Det femte världsforumet för vatten i Istanbul, 16-22 mars 2009 (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en debatt om en muntlig fråga till kommissionen från Josep Borrell Fontelles, för utskottet för utveckling, om det femte världsforumet för vatten i Istanbul, den 16-22 mars 2009 - B6-0015/2009).
Pierre Schapira
Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Om några dagar kommer en delegation från parlamentet att resa till Istanbul för att delta i det femte världsforumet för vatten, ett evenemang som kommer att sammanföra alla globala aktörer med intresse för vatten: FN-organ, utvecklingsbanker, stater, yrkesorganisationer, icke-statliga organisationer och lokala myndigheter.
Vid en tidpunkt då vatten håller på att bli en alltmer sällsynt resurs, och då klimatförändringens hastighet gör att vi väntar oss alltfler konflikter om tillgången till vatten, vill jag förbereda mig för detta möte genom att lägga fram en kraftfull text till omröstning i parlamentet, i syfte att lägga grunden för EU:s insatser på detta område.
Som ni vet är situationen allvarlig. Bristen på vatten har spridit sig bortom de traditionella torrområdena. Tillgången till vatten, vars kvalitet ständigt försämras, har blivit en angelägenhet för oss alla. FN:s statistik talar för sig själv: En miljard människor saknar tillgång till säkert dricksvatten, två och en halv miljard människor saknar tillgång till sanitära anläggningar, fem tusen barn under sex år dör varje dag till följd av sjukdomar som orsakats av brist på rent dricksvatten eller sanitära anläggningar, eller på grund av vattnets bristande kvalitet.
Skandalen är att de första offren alltid är de fattigaste. Bristen på tillgång till vatten, vilket kommer att bli en av de huvudsakliga utmaningarna under de kommande åren, skulle kunna fördröja uppnåendet av millennieutvecklingsmålen ytterligare. Nästa världsforum för vatten måste bli ett tillfälle för att gemensamt hitta lösningar för att bemöta denna enorma utmaning.
Min första prioritering var att betona att vatten är en av mänsklighetens gemensamma resurser som borde vara en allmän rättighet. Det är den första punkten i den föreslagna resolutionen, och den är livsviktig, eftersom den politik vi genomför är beroende av denna punkt. Att komma ihåg denna grundläggande princip innebär att man säger nej till att omvandla vatten till en vara, eftersom vi tyvärr alltför väl känner till de katastrofala följderna av ett sådant förfaringssätt.
Av rapporten från FN:s utvecklingsprogram för 2006 framkommer att det har funnits uppenbara orättvisor. Bristen på distributionssystem har ofta resulterat i en brist på säkert dricksvatten för de mest missgynnade grupperna. Följaktligen blir miljontals människor tvungna att söka sig till inofficiella källor som, inberäknat mellanhänder, tillämpar priser som är fem eller tio gånger högre.
Vi kämpar för att säkert dricksvatten och sanitära anläggningar ska bli tillgängliga för alla. Detta innebär att vatten måste förbli under statlig kontroll, för bara på så vis kan det gemensamma intresset garanteras. Det är denna princip som bör vägleda oss i utformningen av vår politik, och det gläder mig att man i resolutionen hänvisar till den.
Med hjälp av statligt ingripande kan man definitivt lösa problemen med tillgång till vatten. Ett prissystem som är rättvist och hållbart för alla skulle vara mindre kostsamt för fattiga människor än om de var tvungna att ta sin tillflykt till den inofficiella sektorn, och dessutom skulle det möjliggöra investeringar i nödvändig infrastruktur.
Detta mål kan endast uppnås om vi alla bidrar. Offentligt utvecklingsbistånd måste därför användas tillsammans med resurser från lokala myndigheter, banklån, privat kapital och innovativa partnerskap.
Jag skulle i synnerhet vilja betona betydelsen av en finansiering som grundar sig på solidaritet, så som har blivit fallet enligt Oudin-lagen i Frankrike. Genom lagen ges lokala myndigheter möjlighet att ta ut en cent per kubikmeter från användarnas vattenräkning för att finansiera internationella samarbetsåtgärder som uteslutande är ägnade åt vatten.
Fru kommissionsledamot! Är kommissionen beredd att främja utvecklingen av ett sådant instrument? En sådan utveckling måste vara i linje med konceptet kollektiva nyttigheter, och därför gläder det mig att man i resolutionstexten påpekar att offentlig-privata partnerskap ska definieras noga och regleras.
Sedan förra världsforumet har de lokala myndigheternas roll erkänts av alla berörda parter, däribland parlamentsledamöter och ministrar. Nästa forum i Istanbul kommer att utmärkas av två viktiga framsteg, nämligen undertecknandet av ett avtal om vatten mellan lokala myndigheter och anordnandet av två temadagar som uteslutande kommer att ägnas åt de lokala myndigheternas roll.
Är ni beredd att dra nytta av de lokala myndigheternas väldiga reserv av expertis och av mänskliga och finansiella resurser för att främja partnerskapet mellan nord och syd? Med sina framgångsrika erfarenheter och sin tekniska kompetens är städer i nord angelägna om att hjälpa sina motparter i utvecklingsländerna.
Slutligen har FN i dag offentliggjort en rapport om vatten där man visar några skrämmande scenarier inför framtiden. Till följd av den dubbla belastningen från såväl demografisk tillväxt som klimatförändring har vattenkrisen förvärrats av att de politiska reaktionerna inte varit tillräckliga. Trots att vatten är den prioriterade frågan för all utvecklingspolitik ägnas bara 6 procent av det internationella biståndet åt det.
Därför vill jag att EU, parlamentet och kommissionen ska förmedla ett starkt budskap till människorna i syd, för denna orättvisa när det gäller tillgången till vatten får inte fortsätta.
Talmannen
Jag vill göra en kort personlig kommentar. Jag hoppas verkligen att vatten även fortsättningsvis kommer att förbli en gemensam resurs och en rättighet för alla.
Androulla Vassiliou
ledamot av kommissionen. - (EN) Fru talman! För det första skulle jag vilja be om ursäkt för min kollega Louis Michels räkning, som inte själv kunde vara här eftersom han är i Kongo. Det är ändå ett stort nöje för mig att ta upp dessa frågor, eftersom de är så viktiga.
Kommissionen instämmer helt i att tillhandahållandet av vatten och sanitet är något som naturligast hanteras på lokal nivå, genom lokala myndigheter, kommuner och samhällen. Vi måste dock inse att det förekommer brister på dessa olika nivåer, särskilt i svagare länder där tillhandahållandet av grundläggande tjänster inte är högprioriterat.
Förra året fokuserade man vid de europeiska utvecklingsdagarna här i Strasbourg på lokala myndigheters roll, vilka har en central roll för tillgången till nödvändiga tjänster, samt på betydelsen av lokalt styre och medborgarinflytande. Detta är uppenbarligen en central fråga för vattensektorn och kommissionen arbetar, med hjälp av olika instrument, för att öka stödet till lokala myndigheter och stärka partnerskapet mellan lokala aktörer från nord och syd.
På EU-nivå baseras den europeiska vattenpolitiken också på principen om god förvaltning, vilket innebär att man låter medborgare, lokalsamhällen, icke-statliga organisationer och intressenter delta och ha inflytande. Detta speglas inte bara i ramdirektivet om vatten utan också i initiativ såsom EU:s vatteninitiativ som inleddes vid världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg, där ett av målen är stärkandet av de lokala aktörernas roll.
I Afrika, där millennieutvecklingsmålen i samband med vatten och sanitet fortfarande inte är tillfredsställande, behövs större investeringar, och kommissionen har visat sitt politiska åtagande genom att inrätta en finansiell mekanism.
Mekanismen för vatteninvesteringar på en halv miljard euro har möjliggjort en mobilisering av dubbla beloppet genom medfinansiering av ett stort antal program för att förbättra situationen vad gäller vatten, sanitet och hygien för miljontals personer. Den har också bidragit till att förbättra vattenförvaltningen och vattenhanteringen i AVS-länderna. Inriktningen på lokala aktörers deltagande har varit ett av mervärdena med denna mekanism.
EU kommer vid ministerdelen av världsforumet för vatten att företrädas av det nuvarande tjeckiska ordförandeskapet. I det uttalande som håller på att utarbetas behandlas bland annat behovet av god förvaltning genom kapacitetsutveckling och institutionella reformer på alla nivåer.
Kommissionens politik, som antogs 2002, främjar integrerad hantering av vattenresurserna i utvecklingsländer. Det är inom denna ram som de olika formerna av vattenanvändning - såsom dricksvatten, sanitet, bevattning etc. - måste hanteras för att uppnå en optimal fördelning av nyttan mellan alla användare.
Bästa praxis på detta område, som grundas på olika erfarenheter av gröna bälten kring städer, särskilt i Afrika, analyseras för närvarande i samband med initiativet för en grön vägg för Sahara och Sahel (”Great Green Wall for the Sahara and the Sahel”), som en del av en genomförbarhetsstudie med stöd från Europeiska kommissionen. Ytterligare stöd till detta initiativ kommer att övervägas inom ramen för Afrika-EU-partnerskapet om klimatförändring.
Jag är nöjd över att kunna meddela att mekanismen för vatteninvesteringar kommer att fortsätta inom ramen för den tionde Europeiska utvecklingsfonden och att 200 miljoner euro har avsatts för detta ändamål. Medlemsstaterna uppmanas att bidra med ytterligare finansiering.
Kommissionens strategi grundas på en integrerad ram för samarbete med partnerregeringar, EU-medlemsstater och alla berörda aktörer.
Mekanismen för vatteninvesteringar kompletterar de nationella programmen genom möjligheten att arbeta med decentraliserade aktörer och utveckla innovativa lösningar. Vid de pågående förberedelserna med den tionde Europeiska utvecklingsfondens mekanism för vatteninvesteringar har man särskilt identifierat den potential som finns hos offentliga vattenoperatörer, som globalt sett tillhandahåller över 90 procent av alla vatten- och sanitetstjänster.
Därmed utgör offentlig-privata partnerskap potentiellt en mycket kostnadseffektiv strategi för att främja den relevanta principen om ”god förvaltning” inom AVS-ländernas vattensektorer, med potentiellt långsiktiga och hållbara effekter på institutionella och organisatoriska förändringar. Sådan partnersamverkan - till exempel i form av utbildning och tekniskt stöd - kan vara ett effektivt sätt att främja principen om god förvaltning inom AVS-ländernas vattensektorer.
Låt mig slutligen bekräfta att biståndseffektiviteten och arbetsfördelningen diskuteras med de relevanta partnerna inom mekanismerna för EU:s vatteninitiativ. En kartläggning av EU:s utvecklingsstöd inom vattensektorn har genomförts för att förbättra denna pågående dialog. Det faktum att vissa länder är mindre populära i biståndshänseende är en viktig fråga inom vattensektorn och kommissionen kommer att ta hänsyn till detta vid utarbetandet av den nya mekanismen för vatteninvesteringar inom ramen för den tionde Europeiska utvecklingsfonden.
José Ribeiro e Castro
Fru talman, fru kommissionsledamot! Jag skulle vilja upprepa Eija-Riitta Korholas ord här i parlamentet för flera år sedan, den 13 mars 2006. Hon beskrev situationen när det gäller tillgången till rent vatten så här: ”Siffrorna är alarmerande: 3 900 barn dör varje dag på grund av bristen på rent vatten. En femtedel av världens befolkning, ungefär 1,1 miljarder människor, lider brist på rent vatten. Samtidigt saknar mer än 40 procent lämpliga vatten- och avloppssystem.”
Det har gått tre år sedan det uttalandet och vad har hänt? Det som har hänt är att det globala scenariot oroväckande nog är precis detsamma, vilket oundvikligen är oroande. Vi står nu inför en allvarlig kris inom grundläggande sanitet som rör oss alla. Jag skulle vilja påpeka att det här problemet framför allt drabbar de fattigaste och minst utvecklade regionerna i världen, inte minst Afrika söder om Sahara. Detta område är fortfarande hårdast drabbat av dålig vattenkvalitet, särskilt i stadsområden och i de slumområden som omger de större städerna. Problemet är emellertid omfattande. Jag har här en Unicef-broschyr från 2001. Det som står i den stämmer dock på det stora hela fortfarande och är slående. Vad får vi veta? Vi får veta att denna miljard människor är utspridd över i stort sett hela världen. Denna miljard människor har inte tillgång till rent vatten: 4 procent i Mellanöstern och Nordafrika, 4 procent i Central- och Östeuropa, 19 procent i Sydasien, 25 procent i Afrika söder om Sahara och 42 procent i Östafrika och Stillahavsområdet. Om vi tittar på siffrorna inom vart och ett av dessa områden är det regionerna i Östafrika och Stillahavsområdet samt Afrika söder om Sahara, som uppvisar alarmerande siffror. Där har 24 respektive 43 procent av befolkningen fortfarande, i början av årtiondet, år 2000, inte tillgång till rent och säkert vatten.
Det är viktigt att komma ihåg vilka hälsoeffekter, vissa av dem dödliga, som kommer av denna brist på vatten och hur de påverkar utvecklingen och framstegen för de befolkningsgrupper som saknar tillgång till denna nödvändiga vara, både när det gäller kvalitet och kvantitet. Bristen på tillgång till vatten skapar också spänningar vid gränserna som riskerar att bli mer akuta om ingenting görs för att förhindra dem.
EU, som global aktör och som exempellös bidragsgivare till världens insatser för att hantera problemet, kan inte avstå från att delta i de stora debatterna om den här frågan. Jag välkomnar kommissionsledamotens rapporter till oss här i parlamentet. Jag välkomnar därför även anordnandet och EU:s deltagande vid det femte världsforumet för vatten. Det kommer att ge alla huvudaktörerna ytterligare en möjlighet att debattera frågan objektivt och att utarbeta en tydlig strategi för att ta itu med problemet. Jag kan inte annat än att stödja insatsen, vilket hela utskottet för utveckling också har gjort, när det gäller att främja subsidiariteten. Dessutom stöder jag också vårt utskotts övriga intressen, eftersom det finns många skyldigheter i det hänseendet på lokal nivå. Vatten är en livsnödvändig vara för var och en av oss och för hela mänskligheten.
Inés Ayala Sender
Fru talman! Jag är på det hela taget nöjd med att det femte världsforumet för vatten ska hållas i Istanbul och framför allt att EU ska delta med en delegation från kommissionen och en från Europaparlamentet. Jag inser och instämmer också i behovet av att stödja de lokala myndigheterna i deras försök att upprätta system för demokrati och medbestämmande och att förbättra och hitta nya lösningar för vattenförvaltningen samt att stödja decentraliseringsprocessen.
Det främsta och centrala målet med allt detta är att skydda den grundläggande rätten till vatten och sanitetstjänster. Detta måste dock naturligtvis ske i enlighet med principerna för hållbar utveckling. I EU anges detta som en referenspunkt i ramdirektivet för vatten och utvecklingen ska baseras på millennieutvecklingsmålen.
Jag måste säga att allt detta - och detta kommer jag i morgon att presentera i ett ändringsförslag som jag hoppas att parlamentet kommer att anta - debatterades förra hösten vid världsutställningen Expo 2008 i Zaragoza, som dessutom var första gången som Europaparlamentet deltog på lika villkor vid sidan av kommissionen. Vid världsutställningen debatterade över 2 000 experter i vattentribunen och frivilligorganisationer i forumet Agora, samt delegationerna från kommissionen och parlamentet. Det blev en stor debatt och det kom många intressanta, kreativa förslag om vattenförvaltningen.
Detta formaliserades i Zaragoza-stadgan som antogs den 14 september 2008. Den innehåller 17 punkter och jag skulle vilja lyfta fram några av dem. I stadgan föreskrivs att
tillgången till dricksvatten och sanitet är en mänsklig rättighet som alla myndigheter måste garantera,
tillgången till vatten har en mycket stor inverkan på utvecklingen,
klimatförändringen enligt prognoserna kan förändra tillgången till och efterfrågan på vatten över hela världen,
en hållbar livsmedelsproduktion är direkt förknippad med en effektiv vattenanvändning,
avrinningsdistrikt är den bäst lämpade miljön för att utvinna vatten och genom att förvalta dem på ett bra sätt kan man lösa konflikter mellan länder, regioner och användare, och slutligen att
myndigheterna måste ta initiativ till att främja den lagstiftning och de åtgärder som behövs för att se till att alla har tillgång till vatten.
Jag uppmanar kommissionsledamoten att beakta slutsatserna i Zaragoza-stadgan som vi, kommissionen och parlamentet, var med och tog fram tillsammans med experter, frivilligorganisationer och sammanslutningar. Jag uppmanar också kommissionsledamoten att tänka på att världsutställningen i Zaragoza faktiskt var ett forum för förberedande debatt inför det femte världsforumet för vatten i Istanbul.
Jag anser att det är värdefullt att införliva stadgans och vattentribunens slutsatser i EU:s diskussions- och debattunderlag som vi, som Europeiska unionen, visar upp i paviljongen vid världsutställningen.
Roberto Musacchio
Fru talman, mina damer och herrar! För två år sedan höll vi en debatt här i parlamentet och antog en sträng resolution om vatten med anledning av det fjärde världsforumet i Mexico City. Vi skrev då att vatten måste anses vara en mänsklig rättighet och att vi måste utarbeta en aktiv politik för att förverkliga denna rättighet genom olika former av samarbete mellan den offentliga och den privata sektorn, där man framför allt fokuserar på de lokala samfunden.
Tyvärr fick resolutionen inte stöd av kommissionen som deltog i Mexico City - och jag vill påminna kommissionsledamoten om det i dag - trots att den lovordades av många länder, framförallt i Latinamerika. Den här typen av forum har ofta en privat struktur, vilket tyvärr även var fallet den här gången. Nu har vi möjlighet att skicka en parlamentsdelegation till Istanbul och det vore fördelaktigt om vårt deltagande där ledde till en lika kraftfull resolution som den från 2006. Vi är inte riktigt där ännu, varför jag lägger fram de här ändringsförslagen.
Vi måste nå en verklig vändpunkt i vattenfrågan. Den fruktansvärda statistiken om vattenbristen är välkänd och den lär förvärras till följd av klimatförändringen. Det är också inom klimatförändringen som det behövs nya åtgärder. Klimatförändringen försvårar tillgången till vatten och en bristande tillgång till vatten förvärrar i sin tur klimatförändringen. Så förutom rättighetsfrågan och samarbetet mellan den offentliga och den privata sektorn måste vi även försöka bygga starka band med Kyotoprotokollet. FN måste vara en central aktör i frågor som rör vatten. Ett särskilt FN-organ skulle kunna få i uppdrag att ha hand om vattenförvaltningen, vilket skulle leda till att vi kan komma från den privata filosofi som fortfarande råder i det nuvarande forumet. Det skulle bidra till att främja sambandet med viktiga konventioner om klimatförändring och ökenspridning som ingår i FN:s ansvarsområde.
Då kommer det naturligtvis att behövas tillräckligt med finansiella medel. Dessa skulle kunna komma från allmänna skatter och avgifter, till exempel på mineralvatten, som till och med vi här i parlamentet - och det vill jag påpeka för mina kolleger - använder i alltför stor omfattning. Vi måste motverka privatiseringen av vattnet. En privatisering skulle innebära att tillgången till en nödvändig resurs inte längre blir en rättighet utan en marknad. Jag anser att hela Europas historia visar att det är det offentliga som har garanterat oss rätten till vatten i våra hem, vilket inte sker på andra kontinenter som i allt större utsträckning tenderar att låta den privata sektorn nästla sig in på området.
Det här är praktiska frågor men de har även mycket stor moralisk betydelse. Det är inte någon slump att stora sekulära, men även religiösa, rörelser och kändisar kämpar för rätten till vatten. Under den senaste tiden, och många gånger under de senaste åren, har globala aktionsgrupper kunnat hålla viktiga sammanträden här i Europaparlamentets kammare - och det med rätta, vilket jag tackar talmännen för. Vid det senaste av dessa sammanträden lade man fram en idé om ett riktigt protokoll om rätten till vatten, vilket jag är övertygad om att vi alla bör stödja.
Filip Kaczmarek
(PL) Fru talman! De flesta av oss kan ta fri tillgång till vatten för givet. Vi använder stora mängder vatten varje dag. Man bör dock komma ihåg att en sjättedel av jordens befolkning, det vill säga över en miljard människor, enligt Världshälsoorganisationens (WHO) beräkningar inte har tillgång till vatten som uppfyller en grundläggande minimistandard när det gäller renhet. Detta innebär att miljontals människor lider av törst och dör till följd av sjukdomar efter att ha druckit förorenat vatten i 2000-talets civilisation. Jag var i Lagos nyligen, den största staden i Afrika, där knappt 1 procent av invånarna har tillgång till rinnande vatten.
Den här typen av statistik är fasansfull. Trots det hamnar vattenproblemet inte på tidningarnas förstasidor, det väcker inte mediernas allmänna intresse och är inte ett diskussionsämne eller en tvistefråga, som till exempel aids, kampen mot malaria eller den globala uppvärmningen. Det beror säkert på att problemet bara drabbar 2 procent av européerna, medan det drabbar 27 procent av människorna i Afrika. Bara i Afrika beräknas fler människor dö varje år av sjukdomar till följd av att ha druckit smutsigt vatten än av aids och malaria tillsammans.
Man kan därför säga att bristen på tillgång till dricksvatten inte dödar på ett uppseendeväckande sätt som gör att den får någon större uppmärksamhet i medierna och inte väcker ett lika brett intresse som en katastrof som t.ex. en jordbävning, en tsunami, en översvämning eller väpnade konflikter. Faktum är, som José Ribeiro e Castro redan har sagt, att 6 000 barn i genomsnitt dör varje dag av sjukdomar till följd av brist på vatten. Detta innebär att ett barn dör var femtonde sekund. Kan ni tänka er hur världen skulle reagera, vilka insatser som skulle göras, vilken uppslutning det skulle bli och vilken målmedvetenhet vi skulle se om det här hände i Europa och inte i Afrika söder om Sahara eller i Asien?
Problemet med tillgången till vatten är således inte bara ett problem för utvecklingsländer utan även för utvecklade länder. En allmän tillgång till dricksvatten är en förutsättning för att länder ska kunna utvecklas och för att bekämpa fattigdomen. Om det behovet inte tillgodoses är det ingen idé att tala om att förbättra sjukvården eller utbildningen. Om vi inte kan garantera att jordbruket eller enkla industrier får det vatten som de behöver är hela samhällen dömda att kämpa för sin överlevnad varje dag. Detta leder till väpnade konflikter, migration och destabilisering. Det hindrar med andra ord utvecklingen och ökar skillnaderna i utveckling.
Politiker kommer också att delta i det forum som vi diskuterar. De kommer att diskutera viktiga aktuella frågor. En av dessa frågor är situationen i Darfur, där president Omar al-Bashir utvisar organisationer som bland annat har hjälpt till att se till att människorna i Darfur har tillgång till vatten. Det kommer därför att finnas tillfälle att övertala bland annat president Omar al-Bashir att låta internationella organisationer se till att folket i Darfur får tillgång till vatten.
Giulietto Chiesa
(IT) Fru talman, mina damer och herrar! Precis som Roberto Musacchio vill jag också påminna er om att parlamentet i februari, tillsammans med Mikhail Gorbatjovs World Political Forum, var värd för en konferens med ett meningsfullt namn: ”Peace with Water”. Denna konferens mynnade ut i en överenskommelse om ett världsprotokoll för vatten som förtjänar ett allvarligt övervägande. Samtliga större politiska grupper i parlamentet ställde sig bakom protokollet, men utskottet för utveckling som har utarbetat det här dokumentet tycks har ignorerat det.
Jag tror inte att det var någon slump. Den text som vi debatterar i dag förefaller faktiskt svag och vag på alla de viktiga punkter som kommer att stå på agendan i Istanbul. Ta till exempel vatten som en grundläggande mänsklig rättighet. Om det är en rättighet - och det vore absurt att förneka att det är det - så kan det inte samtidigt vara en vara. En rättighet kan inte köpas eller säljas i ett fritt samhälle. En rättighet kan endast köpas i ett slaverisamhälle. Vi är dock alla medvetna om att stora privata intressen vill lägga beslag på denna rättighet. Så vad kommer EU att säga i Istanbul? Vem, som det till exempel står i skäl J, behöver öka vattnets ekonomiska prioritet? Det här är ett utmärkt exempel på en tvetydig formulering. Är staten, eller det offentliga ägandet, vidare den enda aktören i vattenpolitiken? Eller, som det står i punkt 12 i resolutionen, är den en ”viktig aktör”? Vad betyder den satsen egentligen? För övrigt motsäger den punkt 2 i samma dokument där det med rätta står att vatten är en ”kollektiv nyttighet” som bör stå ”under offentlig tillsyn”.
Vårt samhälles utvecklingsmodell befinner sig alltså mitt i en allmän kris. Trots det håller vi fortfarande fast vid en idé om en marknad som tillskansar sig naturen för privat vinning. Slutligen finns det en annan mycket svag punkt. Dokumentet innehåller inte några förslag om hur vi ska organisera vattenförvaltningen i världen. Ovannämnda överenskommelse innehöll dock ett förslag till ett världsorgan som upprepas i ett av de ändringsförslag som jag kommer att rösta på.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Fru talman! Det femte världsforumet för vatten bör utgöra ett tillfälle att arbeta för att inrätta system för offentlig vattenförvaltning som är effektiva, öppna, reglerade och förenliga med målen om hållbar utveckling för att tillgodose samhällets behov. De lokala myndigheterna kommer att få en särskild roll och särskilda uppgifter på området. Dessutom har livsmedelskrisen visat att det finns ett behov av att utveckla ny teknik, till exempel för bevattning av jordbruksområden. Samtidigt är det viktigt att se till att man använder naturliga gödningsmedel, eller gödningsmedel som snabbt bryts ned i marken och inte rinner ned i grundvattnet.
Slutligen undrar jag hur kommissionen tänker agera utifrån Europaparlamentets begäran i resolutionen av den 15 mars om det fjärde världsforumet för vatten när det gäller stöd för och sätt att gemensamt finansiera vattenförvaltningen? Vattenproblemet är den viktigaste utmaning som världen och EU står inför.
Alessandro Battilocchio
(IT) Fru talman, mina damer och herrar! Mina kolleger har rätt, siffrorna är alarmerande och kräver allvarlig eftertanke. Många, alltför många, människor i världen förvägras fortfarande sin grundläggande rätt till vatten. På senare år har regleringen på området utökats väsentligt. I Istanbul skulle jag dock vilja se att man uppmärksammade behovet av att rationalisera de många internationella organ som medverkar i styrningen, förvaltningen och tillsynen av världsdynamiken kring vatten och vars insatser och behörigheter ofta överlappar varandra för närvarande. Denna reform kan inte skjutas upp längre.
Jag hoppas också att man vid det femte världsforumet för vatten erkänner att vatten är en global offentlig resurs och att denna idé får stöd, som åtföljs av lämplig politik om hur denna resurs ska skyddas och användas, om offentligt ägande och distributionsförfaranden.
Marie Anne Isler Béguin
(FR) Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag anser att vi här i parlamentet tillsammans har upprepat samma saker i åratal.
Jag tycker att allting redan har sagts om vatten, om denna mänsklighetens gemensamma resurs, och tyvärr måste det sägas igen eftersom situationen långt ifrån blir bättre, utan snarare tvärtom. Den senaste FN-rapporten visar att situationen faktiskt tycks förvärras. Jag tycker därför att vi, trots de förslag som har lagts fram och den politik som EU har fört och som utgör ett första steg, verkligen måste gå längre än så eftersom det inte finns något liv utan vatten. Vi måste också vara medvetna om att många befolkningar, framför allt i länder som vi handlar och för en dialog med, har förlorat sin tillgång till vatten eller fortfarande inte har tillgång till dricksvatten.
Det här är absolut inte godtagbart eller acceptabelt. Jag anser att vi verkligen måste se till att vatten får status som en gemensam resurs för mänskligheten - och jag anser att EU måste arbeta för detta på internationell nivå och i Istanbul. Vatten är inte en vara som kan säljas eller som skulle kunna säljas av våra multinationella företag. Vi måste verkligen kämpa för det i Istanbul och jag tror att våra kolleger kommer att kämpa för det.
John Bowis
(EN) Fru talman! Jag har lyssnat på mina kolleger som med rätta har uppmärksammat vattenbristen, den bristande tillgången till vatten och de sjukdomar som härrör från detta. Allt detta är av grundläggande betydelse för detta vattenforum.
Jag ville bara ta upp den andra sidan av myntet eftersom vi som nyligen var i Guyana vid AVS-ländernas regionala konferens blev mycket medvetna om de länder som har för mycket vatten på grund av klimatförändringarna. Roberto Musacchio talade om klimatförändringarnas inverkan på vattnet, hur de kan leda till föroreningar, uttorkning eller förlorad tillgång, men på de här platserna har vi för mycket och vi måste beakta följderna av förorenade vattenreserver, skada på skördarna med mera.
Därför anser jag att vi till listan för vattenforumet behöver lägga till frågan om beskogning/avskogning, eftersom vi, om vi misslyckas med detta, kommer att fortsätta uppleva översvämningar i kombination med torka.
Androulla Vassiliou
ledamot av kommissionen. - (EN) Fru talman! Ingen kan underskatta vattnets betydelse och vikten av att vi hanterar våra vattenkällor väl. Men som jag sa i mina inledande anmärkningar kommer vi också att behöva stödja fattigare delar av världen när det gäller tillgången till rent dricksvatten. Kommissionen kommer att fortsätta stödja dessa länder.
Vatten är ett primärt mänskligt behov, vilket erkändes och bekräftades under det fjärde vattenforumet i Mexiko 2006. Som jag sa tidigare kommer EU självklart att vara företrätt vid det kommande forumet i Istanbul och EU kommer att lägga fram starka argument i alla frågor som jag har tagit upp.
John Bowis berörde en annan mycket viktig fråga - och jag håller med honom - nämligen att andra delar av världen översvämmas med vatten på grund av klimatförändringarna. Vi måste verkligen vidta åtgärder mot detta. Som han mycket tydligt framhöll är beskogning en lösning på problemet.
Talmannen
Jag har mottagit ett resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 12 mars 2009.
