har gentagne gange fremstillet det som positivt, at topmødet i Bruxelles ikke lagde loft over ressourcerne til udvikling af landdistrikterne, altså til den anden søjle, men han kan også fortælle os ...
(Formanden afbrød taleren)

Redondo Jiménez (PPE-DE).
Hr. formand, fru formand for Rådet, jeg ville også gerne have takket kommissæren, men hans forpligtelser har forhindret ham i at deltage i denne vigtige forhandling i Parlamentet i dag. Og jeg vil gerne i første omgang takke hr. Daul for hans mæglingsindsats for at få vedtaget denne beslutning, hvilket ikke har været let og har været resultatet af især hans og alle de politiske gruppers store arbejde. Denne enighed bør ikke ændres på nogen måde af Parlamentet, for så kunne den blive brudt.
Topmødet i Bruxelles har afsløret mange ubekendte, navnlig hvad angår udgiftsloftet. Men det har imidlertid også sået tvivl om indholdet af revisionen af den fælles landbrugspolitik, som ikke vil blive afklaret, før Kommissionen stiller os forslagene til retsakter. Derfor er det vigtigt, at alle de politiske grupper, som er repræsenteret i dette dokument, i morgen sender et stærkt, klart og direkte støttebudskab til vores landmænd om, at det er nødvendigt at revidere den fælles landbrugspolitik, men at vi er her for at opnå den bedst mulige revision med de midler, som vi har fået stillet til rådighed frem til 2013.
Hvad angår de efter min opfattelse to vigtigste elementer i revisionen, er det, der virkelig bekymrer mig, afkoblingen af støtten - som nogle af Dem allerede har nævnt. Jeg mener, at den vil give den fælles landbrugspolitik et skud for boven, hvis den bliver gennemført, som det foreslås. Det bør tænkes grundigt igennem. Den delvise afkobling, der foreslås i det dokument, som vi er nået frem til sammen med hr. Daul, går i den rigtige retning, men vi kunne gå mere i dybden med disse spørgsmål.
Det er ikke muligt at gå i detaljer, men generelt bør vi give de unge og kvinderne muligheder. Hvis vi ikke gør det, vil der ikke være nogen ny generation til at tage over i landbrugsverdenen.
Santini (PPE-DE).
Hr. formand, når det gælder udvidelsen og politikken for landdistrikternes udvikling, er kommissærens indsats - og Kommissionens indsats i det hele taget - yderst prisværdig. Det er en modig indsats, og forslaget om en overførsel af en del af midlerne fra en egentlig markedsstøtte til de fattigste landområder er et berettiget og interessant forslag. Når den ene får en fordel, betyder det dog altid, at mange andre får nogle ulemper. Talerne før mig har allerede været inde på grundene til, at man er utilfreds med afkoblingen og med andre tekniske aspekter, som jeg ikke vil komme ind på igen. Jeg vil til gengæld nævne de positive ting i disse nyskabelser og i denne modige indsats, og jeg vil tage et spørgsmål op, som man desværre ikke er tilstrækkeligt opmærksom på. Denne åbning er nemlig meget lovende for alle dem, der støtter udviklingen i de mest afsides liggende områder og navnlig i bjergområderne. Udviklingen af landdistrikterne er et meget vigtigt spørgsmål, som der desværre ikke lægges særlig stor vægt på.
Ordet "bjergområder" er ikke med i kommissærens midtvejsrevision, selv om han for ikke mere end et par uger siden afholdt et todages seminar om bjergområdeproblematikken. Men sådan som det altid er tilfældet, blev spørgsmålet taget op og afsluttet igen, uden at der skete mere i sagen. Ordet "bjergområder" er heller ikke med i det dokument, som vi drøfter nu. Til gengæld fremgår bjergområdeproblematikken ret tydeligt af hr. Dauls beslutningsforslag, og det vil jeg gerne takke ham for. I punkt 1 i Landbrugsudvalgets beslutningsforslag står der f.eks., at man ønsker at styrke det multifunktionelle landbrug. Bjergområdernes landbrug er netop et typisk polyvalent og multifunktionelt landbrug. I punkt 3 angives de konkrete måder at sikre miljøbeskyttelse, folkesundhed og dyrevelfærd på, og det er de rammer, som bjergområdernes landbrug altid har bevæget sig inden for, eftersom det næsten ligger i dets natur. Bjergområderne falder dog ikke mindst ind under kapitlet om udvikling af landdistrikter.
I punkt 17 giver man udtryk for ønsket om differentierede foranstaltninger alt efter landdistrikternes forskelle, og i punkt 18 anser man det for nødvendigt at gøre en særlig indsats for at bevare familiebedrifterne og støtte de unge landmænd i ugunstigt stillede områder og de yderste randområder. På grund af deres afsides beliggenhed hører bjergområderne desværre altid med til de yderste randområder, og bjergområderne er bestemt ikke gunstigt stillet i forhold til sletteområderne. Endelig opfordrer man i punkt 20 Kommissionen til, at den ved fordelingen af de nye ressourcer giver førsteprioritet til de svageste og de mest ugunstigt stillede regioner, der har det største behov for udviklingsplaner og - hvilket jeg gerne vil tilføje - for tillid.
Denne situation afspejler sig i de europæiske bjergområder, som dækker 30% af territoriet, og hvor 5% af befolkningen bor. Bjergområderne skal ikke være et problem, men en stor ressource for alle takket være dets store muligheder. Det er nødvendigt, at vi beslutter os for at kalde bjergområderne ved deres navn, og at vi uden tøven anerkender deres særpræg, men vi skal også medtage bjergområderne i den nye traktat for at give dem et holdepunkt og et retsgrundlag, som vi kan vedtage et ad hoc-direktiv ud fra. Vi skal vedtage et dokument, hvor der udelukkende - og på en omfattende måde - tages højde for bjergområdernes behov. Det kunne være udgangspunktet for en radikal reform, hvor der findes en positiv løsning på bjergområdernes og alle de ugunstigt stillede områders problemer, så de får samme levevilkår og vækstbetingelser som resten af EU.
Jeg vil endnu en gang rette en tak til vores udvalgsformand, hr. Daul, som også kom med et udgangspunkt for disse bemærkninger, der så afgjort ikke er uvæsentlige.

Lulling (PPE-DE).
Hr. formand, da landbrugskommissær Fischler i slutningen af september i Luxembourg forsøgte at sælge sine reformforslag til repræsentanter for erhvervet og politikere, viste han stor forståelse for storhertugdømmet, som han betegnede som et særtilfælde, og sagde bl.a., jeg citerer: "Hvis man skal gå ind på sådanne særlige situationer i politik, og det vil jeg gerne, må man udarbejde skræddersyede koncepter, som passer til dette land, og det giver vores forslag absolut mulighed for." Kommissær Fischler forsikrede ved denne lejlighed også Luxembourg om, at han mente, at vi havde gennemført konceptet om udvikling af landdistrikterne på eksemplarisk vis, og i denne forbindelse sagde han sågar, at intetsteds i EU var ressourcer blevet investeret bedre. Det er jo alt sammen smukt og godt.
Når de lovforslag, der skal afspejle disse idéer, foreligger, vil vi naturligvis kunne se, hvor meget vi kan stole på disse udtalelser. I Luxembourg ville 70% af landbrugene blive berørt af de foreslåede ændringer, altså af den progressive reduktion i udligningsstøtten med en femtedel, oven i den forventede indkomstnedgang som følge af nedskæringer i producentpriserne og som følge af den obligatoriske, såkaldt økologiske, braklægning på 10%. Dette er uacceptabelt, og det ville føre til et socialt og miljømæssigt uacceptabelt fald i antallet af familiebrug. Forslag, som vil gennemføre østudvidelsen ved at udradere landmænd, hører kun hjemme ét sted - i papirkurven. Jeg kan stemme for kompromisbeslutningsforslaget, som Joseph Daul har brugt så megen tid og forståelse på, men det sker med tungt hjerte, Joseph! Topmødet den 25. oktober vedtog gudskelov, at den fælles landbrugspolitik, som blev aftalt i Berlin i 2000 frem til 2006, ikke ville blive undermineret af radikale ændringer før dette tidspunkt. Så både vi og Kommissionen har tid til at tænke over tingene. Under alle omstændigheder bør mindre velstillede regioner undtages både fra modulationen og fra den obligatoriske braklægning. Desuden vil jeg gerne ...
(Formanden afbrød taleren)

Fischer Boel
. Hr. formand, jeg vil gerne sige mange tak for denne lejlighed til at deltage i debatten her i dag, som jeg finder har været både en interessant og en meget konstruktiv debat. Jeg vil også endnu en gang takke Europa-Parlamentet for dets behandling af Kommissionens meddelelse, og jeg forstår, at der på mødet i morgen kan træffes en beslutning.
Jeg ved ikke, om det må være mig tilladt at tilslutte mig den ros, som er blevet formanden for Parlamentets landbrugsudvalg til del på mødet her i aften. Jeg kan jo se på debatten, at der er lige så forskellige tilgange til den europæiske landbrugspolitik i Europa-Parlamentet, som dem jeg møder i Ministerrådet, og jeg er derfor fuld af forståelse for de vanskeligheder, hr. Daul har været ekstremt god til at håndtere, som det fremgår af det forslag, der nu ligger til afstemning.
Der er mange, der har været inde på spørgsmålet omkring perspektiverne for reformen af landbrugspolitikken efter topmødet i Bruxelles. Hvordan vil politikken komme til at se ud, hvor lang tid vil der gå? Der er mange udestående spørgsmål, men Det Europæiske Råd har med de konklusioner, der blev truffet på mødet i Bruxelles, skabt klarhed over de maksimale udgifter til det markedsrelaterede område og de direkte betalinger for budgetperioden frem til 2013.
Her vil jeg gerne henlede opmærksomheden på det samlede afsnit 12 i konklusionerne, der faktisk siger tre forskellige ting:
For det første foregriber det loft, der blev sat for udgifterne af de markedsrelaterede udgifter og de direkte betalinger, ikke fremtidige afgørelser om den fælles landbrugspolitik.
For det andet foregriber det ikke eventuelle resultater som følge af gennemførelserne af punkt 22 i konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Berlin. Punkt 22 i de konklusioner er baggrunden for den midtvejsrevision af landbrugspolitikken, som vi har drøftet på de seneste møder i Ministerrådet.
Og for det tredje, også som en besvarelse af nogle af de spørgsmål, der har været rejst i aften, berører det ikke de internationale forpligtelser, som EU har indgået, bl.a. i forbindelse med iværksættelse af den næste Doha-runde, hvor modaliteterne skal være på plads inden udgangen af marts måned næste år.
Forhandlingerne på hver af de nævnte tre områder fortsætter, som jeg også sagde i mit første indlæg, og bliver ikke nødvendigvis påvirket af, at Det Europæiske Råd nu har fastsat et loft for udgifterne frem til 2013. Jeg vil ikke på dette tidspunkt trætte Parlamentets medlemmer med en redegørelse for Rådets opfattelse af udviklingen, men hvor langt vi kommer - og det er jo det, der er spændende og interessant: hvor langt kommer vi på de enkelte områder? - det afhænger fuldstændig af de enkelte medlemslandes ønsker og af, hvad vi kan blive enige om i Ministerrådet. Der venter således stadig spændende opgaver forude, som vi glæder os til at løse.
Men jeg vil gerne endnu en gang sige tak for det gode samarbejde med Europa-Parlamentet; jeg håber, det vil fortsætte i de videre drøftelser omkring udviklingen af en europæisk landbrugspolitik til glæde og gavn både for producenter og for forbrugere.
Formanden.
Mange tak, fru formand for Rådet. Ud over den indsats, som De har gjort for at kunne blive hos os, har De gjort noget, der er helt usædvanligt for Rådet. De har overholdt taletiden. De brugte ikke engang de fem minutter, De havde til rådighed. Det tjener Dem til ære.
Jeg har modtaget et beslutningsforslag

Folias (PPE-DE)
Det er, i betragtning af hvordan den nye fælles landbrugspolitik tager form her lige før udvidelsen, næppe overraskende, at landbefolkningen i EU, og især i Grækenland, gribes af ængstelse og spekulerer på, om de kan fortsætte med det erhverv, som de har valgt, et erhverv, som er så nødvendigt og af så stor vigtighed for den europæiske økonomi og det europæiske samfund.
Og hvorfor? Fordi den samlede støtte på landbrugsområdet vil stige med 8% mellem 2006 og 2013 i form af et minimumstillæg for inflation.
Jeg vil stille denne foruroligende stigning op mod en række andre stigninger i EU efter udvidelsen for at give et mere detaljeret billede af den fremtidige udvikling.
Stigning i Medlemsstater 65% (fra 15 til 25)
Stigning i Befolkning 25% (fra 370 til 470 millioner)
Stigning i Landbrugsareal 43% (fra 140 millioner til 200 millioner ha)
Stigning i Dyrkbar jord 55% (fra 77 millioner til 120 millioner ha)
Stigning i Landmænd 165% (fra 6 til 16 millioner)
Og til gengæld sker der det, og jeg gentager, at den samlede landbrugsstøtte vil stige med hele 8% indtil 2013, uden at medregne optagelsen af Bulgarien og Rumænien, der er planlagt til 2007.
Man kan spørge sig selv, hvad vores landmænd kan forvente sig ...
(Erklæring afgivet i henhold til forretningsordenens artikel 120)

Martinez (NI)
Det er, i hvert fald i Frankrig, landmændene, der har selvmordsrekorden. Fordi de bekymrer sig om en usikker fremtid. Reformen af den fælles landbrugspolitik forøger blot denne usikkerhed.
Er det således muligt efter 2006 for 25 medlemslande at fungere med et uændret landbrugsbudget, som er lagt for kun 15 medlemmer? Hvad vil der efter WTO-topmødet i Cancun i september 2003 blive af den interne støtte og eksportstøtten, som kritiseres i de nye retningslinjer vedtaget på Doha-mødet?
At give Europa-Parlamentet beføjelse til at deltage i proceduren med fælles beslutningstagning, når det gælder landbruget, og at give Europa-Parlamentet det sidste ord i afgørelser om landbrugsbudgettet, som fastlægger, at støtte til vores landmænd ikke længere skal være obligatorisk, er at lægge de europæiske landmænds skæbne i hænderne på et flertal blandt vores kolleger, der, som vi alle ved, er ultraliberale, støtter frihandlen og fordømmer landmændene.
Vi kan ikke længere acceptere, at landmændenes fremtid afhænger fuldstændigt af liberale, angelsaksiske fundamentalister fra den vanvittige handelsreligions pendant til al-Qaeda-netværket. Og jeg taler ikke om den usikkerhed, som i det nye forslag til fælles landbrugspolitik vil resultere i en frakobling af produktionsindtægterne, graduering eller bureaukratiske kontroller.
Det er årsagen til, at vores landmænd ikke, stillet over for så mange spørgsmål, kan programmere og planlægge deres investeringer og deres fremtid. Vi må ikke tillade, at vores landmænd kastes i en sådan afgrund.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om finansiering af den nukleare sektor i Nordkorea inden for rammerne af atomvåbenprogrammet.
Jeg giver ordet til kommissæren.
De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, vi blev alle sammen meget bekymrede og skuffede, da vi for tre uger siden fik at vide, at Den Demokratiske Folkerepublik Korea over for en delegation fra USA, som besøgte Pyongyang, vedgik, at de var i gang med at udvikle et hemmeligt uranberigelsesprogram til militære formål.
Dette program er et utvetydigt brud på de forpligtelser, som Nordkorea selv havde indgået i kraft af fire forskellige internationale aftaler om kerneenergi, herunder den såkaldte rammeaftale fra 1994.
Formandskabet har allerede givet udtryk for EU's bekymringer. I en erklæring af 18. oktober 2002 gav EU ikke blot udtryk for sin alvorlige bekymring, det appellerede også til Den Demokratiske Folkerepublik Korea om at opfylde sine internationale forpligtelser med hensyn til ikkespredning af kernevåben og at eliminere sit atomvåbenprogram på en måde, der kan verificeres.
Det fremgik af erklæringen, at et brud på forpligtelserne rejste tvivl om KEDO-projektet. Unionen udtrykte også håb om, at fredsprocessen på den koreanske halvø trods alt ikke ville blive bragt i fare.
Endelig lovede EU at samarbejde med alle interesserede parter om at finde en fredelig løsning på situationen. Jeg skal sige, at lignende meddelelser blev fremsendt til viceudenrigsministeren, som holdt møde med tjenestemænd fra Kommissionen netop dagen efter, at nyheden blev kendt.
Det er værd at huske på, at Det Europæiske Fællesskab gennem Euratom har bidraget med i alt 75 millioner euro i løbet af de fem første år med gennemførelse og iværksættelse af KEDO-projektet, mellem 1996 og 2000. Og vi har forpligtet os til at betale 20 millioner euro om året i perioden 2001-2005.
Jeg vil, for at vi ved, hvilken størrelsesorden det drejer sig om, gøre Dem opmærksom på, at Sydkorea bidrager med over 3 milliarder amerikanske dollars, mens Japans bidrag udgør ca. 1 milliard. USA har indtil videre bidraget med ca. 400 millioner dollars.
Jeg skal også gøre opmærksom på, at rammeaftalen er blevet kritiseret af både grupper i USA og nordkoreanerne selv. Men trods alt nåede man målet om at fastfryse produktionen af plutonium i Pyongyang. Hvis det ikke var sket, må vi huske på, at Nordkorea ganske enkelt ville have fået plutonium nok til dusinvis af atombomber.
De seneste afsløringer om et uranberigelsesprogram til militære formål er en ny trussel mod sikkerheden i regionen, selv om uranberigelse sandsynligvis er en langsommere og vanskeligere metode til fremstilling af materialer, som er velegnede til militære formål, end brug af den plutonium, der kunne fremstilles i Pyongyang. Parterne er enige om, at en ny aftale skal indgås ad diplomatisk vej.
Derfor holder EU møder med de vigtigste partnere, det vil sige USA, Sydkorea og Japan, for at finde ud af, hvordan man kan få en mere virkningsfuld aktion og opnå det overordnede mål, som netop er at forhindre nuklear spredning og undgå, at Nordkorea råder over kernevåben.
Jeg synes, at det er indlysende, at EU ikke bør vedtage en endelig holdning til KEDO's fremtid, mens andre lande - der desuden bidrager væsentligt mere til KEDO-projektet - stadig overvejer deres muligheder.
Vi mener, at det er nødvendigt at handle samordnet med vores venner og allierede for at overtale Nordkorea til at overholde sine forpligtelser om ikkespredning på det nukleare område.
Vi bør handle på denne måde og samtidig sikre, at inspektørerne fra Den Internationale Atomenergiorganisation kan fortsætte deres overvågningsopgaver i Pyongyang.
Jeg skal sige, mine damer og herrer, at jeg beklager, at jeg ikke kan give flere oplysninger i øjeblikket, men jeg vil understrege, at det vigtige er at nå vores mål og at have en holdning, der er samordnet med resten af deltagerne i KEDO-programmet.
Gawronski (PPE-DE).
Jeg tror, at vi alle først og fremmest skal forsøge at forstå, hvorfor Nordkorea besluttede at indrømme, at landet producerer atomvåben. Hvad ligger der bag den erklæring? Er handlingen rettet mod dialog, som nogle tilsyneladende mener? Eller er det en provokation, et forsøg på afpresning for at få penge mod en adfærd - afkald på atomkraft - som landet under alle omstændigheder skulle vedtage? Nordkorea forstærkede desuden i går sin afpresning gennem en anden trussel: Landet genoptager afprøvningen af missiler, hvis forhandlingerne med Japan er utilfredsstillende. Det vil sige, at hvis Nordkorea ikke får millioner af dollars til gengæld, overholder landet ikke dets løfter, hvilket allerede er set ved mange lejligheder.
Hvordan skal vi forholde os til Nordkorea nu? Efter min mening burde vi frem for alt have sendt klar besked - tingene har ændret sig, og intet bliver som før. Derfor var jeg imod beslutningen om at sende et brev til Nordkorea for på ny at bekræfte invitationen til Parlamentets delegation om at komme til Bruxelles i denne uge. Vi skulle nok ikke have sendt det, da invitationen blev afvist.
EU har kun lille indflydelse på Nordkorea. Som vi har hørt fra fru de Palacio, er vores pengebidrag til KEDO minimalt i forhold til andre partneres bidrag. Jeg tror, at kommissæren har ret i, at vi skal stræbe efter at udvikle samarbejdet mellem aktørerne på dette område for at tvinge Nordkorea til at overholde de internationale regler, selv om jeg tvivler på, at det vil ske med den nuværende regering ved magten.
Den beslutning, som vi forelægger i dag, er baseret på de præmisser og er et resultat af et kompromis mellem de største politiske grupper i Parlamentet. Jeg havde foretrukket en skrappere linje over for Nordkorea, men den er stadig et acceptabelt kompromis mellem behovet for at fastholde en åben dialog og nødvendigheden af at presse Pyongyang til at opgive sine atom- og missilprogrammer.
Jeg håber, at alle er enige i, at det ville være nyttigt efter gårsdagens udvikling at stille et mundtligt ændringsforslag, hvor der tages kraftigt afstand fra den nye trussel om fornyede missilafprøvninger.

Ford (PSE).
Hr. formand, Den Socialdemokratiske Gruppe bifalder Kommissionens redegørelse. Der foreligger ikke endeligt bevis for, at de har våbenberiget plutonium, og jeg støtter naturligvis kompromisbeslutningen mellem en række grupper her i Parlamentet.
Vi er helt og aldeles enige i den tresidede udtalelse fra præsident Bush, premierminister Koizumi og præsident Kim Dae-jung på APEC-topmødet i weekenden, der tilskyndede Nordkorea til hurtigt og bevisligt at nedlægge det indrømmede program for uranberigelse og helt og holdent overholde alle internationale forpligtelser i overensstemmelse med Nordkoreas nylige forpligtelse i Japan-Nordkorea Pyongyang-erklæringen.
Ikke desto mindre må vi ikke være fuldstændig blinde for, at USA heller ikke har opfyldt rammeaftalen fra 1994 i sin helhed. Den første reaktor fra KEDO, der er planlagt til at være online i slutningen af næste år, er på nuværende tidspunkt syv år bagud. Leveringerne af svær olie, USA's bidrag til KEDO, har i det mindste tidligere været sporadiske. Vigtigst er det, at den amerikanske forpligtelse i 1994 til at normalisere forbindelserne, hæve embargoen over for Nordkorea - der har været der i 50 år - og hæve den nukleare trussel, endnu ikke er opfyldt.
Vi bifalder det nordkoreanske tilbud om at indgå i dialog om alle udestående spørgsmål, hvilket er ensbetydende med, at dette bliver en mulighed snarere end en trussel. Vi er nødt til at se på spørgsmålet om salg og afprøvning af missiler og den dermed forbundne uundgåelige eksport af missiler. Vi skal se på Nordkoreas underskrivelse af konventionen om kemiske og biologiske våben og problemerne omkring spørgsmålet om bortførte personer fra Japan. Vi skal naturligvis også se på fortsættelsen af dialogen om menneskerettigheder.
I mellemtiden håber jeg, at EU som den eneste enhed med diplomatiske forbindelser med Sydkorea, Japan, USA og Nordkorea bidrager til at indlede en sådan dialog, om muligt sammen med den anden nøglespiller i regionen - Kina. Vi skal fastholde den humanitære støtte og fortsætte uddannelsen af nordkoreanske teknikere i Europa om så bare for at udnytte muligheden.
To små rettelser: For det første sagde hr. Gawronski, at nordkoreanerne afviste invitationen. Det var ikke tilfældet. De havde kun en frist på fire dage og anmodede om, at det blev udsat til et senere tidspunkt. For det andet finder det møde, der var planlagt til den 11. november 2002, ikke sted, og jeg håber, at vi skal stille et mundtligt ændringsforslag om at gøre EU's indblanding mere overordnet på alle niveauer i disse drøftelser.

Gahrton (Verts/ALE).
Hr. formand, den nordkoreanske indrømmelse af at have et atomvåbenprogram er ikke bare en hån mod internationale aftalers troværdighed, men også et totalt nederlag for KEDO-projektet. EU har troet, at man kunne lokke et totalitært regime med såkaldt fredelig civil kernekraft for at få det til at afstå fra kernevåben. Denne naive tiltro til nukleare løsninger på alvorlige problemer er nu blevet straffet og har fået EU til at fremstå i et pinligt og latterligt lys.
Verts/ALE-Gruppen har allerede fra begyndelsen hævdet, at KEDO-projektet er forkert udtænkt. Vi har fået forfærdelig meget ret. Desværre virker det, som om hverken Kommissionen eller Parlamentets kernekraftspartier orker at se sandheden i øjnene og drage de logiske konsekvenser af KEDO-fiaskoen og afbryde projektet. I det fælles beslutningsforslag mangler der en klar erkendelse af, at KEDO allerede fra begyndelsen var fejlkonstrueret, forkert udtænkt, farligt og kontraproduktivt. Støtten til Nordkoreas hårdt plagede folk skal gives under helt andre former.
EU må åbent og tydeligt erkende sin fatale fejltagelse med hensyn til at deltage i KEDO og meddele øvrige KEDO-medlemmer, at EU trækker sig ud. Faktum er, at de, som har ansvar for KEDO, burde skamme sig. Vist må man gå varsomt frem for ikke at skade den såkaldte sunshine-politik, og vist må man tale med Pyongyang-ledelsen for at styrke normaliseringsprocessen. Men man behøver ikke holde krampagtigt fast ved et så fuldstændig skævt og miskrediteret projekt som KEDO.
Santer (PPE-DE).
Hr. formand, fru næstformand i Kommissionen, for næsten nøjagtigt to år siden deltog Europa-Parlamentets ad hoc-delegation til Nordkorea, som jeg leder i samarbejde med hr. Gawronski og hr. Ford, i forhandlinger i Pyongyang. Vores bestræbelser havde til formål at støtte den sydkoreanske præsident Kim Dae-jungs sunshine-politik, som også havde det internationale samfunds opbakning. Forud for vores forhandlinger lå et møde med den amerikanske udenrigsminister Madeleine Allbright. Alle tiltag havde til formål at normalisere situationen i Nordkorea gennem konstruktiv dialog. Det skal dertil siges, at næsten alle vores medlemsstater og EU siden har oprettet diplomatiske forbindelser med Nordkorea.
Nu er vi naturligvis skuffede for ikke at sige rasende over afsløringerne fra den nordkoreanske viceudenrigsminister om den illegale udvikling af landets kernekraftprogram til militære formål, den selvsamme, der var vores øverste forhandlingspartner. Vi bør reagere kraftigt over for en så svigefuld kurs i Nordkorea, hvilket er en soleklar overtrædelse af de aftaler, som landet har indgået siden 1994.
Vi anmoder Kommissionen og Rådet om at revurdere KEDO-projektet i lyset af disse begivenheder. Derfor må vi finde frem til en fælles holdning med de ledende medlemmer i KEDO's bestyrelse, det vil sige Sydkorea, Japan og USA. Vi må anmode om fuld respekt for de indgåede aftaler og en permanent overvågning fra Det Internationale Atomenergiagenturs inspektører.
Vi håber, at præsident Kim Dae-jungs sunshine-politik kan fortsætte, men der er behov for en fortsat dialog, og en ærlig og loyal dialog, hvis det skal lykkes. Nordkorea skal især være bevidst om, at denne dialog kun kan fortsætte, hvis landet erklærer sig villigt til en gang for alle at stoppe enhver udvikling af atomvåben, at det foretager en hurtig og kontrollerbar afvikling af programmet, underlægger sig kontrol og permanent overvågning og bøjer sig for samt indretter sig efter de internationale aftaler.
Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, Nordkorea er et brutalt, hemmelighedsfuldt kommunistisk diktatur. Landet er kendt for politiske attentater, f.eks. det sydkoreanske kabinet i Rangoon, der blev sprunget i luften for et par år siden. De har sprunget et sydkoreansk civilt fly i luften, kidnappet uskyldige japanske civilister, hvoraf de fleste er døde under mystiske omstændigheder. Senest har de sultet en stor del af befolkningen ihjel på grund af de katastrofale isolationistiske økonomiske politikker. Det er fortsat en mislykket slyngelstat, hvilket betyder, at Vesten, herunder EU, skal træde meget varsomt i forsøgene på at beskæftige sig med Nordkorea og få landet ud af kulden.
Nordkorea accepterede i 1994 at fastfryse og afvikle landets nukleare program, og ved dets nylige indrømmelse af besiddelse af nukleare våben, har landet tydeligvis overtrådt traktaten om ikkespredning af kernevåben og de aftalte rammer for KEDO. Jeg finder det korrekt at kalde dette regime en del af ondskabens akse. Ulig Irak, som endnu ikke har anskaffet sig nukleare våben, er det nu for sent med en militær indsats for at forhindre spredningen af kernevåben. Ethvert pres skal tages i brug, for at inspektører fra Den Internationale Atomenergiorganisation kan komme tilbage. Pakistan, vores allierede i bekæmpelsen af terrorisme, skal også udfordres med hensyn til landets rolle i dette våbenprogram, da det angiveligt udvekslede nordkoreanske missiler med våben til landets egen atombombe. Kinas rolle skal undersøges, og landet skal mindes om, at det officielt er imod kernekraft på den koreanske halvø.
Hvis Nordkorea ikke er indstillet på at vende politikken og afvæbne med hensyn til landets kernevåben, bør EU's samlede bidrag til KEDO indstilles. Jeg går ind for at sætte budgetposten i reserve som det første skridt, der udløses i overensstemmelse med de diplomatiske fremskridt. Ikke desto mindre skal den humanitære bistand fortsættes gennem Verdensfødevareprogrammet og ECHO. EU er et af de få organer med formelle forbindelser med dette land og skal bruge sin indflydelse og adgang til regeringen til at finde en tilfredsstillende løsning på situationen.

Formanden.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B5-0496/2002) af Dell'Alba m.fl. om Demokratiernes Fællesskab.
Della Vedova (NI).
Fru kommissær, som De og parlamentsmedlemmerne ved, afholder Demokratiernes Fællesskab et møde i Seoul den 10.-12. november med deltagelse af regeringsdelegationer fra over 100 lande. Det er en opfølgning på det første møde i samme gruppe, der fandt sted i Warszawa for to år siden. Dette initiativ tager sigte på at fremme det politiske demokrati, retsstaten og respekten for menneskerettighederne.
En bekræftelse af, at demokratiet sikrer friheden og de bedst mulige udsigter til velfærd for befolkningerne i hele verden er - det er i det mindste hensigten - et strategisk valg fra EU's side, og der er netop et vigtigt kapitel i EU's budget, som vedrører demokratiseringsinitiativerne og stadfæstelsen af menneskerettighederne og retsstaten.
Mødet i Seoul er som bekendt et regeringsmøde, hvor Kommissionen dog deltager som observatør. Vores spørgsmål er følgende, fru kommissær: Hvordan agter EU, der repræsenteres af Kommissionen og medlemsstaterne, at bidrage til, at dette møde bliver en succes?
Det Tværnationale Radikale Parti afholdt en hel kongres om dette emne sidste weekend, og her fandt man frem til to mulige målsætninger, som jeg gerne vil fortælle Dem også. Den første målsætning er, at der oprettes et sekretariat under Demokratiernes Fællesskab, som skal bevare dette fællesskab og fremme dets vækst, så det udvikler sig til en egentlig demokratisk organisation på verdensplan. Den anden målsætning er, at der inden for hvert FN-organ ud over de regionale grupper eller andre formelle og uformelle landegrupper oprettes en særlig gruppe for Demokratiernes Fællesskab, som skal forsvare og fremme demokratiet, retsstaten og menneskerettighederne. På baggrund af den indsats, der gøres for demokratisering og respekt for menneskerettighederne, kunne man f.eks. starte med at drøfte det kommende libyske formandskab for FN's Menneskerettighedskommission.

De Palacio
Hr. formand, Kommissionen bifalder indkaldelsen til Demokratiernes Fællesskabs anden ministerkonference, som afholdes i Seoul, hvor vi vil være repræsenteret gennem vores delegation med fuld støtte fra tjenesterne i Bruxelles.
Vi kender ikke de endelige detaljer om repræsentationsniveauet for de forskellige stater i Unionen. I Rådets arbejdsgruppe om menneskerettigheder blev det besluttet, at der ikke vil være en fælles holdning fra EU til konferencen, hvilket svarer nøje til det, der blev gjort ved åbningsmødet i Warszawa.
Som De ved, var et af de spørgsmål, der blev rejst om Demokratiernes Fællesskabs første konference for to år siden, ganske enkelt, hvilke kriterier der var for at indbyde eller ikke indbyde de forskellige deltagere. På det punkt ser Kommissionen med tilfredshed på, at Portugal har fået hovedansvaret for at udarbejde Demokratiernes Fællesskabs nye kriterier for staters deltagelse og eventuel indbydelse af dem. Det dokument, som bør vedtages i Seoul, skal efter vores mening garantere, at Demokratiernes Fællesskab afvikles med objektive og ikke politiserede fremgangsmåder og kriterier, som ganske enkelt ville skade eller forringe den eventuelle kvalitet eller myndighed i dets konklusioner og mindske deres betydning.
Hvad angår Unionens bidrag til denne begivenhed, har de enkelte medlemsstater undersøgt muligheden for at skaffe midler til ngo'ernes deltagelse. Kommissionen har oplysninger om, at en medlemsstat har besluttet at træffe en konkret beslutning om spørgsmålet.
Under alle omstændigheder overholder Kommissionen sin forpligtelse til at fremme gode styreformer, demokrati og menneskerettigheder i hele verden. At vi overholder den forpligtelse, ses af vores seneste generelle indkaldelse af forslag til det europæiske initiativ for demokrati og menneskerettigheder, hvortil der er afsat 42,6 millioner euro til tilknyttede projekter i 29 udvalgte lande.
Vattimo (PSE).
Hr. formand, Demokratiernes Fællesskab er et forum, der startede i 2000, og som nu med rette er blevet genoptaget på Det Tværnationale Radikale Partis sidste kongres. Der er tale om et projekt, som også PSE-Gruppen er meget interesseret i, og derfor vil vi gerne understrege nødvendigheden af, at Kommissionen og de andre EU-organer deltager aktivt i den nye konference, der som bekendt finder sted i Seoul den 9.-12. november.
I en verden, hvor risikoen for terrorisme stadig oftere er forbundet med en risiko for, at bekæmpelsen af terrorisme giver anledning til nye imperialistiske overherredømmer, er det efter vores mening af afgørende betydning, at den alliance, som USA forsøger at skabe mod "ondskabens akse", får modvægt - selv om det ikke nødvendigvis behøver at være i en polemisk ånd - af Demokratiernes Fællesskab med en Internationale om fred og respekt for frihedsrettighederne, og hvor man går imod enhver autoritær tendens, uanset hvor den kommer fra.
Demokratiernes Fællesskab skal hverken være et organ som FN - der har et andet omfang og nogle andre opgaver - eller en kopi af den såkaldte koalition mod terrorismen, hvor der desværre også deltager stater, som ikke er demokratiske. Vi anmoder om, at Demokratiernes Fællesskab, der tager sigte på at fremme demokrati og frihed, også med en mere direkte deltagelse fra EU's side går fra at være et rent diskussionsforum til en egentlig international institution, som bygger på en bindende traktat, hvor der også fastlægges nogle klare tiltrædelseskriterier. Disse kriterier skal dreje sig om respekten for menneskerettighederne - en respekt, som også skal udvises af de "gode" stater, der er engageret i bekæmpelsen af terrorisme - og en reel anerkendelse af de grundlæggende frihedsrettigheder, ikke mindst borgernes lighed for loven og pressefriheden, som i dag krænkes i stor stil, hvilket endda sker i nogle af medlemsstaterne, først og fremmest i Berlusconis Italien. Kriterierne skal generelt stemme overens med det charter om grundlæggende rettigheder, som EU vedtog på Det Europæiske Råd i Nice.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0339/2002 af Poignant for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om særlige stabilitetskrav til ro-ro-passagerskibe (KOM(2002) 158 - C5-0144/2002 - 2002/0074(COD));
A5-0348/2002 af Ripoll y Martínez de Bedoya for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 98/18/EF af 17. marts 1998 om sikkerhedsregler og -standarder for passagerskibe (KOM(2002) 158 - C5-0145/2002 - 2002/0075(COD)).
De Palacio
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke ordførerne, hr. Ripoll og hr. Poignant, der er velkendte - eftersom alle vi, der deltager i disse forhandlinger mere eller mindre sent på aftenen her i Bruxelles eller i Strasbourg, efterhånden kender hinanden - og interesserede i problemerne i forbindelse med transportpolitik, i dette tilfælde sikkerhedsstandarder for skibe og stabilitetskrav - som også har indflydelse på sikkerheden - ved søtransport af passagerer.
De har udført et fremragende arbejde, hvilket de forskellige ordførere i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme altid gør, når de behandler de forskellige initiativer, som jeg på vegne af Kommissionen har haft æren af at forelægge gennem årene.
Som de ulykker, der tidligere er sket med ro-ro-passagerskibe, har vist, bestemmes overlevelsen i tilfælde af kollision i høj grad af skibenes stabilitet. Og i den værst tænkelige situation er det sådan, at jo længere et skib kan holde sig flydende, jo mere succesfuld er evakueringen ved redningsaktioner.
Kommissionens forslag omhandler specifikt dette aspekt, som er afgørende for sikkerheden på ro-ro-passagerskibe.
De forbedringer, som Kommissionen foreslår, er blevet udarbejdet af forskere som følge af de tragiske ulykker, som ro-ro-skibe har været indblandet i gennem de seneste 10 år. De nye standarder er et betydeligt fremskridt i forhold til de eksisterende internationale standarder i SOLAS-konventionen, og de gælder i farvandene i Nordeuropa inden for rammerne af Stockholm-aftalen.
De direktiver, som vi diskuterer i dag, vil gøre de specifikke stabilitetskrav i Stockholm-aftalen obligatoriske for alle ro-ro-skibe, der anløber eller forlader Fællesskabets havne. Det vil sige, at det, der allerede gælder i Østersøområdet, kommer til at gælde i alle europæiske havne. Disse standarder kommer ikke kun til at gælde skibe i international fart, men også skibe, der sejler på de største nationale ruter.
Blandt pakkens øvrige elementer vil jeg særligt fremhæve indførelsen af kravet om tilgængelighed og sikkerhed for bevægelseshæmmede personer. På dette område kan EU ikke sakke agterud i forhold til andre udviklede lande. Staterne bør overvåge, at dette krav opfyldes med den deraf følgende forbedring af vores borgeres sikkerhed og velfærd.
Jeg vil sige til begge ordførere, at Kommissionen accepterer alle Europa-Parlamentets ændringsforslag, da størstedelen af dem forbedrer og tydeliggør vores oprindelige tekst.
Jeg vil særligt fremhæve to ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 13 af hr. Poignant og ændringsforslag 8 af hr. Ripoll. Kommissionen ville have foretrukket at bibeholde den oprindelige tekst i disse to tilfælde, men i betragtning af det arbejde, der allerede er påbegyndt i Rådet, og af Rådets enighed med Parlamentet, har Kommissionen besluttet at acceptere begge ændringsforslag for at få en politisk kompromisløsning og kunne vedtage disse standarder hurtigt.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil slutte med at fremhæve det glimrende samarbejde, som vi igen har haft om denne transportsag.
Mange tak, hr. formand, og tak til de to ordførere.
Poignant (PSE)
Hr. formand, mine forslag vil være i fuldstændig harmoni med kommissærens, men jeg vil forsøge ikke at gentage mig selv. Det drejer sig således om et direktiv, der forsøger at forbedre sikkerheden, og som, hvilket der desværre er tradition for, først forbedrer tingene, når der er sket en række ulykker.
Sagen er enkel. Når et skib havarerer, skal redningsfolkene have adgang til fartøjet i længst mulig tid for at kunne redde det størst mulige antal liv. Undersøgelser og erfaring siger, at midlet hertil er at begrænse mængden af vand på dækket mest muligt. Den Internationale Søfartsorganisation IMO har selvfølgelig meget tidligt interesseret sig for disse spørgsmål og har indgået en aftale, som er døbt "SOLAS", i 1990 om tilladelse til en bestemt vandhøjde - men jeg vil ikke gå ind i de tekniske detaljer - idet den præciserer, at alle skibsfartøjer skal opfylde aftalen og standarderne heri senest den 1. oktober 2010. Vi oplevede imidlertid en katastrofe i september 1994 i Nordeuropa, hvor Estonia sank, og 800 mennesker omkom, hvilket De måske husker. Efter denne katastrofe blev otte nordeuropæiske lande, syv EU-lande og Norge, enige om at stramme op, og de vedtog nogle strengere standarder end dem, der står i 1990-aftalen, for at undgå kæntringer. Spørgsmålet for Kommissionen og for os var, hvad vi skulle gøre, når disse nye standarder var gennemført, om vi skulle anvende dem i hele Unionen, eller hvorvidt opdelingen mellem de nordlige og de sydlige lande i Unionen fortsat skulle bestå. Da såvel de tekniske som de økonomiske undersøgelser var overstået, foreslog Kommissionen, hvilket den gjorde ret i, at udbrede disse standarder til hele Unionen på de betingelser, som kommissæren netop har opremset. Det vil således ske. Man har vurderet, at det var muligt og fornuftigt for selskaberne, og at prisen var acceptabel. På denne måde vil der ikke være nogen forskel for de passagerer, som rejser med båd oppe nordpå, og de passagerer, som rejser med båd nede sydpå.
Der er selvfølgelig en række skibsfartøjer, som nylig er bragt i overensstemmelse med de såkaldte "SOLAS"standarder. At bede dem godtage et sådant direktiv ville derfor være det samme som at bede dem begynde forfra. Således rejser sig nu spørgsmålet om timing, dato og klokkeslæt for den seneste frist. I et ønske om kompromis, som alle kan forstå, er Kommissionen, Rådet og Parlamentet blevet enige om at fastsætte fristen til 2015. Det er essensen i hovedændringsforslaget. Der er også stillet et par andre ændringsforslag, som for deres vedkommende giver mulighed for vedtagelse under førstebehandlingen. Jeg vil derfor, og det samme vil min kollega, hr. Ripoll, tror jeg, råde mine kolleger til hurtigst muligt at afgøre dette spørgsmål, som ikke rejser nogen større politiske problemer, og råde samtlige skibsfartøjer og selskaber, som opererer i farvande, der henhører under EU-lovgivningen, til hurtigst muligt at bringe sig i overenstemmelse med standarderne. På den måde vil risikoen for ulykker og tab af menneskeliv blive reduceret til et minimum, selv om der ikke findes noget, der hedder nulrisiko i vores samfund.
Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE)
Hr. formand, fru næstformand, mine damer og herrer, ikke bare på grund af tidspunktet, men også på grund af betænkningen, som blev vedtaget enstemmigt af det parlamentariske udvalg, er det vanskeligt at sige noget. De stillede ændringsforslag er blevet accepteret af næstformanden i Kommissionen, og Rådet er helt klart indstillet på, at alt dette skal vedtages under førstebehandlingen. Med en sådan enighed er det vanskeligt at sige noget nyt om denne betænkning, efter at både næstformanden og hr. Poignant har gjort rede for den aktuelle situation.
Jeg vil imidlertid benytte lejligheden til at takke Europa-Kommissionens og sekretariatets tjenestemænd for deres samarbejde, og jeg vil også takke de øvrige udvalgsmedlemmer, som har hjulpet mig med arbejdet.
Fru kommissær, jeg takker Kommissionen for, at den har accepteret udvalgets ændringsforslag for skibe i klasse C og D og ændringsforslagene om bevægelseshæmmede personer. I begge tilfælde mener jeg, at der udvises en særlig opmærksomhed og vilje til, at tingene skal fungere, og til, at standarderne ikke skal være hverken stive eller strikse, men at de skal kunne overholdes og bidrage til at forbedre forbindelserne mellem mennesker.
Jeg vil benytte lejligheden, fru næstformand, til at anmode Dem om noget. I dag diskuterer vi, og i morgen vedtager vi to betænkninger om sikkerhed til søs, som jeg finder vigtige. Men som min kollega så rigtigt sagde, vil ulykkerne desværre ikke høre op. Det er rigtigt, og jeg synes, at det er blevet bevist, at Kommissionen er opmærksom på enhver situation og reagerer hurtigt og effektivt, og jeg mener, at Parlamentet også har været i stand til at vise, at vi er på højde med situationen, når der skal reageres og findes løsninger omgående.
Et af de spørgsmål, som ikke har noget som helst at gøre med disse to betænkninger, men som i øjeblikket optager temmelig mange borgere i EU, er fritidsfartøjers sikkerhed. De ved godt, at De er blevet stillet over for det spørgsmål, og jeg mener, at det efter succesen med de to betænkninger, som vi debatterer her i dag, vil være hensigtsmæssigt, at De i nærmeste fremtid forelægger en eller anden form for bestemmelse for at løse dette problem, der er årsag til så mange skader ved de europæiske strande.
Og selv om jeg ved, at det ikke er det bedste tidspunkt, så tillad, at jeg en dag som i dag, hvor Parlamentet enstemmigt vedtager to betænkninger, og De accepterer alle ændringsforslagene, stiller Dem over for den særlige udfordring, fru kommissær.
Scallon (PPE-DE).
Hr. formand, i lyset af de forfærdelige ulykker med passagerfærger, der for nylig er sket i Det Europæiske Fællesskab, f.eks. Estonia og Det Forenede Kongeriges færgeulykker på kanalen, er disse betænkninger et meget konstruktivt og velkomment skridt i den rigtige retning.
Jeg vil gerne takke mine kolleger, hr. Ripoll y Martínez de Bedoya og hr. Poignant, for deres store arbejde på disse søster- (eller i dette tilfælde broder-)betænkninger og for udarbejdelsen af fornuftige konklusioner til forbedrede sikkerhedsstandarder for ro-ro-passagerfærger, der betjener de europæiske havne og den indenlandske fart i medlemsstaterne.
Tiden er tydeligvis inde til at iværksætte disse direktiver, stabilitetskrav og tekniske opdateringer for disse skibe. Centralt for direktiverne er det, at de krav, vi nu fastsætter, er strengere end kravene i SOLAS 90-konventionen. Derved sikres det, at ulykker af den størrelse, vi har set i Fællesskabet, bliver langt mindre sandsynlige.
Vi skal også tilstræbe at sikre fuldstændig gennemførelse af direktiverne. Sammen med de foreslåede tekniske forbedringer bifalder jeg især foranstaltningerne til fremme af sikkerheden for personer med nedsat mobilitet. Jeg støtter hr. Ripoll y Martínez de Bedoyas forslag om en mere snæver definition af begrebet "nedsat mobilitet". Jeg bifalder også den foreslåede forbedring og tilgængelighed af skilte om bord på skibe og bestemmelsen om alarmsystemer, som ikke blot er tilgængelige for alle passagerer, men som kan ses og høres af alle passagerer. Desuden mener jeg, at vi skal sikre, at mandskabet på disse fartøjer er veluddannet og i stand til at instruere passagererne om sikkerhedsprocedurerne på mere end et sprog, så man undgår unødvendige tab af liv.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, fru kommissær, Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance er imod de holdninger, der svækker både sikkerhedsregler og -standarder for passagerskibe og særlige stabilitetskrav til ro-ro-passagerskibe, hvorimod vi går ind for at bibeholde de pågældende standarder, sådan som de er blevet vedtaget gennem internationale konventioner og aftaler.
Samtidig vil vi særligt nævne vores støtte til Kommissionens forslag om en bedre definition af begrebet bevægelseshæmmede personer. Vi skal bekæmpe enhver form for social forskelsbehandling i hele dens udstrækning. I den forbindelse er de hindringer, som personer med nedsatte sensoriske og mentale evner, kørestolsbrugere, personer med handicap på arme og/eller ben, ældre i almindelighed, gravide, børn og de, der passer på dem, og personer med tung bagage er udsat for, et tydeligt udtryk for forskelsbehandling.
Vi må ikke glemme, at intermodalitetspolitikken, som har til formål at fremme brugen af offentlig transport, kun kan blive en succes, hvis skiftet fra et transportmiddel til et andet ikke bliver et sandt forhindringsløb. Vi skal også huske på, at det, at der tages hensyn til bevægelseshæmmede personer, når skibene konstrueres, vil betyde, at skibene bliver mere sikre og brugervenlige for alle passagerer.
Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0338/2002) af Lagendijk for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Kommissionens beretning: stabiliserings- og associeringsprocessen for Sydøsteuropa - første årsrapport.
Lagendijk (Verts/ALE)
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, lad mig begynde med ganske kort at give en oversigt over de vigtigste punkter i min betænkning. Jeg siger med det samme, at det ikke er nye punkter. Mange af dem er tidligere drøftet her, men der er en række ting, som fortjener at blive særligt fremhævet. For det første bør bistand til landene på det vestlige Balkan være knyttet til støtte. Det er ikke første gang, at dette bliver sagt, men jeg synes, at det skal understreges endnu en gang. Samarbejde med Den Internationale Krigsforbryderdomstol i Haag er ikke noget, som alle lande uden videre kan sige ja til og derefter lade, som om aftalen ikke eksisterer. Det er og bør virkelig være en konkret betingelse for ydelse af bistand, og det skal fortsat være tilfældet. Det samme gælder for et andet emne, nemlig flygtninges tilbagevenden, som alle siger, at de går ind for. Men også her viser det sig i praksis, at mange lande ikke gør, hvad de har lovet, eller ikke gør, hvad de bør gøre.
Endelig, fru kommissær, er der bekæmpelsen af korruption og kriminalitet. Også det bruges der mange flotte ord på, men i praksis viser det sig desværre, at der stadig forekommer korruption helt oppe på regeringsplan, f.eks. den sidste regering i Makedonien. EU kan ikke fortsætte med at indskyde penge i denne region, så længe det fortsætter.
Et andet punkt i min betænkning er nødvendigheden af at skabe klarhed over Kosovos fremtid. Det kan ikke være sådan, at Kosovo fortsætter med at eksistere, mens kosovoerne ønsker noget andet, og vi bare bliver ved at holde fast ved FN-resolutionen fra 1999. Jeg har ikke nogen løsning. Jeg ved ikke, om jeg går ind for selvstændighed eller uafhængighed, men jeg synes, at det er op til EU at indlede denne diskussion.
Til sidst har jeg endnu to punkter, som Parlamentet gentagne gange og i mine øjne fuldstændigt berettiget har krævet, og som der skal lægges vægt på. For det første nødvendigheden af at forberede undervisningen på alle niveauer på en ikke-etnisk fremtid. Skolebøgerne virker forstemmende. De gentager stadig de gamle mønstre. Det er forkert, for det skaber nye konflikter. For det andet viser det sig igen ved alle valg, hvor vigtigt det er, at medierne er uafhængige. I næsten alle disse lande spiller medierne en uheldig rolle, når det gælder om at skabe demokrati, og det må bringes til ophør.
Jeg gennemgår hurtigt punkterne, fordi det efter min mening er vigtige punkter, som Parlamentet tidligere har taget op. Men det er desværre ikke tilstrækkeligt. Jeg er i nogen grad opmærksom på risiciene, og jeg vil gerne have en åben diskussion herom med mine kolleger og også med Kommissionen. Vi risikerer alle sammen, både Kommissionen og Parlamentet, at blive lidt fanget i et mønster, en måde at tænke og arbejde på med hensyn til Balkan, som er opstået i 1990'erne, og som er baseret på de største risici, som der var dengang. Det var den ekstreme nationalisme og etnisk had. Selv om disse problemer endnu ikke er væk, mener jeg, at situationen er så forandret, at de største problemer nu i vores vurderinger og vores måde at tænke på i forbindelse med Balkan ikke får den opmærksomhed, de fortjener. Disse problemer er efter min mening de økonomiske og sociale kriser, stagnation og en voksende skuffelse over demokratiets funktion. Netop nu risikerer det vestlige Balkan, at interessen for det svinder. Jeg behøver blot gøre opmærksom på, at vi sidder her i en næsten tom sal. Når vi taler om udvidelsen, er salen fuld. Når vi taler om det vestlige Balkan, er der kun nogle få, de sædvanlige, som taler om det, og Europa fortsætter bare. Det kan ikke længere gå an. Det kan EU ikke længere tillade sig.
Budgettet for Balkan nedskæres, fra 900 millioner for et par år siden til 500 millioner i 2005. Derfor var jeg så imponeret over en rapport, som jeg for nylig modtog, med titlen Western Balkans 2004 fra European Stability Initiative. Den gør meget detaljeret rede for, hvilke problemer der er nu, og hvilke løsninger EU kunne finde på dem. Det er en afgørende konstatering, at genopbygningsperioden er forbi. Den har været rimeligt vellykket. EU har opnået en vis succes med den, men nu er der behov for andre ting. Industrien er det gået tilbage for, eller den er gået i forfald. Mange små virksomheder er kommet i stedet, men de har ikke kunnet fjerne arbejdsløsheden, og der er en total mangel på perspektiv for store dele af befolkningen. Hvad bør det ifølge denne rapport, som jeg i store træk støtter, betyde for EU, for Kommissionen og for Parlamentet?
Jeg tror, at vi må lære af succeserne fra Strukturfondene og Samhørighedsfonden. De har været succesfulde i Sydeuropa, og jeg tror, at tiden er inde til også at anvende metodikken og fremgangsmåden fra Strukturfondene og Samhørighedsfonden for lande i det vestlige Balkan.
Det betyder f.eks., at Det Europæiske Genopbygningsagentur, som vi hidtil har haft, bør omsættes til et udviklingsagentur. Det vil også betyde, at de resterende kandidatlande og landene på det vestlige Balkan efter den nuværende udvidelse med 10 lande samles under ét GD, fordi Bulgariens og Rumæniens problemer ikke er væsentligt anderledes end det vestlige Balkans problemer.
Det vil også betyde, at en del af førtiltrædelsespengene, som snart kun er til rådighed for Rumænien og Bulgarien, også anvendes på Balkan.
Kære kolleger, fru kommissær, mere af det samme er ikke længere nok. Der er ingen mening i, at vi har stadig flere mødeperioder med de samme personer, der drøfter den samme politik. Der må virkelig finde en kursændring sted, og det skal ske hurtigt. Det går jeg kraftigt ind for, og jeg appellerer til Kommissionen og til hver enkelt af os, til mine kolleger i Parlamentet, om at vi sætter os ned og finder ud af, hvad der nu er nødvendigt for Balkan. Hvad vi indtil nu har gjort, er vellykket, men det er ikke tilstrækkeligt for fremtiden.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg ville takke hr. Lagendijk for hans betænkning om Kommissionens første årsrapport om stabiliserings- og associeringsprocessen for Balkanlandene.
Kommissionen og Rådet har brug for Parlamentets aktive støtte for at nå de langsigtede mål i den proces. De valg, der for nylig er blevet afholdt i Sydøsteuropa, viser, at regionen har gjort store fremskridt, selv om der er langt igen. Resultatet af valgene viser desværre, at et stort antal vælgere er skuffede over den politiske proces og over reformernes tempo og virkning.
Men stabiliserings- og associeringsprocessen bør være en pragmatisk politik baseret på en langsigtet, men fleksibel strategi, og den skal bidrage til vores mål, som er at støtte stabilitet, demokrati og økonomisk udvikling i Sydøsteuropa.
Jeg har imidlertid noteret mig hr. Lagendijks bemærkninger om betingelserne. Jeg er også enig i det, han siger om styrkelse af retsstaten, som er et vigtigt og afgørende element for regionen, og om betydningen af, at der i regionen er uafhængige og pålidelige medier. Og det er især vigtigt at vide, hvad man kan gøre for at indtage en mere struktureret holdning til den direkte og indirekte støtte, der tildeles til denne sektor via CARDS-finansieringen.
Hvad angår Kosovo, vil jeg imidlertid gøre nogle ting helt klart. Vi er alle bekymrede over situationen i Kosovo. Men FN's resolution nr. 1244 bør fortsat være det legitime grundlag for alle vores aktioner. Derfor støtter Kommissionen fuldt ud den lovgivningsmæssige politik, som FN allerede har vedtaget.
Hvad angår førtiltrædelsesmidlerne og de midler, der er afsat til dette område, mine damer og herrer, må vi ikke forveksle de to ting: Førtiltrædelsesmidler har netop et meget konkret formål og er begrænsede. De er tænkt og fastsat som støtte til de lande, vi forhandler med - endog med datoer for de 10 lande, som efter al sandsynlighed vil tiltræde til næste år, og for de andre to, hvor der er en meget konkret tidshorisont, nemlig 2007 - og vi ville dårligt kunne blande tingene sammen. Noget andet er, at det er nødvendigt at undersøge, hvilke bevillinger der er øremærket til Balkanlandene.
Sartori (PPE-DE).
Hr. formand, på den ene side vil jeg også gerne give udtryk for min tilfredshed med, at man med denne betænkning endnu en gang understreger, at det er i EU's interesse at føre alle de hensigtsmæssige politikker, der er nødvendige for at integrere de vestlige Balkanlande i EU-strukturerne, og på den anden side vil jeg også give udtryk for min opfattelse af, at man bør fortsætte den politik, der har givet et godt resultat på genopbygningsområdet i de senere år, men at vi ligeledes bør overveje det næste skridt, nemlig problemet med demokratiet og lovligheden i disse lande.
Det er lande, der ligger i Sydeuropas hjerte, og derfor er det i alle EU-institutionernes fælles interesse - og vores pligt over for befolkningerne i disse områder - at yde den nødvendige støtte og træffe de nødvendige beslutninger og ledsageforanstaltninger for at hjælpe dem med at tage de spørgsmål op, som efter vores mening er vigtigst, nemlig spørgsmålene om undervisning og uddannelse, bekæmpelse af organiseret kriminalitet og ikke mindst demokratiets fremme.
Der er ingen tvivl om, at man i betænkningen understreger disse spørgsmål og fremhæver EU's rolle samt de spæde - men trods alt eksisterende - forsøg, man har gjort på at sikre en større lovlighed og inddrage kvinderne, hvilket jeg bifalder. Men det er stadig ikke tilstrækkeligt. Denne betænkning viser efter min mening EU's interesse, og den skal følges op af nogle mere konkrete handlinger end dem, vi har set hidtil.

Souladakis (PSE).
Hr. formand, fru næstformand i Kommissionen, lige meget hvornår vi drøfter krisen på Balkan, som selvfølgelig er blevet en mildere, mere korrekt defineret form for krise, bliver vi alle klogere. I denne forbindelse er hr. Lagendijks betænkning en god betænkning, og vi er alle blevet klogere af at drøfte den. Situationen på Balkan er så sandelig kompliceret både set ud fra et politisk, et socialt og et udviklingsmæssigt synspunkt.
Vores intervention i Balkanlandene er derfor ikke en teknokratisk intervention, men en politisk intervention, fordi der er behov for at opbygge nye institutioner. Nu da alle institutioner er blevet ødelagt, skal de lande, som har været i konflikt med hinanden, opfordres til at kommunikere, og hele det samfundsmæssige, politiske og udviklingsmæssige miljø skal ændres. Så vores bestræbelser skal være urokkelige, de skal have en urokkelig tilgang, som gør, at de ikke skaber strid, og de skal være i overensstemmelse med FN's resolutioner. Enhver tanke om ændringer kunne give anledning til en fornyet krise. Dernæst skal landene i regionen bestræbe sig på at kommunikere med hinanden igen. Det vil også fremme økonomisk udvikling, fordi Balkanlandene alle før i tiden støttede hinandens økonomier. Endvidere er det godt, at landene i området som helhed snart bliver medlem af EU fra Rumænien til Bulgarien, Østrig, Grækenland osv. Med andre ord vil det få en positiv indflydelse på udviklingen i disse lande fra alle sider. Derefter skal vi fra politisk side gøre vores bedste for at hjælpe disse lande, som levede i fredelig sameksistens i hundreder af år, med at genvinde deres historiske fodfæste, at genopdage deres modus vivendi, at genopdage den politiske forening og dagliglivet, som desværre er blevet forstyrret i de seneste år af ubetimelige bevægelser og hensynsløse initiativer.

Belder (EDD).
Hr. formand, hr. Lagendijks solide betænkning har især irriteret mig på grund af dens afsnit om Kosovo. F.eks. opfordres Rådet og Kommissionen med rette i punkt 4 til at være opmærksom på den gamle "Solsorteslettes" politiske fremtid. I den forbindelse er Beograds negative bidrag skuffende. Kosovo er som en varm kartoffel, som de serbiske magthavere hurtigt giver videre, mener FN's repræsentant i Kosovo, Michael Steiner. Jeg vil gerne have at vide af Rådet og Kommissionen, hvad deres erfaringer og bestræbelser er.
Det lokale valg i Kosovo den 26. oktober er i mellemtiden ikke forløbet særligt opmuntrende, hvad angår det serbiske bidrag. Der blev betalt en høj pris for Beograds modstridende opfordringer dels til en meget begrænset valgdeltagelse, dels til, at alle skulle afgive deres stemme. Faktisk afslog den serbiske befolkning i den nordlige del af Mitrovica med sin boykot af valget UNMIK-chef Steiners meget generøse syvpunktsplan fuldstændigt. Et forslag, som jo i udstrakt grad ønsker at imødekomme det serbiske mindretals interesser i det overvejende albanske Kosovo.
I dette lys har jeg kraftige indvendinger imod den stærkt idealistiske holdning i ordførerens ændringsforslag til punkt 40. Ganske fornuftigt opfordrer dette punkts oprindelige tekst til en hurtig afslutning på den faktiske situation, idet byen Mitrovica ikke falder ind under UNMIK's og den foreløbige Kosovo-regerings myndighed. Konkret betyder det, at parallelle, med serbiske penge finansierede, serbiske sikkerheds- og forvaltningsstrukturer forsvinder. Og det stemmer fuldstændigt overens med ånden i Steiners syvpunktsplan.
Kort sagt ville ordføreren med en kortfattet saglig tilføjelse - som henviste til syvpunktsplanen - have gjort punktet mere overbevisende, for alle Kosovos indbyggere har gavn af det internationale samfunds klarhed og beslutsomhed med henblik på deres fælles fremtid! Hvordan agter Rådet og Kommissionen derfor inden for rammerne af stabiliserings- og associeringsprocessen for Sydøsteuropa at støtte Steiners prægtige bestræbelser på at gøre Mitrovica til "en normal europæisk by"?

Pack (PPE-DE).
Hr. formand, Joost Lagendijks betænkning omfatter mange emner, og vi kan ikke kommentere dem alle her. Jeg vil imidlertid gerne begynde med at sige, at jeg støtter den fuldt ud, og det gælder også for min gruppe. Denne del af Europa er en region med mange hastigheder. Nogle lande, såsom Makedonien og Kroatien, har allerede aftaler, stabiliserings- og associeringsaftaler, selv om det selvfølgelig ikke nødvendigvis betyder, at alle betingelser er opfyldt til mindste detalje. Joost Lagendijk har allerede opremset manglerne.
Vi ser imidlertid med tilfredshed på Albanien, et land, som har klaret at hele situationen efter de ukorrekte valg i 2001 ved at vælge en konsensuspræsident, noget, kun meget få havde ventet, inklusive Kommissionen. Nu kunne vi godt tænke os at se en første begyndelse på forhandlingerne omkring denne proces, selv om vi godt ved, at det ikke vil blive afsluttet hurtigt, og at der stadig er mange forberedelser, der skal gøres.
Ser man på Bosnien-Hercegovina, må man sige, at det kæmper med cirklens kvadratur. Jeg tænker på Dayton-aftalen. Jeg vil blot nævne som eksempel, at 67% af Bosnien-Hercegovinas samlede budget går til ministerlønninger, til over 120 ministre, som man kun har, fordi det så at sige er fastsat i Dayton-aftalen. Det må der gøres noget ved, og det sidste valg var et advarselssignal.
Serbiens og Montenegros præsident og premierminister skændes i stedet for i fællesskab at kæmpe for deres land. Serbien og Montenegro bør nu finde en fælles vej mod EU-medlemskab, og Solanas forslag er, uanset hvor begrænset det er, for øjeblikket den bedste og eneste vej fremad.
Med hensyn til Kosovo, som jeg besøgte igen så sent som i sidste uge, kan jeg kun sige, at vi bør kunne sikre, at dets forskellige befolkningsgrupper kan sameksistere, så det bliver unødvendigt at lave serbiske enklaver. De har mange problemer til fælles. Der er etniske spændinger i nogle lande, der er utilstrækkelige hjemkomstprogrammer for flygtninge, der er kampen mod menneskehandel, som er utilstrækkelig, og der er korruption. Kun én ting er klar, og det er, at vi ikke må trække os ud af vores engagement. Det er lakmusprøven på vores troværdighed. Som Joost Lagendijk allerede har sagt, skal vi have en præcis forestilling om, hvad det er, vi ønsker at opnå i denne region i den nærmeste fremtid.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, som altid er hr. Lagendijks betænkning fremragende, omfattende og forsigtig. Jeg mener virkelig, at stabilitetspagten og stabiliserings- og associeringsprocessen må noteres for mange successer. Nogle af dem er allerede blevet nævnt - valget i Makedonien og udviklingen i Albanien, selv om jeg må sige, at jeg har efterretninger om, at den konsensus, der i Albanien blev opnået mellem de store politiske grupper, i øjeblikket er ved at gå i stykker.
Jeg vil imidlertid gerne komme med en kommentar til nogle af hr. Lagendijks grundlæggende bemærkninger, fordi jeg tror, de er meget vigtige. De nævnte debatterne om udvidelsen og debatterne om Balkan. Jeg var til stede ved begge debatter i dag, og jeg var også med til udvidelsesdebatten, hvor kommissionsformand Prodi kom med en udtalelse, som jeg betragter som meget vigtig. Han påpegede, at udvidelsesprocessen med de 10 nye lande og også med de følgende ansøgerlande endnu ikke er afsluttet, og at dette er et vigtigt signal især til landene på Balkan. Jeg tror, og det sagde jeg også i min egen tale, at vores erfaringer med forberedelserne til udvidelsen må fungere som et signal - og det omfatter også landene på Balkan - om, at lande, som arbejder for demokrati, retsstatsprincipper, beskyttelse af mindretal og menneskerettigheder, har en chance for at komme ind i EU på et senere tidspunkt. Efter min mening må vi allerede nu overveje, hvordan vi vil klare de organisatoriske udfordringer. Som jeg ser det, skal stabilitetspagten - og det er også hr. Busseks intention i rollen som særlig koordinator - fokuseres mere, og reduceres mere, og flere opgaver skal overføres til Kommissionen, men det skal ikke ske uden for udvidelsesprocessen, det bør komme ind senest med virkning fra 2004/2005, når den nye Kommission mødes i overensstemmelse med udvidelsesprocessen. Derfor mener jeg, at vi her i Parlamentet, også i forbindelse med Zagreb II-topmødet, skal sende et signal til landene på Balkan, eller rettere et håb om, at også de har en plads i Europa. Det er så op til dem at afgøre, om de vil gøre alt dette, så de virkelig kan finde en plads i Europa.
Stenzel (PPE-DE).
Hr. formand, Sydøsteuropa, eller, om man vil, det tidligere Jugoslaviens konkursbo, som blev splittet i blodige etniske konflikter, hvis man ser bort fra Albanien, er den egentlige arena for EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det er også her, den skal stå sin vigtigste prøve. Vores bestræbelser på at give disse lande økonomisk og politisk støtte er helt nødvendige. Vi må under ingen omstændigheder skubbe dem i baggrunden på grund af udvidelsen af EU. Det er netop dette europæiske perspektiv, vi skal vise dem. Det er formålet med stabiliserings- og associeringsprocessen for Sydøsteuropa.
Jeg synes, at ordførerens opfordring til at prioritere er yderst fornuftig. Det er en hastesag at få klarlagt Kosovos endelige status, og det samme gælder for Serbiens og Montenegros forfatningsmæssige struktur. Før det er gjort, vil det simpelthen ikke være muligt at gå ind i forhandlinger om en associeringsaftale. Kosovos uklare status er en latent kilde til usikkerhed. Den gør, at erhvervslivet ikke har nogen som helst tillid til situationen, og at der ikke foretages nok investeringer. Det fører så til større korruption og en voksende tendens til emigration, med andre ord et migrationstryk, som især vi i Østrig - men ikke kun vi - mærker. En af de vigtigste betingelser, og det gælder for hele regionen, er at indføre retsstaten og bekæmpe korruption og organiseret kriminalitet.
Her er der taget et meget positivt skridt med oprettelsen af centret for bekæmpelse af grænseoverskridende kriminalitet i Bukarest, og dette center vil blive præsenteret på den relevante konference i London den 25. november. Vi besøgte dette center i Bukarest sammen med dr. Swoboda, og jeg skulle måske nævne, at personalet på centret også omfatter østrigske told- og politifolk. Man kunne ønske sig, at dette center fik større europæisk input og ikke kun amerikansk.
Et andet punkt, som jeg finder vigtigt, er, at stabilitetspagten under ledelse af koordinatoren Erhard Bussek har taget en hel del politiske initiativer. Dette arbejde bør kunne fortsætte, og vi må have en hurtig aftale både i Rådet og i Kommissionen om passende budgetter for og en forlængelse af stabilitetspagten.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0354/2002) af Schroedter for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Kommissionens første situationsrapport om økonomisk og social samhørighed (KOM(2002) 46 - C5-0198/2002 - 2002/2094(COS)).
Schroedter (Verts/ALE)
Hr. formand, mine damer og herrer, økonomisk og social samhørighed er selve kernen i EU. Den giver mulighed for en bæredygtig, harmonisk og samtidig polycentrisk udvikling af hele EU. Nu drejer debatten sig om det fremtidige EU, om en Union af 25 eller sågar 27 medlemsstater. EU's integrationsvilje vil imidlertid kun blive ved med at være troværdig, hvis der også er vilje til at bære ansvaret for den europæiske samfundsmodel i fællesskab og solidaritet. Vores udgangspunkt må være den antagelse, at idéen om Europa for borgerne gælder uafhængigt af regional og social stilling, og at den varetages af alle medlemsstater som en fælles politisk opgave, ved at alle borgere får sammenlignelige muligheder, samtidig med at man ikke lever på den næste generations regning. Det er imidlertid illusorisk at tro, at vi vil have mange flere penge til denne opgave, end det er tilfældet i dag. Derfor er det netop vores opgave at udvikle et koncept, som virker efter de nævnte grundprincipper og samtidig kan klare sig med de samme finansielle ressourcer, forholdsmæssigt set.
I de forskellige faser af arbejdet med min betænkning i Parlamentet fik jeg forskellige svar på disse spørgsmål. En gruppe siger, at vi bør kæmpe for at sikre, at alting er godt for alle, og at alt vil løse sig selv senere. Andre mener, at alt er godt, så længe deres egen valgkreds ikke mister sine privilegier. De kræver solidaritet med deres egen valgkreds, men de er ikke villige til at deltage i en fælles solidaritet. Så er der andre, som ikke bryder sig om den europæiske samfundsmodel i det hele taget, og som er godt tilfredse med denne uenighed. Og så er der dem, som ikke tør sige sandheden og dermed også tage konsekvenserne. Sandheden er, at vi må gå i gang med konceptet nu, hvis vi vil kunne foretage de første udbetalinger til regionerne den 1. januar 2007. Det er der ingen, der kan tale sig udenom, vi ved, at to år er meget kort tid.
Alle ved, hvad det centrale emne er. Det er at definere de fattigste regioner i EU. Hovedprincippet i økonomisk og social samhøringhed er, at de områder, som har det største efterslæb, skal have størst hjælp. Men som jeg ser det, bliver solidaritetskonceptet meningsløst, hvis vi bliver ved med at opfinde nye kriterier for at sikre, at vores egen valgkreds får den støtte, som faktisk er tiltænkt de fattigste regioner. Det er under alle omstændigheder kortsigtet at tænke sådan. En udvidelse af det gældende og hidtil anerkendte kriterium - 75% af EU's gennemsnitlige bruttonationalprodukt, ligger man under det, hører man til de fattigste regioner - vil for det første betyde, at alle får færre penge, at udfasningen bryder sammen, at der ikke længere vil være mulighed for en særlig regional støtte til arbejdsløse eller landdistrikterne. Det ville for det andet også betyde, at reelt fattige områder som i øst vil modtage støtte i længere tid. Desuden kan det ske, at valgkredse, som i dag må støttes, pludselig bliver nettobetalere. Undersøgelsen fra det tyske økonomiske institut indikerer, at det ville ske efter tre år. Den værste konsekvens af dette koncept og denne kortsigtede tænkemåde ville være, at solidariteten bliver opsagt. Så har vi slet ikke mere tilbage, så mangler vi konceptet, og den økonomiske og sociale samhørighed vil blot være tomme ord.
Jeg kommer fra et mål 1-område, som statistisk vil miste sin status, hvis vi strengt opretholder 75%-kriteriet, og alligevel er jeg overbevist om, at en rundhåndet udfasning ville gøre det muligt for denne region at løse sine udviklingsproblemer. Hvis vi i Parlamentet rejser en hjørnesten for EU's strukturfonde i fremtiden, med klart definerede mål 1-områder, vil vi på den ene side forpligte Kommissionen til at følge efter, og samtidig vil det være en udfordring til Rådet om at gøre det samme. Jeg vil anmode om afstemning ved navneopråb om det i morgen.
Der er to ting, vi kan blive enige om. Vi blev enige om princippet "et program - en fond". Det er et effektivt koncept til at forenkle forvaltningen af strukturfondene. Vi er også enige om at støtte Kommissionens idé om trepartsaftaler med regionerne og medlemsstaterne om anvendelsen af strukturfondene for at give lokale aktører bedre muligheder for at deltage. Jeg håber, at vi på denne måde støtter et effektivt og succesrigt koncept og ikke bidrager til at underminere solidariteten i Europa.
De Palacio
Hr. formand, Kommissionen glæder sig over dette positive bidrag fra Europa-Parlamentet på et område - samhørighedspolitikken - der er afgørende for den europæiske integration og opbygning.
Betænkningen af fru Schroedter - som jeg takker for på Kommissionens vegne - bidrager væsentligt til debatten om samhørighedspolitikkens fremtid, som blev indledt i 2001 med vedtagelsen af den anden samhørighedsrapport, der blev udarbejdet af min kollega, hr. Barnier. Det er vigtigt, at Kommissionen under forberedelsen af forslagene om denne politiks fremtid arbejder på at opnå enighed mellem de forskellige involverede institutioner, hvilket ordføreren netop har sagt.
Kommissionen vil besvare de forskellige spørgsmål, som De har stillet, i den anden situationsrapport om samhørighed, som Kommissionen vil vedtage i begyndelsen af 2003, og mere konkret og detaljeret i den tredje samhørighedsrapport, som vi sandsynligvis vil forelægge i slutningen af næste år.
Jeg vil minde Dem om, at Kommissionen allerede har forpligtet sig til i den tredje samhørighedsrapport at foreslå Parlamentet og Rådet prioriteterne for denne politik i perioden 2007-2013 og et nyt system til organisering og forvaltning af den.
Vi ønsker at stille et samlet forslag, der omfatter de væsentlige spørgsmål, som Parlamentet allerede har rejst, om Unionens løsning på de fremtidige økonomiske og sociale problemer for både Unionens nye og nuværende stater.
Hvad angår samhørigheden mellem de forskellige fællesskabspolitikker, har den aktuelle undersøgelse af styreformer allerede givet nogle aktionslinjer, som Kommissionen vil tage i betragtning under forberedelsen af de fremtidige politikker.
Det er rigtigt, at udvidelsens udfordringer ikke udelukkende begrænser sig til diskussionen om beslutningsprocedurerne eller kompetencefordelingen. De politikker skal også tage højde for en større mangfoldighed og en større ulighed mellem områderne i den fremtidige Union og disses konkrete bidrag til EU's økonomiske og sociale samhørighed som helhed og de virkninger, som den vil få, selv om det kun bliver set ud fra et rent statistisk synspunkt. Det er spørgsmål, der skal tages i betragtning. De nuværende fattigste regioner vil ikke blive rigere, for der vil være andre, som er fattigere. De vil blot være mindre fattige end de nye mere fattige, der træder ind i EU.
Väyrynen (ELDR)
Hr. formand, udtalelsen fra Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik sætter fokus på behovet for at undersøge samhørighedspolitikkens indflydelse på mellemstatslige forbindelser, og på, hvordan medlemslandene ser på EU. Det vigtigste er naturligvis, at den økonomiske og sociale uligevægt mellem de nye og gamle medlemsstater kan udlignes effektivt. Udvidelsen må imidlertid ikke føre til en situation, hvor regionalpolitikken i de fattigste regioner i de nuværende medlemsstater nedprioriteres. Andre faktorer ud over bruttonationalproduktet skal også tages i betragtning, såsom det regionale klima, fjern beliggenhed, tyndt befolkede områder og arbejdsløshedsprocenten. Samtidig skal forskelle i levestandarden ved EU's nye ydre grænser også reduceres. Udvalget om Udenrigsanliggender ønsker at minde alle om, at ethvert land i Europa, som opfylder betingelserne for medlemskab, har ret til at blive medlem af EU, og at understrege vigtigheden af at bistå dem med at forberede sig til at blive medlem.
Som Europa-Parlamentets medlem længst nordfra ved jeg, hvor vigtige sådanne forslag er i praksis. En udvidelse af EU betyder ikke, at den generelle situation i Lapland eller andre randområder i Finland og Sverige forbedres. Det er faktisk mere sandsynligt, at udvidelsen forringer situationen, da de rigeste regioner vil høste fordelene ved udvidelsen. De nordligste egne i vores naboland Norge oplever nu en stærk økonomisk udvikling som følge af investering i energi og en sund regionalpolitik. Under sådanne omstændigheder må EU's regionalpolitik ikke udvandes, men skal styrkes i overensstemmelse med principperne for den nordlige dimension. Vores anden nabo Rusland har mange problemer, som truer vores velfærd og sikkerhed. EU skal derfor blive mere effektiv både ud over de nuværende og fremtidige ydre grænser, som Udvalget om Udenrigsanliggender foreslår.

Bautista Ojeda (Verts/ALE)
Hr. formand, fru næstformand, EF-traktatens artikel 159 fastsætter, at Fællesskabet tager hensyn til målet om social og økonomisk samhørighed ved udformningen af sine politikker. Det fremgår af den anden samhørighedsrapport, at støtten gennem den fælles landbrugspolitik i dag fortrinsvis tilgodeser producenterne i de mest udviklede landbrugsområder, og derfor ville det være forkert at bevare den, som den er nu, hvor produktionen tillægges større vægt end andre økonomiske, sociale, miljømæssige og territoriale forhold.
Mine damer og herrer, de seneste forslag til midtvejsrevisionen og reformen af den fælles landbrugspolitik, som Kommissionen har stillet, kan øge forskellene mellem mere og mindre udviklede landdistrikter yderligere. Derfor er det påkrævet at lave alle de nødvendige konsekvensanalyser, før disse reformer iværksættes.
I øjeblikket består 80% af Unionen af landdistrikter, og efter udvidelsen vil den procent stige, hvorved de negative følger af en fælles landbrugspolitik, som ikke har levet op til de indledende forventninger, vil være endnu større. Uden at tabe den funktionelle model som den faste kerne i vores landbrugspolitikker af syne skal vi definere nye former for støtte til små landmænd, politikker, der omfordeler rigdommen mere ligeligt, generalisere miljøforhold og gøre landbrugs- og miljøpolitikkerne permanente og gnidningsfri, uden at det skaber ødelæggende virkninger i landdistrikterne og masseudvandring, fordi der føres politikker uden samhørighedseffekt.
Etableringen af unge landmænd bør garanteres med en særlig støtte, og det samme kan siges om mindre landmænd, der er garanter for bæredygtighed i landdistrikterne. Parlamentets Landbrugsudvalg har konkluderet, at udvidelsen vil forstærke de regionale forskelle, og det skal der rådes bod på med specifikke foranstaltninger og øgede strukturbevillinger.
Udvidelsen og dens negative effekt på statistikkerne vil udelukke et stort antal regioner, der er i dag er i mål 1, og derfor er det nødvendigt at skabe en overgangsperiode for dem og udarbejde en ny typologi for landdistrikterne, som tager hensyn til de enkelte regioners handicap, f.eks. affolkning og bjergformationer.
Udvidelsen er ikke blot en udfordring for mål 1-landdistrikterne, vi må også huske, at der er andre skjulte udvidelser sydpå, som er baseret på associeringsaftaler med tredjelande, og der er især et princip, som burde omdefineres: EF-præferenceprincippet i en almindelig samhørighedssammenhæng.
Musotto (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, som PPE-DE-Gruppens skyggeordfører for betænkningen om økonomisk og social samhørighed vil jeg gerne takke fru Schroedter for hendes arbejde, selv om der stadig er nogle punkter, som min gruppe og jeg ønsker at ændre. Vi har derfor stillet en række ændringsforslag, som jeg håber, at ordføreren kan godkende.
Jeg er navnlig af den opfattelse, at det er for tidligt at bede Kommissionen om et forslag om fremtiden for mål 2-regionerne og fællesskabsinitiativerne, så længe den tredje rapport om økonomisk og social samhørighed ikke er offentliggjort. Det er det også, fordi de fornødne tidsfrister ikke er overholdt, og fordi vi ikke har fået de oplysninger, der er nødvendige for at kunne foretage en grundig analyse inden december 2003, som er den frist, kommissær Barnier har fået til at forelægge rapporten for os.
Vi foretrækker derimod, at man bruger den nødvendige tid på arbejdet med reformen af samhørighedspolitikken, det vil sige den tid, som Kommissionen foreslår, så man ikke mindst undgår at drage forhastede konklusioner, der hverken er til gavn for vores regioner eller de nye medlemsstater.
Jeg vil desuden gerne understrege, at som følge af statistikkerne vil nogle af mål 1-regionerne i det udvidede EU automatisk overskride tærskelen på 75% af EU's gennemsnitlige BNP, uden at dette medfører en reel forbedring af udviklingen. I den forbindelse mener jeg - hvilket er i tråd med det, der blev vedtaget i den anden rapport om økonomisk og social samhørighed, som jeg var ordfører for - at det er utilstrækkeligt at lade BNP være den eneste indikator. Man burde også tage andre kriterier i betragtning, ikke mindst ledighedsprocenten.
Vi er ligeledes af den opfattelse, at man i EU's politikker og medlemsstaternes sektorpolitikker bør tage højde for samhørighedsmålsætningerne og planerne for en bæredygtig udvikling i regionerne. Til sidst vil jeg gerne sige, at vi stemmer imod punkt 16 og 22, eftersom det er en gentagelse af punkter, der allerede er medtaget i ordførerens tekst.

Duin (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, efter min mening er denne betænkning, som jeg varmt vil takke ordføreren for, en forfinelse af Musotto-betænkningen, som vi vedtog i starten af året. For at være mere præcis handler denne betænkning om den retning, Parlamentet ønsker at gå. Jeg indrømmer gerne, at vi ikke helt har opnået det, for der er stadig meget at gøre i denne betænkning, men jeg synes stadig, det er en god betænkning. Jeg ser altså ikke helt så sort på sagen, som ordføreren tilsyneladende gør.
I denne betænkning har vi endnu en gang understreget nogle ting, som vi har behandlet før, f.eks. vores afvisning af enhver form for renationalisering af strukturpolitikken. Vi har også endnu en gang gjort det klart, at regioner, som i dag nyder godt af støtten, må forvente nedskæringer, og at vi ikke vil stikke nogen blår i øjnene, hvad det angår. Men det er også lykkedes os at præcisere nogle ting i denne betænkning. Her er jeg helt uenig med den foregående taler, for jeg synes, det er meget vigtigt, at Kommissionen kommer med forslag på dette stadium om, hvordan den vil gå videre med mål 2. Folk venter også på et signal i mål 2-områderne, og vi kan ikke nøjes med at koncentrere os om mål 1 i vores diskussioner.
Det samme gælder for fællesskabsinitiativerne. Det er også et vigtigt område, hvor vi må skabe klarhed eller i det mindste udpege en retning. Hvad skal der ske med grænseregionerne? Hvad skal der ske i byerne? Og landdistrikterne? Jeg vil gerne understrege yderligere to punkter, som er meget vigtige for mig. Det ene er, at programmet skal planlægges til at starte, så midlerne virkelig er til rådighed den 1. januar 2007, og, lige så vigtigt, at vi har brug for en mere sammenhængende tilgang, og at vi i denne forbindelse må sende et signal til Kommissionen om, at den på lang sigt bør skabe større sammenhæng mellem de enkelte politikområder.
En sidste bemærkning. Jeg tror, og min gruppe har også taget en beslutning om det, at vi bør undlade at lave et fast kriterium eller en fast procentsats for mål 1-områder. Vi må tage en beslutning på basis af konkrete forslag, og Kommissionen er i færd med at udarbejde noget.

Caveri (ELDR).
Hr. formand, kære kolleger, fru næstformand i Kommissionen, jeg vil selvfølgelig også gerne takke ordføreren for hendes værdifulde bidrag, og jeg vil gerne tilføje, at det udvalg, som jeg er formand for, drøftede spørgsmålet indgående med sin sædvanlige dygtighed og lagde stor vægt på at finde løsninger, som både fungerer nu og i fremtiden.
Vi sidder nu med den første situationsrapport om den anden samhørighedsrapport, der kommer få uger inden den anden situationsrapport og få måneder inden den tredje samhørighedsrapport, der som nævnt bliver den afgørende.
I hvilken situation finder debatten sted? Min første bemærkning drejer sig om programperioden. I de sidste par dage har der været talt meget om udgiftsbehovene og behovet for forenkling. Det er spørgsmål, der går igen, og som på en vis måde også skal være en påmindelse for fremtiden, nemlig programperioden 2007-2013, hvor vi er midt i udvidelsen med først 10 og herefter 12 nye lande.
Der er mange problemer og mange spørgsmål, og her vil jeg gerne nævne et af de spørgsmål, som jeg er særlig interesseret i. For et par dage siden i Bruxelles afholdt Kommissionen et meget interessant møde om bjergområderne. De bjergområder, som ikke falder ind under mål 1, kan håbe på at få tildelt en specifik fond, der vedrører et begreb, som er nævnt i den anden samhørighedsrapport, nemlig regioner med permanente geografiske og naturbetingede handicap såsom bjergområder, øer i den yderste periferi og regioner med ringe befolkningstæthed. Dette er ikke bare ensbetydende med penge, men også med nogle fornuftigere bestemmelser, når det gælder konkurrencereglerne.
Berend (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, selv om dette kun er en foreløbig rapport, som skal udarbejdes hvert tredje år, bør den ikke kun bruges til at gøre status, men også til at give et overblik over den næste planlægningsperiode. Det er helt korrekt ikke at gå i detaljer og ikke at give præcise tal, men de centrale områder skal identificeres, og de centrale spørgsmål skal løses i tide. Et af disse centrale spørgsmål er de 0,45% af EU's bruttonationalprodukt, som afsættes til samhørighedspolitikken, og som heller ikke må overskrides i forbindelse med EU-udvidelsen. Et sådant centralt spørgsmål er regionerne som referencestørrelse for samhørighedspolitiske opgaver og ikke nationalstatslige kriterier. Hvis man ønsker noget andet, går man fejl af sagen. Et andet centralt emne er at koncentrere støtten til dårligt stillede regioner i et udvidet EU med klare, gennemsigtige og målelige kriterier for definitionen "fattige regioner". Denne definition kan, udelukkende, afhænge af 75%-kriteriet.
Ingen andre faktorer kan anvendes som grundlag for vurderingen, fordi de ikke kan kvantificeres klart og åbner mulighed for vilkårlighed i beslutningstagningen. Det gælder også for et kriterium som arbejdsløshed, som der ikke findes nogen EU-dækkende definition af, og som derfor ikke kan undgå at føre til unøjagtige vurderinger. Når der gives støtte til dårligt stillede regioner, skal vi først og fremmest støtte de regioner, hvor bruttonationalproduktet ligger under 75% af EU-niveauet. Men de regioner, som efter udvidelsen bliver løftet over 75%-tærkslen og dermed bliver "statistisk velhavende", har også brug for en mere rundhåndet udfasningsordning. Vi ønsker, at regioner skal have mere støtte, jo tættere de kommer på 75%-tærsklen. Her er jeg enig med ordføreren, som har stillet et ændringsforslag om dette punkt.

Mastorakis (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg synes, at den endelige udgave af Ilka Schröders betænkning som vedtaget i udvalget indeholder en række interessante holdninger og forslag. Jeg tænker især på det udvidede partnerskab, som støttes i betænkningen i form af trepartsaftaler med regionerne og medlemsstaterne. Jeg synes, at dette forslag er et modigt træk, fordi det vil gøre det lettere at anvende subsidiaritetsprincippet og skære en hel masse uønsket bureaukrati væk. Det er også opmuntrende, at de mest effektive programmer har været de programmer, der har været baseret på maksimumsdeltagelse.
Enhver fornyelse skal imidlertid indføres forsigtigt med en form for fejlsikker procedure, hvis vi skal undgå at få båden til at vippe og sikre, at vi lader økonomiske forsigtighedshensyn i fællesskabsbudgettet ligge. Jeg tror derfor, at det ville være tilrådeligt, hvis Kommissionen finjusterede dette forslag, således at vi kan vurdere, hvordan og i hvilket omfang det kan iværksættes i den indledende fase, og derefter gå over til at undersøge, hvordan forslaget kan gennemføres. Vi skal også kontrollere gennemførelsen af det udvidede partnerskab nøje i forbindelse med muligheden for decentralisering af den enkelte medlemsstat, både gamle og nye. Jeg vil også understrege, at trods de forenklinger og ændringer, der blev vedtaget under Agenda 2000, er der stadig et stort indfrielsesproblem, hvor bevillinger bliver ikke til betalinger.
Hvad kan vi så konkludere af alt dette? Skal vi fortsætte med at forenkle procedurerne, eller er der måske et grundlæggende strukturproblem, som Kommissionen og medlemsstaterne skal tage op? Er fællesskabsfinansiering blevet så indviklet, at det ikke længere er attraktivt for investorer? Til slut vil jeg understrege, at dette spørgsmål fortjener vores fulde opmærksomhed, især her lige før udvidelsen, som tydeligvis vil forværre indfrielsesproblemet, fordi de nye partnere også får vanskeligheder på grund af deres manglende erfaring med at anvende acquis communautaire.

Pohjamo (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, først og fremmest vil jeg takke fru Schroedter for at have udarbejdet en vigtig betænkning. De foranstaltninger, der er truffet for at opnå økonomisk ligevægt, har været utilstrækkelige. Forskellene i velstandsniveauerne mellem regionerne er i nogen grad blevet øget. Der skal også tages højde for forskelle i arbejdsløshedsniveauerne, når regional- og strukturpolitikken planlægges. Små og mellemstore virksomheders forpligtelse til at gennemføre projekter samt målretning af strukturforanstaltningerne i de mest ugunstigt stillede regioner er vigtige områder, der skal lægges vægt på. Endvidere skal den regionale udvikling understøttes af andre områder såsom landbrugs-, skatte- og transportpolitik.
Jeg er enig med mange af de andre talere i, at bruttonationalproduktet ikke er det eneste kriterium, der skal anvendes, når man fastsætter, hvilke områder der er støtteberettigede. Permanente handicap på grund af vanskelige naturforhold skal også tages i betragtning. F.eks. kan usædvanlig tyndt befolkede områder, udvandring, en aldrende befolkning, lange afstande og et koldt eller varmt klima forårsage vedvarende problemer. Vi skal for fremtiden være særligt opmærksomme på at styrke landdistrikternes levedygtighed og mangfoldighed.
Hvis EU skal udvides, er det nødvendigt at styrke samhørighedspolitikken. Samtidig må vi ikke glemme, at regionale forskelle ikke forsvinder, fordi nye fattige regioner kommer med i EU. Udvidelsen må ikke finde sted på bekostning af de ugunstigt stillede områder, men gennem fælles bestræbelser. Som hr. Caveri sagde, bliver forenklingen og tydeliggørelsen af regional- og strukturpolikken også ved med at være en udfordring. Den administrative byrde skal afhjælpes ved f.eks. at indføre princippet om "en fond - et program". Det er vigtigt, at alle EU's midler anvendes effektivt selv i de fjernestliggende regioner. Sammen skal vi sikre, at hele EU-området bliver en del af det indre marked og nyder godt af de fordele, som det medfører.

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil lykønske ordføreren, for jeg kender og har set hendes vedholdende arbejde med denne vanskelige betænkning, selv om vi er uenige om nogle af punkterne i den.
Jeg vil indlede mit indlæg med at understrege, at jeg kommer fra en region, der ikke er en mål 1-region, det har den aldrig været, og det bliver den heller ikke, for det er en mål 2-region. Men når det er sagt, vil jeg også sige, at Parlamentet har lyttet til ledere, som med en fremtidsvision fastlagde retningslinjer for politisk aktion, der markerede vækst og udvikling af en europæisk unionspolitik baseret på en politik for social samhørighed. Det, vi oplever i dag, følger ikke de samme retningslinjer.
Jeg har lagt mærke til, at der - måske på en påholdende måde - foreslås en reduktion i væksten og udviklingen af de politikker for social samhørighed, der hidtil har været målet med EU's politik. At der bliver talt om minimumsprocentsatser, når der er regioner, som overstiger BNP 200-niveauet, er mildest talt overraskende.
Det, vi stræber efter her, er, som næstformanden i Kommissionen så rigtigt har sagt, at der ikke skal være flere fattige regioner. Vi ønsker, at alle de europæiske regioner indgår i en indbyrdes samhørighedsproces. At forskellene ikke øges. Og den seneste rapport har vist, at selv om det er rigtigt, at de fattigste regioner har kunnet vokse procentuelt, har de rigeste regioner vokset i samme eller højere grad. Det er et andet forhold, der skal belyses. Jeg mener, mine damer og herrer, at det er et problem, der skal løses i fremtiden, og ikke som det er blevet foreslået.
Pittella (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, fru ordfører, kære kolleger, med denne betænkning står vi ved en korsvej for tre vigtige målsætninger, nemlig revisionen af samhørighedspolitikken, revisionen af den fælles landbrugspolitik og gennemførelsen af EU's samlings- og udvidelsesproces. EU's fremtid afhænger i høj grad af, hvordan disse tre spørgsmål påvirker hinanden, og Europa-Parlamentets indflydelse på disse områder er afgørende for, at dets rolle i den fælles beslutningstagning bliver en rolle, som ikke er en rent formel kendsgerning, men derimod en kendsgerning, der udelukkende er politisk.
Debatten er først lige startet, og jeg vil i dag nøjes med at nævne tre punkter. For det første skal samhørighedspolitikken stadig være et af EU's bærende begreber, og for det andet må samhørighedsbehovet - sådan som andre af vores kolleger var inde på - ikke måles efter den uretfærdige og upålidelige målestok, der hedder BNP, og som giver et forkert billede af situationen. Vi anmoder Kommissionen om at opstille nye kriterier - f.eks. arbejdsløshed, infrastruktur og miljøkvalitet - som viser den egentlige situation i området. Vi parlamentsmedlemmer vil gerne hjælpe Kommissionen med dette. For det tredje skal gennemførelsesfasen for Agenda 2000 følges nøje, ikke kun når det gælder de kvantitative og udgiftsmæssige aspekter, men også når det gælder de kvalitetsmæssige aspekter. At forberede regionerne på udvidelsen er også og ikke mindst ensbetydende med at anvende de finansielle midler til at styrke konkurrenceevnen hos vores sociale og menneskelige ressourcer.

Marques (PPE-DE).
Hr. formand, fru næstformand i Kommissionen, mine damer og herrer, jeg vil begrænse mig til at drøfte det centrale politiske emne, der danner grundlag for den fremtidige samhørighedspolitik. Som De sikkert kan regne ud, drejer det sig om, hvor mange midler der skal bevilges til denne vigtige søjle i den europæiske integrationsproces fra 2007 til 2013. Det er et centralt politisk emne, fordi EU kun vil være levedygtigt, hvis det baseres på solidaritet med de fattige regioner. EU kan ikke blive en succes på grundlag af meget store regionale forskelle.
Ved at vedtage den fransk-tyske aftale om at fastfryse udgifterne til den fælles landbrugspolitik indtil 2013 til udgiftsniveauet i 2006 antog man under det sidste Europæiske Råd i Bruxelles, at det samme princip også kunne anvendes på bevillingerne til samhørighedspolitikken. Med andre ord skal det samme EU-budget, som har tjent et EU med 15 medlemmer, også tjene et EU med 27 medlemmer. Hertil kan føjes enden på illusionen om, at besparelserne på den fælles landbrugspolitik kunne kanaliseres ind i samhørighedspolitikken, ikke at forglemme at en styrkelse af udviklingen i landdistrikterne inden for den fælles landbrugspolitik har været yderst vanskelig, og den fælles landbrugspolitik er som bekendt baseret på samhørighed.
Man kunne sige, at en samhørighedspolitik baseret på den nuværende andel på 0,45% af EU's bruttonationalprodukt allerede ville være et godt resultat. I det mindste ville man undgå de scenarier med fornyet nationalisering, som har været under opsejling i nogle lande, hvad angår samhørighedspolitik. Ikke desto mindre vil jeg fremhæve manglen på ressourcer, som bringer en afbalanceret samhørighedspolitiks fremtidige eksistens i fare, som på den ene side ikke tager højde for det samhørighedsunderskud, som stadig findes i det nuværende EU med 15 medlemmer, og som på den anden side er på højde med den største udfordring nogensinde i den europæiske integrationsproces. Jeg vil også med hensyn til dette spørgsmål og som konklusion fremhæve kontrasten til den nærmeste fortid, hvor de økonomiske midler til samhørighed er blevet fordoblet, hvis der er dukket andre større udfordringer op.

Guy-Quint (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, den betænkning, vi skal stemme om i morgen, handler først og fremmest om en status for samhørighedspolitikken. Vi bør ønske os selv tillykke med de positive resultater af denne politik, som har vist sig uundværlig for en harmonisk udvikling i Unionen. Når det er sagt, er der stadig ting, der skal gøres. Det forekommer mig, at vores målsætning skal være at gøre denne politik enklere, mere intelligent og mere generøs. Med mere intelligent mener jeg, at politikken skal være fleksibel og tage højde for den brede vifte af handicap, som de europæiske regioner konfronteres med. Vi skal definere nogle klarere støttekriterier og holde fast i de målsætninger, som er mulige at opfylde. I den henseende er BNP-statistikkerne en klar fordel. Det er imidlertid en letkøbt løsning, som nødvendigvis er delvis, og som ikke giver mulighed for at tilpasse sig samtlige realiteter ude i marken. Vi må tage højde for andre indikatorer, som er akkurat lige så relevante og målelige som f.eks. tilgængelighed, kvaliteten af de offentlige infrastrukturer og beskæftigelsesgraden. Et sådant tiltag ville gøre det muligt at udvikle en samhørighedspolitik til fordel for regioner med udviklingsefterslæb, men som samtidig er tilpasset bjergregioner, tyndt befolkede regioner og regioner, der lider under geografiske handicap.
Den nye regionalpolitik skal også være mere enkel. Det betyder, at den skal være nem at anvende for alle, som nyder godt af den. Vi har i samarbejde med kommissær Barnier og medlemsstaterne indledt et projekt i den retning, men den nuværende iværksættelse har nogle begrænsninger, som er fastlagt i de gældende bestemmelser. Det er nødvendigt at fortsætte den administrative forenkling efter 2006.
Den tredje ambition er at gøre samhørighedspolitikken mere generøs. I dag fremfører man ofte argumentet om fondenes absorberingsevne for at retfærdiggøre en begrænsning i de tildelte midler. Jeg tror, at budgettet efter 2006, hvis det lykkes os at opfinde nogle værktøjer, som er tilpasset de lokale behov og nemme at anvende, kan og skal være større. Problemet er ikke, at der er en kage, som skal fordeles mellem regionerne, som nogle vil have os til at tro. Unionen skal bevise over for alle sine borgere, at den er en solidarisk Union.
Scallon (PPE-DE).
Hr. formand, jeg lykønsker ordføreren med denne meget vigtige betænkning. RETT-Udvalgets ændringsforslag er i overensstemmelse med konklusionerne i Musotto-betænkningen, især om behovet for en samhørighedspolitik, der forbedrer de nuværende og fremtidige skævheder mellem de europæiske regioner i et udvidet Europa.
Jeg vil i den forbindelse gerne fremhæve og støtte ændringsforslag 12, der anerkender behovet for en langsigtet udfasningsperiode for de regioner, der ikke længere er kvalificeret til mål 1-støtte, men som måske stadig har brug for denne finansiering. Mit eget randområde har kun modtaget 10% af al EU-finansiering til Irland i de sidste 30 år, og infrastrukturen er derfor stadig alvorligt underudviklet.
Jeg kan imidlertid ikke støtte afsnit 16, ej heller dele af afsnit 17. Jeg mener, at de kunne medføre en omgåelse af de nationale regeringers ansvarsområder og forpligtelser.
Endelig skal EU i forbindelse med udvidelsen sikre tilstrækkelig støtte til familielandbrug - rygraden i landsamfundene - og derudover specifik støtte til de unge landmænd for at sikre, at landsamfundene og landbrugssektoren overlever.

Hedkvist Petersen (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, kære ordfører, jeg vil gerne sige tak for en god betænkning og en interessant debat. Det kan jeg sige som den sidste taler. Regionalpolitikken er yderst vigtig for den nuværende Union, men også for solidariteten i fremtidens EU. Jo tættere vi kommer på 2007, desto mere intens bliver diskussionen i vores regioner om, hvordan fremtiden kommer til at se ud. Jeg kan bekræfte, at man er meget bekymret for i regionerne, hvad der vil ske med den fremtidige strukturpolitik. Vi har stadig problemer, hvilket Kommissionens rapporter også viser, bl.a. med arbejdsløshed og med stadig større kløfter mellem storbyområder og andre regioner, som halter efter.
Vi må anvende de midler, som er tilgængelige i dag, på effektiv vis, hvilket også gælder fremtidige strukturfondsbudgetter. Derfor er det vigtigt med partnerskaber med en reel indflydelse for regionerne på, hvordan pengene anvendes, og en forenkling af administrative metoder, så bureaukrati ikke forhindrer regionerne i at anvende pengene på en god måde.
Som noget virkelig godt understreges det i betænkningen, at regioner med geografiske handicap skal prioriteres i fremtidens strukturfonde. Vi ved, at rigtig mange regioner ligger langt fra de store markeder og må leve med den geografi. Jeg synes også, at ændringsforslag 10 fra min egen gruppe, PSE-Gruppen, er yderst vigtigt. Heri påpeges det, at også andre indikatorer end BNP skal styre anvendelsen af strukturfondene.
Til sidst vil jeg gerne understrege, hvor vigtigt det er, at alle politiske områder fremmer regional udvikling. Gør de ikke det, bliver regionalpolitikken tandløs. Landbrugspolitikken, ikke mindst transportpolitikken, skal fremme en regional udligning.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

