Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 28. januar 1999, for genoptaget.

Meddelelse fra formanden
Formanden
Jeg kan meddele Dem, at jeg har sendt et telegram til kongepaladset i Amman og til formanden for Jordans parlament, hvori Europa-Parlamentets sorg over kong Husseins død overbringes.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet den 28. januar 1999 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Chichester
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg skrev til Dem i sidste uge for at gøre opmærksom på et brev, der blev sendt til Dem den 28. oktober 1998 af Kommissionens formand Jacques Santer. Skønt brevet var adresseret til Dem, var det faktisk et svar på et brev fra mig. Jeg skrev til formand Santer den 28. oktober, og hans svar, der blev sendt til Dem, kom den 7. januar.
Mit indlæg handler ikke om indholdet af brevet, men om hvorvidt det er normal praksis for Kommissionen at besvare breve fra medlemmerne på denne måde, samt om det er acceptabelt, at det først sker efter 10 uger. Jeg bør måske tilføje, at brevvekslingen handlede om spørgsmål, der var under heftig debat i sidste mødeperiode. Jeg vil gerne høre Deres syn på Kommissionens optræden i denne sag.

Formanden
Hr. Chichester, som De ved, så er det kun Kommissionen, der kan besvare dette spørgsmål, specielt hvad angår forsinkelsen. De kunne måske stille spørgsmålet til Kommissionen på normal vis. Under alle omstændigheder vil jeg tage sagen op med Jacques Santer, næste gang jeg ser ham, hvilket sker ret ofte.

Malangré
Hr. formand, mit navn fremgår ikke af tilstedeværelseslisten i denne protokol. Da min tilstedeværelse imidlertid kan dokumenteres ved talrige bemærkninger til de personlige afstemninger ved navneopråb, beder jeg Dem venligst om at gøre listen fuldstændig i overensstemmelse hermed.

Formanden
Tak, hr. Malangré. Vi skal sørge for, at det bliver bragt i orden.

Flemming
Hr. formand, til ændringsforslag 6 i betænkningen af Garot står mit navn under ja-stemmerne. Jeg ved ikke, om det er min skyld, men jeg ønskede i al fald at stemme imod dette meget vigtige ændringsforslag. Jeg ville stemme nej.

Formanden
Det ændrer vi.

García Arias
Hr. formand, jeg var til stede på plenarmødets sidste dag. Jeg må erkende, at jeg ikke skrev mig på tilstedeværelseslisten. Vi stemte i så lang tid, at jeg var meget træt, da jeg tog afsted, og jeg glemte at skrive mig på. Jeg beder Dem notere, at jeg var til stede på den sidste mødedag.

Formanden
Tak, fru García Arias. Det tager vi til efterretning.
Protokollen godkendtes

Formanden
Hr. Spencer har ordet.

Spencer
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte en kort personlig bemærkning i form af en undskyldning over for Parlamentet. Den største af alle konservative premierministre skulle have givet følgende råd til parlamentarikere: »Kom aldrig med undskyldninger, kom aldrig med forklaringer«. Jeg agter at se bort fra halvdelen af Benjamin Disraelis visdomsord. Det var en usædvanlig dum handling, der fik offentligheden til at kaste sit lys på mit privatliv. Jeg brød den engelske lovgivning, toldvæsenet gav mig en retfærdig behandling, og jeg tog min straf. Jeg mener selv, at mit privatliv altid har bygget på kærlighed, men jeg indser, at det kan vække anstød hos mine kolleger. Jeg ønsker derfor at komme med en personlig undskyldning til alle, der har følt sig stødt, til alle parlamentsmedlemmerne.
Jeg holder meget af mødesalen, og jeg holder meget af Europa-Parlamentet. Jeg var til stede ved vores demokratiske fødsel i 1979, og jeg var til stede under forhandlingerne om mistillidsvotummet, hvor vi blev myndige. Jeg tror på Parlamentet og på Europa, og fremtidens historikere vil forstå, at den europæiske ånd lever her. Jeg ønsker derfor at gøre klart over for dem, der ønsker at bruge min dumhed og hybris som anledning til at angribe EU og Europa-Parlamentet, at det alene er min fejl.
Jeg undskylder over for Parlamentet.
Bifald

Formanden
Jeg takker hr. Spencer for hans redegørelse. Han har optrådt værdigt og modigt over for Parlamentet. Han og hans familie har betalt en høj pris for et personligt anliggende. Vi her i Parlamentet må respektere skillelinjen mellem private spørgsmål og offentlige og politiske anliggender.
Bifald
Parlamentet har tilkendegivet sin mening om spørgsmålet, og i henhold til forretningsordenens artikel 108 er det ikke nødvendigt med en forhandling.
Bifald

Parlamentets sammensætning
Formanden
De spanske myndigheder har meddelt mig, at fru Díez de Rivera Icaza erstattes af hr. Carlos María Bru Purón fra den 4. februar 1999. Jeg kan endnu ikke byde hr. Bru velkommen, for han har haft det samme problem som jeg - færre transportmuligheder - og er kommet med et fly til Paris med mere end to timers forsinkelse. Men jeg vil sige, at jeg beklager fru Díez de Rivera Icazas tilbagetræden dybt, og endnu dybere beklager jeg det, der har tvunget hende til at træffe den beslutning. Jeg tror, at alle, der kender årsagerne, beklager det.
Bifald

Roth-Behrendt
Hr. formand, jeg takker Dem for Deres ord og ville være Dem taknemmelig, om De kunne sende et til lejligheden passende telegram til fru Díez de Rivera Icaza.
Bifald

Formanden
Det skal jeg sige til hende, og jeg skal samtidig sige, at hele Parlamentet deler Deres opfattelse.

García Arias
Hr. formand, De har tilkendegivet, at vores kollega Carmen Díez de Rivera har meddelt sin afsked fra Parlamentet. Vi kender allesammen årsagen til det. Og jeg skal som medlem af den spanske socialdemokratiske delegation, som Carmen var medlem af, ikke undlade at tage ordet på vegne af os alle og give udtryk for det store tab, hendes afsked er for os spanske socialdemokrater med hendes vedholdende kamp for miljøet og for det europæiske samarbejde. Jeg vil gerne, at denne medfølelse fra hendes kolleger fremgår af protokollen.
Bifald

Puerta
Hr. formand, jeg vil tilslutte mig fru García Arias' ord, for hun har givet udtryk for en følelse, som ikke kun gælder den spanske socialdemokratiske gruppe, men alle parlamentsmedlemmer, såvel spanske som alle andre.
Vi kan alle hylde vores kollegas arbejde. Vi ved, at hun trækker sig tilbage af helbredsmæssige årsager, og vi håber, at hun bliver rask og kan vende tilbage til arbejdet her.
Men vi husker hende, hun står os meget nær, og vi ved, at det arbejde, som hun har udført, har været meget vigtigt, og desuden har hun udført det med stor venskabelighed og hjertevarme over for alle medlemmerne, uanset politisk gruppe.

Valverde López
Hr. formand, på vegne af min gruppe vil jeg sige, at også vi beklager dybt, at Carmen Díez de Rivera ikke kan fortsætte sit arbejde iblandt os.
Vi har været sammen i mange timer med arbejde og venskabeligt samvær, og vi kender hendes værdighed, hendes harmoni og den solidaritet, som altid har karakteriseret hendes arbejde, og derfor beklager vi denne situation. Carmen står os meget nær.

Banotti
Hr. formand, for at man ikke skal tro, at det kun er de spanske medlemmer, der sætter pris på fru Díez de Rivera Icaza, vil jeg som en af hendes venner i denne gruppe gerne sige, hvor meget vi bekymrer os om hendes helbred, og hvor kede vi er af at måtte undvære hende for en tid. Hun vender forhåbentlig tilbage. Hun er meget afholdt overalt i Europa. Hun har et godt kendskab til mit land, og det vil give anledning til megen bekymring, når man hører, at hun er syg og ude af stand til at fortsætte sit arbejde her i Parlamentet.

Medina Ortega
Hr. formand, på vegne af den spanske socialdemokratiske delegation vil jeg takke for de anerkendende ord fra forskellige medlemmer af Parlamentet, der ikke allesammen tilhører den socialdemokratiske fløj, og jeg vil personligt sammenfatte denne debat, som jeg mener er et udtryk for den kærlighed, som vi alle føler for Carmen Díez de Rivera, og, som Alonso Puerta sagde, vi håber, at hun snart bliver rask.

Ewing
Hr. formand, jeg har været her længere end noget andet medlem, og fru Díez de Rivera Icaza har været min nære personlige ven, lige siden hun ankom til Parlamentet. Jeg har beundret hende i enhver henseende, som ven, som politiker og som et loyalt medlem af Parlamentet. Jeg vil gerne bidrage til en hyldest af hende.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, jeg havde den store fornøjelse at arbejde sammen med hende i Miljøudvalget fra 1984 til 1989. Hun var virkelig en kampivrig person, men ikke indædt. Hun var altid i godt humør. Vi arbejdede meget godt sammen dengang, også sammen med Beate Weber. På hele vores gruppes vegne ønsker jeg hende god bedring og en fortsat god tid!

Formanden
Jeg skal videregive denne medfølelse, som vi er fælles om, til fru Díez de Rivera.

Overvågning af CO
 og andre drivhusgasser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0052/99) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning (8829/88 - C4-0542/98-96/0192(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets beslutning om ændring af beslutning 93/389/EØF om en overvågningsmekanisme for emissionen af CO2 og andre drivhusgasser i Fællesskabet (Ordfører: James Fitzsimons).
Hr. Hyland har ordet som stedfortræder for ordføreren.

Hyland
Hr. formand, først vil jeg undskylde på vegne af min kollega hr. Fitzsimons, der er lovligt fraværende. Han har bedt mig om at fremlægge sin betænkning i stedet. I 1993 blev det besluttet at indføre en overvågningsmekanisme for emissionen af menneskeskabt CO2 og andre drivhusgasser i Fællesskabet. Det har altid være fornuftigt at have en overvågningsmekanisme for emission af drivhusgasser som en del af en overordnet sammenhængende strategi for at begrænse emissionen af drivhusgasser og forbedre energieffektiviteten.
Denne overvågningsmekanisme tjener et dobbelt formål. Den kan overvåge udviklingen mod en stabilisering af Fællesskabets CO2 -emissioner på 1990-niveauet inden udgangen af år 2000, og den kan overvåge opfyldelsen af Fællesskabets forpligtelser inden for FN's rammekonvention om klimaændringer, der trådte i kraft i 1994. Kyoto-protokollen blev vedtaget i december 1997 og fastsætter juridisk bindende mål og tidsplaner for lande inden for bilag 1 om en begrænsning af emissionen af drivhusgasser.
På den fjerde partskonference i Buenos Aires i november 1998 blev der gjort yderligere fremskridt. For første gang blev parterne enige om at vedtage en samlet handlingsplan. Handlingsplanen fra Buenos Aires indeholder en vigtig liste over forpligtelser med tidsplaner for en række centrale spørgsmål, der kan medvirke til at opfylde målsætningerne fra Kyoto-protokollen.
Det er derfor blevet endnu mere nødvendigt med en overvågningsmekanisme. Mange vurderinger peger på, at emissionen af CO2 og andre drivhusgasser vil stige betydeligt. Samtidig har Fællesskabet underskrevet Kyoto-protokollen og forpligtet sig til at reducere emissionen af kuldioxid og en række andre gasser til 8 % under 1990-niveauet for perioden 2008-2012, det vil sige 5, 2 % for Kyoto-protokollens parter som helhed.
Det er ganske enkelt. Vi har brug for et effektivt og pålideligt system til at måle og overvåge vores emissioner. Dette udkast til en henstilling er resultatet af Parlamentets og Rådets behandling af Kommissionens opdateringsforslag fra 1996. Parlamentets førstebehandling af dette forslag fandt sted i september 1997.
Parlamentet modtog Rådets fælles holdning i oktober 1998. I mellemtiden er forslaget og betænkningen fra 1996/97 naturligvis i vid udstrækning blevet afløst med vedtagelsen af Kyoto-protokollen.
Denne fælles holdning er resultatet af et godt stykke arbejde med at opdatere mekanismen, så den stemmer overens med kravene i Kyoto-protokollen. Flere af Parlamentets ændringsforslag er også inkorporeret i den fælles holdning. Mens ordføreren i det store og hele er tilfreds med disse aspekter af den fælles holdning, så har han genfremsat nogle af Parlamentets oprindelige ændringsforslag fra førstebehandlingen, da han føler, at de styrker teksten. Andre ændringsforslag er blevet tilføjet for at give større sammenhæng med de nye elementer, der er blevet indført i den fælles holdning med vedtagelsen af Kyoto-protokollen.
De fleste af ændringsforslagene er umiddelbart forståelige, men hr. Fitzsimons vil gerne gøre opmærksom på to kompromisændringsforslag, som han har fremsat. Et af ændringsforslagene er resultatet af et kompromis mellem hr. Fitzsimons og fru Pollack: Dette forslag styrker teksten og lever op til kravene i FN's rammekonvention om klimaændringer og i Kyoto-protokollen. Det andet ændringsforslag er et kompromis mellem hr. Fitzsimons og Kommissionen: Dette forslag handler om en evaluering af udviklingen, og der gøres opmærksom på, at medlemsstaterne ikke har indsendt tilstrækkeligt med nye data. Hvis forslaget ikke giver mulighed for at iværksætte sanktioner, så er kompromisteksten om artikel 6 fra hr. Fitzsimons og Kommissionen ifølge hr. Fitzsimons den bedst mulige løsning. Han håber, at parlamentsmedlemmerne kan støtte disse kompromisændringsforslag.

Lange
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, enhver aftale om CO2 -emissioner er naturligvis formålsløs uden en fornuftig overvågningsmekanisme. Vi må kunne overvåge det, vi vedtager. Ellers kan vi aftale og forhandle os frem til alt muligt. Uden overvågningsmekanisme giver det ingen mening. Derfor må vi nu hurtigst muligt skride til værks og opbygge en konsistent overvågningsmekanisme for Den Europæiske Union.
Kommissionen forelagde forslaget den 4. september 1996. Vi har altså drøftet sagen i næsten tre år. Jeg synes, det er meget nedslående netop på grund af udviklingen og den store nødvendighed af at komme videre med klimabeskyttelsesspørgsmålet. Det er mig derfor magtpåliggende, at vi ikke forsinker sagen yderligere, men hurtigst muligt kan føre direktivet ud i livet. Ganske vist er jeg lidt betænkelig, specielt fordi det på grund af udviklingen endnu ikke har været muligt at tilgodese aspekter fra de internationale forhandlinger om CO2- -begrænsning. Vi forhandler nu ikke længere kun om, og i bekræftende fald med hvor mange procent vi kan reducere CO2 -mængden. Det ligger jo fast nu. Forhandlingerne drejer sig nu om, hvorvidt man kan handle med emissioner og inden for hvilke rammer. Det er endnu ikke taget med her. For så vidt må vi videreudvikle denne lovgivning. Hertil skal vi naturligvis også have en ramme, inden for hvilken Parlamentets demokratiske rettigheder er sikret. Derfor kan man begynde at overveje, om Rådets ændring af artikel 8 er så afgørende, at vi i henhold til artikel 62 i vores forretningsorden bør overveje, om forhandlingerne overhovedet skal fortsætte.
Jeg mener, at vi nu må se at blive færdige, så vi i det mindste har et instrument til at komme videre med og til etablering af en overvågningsmekanisme. Derfor vil jeg heller ikke gå denne vej. Men jeg vil med henblik på det videre forløb i diskussionen om CO2 og med henblik på spørgsmålet om Parlamentets demokratiske deltagelse her i salen stille Dem, fru kommissær, to spørgsmål, og jeg vil også bede Dem om at svare på begge spørgsmål her i salen.
Det første spørgsmål vedrører udvalgsaktiviteterne. I artikel 8 er der forudset et specifikt reguleringsudvalg, der, selvom vores forslag vedtages, alene lægger ansvaret for videreudviklingen på Kommissionens skuldre. Mit første spørgsmål er: Kan Kommissionen garantere, at Parlamentet bliver informeret rettidigt og udførligt om de aftaler, der træffes inden for rammerne af dette udvalg, og om videreudviklingen?
For det andet: Kan Kommissionen garantere, at der på grundlag af den nødvendige videreudvikling af overvågningsmekanismer hurtigt kan fremlægges en relevant videreudvikling, en ny ændring af dette direktiv, og at der i denne nye udgave specielt tages højde for emissionshandlens fleksible mekanismer?

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Lange har netop nævnt, at hvis vi skal forfølge et mål, må vi naturligvis også fremlægge beviser. De emissioner, der blev registreret i 1990, skal jo ikke øges yderligere for at imødegå drivhuseffekten. Naturligvis er kuldioxid, det vil sige CO2 , og andre drivhusgasser skyld i, at der, som fagfolk siger, sker en opvarmning. Hvis vi netop nu ser på landskabet udenfor, får vi godt nok ikke indtryk af, at det bliver varmere, men snarere koldere. Men De ved jo, at årstiderne udvikler sig vidt forskelligt, og vi slipper nok ikke for, at der samlet sker en opvarmning. Derfor er det et globalt krav, at hver verdensdel må yde sit bidrag.
Jeg kan kun sige, at fremlæggelsen af direktivet med den fælles holdning er helt i overensstemmelse med det, vores gruppe ønsker. En række af Parlamentets ændringsforslag er blevet vedtaget. Nu foreligger der igen en række ændringsforslag. Jeg vil spørge fru kommissær Bjerregaard, om hun er i stand til at acceptere udvalgets ændringsforslag. Dette er vigtigt for os, da vi mener, at vi med forslagene præciserer teksten nærmere.
Jeg vil imidlertid endnu en gang fastslå, at vi mener, at vi med dette system nu har et holdbart grundlag til at kunne forberede de videre lovmæssige tiltag. For uden dette overblik fisker vi i rørt vande. Først når de rigtige måle- og overvågningssystemer tages i brug, har vi sikkerhed for, at vi får pålidelige data om det, der foregår.
Siden førstebehandlingen i Parlamentet er der truffet vigtige internationale beslutninger, som også den fælles holdning allerede har taget op. Således tilpasses Den Europæiske Unions drivhusovervågningsmekanisme Kyoto-protokollens krav. Dermed er denne lovgivning et vigtigt element for at få gennemført den europæiske klimabeskyttelsespolitik. Jeg tror, at Europa på dette område i modsætning til andre verdensdele virkelig er langt fremme. Det gælder også for rappporteringspligterne, forpligtelserne i FN's rammekonvention om klimaændringer. For rapporteringspligterne siger, at også dataomfanget skal overtages, og at vi først kan kontrollere resultaterne, når vi har disse data.
For så vidt kan jeg kun sige, at Parlamentets arbejde i samarbejde med Kommissionen og Rådet er en succes. Jeg håber, at vi hurtigst muligt når frem til en afslutning, og at der ikke opstår yderligere forsinkelser, for det er vigtigt for Europa at foregå med et godt eksempel.

Blokland
Hr. formand, hr. Fitzimons har med sin betænkning gjort et godt stykke arbejde. Overvågningen af CO2 -emissioner er meget vigtig for overholdelsen af de aftaler, som indgår i Kyoto-protokollen. Denne overvågning har to målsætninger, nemlig evaluering af de fremskridt, der er opnået med hensyn til nedsættelsen af drivhusgasserne og opfyldelsen af de indgåede forpligtelser inden for rammerne af FN-rammekonventionen om klimaændringer.
Jeg støtter Kommissionsforslaget om at udvide overvågningen af emissioner til efter år 2000. Medtagelsen af menneskeskabte emissioner og reduktioner i overvågningssystemet er også et godt supplement. Det vil dog stadigvæk være svært at overvåge drivhusgasserne. Når man tænker på, at emissionen og koncentrationen er afhængige af utrolig mange faktorer, bliver man helt svimmel. Dette overvågningsystem for CO2 -emissioner er derfor kun et første forsøg. Det skal vi ikke have for store forhåbninger til.
Jeg støtter med glæde Miljøudvalgets ændringsforslag.

Kronberger
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær, diskussionen om begrænsningen af drivhusgasser ligner en historie, der ingen ende tager. Alle taler om den, alle er overbeviste om, at den må komme, men når det gælder den konkrete gennemførelse, ser det temmelig sløjt ud. Begge betænkninger er skridt i den rigtige retning. Men vi må være klar over, hvad det i princippet handler om. På verdensplan sendes der nu dagligt så meget CO2 ud, som det har taget at oparbejde i 3.000 år før den industrielle revolution. Hvis man så regner dette tal ud for et helt år, må vi erkende, at dette svarer til en periode på 1 million år pr. år. Det vil sige, at vi årligt frigør så meget CO2 i hele verden, som det i klodens historie har taget at oparbejde i løbet af en million år. Det er videnskabelige resultater.
Hvor længe jordens atmosfære kan tåle dette, eller hvilke uheldige følger dette har, kan ingen forudse præcist. Vi kan ikke komme uden om, at følgevirkningerne allerede kan mærkes i dag. Det er vigtigt, at målene for begrænsning nås så hurtigt som muligt. I denne sammenhæng er ændringsforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse til betænkningen af Hautala af afgørende betydning. En fremskyndelse af foranstaltningerne på henholdsvis 2 og 4 år kan sikkert lade sig gøre rent teknisk.
Meget ofte anbefales det at skifte fra olie og kul til naturgas for at nå Kyoto-målene Det er kun en skinløsning. Ganske vist frigøres der mindre CO2 ved den direkte forbrænding af naturgas end ved olie og kul, men allerede ved selve udvindelsen af naturgas frigøres store mængder methangas. Samtidig kræver det enorme mængder energi at tranportere energien fra Sibirien eller Algeriet til Europa. Den tidligere russiske udenrigsminister og nuværende præsident for Georgien, Eduard Sjevardnadse, har indrømmet, at op mod 50 % af den transporterede methangas slipper fri i atmosfæren. Disse overvejelser skal tages med, hvis man vil opstille et korrekt samlet regnskab for drivhusgasserne.
Specielt vigtige er også ændringsforslagene 2, 3 og 4 til betænkningen af Fitzsimons, der vil have streget ordene »så vidt muligt«. Netop de medlemslande, der ikke viser nogen stor interesse for at reducere drivhusgasserne, kan bruge disse tre ord som anledning til ikke at opfylde deres forpligtelser fuldstændigt.

Graenitz
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, jeg vil ikke tilføje meget til det de foregående talere har sagt. Jeg vil bede hr. Hyland viderebringe mine lykønskninger til kollega Fitzsimons for hans betænkning, først og fremmest fordi han har præciseret et og andet punkt og fjernet uvæsentlige punkter fra teksten.
Til det, der allerede er sagt, nemlig at vi uden måling ikke virkelig præcist kan konstatere, hvor og hvordan emmisionsbegrænsningerne først og fremmest skal gennemføres, og hvordan man så kan kontrollere, om målene bliver nået, vil jeg gerne tilføje en ting: Hvis vi får denne lovgivning i hus i tide, betyder det nemlig, at ansøgerlandene skal anvende den i deres forberedelse som fælles lovgivning og således allerede nu bedre kan indrette deres strategier efter Den Europæiske Unions strategi og gennemføre målinger som de nuværende medlemslande og således, når de indtræder i Fællesskabet, også kan integreres fuldstændigt i den europæiske emissionsbegrænsningstrategi med henblik på at opfylde Kyoto-målet - en sag, jeg tillægger stor betydning.
Endvidere tror jeg også, at alt det, der nu diskuteres - fleksible instrumenter - ikke er muligt uden præcis måling både inden for Den Europæiske Union og i hele verden. Jeg minder i denne forbindelse om, at det fleksible instrument, der har været til størst gavn for miljøet og ikke mindst for industrien, nemlig begrænsningen af CO2 -udslippet i USA's industri, netop var en så stor succes, fordi der også var fastsat sanktioner, såfremt de indgåede forpligtelser ikke blev opfyldt inden for et aftalt tidsrum. Jeg spørger mig selv, om vi ikke inden for Den Europæiske Union skulle overveje at indføre et sådant punkt, bl.a. i betragtning af, at medlemslandene ikke altid meddeler deres tal, deres data og deres begrænsninger rettidigt til Kommissionen, således at Kommissionen selv bliver forsinket med rapporterne til Parlamentet og ikke er klar over, hvorfor og af hvilke grunde dette sker. Jeg tror, at det er meget vigtigt for os alle, at vi lige fra starten kan følge, hvordan målingerne er, hvilke anstrengelser medlemslandene gør sig, og hvad man skal gøre, for at disse anstrengelser virkelig kan koncentreres for at nå målet, nemlig målet fra Kyoto.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke Miljøudvalget og også hr. Hyland, som talte på vegne af ordføreren, hr. Fitzsimons. Jeg vil gerne takke for den indsats, der er gjort, og den opmærksomhed, man har helliget dette forslag. Vi ved jo alle, at det efter vedtagelsen af Kyoto-protokollen er yderst vigtigt med en klar og en effektiv overvågningsmekanisme for CO2 og andre drivhusgasser. Der er et indlysende forbindelsesled mellem en sådan mekanisme og protokollen.
Overensstemmelse med Kyoto-forpligtelserne er selvfølgelig det vigtigste, hvis vi vil bevise, at vores foranstaltninger har reel virkning med hensyn til at mindske klimaændringer. Når det er sagt, så erkender jeg, at det foreliggende forslag om en ændring af beslutning 389/93 om en overvågningsmekanisme ikke dækker alle elementer i Kyoto-protokollen, og det er der jo også flere af talerne, der har været inde på. Der er f.eks. ingen bestemmelser om, hvordan mekanismerne skal overvåges. Det er der gode grunde til. For det første skal man tænke på, at Kommissionen forelagde Rådet sit oprindelige forslag i september 1996, altså længe inden Kyoto-topmødet, og det er rigtigt, som hr. Lange sagde, at der er sket meget siden da.
For det andet - og det er måske mere vigtigt - er disse principper, regler og retningslinjer vedrørende disse mekanismer endnu ikke fastlagt på internationalt plan. Hvis vi kigger på Buenos Aires-handlingsplanen, skal de fastlægges inden to år fra nu på COP6. Kommissionens holdning har også været klar i denne sag. Så snart vi får større klarhed over, hvordan disse fleksible ordninger skal virke, vil vi fremlægge en ny beslutning om overvågning, der vil dække dette væsentlige aspekt af protokollen, og det er klart, at vi vil fortsætte med at være aktive i denne sag.
Hvad ændringsforslagene angår, kan jeg sige, at Kommissionen kan støtte alle de foreliggende ændringsforslag. Hr. Lange stillede mig et par specifikke spørgsmål. Han stillede først et spørgsmål om yderligere forslag, og det er klart, at de kommer. Jeg regner med at have en ny meddelelse klar her i løbet af foråret, hvilket vi også talte om for nylig på mødet i Bruxelles. Og hvad angår kontakten til Parlamentet, så er det helt klart, at den er vigtig. Den har været vigtig i forbindelse med de fremskridt, vi har gjort i Kyoto og i Buenos Aires. I Bruxelles talte vi om, at vi burde forbedre samarbejdet mellem Europa-Parlamentet, også i forbindelse med de kommende COP-forhandlinger, og der er i hvert fald ikke nogen tvivl om, at jeg skal sørge for at gøre mit til, at Parlamentet aktivt inddrages i den videre behandling.

Formanden
Mange tak, fru Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Begrænsning af svovlindhold i visse flydende brændstoffer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0002/99) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning (10577/98 - C4-0564/98-97/0105(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om begrænsning af svovlindholdet i visse flydende brændstoffer og om ændring af direktiv 93/12/EØF (Ordfører: Heidi Hautala).

Hautala
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, dette forslag drejer sig om mest muligt at reducere emissioner, som forsurer luften. Unionen har en forsuringsstrategi, og indstillingen vedrører den lovgivning, som skal begrænse svovlindholdet i flydende brændselsolie. Som vi er klar over, falder svovl ned på jorden, forsurer jordbunden og generer naturen. Det beskadiger også bygninger. Det vil sige, at det har flere slags negative virkninger.
Når vi betragter Ministerrådets fælles holdning, kan vi konstatere, at Europa-Parlamentet egentlig for en vis dels vedkommende har overbevist Ministerrådet om rigtigheden af deres egne synspunkter. Rådet har gjort, som vi har ønsket: Rådet og Kommissionen har f.eks. sammen besluttet at påbegynde begrænsningen af svovlindholdet i brændselsolie, som anvendes i skibe. Dette skal absolut betragtes som et stort skridt. Rådet har også principielt godkendt Parlamentets holdning, hvorefter svovlindholdet i let brændselsolie skal begrænses mere end det oprindeligt var hensigten. Dette skal ses som tilfredsstillende. I så fald bliver problemet, at Ministerrådets fælles holdning, som er et samstemmende kompromis, først vil muliggøre reduceringen af svovlindholdet i let brændselsolie fra 2008, hvilket sikkert ikke kan betragtes som værende særlig radikalt. Vi taler virkelig om meget lange overgangstider, hvis vi nu begynder at fastlægge begrænsninger, som først skal gælde fra 2008. Altså foreslår Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse en form for kompromis, nemlig at den strengere begrænsning af svovlindhold i let brændselsolie skal gælde allerede fra 2004.
Så er der et særdeles vigtigt spørgsmål om, hvordan svovlindholdet i svær fuelolie skal begrænses. Uenigheden, som der endnu er mellem Ministerrådet og Parlamentets miljøudvalg, mens den fælles holdning er under justering, består i at Ministerrådet først er parat til at begrænse svovlindholdet i svær fuelolie fra 2003. Nu foreslår Miljøudvalget, at der i denne sag indgås et kompromis, så begrænsningen kan begynde allerede fra 2001.
Betænkningen har et aspekt, som måske er glemt: Finland, Sverige og Østrig fik ved deres indtrædelse i Unionen lov til at bevare deres strengere miljøbestemmelser i fire år. Denne periode på fire år udløb i slutningen af sidste år, og dette forslag havde til hensigt at sikre, at hele Unionen skal overgå til lige så strenge begrænsninger af svovlindholdet i let brændselsolie som i Østrig. Dette opnås ikke helt. Medlemsstaterne tør ikke gå så langt som i de forskrifter, som allerede nu overholdes i Østrig. Det er netop dette, at Ministerrådet mener, at Østrigs niveau først nås i 2008. Som jeg sagde, det er en meget lang overgangsperiode. Dog skal det konstateres, at der heller ikke opstår det mareridt, at Østrig må opgive sin strengere linje for grænseværdierne. Det er arrangeret på den måde, at forslagets retsgrundlag er artikel 130, det er altså en form for minimumsregel, som muliggør, at Østrig kan bibeholde sine strengere grænseværdier. Man kan sige, at i hvert fald i den henseende er det ikke det værste, der er sket.

Lange
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, fru ordfører Hautala og jeg er jo ubøjelige i diskussionen med Rådet om Auto-Olie-programmet. Her har vi jo også kæmpet for at få begrænset svovlindholdet i brændstoffer og troede faktisk, at vi nu skulle i gang med næste omgang. Men for størstedelens vedkommende er det nu blevet overflødigt. Heldigvis, fordi forsuringsproblemet er naturligvis specielt for de nordlige medlemslande af eksistentiel betydning, og vi er derfor meget lykkelige for, at Rådet har accepteret alle Parlamentets ønsker, og at der derfor til syvende og sidst er kommet et stykke virkelig god lovgivning på bordet. I den forbindelse kommer jeg hele tiden i tanke om en tysk slager, der vist hed »Wunder gibt es immer wieder « (miraklernes tid er ikke forbi). Jeg må sige, at Rådet for en gang skyld har vist, at dette er sandt, og at det har været i stand til at acceptere ting, som Parlamentet, naturligvis velbegrundet, har foreslået.
Jeg vil specielt nævne et punkt, nemlig spørgsmålet om at inkludere bunkerolie til skibe og fremme af forhandlingerne på international plan for også internationalt at opnå en så svovlfattig fyring af skibe som muligt, fordi emissionspotentialet på dette område i mellemtiden er blevet langt større end for kraftværker på fastlandet.
Der er naturligvis også en lille sammenhæng med Auto-Olie-programmet: Når man på den ene sider kræver brændstoffer til biler med relativt ringe svovlindhold, så kan det naturligvis godt være, at raffinaderierne kommer på den gode idé at tilbyde resten, det vil sige det snavsede stads, til skibene. For så vidt må der i sammenhængens interesse også på dette område gælde samme eller lad os blot sige en lignende lovgivning. Derfor hilser jeg specielt inkluderingen af bunkerolie i direktivet velkommen og anbefaler, at der snarest forlanges internationale regler.
Mit eneste og lille beskedne ønske vedrører faktisk kun ændringsforslag 1, hvor det drejer sig om svovlindholdet i fuelolie. Det er faktisk det eneste, der stadig mangler, for at jeg kan være ovenud lykkelig for lovgivningen. Miljøudvalget foreslår at fremskynde tidspunktet to år, fra 2003 til 2001. Det er jo ikke noget umoralsk forslag, men faktisk kun at genindsætte det, som De, fru kommissær, selv har foreslået. Jeg vil derfor indtrængende bede Dem om i det mindste at vedtage dette ændringsforslag og dermed gøre mig ovenud lykkelig.

Grossetête
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror, at alle er enige om de mål, der skal nås med hensyn til forsuring. Vi er alle meget opmærksomme på de problemer, som forsuring medfører, og vi kan være tilfredse med, at størstedelen af de ændringsforslag, som Europa-Parlamentet vedtog ved førstebehandlingen, er gentaget i den fælles holdning. Angående tung fuelolie anfægtes det tidspunkt, den 1. januar 2003, som Rådet har foreslået. Jeg anser dette tidspunkt for at være mere fornuftigt, for hvis man vil opnå resultater på miljøområdet, er det også nødvendigt at tage de enkelte landes problemer, som ikke altid er ens i Nord- og Sydeuropa, i betragtning.
Angående gasolie har Rådet fastsat to etaper til begrænsning af svovlindholdet. Jeg er stadig tilhænger af et gradvist fremskridt, i stedet for at sætte sig mål, der skal nås på én gang. Rådet har fastsat den første frist til 2000, som jo er lige om hjørnet, hvor svovlindholdet skal begrænses til 0, 20 % og derefter ved den anden frist i 2008 til 0, 10 %. Rådet fastsætter også undtagelser, hvis varighed begrænses til 5 år fra 2008 og har desuden vedtaget, at undtagelsesperioden ikke kan fornys.
Jeg tror, vi skal glæde os over, at Rådet i sin fælles holdning ikke har medtaget bunkerolie, for det udgør kun 2 % af den totale svovlemission. Jeg mener imidlertid, at det er vigtigt forsat at være meget opmærksom på visse særligt sårbare områder, som skal beskyttes, især i Nordsøen og Østersøen. I denne henseende må man handle inden for rammerne af MARPOL-konventionen. Jeg mener, det er vigtigt at gentage dette og at være yderst opmærksom. Man må derfor presse på for at visse områder, der er særligt sårbare over for svovlemissioner fra brændselsolie, som de områder, jeg lige har nævnt, erklæres for specielle beskyttelsesområder.
Endelig mener jeg, det er godt, at flybrændstof, som kun bidrager til svovlemissionerne med 0, 2 % ikke bliver taget i betragtning og ikke bliver betragtet som en prioritet.
Den fælles holdning har været årsag til vanskelige forhandlinger i Rådet, og det synes jeg, man skal være klar over. Overordnet går indholdet i den retning, som vi ønskede for førstebehandlingen. Jeg synes, den fælles holdning er afbalanceret, for den gør det muligt at flytte tidspunktet for ikrafttrædelsen af grænseværdien for svovlindholdet i tung fuelolie til 2003, samtidig med at den sætter de undtagelser, der kan bevilges, i fastere rammer. Under disse betingelser nægter PPE-gruppen at udøve systematisk overbud. PPE-gruppen stemmer mod de tre fremsatte ændringsforslag.
Faktisk viser Europa-Parlamentets vedtagelse af ét enkelt ændringsforslag ved andenbehandlingen, at der enten kræves enstemmighed eller et kvalificeret flertal i Rådet, alt efter om Kommissionen accepterer ændringsforslaget eller ej, hvilket vil være umuligt i betragtning af de uoverensstemmelser, der eksisterer mellem landene i syd og landene i nord, da den olie, der kommer fra Den Persiske Bugt, har et højere svovlindhold.

Blokland
Hr. formand, forsurende emissioner kræver en effektiv fremgangsmåde for at beskytte folkesundheden, planter, sårbare økosystemer og bygninger. Det foreliggende forslag er kun en del af denne fremgangsmåde. Den mest effektive bekæmpelse af forsuring er, at der gøres noget ved de store varmeanlæg, fordi de er ansvarlige for 63 % af SO2 -emissionerne i EU. Ikke desto mindre er vi tilfredse med Rådets fælles holdning om reduktionen af svovlindholdet i visse flydende brændstoffer. Takket være fru Hautalas gode forslag er den fælles holdning meget bedre end det oprindelige Kommissionsforslag. Jeg bifalder også de ændringer, som ordføreren har foreslået under andenbehandlingen. Mulighederne for at opfylde de forskellige krav giver tilfredsstillende perspektiver. Råolien fra Norge, Libyen og Rusland indeholder mindre end 0, 5 % svovl, og der eksisterer gode teknikker til reduktion af svovl i den højsvovlholdige råolie fra Mellemøsten. Et andet punkt er, at den tunge fyringsolie, som anvendes i varmeanlæg og af cementfabrikker, også burde indeholde mindre svovl.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke Miljøudvalget og især ordføreren, fru Hautala, for det værdifulde arbejde, der er gjort med dette forslag, og jeg vil også gerne takke for fru Hautalas og hr. Langes bemærkninger om de fremskridt, der er sket.
Forslaget giver en reduktion af den samlede emission af svovldioxid på ca. 1 millioner t af de 3 millioner t, som forsuringsstrategien kræver. Gennemsnitsomkostningen på 700 euro pr. t mindre forurening bliver langt opvejet af fordelene især for folkesundheden, der vurderes - og det har vi altså også tal på - til ca. 4.000 euro pr. t. Disse tal for omkostninger og virkninger siger noget om, hvor vigtigt dette forslag er.
I den fælles holdning er de fleste af de 27 ændringsforslag, som Parlamentet vedtog ved førstebehandlingen, allerede indarbejdet. Man har i den fælles holdning sigtet efter at ramme det vanskelige balancepunkt mellem, hvilke specifikationer for brændstoffets svovlindhold der er nødvendige for at nedbringe forsuringsskaderne, og hvad man mener den europæiske industri kan klare. Derfor gav Kommissionen i sin meddelelse til Europa-Parlamentet sin tilslutning til den fælles holdning. Jeg skal nu kommentere de tre nye ændringsforslag.
Hr. Lange og fru Hautala spurgte direkte til ændringsforslag 1, som rykker gennemførelsestidspunktet for den nye 1 % grænseværdi for svovl i fuelolie frem fra 2003 til 2001. Som hr. Lange også bemærkede, havde Kommissionen oprindelig foreslået 2000, og vi beklagede i meddelelsen i den fælles holdning, at Rådet havde udskudt tidspunktet. Derfor mener Kommissionen også, at Rådet bør tage spørgsmålet op igen, og det vil altså også sige, at vi kan acceptere ændringsforslag 1, og når jeg så oven i købet kan gøre hr. Lange lykkelig med det, så er det jo ekstra positivt. Men som jeg indledningsvis sagde, er der i den fælles holdning foretaget en meget omhyggelig afvejning, og vi bliver måske i sidste ende nødt til at acceptere, at det ikke er muligt at få Rådet til at ændre sin mening, men vi vil i alle tilfælde prøve.
Kommissionen kan imidlertid ikke acceptere ændringsforslag 2 og 3. Ændringsforslag 2 indebærer en anden øvre grænse for det største svovlindhold i fuelolie i forbindelse med en eventuel dispensation fra kravet på 1 %. Kommissionen vil behandle dispensationsansøgningerne enkeltvis på grundlag af de i direktivet fastlagte kriterier, så i den forbindelse er den nøjagtige øvre grænse ikke så altafgørende. Det bør fremhæves, at Rådet i den fælles holdning har skærpet betingelserne for indrømmelse af dispensation ved at indføre begrebet »kritisk belastning«, hvad jeg tror, vi alle kan hilse med tilfredshed.
Ændringsforslag 3 går ud på at fremskynde indførelsen af 0, 1 % grænsen for svovlindholdet i gasolie fra 2008 til 2004. Kommissionen udtrykte i meddelelsen om den fælles holdning sin tilfredshed med, at kravene til svovlindholdet i gasolie fra 2008 var blevet skærpet. Grunden til, at Kommissionen ikke oprindelig foreslog denne strengere grænseværdi, var imidlertid, at den ikke er omkostningseffektiv i hele Europa. Det kan så heller ikke forsvares nu at fremskynde datoen for gennemførelsen i hele Europa. Derfor vil jeg gerne understrege - hvad også ordføreren, fru Hautala, gjorde - at vi taler om minimumskrav, hvilket også var et væsentligt element i Kommissionens oprindelige forslag, og det vil sige, at medlemsstaterne har mulighed for at indføre den strengere grænseværdi tidligere end år 2008.
Hr. formand, lad mig slutte her. Forslaget vil, som det ser ud nu, forbedre miljøet allerede fra næste år. Det er derfor en god start på den konkrete implementering af forsuringsstrategien. Hr. formand, tak for Deres tid og opmærksomhed.

Formanden
Mange tak, fru Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Forsendelse af affald til ikke-OECD-lande
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0001/99) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning (5474/98 - C4-0538/98-95/0029 (SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om fælles regler og procedurer for forsendelser af visse typer affald til en række lande, der ikke er medlemmer af OECD (Ordfører: Ivar Virgin).
Fru Jackson har ordet som stedfortræder for ordføreren.

Jackson
Hr. formand, de mere opmærksomme blandt tilhørerne vil sikkert have bemærket, at jeg ikke er hr. Virgin. Hr. Virgin er fanget i sneen et eller andet sted mellem Sverige og mødesalen. Måske er han nået til Bruxelles og prøver i øjeblikket på at nå frem ved hjælp af slædehunde. Jeg beklager, at jeg ikke er hr. Virgin, men jeg fremlægger betænkningen på hans vegne.
Det er specielt kedeligt, at han ikke selv kan være til stede, fordi det er en vigtig betænkning, som han har arbejdet meget med i de seneste par år. Jeg har kun et par bemærkninger til betænkningen samt et meget vigtigt spørgsmål til kommissæren, som jeg håber, at hun kan besvare.
Ændringsforslagene ser ekstremt tekniske ud, og det er de også. På vegne af udvalget siger hr. Virgin, at det nye bilag C, som foreslås af Rådet, bør udgå, da de typer affald, som er opført på listen, allerede er omfattet af et eksportforbud i henhold til de nuværende affaldslister fra Basel-konventionen, og at endnu en affaldsliste kun vil være med til yderligere at komplicere en i forvejen indviklet lovgivning. Det vil glæde mig, hvis kommissæren i sin gennemgang vil kommentere de enkelte ændringsforslag og sige, om Kommissionen kan acceptere dem.
Jeg vil gerne fremsætte et generelt spørgsmål, som er blevet rejst af en række parlamentsmedlemmer, specielt fra Det Forenede Kongerige. I mit land - og sandsynligvis i en række andre lande - er der frygt for, at det som følge af denne lovgivning vil blive vanskeligere at eksportere brugt tøj af den type, der indsamles af velgørende institutioner, til lande, der ikke har besvaret Kommissionens spørgeskema om, hvorvidt de kan acceptere eksport af affald til dem. Det lyder måske kompliceret, men det behøver det ikke nødvendigvis at være. Problemet er - måske er de ikke ordentligt opdraget - at en række lande simpelthen ikke har besvaret det spørgeskema, som Kommissionen har sendt dem. Der er en voksende mistanke blandt medlemmerne af Europa-Parlamentet om, at en af konsekvenserne heraf kan blive, at det bliver ekstremt vanskeligt at fortsætte eksporten af brugt tøj til disse lande.
Sådan som vi har forstået det under forhandlingerne bag kulisserne om hr. Virgins betænkning, er problemet, at brugt tøj, der er indsamlet af kirkelige organisationer f.eks. Oxfam, ikke længere er affald, når det sorteres, og at sorteret brugt tøj overhovedet ikke henhører under dette direktiv. Derfor vil velgørende organisationer og lignende ikke få problemer med at eksportere brugt tøj.
I eftermiddags talte jeg med BIR- Den Internationale Genvindingssammenslutning - som oplyste: »Ja, det er vores opfattelse, men der er nogen retsusikkerhed på området«. Mit spørgsmål til kommissæren - hun kan måske ikke besvare det nu, men så kan hun måske skrive for at forklare sin holdning - er herefter: Er det sandt, at der overhovedet ikke er noget i denne lovgivning, der forhindrer velgørende institutioner i vores lande i frit og uden bureaukratiske hindringer at eksportere brugt tøj til de aktuelle modtagerlande - formentlig primært i Afrika? Hvis det er tilfældet, kan vi så sikre os, at der er retssikkerhed på dette område? Er det ikke nødvendigt med visse justeringer i lovgivningen, hvis der skal være retssikkerhed på området?
Jeg er ked af at gå i detaljer med dette spørgsmål, men det er et spørgsmål i denne ellers ret tekniske forordning, som folk kan forholde sig til, og som mange folk bekymrer sig om. Jeg vil være taknemmelig for at få et svar fra kommissæren.

Kokkola
Hr. formand, fru kommissær, de økonomiske aktiviteter i de udviklede lande skaber desværre store farer såvel for miljøet som for den offentlige sundhed. Affaldet udgør en uadskillelig del af disse aktiviteter.
Hvad enten affaldet er giftigt eller ej, skaber det enorme problemer for alle landene både med hensyn til dets behandling og dets deponering. Forsendelser af affald fra produktionslandene til andre lande for at få det behandlet eller endeligt deponeret er en »løsning«, der indebærer mange farer såvel for miljøet som for unionsborgernes helbred. Derfor bør den styres af strenge regler og procedurer.
EU er blevet bevidst om denne nødvendighed og har foreslået en række foranstaltninger og regler for forsendelser af affald. En af disse er den forordning, vi forhandler i dag med henblik på at indføre fælles procedurer, der skal anvendes ved forsendelser af visse typer affald til en række lande, der ikke er medlemmer af OECD. Den omtalte forordning bør afstikke grænser og respektere de vedkommende landes beslutninger uden at skabe dilemmaer.
Det er et faktum, at den billige arbejdskraft og de lave forskrifter for miljøbeskyttelse, der er gældende i tredjelandene, ligesom også det ret frie importsystem bidrager til en fortsat import af affald til disse lande. Miljøorganisationer har indledt oplysningskampagner om dette emne såvel i de udviklede lande som i de lande, der af økonomiske grunde modtager affaldet. Det er tæt på, at spørgsmålet om import af affald er et handelsmæssigt spørgsmål.
Betænkning af hr. Virgin - og jeg beklager overordentligt, at han ikke er til stede i dag, så han selv kunne fremlægge sin betænkning - har vores støtte på de fleste punkter. Men vores gruppe er ikke enig i ændringsforslag 2. Vi mener, at kontrolproceduren, der nu er indeholdt i artikel 15 i forordning 259/93/EØF bør forblive i artikel 2, eftersom en simplificering af proceduren indebærer store farer.
Tillad mig desuden at nævne et andet vigtigt spørgsmål: Spørgsmålet om kontrol af hvordan denne forordning bliver praktiseret. EU bør fastsætte strenge sanktioner for de medlemsstater, der overtræder forordningen, og i hvert fald fastsætte procedurer, der kan forhindre de ulovlige forsendelser, der som bekendt foregår i dag.
Det sidste punkt, jeg gerne vil nævne, har relation til tilføjelsen af et nyt bilag V til forordning 259/93/EØF. Jeg mener, at sammenlægningen af Basel-konventionens lister over affald vil forenkle ikrafttrædelsen af lovgivningen. Jeg vil gerne lykønske hr. Virgin - om end in absentia - med hans betænkning.

Striby
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil bare lige gøre opmærksom på, at en delegation fra regionalrådet i Alsace og fra departementsrådet i Haut-Rhin har taget plads i logen. Delegationen ledes af formanden Constant Georg.

Formanden
Mange tak. Vi byder Dem velkommen.

Taubira-Delannon
Hr. formand, spørgsmålet om forsendelse af affald til lande, der ikke er medlemmer af OECD, fører os tilbage til problemstillinger, der er en smule ømtålelige og vanskelige, og som alle har en pris, nemlig problematikken omkring den offentlige sundhed, det vil sige med vores evne til at deltage i beskyttelsen af de mest sårbare befolkningsgrupper, især børn, og af de såkaldte gadebørn, der ofte findes i disse lande, problematikken omkring risikoen for miljømæssig dumping, som forvandler visse lande, især de såkaldte udviklingslande, til lossepladser, fordi disse lande ofte føler sig tvunget til at handle med alt muligt for at skaffe nødvendige midler til finansiering af deres behov, navnlig af offentlige anlæg, og ligeledes problematikken omkring selvbestemmelsesretten og begrænsede valgmuligheder for visse aktiviteter.
Sagt på en anden måde er vi forpligtet til at finde en balancegang mellem det ufravigelige princip, der består i at fastsætte niveauet for kravene til forsendelse af affald så højt som muligt, og den tilstrækkelige fleksibilitet, der gør det muligt for disse lande at vælge eventuelle muligheder for genbrug, herunder iværksættelsen af industrielle eller halvindustrielle aktiviteter, som tillader landene at få indtægter fra disse aktiviteter.
Når man ser på princippet om udarbejdelse af listerne, især den røde og den grønne liste, er det klart, at disse industrielle muligheder navnlig angår produkterne på den grønne liste. Faktisk bør selve princippet om, at fareniveauet er knyttet til produktet og ikke til vanskelighederne med at opnå svar fra visse lande, overholdes. Vi ved godt, at landene ikke kan sammenlignes, hvad angår administrativ og teknisk kontrol af import, oplagring og behandling af affaldet. Der bør ydes støtte til disse lande, men det drejer sig i særlig grad om gennemsigtighedsprincippet, om spørgsmålet om hvorvidt den periode, hvor affaldssproducenten er ansvarlig, skal forlænges. Måske drejer det sig i sidste ende om, at vi stiller spørgsmål om de mængder affald, der produceres, det vil sige, om konsekvenserne af vores forbrugersamfund vejer for tungt på vores fælles kulturarv, og om de muligheder, vi giver os selv for at trække veksler, vejer for tungt på jordens fælles kulturarv og altså på miljøbeskyttelsen.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil også, selvom hr. Virgin ikke er her, takke for betænkningen og for medlemmernes aktive arbejde med den. Som fru Jackson sagde, så har der jo været meget forstyrrelse på grund af vejret i dag, så vi må klare os uden hr. Virgin.
Forordningsforslaget beskæftiger sig med forsendelse af affald på den såkaldte grønne liste til genvinding i visse ikke-OECD-lande. Affald på den grønne liste er affald, hvis overførsel generelt ikke anses for at udgøre nogen risiko for miljøet. Affald på den grønne liste til genindvinding forhandles som en handelsvare inden for OECD og i EU. Jeg vil også godt gøre det helt klart, at eksport af farligt affald til ikke-OECD-lande er forbudt i henhold til gældende EF-lovgivning.
I 1994 spurgte Kommissionen alle ikke-OECD-lande om, hvilke eventuelle kontrolprocedurer de ønskede anvendt på forsendelse af affald på den grønne liste. Forordningsforslaget beskæftiger sig kun med lande, der har svaret, at de ikke ønsker at modtage artikler fra den grønne liste eller nogle af disse artikler, og med lande, som ikke har reageret på Kommissionens rundspørge. Fru Jackson efterlyste præcise tilbagemeldinger på de 8 ændringsforslag, der er fremkommet, og jeg skal gøre visse bemærkninger om dem.
Kommissionen kan acceptere 6 af dem, 5 i deres helhed, 1 med en mindre ændring, og et af ændringsforslagene kan Kommissionen acceptere delvis. Der er kun et af ændringsforslagene, der ikke er acceptabelt for Kommissionen. Ifølge ændringsforslag 1 skal Kommissionen underrette de lande, der er omfattet af forordningen, om ændringer af bilag A og B på et regelmæssigt grundlag. Kommissionen kan acceptere dette, og vi vil selvfølgelig sørge for, at det sker. Ændringsforslag 2 antyder, at forsendelse af affald på den grønne liste til lande, der ikke har svaret på spørgeskemaet, vil kunne afsendes efter proceduren for den orange liste, som alene kræver stiltiende samtykke fra importlandet. Det glæder mig at se, at Parlamentet ikke længere som under førstebehandlingen kræver forbud mod en sådan eksport, for det ville være imod WTO-reglerne. Men Deres forslag om at følge proceduren for den orange liste, det vil sige alene baseret på stiltiende samtykke, går i den modsatte retning. De kontrolprocedurer, som De i dag stiller krav om, vil betyde, at forsendelsen tillades, hvis der ikke foreligger noget svar fra importlandet inden 30 dage, og det vil altså også sige, at De fortolker tavshed som et ja.
I juli 1997 lød det i dette forum, og jeg citerer: »... at det er uacceptabelt, at Kommissionen tager sig ret til at fortolke et lands manglende besvarelse til egen fordel«. Kommissionen er enig i det udsagn, og derfor er det mere hensigtsmæssigt i tilfælde, hvor vi ikke har haft nogen reaktion fra et land, at anvende en procedure, der bygger på udtrykkeligt skriftligt samtykke. På denne måde kan vi forud for forsendelsen sikre os, at bestemmelseslandet virkelig er klar over den pågældende affaldsimport. Jeg ville sætte pris på, at denne bemærkning blev taget ad notam. Kommissionen foretrækker derfor stadig proceduren for den røde liste, hvorefter forsendelsen kan foregå efter udtrykkeligt skriftligt samtykke. Med denne fremgangsmåde tages der hensyn til både eksportørens og importørens interesser på en transparent måde. Rådet anmodede i sin fælles holdning om anvendelse af proceduren i artikel 15 i Rådets forordning nr. 259/93, hvorefter der kræves skriftligt samtykke, men også en længere frist. Kommissionen mener, at løsningen med proceduren for den røde liste rammer den bedste balance mellem Parlamentets og Rådets forslag, og derfor kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 2.
Så er der ændringsforslag 3, 5 og 8, der vedrører affald, der ifølge artikel 39 i fjerde Lomé-konvention ikke må eksporteres til AVS-lande. Det er nyttige forslag, da betragtning 9 i præamblen er tydelig nok, og endnu et bilag med endnu en liste over affald kan give anledning til forvirring. Kommissionen kan altså støtte disse tre ændringsforslag. Også ændringsforslag 4 er acceptabelt for Kommissionen, da ordlyden svarer til ordlyden af artikel 17, stk. 3, i Rådets forordning nr. 259/93.
Og endelig kan Kommissionen tilslutte sig ændringen af fristen for den periodiske nybehandling i ændringsforslag 6, men Kommissionen kan ikke gå ind for en høring af Parlamentet i denne forbindelse, idet Kommissionen finder, at forordningen hører under den fælles handelspolitik, og at artikel 113 er det eneste retsgrundlag. Kommissionen kan tilslutte sig ændringsforslag 7, forudsat at Kommissionens forordning nr. 2048/98 udtrykkeligt nævnes sammen med Rådets forordning nr. 120/97. Kommissionens forordning af 6. november 1998 indebærer en ændring af bilag V til Rådets forordning.
Så vil jeg gerne vende tilbage til det meget vigtige spørgsmål om forsendelsen af brugt tøj, som fru Jackson gjorde meget ud af i sit indlæg, og som jeg også selv har fået rejst ved adskillige møder. Det er helt klart, at der er velgørende organisationer, der har været meget bekymret over, hvordan man kunne fortolke det forslag, vi behandler i dag. Jeg ved, at der blev fremsat tre ændringsforslag på mødet i januar i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, men de blev ikke fulgt op af proceduremæssige årsager. Der er opstået visse misforståelser i den forbindelse. Det er også klart, at der har været mange henvendelser og stor uro og bekymring. Det er rigtigt, som fru Jackson nævnte, at man simpelthen har været bange for, at eksport af brugt tøj til genbrug ville blive forhindret. Derfor vil jeg gerne slå helt fast, at det er Kommissionens holdning, at brugt tøj, når det sorteres, renses og repareres, inden det eksporteres, ikke kan anses for at være affald, men kan betragtes som produkter. Da forordningsforslaget kun beskæftiger sig med affaldsartikler, så finder denne forordning altså ikke anvendelse på brugt tøj, og derfor skulle vi med den debat, der har været her i dag, være i stand til fuldstændig at tilbagevise den bekymring, som velgørende organisationer har givet udtryk for. Jeg tror faktisk, det vil berolige dem meget.

Jackson
Hr. formand, vil kommissæren i lyset af det, hun netop har sagt, give mig ret i, at hun er nødt til at fremsætte et ændringsforslag til teksten for at præcisere, at den ikke gælder for brugt tøj, der er sorteret og desinfektionsbehandlet?

Bjerregaard
Til fru Jackson vil jeg sige, at vi ikke mener, at det er nødvendigt med et ændringsforslag, for vi mener faktisk, at teksten er klar nok. Men jeg er sådan set enig med fru Jackson i, at på grund af de mange misforståelser, der har været, bør vi i hvert fald finde en form, der kan sikre, at de velgørende organisationer ved, hvad det er for regler, der gælder. Vi vil prøve at finde en hensigtsmæssig måde at klare dette problem på.

Formanden
Mange tak, fru Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Deponering af affald
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0028/99) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning (6919/98 - C4-0539/98-97/0085(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om deponering af affald (Ordfører: Caroline Jackson).

Jackson
Hr. formand, jeg håber, at nogen bemærker, at fru Bjerregaard og jeg samt andre parlamentsmedlemmer bruger aftenen på lidet glamourøse forhandlinger om deponering af affald og eksport af brugte cardiganer.
Direktivet om affaldsdeponering er et af de vigtigste miljødirektiver, som Europa-Parlamentet har behandlet i de seneste år. Det markerer starten på en betydelig ændring i affaldshåndteringen i Europa. For offentligheden er dette afslutningen på en æra, hvor mange folk i mange lande har tænkt meget lidt på, hvad der sker med deres affald. I øjeblikket deponerer syv lande mere end halvdelen af deres dagrenovation. Det er Østrig, Finland, Grækenland, Irland, Italien, Spanien og Det Forenede Kongerige. Specielt for disse lande markerer direktivet afslutningen på det, man kunne kalde engangssamfundet. Det markerer også starten på en intensiv periode med omstrukturering af affaldshåndtering samt først og fremmest brug af skatteborgernes penge til andre former for bortskaffelse af affald. Jeg repræsenterer en del af det sydvestlige England, og efter for nylig at have gennemført en undersøgelse af de lokale myndigheder i det sydvestlige England, konkluderede jeg, at de fleste af dem seriøst overvejer ordninger med genvinding og genbrug af affald. Ingen af dem havde imidlertid været i stand til tilnærmelsesvist at leve op til de krav, som dette direktiv vil stille til dem inden for de kommende 5-10 år.
Der er tre hovedelementer i dette direktiv. Det første handler om en overgang fra deponering til angiveligt mere miljøvenlige alternativer. Jeg bruger med vilje ordene »angiveligt mere miljøvenlige alternativer«, fordi jeg personligt ikke har den store tiltro til rækken af alternativer for affaldshåndtering.
Dernæst opfordrer direktivet til, at der oprettes fælles EU-standarder for ordentlig affaldshåndtering. For det tredje vil dette direktiv medvirke til at begrænse transporten af affald på tværs af landegrænserne - affaldsturisme kalder vi det - ved at fjerne ulighederne mellem praksis og priser for deponering i de 15 medlemsstater, så affaldet finder frem til det billigste hul.
Skønt Miljøudvalget hilser direktivet velkomment, efter at det er blevet ændret af Rådet, ønskede det alligevel at insistere på yderligere ændringsforslag, og det er disse ændringsforslag, som jeg fremsætter i aften, da der er tale om en andenbehandling af direktivet, der fremsættes under samarbejdsproceduren, så vi - desværre - ikke kommer til at se det igen.
For det første vedrørende tidsplanen for gennemførelse. Vi vil højst skulle vente til år 2020, inden de medlemsstater, der stadig for 80 % vedkommende er afhængig af deponering - Grækenland, Irland, Italien, Spanien og Det Forenede Kongerige - skal reducere det deponerede affald til 35 % af den samlede mængde, som blev produceret i 1995. Det er i sandhed en markant ændring. Men det sker først langt ude i fremtiden. Tænk på det. Mindst fire valgperioder endnu for Europa-Parlamentet. Vi MEP'er har derfor ændret denne henstandsperiode til to år og ændret tallet til 25 %. Dermed siger vi, at vi med dette direktiv maksimalt bør vente til år 2018, før alle EU's medlemsstater højst må sende 25 % af den affaldsmængde, der blev produceret i 1995, til deponering.
Misforstå mig ikke. Dette direktiv udelukker ikke deponering som en mulighed. Deponering vil stadig være en vigtig mulighed, men den vil ikke have samme omfang som nu. Det bliver meget vanskeligt at gennemføre, og vi føler, at mængderne og tidsfristerne i direktivet snarere er et udtryk for Parlamentets håb end erfaring. Vi har derfor fremsat to ændringsforslag til artikel 5, stk. 2. Det første vil sikre, at Parlamentet involveres i overvågningen af den faktiske udvikling i medfør af dette direktiv i de kommende 20 år. Med ændringsforslag 10 til artikel 5 ønsker vi at sikre, at direktivet ikke bliver en lovgivningsmæssig Titanic -rejse, der ender med at støde på et isbjerg af manglende overholdelse. Da tidsfristerne for overholdelse er opdelt i tre faser, bør vi undervejs overvåge, om bestemmelserne overholdes på tilfredsstillende vis i hele EU. Hvis ikke, så kan vi blive nødt til at træffe konkrete foranstaltninger for at sikre, at vi i praksis får det høje beskyttelsesniveau, som direktivet kræver. Kommissionen har ikke tidligere vist den store vilje til at følge de ret udførlige mekanismer for medlemsstaternes rapportering til Kommissionen og Europa-Parlamentet, som vi gerne så implementeret. Vi mener, at dette rapporteringssystem er vores bedste håb for at sikre, at dette direktiv ikke som mange andre direktiver - for at ændre min metafor - ender sine dage på lossepladsen for manglende overholdelse.
Ændringsforslag 14 og 16 er udtryk for udvalgets bekymring over, at der findes to vigtige smuthuller i direktivet. For det første vil eksisterende deponeringsanlæg under en vis størrelse på øer være helt undtaget fra betydelige dele af direktivet. Vi mener, at de ikke fortsat skal kunne drives, uden at offentligheden får fuldt indblik i, hvad der deponeres. For det andet insisterer vi på, at medlemsstaterne skal lukke eksisterende deponeringsanlæg, der ikke er blevet godkendt i henhold til affaldsdirektivet. Det er et dårligt tegn, at sådanne anlæg i det hele taget stadig er i brug. Placeringen af deponeringsanlæg er et meget kontroversielt spørgsmål. Det tilkommer ikke os at blande os i lokalplanlægningen, men i udvalget blev vi enige om, at vi i bilaget skulle anføre vores retningslinjer for den ønskede minimumsafstand fra nye deponeringsanlæg til beboede områder.
Som ordfører må jeg fremlægge betænkningen på vegne af udvalget, skønt der er nogle af udvalgets ændringsforslag, som jeg ikke personligt går ind for, specielt forslaget om, at ansvaret for skader ikke bør tidsbegrænses. Det vil glæde mig, hvis Kommissionen vil udtale sig om ændringsforslag 15 og dets gennemførlighed.
Jeg vil gerne afslutte dette indlæg med at anbefale direktivet til Parlamentet. Hvis det vedtages, starter arbejdet imidlertid først for alvor, specielt i mit land. Hvis vi accepterer direktivets målsætning, skal vi iværksætte velfungerende genvindings- og komposteringsordninger - og vi håber, at der kommer et komposteringsdirektiv inden udgangen af 1999 - med gode markeder for deres produkter. Vi må reducere den mængde affald, vi producerer. Vi må lave en dristig vurdering af den rolle, som energien fra affaldsforbrænding kan spille ved behandlingen af det affald, der skal omdirigeres fra deponering, og træffe de nødvendige beslutninger, hvis vi vælger den løsning, for at bygge sådanne forbrændingsanlæg, idet vi ved, at der er brug for at vende den nuværende offentlige mening.
Når vi holder afstemning i aften og i morgen, overgiver vi politistaven til parlamentsmedlemmerne samt først og fremmest til alle byråds-, kommunalbestyrelses- og -amtsrådsmedlemmer m.m. i de forskellige lande, hvoraf nogle måske sidder i tilhørerlogen i aften. Jeg kan ikke forestille mig et direktiv, der er bedre til at illustrere de partnerskaber, der skal findes mellem lovgivere på europæisk, nationalt og lokalt plan.

Malone
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske fru Jackson med hendes arbejde. Jeg vil gerne berolige hende med, at folk er interesseret i miljøet, men at de ikke er interesseret i at betale for de forbedringer, som vi alle ønsker. Jeg var medlem af et lokalråd i mange år, og jeg troede ikke, at det ville tage så lang tid for de forskellige medlemsstater at nå frem til en koordineret indsats på dette område. Det er utroligt så beskedne fremskridt, der er gjort. Jeg repræsenterer et af de lande, der er nævnt blandt de skyldige med hensyn til deponering. Jeg har derfor studeret betænkningen meget grundigt.
Det, jeg finder mest skuffende, er Rådets holdning til denne lovgivning. Medlemsstaterne har sat hensynet til industrien og egne omkostninger over borgernes interesser. Jeg har specielt bidt mærke i det faktum, at Rådet ikke har medtaget minimumsafstande fra beboelsesområder til områder, hvor der deponeres farligt eller ufarligt affald. Det er i hvert fald et stridsspørgsmål i mit eget lokalområde i Dublin.
Rådet har i stedet fastholdt sin vage garanti om at overveje sagen, når der skal vælges en placering af fremtidige deponeringsanlæg Jeg er også imod Rådets holdning om, at medlemsstater skal have otte år i stedet for de fem år, som Parlamentet har foreslået, til at sikre, at eksisterende deponeringsanlæg overholder de betingelser, der er opstillet i dette direktiv. Jeg glæder mig over støtten fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse til princippet om, at forureneren betaler, samt forslaget om en skat på affald, der køres ud på deponeringsanlæg.
Jeg finder det meget ironisk, at Irland har støttet den fælles holdning. For nylig lovede den irske regering i et politisk dokument at reducere deponering og øge brugen af mere bæredygtige former for affaldsbortskaffelse. Som tidligere nævnt gør Irland meget hyppig brug af deponering - det er vist kun Grækenland, der er mere afhængig af deponering. Vi kan derfor spekulere på, hvor interesseret den irske regering er i at løse problemet, hvis den fortsat støtter Rådets meget udvandede ændringsforslag. Jeg ville ønske, at den tilstedeværende kommissær vil kæmpe for de forbrugere og borgere, der ønsker en miljøvenlig løsning på hele spørgsmålet om affaldsbortskaffelse.

Flemming
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil meget, meget gerne stemme for betænkningen af fru Jackson, fordi jeg tror, at vi her virkelig kan komme et stort skridt videre på miljøområdet i hele Europa. Også for Østrig medfører det visse stramninger, men jeg lægger ikke skjul på og henviser specielt til, at der i Østrig allerede findes bestemmelser, som det ikke er muligt at indføre i hele Europa. Gennem min måde at stemme på i udvalget har jeg i al fald forsøgt at gøre tydeligt opmærksom på dette.
Tillad mig at illustrere dette med et enkelt eksempel: Artikel 6, indordning af affald i affaldskategorier. På lossepladser for ufarligt affald skal der gives tilladelse til at opbevare visse former for fast ikkereaktivt affald. Det drejer sig om affald, der på grund af håndteringen eller risikoen for usagkyndig behandling er kategoriseret som farligt, og hvis deponering sammen med andre ikkereaktive affaldstyper ikke udgør nogen risiko for miljøet. Det drejer sig om affaldstyper med ringe udvaskningsevne. Disse affaldstyper må ikke deponeres i Østrig, medmindre det er videnskabeligt dokumenteret, at de er ufarlige under lossepladsbetingelser. Vi har også udviklet et koncept for, hvorledes denne dokumentation kan tilvejebringes. Det drejer sig for det meste om sintret eller komprimeret farligt affald.
Jeg mener, at dette er et nok så vigtigt punkt, som man også kommer til at tænke over i fremtiden. Alligevel betyder dette direktiv et meget stort skridt fremad for Europa, og jeg vil derfor virkelig gerne stemme for det.

Papayannakis
Hr. formand, jeg vil gerne først og fremmest takke fru Jackson og lykønske hende med hendes betænkning. Men jeg vil gerne give udtryk for visse af mine tanker, hr. formand. Når jeg lytter til denne forhandling, får jeg følelsen af, at vi lidt er i en anden verden, jeg som tilhører et land - fru Jackson nævnte det selv - et af dem, der har rekord i afhængighed af lossepladser.
For det første er jeg enig i forslaget, der angiver, at først skal man forebygge, dernæst udnytte, dernæst genbruge, dernæst forbrænde og endelig begrave. Men, fru kommissær, jeg vil gerne fortælle, at i mit land er forsøgene på forebyggelse næsten lig med nul, på udnyttelse næsten lig med nul, genanvendelse foregår kun i ord. Hvad angår forbrænding, er der mange, der anbefaler os det og også fra Kommissionens side. Er Kommissionen så meget for forbrænding? Jeg har min tvivl, når jeg ser store byer som Bruxelles eller andre byer i Belgien, for nyligt Lille i Frankrig gå imod forbrænding og give udtryk for, at det skaber meget betydelige problemer for såvel miljøet som for den offentlige sundhed. Jeg vil gerne have et bedre svar på dette spørgsmål, inden jeg altså kan stemme for, at forbrænding skal udgøre en måde at løse problemet på.
Et andet punkt, jeg er helt enig i, er beskatning af affald, der skal begraves. Det finder jeg helt rigtigt. Men hvem fastsætter beskatningen, dens størrelse? Hvem indkasserer den, og hvad bliver den brugt til? Vi taler jo om et meget langt tidsrum på tre årtier. I mit land, hvor det lokale selvstyre f.eks. ikke har mulighed for at pålægge skatter, er denne efter min opfattelse helt rigtige løsning i det mindste udelukket for øjeblikket.
Et tredje spørgsmål, jeg gerne vil nævne, er selskabernes ansvar for nedgravningsstedet. Jeg mener, at det er rigtigt, når fru Jackson siger, at der bør være en vis grænse. Men jeg må også sige følgende. Jeg er ikke sikker på, at jeg er helt enig med hende. Men for at et selskab kan være ansvarlig i 30 år efter lukningen og i hvert fald i hele den periode være erstatningsansvarlig, må det nødvendigvis om ikke andet på grund af tidsgrænsen være et offentligt selskab. Centralt, selvstændigt, uafhængigt, decentralt ved jeg ikke, men i hvert fald offentligt. Enhver anden løsning er udelukket, og det skal betones, for hvor skal jeg ellers om 30 år finde den ansvarlige ejer, som i mellemtiden måske har lukket sit selskab eller virksomhed?
Til sidst endnu et punkt, hr. formand. Vi har ikke nævnt tidligere forhandlinger, vi har haft, tilstrækkeligt. De store problemer, som visse egne, såsom de små øer og isolerede bjergegne, har på ikrafttrædelsen af denne lovgivning. Forsendelse af affald til steder, der kan retfærdiggøre denne forsendelse økonomisk, er næsten umulig, og vi burde udtænke ikke undtagelser, men andre typer tiltag, så disse egne kan komme af med deres affald på en sund og miljøvenlig måde.

Collins, Gerard
Hr. formand, jeg glæder mig over vægten af denne betænkning, med hvilken man søger at indføre strenge regler for driften af deponeringsanlæg i Den Europæiske Union.
Betænkningen handler primært om gennemførelse af følgende nøglebestemmelser: procedurer, der skal opfyldes, før der kan udstedes en licens til deponering af affald, tilsyn med deponeringsanlæggenes drift og lukning, tekniske betingelser, der skal opfyldes af anlæg og faciliteter til affaldsdeponering, klassificering af de forskellige former for affald, der kan accepteres på europæiske deponeringsanlæg samt opstilling af mål for reducering af bionedbrydeligt affald, der føres til deponering.
EU's og Irlands affaldspolitik skal baseres på et hierarki af valgmuligheder med undgåelse øverst og deponering nederst. Det er imidlertid et faktum, at mere end 90 % af dagrenovationen i mit land køres ud på deponeringsanlæg, og at der hvert år produceres fire millioner t affald på det europæiske kontinent.
Den fremtidige affaldsbortskaffelse i Irland kan ikke baseres på, at de lokale myndigheder gennemsøger landet for mulige deponeringsanlæg. Jeg kan fuldt ud støtte initiativet fra min regering, der har bestilt en undersøgelse om muligheden for at finde nye alternative former for håndtering og bortskaffelse af affald. Regeringen gør ret i at overveje nye former for deponering af affald fra husholdninger, industrier, virksomheder og landbrug.
Kun 8 % af den irske dagrenovation genbruges, og det tal er simpelthen for lavt. Vi skal overveje alle innovative tiltag til minimering af affald, så vi på mellemlangt eller langt sigt kan eliminere brugen af deponeringsanlæg. Det vil i sig selv være et meget dristigt mål. Regeringen er i øjeblikket i færd med at udforme sin nationale udviklingsplan med sociale og økonomiske investeringsprioriteter for år 2000-2006. Jeg er overbevist om, at Europa-Kommissionen vil give økonomisk støtte til alternative metoder til bortskaffelse af affald under den næste runde af EU's strukturfonde, hvis denne plan kommer til at indeholde nye forslag til løsning af affaldsproblemet. Både Europa-Kommissionen og Europa-Parlamentet ønsker, at alle medlemsstater skal gøre brug af de renere nye teknologier til løsning af affaldshåndteringsproblemet.
Gennemførelsen af affaldshåndteringsloven fra 1995 er også et positivt skridt i den rigtige retning. I henhold til denne lovgivning skal de lokale myndigheder udarbejde affaldshåndteringsplaner individuelt eller i fællesskab, men jeg er af den overbevisning, at der skal gøres omfattende brug af offentlige høringer i forbindelse med udarbejdelse af sådanne planer. Endelig er det vigtigt at få opbakning til denne proces fra offentligheden og de lokale myndigheder, efterhånden som der indføres nye teknologier.

McKenna
Hr. formand, jeg vil gerne anmode Kommissionen om at forklare artikel 14. Myndighederne i nogle lande, herunder mit eget, planlægger allerede at lukke en række eksisterende deponeringsanlæg i løbet af de næste to år. Et af de vigtige aspekter af denne lovgivning er efterbehandling. Jeg vil gerne vide følgende: Hvis f.eks. disse lossepladser lukkes, inden direktivet omskrives til lov, vil de så blive undtaget fra direktivet, specielt hvad angår efterbehandling? Det er et af de væsentligste problemer. Der er store problemer med nogle af de deponeringsanlæg, der lukkes, så det er af afgørende betydning, at disse anlæg også kommer ind under direktivet. Der synes at herske en smule forvirring på dette område.
Et af de vigtigste aspekter ved denne betænkning, som jeg ønsker at kommentere, er hele spørgsmålet om afstanden fra deponeringsanlæg til beboelsesområder. Vi har været meget skuffede over svaret fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og dets medlemmer, der skal beskytte folkesundheden, fordi de grundlæggende siger, at en retningslinje foreslås i teksten. Det er uacceptabelt. Det svarer til, at man siger, at man vil foreslå en lovgivning, og at man så efterfølgende kan gøre, hvad man vil.
Der har været et stort antal rapporter på det seneste - f.eks. en meget betydningsfuld undersøgelse i The Lancet i fjor - der viser, at spædbørn, der fødes inden for en radius på tre kilometer fra anlæg til deponering af giftigt affald - og muligvis alle andre deponeringsanlæg - har større risiko for at få medfødte defekter end andre børn. Den pågældende undersøgelse konkluderede, at folk, der bor nærmere end tre kilometer fra et deponeringsanlæg, havde en betydeligt større risiko for medfødte defekter, og at der er behov for en systematisk miljøsundhedskontrol af kommunale deponeringsanlæg og andre forureningskilder.
Det er ekstremt vigtigt at anvende et forsigtighedsprincip på dette område. Det er klart, at deponeringsanlæg udgør en meget stor risiko for nærtliggende beboelsesområder. Det er vigtigt, at denne lovgivning gør det obligatorisk for de lokale myndigheder og medlemsstaternes myndigheder at overholde en vis minimumsafstand. Vi ved, at der i flere tilfælde er dumpet giftigt affald i medlemsstater, herunder mit eget land, på steder, der ikke var beregnet til giftigt affald. Lokale myndigheder i mit eget land har været ansvarlige for ulovlig dumpning af giftigt affald som kviksølv på deponeringsanlæg, der ikke var beregnet til at håndtere giftigt affald. Der ligger derfor en tikkende bombe og venter, hvis disse deponeringsanlæg for det første ikke omfattes af direktivet og lukkes, samt hvis der ikke træffes foranstaltninger til at sikre, at alle deponeringsanlæg ligger med en vis minimumsafstand til beboelsesområder. Det er uacceptabelt, at folkesundheden bringes i fare på denne måde. Vi vil søge at få gennemført en afstemning ved navneopråb om denne sag i morgen. Det er vigtigt, at vælgerne i medlemsstaterne ved, hvor seriøse parlamentsmedlemmerne er med hensyn til at beskytte EU-borgernes sundhed. Undersøgelser har vist, at spædbørn - de mest sårbare medlemmer af vores samfund - bringes i fare. Andre aspekter af denne lovgivning er også ekstremt foruroligende. Afhængig af begrundelsen vil der i denne lovgivning være et smuthul, er giver mulighed for at deponere giftigt affald på deponeringsanlæg, der udelukkende er beregnet til ugiftigt affald.
Skønt direktivet udgør en forbedring i forhold til det forslag fra Kommissionen, som vi forkastede i 1996, så går det stadig ikke tilstrækkeligt langt med hensyn til at beskytte miljøet og folkesundheden. Jeg vil derfor gerne have Kommissionen til at kommentere artikel 14. Direktivet skal gøre det obligatorisk med en vis minimumsafstand fra deponeringsanlæg til beboelsesområder.

Posada
Hr. formand, først vil jeg gerne ønske ordføreren, fru Jackson, tillykke med hendes fremragende betænkning og give min støtte til de ændringsforslag, som Miljøudvalget har fået indført. Helt i overensstemmelse med prioriteringen.
Forurening er et gammelt europæisk problem, og vi i Galicien, i staten Spanien, har et problem med affaldsdeponering - der efter vores opfattelse ikke er løst - som skyldes et affaldsafbrændingsprogram i byerne. Et velkendt anlæg (...) skal efter planen placeres i Vila Boa, en geografisk uheldig beliggenhed, fordi det:
for det første vil ligge i en kystzone, i Galiciens fjordregion, kendt verden over for dens fiskerigdom og naturskønhed; -for det andet i det tætbefolkede område Vila Boa, der ligger nær Pontevedra, der allerede er udsat for stor forurening fra en cellulosefabrik, hvor vil blive nødvendigt at ændre et flodløb i en særdeles smuk og frugtbar dal på grund af bygningen af en jernbane, hvad der ydermere vil ødelægge en del af den historiske pilgrimsrute til Santiago fra Portugal. Befolkningen har ved adskillige demonstrationer, der har samlet op til 30.000 mennesker, og ved klager til Miljøudvalget i Bruxelles givet udtryk for, at den ikke vil have dette anlæg.Det er Kommissionens opgave at udøve kontrol med disse affaldsbortskaffelses og -behandlingsanlæg. Hvis anlægget bygges med anselig europæisk støtte, som det er tilfældet med denne plan, EUR 78 millioner, så må der være kontrol med dets placering, konstruktion og funktionsmåde. Kommissionen bør vide og efterfølgende kontrollere, om disse investeringer, korrekt planlagt og gennemført, også udnyttes på en rentabel måde.

Blokland
Fru formand, der er forskellige muligheder for oparbejdning af affald. Løsningen på affaldsproblemet skal findes i forebyggelse, genbrug og genvinding. Den europæiske affaldspolitik skal i højere grad rettes mod, at der deponeres så lidt affald som muligt. Jeg er derfor enig med ordføreren, fru Jackson, når hun kalder deponering den sidste mulighed på listen over mulige forarbejdningsmetoder for affald.
Desværre er tidligere forsøg på at komme frem til en ordning på affaldsdeponering mislykkedes, og der er her tale om perioden 1991-1996. Der er heldigvis sket en række positive ting siden da. Kommissionsforslaget er en betydelig forbedring i forhold til den afviste fælles holdning fra 1995. Det er ikke længere således, at 50 % af EU's område udelukkes af direktivet.
Bionedbrydeligt affald skal så vidt muligt forarbejdes til kompost og biogas i stedet for deponering og forbrændning. Ved hjælp af et godt system til adskilt indsamling burde 25 %-normen for deponering af affald kunne sænkes endnu mere.
Jeg bifalder ordførerens forslag vedrørende afgifter på deponeringsaffald. Det skal dreje sig om de reelle driftsudgifter, så skatteyderne ikke skal betale gildet. Der er grund til bekymring over de fortsatte affaldstransporter til billigere lossepladser og forbrændningsanstalter. F.eks. er der i Spanien en meget stor losseplads, som først bliver lukket, når den er fyldt op, selvom det vil tage flere år.
Vedrørende beskyttelsen og efterbehandlingen af lossepladser er der naturligvis mange usikre punkter. Risiciene for spredning, såsom jord- og vandforurening, vil fortsat være meget store, især på langt sigt. Mit ønske er, at medlemsstaterne gennemfører dette direktiv på en god måde forstået således, at affaldsforebyggelse, genbrug og genvinding får første prioritet.

Eisma
Fru formand, Den Liberale Gruppe mener, at det er vigtigt, at der kommer en affaldspolitik i forbindelse med deponering af affald, hvilket burde være den allersidste mulighed. Når skadelige stoffer frigøres fra jorden og grundvandet, belastes såvel miljøet som folkesundheden alt for meget. Derfor er dette direktiv meget vigtigt.
Vi mener, at det er uansvarligt at vente længere på en god lovgivning. Derfor skal den fælles holdning vedtages, naturligvis med nogle skærpelser gennem ændringsforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sunhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.
I den forbindelse mener jeg, at ændringsforslagene om bionedbrydeligt affald er meget vigtige. Ordføreren konkluderer med rette, at det er meget mere miljøvenligt at fremstille kompost og biogas af bionedbrydeligt affald, end det er at deponere eller forbrænde det. Det er jeg enig i.
Med hensyn til ændringsforslaget om minimumsafstanden for lossepladser til byaffald mener jeg imidlertid, at ordføreren er for forsigtig ved kun at angive en retningslinje. Jeg er ikke enig i, at dette er en sag om subsidiaritet. Vi foretrækker her ændringsforslagene fra De Grønne, hvori minimumsafstanden fastsættes til en halv kilometer for byaffald og to kilometer for farligt affald og derved lade forsigtighedsprincippet komme før subsidiaritetsprincippet.

Banotti
Fru formand, da jeg kommer fra et lille land, der deponerer 99 % af sit affald, er jeg meget opsat på at fremsætte nogle bemærkninger vedrørende dette meget vigtige direktiv.
Direktivet giver lande, der deponerer mere end 80 % af deres affald, 20 år til at leve op til retningslinjerne. Men små lande som f.eks. Irland har simpelthen ikke 20 år! Vi skal løse dette problem langt hurtigere, og vi skal specielt søge at løse det meget følsomme spørgsmål om afbrænding, som formentlig giver lokale problemer i de fleste lande, når det bringes på bane.
For mange år siden var der en, der spurgte mig, hvad der var de fem vigtigste miljøspørgsmål i vores tid. Jeg svarede: Nummer et er affald, nummer to er affald, nummer tre er affald, nummer fire er affald og nummer fem er affald. Det er nok stadig et af de mest komplekse problemer, som vi alle står over for.
Jeg vil også sige, at jeg gerne havde set, at direktivet var en smule stærkere hvad angår beskyttelse af overflødige deponeringsanlæg, fordi modstanden mod deponering og afbrænding ofte hænger direkte sammen med frygten fra de mennesker, der bor tæt på anlæggene, for at anlæggene ikke vil blive tilstrækkeligt vedligeholdt og beskyttet. Endelig er der også brug for at se med alvor på spørgsmålet om sortering af affald i genvindelige grupper samt spørgsmålet om genvinding af behandlet affald.
Jeg lykønsker ordføreren. Vi har i høj grad sat vores lid til Kommissionens ledelse med hensyn til at få det håndteret som et politisk spørgsmål i vores land. Jeg er meget glad for at støtte denne betænkning.

Valverde López
Fru formand, jeg mener, at dette direktiv er eksemplarisk, fordi det er henvendt til borgerne og har betydning for dagliglivet. Og det er også eksemplarisk, fordi man kan se, at Fællesskabets regler, som institutionerne vedtager centralt, bagefter skal indføres af de lokale myndigheder, og derfor henvender vi os især til de lokale og regionale myndigheder.
Og der er tre meget vigtige signaler, som vi, selvom de bliver gentaget, hele tiden må huske på: at vi ser deponering som den sidste udvej, at alle deponeringsanlæg skal være sikre og kontrollerede, og at alle udgifter skal dækkes. Det er let at stille disse tre krav, men det bliver ikke så let at opfylde dem.
Og selvom regionerne altid opfordrer til, at subsidiaritetsprincippet tages i anvendelse, og at de får selvstændighed nok til at gennemføre den relevante lovgivning, må vi appellere til dem, der har ansvaret for at overholde denne lovgivning, der er meget vigtig, men alligevel er der tusinder og atter tusinder af ukontrollerede deponeringsanlæg. Og som om det ikke var nok, er der offentlige deponeringsanlæg i småbyer selv på flodbredderne, og hver dag afbrændes der affald, en praksis, der er fuldstændig uforståelig i dag, og som alligevel er en realitet.
Jeg mener, at det er et klart og meget positivt signal fra Europa-Parlamentet, og jeg synes, at vi skal lykønske ordføreren med det samlede resultat og naturligvis også Europa-Kommissionen, som i årevis har holdt fast i dette forslag til trods for de mange vanskeligheder, den har mødt, selv i Ministerrådet.

Watson
Fru formand, jeg vil også gerne lykønske fru Jackson med hendes store arbejdsindsats. Som medlem af Den Liberale Gruppe går jeg altid ind for tiltag, der beskytter og forbedrer miljøet, og det er der meget, der gør i Kommissionens direktiv og i denne betænkning.
Jeg mener imidlertid, at god lovgivning også skal være praktikabel. Og det overrasker mig, at ordføreren, der kommer fra den sydvestlige del af England, finder det praktisk muligt at gennemføre ændringsforslag 11, der reducerer medlemsstaternes mulighed for at udsætte opfyldelsen af målene fra fire år til to år, samt ændringsforslag 17, der reducerer tidsfristen for overholdelse med tre år fra otte år til fem år. Ændringsforslag 17 kan føre til en hurtig vedtagelse af nye deponeringsformer, hvilket betyder mindre bæredygtighed.
I den sydvestlige del af England deponerer vi mere end 85 % af vores affald. Vi har en hastigt voksende miljøbevidsthed, hvilket resulterer i megen biogasproduktion i forbindelse med kompostering og deponering. Her til morgen søsatte jeg en rapport ved navn The Greening of Somerset , hvori vi påpeger, hvad de liberale myndigheder har gjort i den retning. Vi er stolte over vores hidtidige resultater. Vi gør store fremskridt, men jeg vil stemme imod ændringsforslag 11 og 18, fordi jeg finder dem uopnåelige og frygter, at de vil demoralisere industrien og øge omkostningerne ganske betydeligt for både deponeringsanlæg og lokale myndigheder.
Til sidst vil jeg sige, at jeg går ind for brugen af lovgivning for at fremme, fremelske og fremskynde ændringer, men der er mange måder at løse et problem på. I disse to ændringsforslag skyder man spurve med kanoner.

Ephremidis
Fru formand, Rådets direktiv er positivt, men de ændringsforslag, som stilles i fru Jacksons indstilling, er endnu mere positive.
Men skønt vi forbedrer den indtil nu eksisterende tilstand, er jeg bange for - og jeg vil ikke komme med prognoser - at vi ikke vil få en radikalt forskellig tilstand i fremtiden. Jeg hører om foranstaltninger for en periode på 30 år. Dette skyldes, at alle disse foranstaltninger indføres for langsomt, mens alle de materialer, der skal begraves, brændes osv. mangedobles meget hurtigere, meget farligere end de foranstaltninger, der kommer fra Rådet eller Kommissionen, eller dem, vi foreslår her i salen. Vi, der foreslår disse foranstaltninger, løber altså den fare at blive begravet sammen med disse stoffer på grund af det tempo, vi bevæger os med i tacklingen af dem.
Fru formand, jeg har hørt om forebyggelse. Men hvad betyder det? Hvem producerer dette affald? Hvem er i første række kilden, den ansvarlige for overproduktionen af dette affald? Er det enkeltpersoner? Er det borgerne? Og hvorfor havde vi i en anden tidsalder ikke denne uhyrlige vækst af affald? Det er kendt, at det er visse industrier, visse komplekser, der producerer det, og som har profit som mærkesag og er ligeglade med det affald, der følger med.
Altså forebyggelse ved kilden. Mængden og faren ved affaldet skal begrænses. Forebyggelse i den måde man administrerer disse mindre mængder affald på enten ved udnyttelse eller ved alternativ administrering, og der bliver kun et meget lille kvantum tilbage, der skal begraves - selvfølgelig under forebyggende foranstaltninger, så de ikke er farlige for sundheden, for miljøet, for systemet. Sådanne foranstaltninger, fru formand, har jeg ikke set, har jeg ikke hørt, og derfor har jeg givet udtryk for den frygt, jeg har i denne sag.
Og jeg vil påstå, at Rådets og Kommissionens tøven mere skyldes et forbehold i at konfrontere de hovedansvarlige for hele denne elendighed, der skyldes affaldet. Fat mod, konfronter det tappert. Parlamentet vil være med jer, den offentlige mening vil være med jer, for, fru formand, der findes ikke noget område i Fællesskabet, hvor der ikke foregår homeriske kampe for at undgå lossepladser inden for dets område. Og der findes på den anden side heller ikke interesser, som ikke ønsker at plante lossepladser i det ene eller andet område, at installere forbrændingsenheder osv. for at få provision, procenter, fortjeneste fra dem. Det er de mange forskellige lobbyer, der kredser omkring sagen. Frigør jer fra lobbyernes tvangsspøgelse, og konfronter dette problem, der er et spørgsmål om liv eller død for vores samfund.

Crowley
Fru formand, ligesom mine kolleger vil jeg også gerne hilse Jackson-betænkningen velkommen. På vejen mod det nye årtusinde står vi over for nye problemer, der skyldes den velstand, der skabes, samt den ekstra økonomiske vækst. Et af disse problemer er affaldsbortskaffelse. I mange år har man betragtet deponering som den letteste og billigste løsning. Undersøgelser - som også er nævnt tidligere i dag - om den offentlige sundhed, og specielt børn og spædbørns sundhed, viser, at der er et presserende behov for at få løst dette problem.
Jeg glæder mig over betænkningen af Jackson. Den repræsenterer i det store og hele en afbalanceret fremgangsmåde til løsning af dette problem. Den understreger først og fremmest behovet for en øget regulering for at sikre en samtidig indsats fra alle medlemsstater. Den gør imidlertid også opmærksom på det faktum, at nogle medlemsstater er længere fremme end andre. Jeg synes også, at vi bør fokusere på de nye muligheder og teknologier, vi råder over. Der er tidligere nævnt brug af affald som vedvarende energikilde, genbrug af andre typer affald samt afbrænding. De tidligere farer ved afbrænding er generelt overvundet som følge af den teknologiske udvikling. Visse af farerne er også elimineret med det nye design af deponeringsanlæg.
Jeg vil gerne henlede medlemmernes opmærksomhed på ændringsforslag 7, hvor vi fastsætter retningslinjer, der fritager ufarligt eller inert affald fra direktivets anvendelsesområde. Vi bør imidlertid ikke tillade, at dette ændringsforslag, hvis det bliver vedtaget, bliver et carte blanche for dem, der ønsker at misbruge direktivet. Det er kun ment som en hjælp til de medlemsstater, der halter bagud, eller som ikke hurtigt nok kan følge med den nyeste tekniske udvikling.
Jeg glæder mig over, at den irske regering har iværksat en proces, hvor der vil blive set på ekstra muligheder. Med reformen af struktur- og samhørighedsfondene under forslagene i Agenda 2000 kan der måske findes en mulighed for at få adgang til nye midler, ikke kun til forskning i og udvikling af ny teknologi, men også til samarbejdsprogrammer mellem lokale myndigheder og medlemsstater på lokalt plan og fællesskabsniveau om løsning af nogle af disse problemer.
Til sidst vil jeg sige, at der ikke findes nogen enkel løsning på problemerne med det ekstra affald, der skabes i øjeblikket. Der findes ikke noget let svar. Der findes en række mangesidige muligheder, der kan være medvirkende til at afhjælpe problemet. Affaldet kan også gøre nytte gennem forskellige processer. Medmindre vi er villige til at samarbejde med hinanden og lære af den bedst tilgængelige fremgangsmåde, så kan vi ikke håbe på at få løst disse problemer. Jeg kan anbefale størstedelen af betænkningen over for Parlamentet. Min gruppe støtter den generelle ordlyd.

Tamino
Fru formand, jeg vil også gerne tilslutte mig de kolleger, der kritiserede Rådets fælles holdning, som ikke lader til at tage højde for borgernes krav og miljøkravene. Det er især vigtigt at fremhæve, at man med hensyn til affaldshåndtering skal gå ind for begrænsning, nyttiggørelse og genbrug. Forbrænding og deponering, som begge er miljø-og sundhedsskadelige, bør grundlæggende være undtagelser og ikke regelen. Det er derfor vigtigt, at vi så hurtigt som muligt undgår, at den del af affaldet, som er organisk og biologisk nedbrydelig, bliver deponeret eller brændt. Målet skal være at producere kompost og biogas, og jeg håber i den forbindelse, at Kommissionen hurtigst muligt sender os direktivforslaget om kompostering.
Det skal tilføjes, at hvis man fra starten foretager en grundig frasortering af det, der kan nyttiggøres eller genbruges, og hvis man producerer kompost, vil der kun blive inert affald tilbage, som vil være meget lettere at håndtere. Man kan så undgå den forbrænding, der trods alt skaber aske, som under alle omstændigheder skal deponeres.
Afslutningsvis vil jeg gerne slå fast, at det er vigtigt at godkende ændringsforslagene fra Europa-Parlamentets Miljøudvalg, og det er navnlig nødvendigt at tage højde for en obligatorisk minimumssikkerhedsafstand fra beboede områder.

Matikainen-Kallström
Fru formand, mange tak til ordføreren for en meget nuanceret behandling af direktivet. I ændringsforslagene er der taget bredt hensyn til aspekter, som kræves i affaldsdirektivet. Jeg vil gerne fremhæve to punkter, ændringsforslagene 6 og 7, som pointerer anvendelsen af ufarligt affald. Ufarligt affald defineres som affald, der ikke ændres mærkbart fysisk, kemisk eller biologisk. Sådant er bl.a. affald og biprodukter, som opstår ved brydning eller forædling i miner. Som biprodukter betragtes fjernede jordmasser, brudt bisten eller forædlingssand, som oplagres i mineområdet eller dets omgivelser, og som kan benyttes ved grubedrift, f.eks. som fyld i tomme rum, som opstår ved grubedrift, eller som kan videreforædles.
Princippet om vedvarende anvendelse er særdeles vigtigt. Det bør vi alle vide. Materiale som kan benyttes, benyttes. Det er urimeligt, at ellers endnu nyttigt materiale, som ikke kan opløses i jordbunden, skal klassificeres som lossepladsaffald. Det venter jo kun på viderehåndtering. Jackson har forstået dette godt og taget hensyn til aspektet i sin betænkning. Jeg vil til sidst spørge Kommissionen, hvorfor den ikke i sit forslag har skilt uopløselig, ufarlig sten fra opløselige materialer.

Bjerregaard
Fru formand, jeg er meget glad for, at Europa- Parlamentet har sat lossepladser på dagsordenen i dag, for vi er efterhånden kommet langt med dette forslag om affaldsdeponering. Men også når man hører debatten i dag eller læser betænkningen, kan man se, at vi nu er godt på vej mod et vigtigt resultat. Det er med stor interesse, jeg har læst det udkast til betænkning, som Miljøudvalget har vedtaget, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at sige tak til udvalget, men i særlig grad til fru Jackson for den store indsats, man har gjort i forbindelse med dette forslag. Der har været mange betragtninger i dag om betydningen af dette forslag, både i forhold til forbrugerne, men også i forhold til Europas borgere i det hele taget. Men det skal jeg ikke komme nærmere ind på. Jeg deler disse betragtninger. Jeg skal koncentrere mig om ændringsforslagene, dels fordi det nu er den måde, vi debatterer forslagene på, men også fordi de er vigtige og nyttige, og fordi de vil gøre Rådets fælles holdning mere konsekvent og også procedurerne mere transparente.
Helt overordnet kan jeg meddele Dem, at Kommissionen kan acceptere 12 af de 19 ændringsforslag, som Miljøudvalget har vedtaget. Jeg skal gennemgå de forskellige ændringsforslag. Jeg er helt enig i ændringsforslag 1, som i en ny betragtning nævner Fællesskabets prioritering af affaldshåndteringsmulighederne. Kommissionen kan endvidere acceptere ændringsforslag 4, som præciserer, at omkostningerne ved den finansielle sikkerhedsstillelse skal medregnes i den pris, der forlanges for deponering af affald. Den samme ændring optræder i ændringsforslag 12, som også kan accepteres. Også ændringsforslag 3, som angiver, at afgifter på affald, der deponeres, kan være med til at opfylde direktivets målsætninger, kan accepteres, for så vidt som der refereres til initiativer på medlemsstatsniveau.
Derimod kan Kommissionen ikke love at fremsætte et nyt forslag til fremme af anvendelsen af økonomiske instrumenter i form af en deponeringsafgift, som foreslået i ændringsforslag 13. I ændringsforslag 2 slås der til lyd for et nyt direktiv om kompostering, hvilket især blev fremført af hr. Eisma. Jeg er helt enig med Europa-Parlamentet i, at kompostering af bionedbrydeligt affald er en miljøvenlig løsning for denne del af affaldet. Så Kommissionen har allerede påbegyndt forarbejdet til et initiativ vedrørende kompostering. Men jeg kan ikke acceptere den måde, dette krav fremstilles på i ændringsforslaget, og derfor afvises selve ændringsforslaget, men selvfølgelig ikke det arbejde, der allerede er sat i gang.
Det er mig en glæde at se, at Europa-Parlamentet kan tilslutte sig Kommissionens og Rådets ønske om at reducere deponering af bionedbrydelig dagrenovation. Jeg er navnlig glad for at se, at Parlamentet i ændringsforslag 8 foreslår, at vi vender tilbage til det endelige mål på 25 %, som blev fremført i Kommissionens forslag. Den fælles holdning opstiller rimeligt langsigtede reduktionsmål for medlemsstaterne. Fru Jackson spurgte specielt om ændringsforslag 11. Det kan jeg også tilslutte mig. Det er det, der siger, at medlemsstater, der i dag deponerer mere end 80 % af deres affald, kun bør tildeles en yderligere frist på 2 år til at nå målene.
Det er imidlertid afgørende, at reduktionsmålene for bionedbrydeligt affald i artikel 5 forbliver uændret og juridisk bindende. Kun på denne måde kan vi sikre, at medlemsstaterne har optimale muligheder for at planlægge, påbegynde og gennemføre alternative procedurer for affaldshåndteringen af bionedbrydeligt affald. Kommissionen kan derfor ikke acceptere ændringsforslag 9 og 10.
Jeg vil gerne understrege, at Kommissionen ikke kan gå med til flere undtagelser end dem, der er indeholdt i den fælles holdning. Den fælles holdning indeholder allerede mange undtagelser - man kunne måske sige for mange undtagelser - som ikke fandtes i Kommissionens forslag, og jeg synes bestemt ikke, at vi bør gøre denne liste længere. Jeg har især betænkeligheder ved ændringsforslag 6 og 7, som især hr. Crowley henviste til. Det er dem, der går ud på, at anvendelse af ikke-farligt affald til retablerings- og anlægsarbejder og deponering af ikke-farligt affald fra minedrift skal undtages fra direktivets anvendelsesområde. Kommissionen kan ikke gå med til disse ændringsforslag. Vi kan ikke garantere tilfredsstillende miljøbeskyttelse, hvis ikke-farligt affald kan deponeres uden hensyntagen til direktivets bestemmelser.
Ændringsforslag 15 præciserer operatørens forpligtelser i efterbehandlingsperioden, og det var et ændringsforslag, fru Jackson specielt hæftede sig ved. Jeg er enig i intentionen med dette ændringsforslag. Formuleringen af den sidste sætning, der vedrører erstatningsansvar, er imidlertid ikke helt klar. Kommissionen kan acceptere ændringsforslaget principielt, hvis den sidste sætning skal forstås således, at dette ansvar for nedlukning og efterbehandling ikke berører eventuelle nationale love om affaldsproducentens ansvar.
Vi har et alvorligt problem med ulovlige lossepladser i Fællesskabet. Det fremgår klart af de mange klager og andragender, Kommissionen modtager, og vi mener ligesom Europa-Parlamentet, og ligesom adskillige talere har understreget i aften, at denne situation må ændres. Kommissionen kan derfor acceptere ændringsforslag 16, som understreger, at sådanne lossepladser må lukkes.
Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 19. Det er det tekniske udvalg, som er nævnt i artikel 16 i Kommissionens forslag, der skal fastsætte bilagenes specifikationer. Bilagene skal ses som et hele, og Kommissionen kan ikke garantere den fornødne miljøbeskyttelse, hvis nogle af parametrene i bilagene ændres på dette stadium. Kommissionen kan imidlertid acceptere den ændring i bilag 1, som ændringsforslag 18 indebærer, nemlig en genindførelse af kravet om en mindsteafstand til deponeringsanlæg. Jeg er klar over, at ændringsforslaget ikke indfører en juridisk bindende minimumsafstand som i Kommissionens forslag 3. Det har både fru Malone og fru McKenna været inde på i deres indlæg.
Der er i stedet tale om en foreslået retningslinje for minimumsafstand til rekreative områder, vandveje, vandområder og andre landbrugs- eller byområder. Rådet kunne som bekendt ikke acceptere en bindende minimumsafstand, som anført i Kommissionens forslag og i ændringsforslag 20. Jeg håber, at Rådet vil kunne acceptere denne lempeligere måde at sikre en minimumsafstand til deponeringsanlæg, og derfor foretrækker jeg på nuværende tidspunkt ændringsforslag 18 frem for ændringsforslag 20, men det er jo først og fremmest, fordi jeg tror, at vi hermed har en større chance for at få forslaget igennem i Rådet.
Til slut vil jeg blot kort nævne, at Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 17 om tidsfristen for bestående deponeringsanlæg, ændringsforslag 14 om overvågning af deponeringsanlæg, der er undtaget fra direktivet, og ændringsforslag 5 om definitionen af flydende affald. Fru McKenna spurgte mig specifikt om artikel 14, der foreskriver, at fungerende deponier skal opfylde direktivets krav. Deponier, som er lukket ned, før dette direktiv er implementeret i national lovgivning, er altså ikke omfattet af direktivets krav. Det vil sige, at vi med dette direktiv ikke har mulighed for at gøre noget ved en sådan situation, og derfor håber jeg selvfølgelig, at medlemsstaterne vil handle ansvarligt, men jeg vil godt understrege, at det er vigtigt at huske, at eksisterende deponier selvfølgelig skal overholde artikel 4 i vores rammedirektiv om affald, og dette direktiv foreskriver, at deponier i dag skal have en tilladelse, og affald skal deponeres uden skade for mennesker og miljø.
Jeg håber altså, at Europa-Parlamentet vil vedtage denne tekst, som garanterer et højt miljøbeskyttelsesniveau. Mange af ændringsforslagene går i den rigtige retning og skærper miljøkravene i Rådets fælles holdning, og derfor er jeg meget glad for denne konstruktive støtte fra Europa-Parlamentet. Jeg vil gøre mit yderste til, at vi så snart som muligt får vedtaget et miljøforsvarligt direktiv om deponering af affald.

Eisma
Fru formand, jeg har lyttet nøje til Kommissionens mening i forbindelse med alle ændringsforslag, men jeg har ikke fået fat i Kommissionens standpunkt vedrørende ændringsforslag 19.

Formanden
Fru kommissær, vil De være venlig at svare på dette? Det drejer sig om ændringsforslag 19.

Bjerregaard
Jo, hr. Eisma, jeg tror, jeg var inde på det, for jeg kan se, at det er ændringsforslaget om den tekniske komité, som jeg ikke kunne acceptere.

Watson
Vil kommissæren også præcisere, om hun kan acceptere ændringsforslag 11? Det stod ikke helt klart for mig.

Bjerregaard
Jo, fru formand, det ændringsforslag nævnte jeg også. Vi accepterer ændringsforslag 11.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl.11.30.
Mødet hævet kl. 19.35.

