Det europeiska samvetet och diktatur (debatt)
Talmannen
- Nästa punkt är rådets och kommissionens uttalanden om Europeiskt samvete och diktatur.
Alexandr Vondra
rådets ordförande. - (EN) Herr talman! Jag är mycket tacksam för tillfället att få tala till er om ett ämne som har speciell betydelse för både ordförandeskapet och för oss alla. Det är också ett ämne som rör kärnan av vad det innebär att tillhöra EU.
För tjugo år sedan lyckades en stor del av Central- och Östeuropa, däribland mitt eget land, kasta av sig kommuniststyrets bojor. Det blev en vändpunkt för oss och för Europa. Det öppnade vägen för en återupptäckt av personlig frihet: yttrandefrihet och handlingsfrihet - och också frihet att förbättra vår livskvalitet.
Det tjeckiska ordförandeskapet ansåg att 20-årsminnet av denna händelse borde firas som en viktig milstolpe i europeisk historia. Det är ett tillfälle att inte bara komma ihåg fallet av järnridån utan att också dra lärdom av det totalitära förflutna över Europa som helhet.
Senare kom man överens om att 2009 skulle betecknas som 20-årsminnet av den demokratiska förändringen i Central- och Östeuropa. Det tjeckiska ordförandeskapet gläder sig särskilt över att detta har införts som en kommunikationsprioritet som man kommit överens om mellan institutionerna under år 2009. Det var faktiskt vårt förslag. Medlemsstaterna har uppmanats och har samtyckt till att införa detta tema som lämpligt inom deras kommunikationsverksamhet för året.
Jag är tacksam mot parlamentet för dess stöd för det tjeckiska ordförandeskapet och dess beredvillighet att delta i flera evenemang som är knutna till detta tema. Särskilt skulle jag vilja tacka flera ledamöter för deras stöd med att organisera en allmän utfrågning om frågan ”Europeiskt samvete och den totalitära kommunismens brott” i förra veckan i Bryssel där vi deltog tillsammans med kommissionsledamot Jan Figel'.
Parlamentet har föreslagit att en dag ska anslås för att hedra nazismens och den totalitära kommunismens offer. Det kommer an på enskilda medlemsstater att avgöra om och hur de skulle vilja delta i ett sådant evenemang. Eftersom jag talar å det tjeckiska ordförandeskapets vägnar kan jag försäkra parlamentet att vi är villiga att ge vårt stöd för ett sådant initiativ.
Ordförandeskapet har också lanserat ett initiativ för att upprätta en plattform för Europeiskt minne och samvete i syfte att öka allmänhetens kunskap om europeisk historia och de brott som begåtts av totalitära regimer. Jag är glad över att detta initiativ har gett upphov till avsevärt intresse bland medlemsstaterna, av vilka många har understrukit vikten av att fokusera på demokratiska värden och respekt för grundläggande rättigheter som de viktigaste principerna som bär upp EU.
Det finns flera skäl till att det ligger ett värde i att fira minnet av en sådan händelse och i att upprätta ett permanent kommunikations- och forskningsprojekt som den plattform som föreslagits av det tjeckiska ordförandeskapet.
För det första är vi skyldiga dem som led till följd av totalitära brott att inte bara minnas deras upplevelser från övermodiga och oansvariga statliga regimers sida, utan också att kollektivt konfrontera det förflutna. Endast genom att försona oss med historien kan vi riktigt bryta oss fria från de band som regimerna i det förflutna tvingade på oss.
För det andra är det bara genom att fullt inse det lidande som sådana regimer förorsakade som vi till fullo kan förstå nutiden. EU står för allt som är motsatsen till diktatur. För dem av oss som trädde fram ur kommunismens järngrepp är medlemsskap i EU en av de viktigaste garantierna för att vi aldrig mer kommer att återvända till diktaturen. Det är en garanti som vi alla delar. Det är något som man måste värdesätta och aldrig får ta lätt på. Ett kollektivt samvete och minnen av det förflutna är ett sätt att stärka nutidens värde.
För det tredje är vi skyldiga våra barn det. Det finns lärdomar att dra från vårt totalitära förflutna. Kanske viktigast av dessa är behovet av respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande värden. Mänskliga rättigheter och frihet kan inte läras ut i ett vakuum. Fröet till kränkning av de mänskliga rättigheterna ligger i historien, ibland i den avlägsna historien. Kunskap om historien och en förståelse för totalitarismens faror är väsentliga om vi ska kunna undvika att upprepa några av de mer förfärliga händelserna i det förflutna. Det är inte bara cynism och manipulation som måste undvikas, apati och okänslighet måste också besegras.
Valet till Europaparlamentet kommer att äga rum om några månader och jag hoppas att det kommer att utmärkas av en livlig och kraftfull debatt. Det är demokratins kännetecken. Det är något vi bör sätta värde på. Jag tror fullt och fast att ämnet för vår debatt i dag höjer sig över partipolitik. Det rör värden som är viktigare än partiskillnader. Det handlar om hur vi organiserar våra samhällen på ett sätt som garanterar att alla har en röst och möjlighet att uttrycka sina åsikter.
Mot bakgrund av den senaste historien i mitt land har jag fokuserat särskilt på tragedin med den totalitära kommunismens styre. Men det är relativt få länder som är företrädda i parlamentet i dag som inte har berörts av diktaturen i en eller annan form under det sista århundradet. Inget system som placerar staten över kritik och utmaningar, som utelämnar folks kreativitet åt regimen, som förminskar individen har någon plats i den sorts samhälle som vi söker bygga inom ramen för EU.
Därför erbjuder jag mitt och det tjeckiska ordförandeskapets stöd för de initiativ som parlamentet presenterat och ser fram mot att arbeta tillsammans på att stödja dem genom större medvetenhet och erkännande från allmänhetens sida.
Ján Figeľ
ledamot av kommissionen. - (EN) Fru talman! För ett år sedan, i april 2008, hölls en utfrågning för första gången i EU om de brott som begåtts av totalitära regimer. Utfrågningen, som organiserats gemensamt av kommissionen och det slovenska ordförandeskapet, markerade början på en process och kommissionen är besluten att fullfölja denna process steg för steg.
Detta är en svår men nödvändig process eftersom det inte bara är en viktig fråga som kommer att hjälpa oss att bättre förstå EU:s gemensamma historia, det förflutna, utan en som också påverkar framtiden för den europeiska integrationen - en process som inte bara är ekonomisk utan naturligtvis har kulturella och historiska utlöpare.
Det gäller förstås för medlemsstaterna att hitta sin egen inriktning när det gäller att fatta beslut för att hantera offrens förväntningar och främja försoning. EU:s roll kan bara vara att underlätta processen genom att uppmuntra till diskussion och stödja ett utbyte av erfarenheter och bästa metoder.
Kommissionen betraktar parlamentets skriftliga förklaring om att utlysa den 23 augusti till en europeisk minnesdag för stalinismens och nazismens offer som ett viktigt initiativ, vilket kommissionen stöder för att bättre bevara minnet av totalitära brott och för att höja den allmänna medvetenheten, särskilt bland den yngre generationen.
Utfrågningen den 8 april visade att medlemsstaterna i Västeuropa måste bli mer medvetna om de östeuropeiska medlemsstaternas tragiska historia, som också är en del av den gemensamma europeiska historia som vi delar. Vi måste reagera på denna brist på lyhördhet om vi ska kunna undvika att unionen splittras på grund av en allvarlig fråga som i stället skulle kunna knyta oss samman.
Kommissionen hoppas att medlemsstaternas parlament, till vilka denna förklaring riktas, tillämpar den på bästa möjliga sätt med tanke på sin egen historia och sina egna känslor.
Kommissionen koncentrerar nu sin uppmärksamhet på den rapport som den kommer att lägga fram år 2010, nästa år, som rådet har begärt. Denna rapport kommer att ge tillfälle till ytterligare politisk debatt om behovet av nya EU-initiativ.
För att bereda marken för denna rapport har en undersökning startats i syfte att ge en objektiv översikt av de olika rättsliga instrument, metoder och den rättsliga praxis som används i medlemsstaterna för att bevara minnet av totalitära brott. Undersökningen kommer att vara klar i slutet av året.
Vi utnyttjar också de bidrag som gjorts vid utfrågningen och offentliggjorts av det slovenska ordförandeskapet.
Pragdeklarationen av den 3 juni 2008 om det europeiska samvetet och kommunismen innehåller flera idéer och förslag som vi också kommer att ta med när vi förbereder denna rapport. Kommissionen är villig att undersöka vilket utrymme den har för att bidra till projekt som plattformen för Europas minne och samvete, som vice premiärminister Alexandr Vondra nyss nämnde. Denna plattform är avsedd att främja informationsutbyte och upprätta kontakt mellan nationella organisationer som är verksamma på detta område.
Mer generellt tänker kommissionen undersöka hur gemenskapsprogram, till exempel det program som jag är ansvarig för - Ett Europa för medborgarna - skulle kunna bidra till att öka det allmänna medvetandet i Europa om dessa frågor.
Jag ser fram mot debatten.
Jana Hybášková
för PPE-DE-gruppen. - (CS) Fru talman, herr ordförande, fru kommissionsledamot! Det är en stor ära för mig att få tillfälle att tala i dag. År 2005 antog vi en resolution om 60-årsminnet av slutet på andra världskriget. Vi upptäckte att parlamentet och EU saknade den politiska viljan att söka nå en gemensam förståelse och utvärdering av europeisk historia. Medan offren för fascismen och nazismen har fått en anständig kompensation har miljontals offer för kommunismen glömts bort. Jag är därför mycket glad över att tillkännage att resolutionen om europeiskt samvete och diktatur, som de flesta politiska grupperna i parlamentet har arbetat med under eftermiddagen, nästan är klar. Europa kommer inte att enas så länge som öst och väst inte går med på gemensamma undersökningar, gemensamt erkännande, gemensam dialog och gemensam förståelse för fascismens, kommunismens och nazismens gemensamma historia. Därför har vi utarbetat en fråga för rådet och kommissionen så att vi i Europa kan leva med en gemensam förståelse i framtiden. Frågan är baserad på rådets resolution och rådets rambeslut mot rasism och främlingsfientlighet och den grundas också på processen för Pragdeklarationen.
Jag vill därför fråga rådet och kommissionen: ”Vilka konkreta åtgärder tänker ni vidta för att inrätta plattformar av vetenskapliga institut i öst och väst för att undersöka kommunismens, nazismens och fascismens brott? Tillhandahåller kommissionen finansiering genom instrumentet Ett Europa för medborgarna? Hur stöder ni inrättandet av den 23 augusti som en dag för diktaturens offer? Hur ser rådet och kommissionen på frågan om ett jämlikt symboliskt erkännande av de oskyldiga offren för totalitär kommunism? Vilka åtgärder vidtar rådet och kommissionen för att försona oss med arvet från den totalitära kommunismen som ett brott mot mänskligheten som är jämförbart med nazismen och fascismen i sina konsekvenser? Och till sist, kommer det tjeckiska ordförandeskapet att föra sitt speciella uppdrag vidare till det svenska ordförandeskapet?”
Jan Marinus Wiersma
för PSE-gruppen. - (NL) Fru talman! Min grupp är inte mot debatten som sådan som hålls i dag, men vi har verkligen mycket svårt för att sammanfatta resultatet av debatten i en resolution. Det ger intryck av att det går att fastlägga i en resolution hur vi ska handskas med Europas historia och speciellt med dess totalitära förflutna. Som tydligt framgick av de förhandlingar som nyss har ägt rum, körde de fast alldeles för snabbt i vilka formuleringar vi kunde eller inte kunde använda i en sådan resolution.
Låt oss överlämna det till historiker att avgöra hur vår historia egentligen ska tolkas, eftersom vi vet att objektivitet är omöjlig. Politiker kan självklart bidra till att se till att det förflutna ägnas tillräcklig uppmärksamhet, och det är förvisso också tillämpligt på de brott som förövades av Hitler och Stalin. Dessa brott får aldrig glömmas och vi måste hedra offren. Vi måste också vara medvetna om att våra unionsmedlemmar i Central- och Östeuropa led under två totalitära system och att det inte inte motsvarar de erfarenheter som folk som jag, som är född i Nederländerna, har. Bronislaw Geremek, en tidigare parlamentsledamot, kommenterade en gång helt riktigt att vi ännu inte lyckats nå återförening av våra minnen.
Som politiker har vi ett ansvar när det gäller att organisera vad det är som vi särskilt vill högtidlighålla, men vi bör göra det i samarbete med historiker. En minnesdag för alla offer för totalitära system i Europa under 1900-talet är ett bra förslag i sig, men låt oss samarbeta med historiker för att överväga vilket det lämpliga formatet och det rätta datumet för en sådan dag bör vara så att alla kan stödja den. Jag är själv historiker. Jag anser att om vi enbart skulle knyta dagen till Molotov-Ribbentrop-pakten skulle den inte göra rättvisa åt allt som hände under 1900-talet.
Det är viktigt att diskutera detta. Vilka är skiljelinjerna mellan politiker och historiker? Vad vill vi högtidlighålla och hur? Diskussionen kommer utan tvivel att fortsätta. Vi som grupp blir säkert involverade. Som exempel på det vill jag visa er denna bok, som kommer ut om två veckor med titeln The politics of the past, the use and abuse of history där vi särskilt gav ordet åt historiker och vi hoppas att denna verkligen kommer att bidra till kvaliteten på debatten här i parlamentet och givetvis på andra platser.
István Szent-Iványi
för ALDE-gruppen. - (HU) Europeiska unionen föddes i skuggan av två totalitära regimer. Den var en reaktion på andra världskrigets fasor och förintelsens ohygglighet, men lika viktigt var dess uppdrag att stoppa stalinismens och kommunismens territoriella expansion, och upprätthålla hoppet om att Europa en dag skulle återförenas i demokrati och fred.
Europeiska unionen har som en av de mest framgångsrika satsningarna i människans historia lyckats genomföra båda dessa uppdrag. En lång period av aldrig tidigare upplevd fred och välstånd följde. Det är ingen tillfällighet att Grekland, Spanien och Portugal som utvecklats från ett auktoritärt styre valde att gå med, och det är heller ingen tillfällighet att alla länder i Central- och Östeuropa valde Europeiska unionen efter kommunismens fall och inte en tredje väg.
Ett annat tecken på framgång är att länderna på Balkan också vänder sig till EU inför sin framtid, precis som vissa länder i östra Europa eller södra Kaukasus där man i många fall fortfarande lever i förtryckarregimer.
När vi talar om totalitära system beror det inte på att vi vill leva i det förgångna. Nej, vi vill se framåt, men vi kan bara undkomma misstagen och synderna från det förgångna om vi lär känna det förgångna, om vi hanterar den tiden. Det är inte möjligt att återställa fred utan att hantera det förgångna och erkänna sanningen. Detta är en av de viktigaste lärdomarna av de senaste decenniernas historia och det är därför det är så viktigt att vi minns de totalitära systemens fasor.
Det finns fortfarande mycket att göra. I vissa medlemsstater - tyvärr är mitt land, Ungern, en av dessa - har man fortfarande inte fullständig tillgång till arkiven som tillhört säkerhetstjänsten inom kommunismens förtryckarregimer. Det är helt enkelt skandalöst att människor inte kan få lära känna sitt eget förflutna. Europeiska unionen har en viktig uppgift, nämligen att uppmana dessa länder att rätta till denna oacceptabla situation.
För det andra är det tyvärr så i flera medlemsstater, inbegripet min egen, att de extremistiska åsikterna hela tiden vinner terräng. I dag är det huvudsakligen extremhögern, åtminstone i vårt land, men det finns andra stater där extremvänstern går framåt. Det är viktigt att vi även för dem klargör båda regimernas fasor.
Även bland våra närmaste grannar finns förtryckarregimer - en av dessa, Vitryssland, diskuterades just - och talet om förtryck är alltså inte alls begränsat till förgången tid.
Europas samvete kan inte bli rent utan att vi fullt ut granskar och minns det förgångna. När vi minns offren uppfyller vi verkligen våra skyldigheter, eftersom det är vår gemensamma skyldighet och vårt gemensamma ansvar att göra 2000-talet annorlunda jämfört med 1900-talet, så att de totalitära systemens fasor aldrig återvänder till Europa.
Hanna Foltyn-Kubicka
Fru talman! I diskussionen om de totalitära regimernas brott avsätts en hel del tid till offren, medan förvånansvärt lite sägs om dem som offrade sina liv för att kämpa mot nazism och kommunism.
Jag vill återigen erinra om en man som borde bli en symbol för en orubblig inställning och motstånd mot totalitära regimer - kavallerikapten Witold Pilecki. Han gick frivilligt in i förintelselägret Auschwitz för att organisera motståndsrörelsen och samla information om massmorden. Han lyckades fly bara för att flera år senare dö av en kula i bakhuvudet, på order av de sovjetiska slaktarna. Jag ber därför ännu en gång att den 25 maj, den dag han avrättades, ska utnämnas till en internationell dag för hjältarna i kampen mot totalitära system, eftersom många okända människor, vilka precis som Pilecki förlorat sitt liv i kampen mot grundläggande rättigheter och friheter, förtjänar att ihågkommas.
Jag vill lägga till ytterligare en kommentar. I går firade vi i parlamentet Europadagen för hemmagjord glass. Jag upprepar: i går firade vi Europadagen för hemmagjord glass. Jag förstår därför inte varför den 25 maj inte kan vara en dag då vi minns hjältarna som kämpade mot ett totalitärt styre.
László Tőkés
för Verts/ALE-gruppen. - (HU) För tjugo år sedan inleddes upproret i Temesvár (Timisoara) som ledde till att Nicolae Ceausescus skändliga diktatur kollapsade. Vi kan inte tänka tillbaka utan känsla eller subjektivitet på hur entusiastiska rumäner, ungrare och tyskar i Temesvár, människor från olika etniska grupper, religioner och samhällen, modigt samarbetade för att stå emot tyrannin.
Det är inte något godtyckligt politiskt val utan framför allt en moralisk fråga för oss att enhälligt fördöma den kommunistiska diktaturen som förtryckte och berövade medborgarna deras rättigheter. Det är oacceptabelt och outhärdligt att detta inte har skett på tjugo år.
Förra veckan deltog rumänska, ungerska och bulgariska talare i den offentliga utfrågning som, i anslutning till Pragdeklarationen, förde upp kommunismens brott på dagordningen. I den resolution som sedan antogs slås följande fast: Europeiska gemenskapen måste överge de dubbla måttstockar som är så tydliga när det gäller hur olika nazism och kommunism har bedömts. De är båda omänskliga diktaturer som förtjänar samma fördömande.
Jag uppmanar Europaparlamentet att vara solidariskt med offren för fascistkommunismen och bidra till att bekämpa det bestående arvet från kommunismen enligt de tidigare nämnda moraliska, historiska och politiska kraven. Endast på detta sätt kan ett delat Europa verkligen enas och bli det som premiärminister Gordon Brown talade om i går, i samband med tjugoårsjubiléet: ”Mina vänner, i dag finns inget Gammalt Europa, inget Nytt Europa, inget Öst- eller Västeuropa, det finns bara ett Europa, vårt eget Europa.” Låt det alltså ske!
Vladimír Remek
för GUE/NGL-gruppen. - (CS) Fru talman, mina damer och herrar! Ansträngningarna för att hävda att kommunismen kan jämställas med nazismen eller fascismen och för att skapa nya så kallade institut eller plattformar för forskning tyder på politisk opportunism. Den radikala högern behöver det också inför det stundande valet. Det har inget att göra med objektiva, genuint oberoende bedömningar. Det finns redan tillräckligt med historiska institut och centrum som hanterar det. Jag är naturligtvis inte blind och under så kallad kommunism fanns förtryck, orättvisa och tvång. Ja, det är nödvändigt att undersöka och på goda grunder fördöma brotten. Ändå kommenterade till och med Jan Zahradil från ODS utfrågningarna: ”Att jämställa kommunism med tysk nazism är både korrekt och inkorrekt. Det måste göras på ett sätt som tar hänsyn till förhållanden och analyserar dem”. Om någon inte vill se skillnaden mellan kommunism och nazism, mellan kommunister förr i tiden och kommunister nu, som i likhet med mig själv representerar ett betydande antal kommunistiska väljare här i parlamentet efter demokratiska val, då försöker de kanske bara klumpa ihop mig med nazisterna.
Philip Claeys
- (NL) Fru talman! Det är bra att ett antal initiativ har inletts för att vederbörligen minnas offren för de totalitära systemen. Det finns emellertid ingen anledning att minnas offren för regimer som inte längre finns, såsom kommunism och nationalsocialism, om man samtidigt bortser från offren för aktuella totalitära hot som islam.
Att fördöma totalitär islam innebär inte på något sätt att man fördömer enskilda muslimer i Europa som följer regler, värderingar och normer i en demokratisk rättsstat, och för vilka övertygelse är en privat fråga. Ändå måste vi våga erkänna att politisk islam, totalitär islam - inte bara islamiska stater, eller några sådana stater, utan även terroristorganisationer som Al Qaida och tillhörande rörelser - fortsätter att kräva många offer över hela världen.
Den lämpliga åtgärden för Europeiska unionen är därför att genomföra ett antal starka initiativ för att minnas även dessa offer och se till att antalet offer i sådana totalitära islamiska organisationer och länder minskas så mycket som möjligt, helst till noll. Vi måste trots allt våga tillstå - och även detta är ett problem i Europeiska unionen - att det inte alltid är välkommet att kritisera totalitär islam på grund av den anda av politisk korrekthet som råder här. Totalitär islam nämndes dessutom inte ens i kommissionens och rådets uttalanden nyss, när det som vi egentligen borde göra är att ha modet att begrunda även det problemet och vidta nödvändiga åtgärder.
Tunne Kelam
(EN) Fru talman! År 1948 skrev president Harry S. Truman, ”nu står vi inför exakt samma situation som Storbritannien och Frankrike gjorde 1939 när de skulle hantera Hitler. En totalitär stat är inte annorlunda, vare sig man kallar den nazistisk, fascistisk, kommunistisk eller Francos Spanien. Oligarkin i Ryssland är en Frankensteindiktatur som är värre än någon av de andra, inklusive Hitler.”
Så frågan är varför vi 61 år senare fortfarande måste diskutera samma problem. Det vi i dag behöver är inte bara en ekonomisk och politisk utvidgning av Europa utan en utvidgning av det europeiska medvetandet om de massiva brott mot mänskligheten som begicks överallt i Europa under 1900-talet. Vi behöver införliva en europeisk historieuppfattning - införliva fördomar och olika syner på historien - eftersom det är det enda sättet att uppnå ett bättre Europa i framtiden.
Nu måste vi hantera och inte tvista om frågan om diktatur. Vi måste börja med offren - med offrens likaberättigande - eftersom varje offer i en totalitär regim ska betraktas lika när det gäller mänsklig värdighet och förtjänar rättvisa och hågkomst liksom erkännande och garantier om ”aldrig mer” i hela Europa.
Jag anser därför att det är hyckleri att undvika eller skjuta upp debatten om dessa frågor och att nå slutsatser. Det är inte en fråga för akademiska studier. Vi har tillräckligt med vittnesmål från massförbrytelser. Vi behöver politisk och moralisk vilja för att gå vidare. Jag är mycket tacksam både mot det tjeckiska ordförandeskapet och kommissionsledamot Ján Figel för deras uttalanden som ger hopp om att vi kan nå en alleuropeisk förståelse.
Józef Pinior
(PL) Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att citera en dikt skriven av Osip Mandelstam, en av Rysslands största poeter under 1900-talet. Jag läser upp den på det språk den skrevs, alltså på ryska:
(ledamoten talade ryska)
Det är fruktansvärda ord. För den dikten sändes Osip Mandelstam i exil. Han avled i närheten av Vladivostok, på väg till sin destination. I december 1938 lades hans kropp i en massgrav. Osip Mandelstam symboliserar de miljoner som föll offer för 1900-talets totalitära regimer i Europa.
Europa i dag bör minnas offren för 1900-talets totalitära regimer över hela världen. Dessa offer är i dag grundvalen till vårt minne, den återstående andliga grunden för europeisk demokrati. Samtidigt ser vi hela 1900-talets historia. Vi minns offren för auktoritära system, offren i europeiska länder, i nationalistiska regimer och militärregimer, i Spanien, Portugal och Grekland.
Jag vill framhålla ett seminarium som ska hållas i vår grupp, Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, och en bok som ägnas åt problem när det gäller historia och politik och som vår grupp ska ge ut. Vi vill ta itu med det här problemet på allvar. Vi vänder oss emot manipuleringen av det minnet och mot att minnet förolämpas, när det i dag används i en ideologisk kamp, i en partikamp i det europeiska politiska systemet. Vi minns offren. Offren för 1900-talets totalitära regimer måste vara demokratins grundval i dagens Europa.
Ģirts Valdis Kristovskis
(LV) Mina damer och herrar! Tyvärr innehåller Europas gemensamma värderingar fortfarande inte något krav på att göra en omfattande och sann bedömning av de brott som har begåtts av olika totalitära regimer i Europa och deras konsekvenser. Halvsanningar, ensidiga tolkningar och förnekande av historiska fakta försvagar Europa. Rambeslutet om rasism och främlingsfientlighet innebär straffrättsligt ansvar endast vid omfattande trivialisering av nazistbrott, men förblir tyst när det gäller brott som den totalitära kommunismen begått i Europa. Det är hög tid att vi tillämpar en objektiv metod för bedömning av totalitära brott. Vi kan använda erfarenheterna från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. De bygger på universellt erkända överträdelser av internationella rättigheter och principer som är välkända för alla och har varit tillämpliga åtminstone sedan Nürnbergrättegångarna. Vi måste äntligen uppriktigt återspegla Europas senaste totalitära historia för Europas framtid och Europas gemensamma värderingar!
Gisela Kallenbach
- (DE) Fru talman, mina damer och herrar! Närmare 20 år efter järnridåns fall är detta den första debatten i kammaren om en fråga som skulle kunna driva in en kil mellan människor i öst och i väst, även i vår europeiska gemenskap. Varför? Bilden av en totalitär regim från utsidan skiljer sig mycket från den bild man har från insidan. Sättet som 1900-talets europeiska historia hanterades och återberättades skilde sig mycket åt, särskilt i de enskilda medlemsstaterna. I vissa Central- och Östeuropeiska medlemsstater är dessutom människor som satte sig över mänskliga rättigheter eller sände människor till läger eller i döden utan rättslig prövning fortfarande verksamma och högaktas. Det förgiftar vår gemensamma framtid om vi misslyckas med att erkänna detta korrekt. Europa bör därför inte förbli overksamt.
Jag välkomnar att frågan nu har fått en europeisk plattform. Jag är övertygad om att det inte slutar med dagens debatt och att vi och kommissionen tillsammans ska inleda ett förfarande för att genomföra projekten som ni nämnde. Jag hoppas att vi genom detta förfarande ska lyckas få förövare som fortfarande lever att notera och minnas offren, för att utveckla större förståelse för varandra och uppnå en gemensam framtid.
Athanasios Pafilis
- (EL) Fru talman! Upptrappningen av Europeiska unionens hopplösa antikommuniststrategi är en fräck förolämpning mot folket: genom förfalskning av historien, förtal och lögner jämställs fascismen med kommunismen. Den mest reaktionära och barbariska regim som kapitalismen gett upphov till, nämligen fascismen, jämställs med den mest progressiva idé som människan kommit på, nämligen kommunismen och avskaffandet av människans exploatering av människan.
Det är en förolämpning mot minnet av tjugo miljoner sovjetmedborgare som offrade sitt liv för att besegra fascismen. Denna tarvliga antikommunism är inte inriktad så mycket på det förgångna utan huvudsakligen på nutiden och framtiden. Dess mål för dagen är att minska gräsrötternas motstånd och överföra ansvaret för den kapitalistiska krisen till arbetarna, och dess mål för morgondagen är att föregripa den oundvikliga allmänna utmaningen och kullkastandet av det kapitalistiska systemet. Det är anledningen till att den ger sig på kommunister och förstör socialistiska/kommunistiska framtidsutsikter. Den vill också tvinga kommunistpartier som håller fast vid sina principer att överge dem och integreras.
Ni kommer att bli besvikna. Kommunisterna har inte för avsikt att sänka huvudet. De har försvarat sin ideologi till och med med sina liv. Vi kommer inte att underteckna någon förklaring om ånger för imperialisterna. Deras kullkastande är ett socialt behov och vi ska tjäna det konsekvent. Vi är inte rädda för er. Den sociala utvecklingen kommer att fortsätta och det är det som skrämmer er och gör att ni bedriver denna kampanj.
Roberto Fiore
- (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag tror att vi i dag faktiskt kan identifiera dem som tillämpar ett totalitärt system. Det första land jag kommer att tänka på är Kina. Det är för närvarande ett land där tvångsaborter förekommer, ett land med Laogai, ett verkligt koncentrationsläger där människor arbetar för de stora multinationella företagen eller den kinesiska staten och där präster och politiska motståndare fängslas. Kina är därför det första land jag tänker på.
Det andra skulle jag säga är islamiskt totalitärt styre, framför allt i kombination med Sharialagar. Här blir islam faktiskt totalitära lagar så att rättigheter för andra religioner eller för kvinnor eller alla undertrycks. Det återuppstår också ett visst slags totalitärt system till och med i Europa och jag vill passa på att titta på det.
Ungern nämndes tidigare - jag var personligen närvarande vid demonstrationer i Ungern till minne av det nationella upproret 1956, jag såg polisens tvångsåtgärder mot demonstranter och jag blev själv visiterad och ombedd att visa legitimation när de mycket väl visste vem jag var.
Det finns därför ett slags totalitärt system som växer fram där men det finns också ett annat slags framväxande totalitärt styre i de uttalanden som gjorts av premiärminister José Luis Rodríguez Zapatero, men även förbundskansler Angela Merkel och president Nicolas Sarkozy i fråga om påvens uttalanden i Afrika, och andra händelser i anslutning till den katolska kyrkan. Dessa stats- och regeringschefer har aldrig sagt sin mening rent ut mot andra religioner, men är ganska radikala när det gäller att angripa den katolska kyrkan. Detta leder till en atmosfär av intolerans i vissa länder, vilket vi till exempel såg häromdagen vid Notre Dame när tillbedjare angreps av antikatolska aktivister.
József Szájer
(EN) Kristendomen och trossatsen om universella mänskliga rättigheter erbjuder en enda åtgärd, nämligen mänsklig värdighet och ovillkorlig respekt för mänskligt liv. Vi måste därför fördöma alla försök, som är så på modet i dag, att beräkna vilken omänsklig diktatur som dödade eller förödmjukade flest människor.
En demokrat, en europé, kan inte acceptera att det till och med i dag, till och med här i parlamentet, finns människor som anser att den kommunistiska diktaturens brott är ursäktliga och förlåtliga. En dubbel måttstock som skiljer mellan offer och offer, brott och brott, lidande och lidande, död och död är oacceptabel.
De som försöker motivera den kommunistiska diktaturens brott hävdar att alla dessa hemskheter begicks av dessa regimer i de ädla idealens namn, i jämlikhetens och broderskapets namn. Mina damer och herrar, fru talman! Detta är en enorm lögn, och allt de har gjort ska vändas emot dem och inte gynna dem, för det var med löftet om ädla mål som de gjorde människor besvikna, precis som författaren István Örkény sa i ungersk radio vid tiden för revolutionen 1956: ”Vi ljög natt och dag, vi ljög på alla våglängder.”
I frihetens, demokratins och en gemensam europeisk princips namn kräver vi därför att det ska finnas en gemensam europeisk dag för att minnas och ett monument för kommunismens offer, och att ett europeiskt museum, arkiv och forskningsinstitut inrättas för att dokumentera kommunismens brott. Låt oss utesluta ur demokraternas led de som fortsätter att rättfärdiga kommunismens handlingar och låt Europa helhjärtat stödja fördömandet av varje omänsklighet. Måtte så många som möjligt av oss stödja Pragdeklarationen.
Katrin Saks
- (ET) Jag är övertygad om att ingen här i kammaren - inte ens de som har något bättre att göra för tillfället - skulle tolerera det som hände för 60 år sedan i de baltiska staterna, när närmare 100 000 människor, mest kvinnor och barn, deporterades till Sibirien. Det blir ännu mer beklagligt med tanke på att några i samband med den redan pågående valkampen pekar finger mot socialdemokraterna och hävdar att vi inte förstår det brottsliga i dessa händelser.
Orden ”socialism” och ”kommunism” kan absolut betyda olika saker för olika medlemmar i vårt parti, men ingen kan rättfärdiga de brott som begicks.
Varför är det nödvändigt för oss att tala om detta - inte bara för historiker utan även för politiker? För utan en rättvis bedömning av det förgångna kan vi inte vara säkra på att vi har gjort allt som var möjligt för att förhindra att det händer igen. Detta är viktigt eftersom skuggorna från det förgångna inte har försvunnit. Samtidigt som det i dag är svårt att tänka sig att Hitler skulle ställas på piedestal står Stalins monument stolt på stora torget i hans hemstad Gori. I Ryssland röstades Stalin förra året fram som en av de tolv största personerna i historien.
Wojciech Roszkowski
- (PL) Fru talman! Det sägs ibland att nazismens totalitära styre härrör från höger och kommunismens från vänster. Det är inte särskilt exakt. Rashat och klasshat är bara två varianter av samma sak - hat - som förstör det mänskliga samvetet och sociala förbindelser. Vi hörde ett sånt uttalande här för en stund sedan av Athanasios Pafilis.
Hat ger upphov till förtryck, och förtryck är ett förnekande av en republik, en demokrati och ett land som styrs av ett rättsligt system. Vänster och höger finns båda i ett demokratiskt system. Nazistiskt och kommunistiskt totalitärt styre förstörde demokratin. Därför var det inte så att nazismen stod till höger och kommunismen till vänster. Nazism och kommunism fanns överallt.
Vem som än i dag relativiserar det totalitära systemets brottsliga natur, vare sig det handlar om ett nazistiskt eller kommunistiskt totalitärt system, motsätter sig traditionerna i ett land som styrs av lag och demokrati. Det är för övrigt karaktäristiskt att medan den europeiska högern inte relativiserar nazistiska brott i dag så relativiserar den europeiska vänstern kommunistiska brott. Det framgår mycket tydligt av de socialistiska och kommunistiska attityderna till förslaget till resolution om den fråga som vi har förhandlat om i dag. Här i kammaren röstar vi inte om sanningen om historien, vi röstar om sanningen om oss själva, och om våra moraliska domar.
(Applåder)
Christopher Beazley
(EN) Fru talman! Hur kommer det sig att demokrater känner sig så begränsade när det gäller att namnge diktatorer och de som ägnade sina karriärer åt att bekämpa demokrati, förslava länder och förfölja dem som vågade säga emot dem och är ansvariga för brotten?
I kväll talar vi inte om totalitära system, vi talar inte om eufemismer: Vi talar om Hitlers fascistiska, brottsliga diktatur och Josef Stalins kommunistiska brottsliga diktatur. När jag var 16 år bodde jag i Frankfurt am Main, vilket är två timmars körning med tanks från Prag.
Minister Alexander Dubček som vi hyllade här i kammaren försökte verkligen att liberalisera systemet. Han talade om kommunismens mänskliga ansikte. Kommunismens omänskliga ansikte var Leonid Brezjnev och hans företrädare och efterträdare.
Herr kommissionsledamot! Om vi vill hålla oss till våra övertygelser anser jag att vi bör vi hedra kommunismens och fascismens offer. Vi bör inte göra någon skillnad mellan dessa tvillingbrottslingar - det är vad de är. Den enda skillnaden är att Hitler förlorade kriget och Stalin vann det.
I dag hyllade talmannen här i parlamentet minnet av dem som deporterats från tre baltiska stater - Estland, Lettland och Litauen. Men, herr minister, ert land led: Jan Palach förlorade livet. Han försökte desperat påvisa hur långt han kunde gå för att visa att den regim han levde under var oacceptabel. Jag minns att jag som sextonåring lyssnade på Radio Prag när tanksen ockuperade er huvudstad vid Wenceslas Square. ”Glöm oss inte” sa era modiga landsmän. I kväll glömmer vi inte dem som led, herr kommissionsledamot. Vi bör ha modet att nämna dem som var ansvariga, men vi bör också titta framåt för att se till att vår kontinent aldrig mer drabbas av Hitlerism eller Stalinism.
(Applåder)
Luis Yañez-Barnuevo García
- (ES) Fru talman! Låt oss inte glömma - jag instämmer - och låt oss inte göra alltför många hårfina distinktioner: ur politisk synvinkel förtjänar alla former av totalitärt styre att fördömas och kommunism och fascism orsakade obotliga skador på vår kontinent.
I dag är vi en enad kontinent med 27 nationer och 500 miljoner människor som delar samma värderingar om frihet, demokrati och mänskliga rättigheter, och vi borde i samma utsträckning fördöma den totalitära kommunismen som förstörde Central- och Östeuropa och den nazistiska fascismen som flera år tidigare hade förstört många europeiska länder, inbegripet mitt eget.
Jag levde 32 år under Francos diktatur och jag kommer inte att glömma det, på samma sätt som några av talarna från Grekland och Portugal inte heller har glömt sitt förflutna.
Jag glömde aldrig, inte ens när jag var ung, det lidande som människor utsattes för under kommunismens diktatur. Jag var aldrig kommunist och jag har alltid fördömt kommunismen. Det hindrade inte att jag kämpade mot Franco och fördömde Francos system.
Kampen är densamma. Vi måste kämpa för samma principer, samma värderingar och hela tiden minnas alla offer för alla dessa former av totalitära system.
Inese Vaidere
- (LV) Mina damer och herrar! För 60 år sedan deporterades 43 000 oskyldiga människor, inklusive barn och gamla, från Lettland utan rättslig prövning. Om det skulle ske i Frankrike nu skulle det motsvara 1,3 miljoner människor. Det är därför viktigt att vi i dag kan tala om de brott som den totalitära kommunismen begått. Det skulle inte vara rätt att lämna dessa brott till historikerna, vilket har föreslagits här, till dess att vittnen och offer för brotten har dött. Vi får inte bagatellisera betydelsen av dessa brott, och vi får inte förneka dem. Europaparlamentet angav tydligt i sin skriftliga deklaration att den 23 augusti borde bli en dag för att minnas offren för stalinismen och nazismen och ingen här borde förneka det heller. Rådet bör utan dröjsmål genomföra detta beslut från Europaparlamentet så att sådana brott aldrig upprepas i framtiden.
Rihards Pīks
- (LV) Fru talman, Alexandr Vondra, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! De som har studerat historia i Europa, en majoritet tror jag, vet att andra världskriget började den 1 september 1939 när Hitler invaderade Polen. Betydligt färre människor vet att Hitler kunde göra det på grund av att han och Stalin hade undertecknat ett avtal den 23 augusti 1939: en icke-angreppspakt. Ännu färre människor vet att Stalins regim under två år stödde Hitler och Hitlers armé med bränsle och industrimaterial så att Hitler kunde erövra Västeuropa. Och ännu färre människor vet att under hela 1930-talet hade offensiva vapen, tanks och fallskärmshoppare förberetts för Stalin. Medan Hitler hade 400 fallskärmshoppare beredda hade Stalin förberett en miljon fallskärmshoppare färdiga att erövra. Denna utrikespolitik hade dessutom fått stöd i besluten från det kommunistiska bolsjevikpartiet i Sovjetunionen. I olika slutna sammanträden i kommunistpartiet antogs resolutioner som innebar att länderna i Västeuropa skulle vara i luven på varandra så att Sovjetunionen sedan skulle kunna befria dem. Det finns ännu mer: när det gäller inrikespolitiken började den 5 december 1937 de letter som hade bott kvar i det sovjetiska Ryssland att arresteras och utrotas. Under en tvåårsperiod dödades 70 000 letter som levde i Sovjetunionen, enbart på grund av att de var letter. Så vad ska vi kalla den här regimen, där utrikespolitiken var aggressiv och där inrikespolitiken var inriktad på att utrota landets egna invånare? Det var en totalitär, kriminell regim, precis som nazismen. Tack.
Csaba Sándor Tabajdi
- (HU) Det är svårt att skriva en gemensam europeisk historia eftersom den västra och den östra halvan av Europa genomlevt olika historiska utvecklingar efter andra världskriget. Central- och Östeuropa och Baltstaterna föll lika mycket offer för både nazist- och sovjetdiktaturerna, men vi kan ändå inte jämställa nazismen och stalinismen.
Ingen kan ifrågasätta att miljoner föll offer för stalinistisk diktatur, hela folkgrupper tvångsförflyttades och ingen kan rentvå eller relativisera det. Shoah, Nazitysklands organiserade industri för utrotning av det judiska folket enbart på grund av deras ursprung, var en ohygglighet som saknar motstycke i den mänskliga historien.
I Västeuropa har man ofta inte förstått att för oss förebådade befrielsen från nazismen samtidigt en ny ockupation, inledningen till det sovjetiska förtrycket. Av den anledningen uppfattas den 9 maj olika av gamla och nya medlemsstater, särskilt Baltstaterna, som förlorade sin ställning som oberoende stater och vars intellektuella utplånades.
Det vore bra om det förflutna kunde erkännas utan politik, utan dagens politiska vinkling, och om en gemensam historisk berättelse upprättades. Med den ungerska poeten Attila Józsefs ord ”det är svårt nog att erkänna det förflutna”.
Roberts Zīle
- (LV) Fru talman! Flera av mina kolleger har redan nämnt att vi i dag erinrar oss de deportationer som Sovjetregimen genomförde för 60 år sedan när de förflyttade människor till Sibirien. Vi vet dock också hur svårt det är att fördöma kommunistregimen i samma grad som andra diktaturer. Det beror på att vi inte bara talar om det förflutna utan också om framtiden. I veckan blev det bekant att den lettiska ledaren på listan över kandidater till valet till Europaparlamentet för sammanslutningen Harmonicenter, vars nyvalda företrädare kommer att ansluta sig till den socialdemokratiska gruppen här i Europaparlamentet, kommer att vara Alfrēds Rubiks, den tidigare ledaren för den lettiska grenen av Sovjetunionens kommunistparti, som åtalades i Lettland för regimens brott. Detta är en person som stöder den kommunistiska ideologin och som bekämpade återställandet av Lettlands självständighet in i det sista. Nu ska han väljas av ett land som han själv inte har velat kännas vid. Detta ger också svaret på varför det i framtiden kommer att fortsätta att vara svårt för Europaparlamentet att fördöma brott i lika hög grad och varför det alltid kommer att finnas goda och dåliga diktaturer. Tack.
Marian-Jean Marinescu
. - (RO) Kommunismen är en vilseledande filosofi. I teorin talar den om välfärd, jämlikhet och respekt för de mänskliga rättigheterna, medan den i praktiken har inneburit lögner, diskriminering, hat och till och med brott.
Kommunismen måste fördömas med alla till buds stående medel. Detta skedde i Rumänien 2006 genom ett uttalande av landets president, till följd av den rapport som sammanställts av en presidentkommission som inrättats för ändamålet.
Kommunismen ogiltigförklarar allt som står för frihet och gör människor beroende av ett system. Den som inte har levt under kommunismen kan inte förstå hur mycket en persons liv och tankesätt kan påverkas av ett totalitärt system.
Om jag kunde vrida tillbaka klockan skulle jag låta dem som har levt hela sina liv under kapitalismen men som längtar efter kommunism leva i Rumänien på 1980-talet.
I Rumänien infördes kommunistregimen med hjälp av ryska trupper på bekostnad av hundratusentals liv som förlorades i arbetsläger och fängelser. Intellektuella, bönder, företrädare för olika kyrkosamfund och medborgare i största allmänhet som var föredömliga samhällsmedborgare försvann, och deras enda brott var att de inte underkastade sig diktaturen.
De största problem som orsakats av ett konkursmässigt ekonomiskt system kan lösas genom lämpliga åtgärder, men människor behöver tid för att glömma, förlåta och anpassa sig till en annan livsstil även om den är ojämförligt bättre.
Demokrati har gett tankefrihet, yttrandefrihet och rörelsefrihet. Den måste också ge trygghet för morgondagen. Det finns ingen skillnad mellan fattigdom som orsakas av brist på materiella förnödenheter och fattigdom som orsakas av brist på medel att köpa varor. Den dag då vi framgångsrikt befriar oss från fattigdomen, kommer kommunismens gengångare att försvinna för gott.
Kolleger! Rumänien och andra länder i Östeuropa hamnade i detta system till följd av beslut som fattats av världens ledare, varav endast en var kommunist. De övriga företrädde demokratiska system.
Glöm inte denna historiska sanning när ni utvärderar, tar itu med eller fattar beslut om det rådande läget eller om framtiden för de förutvarande kommuniststaterna, oavsett om de är medlemmar av Europeiska unionen eller inte.
Ljudmila Novak
- (SL) Jag konstaterar med beklagande att ingen av de tidigare kommunistländerna ännu till fullo har utrett och erkänt kommunismens brott under perioden efter andra världskriget.
Eftersom dessa regimer hade makten under decennier efter kriget lyckades de förstöra det mesta av bevisen. Det är därför som brottslingarna, eller gärningsmännen, inte har utpekats, och än mindre dömts. Historien skrevs av segrarna.
Europeiska unionen måste uppmana alla länder som tidigare styrdes av kommunistregimer att göra det möjligt för sina historiker att forska och ta med hela sanningen om efterkrigsepoken i skolornas läroböcker. De bör också skriva om de västerländska allierade styrkornas skuld vilka skickade tillbaka eller utvisade flyktingar till att hamna i händerna på kommunisterna.
Europeiska unionen bör också uppmana alla medlemsstater att fundera på att döpa om gator och torg som har fått sitt namn efter kontroversiella hjältar, som Tito i Jugoslavien, som ansvarade för mycket dödande efter kriget i kraft av sina roller vid den tiden.
Ewa Tomaszewska
- (PL) Fru talman! När jag i denna kammare hör att kommunister inte är beredda att böja sina huvuden, trots de tiotals miljoner offren för byggandet av kanalen mellan Vita havet och Östersjön, de miljontals människor som deporterades till Sibirien från många nationer (inbegripet ryssar, men enbart polackerna kan räknas i miljoner) och dömandet av hela nationer till döden, till exempel tartarerna på Krim, blir jag bestört och chockad.
Kavallerikapten Pilecki, som frivilligt begav sig till Auschwitz och som senare fängslades av kommunisterna, sa till sin fru att ”Auschwitz var bara ett spel”. Mitt land drabbades av båda diktaturerna och såren håller än i dag på att läkas. Inget sådant system har rätt att existera. Vi bör hylla dem som bekämpade diktaturen och vi bör hedra minnet av des offer.
Bogusław Sonik
- (PL) Fru talman! Europeiska gemenskapen måste göra allt för att hålla minnet av hjältarna vid liv och inte tillåta att diktaturernas brott trivialiseras. Det öde som mötte dem som gjorde motstånd, dem som mördades likt kavallerikapten Pilecki bör alltid finnas i våra tankar, särskilt eftersom den europeiska integrationen som idé uppstod bland människor som var motståndare till nazism och kommunism. Det var dessutom denna idé som förhindrade fortsatta konflikter och uppkomsten av diktaturer efter krigets slut.
Inrättandet av en internationell dag för hjältarna i kampen mot diktatur skulle vara ett steg i riktning mot en gemensam uppfattning om 1900-talets europeiska historia och ett led i den gemensamma kampen mot ömsesidiga fördomar och okunnighet om historiska fakta. Att bevara diktaturernas - nazismens och kommunistmens - brott i européernas minne kan få oss att hoppas att vår kontinent aldrig mer kommer att bli scenen för sådana tragiska händelser.
György Schöpflin
- (EN) Fru talman! Det finns ytterligare en dimension i denna debatt. Det är inte endast ett förenat Europa som snarast behöver betrakta hela det förflutna, utan detsamma gäller i särskilt hög grad den europeiska vänstern.
Utan en grundlig granskning av det förflutna tvingas vänstern i vissa av de tidigare kommuniststaterna - tvingar sig själva - att leva med ett falskt förflutet, ett förflutet varifrån smärtsamma händelser av alla slag avskärmas. Detta tvingar vidare vänstern att skydda detta falska förflutna och därigenom undergrävs den demokratiska trovärdigheten. Med tanke på att den västerländska vänstern helt accepterar den bakåtsträvande postkommunismen som sin legitima partner, känner sig även den tvungen att försvara det oförsvarbara förflutna. Följaktligen försvagas dess egen bekännelse till demokratin i samma mån.
Csaba Sógor
- (EN) Fru talman! Europa har en stormig historia när det gäller diktaturer och inskränkningar av de grundläggande friheterna. I vissa delar av Europa kännetecknades 1900-talet av sådana totalitära regimer.
Det är vår moraliska skyldighet i dag att se till att varje medborgare i Europeiska unionen åtnjuter samma rättigheter. Det är mycket viktigt att EU också stöder rättigheter för minoriteter, särskilt eftersom många länder runt om i världen inte respekterar ens mycket grundläggande sådana rättigheter.
Samtidigt vill jag framhålla att medan EU protesterar mot diskriminering och kränkningar av de mänskliga rättigheterna i fall som Tibet, är det uppenbart för oss alla att även inom Europeiska unionen finns det etniska och språkliga minoriteter som ofta utsätts för kulturell och språklig assimilering. Denna praxis av vissa nationer inom EU är en aspekt som bör granskas och omprövas på allvar.
Ungrarna i Rumänien, det folk som jag företräder, är ett sådant fall.
Zbigniew Zaleski
- (PL) Fru talman! József Szájers förslag att inrätta en dag till åminnelse av det öde som diktaturerna offer mötte är helt rätt. Jag anser det riktigt eftersom trots att nazismens fasor är mycket väl kända och även vissa tyskar har försökt att ta till sig det, är paradoxalt nog mycket litet känt om stalinismen. Paradoxen ligger i det faktum att även sibirierna, från Stalins eget land, ansåg att han var en god man och att orsaken till Rysslands olyckor fanns någon annanstans.
Vi kan inte höra de miljoner som förlorade sina liv i Sibirien, och vi kommer aldrig att få veta hur de led, men jag känner till ett av offren som fortfarande är vid liv. Den personen känner fortfarande även när han bara promenerar på gatan att han inte längre lever. Detta är ett symtom på att ha skickats till Sibirien. De som överlevde vet vad lidandet innebar. Det finns ett ryskt talesätt (ledamoten uttalade några ord på ryska) - vilket betyder ”om du inte har varit där, kommer du att komma dit, och om du har varit där, glömmer du det aldrig”. Jag anser att vi bör tala öppet om båda dessa former av diktatur.
Vytautas Landsbergis
- (EN) Fru talman! Vi bör göra allt vad vi kan för att stoppa Europas moraliska förfall. Opportunismen är mest uppenbar när grova brott mot mänskligheten begångna under förra århundradet negligeras. Tyvärr medför ett sådant negligerande av de brott som begicks av den kommunistiska diktaturen att alla nynazister i Tyskland, Ryssland eller på annat håll lugnas: alla av dem kan fråga sig, om sovjeter är förlåtna, varför ska då inte också våra förfäder kunna förlåtas?
Grundorsakerna till detta dåliga fenomen ligger i Nürnberg, där nazister helt enkelt frikändes från att ha konspirerat med Stalin under andra världskriget. Det största brottet ignorerades på grund av rättegångsordningen. Varför? Därför att skuggan av Stalin - Hitlers jämlike - vilade över domstolen under två avgörande år. Även den gången kapitulerade väst moraliskt för sovjeter. Men det finns ingen anledning att fortsätta att för evigt vara inskränkta och rädda.
Alexandr Vondra
rådets ordförande. - (CS) Mina damer och herrar! I dag kommer jag att avsluta mitt anförande här på tjeckiska. Jag ska försöka att sammanfatta och samtidigt besvara en del av de frågor som har ställts här. Jag anser att det finns tre frågor. För det första vill jag tacka alla som deltog i förra veckans utfrågning och i debatten under detta plenarsammanträde. Eftersom det är den första debatten i sitt slag på mycket länge kan det enbart vara av godo och jag anser att den första slutsatsen är att vi måste leda diskussionen och vi måste fortsätta med det. Det är syftet med plattformen för minne och samvete. Varför är det viktigt att ha en sådan plattform på europeisk nivå? Det är viktigt som ett medel mot glömskan. Om vi glömmer det förflutna, ger vi det tillfälle att återvända genom bakdörren i framtiden. Det är också en möjlighet att bekämpa relativiseringen av tidigare brott. Hitler och Stalin var båda av samma skrot och korn. Det fanns naturligtvis länder där nazismen möjliggjorde och bidrog till att kommunismen därefter kunde etablera sig och till de därmed förknippade brotten. All slags relativisering - och här vill jag inte politisera - alla slags relativism är dock oerhört farlig.
För det andra måste vi bevara den historiska medvetenheten som en del av den europeiska utbildningen. Och här anser jag att vi måste stärka de ekonomiska instrumenten för att se till att medvetenheten om Europas totalitära förflutna har en plats på utbildningsområdet. Detta var ett av resultaten av utfrågningen som hölls i förra veckan. Detta kräver resurser och jag vill särskilt tacka kommissionen och kommissionsledamot Ján Figeľ för att kommissionen är villig att samarbeta om saken.
Sist men inte minst har vi frågan om vart debatten ska leda. Ordförandeskapet är kort, det varar bara i sex månader. Vi befinner oss vid halvtid och naturligtvis påstår jag inte att vi nu när parlamentet snart bryter upp kan åstadkomma det omöjliga men jag anser att idén om att skapa vissa Europaomfattande institutioner, må det vara museer, forskningsinstitut eller stiftelser, är vad vi behöver. Utfrågningen förra veckan arrangerades gemensamt av företrädare för flera liknande institutioner som finns på nationell nivå och enligt min mening finns det ett mycket överhängande behov av att ha sådana institutioner på alleuropeisk nivå. Den uppgiften tillkommer dock mer de organ som ansvarar för kontinuiteten än ordförandeskapet som växlar var sjätte månad. Om vår uppgift var att bidra till att inleda vissa diskussioner då vill jag återigen tacka er för att ha medverkat i diskussionen och jag uppmanar dem som kommer att vara ansvariga för kontinuiteten i framtiden att fortsätta diskussionen som kanske en dag kommer att leda till att sådana institutioner verkligen inrättas.
Ján Figeľ
ledamot av kommissionen. - (SK) Jag har redan förklarat kontentan av kommissionens uppdrag i min inledning och jag kan endast ännu en gång bekräfta att vi är både redo och villiga, vilket också är av betydelse. Om Europeiska kommissionen är villig att bistå i den här processen, har jag redan nämnt de följande etapperna, som skulle innebära slutförandet av studier av olika metoder och mekanismer i medlemsstaterna på detta område och framläggandet av den förväntade rapporten nästa år. Jag har dock något att lägga till som snarast ligger i utkanterna av debatten. Många talare har gjort en poäng av att det är den 20:e årsdagen av kommunismens sammanbrott, berlinmurens och järnridåns sönderfall i Europa och att mycket tid har passerat. Enligt min mening är det aldrig för sent och det vore en försumlighet av parlamentet, detta nyligen utökade parlament, att inte göra ett uttalande om den totalitära kommunismens brott och att inte inleda en diskussion, eftersom detta är en erfarenhet som många människor har fört med sig till denna plats och varav en majoritet av dem som deltog i debatten kom från de nya medlemsstaterna.
Även jag har levt merparten av mitt liv under det totalitära systemet i Tjeckoslovakien och det är ur den personliga och allmänna erfarenheten hos alla berörda som vi bör skapa ett europeiskt minne, en europeisk sammanslutning, och samtidigt stötta de processer som förhindrar diktaturens återkomst och trivialiseringen och förnekandet av dess brott, eller förnekandet av sanningen. Förnekandet av dessa brott är faktiskt detsamma som att relativisera inte bara sanningen utan även etiken och moralen, vilket leder till allt större problem och till idén att eliminering av människor innebär eliminering av problemet. Idén att problem kan elimineras genom att eliminera människor är en av stalinismens principer.
Jag ser EU:s utvidgning i en bredare bemärkelse och just av det skälet kan jag urskilja olika former av diktatur som har nämnts, i olika former i olika länder. Det är vårt ansvar att identifiera dem, att komma ihåg och att vidta lämpliga steg från utgångspunkten av upprättelse, rehabilitering, skipandet av rättvisa, värnandet av sanningens överhöghet, respekten för mänsklig värdighet och allting annat som står för frihet och demokrati.
Jag vill också säga att vi ofta känner det som om hoten kommer långt bortifrån och utifrån och att skiljelinjerna i dagens värld inte har något att göra med religion eller civilisation eller kultur, utan snarare med respekten för liv och människor på den ena sidan (som definieras genom de mänskliga rättigheterna) och fanatism av alla slag på den andra sidan. Det finns många slags fanatism. Vi är bekanta med dem även i dagens värld och det är just därför som den utbildning som nämndes av Alexander Vondra är så viktig, så att både de unga och de inte fullt så unga kommer att kunna skilja mänsklig respekt från extremism, populism, nationalism eller fanatism i någon av dess många olika former.
Jag vill avsluta genom att framhålla att Europeiska kommissionen verkligen är för denna process och kommer att söka efter sätt att stödja den. Denna debatt är bara ett steg men andra kommer att följa. Vi måste göra mer på medlemsstatsnivå. Jag vill också avsluta med att säga att dagens utvidgning av EU är möjlig tack vare många människors uppoffringar och inget som har skett genom någon slags automatiserad process. Varken ett enat Europa, demokrati, frihet eller rättsstaten kom till stånd automatiskt utan som en följd av enorma insatser och ofta blodspillan. Vi måste minnas det.
Slutligen vill jag avsluta med det som sas av Tunne Kelam - tror jag - om att unionens utvidgning inte bara gäller geografi, marknader och antalet länder utan även en utvidgning av medvetenheten, en utvidgning av minnet och en utvidgning av respekten och ansvarskänslan. Om vi kan inbegripa detta i den process som vi nu firar, de fem åren sedan utvidgningen, då kommer vi att vara redo för ytterligare processer och för framtiden. Om vi underlåter att inbegripa det kommer vägen att bli mycket svår. Tack, och mina bästa önskningar om en utvidgning inte bara av minnet utan också av ansvarskänslan.
Talmannen
- Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum under nästa sammanträdesperiod.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Slavi Binev  
skriftlig. - (BG) Rättvisa är ett av Europas grundläggande värden.
Jag stöder mina kolleger från UEN, och resolution som de har lagt fram, genom att framhålla att EU grundas på rättsstatsprincipen, som är ett av grunddragen i en demokrati. Det är just enligt denna princip som parlamentsvalen måste äga rum. Problemet i Bulgarien med röstköp tyder dock på raka motsatsen.
Eftersom de tidigare valen upprepade gånger har äventyrats av flagranta röstköp från GERB (medborgare för europeisk utveckling i Bulgarien), DPS (rörelsen för rättigheter och friheter) och BSP (bulgariska socialistpartiet) fick vanliga medborgare känslan av att de inte hade någon rätt att välja, vilket gör att de är mycket mindre benägna att rösta igen.
Trots den befintliga straffrätten och de många tecknen på lagbrott har inte en enda av de personer som nämndes i kommissionens rapport ännu fällts för dessa brott, eftersom de berörda rättsvårdande myndigheterna uppenbart är ovilliga att stoppa röstköpen. I Bulgarien visar rättsväsendet fortfarande brist på beslutsamhet och de välkända brottslingarna förbereder återigen valkampanjer, medan de som sålde sina röster nu söker efter nya köpare som erbjuder det bästa budet.
Jag vill framhålla att så länge dessa kränkningar av lagen tillåts i Bulgarien och staten fortsätter att inte vidta några åtgärder mot problemet, berövas ärliga väljare faktiskt sin grundläggande mänskliga rätt - rätten att välja! Jag uppmanar parlamentet att inte slå sig till ro och göra ingenting.
Filip Kaczmarek  
Mina damer och herrar! Problemet med diktaturer i Europa härrör från de mycket skilda erfarenheterna i vissa medlemsstater på detta område. Många européer vet helt enkelt inte hur det var att leva under totalitära system, och den som inte förstår vad diktatur vill säga har en naturlig tendens att bortse från brott som begåtts under sådana system och betraktar dem i stället som händelser som ägt rum under historiens gång. Kommunismen och fascismen bekämpade dock inte bara de flesta av Europas värderingar, utan de var redo att bryta mot alla etiska principer i namn av sjuka och fördärvliga idéer - och dessa system bröt faktiskt mot dessa principer och orsakade smärta, lidande och död för miljontals människor.
Ju mer européerna vet om diktaturens sanna ansikte, desto bättre är det för Europeiska unionens framtid. Detta är inte en fråga om att högtidlighålla miljontals människors lidande. Det handlar om att förstå de drastiska konsekvenserna som blev och fortfarande blir följden av totalitära metoder i många länder i Europa. Solidaritet, frihet, empati, tolerans, dialog - alla dessa värden ser något annorlunda ut om vi ser dem ur perspektivet av erfarenheterna av diktatur. Låt oss komma ihåg detta. Att fastställa en internationell dag för hjältarna i kampen mot diktatur skulle utan tvivel bidra till att höja nivån på kunskaperna om ett smärtsamt förflutet. Detta skulle i sin tur bidra till att minska fördomarna, begränsa stereotyperna och öka hoppet om att vi i Europa aldrig mer kommer att erfara diktatur.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.15 och återupptogs kl. 21.00)
