Ünnepélyes ülés - Sir Jonathan Sacks
Elnök
(DE) Tisztelt Sacks főrabbi, Lady Sacks, biztos úr, hölgyeim és uraim! Nagy megtiszteltetés és öröm számomra, hogy körünkben üdvözölhetem a Nemzetközösség Egyesült Héber Kongregációjának főrabbiját és feleségét itt Strasbourgban, az Európai Parlament ünnepélyes ülésén, a kultúrák közötti párbeszéd 2008-as európai éve alkalmából. Köszöntöm Önt, Sir Jonathan, itt az Európai Parlamentben.
(Taps)
A kultúrák közötti párbeszéd évének első vendége Ahmad Badreddin Haszún sejk, szíriai főmufti volt, aki beszédet mondott a plenáris ülésen. Ezt követően I. Bartolomaiosz, konstantinápolyi ortodox ökumenikus pátriárka beszédét volt szerencsénk meghallgatni. Az ön mai beszédével, főrabbi, a zsidó, a keresztény és az iszlám vallás képviselőit egyaránt meghallgatjuk.
E vallások mindegyike sajátos módon járul hozzá a mai európai társadalomhoz, ahhoz, ami ma jellemzi azt. Ugyanez igaz a humanizmusra és a felvilágosodásra is. Még ha olyan szekularizált társadalomban élünk is, amelyben az állam és az egyház világosan különválik, azt kellőképpen elismerjük, hogy a szervezett egyházak fontos szerepet játszanak társadalmukban.
Ez nem csak az olyan konkrét területekre vonatkozik, mint a képzés, az egészségügy és a szociális szolgáltatások, de ugyanúgy vonatkozik etikai tudatunk fejlesztésére és az értékeink alakítására. Az Európai Unió értékközösség, amelynek legalapvetőbb értéke a minden emberben benne rejlő méltóság.
Tisztelt főrabbi, Ön szerzőként, professzorként, nagy jelentőségű tudósként és a zsidó hit egyik jelentős képviselőjeként is elismert a világban. Gyakran ír és beszél arról a veszélyről, amely az újra és újra fellángoló antiszemitizmus által fenyegeti társadalmainkat.
A múlt héten, az Európai Parlament brüsszeli ülésén, különleges emlékülést tartottunk, ahol az Európai Zsidó Kongresszus képviselőivel együtt emlékeztünk a 70 évvel ezelőtt történt Kristályéjszakáról. Akkor utaltam arra, hogy mi, itt az Európai Unióban feladatunknak és kötelességünknek tekintjük, hogy - minden kivétel és megalkuvás nélkül - fellépjünk a szélsőséges nézetek, a rasszizmus, az idegengyűlölet és az antiszemitizmus minden formája ellen, és az egész világon megvédjük a demokráciát, az emberi jogokat és az emberi méltóságot.
Tisztelt főrabbi - és ezzel beszédem végére érek -, Ön a The Dignity of Difference [A másság méltósága] című könyvében, amely a 2001. szeptember 11-i szörnyű események után egy évvel íródott, korunk egyik legfontosabb kérdését veti fel, azaz: tudunk-e együtt békében élni, és ha igen, hogyan? Nagy öröm és megtiszteltetés, hogy most arra kérhetem Önt, a Nemzetközösség Egyesült Héber Kongregációjának főrabbiját, hogy mondja el beszédét.
(Taps)
Sir Jonathan Sacks
a Nemzetközösség Egyesült Héber Kongregációjának főrabbija. - Tisztelt elnök úr, tisztelt képviselők! Nagy megtiszteltetés számomra, hogy ma beszélhetek Önökhöz, és különösen köszönöm Önöknek, hogy felvállalták a kulturális párbeszéd, e rendkívül fontos kezdeményezés megszervezését. Tisztelgek Önök előtt, és különösen az Önök jövőbe tekintő, bölcs és mélységesen emberséges elnöke, Hans-Gert Pöttering úr előtt. Engedjék meg - remélem ma ez lesz az egyetlen alkalom, hogy megsértem az állam és az egyház, a vallás és a politika szétválasztását -, engedjék meg, hogy imádkozzam és hálát adjak azért, hogy Isten megáldja Önöket és mindazt, amit tesznek. Köszönöm.
Zsidóként szólok Önökhöz, a legősibb folyamatosan jelen levő európai kultúra képviselőjeként. Először fel szeretném idézni, hogy az európai civilizáció 2000 évvel ezelőtt született egy párbeszéd során - az ókor két legnagyobb kultúrája, az ókori görög és a történelmi Izrael, Athén és Jeruzsálem közötti párbeszéd során. E két civilizációt a kereszténység hozta össze, amely Izraelből származott, de amelynek szent szövegei görög nyelven íródtak. Ez volt az Európát megalapozó párbeszéd. És az azt követő 2000 év során számos történelmi esemény volt e párbeszéd eredménye. Három ilyet szeretnék említeni.
Az első a 10. és a 13. század között történt al-Andalúzban, a spanyolországi Umayyadok által indított, nagy kulturális mozgalom során. Egy iszlám párbeszéddel kezdődött olyan gondolkodók részéről, mint Averroës, Platón és Arisztotelész filozófiai öröksége alapján. Az iszlám párbeszéd olyan zsidó gondolkodókra hatott, mint például Moses Maimonidész, a zsidó párbeszéd pedig keresztény gondolkodókra, akik közül a leghíresebb Aquinói Szent Tamás volt.
A kultúrák közötti párbeszéd második nagy mozzanata az olasz reneszánsz kezdetére tehető, amikor egy fiatal keresztény, Pico della Mirandola, Páduába utazott, ahol találkozott a zsidó tudóssal, Elia del Medigo rabbival, aki eredeti nyelven tanította neki a Héber Bibliát, a Talmudot és a kabbalát. Ebből a párbeszédből született a reneszánsz értékek leghíresebb kinyilvánítása, Pico Az emberi méltóságról című beszéde.
A harmadik, és mind közül a legmegrendítőbb párbeszéd a keresztények és a zsidók között zajlott a holokauszt után. Ezt Martin Buber filozófiája, a II. vatikáni zsinat és a Nostra Aetate inspirálta. Ennek eredményeképpen, csaknem 2000 évi távolságtartás és tragédia után, ma a zsidók és a keresztények a kölcsönös tisztelet jegyében barátokként találkoznak.
De ennél többet szeretnék mondani. Ha a Héber Bibliát olvasom, már a legelejétől hallom, ahogyan Isten párbeszédre szólít fel. Két szakaszra hívnám fel a figyelmüket. Nem tudom, hogyan sikerül majd ezt tolmácsolni, de remélem, azok is megértenek, akik a tolmácsolást hallgatják. A Biblia nyitó fejezeteiből két szakaszt szeretnék kiemelni, amelyeknek a jelentése 2000 éve elveszett a fordításban.
Az első szakaszban Isten látja, hogy az első ember egyedül van, és megteremti az asszonyt. Amikor a férfi először meglátja az asszonyt, elhangzik a szájából a Biblia első verse: "Ez már csont a csontomból, és hús a húsomból. Asszony [íssá] a neve, mivel a férfiből [ís] lett!” Nagyon egyszerű vers,, egy kicsit talán lenézőnek is tűnik, mintha a férfi lett volna az első teremtmény, a nő pedig csak egy másodlagos gondolat lett volna. A valós jelentés viszont abban rejlik, hogy a bibliai héber nyelvben két szót használtak arra, hogy "férfi”- az egyik az "Ádám”, a másik az "ís”.
Az iménti versben jelenik meg először az "ís” szó a Bibliában. Figyeljünk csak: "Asszony [íssá] a neve, mivel a férfiből [ís] lett!” Más szóval, a férfinek ki kell ejtenie az asszony nevét, még mielőtt tudná a sajátját. Tehát mielőtt azt mondom, hogy "én”, ki kell mondanom, hogy "te”. Azaz először el kell ismernem a másikat ahhoz, hogy valóban megismerjem önmagam.
(Hangos taps)
Ez az első dolog, amire a Biblia rámutat: az identitás párbeszédből születik.
A második szakasz nem sokkal ez után olvasható. Ez az első nagy tragédia, amely az első emberi gyermekekkel, Káinnal és Ábellel történik. Testvéri szeretet várunk, de helyette rivalizálás, majd gyilkosság, testvérgyilkosság történik. És e történet középpontjában - a Teremtés könyvének 4. részében - van egy vers, amelyet lehetetlen lefordítani, és minden angol nyelvű bibliában, amit csak olvastam, a vers nincs lefordítva, hanem csak körül van írva.
Szó szerint fogom lefordítani, és látni fogják, miért nem fordítja így senki. Szó szerint a héber szöveg így hangzik: "És Káin azt mondta Ábelnek, és megtörtént, amikor kinn voltak a mezőn, Káin rátámadt Ábelre, és megölte”. Azonnal láthatják, hogy azért nem lehet lefordítani, mert a szöveg úgy szól: "és Káin azt mondta” - de azt nem említi, hogy mit mondott. A mondat nyelvtanilag nem helyes. Hiányos a mondatszerkezet. A kérdés pedig az: miért? A válasz egyszerű: a Biblia a legmegrázóbb módon jelzi, egy hiányos mondattal, hogyan szakadt meg a párbeszéd. És mit olvasunk azonnal ez után? "Káin rátámadt testvérére, Ábelre, és megölte”. Egyszerűen fogalmazva: ahol már nincsenek szavak, ott kezdődik az erőszak. A párbeszéd az egyetlen módja természetünk legrosszabb angyalainak legyőzésének.
(Hangos taps)
A párbeszéd tehát az emberi kapcsolatok kettős aspektusát bizonyítja, legyen szó emberek, országok, kultúrák vagy vallások közötti párbeszédről. Közös tulajdonságaink egyrészről, és különbségeink a másikról. Ami közös bennünk és ami csak a miénk.
Hadd fogalmazzak egyértelműen: ha teljesen különbözőek lennénk, nem lennénk képesek kommunikálni, de ha teljesen egyformák lennénk, akkor semmi mondanivalónk nem lenne.
(Taps)
És ez az, amit a párbeszédről mondani akartam, bár azt hozzátenném, hogy előfordulhat, hogy a párbeszéd kevésnek bizonyul. Mint tudják, hogy 18. század vége és 1933 között létezett párbeszéd a zsidók és a németek között, csakúgy mint ahogyan párbeszéd, sőt, barátság volt a hutuk és a tuszik között Ruandában, vagy a szerbek, a horvátok és a muszlimok között Boszniában és Koszovóban. A párbeszéd összehoz bennünket, de nem tarthat mindig össze, ha más erők szét akarnak szakítani.
Ezért mondanék most egy másik szót, amely fontos szerepet kapott a szétmorzsolódott társadalmak egyesítésében. Ez a szó a "konvent”. Kiemelt szerepe volt az európai politikában, például a 16. és 17. századi Svájcban, Hollandiában, Skóciában és Angliában. A konvent a kezdetektől napjainkig az amerikai kultúrának is része, az 1620-as Mayflower-szerződéstől a John Winthorp által 1631-ben az Arabella fedélzetén elmondott beszédig, egészen napjainkig. Nem tudom, hogy Barack Obama mit fog mondani a beiktatási beszédében, de az biztos, hogy említeni fogja vagy utalni fog a konvent fogalmára.
A konvent, azaz a "szövetség” természetesen a Héber Biblia egyik kulcsszava, ennek pedig egyszerű oka van: a bibliai Izrael 12 törzsből jött létre, amelyek mindegyike ragaszkodott saját, önálló identitásának megőrzéséhez.
Mi is az a szövetség? A szövetség nem egyenlő a szerződéssel. A szerződés egy meghatározott időszakra szól, konkrét célt szolgál, két vagy több fél között, akik saját hasznukat keresik. A szövetség határozatlan időre jön létre két vagy több fél között, akiket a hűség és a bizalom tart össze, és céljuk az, hogy együtt olyat valósítsanak meg, amire egyedül nem lennének képesek. A szerződés olyan mint egy alku; a szövetség olyan mint a házasság. A szerződés a piachoz, az államhoz, a gazdasághoz és a politikához kapcsolódik - olyan területekhez, ahol jelen van a verseny. A szövetség a családokhoz, közösségekhez, jótékonysági szervezetekhez kapcsolható - olyan területekhez, ahol az együttműködés a lényeg. A szerződés te és énköztem - két különálló egyén - között jön létre, míg a szövetség rólunk szól: közös tulajdonunk. A szerződés érdekekről szól; a szövetség az identitásról. És itt az alapvető különbség - amely nem érvényesül elég világosan az európai politikában - a társadalmi szerződés és a társadalmi szövetség között: az előbbi létrehozza az államot, míg az utóbbi társadalmat teremt.
(Taps)
Társadalom létezhet állam nélkül - erre volt már példa a történelemben -, de létezhet-e állam társadalom nélkül, úgy, hogy semmi sem tartja össze az embereket? Nem tudom. Többféle módon össze lehet tartani az embereket: erőszakkal, félelemmel, a kulturális különbségek elfojtásával, vagy úgy, hogy mindenkitől elvárjuk az alkalmazkodást. De ha azt választjuk, hogy tiszteletben tartjuk a különböző kultúrák integritását, ha tisztelettel fordulunk afelé és elismerjük, amit - ahogyan azt az elnök úr is említette - a másság méltóságának nevezek, akkor a társadalom létrehozásához szövetségre van szükség.
A szövetség visszahozza az együttműködés nyelvét egy olyan világba, amelyet a verseny határoz meg. Nem csupán a jogokról, a felelősségről is szól. A jogok nagyon fontosak, de olyan konfliktusokat teremtenek, amelyeket nem tudnak megoldani: az élethez való jog a választás jogával szemben; az én szabadsághoz való jogom a te emberi méltósághoz való jogoddal szemben. Az erkölcsi világban a jogok felelősség nélkül olyanok, mint a gazdasági válságot előidéző rossz hitelek.
(Hangos taps)
A szövetség gondolkodásra késztet bennünket a kölcsönösségről. A szövetség azt mondja nekünk: tisztelnünk kell másokat, ha azt szeretnénk, hogy mások tiszteljenek bennünket; tiszteletben kell tartanunk mások szabadságát, ha azt akarjuk, hogy ők tiszteletben tartsák a miénket. Európának egy új szövetségre van szüksége, és ennek létrehozását most kell elkezdenünk.
(Taps)
Most, a pénzügyi válság és a gazdasági recesszió idején, mivel a nehéz időkben az emberek mindig tudatára ébrednek annak, hogy közös a sorsunk.
Ézsaiás próféta megjövendölte azt a napot, amikor az oroszlán és a bárány együtt fog élni. Ez eddig nem vált valóra. De volt egy állatkert, ahol egy oroszlán és egy bárány együtt lakott egy ketrecben, és egy látogató azt kérdezte a gondozótól: "Ez hogy lehet?” A gondozó azt válaszolta: "Egyszerűen. Csak minden nap hozni kell egy új bárányt!”.
(Nevetés)
De volt olyan idő, mikor az oroszlán és a bárány valóban együtt élt. És mikor volt ez? Noé bárkájában. És miért volt ez? Nem azért, mert eljutottak volna Utópiába, hanem mert tudták, hogy ezt kell tenniük, ha nem akarnak megfulladni.
Múlt hét csütörtökön - hat napja - a canterburyi érsekkel egy missziót vezettünk, amelyben Nagy-Britannia minden vallásának vezetője részt vett: a muszlimok, a hinduk, a szikhek, a buddhisták, a dzsainisták, a zoroasztriánusok, valamint a Baha'i közösség vezetői. Együtt elutaztunk egy napra Auschwitzba. Ott együtt sírtunk, együtt imádkoztunk, tudván, hogy mi történik, ha nem tiszteljük azok emberi mivoltát, akik mások, mint mi.
Isten sok nyelvet és sok kultúrát adott nekünk, de csak egy világot, ahol együtt kell élnünk - és e világ nap mint nap egyre kisebb lesz. Talán mi, Európa országai és kultúrái, dicsőséges sokféleségünkben, együtt létrehozhatjuk az új európai remény szövetségét.
(A Parlament felállva tapsolja a felszólalót).
Elnök
Sir Jonathan, az Európai Parlament nevében, szeretném megköszönni Önnek ezt a nagyon fontos üzenetet, amit elmondott, és amely rendkívül értékes hozzájárulás a kultúrák közötti párbeszédhez.
Beszélt a kölcsönös tiszteletről, arról, hogy el kell fogadnunk a másikat. És azt hiszem, pontosan ez az, amit megtanultunk az európai történelemből. Ön azt mondta, hogy sokkal több olyan dolog van, ami egyesít minket, mint ami szétválaszt. Ez az az elv - és Ön ezzel zárta a beszédét -, amely elkötelezettségünk alapját képezi, egy erős, demokratikus Európai Unió iránti elkötelezettségünkét, amely az emberi méltóság tiszteletben tartására épül.
Sir Jonathan, köszönjük Önnek ezt a nagyszerű üzenetet. A legjobbat kívánjuk Önnek, az Ön által képviselt vallásnak, és azt kívánjuk, hogy minden vallás békében éljen itt, Európában és az egész világon. Köszönöm, Sir Jonathan.
(Taps)
