International klimapolitik efter København: Nyt liv i de internationale forhandlinger ved hjælp af øjeblikkelig handling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelsen fra Kommissionen om den internationale klimapolitik efter København: Nyt liv i de internationale forhandlinger ved hjælp af øjeblikkelig handling.
Connie Hedegaard
Fru formand! Det er første gang, jeg har ordet her i Parlamentet. Det glæder mig, at jeg i dag mindre end fire uger efter, jeg tiltrådte, kan fremlægge en meddelelse om den internationale klimapolitik efter København - en meddelelse, som Kommissionen vedtog på sit møde i dag.
Meddelelsen har titlen "Handling nu for at sætte nyt skub i den globale indsats mod klimaforandringer", og det er præcis, hvad vi agter at gøre. Ved udarbejdelse af meddelelsen har vi naturligvis taget fuldt hensyn til Parlamentets beslutning af 10. februar 2010 om resultatet af COP 15.
Mødet i København var et meget mindre skridt i den rigtige retning end det, EU gerne havde set, men det var ikke desto mindre et skridt fremad. 109 lande - såvel de industrialiserede lande som udviklingslandene, der samlet set står for mere end 80 % af verdens drivhusgasemissioner - har nu formelt fået indskrevet deres mål med hensyn til emissionsbegrænsninger og relaterede indgreb i aftalen. Der er med andre ord mulighed for, at vi kan bygge videre på denne beslutning og hjælpe med til at få den omsat i praksis på internationalt plan. Vi er nødt til at gribe denne chance for at medvirke til at opretholde fremdriften hen imod en solid og juridisk bindende global klimaaftale for perioden efter 2012, hvilket naturligvis fortsat er vores målsætning.
Kommissionens udgangspunkt er, at EU fortsat skal udvise lederskab. Vi mener, at den mest overbevisende måde, hvorpå Europa kan gøre dette, er ved at tage konkrete og beslutsomme initiativer internt i EU for at blive den mest klimavenlige region i verden. Vi skal gøre dette som led i EU's 2020-strategi, der blev fremlagt i sidste uge. Og lad mig skære det ud i pap, at det er i Europas egen interesse. Hvordan hænger det nu sammen? Jo, fordi det - hvis vi gør det på en intelligent måde - øger vores konkurrenceevne, forbedrer vores energisikkerhed og stimulerer en grønnere økonomisk vækst og innovation, hvorved der skabes nye arbejdspladser. Kommissionen vil derfor nu arbejde på at udstikke en kurs indtil 2050 vedrørende EU's overgang til at blive en lav-CO2-økonomi.
Det indebærer, at vi som allerede aftalt skal reducere vores emissioner med 80-95 % i 2050, og EU er jo forpligtet til senest i 2020 at reducere sine emissioner med mindst 20 % i forhold til niveauet i 1990 og at sætte denne reduktion op til 30 %, hvis de rette betingelser er til stede. Jeg er helt og aldeles enig med Parlamentet i, at EU bør nå højere op end målet om en reduktion på 20 %. Vi er nødt til at bringe vores reduktion mere i overensstemmelse med det, videnskaben siger, er nødvendigt for at opfylde Københavnsaftalens målsætning om at holde den globale opvarmning på under to grader. Som Parlamentet også anførte i sin beslutning, har krisen gjort det lettere at nå målene. Hvis vi i dag ønsker at være lige så ambitiøse, som vi var indstillet på at være, da vi vedtog klima- og energipakken tilbage i 2007 og 2008, ville vi kunne komme højere op end en reduktion på 20 %. Det glæder mig derfor også at bebude, at Kommissionen i juni vil forelægge Rådet en analyse af, hvilke praktiske politikker, der skal til for at gennemføre en emissionsreduktion på 30 % senest i 2020. Kommissionen vil også gå i gang med at uarbejde en analyse af milepæle på vores vej mod 2050-målene, heriblandt de nødvendige scenarier for ambitionsniveauet for 2030. Det kræver, at der i overensstemmelse med EU's 2020-strategi opstilles nogle passende strategier for de centrale CO2-udledende sektorer. I tråd med den frist, der fremgår af ETS-direktivet, udarbejder Kommissionen også en analyse af situationen vedrørende energitunge erhvervssektorer, hvis der sker en udflytning af CO2 ("carbon leakage").
Sideløbende med dette arbejde skal EU begynde at gennemføre Københavnsaftalen. Det indebærer, at der etableres nogle solide og gennemsigtige internationale regnskabsrammer for landenes emissioner og resultater. Det betyder også, at der hurtigt skal mobiliseres 7,2 mia. EUR som hurtig finansieringshjælp til udviklingslandene, hvilket Europa har forpligtet sig til i perioden 2010-2012. Det er især vigtigt for vores troværdighed, samtidig med at det bidrager til at sikre den langsigtede finansiering. Kommissionen er parat til at være med til at sørge for, at EU's bistand samordnes effektivt.
Afslutningsvis foreslås der i meddelelsen en køreplan for de næste skridt i FN-processen, der til forår skal vedtages i Bonn, når forhandlingerne genoptages. På de tekniske møder i Bonn er man nødt til at tage hul på processen med at få indarbejdet Københavnsaftalens politiske retningslinjer i FN-forhandlingsteksten og tage fat på de resterende åbne punkter. Jeg mener frem for alt, at det er særdeles vigtigt at se på, hvilke konkrete resultater man kan forvente på mødet i Cancún. Det vil være altafgørende at få bragt de udviklede landes mål og udviklingslandenes foranstaltninger, således som de er blevet meddelt inden for rammerne af aftalen, samt de politiske retningslinjer om måle-, rapporterings- og kontrolmetoder ind i den formelle FN-forhandlingsproces, men også beslutninger om spørgsmål, der ikke kom med i aftalen, som f.eks. udviklingen af det internationale CO2-marked, reduktion af emissionerne fra den internationale luftfart og søtransport via ICAO og IMO, landbruget osv. Under de formelle forhandlinger skete der på mødet i København faktisk betydelige fremskridt vedrørende tilpasningsrammer, teknologirammer samt skovbrug, som også kan være et område, hvor der kan opnås konkrete resultater i Mexico.
Det ville da glæde mig mest af alle, hvis mødet i Cancún også udmønter sig i en juridisk bindende global aftale, og hvis de juridiske spørgsmål også bliver løst der - og tag endelig ikke fejl, for EU er parat. Men vi er nødt til at erkende, at de tilbageværende forskelle mellem parterne måske kan forhale indgåelsen af en aftale indtil næste år. Vi er derfor nødt til nøje at tage hånd om forventningspresset. Jeg tror, at alle i Parlamentet er klar over, at høje forventninger til mødet i Mexico uden nogen konkrete resultater indebærer en meget stor risiko for, at processen til sidst går død. Så for alle os, for hvem det er yderst vigtigt at få en international aftale i hus, mener jeg også, det er særdeles vigtigt at anlægge denne trinvise tilgang og forsøge at gøre vores bedste for at sikre, at verden får en juridisk bindende aftale inden 2012.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige et par ord om miljømæssig integritet. Miljømæssig integritet skal være vores kodeord i forhandlingerne, og jeg ved, at Parlamentet har samme opfattelse. Der skal derfor rettes op på Kyotoprotokollens mangler. Hermed tænker jeg på, at den kun dækker et begrænset antal lande - svarende til blot 30 % af de nuværende emissioner - og de alvorlige svagheder deri som f.eks. regnskabsreglerne for emissioner fra skovbrug og håndteringen af overskud på nationale emissionsrettigheder i perioden 2008-2012, hvilket også blev fremhævet i Parlamentets beslutning i februar.
Endelig skal Europa være opsøgende for at fremme støtten til FN-processen og genopbygge tilliden til, at det er muligt at indgå en global aftale. Vi er nødt til både at få en bedre forståelse for, hvor vores partnere står vedrørende centrale spørgsmål, og forklare, hvad EU kræver af en global aftale. Kommissionen vil gå i gang med det opsøgende arbejde i tæt kontakt med Rådet og dets formandskab. Jeg har forhandlinger i Washington og Mexico i denne måned og har planer om at besøge bl.a. Indien, Maldiverne, Kina og Japan til april.
Vi vil også gerne tilskynde Parlamentet til at yde et bidrag ved at gå i dialog med kolleger i parlamenterne rundt om i verden. Jeg har allerede mødt nogle repræsentanter fra Parlamentets delegationer til store tredjelande og vil inden længe afholde møde med andre for at drøfte, hvordan vi kan forene kræfterne og sammen række ud mod omverdenen, og hvordan Kommissionen kan bistå Parlamentet med denne betydningsfulde opgave.
I Kommissionens meddelelse er der opstillet en strategi med henblik på at hjælpe med at holde fremdriften i gang vedrørende den globale indsats for at bekæmpe klimaforandringerne som udtrykt gennem den stigende opbakning til Københavnsaftalen. EU-lederskab er i dette forløb absolut altafgørende for at få succes. Jeg håber, vi kan regne med Parlamentets støtte.
Richard Seeber
(DE) Fru formand! Jeg vil gerne takke den nye kommissær for hendes første tale her i Parlamentet. Den meddelelse, hun fremlagde, er også meget interessant. Jeg vil dog nu nævne et par ting, der manglede.
Det ville have været på sin plads, hvis hun selv havde analyseret FN-processen lidt mere i denne første meddelelse og også havde kritiseret den dér, hvor den virkelig har sine svagheder. Som bekendt var især panel 2 ikke just præget af videnskabelig omhu.
For det andet burde den målsætning om en stigning på højst to grader, vi har fastsat, være underbygget af mere videnskabelig dokumentation, og hun bør nu forstærke indsatsen, således at vi intensiverer vores undersøgelse af, om dette stadig er muligt, eller om vi - som en række personer allerede siger - skal distancere os mærkbart fra dette mål.
For det tredje - og formentlig vigtigst af alt - bliver vi nu især nødt til at gøre noget ved den tillidskrise, vi oplever i hele verden og specielt her i Europa. Der er jo undersøgelser, som peger på, at kun 30 % af EU's borgere tror, at CO2 påvirker klimaet. Ethvert projekt, hvor man ikke tager højde for dette, er dømt til at mislykkes.
Marita Ulvskog
(SV) Fru formand! Kommissær Hedegaard kom med en række positive udtalelser, men hun nævnte også to meget foruroligende ting. Hun foretrækker at tale om 2050 snarere end om 2010, hvilket jeg finder foruroligende, og hun taler mere om, hvordan vi skal sænke vores forventningsniveau, end om, hvordan vi forsat kan drive tingene fremad, så vores mål og forventninger er så høje som muligt på de allerede planlagte møder.
Jeg vil gerne spørge, om Kommissionen vil arbejde på, at der virkelig bliver undertegnet en ambitiøs og juridisk bindende aftale om klimaforandringer i Cancún i december, eller om man fortsat vil gå ind for en proces, hvor Cancún blot betragtes som et skridt på vejen mon en aftale, der vil blive undertegnet i Sydafrika eller muligvis i et andet land langt ud i fremtiden - i 2011, 2012, 2020 eller i værste fald endnu længere ud i fremtiden.
Chris Davies
(EN) Fru formand! I kølvandet på mødet i København er der nogle af os, der føler os som de sørgelige rester af en besejret hær, dvs. i spredt flok og demoraliseret, så jeg er glad for, at kommissæren holder fanen højt her og sætter gang i en modoffensiv.
Men selv om hun lyder optimistisk og positiv, bygger meget af det i praksis på ønsketænkning og fromme ønsker. Vi er i høj grad afhængige af andre for at kunne gøre fremskridt.
Jeg hæfter mig ved, at hun taler om at gå tilbage til idéen om at øge vores egne mål til en reduktion på 30 %. Er det korrekt, når jeg siger, at der foreslås en ny og mere subjektiv formulering med hensyn til dette mål? "Hvis de rette betingelser er til stede", står der i dokumentet. Den formulering er vist ny.
Hvorfor er der i dokumentet ingen analyse af årsagerne til fiaskoen i København og forslag til, hvad man kan lære af udfaldet? Hvorfor står der intet om problemet med, at nogle benægter klimaforandringerne, hvilket udmarver den politiske vilje? Og hvorfor står der afslutningsvis intet om behovet for i højere grad at bringe erhvervslivet på banen?
Der er masser af virksomheder i Europa, som gerne vil arbejde sammen med os om dette, og selv om jeg - og vi alle - ønsker kommissæren held og lykke, har hun oprigtig talt brug for alle de venner, hun kan skaffe sig.
Connie Hedegaard
Fru formand! Først vil jeg gerne sige et par ord til hr. Seeber om IPCC og om, hvorfor vi ikke kritiserede klimapanelet - eller hvad vi burde have gjort - i dette dokument. Jeg må sige, at jeg, selv om jeg mener, det er særdeles vigtigt, at IPCC tager kritikken til sig og forsøger at afhjælpe de ting, der skal rettes op på, til dato intet har set, som ændrer min overordnede opfattelse og min fornemmelse af, at - ja - vi er nødt til gøre noget ved klimaforandringerne. Der er visse ting, detaljer, lækkede mails osv. Jeg har ikke set noget mere omfattende, der kunne få mig til at ændre min grundholdning, og jeg tror, at det gælder for rigtig mange - så det er meget bevidst. Jeg tror, at IPCC selv forsigtigt skal prøve at genetablere tilliden til de udmeldinger, IPCC måtte komme med.
Jeg er meget enig i det punkt, der næsten ikke var tid nok til at tage op - spørgsmålet om tillid - og det også grunden til, at vi går i gang med et stort opsøgende arbejde, hvilket er af afgørende betydning for EU.
Fru Ulvskog nævnte, at jeg talte mere om 2050 end om 2010. Dette er en strategi på vejen fremad for 2012. Vi har allerede vores politik på plads her og nu, for 2010, i EU, så dette er en fremadrettet strategi. Jeg mener, at en af de nye ting, vi skal være opmærksomme på, er, at vi begynder at sige, at vi skal udstikke kursen fra 2020 til 2050, og derfor kommer jeg med noget om, hvad der skal nås inden 2030.
År 2020 er om blot 10 år. I Kommissionen, som er udpeget for denne periode, bliver vi desuden også nødt til at udstikke kursen for, hvor vi skal være senest i 2030 - så det var meget bevidst, og det er noget af det nye.
Jeg ønsker bestemt ikke at sænke forventningsniveauet, men jeg vil være meget tilbageholdende med at øge forventningspresset så meget, at de, der ikke ønsker, at de internationale forhandlinger giver resultat, kan få processen til at gå helt død efter Mexico, hvis vi ikke når frem til noget. Vi bliver derfor nødt til at være praktiske. Jeg vil til hver en tid forfægte, at det inden mødet i København var rigtigt at opretholde et højt forventningspres og sætte punktet øverst på statschefernes dagsorden. Det fik dem til at føle sig ansvarlige. Det fik de nye vækstøkonomier og USA til at fastsætte nationale mål. Det var af stor betydning. Men man kan kun gøre sådan noget én gang og så ikke nå helt i mål. Jeg er bange for, at man ikke kan gøre det to gange.
Hvorfor så ikke udarbejde en konkret køreplan for Bonn, så vi sikrer, at der fortsat er fremdrift her? Det er tankegangen.
Afslutningsvis vil jeg sige til Chris Davies, at han har ret. Vi er afhængige af andre for at kunne gøre fremskridt, og derfor bliver vi også nødt til at regne på tingene og forsøge at analysere de oplysninger, vi får. Hvad foregår der i Beijing? Hvad foregår der i Delhi? Hvad foregår der i Washington? Hvad foregår der i Kongressen i USA? Og så forsøge at se, at vi ved at tage alle disse faktorer i betragtning samtidig kan sikre, at vi stadig får opfyldt vores mål, dvs. en juridisk bindende og virkelig international aftale.
Det blev nævnt, at reduktionen var på 30 %, hvis de rette betingelser er til stede - ja, det er rigtignok en ny måde at formulere det på. Der er også fodnoter i 2020-strategien, som henviser til de hidtidige politikker, og det forudsættes, at andre nationer ... osv., men jeg mener, at det, hvis de rette betingelser er til stede, og hvis vi måske gør dette på en intelligent måde, også kan være til fordel for Europa selv. Vi bliver også nødt til at have det med i vores forskellige strategier og dokumenter.
Jeg ved, at dette er et område, hvor der på nuværende tidspunkt ikke hersker konsensus i Europa. Jeg mener, det er vigtigt at tage dette med i betragtning. Hvis f.eks. Kina ikke accepterer en international aftale - vil vi så i længden blive ved med at holde fast i de 20 %? Hvordan vil det gavne vores økonomi, vores innovation, vores vækst? Vil vi ikke risikere at miste markedsandele til Kina og andre regioner, hvor tingene også bevæger sig med hensyn til denne dagsorden, uanset om og hvornår vi får en international aftale?
Dette er bare et diskussionsoplæg, hvor vi siger - ja, der er forhandlingspunkter i de internationale forhandlinger, men vi må ikke glemme, at der også er en intern indgangsvinkel til disse spørgsmål. Hvor skal vores vækst komme fra i fremtiden? Vi skal på dette punkt sørge for, at vi er ambitiøse nok.
Satu Hassi
(FI) Fru formand, mine damer og herrer! Det er vidunderligt at høre, at kommissæren har læst Parlamentets beslutning, og at hun henviser til den. Det er et godt tegn, her hvor hun begynder på sit nye job.
Hvis EU rent faktisk skal bevare sin fremtrædende rolle med hensyn til klimabeskyttelse, bør vi øge vores mål til mindst -30 %, hvilket kommissæren allerede har argumenteret for. Jeg vil gerne tilføje, at de ændringer, som recessionen ret beset har afstedkommet, betyder, at -20 % i virkeligheden ikke er meget andet end "business as usual". Hvis vi gerne vil være ambitiøse, er vi er nødt til at øge vores mål yderligere og sætte det op til mindst -30 % og helst -40 %.
Da Parlamentet for det andet i sin sidste forhandling enstemmigt ...
(Formanden afbrød taleren)
Martin Callanan
(EN) Fru formand! Jeg vil gerne takke kommissæren for hendes redegørelse og byde hende velkommen her i Parlamentet.
Hun talte i sin redegørelse om at øge vores mål til 30 %, hvis de rette betingelser er til stede.
Hvilket belæg har hun for, at dette, hvis vi gør det, kan være med til at overtale bl.a. USA, Indien og Kina til at indgå en globalt bindende aftale?
Hvis der ikke findes en globalt bindende aftale, er hun så ikke enig i, at der er en stor risiko for, at vi gør vores industri mindre konkurrencedygtig og belemrer EU's forbrugere med endnu højere elektricitetsregninger uden nogen nettofordel for miljøet overhovedet, fordi denne reduktion af emissionerne givetvis opvejes af stigninger i Indien, Kina, USA osv.?
Bairbre de Brún
(GA) Fru formand! EU skal forpligte sig til senest i 2020 at reducere emissionerne med 40 % ifølge de seneste tilgængelige videnskabelige oplysninger. Denne type forpligtelse kan ikke gøres afhængig af andres handlinger.
Hvilke foranstaltninger iværksætter Kommissionen for at sikre, at forpligtelsen til at reducere EU's emissioner sættes op til 40 %? Med hensyn til de nødvendige midler, som udviklingslandene skal kunne disponere over for at sætte dem i stand til at bekæmpe klimaforandringerne og konsekvenserne deraf - hvem vil så helt præcis stille disse midler til rådighed for udviklingslandene? Hvor meget vil hvert enkelt udviklet land give? Hvordan og hvor bliver midlerne stillet til rådighed?
Kommissæren talte også om en ambitiøs, juridisk bindende aftale. Hvilke foranstaltninger agter Kommissionen at træffe for at nå frem til en aftale, hvor man erkender de fælles, men forskellige ansvarsområder, som de industrialiserede lande og udviklingslandene er fælles om, baseret på historisk input vedrørende drivhusgasser i atmosfæren og på de ressourcer, der er til rådighed til at tage fat på udfordringerne i forbindelse med en reduktion af emissionerne og konsekvenserne af klimaforandringerne?
Connie Hedegaard
Fru formand! Hvis jeg forstår det sidste punkt rigtigt, drejer det sig om, hvordan vi kan håndhæve det, vi måtte blive enige om. Det er selvfølgelig et centralt spørgsmål.
Det andet spørgsmål drejede sig, som jeg forstod det, om, hvor meget der skal gives til udviklingslandene. Kriterierne er endnu ikke blevet udarbejdet, men jeg tror, det er meget vigtigt, at vi ikke knytter en masse betingelser til det. Det var det løfte, der blev givet i København, at den hurtige opstartsfinansiering, finansieringen her og nu, vil blive ydet til de mindst udviklede lande og de mest udsatte lande - dels til tilpasningsforanstaltninger og dels til modvirkningsforanstaltninger.
Jeg synes også, det er helt logisk, at vi gør os til talsmand for, at midlerne skal ydes via de eksisterende kanaler. Vi kan tidsmæssigt ikke tillade os at opfinde nye styringssystemer eller -kanaler eller lignende for at få disse midler ud at arbejde, fordi vi skal hurtigst muligt have midlerne ud at arbejde.
Efter min mening er EU allerede klar til, at mødet i Bonn skal resultere i en aftale om hurtig opstartsfinansiering, og efter min mening skal verden senest ved mødet i Mexico være klar til at indfri sine løfter om hurtig opstartsfinansiering fra København og fastlægge de forskellige kriterier og få styr på, hvordan vi helt præcis gør det.
Til fru Hassi vil jeg sige, at det var holdningen, at man skal holde fast i de 30 %, og på mange områder hænger det også sammen med det, hr. Callanan siger.
Det er ikke særlig nemt at beslutte, præcis hvornår vi skal gå op til 30 %, og hvad det præcis vil kræve at gå op til 30 %. I meddelelsen nævner vi derfor, at vi inden rådsmødet i juni vil fremlægge en analyse af, præcis hvordan vi på en intelligent måde kan gå op til 30 %. Hvad vil det kræve?
Ingen bør selvfølgelig være naiv. Det er helt oplagt, at vi naturligvis skal bekymre os om vores eget erhvervsliv. Vi skal vide, hvad vi gør, og vi skal ikke være naive. Min pointe er ganske enkelt, at jeg mener, at man, hvis vi gør det på en intelligent og konsekvent måde, vil kunne vælge nogle redskaber, der på samme tid kan være godt for klimaforandringerne og emissionsreduktionerne, energieffektiviteten, energisikkerheden samt innovation og jobskabelse. Det er det, vi kigger efter. Jeg siger ikke, det bliver nemt. Vi skal ikke tro, det er legende let at komme op på 30 %, selv om vi skal vide, hvad potentialet vil være, hvad konsekvenserne vil være - og det er den analyse, jeg vil forelægge på rådsmødet til juni. Senere i år vil vi så have analysen af kursen mod 2050 klar, herunder det perspektiv om år 2030, som jeg mener, vi skal begynde at tænke over, idet årsagen naturligvis er, at vi har lovet at reducere emissionerne med 80-95 % senest i 2050. Hvis vi ikke kommer i gang, bliver det en særdeles barsk omgang i de sidste 10-20 år, når vi nærmer os 2050.
Paul Nuttall
(EN) Fru formand! I modsætning til, hvad Kommissionen tror, er debatten om menneskeskabte klimaforandringer langt fra ovre.
Bare i sidste måned har vi haft skandalen med University of East Anglia. Siden har vi haft balladen om Himalayas gletsjere, og nu stilles der spørgsmålstegn ved, hvilken indvirkning klimaforandringerne vil få på naturlivet i Amazonområdet.
Undersøgelser har vist, at der i mindst 20 passager i IPCC's rapport er citeret fra nogle rapporter fra Verdensnaturfonden eller Greenpeace, der ikke er fagligt evalueret. Det har ikke noget med videnskab at gøre. Vi skal have troværdig, fagligt evalueret videnskabelig dokumentation, ikke rapporter fra interessegrupper, der benytter sig af klimaforandringerne til at fremme deres egen dagsorden, eller politikere, som bruger klimaforandringerne til at retfærdiggøre EU's eksistens.
Jeg vil gerne spørge, om tiden ikke er inde til at tøve en kende, gøre status og overveje følgevirkningerne af at fare løs med politikker, der kan skade vores økonomi, resultere i tab af arbejdspladser eller evt. føre til energikaos.
Andrew Henry William Brons
(EN) Fru formand! Det er sikkert velkendt, at de lækkede e-mails fra University of East Anglia viser, at de historiske temperaturændringer er blevet manipuleret af dem, der er tilhængere af hypotesen om menneskeskabte klimaforandringer, i og med, at man helt ensidigt har valgt udgangsåret. Det fupnummer er blevet brugt til at lægge slør ud over de seneste temperaturfald og inddæmme problemet med middelaldervarmen. Disse e-mails viser også, at videnskabsmænd, der er skeptiske over for hypotesen, er blevet holdt uden for de faglige evalueringsprocesser for at undgå, at forskningsmæssige mangler kom til offentlighedens kendskab.
Kan en hypotese, der afhænger af manipulation af data, danne passende grundlag for at retfærdiggøre enormt store udgifter og lukningen fabrikker som f.eks. Corus i Middlesbrough? EU yder kolossal støtte til miljøgrupper, der indvilliger i at råde EU til at føre en politik, som man i forvejen går meget ind for. Er det hensigtsmæssigt, at EU bruger offentlige midler til at give tilskud til interessegrupper? Det er spild af offentlige midler, giver falsk opbakning til EU's politikker og kompromitterer kampagneorganisationers uafhængighed.
Karl-Heinz Florenz
(DE) Fru formand! Jeg ønsker kommissæren hjertelig velkommen til Parlamentet. Tabet af tillid på mødet i København var efter min mening et af de væsentligste problemer. Det kan i teorien vare ved længe rundt omkring i verden, men også internt i EU. Mit spørgsmål til kommissæren er som følger. Hvad sker der med de instrumenter, vi vedtog sidste år? Emissionshandelsordningen (ETS) ligger mig meget på sinde, da jeg ikke er helt sikker på, hvad Kommissionen i øjeblikket foretager sig på baggrund af beslutningen i København - f.eks. vedrørende benchmarks, men også udflytning af CO2.
Mit andet spørgsmål er som følger. Den franske regering har fremsat et forslag om, at importører fra udviklingslandene skal integreres i ETS-ordningen for at gøre markedet større og sætte disse lande i stand til at deltage i ordningen. Har kommissæren en mening om dette?
Connie Hedegaard
Fru formand! Først et par ord til de to herrer, der tog spørgsmålet om IPCC op.
Jeg er her for det første ikke for at repræsentere IPCC. Jeg er sikker på, at IPCC fuldt ud er i stand til at svare for sig selv.
Når jeg hører spørgsmålet om, hvorvidt tiden ikke er inde til at tøve en kende, må blot sige, at de internationale klimaforhandlinger på mange måder har været kørt ud på et sidespor i ganske lang tid. Det er efter min mening stadig nødvendigt at gøre væsentlige fremskridt på det område. Jeg forstår ganske enkelt ikke, hvorfor man på grund af nogle få lækkede oplysninger ønsker at udtrykke skepsis over for hele projektet. Det er ikke min indfaldsvinkel. Jeg er politiker. Jeg kan ikke dømme forskernes arbejde, men jeg kan bruge min sunde fornuft, og jeg kan læse deres hovedkonklusioner og se, hvordan de faktiske forhold er. Så kan jeg selv afveje, om jeg ønsker at løbe risikoen ved intet at foretage mig med de meget store følgevirkninger, det evt. kan få - eller om jeg i stedet forsøger at tage udfordringen op.
Det, jeg simpelthen ikke fatter, er, at de personer, der er skeptiske over for klimaproblematikken, ikke kan se, at det vil være godt for jordkloden, hvis befolkningstal nærmer sig ni mia. mennesker eller endnu mere midt i dette århundrede, at blive meget mere energieffektiv og meget mere ressourceeffektiv.
Så det er dér, vi bør finde fælles fodslag, når det drejer sig om redskaberne, fordi det under alle omstændigheder vil gavne vores miljø, gavne vores medborgere og gavne vores økonomier. Det vil også gavne erhvervslivet at blive meget energieffektivt i en fremtid, hvor energi bliver en mere og mere kostbar ressource. Det vil kunne svare sig på bundlinjen i en verden, hvor der bliver kamp om ressourcerne. Så jeg fatter ganske enkelt ikke, hvorfor vi ikke kan sætte den samme dagsorden ud fra den synsvinkel.
Hr. Florenz spurgte om, hvad vi gør med ETS-instrumenterne? Ja, der vil som nævnt komme en analyse af udflytningen af CO2 inden sommer, og for så vidt angår benchmarks, fortsætter vi arbejdet med benchmarks. Der er stadig mange ting, der skal arbejdes med vedrørende ETS. Jeg tror også, at vi stadig skal arbejde med de øvrige parter rundt om i verden, der har planer om at indføre en form for handelsordning.
Jeg tror stadigvæk, at det vil være den mest effektive måde at forsøge at regulere dette område, men det er selvfølgelig særdeles vigtigt, at vores egne systemer er kommet op at køre og fungerer så effektivt og så erhvervsvenligt som muligt, så de kan se, at det rent faktisk fungerer, og at det i sidste ende også gavner deres muligheder for at være innovative.
Jo Leinen
(DE) Fru formand! Jeg vil gerne byde kommissæren hjertelig velkommen til Parlamentet. Jeg skrev til Parlamentets formand og informerede ham om, at alle delegationerne her i Parlamentet har klimabeskyttelse på dagsordenen i forbindelse med vores drøftelser med vores partnere over hele verden. Vi er nødt til at finde en anden mekanisme, så der bliver en kobling mellem disse oplysninger/resultater og kommissærens rejser rundt om i verden, for at vi her i Bruxelles og Strasbourg præcis ved, hvor vi står.
Jeg er temmelig bekymret for, at klimaforhandlingerne kunne lide samme skæbne som Dohaforhandlingerne, der konstant bliver udsat år efter år. Mit spørgsmål er derfor, hvad kommissærens plan B er med hensyn til evt. at nå frem til nogle resultater for visse undersektorer. Jeg har også et spørgsmål vedrørende Kyotoprotokollen. Det var en strategisk fejl i Bangkok, at vi gav indtryk af, at vi ville opgive den. Hvad sker der, hvis vi ikke vedtager noget inden år 2011 eller 2012? Hvad er fremtidsudsigterne for Kyotoprotokollen?
Frédérique Ries
(FR) Fru formand! Jeg vil gerne byde fru Hedegaard velkommen her i Parlamentet. Jeg er begejstret for at kunne byde hende velkommen til hendes første arbejdsopgave og gentage det, jeg nævnte ved høringen af hende, og rose hende for den entusiasme, hun puster ind i vores forhandlinger - hende, der er indbegrebet af klimadiplomati - og samtidig har hun naturligvis fortsat opbakning her i Parlamentet.
Det er min klare holdning, at man fra europæisk side bør indtage en mere offensiv holdning, og at man snarere skal lufte sine våben end sine hensigter. Mit spørgsmål, der vil være let for hende at svare på, minder noget om det, som kom fra formanden for Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed, da jeg også er overbevist om, at man fra europæisk side for fremtiden bør sørge for, at man altid tager klimaaspektet med i alle handelsaftalerne med tredjelande - og med en europæisk CO2-afgift, hvis det er det eneste sprog, som de parter, der nægter at se den store udfordring i øjnene, forstår.
Jeg har et andet spørgsmål, der måske er lidt mere rebelsk fra min side, nemlig et forslag, som under alle omstændigheder kræver et svar fra kommissæren. Kan Parlamentet, Kommissionen og institutionerne ikke gå foran med et godt eksempel ved at erklære sig selv CO2-neutrale, dvs. modregne institutionernes CO2-emissioner med henblik på i det mindste - selv om det kun er ét aspekt - at udligne de miljømæssige omkostninger ved vores rejser til Strasbourg?
Claude Turmes
(EN) Fru formand! For det første tror jeg også, at vi ser meget frem til denne konsekvensvurdering. Vi er i virkeligheden mere eller mindre sikre på, at 30 % vil være godt for den europæiske økonomi og også i kapløbet om grønne teknologier.
Jeg har to spørgsmål til kommissæren. Det ene vedrører den hurtige opstartsfinansiering. Hvordan vil kommissæren sammen med hr. Piebalgs reelt sikre, at pengene går til effektivitetsfremmende tiltag, til vedvarende energi og - på en decentraliseret måde - til decentral energiproduktion, idet det også kombineres med energifattigdom? Det andet spørgsmål er, hvordan kommissæren vil bringe de europæiske storbyer og kraftigt voksende regioner på banen - også internationalt set. Jeg var virkelig skuffet over, at byer og regioner stort set ikke var nævnt i EU 2020-dokumentet i sidste uge. Hvordan kan vi overhovedet få os selv til at tro, at vi bringer Europa på rette vej fremad, samtidig med at vi ikke tager højde for de tætbefolkede regioner i Europa og den virkning, de kan få internationalt?
Connie Hedegaard
Fru formand! Først vil jeg gerne sige til hr. Leinen, at jeg synes, det er en rigtig god idé, at man, når som helst en delegation rejser ud, tager sig tid til og også prioriterer det højt at sætte klimaet på dagsordenen. Det er særdeles vigtigt, og det kan være meget nyttigt at sammenligne noter, således at vi, når delegationerne får en oplysning i et land, og jeg får nogle oplysninger en måned senere, sætter os sammen en gang imellem og sammenligner noter, så vi virkelig kan bygge videre på de oplysninger, som vi hver især får.
Risikoen for at ende med et forløb, der minder om Dohaforhandlingerne, var selve begrundelsen for, at vi lagde så meget pres på i København for at gøre vores yderste for at forsøge at undgå den situation. Det er også rigtigt, at det er farligt nu. Hvis vi ikke kunne gøre det i København, kan det så trække ud i det uendelige? Jeg vil derfor gerne se en konkret køreplan med de nøjagtige resultater, der skal nås ved hver enkelt begivenhed, og en præcis dato for, hvornår resultaterne skal være opnået. Jeg synes, det er et rigtig godt punkt.
Det sidste spørgsmål drejede sig om Kyotoprotokollen og videreførelsen af Kyotoprotokollen. Vi ved alle sammen, at der er problemer med Kyotoprotokollen. Vi ved alle sammen, at der er mange lande, som ikke ønsker at være en del af aftalen og tage alle udfordringerne op. Det i sig selv er også en udfordring for EU. Vi kan ikke stå der alene med Kyotoprotokollen. Jeg mener, det er meget vigtigt, at Europa bliver bedre til ikke at påtage sig skylden, når vi ikke kan klandres for noget.
Det er ikke os, der er problemet i forhold til Kyotoprotokollen. Vi gjorde som aftalt, inden nogen andre gjorde det. Vi gjorde som aftalt og indfriede vores formelle løfter i den første periode fra 2008 til 2012. Vi vil gøre som aftalt, uanset hvad vi har lovet at gøre, og vi er også indstillet på at fortsætte Kyotoprotokollen. Det er i den forbindelse ikke EU, der er problemet. Det er de andre parter, som er problemet her, og de må se at finde ud af, om de vil have en anden løsning - hvis der findes en sådan - eller hvordan de vil håndtere en videreførelse, dvs. en efterfølgende periode med nye forpligtelser.
Det er derfor et åbent spørgsmål, vi skal drøfte, men, som Chris Davies allerede har nævnt, er vi afhængige af, hvad de andre parter gør. Vi skal være forsigtige. Hvorfor skal det være os, der lader Kyotoprotokollen afgå ved døden? Vi har indfriet vores løfter i Kyotoprotokollen, så nogle gange skal vi i Europa blive bedre til ikke at påtage os skylden, når det er andre, som må bære den.
Vedrørende forslaget om institutionerne her kan jeg sige, at jeg allerede har taget spørgsmålet op i mit eget kabinet. Jeg synes, det er helt naturligt. Jeg vil meget gerne arbejde sammen med Parlamentet. Hvis man kan arbejde sammen med Parlamentet, vil jeg arbejde sammen med Kommissionen. Jeg synes, det er helt logisk - også i forhold til borgerne.
Til Claude Turmes vil jeg vedrørende den hurtige opstartsfinansiering og spørgsmålet om, hvordan jeg arbejder sammen med kommissær Piebalgs, sige, at hr. Turmes måske har bemærket, at denne meddelelse blev udarbejdet sammen med hr. Piebalgs. Han er medunderskriver her, fordi vi ved, det er meget vigtigt, at vi forsøger at arbejde sammen også om hans ansvarsområde og om, hvordan det kan komme til nytte på en meget positiv måde. Vi har som medlemmer af Kommissionen allerede denne form for drøftelse.
Jeg forstår godt hr. Turmes' punkt vedrørende storbyer. Jeg mener, at C40 og mange andre initiativer er rigtig gode - og det er også rigtigt, at en stor del af emissionerne vil have med byerne og livsstilen i byerne at gøre. Udfordringen her er, at en stor del af den byplanlægning og andre former for værktøjer, som reelt kan afhjælpe disse problemstillinger, ofte hører under medlemsstaternes beføjelser, men jeg er enig med hr. Turmes, og jeg har også arbejdet sammen med en række af de større byer inden mødet i København. Det er et aspekt, som vi skal holde os for øje og forsøge at se, hvordan vi kan videreudvikle det. For så vidt angår transportsektoren og CO2-fri transport, er det f.eks. også selvindlysende, at storbyerne kommer til at spille en hovedrolle med hensyn til at finde løsninger.
Maria Da Graça Carvalho
(PT) Fru formand, fru kommissær! Konferencen i København har vist, at det er nødvendigt at forberede sig til den næste partskonference (COP) - ikke blot internt, globalt og teknisk, men også på politisk niveau. Internt skal Europa gennemføre energi- og klimapakken og investere i rene teknologier, videnskabelig forskning og energieffektivitet.
Det er et en nødvendighed at gå foran med et godt eksempel, men, som vi så i København, er ikke nok i sig selv. Det er derfor af grundlæggende betydning at udvikle og fremme det diplomatiske aspekt og gøre brug af de muligheder, Lissabontraktaten giver for, at vi udstikker en meget ambitiøs kurs mod den næste COP-konference, idet vi skal tale med én stemme og skabe strategiske alliancer med vores potentielle allierede på dette område som f.eks. landene i Afrika, Caribien og Stillehavsregionen.
Det er også vigtigt at tage spørgsmålet om klimaforandringer op på alle topmøder og andre møder på højt plan. Jeg vil gerne spørge Kommissionen og kommissæren om, hvilke fremskridt der er sket i disse politiske forhandlinger.
Dan Jørgensen
(DA) Fru formand! Velkommen til Dem, fru Hedegaard! De har sagt mange gode ting, og der står mange gode ting i kommunikeet. Jeg vil fokusere på de ting, jeg er uenig i.
Jeg er meget uenig i en strategi, der går på, at vi allerede nu accepterer, at vi ikke får en aftale i Mexico. Mit spørgsmål til Dem er derfor: Er det bare noget De beslutter? Eller er det et mandat, De skal have - og hvor skal De i givet fald have det mandat fra? Er det fra statslederne? Eller er det den fælles beslutningsprocedure, eller hvad er det? Jeg håber nemlig, at den strategi kan laves om. For det kan ikke hjælpe noget at sige: "Hvad nu, hvis der bliver bygget et kæmpe momentum op, og der er høje forventninger, og at det så ikke bliver til noget - kan man så forklare to fiaskoer?" Hør her: Det behøver De ikke være så bekymret for. USA og Kina og andre skal nok sørge for, at der ikke bliver kæmpe forventninger til Mexico. EU's rolle bør ikke være at tale forventningerne ned - EU's rolle bør være at tale forventningerne op! Hvis man allerede inden mødet siger: ”Hør her, vi er villige til at acceptere, at der ikke bliver nogen særlig stor aftale, og så videre”, så rykker man jo allerede inden start succeskriterierne. Så er det et helt nyt udgangspunkt, og så bliver aftalen bare endnu dårligere.
Holger Krahmer
(DE) Fru formand! Jeg har to specifikke spørgsmål til kommissæren.
For det første kan jeg i meddelelsen ikke se nogen analyse af den europæiske forhandlingsposition på internationalt plan. Er det gået helt op for os, at Europas indflydelse med hensyn til klimapolitik er blevet mindre? Er det gået op for os, at det politiske og økonomiske tyngdepunkt her i verden har forskudt sig markant i retning af Asien? Har vi måske fuldstændig overvurderet vores indflydelse her?
For det andet er meddelelsen fra Kommissionen bemærkelsesværdig. På de 12 tætskrevne sider er der ikke nævnt et ord om IPCC-panelet. Er det et raffineret forsøg på at tage afstand fra dette organ? Jeg vil gerne minde om, at dette panel udgjorde grundlaget for alle de politiske beslutninger i forbindelse med de direktiver, vi har udarbejdet her i det seneste år. Er tiden ikke inde til at opfordre til en bred videnskabelig indfaldsvinkel, hvor vi får reelle videnskabelige redegørelser, ikke politiske budskaber?
Connie Hedegaard
Fru formand! Jeg kan helt bestemt svare nej til det sidste spørgsmål om IPCC. Hvis jeg skulle tage afstand fra alt det, der ikke er taget med i dette dokument, ville jeg få nok at se til. Det er et spørgsmål om at forsøge at tage det for givet, at vi står over for en udfordring, at vi skal løse den, og at EU må tage føringen med hensyn til, hvordan man får den løst. Det er tankegangen bag dokumentet.
Jeg er ikke enig i, at EU ikke har indflydelse på de internationale forhandlinger. Det er fuldkommen rigtigt, at vi ikke har så stor indflydelse, som vi gerne ville have - at tro, at vi bare kan diktere, hvad der skal ske. Vi er afhængige af andre.
Vi så imidlertid noget helt nyt i København. I modsætning til tidligere, hvor EU ofte kun havde nogle få partnere, når der skulle forhandles internationalt, og man skulle forsøge at få tingene igennem, afgav ledere, som repræsenterede mere end 80 % af de globale emissioner, i København denne gang løfte om, at de fra nu af også ville være med på vognen. Det ændrer hele dynamikken ikke så lidt. Lad mig minde om, at det i årevis har været et højt prioriteret punkt for EU at få de nye vækstøkonomier med og få dem til at tage et medansvar, og det lykkedes faktisk i København.
Over for fru Carvalho kan jeg bekræfte, at jeg er meget enig i, at vi skal forberede os såvel teknisk som politisk, og at vi skal blive bedre til at gøre det, ikke mindst således at vi, når vi sætter os til forhandlingsbordet, ikke bare sidder og siger, hvad vi gerne vil have, og når resten af verden så har et andet synspunkt, ved vi ikke rigtig, hvad vi skal gøre, fordi vi har brugt alle kræfter på at forsøge at stå sammen om en meget fast og præcist formuleret holdning. Vi bør være mere fleksible i den måde, hvorpå vi forhandler.
(DA) ... og så til sidst til Dan Jørgensen: Jeg er selvfølgelig uenig i, at vi ikke skal have en aftale i Mexico. Det, der er diskussionen, det er: tror vi, at vi kan få alle detaljer, inklusive aftalens form, på plads i Mexico. Det er der min bekymring er. Jeg mener sådan set, at vi netop øger presset på USA og på Kina og på andre ved at sige, at der skal være helt konkrete ”deliverables”, helt konkrete resultater skal nås i Cancún. Det kan bare ikke udskydes.
Jeg prøver at gøre det svært for dem ikke at levere i Mexico. Jeg tror, at hvis man skal nå det, så skal man nok passe på med at fokusere for meget på den juridiske form, for det kunne godt blokere for, at vi kunne blive enige om nogle indholdsmæssige ting. Der er en masse mellemregninger i dette her, en masse ”hvad tror vi, hvad hører vi - hvad tror vi f.eks. er muligt at få USA med til tre uger efter, at de har haft et midtvejsvalg?". Der er mange faktorer, der indgår i det her, men jeg tror, at Dan Jørgensen kender mig godt nok til at vide, at det jo ikke er fordi, jeg ikke synes, at vi skal være ambitiøse i Mexico. Vi skal bare prøve at definere, hvad det maksimale er, vi kan få ud af Mexico. Det er sådan set det, der er omdrejningspunktet for strategien, som jeg har prøvet at præsentere her i dag.
Formanden
Der er flere medlemmer, som ikke har haft mulighed for at komme til orde, end medlemmer, der har haft ordet. Tiden slog ikke til. Det håber jeg, man forstår. Jeg takker alle for god ro og orden. Jeg siger tak til kommissæren. Jeg håber, vi kommer til at se hinanden lidt oftere her i mødesalen. Det er jeg næsten sikker på.
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (artikel 149)
Sebastian Valentin Bodu  
EU har alle muligheder for at gå i front og træffe nogle foranstaltninger for at reducere CO2-emissionerne. Efter topmødet i København stod mange måske tilbage med en følelse af skuffelse, fordi nogle af deltagerne undlod at forpligte sig til nogen som helst bestemte mål med hensyn til at forhindre klimaforandringerne. Indien og Kina har for nylig givet FN en besked, der tyder på, at de er besluttet på at opfylde målene i Københavnsaftalen - så vag den nu er. Det er et vigtigt signal, og EU kan svinge taktstokken globalt og bringe alle staterne tilbage til det samme forhandlingsbord, især de asiatiske lande, hvis industribase måned for måned bliver større. At der sker klimaforandringer er et faktum, ligesom det er et faktum, at forureningen sætter yderligere skub i udviklingen. Det retfærdiggør EU's ambitioner om at gå foran med et godt eksempel i form af tiltag, der skal mindske forureningen. Faktisk kan vores mål om at blive den mindst forurenede region i verden kun falde ud til vores fordel. Fordelen herved drejer sig ikke kun om de umiddelbare fordele ved et renere miljø. En omstilling af Europa hen imod en grøn økonomi og erhvervssektor vil skabe nye arbejdspladser, åbne nye forskningshorisonter og sidst, men ikke mindst, reducere de enkelte landes udgifter.
João Ferreira  
Godt nok må de forskellige lande stå sammen om ansvaret for at bevare jordens atmosfære intakt, men det er også indlysende, at den indvirkning, som hvert af disse lande har haft på atmosfæren op igennem historien, og den indvirkning, som de har i dag, er to vidt forskellige ting, hvilket vil sige, at man for rimelighedens skyld bliver nødt til at se forskelligt på, hvilket ansvar de forskellige lande har. Desuden skal man, når man fastlægger hvert enkelt lands ansvar i forbindelse med den globale indsats for at reducere emissionerne, tage hensyn til de respektive befolkningstal - igen for at der skal være rimelighed i tingene. Kina udleder pr. indbygger på nuværende tidspunkt fire gange mindre CO2 end USA og ca. det halve af gennemsnittet i EU. Indien udleder ca. 10 gange så lidt CO2 som gennemsnittet i EU og 20 gange så lidt som i USA. I Indien er der i øjeblikket ca. 500 mio. mennesker (omtrent svarende til befolkningstallet i EU), som ikke har adgang til elektricitet. Det er derfor urimeligt og uretfærdigt at forsøge at beskylde disse lande for fiaskoen i København - for ikke at tale om den latterlige beskyldning mod landene i det Bolivarianske Alternativ for Amerika i form af en beslutning her i Parlamentet. Denne holdning kan kun retfærdiggøres ud fra ren og skær politisk splittelse, hvilket udhuler og undergraver det, der rent faktisk skete i København.
Adam Gierek  
Det meget vedholdende lobbyarbejde fra Kommissionens og dens formands side med hensyn til en "ambitiøs" klima- og energipolitik, som har stået på i årevis, er intet andet end et forsøg på at ødelægge EU's industrisektor. Denne politik er et resultat enten af uvidenhed forværret af Det Mellemstatslige Panel for Klimaændringer eller af ren dumhed - eller også er det resultatet af en alt for stor kynisme, der fører til økonomisk sabotage. Det er beklageligt, at medlemmerne på venstrefløjen ikke har indset, at dette ikke er andet end en fælde for dem, fordi det største antal tilhængere af emissionshandelsordningen rekrutteres blandt dem, der allerede har forårsaget én krise. Denne gang bliver den "finansielle boble" imidlertid markant større. Den allerede forvoldte skade som følge af denne selvmorderiske politik er enorm, især i mit hjemland Polen. Vi har ikke behov for nogen krig. Det er lettere at ødelægge et land end at genopbygge det. Jeg opfordrer Kommissionen til at komme til fornuft, da det, man gør, ikke alene er antieuropæisk, men også antihumanitært. Det, der er tiltrængt, er en øjeblikkelig revision af klima- og energipakken. Kom i gang med det arbejde, og hold op med at overtale andre til at forpligte sig til at begå økonomisk selvmord. En grøn økonomi - ja, men det indebærer naturligvis genindvinding af materialer og energi, kraftvarmeproduktion, termomodernisering, vedvarende energi, hvor der ikke er nogen anden energikilde, genanvendelse af spildevand, kerneenergi, større energiøkonomi, højere energieffektivitet osv. Har CO2-emissioner så også noget som helst at gøre med en økonomi, der er "grøn" som lige beskrevet? Ja, det har de, men paradoksalt nok, når emissionerne stiger ... så det er godt.
Eija-Riitta Korhola  
Jeg er taknemmelig over, at kommissær Hedegaard har ladet skinne igennem, at hun forstår det grundlæggende dilemma inden for klimapolitikken. EU kan ikke gennemføre reduktioner alene, fordi ikke alene vil vores egne resultater være forgæves, men vi skaber risiko for, at miljøet lider overlast. Hvis fremstillingsindustrien ikke kan få det til at løbe rundt i Europa på grund af de stærkt stigende udgifter ved emissionshandel, og hvis f.eks. stål eller papir som følge deraf bliver fremstillet på steder, hvor de deraf følgende emissioner er større end i Europa, vil emissionerne samlet set stige. Unilaterale ambitioner er ikke nogen ambitioner, for kun når vi løfter i flok og følger de samme regler, er det nemt virkelig at spænde livremmen ind. Grundlaget for dette skal være en anden slags klimastrategi, nemlig en ensartet nedsættelse af de specifikke emissioner. Det udgør et system til udvikling af CO2-fri teknologi, der er uafhængig af konjunktursvingninger, og som altid belønner den part, der foretager reduktioner - i modsætning til vores nuværende emissionshandelsordning. Kina, Japan og USA m.fl. er interesseret i en sådan ordning, og også EU bør ajourføre sin egen strategi, så den afspejler den nuværende situation. Jeg vil også gerne spørge, om der er nogen fornuft i at holde fast i emissionshandelsordningen efter 2012, da det virker til, at der ikke kommer en sådan ordning på globalt plan, som kunne være blevet knyttet til vores egen ordning. Medmindre specifikationen og tildelingen af emissionskvoter er proportional, er det umuligt at undgå konkurrenceforvridning. Da vi for knap 10 år siden begyndte at udarbejde emissionshandelsdirektivet, blev hele ordningen markedsført over for os som en fremgangsmåde, hvorpå vi kunne forberede os til emissionshandel i global målestok. Vi fik noget ekspertise og høstede nogen erfaringer. De erfaringer har med sikkerhed kostet os dyrt, og fordelen for miljøet er slet ikke så indlysende. Reduktion af emissionerne kan gøres på en måde, der er mindre sårbar over for markedssvigt og spekulation. Mener Kommissionen, at der er nogen god grund til forsat at gå enegang?
Elżbieta Katarzyna Łukacijewska  
Topmødet i København, som vi deltog i som den toneangivende part på klimaområdet, var et nederlag og viste, at det kun er Europa, der er interesseret i at begrænse CO2-emissionerne. Fru Hedegaard har meddelt, at bekæmpelse af den globale opvarmning på trods af denne fiasko stadig skal være et centralt punkt i EU's politik. Vi er nu ved at opbygge en ny strategi inden topmødet i Mexico, så vi skal have svar på spørgsmålet om, hvad der gik galt for os, og gennemgå vores synspunkter og forventninger, fordi verden her og nu ikke er klar til at acceptere så store begrænsninger. Jeg har derfor tre spørgsmål til fru Hedegaard. For det første vil jeg gerne vide, hvordan vi kommer til at forhandle, og hvilke mål vi vil sætte os, således at topmødet i Mexico ikke ender på samme måde som topmødet i København. For det andet vil jeg gerne høre, om Kommissionen har efterprøvet oplysningerne om den globale opvarmning og de smeltende isbjerge i forbindelse med de vildledende og usande oplysninger, vi har fået fra en række forskere. For det tredje vil jeg spørge om, hvorvidt kommissæren er enig i min konklusion om, at uden USA's, Kinas, Ruslands og Indiens indforståelse med en markant reduktion i emissionerne er EU's indsats og de påløbne omkostninger forgæves?
Bogdan Kazimierz Marcinkiewicz  
Den grundlæggende udfordring for EU efter topmødet i København er hurtigst muligt at udarbejde noget, der er absolut nødvendigt - en kollektiv køreplan for COP 16-topmødet i Mexico. Mødet i København har fået os til at indse, at gode hensigter alene ikke er nok. Som følge af mødet i København kan vi drage følgende fire konklusioner. For det første vil EU ikke være fuldt ud effektivt, hvis vi kun fastsætter nogle rammer, man skal følge. Europa bør give udviklingslandene reel støtte, hvilket vil være i tråd med EU's ambitiøse emissionsmål. For det andet skal EU på ny indlede drøftelser med USA som led i en transatlantisk lederskabsalliance og med andre toneangivende verdensmagter. For det tredje bør EU indtage en mere rationel holdning til strategien vedrørende reduktion af CO2-emissionerne - med henblik på at reducere emissionerne, samtidig med at man undgår høje tilpasningsomkostninger. For det fjerde bør EU bestræbe sig endnu mere på at opbygge en effektiv lavemissionsøkonomi. Spørgsmålet til fru Hedegaard er ganske ligetil: Er der et politisk klima til en sådan ændring i Europa?
Rareş-Lucian Niculescu  
Jeg glæder mig over den store betydning, som er klimaforandringerne tillægges i meddelelsen fra Kommissionen med titlen "Europa 2020 - En strategi for intelligent, bæredygtig og inklusiv vækst".
Der er to aspekter, det er værd at fremhæve. For det første er investeringer i grønnere lav-CO2-teknologier et vigtigt redskab. Disse investeringer vil skåne miljøet, samtidig med at der også skabes nye erhvervsmuligheder og nye arbejdspladser. EU kan på det globale marked spille en vigtig rolle i denne sektor. Det andet aspekt er betydningen af flagskibsinitiativet "Et ressourceeffektivt Europa". Kommissionens opfordring til medlemsstaterne om at gøre brug af strukturfondene til at investere i at bygge energieffektive offentlige bygninger udgør så afgjort en del af løsningen. Jeg synes dog, vi er nødt til at udvise mindst lige så stor opmærksomhed over for boligbyggeriet, nærmere bestemt boligblokke, der er bygget for lang tid siden, og som i visse medlemsstater, navnlig i Østeuropa, er meget energislugende.
Rovana Plumb  
Jeg tror, vi har taget ved lære af det uheldige udfald i København. Som bevis på dette må vi tage vores strategi op til fornyet overvejelse, så vi kan nå frem til en juridisk bindende aftale i Mexico.
Det er nødvendigt at handle hurtigt for at omsætte den indgåede politiske aftale i praksis samt få aktiveret det beløb på 7,2 mia. EUR, der er afsat til "hurtig opstartsfinansiering" til udviklingslandene.
EU har ladet vide, at man gerne vil tilslutte sig aftalen og har som en oplysning afgivet et unilateralt tilsagn om at reducere EU's globale emissioner med 20 % i forhold til niveauet i 1990 og et betinget tilbud om at øge reduktionen til 30 %, hvis andre store CO2-udledere også indvilliger i at bidrage med en tilsvarende andel i forbindelse med den globale indsats for at reducere emissionerne.
40 stater har pr. 18. februar offentliggjort deres reduktionsplaner, og 100 har undertegnet aftalen, men det er ikke tilstrækkeligt.
Jeg opfordrer kraftigt den højtstående repræsentant og kommissæren for klima til snarest muligt at fremlægge en klimadiplomatistrategi samt EU og medlemsstaterne til at medtage klimaforandringspolitikker i alle bilaterale og multilaterale strategiske partnerskaber for at nå dette store mål.
Strategiske partnerskaber til bekæmpelse af klimaforandringer skal omfatte ngo'er og civilsamfundet.
Daciana Octavia Sârbu  
Til trods for skuffelsen i København gik det godt fremad, idet vi bl.a. sikrede kortfristet finansiering til udviklingslandene. Dette vil ikke alene være til konkret hjælp ude i virkeligheden. Det vil også gøre det nemmere at opbygge et tillidsforhold mellem partnere, der blev splittet i København.
I løbet af de næste måneder og år skal vi vise udviklingslandene, at vi vil indfri vores tilsagn om at finansiere tilpasnings- og modvirkningsforanstaltninger, og vi skal sikre os, at midlerne bruges bedst muligt til det rigtige formål.
Der skete også uhyre vigtige fremskridt i København med hensyn til overvågning, indberetning og verificering. Disse punkter hænger direkte sammen med opbygning af et tillidsforhold, fordi et sådant system vil gøre det muligt for os at se, at alle udfylder deres rolle, og vil gøre det muligt for os at afgøre, hvor effektive vores politikker er, og hvordan vi bør tilpasse dem fremover. EU er nødt til at fortsætte med sin emissionshandelsordning og diverse andre initiativer som f.eks. nedbringelse af energiforbruget i bygninger. Vi er nødt til at opfylde vores emissionsmål og vise, hvordan vi alle kan drage fordel af energibesparelser. Den bedste måde, hvorpå vi kan overbevise andre om at følge i vores fodspor, er ved at fremstå som et vellykket eksempel på en emissionsreduktionspolitik, der giver konkrete fordele for almindelige mennesker.
