Slyšení Komise o "zločinech genocidy, zločinech proti lidskosti a válečných zločinech spáchaných totalitními režimy" (8. dubna 2008) (rozprava) 
Předsedající
Dalším bodem je prohlášení Komise o zločinech genocidy, zločinech proti lidskosti a válečných zločinech, které spáchaly totalitní režimy.
Jacques Barrot
místopředseda Komise. - (FR) Vážený pane předsedající, dámy a pánové, rád bych přednesl zprávu o slyšení o zločinech, které spáchaly totalitní režimy s cílem řešit oprávněné obavy nastolené Parlamentům.
Komise a slovinské předsednictví dne 8. dubna 2008 uskutečnily schůzi o zločinech spáchaných totalitními režimy. Toto slyšení požadovala Rada v dubnu 2007 během jednání o rámcovém rozhodnutí o boji proti rasismu a xenofobii. Účelem slyšení bylo lépe pochopit, jak se členské státy vyrovnaly s dědictvím totalitních režimů a povahou postupů a praktik, které byly přijaté s cílem čelit této výzvě.
Slyšení bylo zaměřené na dva hlavní body: uznání totalitních zločinů a usmíření. Vzhledem k tomu, že šlo o otázky citlivé povahy a s cílem, aby tato věc nebyla žádným způsobem zneužitá, chtěla Komise, aby tato diskuse byla především diskusí mezi nezávislými odborníky a akademiky z různých oblastí, oddanými vědecky podloženému přístupu. Členské státy, stejně tak Evropský parlament, byly přizvány k účasti a jsem rád, že mnohým členům Evropského parlamentu byla poskytnuta příležitost zúčastnit se diskuse. Slyšení bylo přínosné pro konstruktivní a neemotivní diskusi. Obecně z diskusí vyplynuly čtyři otázky, o které se Komise mimořádně zajímala.
Za prvé, existuje názor, že staré členské státy by si měly více uvědomovat tragickou minulost nových členských států. Nedostatek poznání je třeba pečlivě přezkoumat, aby se vyhnulo tomu, že se Unie rozdělí takovým závažným způsobem, který by nás ve skutečnosti měl spojovat.
Za druhé, z diskusí vyplynulo, že předpokladem na usmíření je nastolení pravdy. Duch usmíření, který formuje proces evropské integrace, je nyní důležitější než kdykoli předtím. Různé zkušenosti týkající se usmíření a prodiskutované během slyšení ukázaly, jaká komplexní je tato úloha, ale i že existuje důvod k optimismu. Ukázaly, že dodržování základních práv je důležitým faktorem při dosahování skutečného usmíření.
Za třetí, zdá se, že existuje mnoho různých způsobů řešení otázek uznání a usmíření se. Neexistuje jednotný vzor pro všechny, každý členský stát musí najít to, co nejlépe vyhovuje jeho okolnostem.
A konečně, diskuse odhalily, že evropské instituce jsou vyzývány, aby řešily tyto otázky celistvěji. Během slyšení předložila skupina účastníků dokument, ve kterém navrhli mnoho návrhů k jednání. Komise zaznamenala tuto výzvu k výraznějšímu zapojení se Evropy v těchto otázkách. Je třeba však zdůraznit, že záleží na jednotlivých členských státech, aby si našly svůj vlastní způsob, jak se vyrovnat se vzpomínkami na tyto zločiny, a jejich řešení. Evropská unie v této otázce nemůže nahradit členské státy. Evropská unie má velmi málo pravomocí, aby v této oblasti jednala. Jejím úkolem je zjednodušit tento proces tím, že podpoří diskuse, posílí výměnu zkušeností a osvědčených postupů a spojí různé zúčastněné strany.
Všechny příspěvky v rámci slyšení se musí nyní analyzovat. Rád bych však opakovaně vyjádřil odhodlání Komise pokračovat v procesu, který začal prohlášením Rady z dubna 2007. Komise musí podat Radě zprávu dva roky po vstoupení rámcového rozhodnutí o boji proti rasismu a xenofobii v platnost, a po této době bude možné vést politickou diskusi.
Mezitím plánuje slovinské předsednictví uveřejnit příspěvky přijaté během slyšení. Ze své strany plánuje Komise iniciovat studii s cílem získat faktický přehled o různých metodách, právních předpisech a postupech využívaných v členských státech při práci s otázkami souvisejícími se vzpomínkami na totalitní zločiny.
Se zřetelem na význam vzdělávacích a občanských aspektů Komise zváží i to, jak by mohly být programy Společenství dále využité ke zvýšení povědomí o těchto otázkách v Evropě.
Na závěr je důležité podpořit objektivní a střízlivou diskusi o těchto záležitostech a postupně se posouvat vpřed v rámci omezení pravomocí Unie. Komise je přirozeně připravená plně se zúčastnit tohoto procesu.
Vytautas Landsbergis
jménem skupiny PPE-DE. - Vážený pane předsedající, když se hovoří, diskutuje a přistupuje k základnímu společnému stanovisku o hodnocení zločinů, které spáchaly totalitní režimy v Evropě, jeden problém je nejviditelnější jako překážka v rychlejším morálním a legislativním úspěchu.
Tím hlavním problémem je těžko pochopitelné stanovisko současné ruské vlády. Pokud jde o zločiny spáchané v stalinistickém období SSSR, místo distancování se s přiměřeným odsouzením vážných zločinů proti lidskosti, válečných zločinů a jiných provinění, ruská vládnoucí elita nenásleduje dobrý příklad denacifikovaného Německa.
Ne, sovětský führer Stalin se oslavuje, jeho vlastní zločiny a zločiny jeho skupiny se popírají nebo marginalizují a oběti jsou ponižovány a zesměšňovány. Toto podivné politické chování, které tak škodí samotnému Rusku, nedokáže odhalit pravdu o skutcích, ale nadále nepříznivě ovlivňuje naše evropské normy a spravedlnost hodnocení.
Měli bychom zjistit, jak takové pokrytectví a dvojí normy pomáhají různým neonacistům atd. Jak někdo tvrdí: Předtím než oficiální Rusko změní svůj názor, musíme se zastavit a podřídit se vůli Kremlu nebo odložit své hodnocení a rozhodnutí, což je zcela a hluboce nesprávný postoj.
Nezáleží na tom, do jaké míry se budou snažit političtí historikové, placení ruským státem, přepsat fakta evropských dějin, dvě nejkrvavější mezinárodní tyranie 20. století společně s menšími národními diktátorskými režimy, by měly být a budou řádně posouzeny. Toto je nejlepší způsob, jak může Evropa pomoci Rusku budoucnosti.
Jan Marinus Wiersma
jménem skupiny PSE. - (NL) Vážený pane předsedající, naše skupina pomohla k nastolení této diskuse, poněvadž se obáváme rostoucího počtu politicky stranicky orientovaných výkladů minulosti. Hovořím tu nejen jako politik, jako sociální demokrat, ale také jako historik. Interpretace tohoto druhu často chrání mýty, které mohou být živnou půdou například xenofobie, poněvadž představují jen jednu stranu příběhu. To je samozřejmě velmi nebezpečné v Evropě s velkou různorodostí včetně etnické.
Neexistují jednoduché odpovědi na složité otázky týkající se historie. Tuto nesprávnou koncepci často vytvářejí ti, kteří z historických událostí ždímají populismus. Falšování minulosti se používá i k tomu, aby na ni lidé zapomněli, například popírání holocaustu nebo zakrývání zločinů jiných totalitních režimů. A existuje také nebezpečí selektivnosti. Historická kritéria se někdy uplatňují na jednu situaci, ale neuplatňují se na jinou. Někdy se nedělá vůbec žádný rozdíl a jedna situace se posuzuje stejně jako druhá. Výsledkem je, že to mate lidí a ti nevědí, co mají v souvislosti s minulostí cítit - politikové se zmocnili historické pravdy, poněvadž je příliš jednoduché porovnávat.
Naše skupina to letos vnímá jako zvláště důležité, neboť si připomínáme pražské povstání, Pražské jaro, ale i Křišťálovou noc. Myslíme si, že je důležité, aby Komise a Rada byly vzorem a podpořily diskusi založenou na faktech, založenou na vědeckém výzkumu. Ne ve snaze dosáhnout nějakého společného stanoviska, ale ujistit se, že lidé zjistí, že naše diskuse je založená na správných informacích, a zajistit řádné pokračování diskuse.
Opět chci zdůraznit, že cílem tu samozřejmě není zastřít důležité a strašlivé epizody z naší historie. Samozřejmě že ne, cílem je především poučit se z nich. Ale musíme se ujistit, že historie nebude zneužita. To je důležitá morální otázka. Myslím si, že je důležité znovu připomenout, že v naší diskusi dnes odpoledne a dnes večer bychom měli dát slovo i několika kolegům poslancům, kteří mají osobní zkušenosti s následky totalitních režimů. Pro nás je to důležitá diskuse, kterou bychom měli dále během roku rozvíjet.
Sarah Ludford
jménem skupiny ALDE. - Vážený pane předsedající, věřím, že všechno zlo spáchané totalitními režimy, ať už fašistickým, komunistickým nebo stalinistickým, musí být řádně odkryto. Ale nejsem pro to, aby se kriminalizovalo popírání nebo ospravedlňování takových zločinů, ať už holocaustu, šoa, válečných zločinů genocidy nebo zločinů proti lidskosti spáchaných jakýmkoli totalitním nebo autoritářským režimem, o nic víc nejsem pro to, aby se kriminalizovala takzvaná veřejná provokace nebo ospravedlňování nebo vyzdvihování terorismu. Ve všech těchto případech věřím, že svoboda slova by měla být prvořadá a že trestní právo by se mělo uplatnit jen tehdy, když je jasný podnět k nenávisti, násilí nebo terorismu. Pro zjištění pravdy je nezbytná úplná svoboda projevu.
Jedním z témat slyšení bylo napravit nespravedlnost, a spravedlnost bez pravdy není možná. Nejlepší ilustrací toho byl Výbor pro pravdu a smíření v Jižní Africe. A já věřím, že jedním z největších výdobytků Evropské unie a jejích členských států v minulém desetiletí bylo vytvoření Mezinárodního soudního dvoru. Ale po světě stále chodí beztrestně mnoho lidí a věřím, že v Evropě neděláme dost, abychom je předali spravedlnosti. Nevím, co se stalo duchu, který vedl EU v podpoře Mezinárodního soudního dvora, když EU měla upřímně vypovídat o tajné dohodě o tajných letech CIA a tajných vězeních. Na naši zprávu z loňska o této tajné dohodě jsme z členských států nezískali žádnou uspokojivou odpověď.
Zjišťujeme, že ve Spojených státech došlo k mučení ve věznici na Guantánamu a jinde, nařízenému z nejvyšší úrovně Bushovy administrativy. To vedlo k tragické ztrátě morální autority a reputace Spojených států. Ano, musíme vnést pravdu do těchto zločinů - ale nekriminalizujme to, co je třeba důkladně prodiskutovat.
Wojciech Roszkowski
jménem skupiny UEN. - (PL) Vážený pane předsedající, dva nejkrutější totalitní režimy 20. století, německý nacismus a komunismus sovětského a čínského stylu, spáchaly odporné zločiny. Celkový počet obětí pravděpodobně přesahuje 100 milionů mrtvých a umučených v souvislosti s holocaustem a během masových poprav a deportací, uměle vyvolaným hladomorem, v táborech smrti a koncentračních táborech.
Nacistický systém zabíjel lidí na základě rasových důvodů. Komunistický systém na základě sociální třídy. Ideologie, které byly základem těchto systémů, postavily celé skupiny obyvatelstva mimo zákon a přisoudily jim smrt nebo na fyzickou a sociální degradaci s cílem vytvořit novou, údajně lepší společnost. Zvláštní druh nenávisti se pěstoval vůči náboženstvím. V těchto systémech nebyl jen monopol moci, ale i jednoho jazyka, který se změnil na nástroj propagandy a teroru.
V současnosti, více než šedesát let po konci druhé světové války, více než dvanáct let po pádu sovětského komunismu, je zarážející, že v rámci Evropské unie existují stále lidé, kteří odmítají uznat, že komunismus byl zločinný systém. Používá se mnoho úskoků k relativizování komunistické minulosti. Jaký morální argument existuje k podpoře názoru, že oběti nacismu jsou důležitější než oběti komunismu? Proč nejsme schopni vytvořit na toto téma společné usnesení?
Pane komisaři, toto není jen věcí jednotlivých členských států. Pokud se Unie považuje za odpovědnou a kompetentní, aby se zabývala rasismem a xenofobií, měla by prokázat dostatečnou odvahu i k odsouzení komunistických zločinů. To neříkám jen jako politik, ale také jako historik. Podobnosti mezi oběma těmito systémy nemusí nevyhnutelně vést k sporům o jejich vzájemné slučitelnosti. Zdůrazňování jedinečnosti komunistických zločinů vůbec nesnižuje význam nacistických zločinů a naopak. Jednoduše řečeno, obyčejná slušnost a připomínání si nespočetných obětí těchto režimů si vyžaduje odsouzení obou. Pracovní skupina, kterou jsme v Parlamentu vytvořili, s názvem Sjednocená Evropa, sjednocená historie, která už má přibližně padesát členů, se bude domáhat právě takovéhoto odsouzení.
Daniel Cohn-Bendit
jménem skupiny Verts/ALE. - (DE) Vážený pane předsedající, dámy a pánové, myslím si, že naše povinnost v této věci je trojí. Za prvé, musíme dokázat zformulovat jednotný evropský výklad války a důvodů války, jinak řečeno, společnou evropskou paměť.
Nemá smysl pokračovat v této nekonečné diskusi a v porovnávání stalinistických zločinů s nacistickými zločiny. Jde o dva samostatné příklady totality, dva samostatné zločinecké systémy, i když mají někdy podobné strukturální rysy. Určitě můžeme chápat celou diskusi o otevřenosti, demokracii atd. jako vyjádření společného výkladu dějin. Společná reakce je například Evropská unie nebo Listina základních práv, která v základě odráží poučení získaná z těch dvou totalitních režimů, které způsobily na našem kontinentu takovou zkázu.
Za druhé, pokud se podíváme kolem sebe ve světě, uvidíme Rwandu, Bosnu, Dárfúr a tak dále. To znamená, že ničení lidských bytostí pokračuje. Potřebujeme, jak správně řekla paní baronka Ludfordová, Mezinárodní trestní soud a společná pravidla. V současnosti se musíme snažit zajistit, aby všechny civilizované státy uznaly Mezinárodní trestní soud, aby podobné zločiny, které se odlišují, které nejsou všechny stejné, ale jimiž jsou v určité podobě všechny zločiny, mohly být předány spravedlnosti.
Jen tehdy dokážeme čelit takovýmto zločinům, pokud dokážeme přivést osoby za ně odpovědné před spravedlnost, ať jsou kdekoli, v Guantánamu, v Dárfúru, Bosně, mezi bosenskými Srby. Spravedlnost zvítězí jen tehdy, pokud bude možné postavit odpovědné před soud. To jsou poučení historie, a proto věřím, že iniciativy Komise tohoto druhu jsou zaujímané, povedou-li nás nakonec k zformulování společného protitotalitního stanoviska.
Francis Wurtz
jménem skupiny GUE/NGL. - (FR) Vážený pane předsedající, budeme podporovat jakýkoli posun k odstranění rasismu a xenofobie, podporovat základní práva, a dokonce bez výhrad odsuzovat válečné zločiny, zločiny proti lidskosti a zločiny genocidy. To budeme dělat bez ohledu na čas nebo místo. V tomto boji nesmí existovat žádné tabu, ani pokud jde o zločiny minulosti, ani v souvislosti s tragédiemi, které se dějí v současnosti na celém světě.
Pokud jde o evropskou historii, platí to přirozeně pro nacismus. Vztahuje se to i na fašistické režimy Mussoliniho, Pétaina, Franca, Salazara, stejně tak na řecké plukovníky. Jsme rovněž celkem připraveni opakovaně vyjádřit ostré odsouzení strašných zločinů spáchaných během Stalinovy vlády. Nesmí se zapomenout ani na to, co se dálo v období kolonialismu.
Naše neochota ke kompromisům se musí určitě ještě víc vztahovat na rasistické, xenofobní a otevřeně neofašistické tendence, které se dnes ještě tolerují na velmi vysokých úrovních v některých členských státech Evropské unie, nových i starých. Je jen jedna věc, která se může považovat za neakceptovatelnou, ne naší skupinou, především ne těmi, kteří osobně trpěli v boji proti nejhorší genocidě v moderních dějinách, a to je snaha tajně zlehčovat nacismus umístěním ho do jedné kategorie především se stalinismem, a dokonce s režimy existujícími v střední a východní Evropě před pádem Berlínské zdi.
Rád bych citoval tři prohlášení, která vznikla nedávno, mezi mnohými o této věci, a jež hovoří sama za sebe. Za prvé, tento výňatek je z prohlášení Německé jednoty těch, kteří přežili koncentrační tábor Neuengamme. Cituji:
(DE)- (DE) "Sdružení Neuengamme bylo vždy proti přirovnávání národního socialismu se stalinismem."
jménem skupiny GUE/NGL. - (FR) Dále, tato poznámka je od Poradního výboru bývalých vězňů Buchenwaldu. Cituji: "Ti, kteří se snaží zevšeobecňovat, zkreslují význam nacistického barbarství v dějinách Německa."
Konečně toto jsou slova, které vyslovil vedoucí sekretář ústředního výboru Židů v Německu, žalujících ty, kteří si dovolili vytvořit porovnání mezi bývalou NDR a nacistickým režimem; a cituji: "Jakákoli snaha vytvořit paralelu mezi těmito režimy představuje oslabení závažnosti zločinů, jako bylo popření práv, deportace a masové vyhlazování milionů nevinných mužů, žen a dětí během nacistické diktatury."
Děkuji vám, že věnujete několik myšlenek těmto prohlášením.
Bernard Wojciechowski
Vážený pane předsedající, válka je jedna věc, ničení národů a zločiny proti lidskosti druhá. Není cílem každé války vyhladit prohrávající stranu a národ může být zničen i bez války. Často ohromná nenávist vůči vítězům a utlačovatelům naplňovala duše těch, kterým se škodilo - takto viděl Hannibal a Mithridatés Římany. Ale to se nedá porovnat s pocity nepřátelství v duších zločinců 20. století.
Historie toho století je více než jen souhrnem křivd, které utrpěly některé národy. Stalo se doplňkem historie humánnosti a nehumánnosti. Filozof Kant zformuloval tento imperativ: Jednej tak, abys lidstvo v sobě i v osobě každého druhého používal vždy jako účel, a nikdy ne jen jako prostředek.
O původu zločinu genocidy se často bouřlivě diskutuje. Lépe by bylo zeptat se, proč nikdo nezabránil takovým zločinům, dokud byl čas. V totalitní politice bylo všechno naplánované a vypočítané. Jejím prvním pravidlem bylo neprozradit nic předčasně, předstírat přátelství do posledního okamžiku. Zmiňuji to, poněvadž dnes existují v mnohých zemích otevřené parafašistické a parakomunistické skupiny. To je důvod, proč byla první dvě zasedání evropského slyšení na téma historie totalitních zločinů také důležitá. Hovořme jednoduše s cílem jasně vymezit, co nemůže být za žádných okolností předmětem takzvaného historického revizionismu.
Genocida není fenomén, kterému může oponovat jeden národ. Musí mu oponovat společnost celého civilizovaného světa. To je jedním z důvodů, proč je to společná úloha Evropské unie.
Slavi Binev
(BG) Během 20. století vedle totalitních režimů komunismu a nacismu existuje další skutečnost: otřesné útoky proti lidským právům bulharského a arménského národa vedené Osmanskou říší. Téměř během pěti století bylo pod vládou osmanského státu násilí proti Bulharům charakterizováno znaky genocidy. Podstatná část bulharského obyvatelstva byla vzata do otroctví, vyhlazena nebo násilím konvertovala na islám, což je v zásadě účelová etnická čistka. Dalším nepopiratelným faktem je násilná deportace a zabití více než jeden a půl milionu Arménů tureckými orgány v letech 1915 až 1917. Všechny tyto akce proti Bulharům a Arménům zcela souhlasí s rysy zločinů vymezených v dohodách OSN o stíhání a trestání zločinů genocidy. Uznání genocidy proti Arménům a Bulharům by poslalo Turecké republice jasný signál, aby převzala odpovědnost a omluvila se za pět století útlaku Bulharů a za spáchané zločiny a masové vraždy, a aby odškodnila potomky utečenců za utrpení a za soukromé majetky, které jim byly ukradeny a které jsou nadále na tureckém území.
Christopher Beazley
(FR) Vážený pane komisaři, odpusťte mi, ale byl jsem hluboce otřesený vaším úvodem k této diskusi. Řekl jste nám, že Komise vedla klidnou diskusi o zločinech proti lidskosti. Mluvil jste o tom, jaký komplexní úkol to je, a na závěr jste řekl, že Evropská unie má v této oblasti velmi malé pravomoci.
Když byly manželce vašeho estonského kolegy Siima Kallase, se kterým se dobře znáte, dva měsíce, dal ji Stalin, společně s její matkou a babičkou deportovat. Další z našich kolegů, pan Frattini, který nás brzy opustí, napsal ve svém dopise panu Landsbergisovi: "Vaše historie, pokud jde o utrpení Litvy za Stalinovy vlády, vaše historie je naší historií."
Pane komisaři, ve své odpovědi byste snad mohl vysvětlit věci hlouběji, neboť je možné, že jsem to nepochopil správně. Věřím, že zde v Parlamentu a v Radě se dělá mnoho, abychom si připomínali zapomenuté mrtvé, poněvadž my nemluvíme jako politici. Oslovujeme širokou veřejnost. V Polsku a pobaltských státech stále žijí lidé, kteří ztratili rodiče, prarodiče, ale nikdo si je nepamatuje. Nevěřím, že diskuse o utrpení šesti milionů Židů může být klidná. Proto jsou délka takové diskuse a způsob, jakým probíhá, mimořádně důležitými faktory. Jako by řekl váš kolega, historie střední a východní Evropy je naší historií. Problémem nás Britů a nás Francouzů je, že na konci války jsme byli Stalinovými spojenci. Britům trvalo třicet let, než připustili, že v katyňském lese se odehrál stalinistický zločin. Pachatelem nebyl Hitler.
Helmut Kuhne
(DE) Vážený pane předsedající, my, sociální demokraté jsme byli pronásledovaní každým totalitním a autoritářským režimem 20. století, ať už byl nacistický nebo režim pod vedením zločinců jako Stalin, Franco nebo Mussolini - jejich seznam je dlouhý. Proto nejenže nemáme problém s přehodnocením zločinů stalinismu, ale jejich přehodnocení vítáme. Můžeme to jen schvalovat.
Toto přehodnocení by však mělo být podle pravidel historické metodiky a nemělo by se zaměňovat s pravidly, kterými se řídí konání trestního soudu. Musíme dohlížet na to, aby se tyto věci nezaměňovaly. Není to otázka spočítání obětí nebo obnovení norimberských procesů. Tentokrát se snažíme spíše o ideologii než o identifikaci zločinců.
Existují však i body, ve kterých musíme říci dost jasné "ne", a my, sociální demokraté, jsme několik takových identifikovali. Říkáme "ne" snaze ustanovit nový rámec výkladu evropské historie, který vznikl z projevů některých poslanců tohoto Parlamentu na konferenci, která se konala 22. ledna tohoto roku. Důrazně jsme proti názoru, že vyhlazování evropských Židů nacisty pocházelo z koncepce historie, kterou rozvinul sovětský režim. Tento názor odmítáme.
Odmítáme ho o to rázněji, poněvadž v roce 2006 jsme zjistili, že jiný kolega ze stejného ideologického spektra poslal oběžník všem poslancům tohoto Parlamentu, ve kterém popsal dvě lotyšské divize Waffen-SS jako součást německých síl, čímž zlehčoval jejich úlohu. Odmítáme i tento výklad, především ve spojení s první větou. Rovněž odmítáme tvrzení, že Západ neudělal nic, aby přinesl změnu v tehdy Sověty řízené části Evropy.
Na Konferenci o bezpečnosti a spolupráci v Helsinkách jsme poprvé poskytli prostor hnutím občanských práv v těchto zemích, aby nabrala dech, s úspěšným a šťastným výsledkem, který dnes vidíme, když vítáme zástupce zmíněných zemí v našem Parlamentu. To jsou body, na nichž budeme trvat a které budeme dále podporovat.
Ģirts Valdis Kristovskis
(LV) Vážený pane předsedající, v Evropském parlamentu jsme zvyklí mluvit o společných hodnotách, o společné a pravdivé historii, ale někdy vzniknou nedorozumění. Vážený pane komisaři Barrote, myslím si, že jste měl pravdu, když jste řekl, že v Evropě je stále potřebné určit pravdu. Hovoříme o smíření, ale možná ne v takovém rozsahu, jak navrhoval pan Cohn-Bendit. Děkuji vám, pane komisaři Frattini, za slyšení, které bylo zorganizováno. Mohl jsem se ho zúčastnit a také jsem při několika příležitostech promluvil. Myslím, že ta diskuse byla energická. Bohužel chybělo jasné, pevné a soustředěné stanovisko o další činnosti. Bohužel ruští zástupci opakovaně pokračovali v omlouvání zločinů spáchaných totalitním komunismem na územích okupovaných SSSR. Reakce Ruska není překvapující, co však udělá Evropská unie? Bude pokračovat v dvojích standardech? Bude požadovat, aby se jako nacistické zločiny uznávalo popírání událostí nebo jejich hrubé zlehčování v členských státech? Bude požadovat, aby se vynášely rozsudky na odnětí svobody do tří let? Bude si zároveň zakrývat zrak před zločiny totalitního režimu SSSR? Některé z obětí sovětského totalitního režimu jsou ještě naživu, ale stanovisko Evropské unie jim nenabízí žádnou satisfakci, naopak, ještě je dále ponižuje. Hovoříme o občanech EU. Evropský parlament by se měl proti takové nespravedlnosti ohradit. Bohužel opakovaně vidíme, jak se předsedové politických skupin rozhodují nepředložit usnesení týkající se této otázky. Proto nemůžeme mít písemný záznam myšlenek, které tu dnes vyjadřujeme. Pane komisaři Barrote, vyzývám vás, abyste se nevzdal tohoto důležitého cíle, ale abyste usiloval o jednotné pochopení a pravdivou historii jménem usmíření. Děkuji.
László Tőkés
(HU) Vážený pane předsedající, povstání proti Ceauşescovi v Rumunsku se začalo v Temešváru, v mé farnosti. Mám bolestné zkušenosti se skutečným komunismem, a proto se zadostiučiněním sleduji, že se pozornost Evropské unie opět jednou zaměřuje na zločiny totalitních režimů. V případech zločinů proti lidskosti spáchaných v obdobích národního socialismu a komunismu svět stále uplatňuje dvojí metr. Na rozdíl od fašismu v případě komunismu ještě proběhl žádný soud. Oba typy diktátorských režimů potlačovaly svobodu, lidská práva a církve. Ničili životy menšin ve svých zemích. Obrovský rozsah lidské a sociální tragédie je pro fašismus a komunismus společný. Politická, historická, lidská a morální restituce sotva začala a musí pokračovat. Vezměme si například Rumunsko a zprávy paní Tismăneanuové. Jsem přesvědčený o tom, že aby byla dokončena změna režimu, která tam začala v roce 1989, je třeba konfrontovat události z minulosti. Skutečná Evropská integrace bývalých komunistických zemí vyžaduje nejen pravdu a restituci, ale také odsouzení diktátorských režimů.
Tunne Kelam
Vážený pane předsedající, přesně stejným způsobem, jak se Baltské moře stalo v roce 2004 vnitřním mořem EU, tak i historické zkušenosti deseti nových členských států, které trpěly pod totalitní vládou komunismu, se stávají celoevropským problémem.
Absolutně souhlasím s panem Cohn-Benditem: Potřebujeme jednotný nebo společný výklad naší společné historie. Není to otázka odsouzení; je to otázka morálního a politického posouzení všech zločinů. Jsme vyzýváni, abychom zaručili, že všechny zločiny proti lidskosti, všechny akty genocidy a třídního vraždění a všechny válečné zločiny se mají řešit stejně. Spravedlnost patří všem občanům Evropy bez výjimky.
Se zřetelem na to jsem trochu znepokojený stanoviskem Komise, poněvadž hlavním tématem je, že posouzení komunistické totality bude vnitřní záležitostí jedné každé příslušné země. Obávám se, že to prohloubí dvojí metr, poněvadž nacismus a fašismus se jasně nepovažují za vnitřní záležitosti členských států EU. Každé objevení se neonacismu a rasismu se vnímá jako přímé ohrožení společných evropských hodnot.
Tak co je třeba udělat? Existují stále desítky milionů žijících obětí komunistických režimů, stejně tak jejich potomků. V současné situaci se musí cítit jako oběti druhé nebo třetí třídy. Známé "nikdy víc" pro ně stále není zaručeno.
Konečně toto není problém minulosti. Absence politického a morálního hodnocení neustále modeluje dnešek a zkresluje naši společnou budoucnost. Dokázal by si někdo představit návrat sovětského vedení KGB k moci v Rusku nebo obnovení komunistických politických síl v Německu, kdyby existovalo hodnocení komunistického systému na konci studené války?
Józef Pinior
(PL) Vážený pane předsedající, pane komisaři, rád bych zahájil dnešní diskusi vzpomínkou na vůdce polské socialistické strany Kazimírza Pużaka, kterého můžeme považovat za symbol této diskuse. Pużak, poprvé uvězněný na začátku 20. století, v roce 1911, vůdce Polské socialistické strany, vůdce ilegální Socialistické strany během druhé světové války v boji proti nacismu, a opět uvězněný ruskou NKVD v roce 1945, zemřel tragicky v stalinistickém vězení v Polsku 30. dubna 1950.
Pro nás socialisty byly demokracie, boj za lidská práva, za právní stát a zásady liberální demokracie vždy základem politiky. To je náš odkaz dnešní Evropě. Zároveň, oslovuji především vás, pane komisaři, je dnes historie bohužel předmětem manipulace, určitým druhem kampaně, kolonizace vykonávané populistickou pravicí, nacionalistickými hnutími. To vytváří paradoxní situace, v nichž stojí nacionalistická pravice, která se dožaduje historického výzkumu, nových soudů, ale zároveň odmítá Listinu základních práv jako součást evropského právního systému. Jde skutečně o neuvěřitelný paradox.
Demokracie, právní stát, liberální demokracie, to jsou základy současné Evropy. Jednota Evropy, Listina základních práv, principy právního státu převládající na celém světě, odmítání mučení - to je naše odpověď vycházející z dědictví 20. století: boj za demokracii, boj proti všem druhům diktatury a proti totalitním režimům.
(potlesk)
Dariusz Maciej Grabowski
(PL) Vážený pane předsedající, genocida je vymezená v mezinárodním právu a toto vymezení se zakládá na dohodě OSN. Jako Polák, občan země sužované genocidou, věřím, že toto vymezení by mělo být rozšířeno o dva prvky.
Mělo by se zdůraznit, že zpravidla bývá účelem genocidy likvidace pocitu národní identity prostřednictvím vyhlazení intelektuálních a kulturních elit. Polsko může sloužit jako příklad. Během druhé světové války tam Němci a Rusové vyvraždili v první řadě inteligenci, profesory, duchovenstvo. Za druhé by se mělo zvážit to, jak potrestat podle mezinárodního práva historické lži, falešnou propagandu a odmítání uznat vinu týkající se genocidy. Příkladem je v tomto případě postoj Ruska ve vztah u k stalinistickým zločinům, a i směrem k masakru v katyňském lese.
Polsko podporuje přijetí Ukrajiny do Evropské unie. Ale s cílem, aby historie nerozdělovala, ale sjednocovala, věříme, že Ukrajina by měla uznat zločiny spáchané proti Polákům a Židům během druhé světové války, kdy zemřelo více než 150 tisíc lidí.
Evropská unie by měla být organizací, která je příkladem nekompromisního boje proti genocidě na celém světě. To je důvod, proč bychom jako politici volení národy měli odsoudit komunismus jako zločineckou ideologii a zločinecký systém.
Miguel Angel Martínez Martínez
(ES) Vážený pane předsedající, dámy a pánové, památka historických událostí je potřebná v procesu budování Evropy. Aby byl tento proces zcela úspěšný, je nezbytné pochopit, že představuje eliminaci nacionalismu, totalitarismu, netolerance, autokracie a války a ustanovení evropanství, svobody, vzájemného respektu, demokracie a míru jako hodnot, které řídí systém, v němž společně v Evropě žijeme.
Toto je ponaučení, které musíme vysvětlit dnešním mladým lidem: události minulosti a pokrok současnosti bez zakrývání zločinů a chyb, kterými jsme museli projít, a poukázání na oběti při jejich zdolávání.
Poznat naši historii se stává protilátkou proti tomu, abychom vstoupili podruhé do stejné řeky.
Jen pokud budeme znát pravdu, celou pravdu, můžeme se pohnout kupředu. Musíme tvrdě odsoudit barbarství naší minulosti, aniž bychom je zlehčovali, bez nějakého falšování; bez manichejské logiky studené války, přirovnávající západní Evropu jako dobrou a východní jako zlou. Musíme vysvětlit, že existovali demokraté a existovali zastánci totality, ale bez zakrývání skutečnosti, že západní i východní Evropa měla své zastánce totality, přičemž obě skupiny byly stejně odporné a zločinecké.
Jako španělský demokrat sympatizuji s demokraty, kteří byli oběťmi stalinismu ve svých zemích, ale žádám je zároveň, aby projevili solidaritu s těmi v Španělsku, kteří žili pod útlakem a v utrpení způsobeným diktátorem, generálem Francem.
Chápeme tragédii našich evropských spoluobčanů z východní Evropy, kteří šli z jedné formy totality do další, ale musí rovněž pochopit naši tragédii, která znamenala udržování stejně zločinecké formy diktátorství a útlaku našich lidí.
Jen pokud budeme znát pravdu, celou pravdu, můžeme se pohnout kupředu. Konečně si připomeneme, že v Teheránu, na Jaltě a v Postupimi nebyl Stalin sám; vůdcové západních mocností se podíleli na jeho rozhodnutích. Proto měl každý svůj podíl odpovědnosti za rozdělení Evropy a za útlak, potrestání a utrpení tolika milionů Evropanů, kteří ho museli zažít z rukou jednoho nebo druhého totalitního režimu.
Určitě nese střední a východní Evropa mnohem větší odpovědnost za stalinismus, ale pravdou je i to, že pro mou zemi odpovědnost leží především na západních demokraciích, které přijaly tyranii Franka, kterou ustanovil Hitler a Mussolini jako součást jejich svobodného světa, a byly komplici v jeho zločinech.
Vážený pane předsedající, jako sjednocená Evropa jsme společně dosáhli mnoha věcí a Evropa bude o to silnější a poskytne větší záruky svobody a demokracie, čím více se její tvorba zakládá na uvědomění si pokroku v podobě podílu na projektu, kterým se identifikuje, a odmítne temná stránka naší minulosti s cílem vytvořit budoucnost věnovanou hodnotám, které nás spojují.
Mirosław Mariusz Piotrowski
. - (PL) Chtěl bych vyjádřit svou spokojenost s tím, že byla možná dnešní diskuse o záležitostech souvisejících s krvavými totalitními systémy. Je politováníhodné, že diskuse je tak krátká a povrchní. Skutečnost, že běžná zásada přijetí vhodného usnesení byla zrušena, je podnětem pro zamyšlení.
Rovněž je kuriózní, že na různých úrovních v rámci Unie se německý národní socialismus, lidově nazývaný nacismus, zvažuje a uvádí před vším ostatním. Mezinárodní socialismus, totiž komunismus, se v tichosti vynechává. Tyto systémy byly propojené nejen svými společnými ideologickými kořeny, ale také praktickou spoluprací. Komunismus má svůj původ v Rose Luxemburgové, Liebknechtovi, Marxovi, Leninovi a Stalinovi a vedl k plánované smrti desítek milionů obyvatelů střední a východní Evropy. Mnoho krvavých zločinů, například masakr v katyňském lese, jsou dnes tabuizovanými tématy, a tyto zločiny nesmí být nazývané svým pravým jménem - genocida.
Tvorba demokratické Evropy je možná jen na základech pravdy, včetně pravdy o nehumánní komunistické totalitě. Dlužíme vzpomínku a spravedlnost nejen obětem nehumánních systémů; především to dlužíme současným a budoucím generacím, aby se tato situace neopakovala.
Libor Rouček
Pane předsedo, 20. století bylo v Evropě stoletím totalitních a autoritářských režimů, nacismus a fašismus, komunismus a jeho nejstrašnější verze stalinismus, nejrůznější pravicové diktatury ve Španělsku, v Portugalsku, v Řecku a v dalších zemích. Hrůzy a zločiny, které tyto režimy po sobě zanechaly, nesmí být nikdy zapomenuty, proto vítám diskusi nad minulostí. Tato diskuse by však měla být vedena podle přísně nadstranických, objektivních a vědeckých kritérií. V žádném případě by neměla být zneužita k politickému boji. Mnohdy se tak ale bohužel děje.
Podíváme-li se například do mnohých nových členských zemí Evropské unie, včetně mé vlastní České republiky, vidíme neustále útoky na vše, co je nalevo od středu, na vše levicové. Pravicoví politici, novináři i tzv. historici, z nichž mnozí byli členy bývalé komunistické nomenklatury, z niž většina získala své doktorské a inženýrské tituly právě ve školách komunistického režimu, napadají permanentně sociální demokracii jako nějakou komunistickou či postkomunistickou stranu, a přitom to byli právě sociální demokraté, kteří doma i v exilu bojovali celých čtyřicet let proti komunismu, čeští sociální demokraté umírali v komunistických vězeních, organizovali první protikomunistické povstání v celém bývalém sovětském bloku 1. června 1953 v Plzni, stáli v předních řadách reformního procesu pražského jara, tvořili opozici v letech sedmdesátých a osmdesátých. Já sám jsem musel odejít do exilu, pracoval jsem mimo jiné také jako redaktor Hlasu Ameriky ve Washingtonu, a přesto sociální demokracie je pořád denunciována jako nějaká postkomunistická strana.
Pane komisaři, mě by proto zajímalo, jakým způsobem chce Komise zajistit, aby diskuse nad minulostí nebyla takovýmto způsobem zneužívána pro politické a ideologické účely současnosti.
Justas Vincas Paleckis
(LT) Vážený pane předsedající, je nezbytné, abychom hovořili o zločinech totalitních režimů Hitlera, Stalina a jiných upřímně a čestně - počínaje bývalým Sovětským svazem a konče Španělskem. Sousední země, především Rusko, Ukrajina a Bělorusko by měly upřímně také nabídnout svou účast.
Okupace a připojení baltských států v roce 1940 nebyly typické, existovaly snahy skrýt to pod roušku sociálního osvobození. Bylo to umožněno i tím, že, řekněme, čtrnáct let byla Litva pod autoritářským režimem, který potlačoval demokracii a zrušil svobodné volby.
Před rokem Evropský parlament otevřel výstavu, na které byly prezentovány strašlivé údaje z Výzkumného centra genocidy a hnutí odporu z Litvy. Během tří let nacistické okupace bylo v Litvě zavražděno 240 tisíc lidí, mezi nimi 200 tisíc Židů. Za 47 roků sovětské okupace bylo represivními orgány zavražděno 80 tisíc Litevců, v exilu nebo v táborech nucených prací. Evropě musíme odhalit nezměrnou bolest a tragédii skrytou za těmito čísly.
Skutky a zásady Stalina a dalších komunistických vůdců, kteří podporovali vyhlazování milionů lidí jménem třídního boje, byly zločinecké. Komunistické hnutí přežilo 160 roků a mělo v různých zemích různé podoby; ale všechny komunistické režimy byly antidemokratické. Současně s růstem síly eurokomunismu, se zvětšoval i odpor proti moskevskému diktátu. Připomeňme si jména jako Imre Nagy a Alexander Dubček, snahy komunistů uniknout ze začarovaného kruhu dogmat a zločinů, které se ostatní členové komunistické strany krutě snažili zadusit. Můžeme všech vůdce komunistické strany Sovětského svazu, jako byl Stalin, Chruščov, Brežněv a Gorbačov házet do stejného pytle? Diktátorský systém jedné strany nebyl zničen jen snahami disidentů, ani tlakem ze Západu, ale hlavně činy členů komunistické strany, kteří se snažili o změnu, demokracii a uplatňování lidských práv.
Pochybuji, že EU někdy bude mít politiku o společné historii. Navzdory tomu je důležité více se obeznámit s minulostí každé země tak, abychom byli schopni ocenit demokracii a přijmout jasnější vyhlídku do budoucna.
Zita Pleštinská
(SK) Tento den je významným dnem, morálním zadostiučiněním všem obětem totalitních režimů. Můj otec Štefan Kányai strávil devět a půl roku v ruském gulagu. Ve své knize popisuje zdrcující skutečnosti spjaté s krutostí stalinismu, které musí být pro nás mementem! Děkuji vám jeho jménem.
Děkuji vám jménem biskupa Jana Vojtaššáka, Mons. Viktora Trstenského, Štefana Putanku, Štefana Janíka a tisíců dalších odvážných synů slovenského národa, kteří byli oběťmi komunismu.
V jedné ze svých knih slovenský kněz František Dlugoš píše: "Zkoumat události, které se odehrály během čtyřiceti let komunistického režimu, poznávat lidské osudy, znamená odkrývat duši národa." Po dnešní debatě dodávám "duši Evropy".
Vítám tuto diskusi, protože zkoumání tohoto zvláštního období a událostí nám může přinést hodně užitku pro dnešek, ale i pro budoucnost.
DanutBudreikait
(LT) Vážený pane předsedající, dámy a pánové, poprvé v historii EU prostřednictvím diskusí o hodnocení totalitních režimů na úrovni EU se uskutečňují snahy přimět lidí, aby považovali zločiny komunismu i nacismu za teror totalitních režimů, které způsobily škodu zemím a jejich lidem. Veřejné odsouzení zločinů komunismu po přirovnání jejich k zločinům spáchaným nacisty by mělo pozitivní vliv na zákony, vzdělávání a kulturu EU.
Zločiny spáchané evropskými nacistickými režimy byly globálně odsouzeny, nacistické strany zakázány a nacistická propaganda se stala trestnou podle zákona. Zároveň dosud nebyla škoda způsobená komunistickými režimy řádně vyčíslena. Některé evropské země stále mají legální komunistické strany.
Litva vyzývá členské státy EU, aby připravili oficiální zprávy o škodách způsobených zločiny spáchanými totalitními režimy, především stalinismem, a aby požádali dědice odpovědnosti Sovětského svazu, Ruskou federaci, aby tyto škody nahradila. Litva odhadla škody způsobené za půlstoletí sovětské okupace na 80 miliard litevských litů. Evropa by měla ukázat svou solidaritu a požadovat, aby odpovědní za škody kompenzovali členské státy EU tak, jak byli přinuceni udělat pachatelé nacistických zločinů.
Jacques Barrot
místopředseda Komise. - (FR) Vážený pane předsedající, rád bych poděkoval všem poslancům Parlamentu, kteří se jasně kriticky zúčastnili na této diskusi. Vyslechli jsme několik mimořádně dojímavých shrnutí událostí, které někteří z vás zažili na vlastní kůži.
Velmi rád bych vyjasnil jakékoli nedorozumění. Především v případě pana Beazleyho si nemyslím, že došlo k nedorozumění. Přednesl jsem příspěvek, který byl pro mě připravený, ale musím říci, že i já jsem mohl být nepochopený. Mělo být řečeno, že každý členský stát má odpovědnosti. S největší pravděpodobností však není záměrem Unie čelit těmto odpovědnostem. Chceme pravdu, chceme celou pravdu, a pokud Komise otevřela diskusi, byl to můj kolega Franco Frattini, který otevřel diskusi při slyšení, je to právě proto, poněvadž se chceme dostat na samé dno k pravdě. Toto se musí zcela vysvětlit. Chceme nejen to, aby byl každý členský stát vyzývaný jednotlivě k odpovědnosti za respektování povinnosti připomínat si, ale také všichni občané EU, aby vnímali smysl solidarity a účasti na tragických událostech, které se odehrály v některých členských státech. V tomto smyslu bych rád uvedl, vlastně jsem řekl v úvodním prohlášení, že si uvědomuji, že především na Západě, jsme ne vždy pochopili úplný rozsah zvěrstev a odporných zločinů, jež zažili naši přátelé z těch členských států, kteří se stali obětí různých forem okupace a žili za stalinistické okupace.
Proto jsem sem dnes přišel osobně, poněvadž bych vás rád opět ujistil, že Komise bude pokračovat v této diskusi a zajistí, aby se stala základem pro studii, kterou chceme realizovat s cílem přezkoumat, jak se uplatňují různé zákony a postupy v členských státech se zřetelem na připomínání si totalitních zločinů.
Prohlášení Rady se určitě nevztahuje specificky jen na stalinistické zločiny, ale týká se totalitních režimů obecně. Je však dost jasné z kontextu, ve kterém bylo toto prohlášení přijato, především v členských státech, které za ním stály, že otázka připomínání si stalinistických zločinů spočívá v úplném jádru tohoto procesu. Věřím, že toto je třeba říci, a když jsem otvíral tuto diskusi, zdůraznil jsem, že jakákoli forma totality, jakýkoli totalitní režim, který vyústil v potlačování lidské bytosti a jejích základních práv, je zcela nepřijatelný. V tomto smyslu, a někteří z vás to zmiňovali, může při zjišťování prostředků, které umožnily, aby se udály násilné a barbarské skutky, vámi odsouzené, být nápomocná znalost a zkušenosti jiných druhů totalitních režimů.
Proto věřím, že tato studie musí být velmi široká ve svém rozsahu a neměla by ignorovat žádnou formu totality. Tato debata by ani neměla poskytovat příležitost pro základní politické zneužívání. Komise si přirozeně uvědomuje toto riziko, ale kdyby měla Evropská unie mlčet o tragické minulosti některých svých členských států, sloužilo by to jen ke zvýšení takovéhoto rizika a vytvoření velkého rozdílu mezi novými a starými členskými státy. Proto se musíme společně pohnout vpřed.
Proto, pane předsedající, bych se jen rád zeptal, co je v podstatě účelem tohoto všeho? Je to tak, že bychom se mohli bránit vůči jakékoli formě revizionismu, jakékoli historické nepravdě.
Za druhé, musíme jim připomínáním zabránit, aby se tyto totalitní režimy vrátily a aby nás sužovaly. Konečně máme povinnost smíření, které se jasně spojuje s tímto přístupem. Rovněž bych však chtěl prosadit, že musíme hledět do budoucnosti, a někteří zdůraznili potřebu zavést přímo závazné evropské právo s cílem zabránit, aby se tyto totalitní režimy někdy vrátily a sužovaly nás.
Rád bych vás opět ujistil, dámy a pánové, že kromě těchto několika slov, jsem osobně zcela přesvědčený, že my všichni jako Evropané máme kolektivní povinnost solidarity s cílem určit pravdu, naši pravdu, jako Evropané, aniž bychom ignorovali nebo zlehčovali zločiny spáchané v různých totalitních režimech. V této souvislosti se domnívám, že naši přátelé z východní Evropy musí zvláště ocenit, že jsme odhodlaní hledat pravdu a nepřestaneme, dokud nebude známá.
Předsedající
Rozprava je ukončena.
Písemná prohlášení (článek 142)
Lasse Lehtinen  
písemně. - (FI) Vážený pane předsedající, nejcennější dar, který máme z našeho zkoumání historie, jsou události, o kterých víme - fakty. Čím víc faktů známe, tím lepší. Interpretace je vždy samostatný proces. Každý by měl umět prozkoumat a interpretovat události, které se odehrály; je to součást svobody projevu. Politická historie je zřídka symetrická, pokud jde o její obsah, ale je třeba vyvíjet úsilí. Stále existuje mnoho neprobádaných oblastí v nedávné historii, částečně díky politické korektnosti. S diktátorskými režimy a diktátory se zachází velmi zvláštním způsobem. Zločiny nacistů si nezaslouží porozumění, ale komunismus by také neměl získávat žádné bonusové body.
Marianne Mikko  
písemně. - (ET) Dne 8. dubna vedlo slovinské předsednictví a Evropská komise veřejné slyšení, na kterém se řešilo pro Evropskou unii mimořádně důležité téma.
Během 20. století ztratila Evropa miliony intelektuálů a podnikajících občanů kvůli totalitním režimům. Rány, které postihly naši historii, nejsou dodnes zahojené.
Diktátor Sovětského svazu, Josif Stalin, vymazal mou rodnou zemi a ostatní pobaltské země z mapy. Během půlstoletí jsme nemohli mít vlastní státní hymny ani vlajky; naším hlavním městem byla Moskva.
Stalinismus a nacismus se vyvíjely společně a rozdělily Evropu železnou oponou. Brutalita Hitlera a Stalina neznala státní hranice.
Jako sociální demokrat odsuzuji diktátorství bez ohledu na jejich přestrojení, a rovněž zdůrazňuji, že stalinismus a nacismus sloužily jako přímé příklady pro ostatní totalitní ideologie.
Metaxas, Franco, Mussolini, Salazar a další menší diktátoři páchali vlastní zločiny, přičemž si brali příklad z Hitlerovy a Stalinovy brutality. Rozsah jejich brutality zůstal v rámci hranic jejich vlastních zemí a z toho důvodu by měly příslušné země mít odpovědnost za stanovení skutečných nákladů.
Povědomí a vzájemné studium historie je důležité, aby občané zemí Evropy začali rozvíjet uvědomění si skutečnosti, že i oni jsou evropskými občany. Potřebujeme hodnocení zločinů spáchaných komunistickou stranou Sovětského svazu a KGB na základě společných hodnot.
Brzy uplyne sedmdesát let od uzavření paktu o neútočení mezi Molotovem a Ribbentropem. Ohavnosti Stalinova aparátu nátlaku stále nejsou vnímány na jedné úrovni s Hitlerovou válečnou mašinerií.
Jako první krok jménem společného přístupu k historii bych naléhala na naše vlády, aby navrhly 23. srpen jako celoevropský Den vzpomínky na oběti stalinismu a nacismu.
Katrin Saks  
písemně. - (ET) Bohužel, skutečností je, že i když téměř všichni ze Západu vědí o koncentračních táborech nacistického Německa, většina z nich neslyšela nic o gulazích. Nedávno uskutečněná studie ve Švédsku mezi lidmi ve věku 15-20 let ukázala, že jejich základní vědomosti o komunismu jsou velmi slabé, téměř žádné. Kromě jiného se zjistilo, že 90 % Švédů nikdy neslyšelo o gulazích, zatím co 95 % vědělo, že existovala Osvětim.
Bohužel můj otec měl zkušenosti s oběma typy táborů, a proto nemohu akceptovat názor, že utrpení v sovětském režimu je možné považovat za druhořadé, jako kdyby existoval strach, že vyprávění o tom snižuje význam zločinů nacismu. Ten postoj se musí změnit. Není to vždy nejlehčí z otázek pro socialistickou skupinu v Evropském parlamentu, neboť některé ze stran v jejím rámci mají komunistickou minulost. Zvyšování povědomí v socialistické skupině má proto ještě větší význam.
Pamatuji si diskuse na stejné téma, když Parlamentní shromáždění Rady Evropy, jehož jsem byla členkou, před několika roky odsoudilo zločiny komunismu. V té době jsem byla jednou z osob, které se ujaly slova a evidentně díky tomu, že v rámci této instituce bylo tolik zemí se zkušenostmi se sovětským režimem, odsouzení se dosáhlo rychleji než v Evropském parlamentu.
Jsem naprosto přesvědčená, že pokud se Evropská unie skutečně zastává svých vlastních deklarovaných hodnot, musí velmi jasně vyjádřit svůj postoj k minulosti, pokud jde o její hodnoty. Nejde tu o přepsání minulosti, jak prohlásilo několik kritiků k této záležitosti. Jde o určení historické pravdy.
Andrzej Tomasz Zapałowski  
písemně. - (PL) Během 20. století Evropa zažila mnoho aktů genocidy. O některých z těchto činů se hovoří hodně a často, zatím co jiné jsou zahalené tichem. V tisku nejčastěji čteme o nacistických a komunistických genocidách.
Jeden z aktů genocidy, o kterém se permanentně mlčí, je zavraždění stovek tisíc Židů, Poláků a Ukrajinců na polském území během německé okupace za druhé světové války, spáchané ukrajinskými nacionalisty z takzvané Ukrajinské povstalecké armády. Výrazná část kádrů této armády sloužila předtím v nacistických jednotkách SS. Tato genocida měla charakter genocidum atrox, brutálního vraždění, páchaného s mimořádnou krutostí. Celá populace obývající specifické území byla zničená. Oběti byly usmrcené a části jejich těl byly odřezané nebo odtrhnuté. V současnosti lidé, kteří se podíleli na těchto vraždách, na Ukrajině usilují o statut bývalého bojovníka.
Chci zdůraznit, že nic nemůže odůvodnit genocidu, dokonce ani snaha o získání svobody a suverenity pro vlastní národ.
