Ünnepi ülés - Ingrid Betancourt
Elnök
Hölgyeim és uraim, a Tanács soros elnöke, Biztos úr, nagy megelégedettségemre szolgál és mérhetetlen örömmel tölt el, hogy ma az Európai Parlamentben köszönthetjük Ingrid Betancourt asszonyt. Fogadja szívélyes üdvözletünket, Betancourt asszony!
(Taps)
A tény, hogy ma körünkben köszönthetjük, azt igazolja, hogy a bátor emberek a szabadságért és emberi méltóságért folytatott harcukban sohasem veszítik el a reményt. 2008. június 2-i kiszabadulását követően az a megtiszteltetés ért, hogy az Európai Parlament nevében levéllel fordulhattam Önhöz, és üdvözölhettem visszanyert szabadságában. És most eljött a pillanat, hogy vendégként lehet velünk.
Hat év négy hónap és kilenc napig volt fogságban. Csak önmaga tudhatja, mit is kellett átélnie ezalatt a 2321 nap alatt. Ön a világon mindenütt a szabadság szimbólumává vált, amint az erőszakos fogva tartással és az alapvető emberi jogoktól való megfosztással való szembenállásnak is jelképe lett. Csakúgy, mint mindannyiunk számára a méltóság és a bátorság példaképeként is megjelenik. Gyermekei mindvégig Önnel voltak. Sohasem feledem el, hogy két gyermeke, lánya és fia, miként is talált rám évekkel ezelőtt - amikor más tisztséget töltöttem be - és jártak közben édesanyjuk érdekében. Az a gyermeki szeretetet példázta édesanyjuk iránt. Büszke lehet gyermekeire!
(Taps)
Az elrablói által megtestesített terrorizmus közvetlen támadást jelentett értékeinkkel, szabadságunkkal, az emberi méltósággal és a demokráciával szemben.
Betancourt asszony, az Ön példája ismét egyértelműen igazolja számunkra, hogy a demokráciáknak sohasem szabad meghátrálni a terrorizmussal szemben. Politikai és erkölcsi kötelesség biztosítani azt, hogy a törvény szelleme mindenkor érvényesüljön.
Rabságának ideje alatt az Európai Parlament számos képviselője fáradhatatlanul tevékenykedett kiszabadítása érdekében. Tudom, hogy a nem csekély számú Ingrid Betancourt-bizottság számtalan képviselője, az Ön ügyének cselekvő harcosai, emberek, akik az összes kolumbiai túsz szabadságáért küzdenek, itt van most velünk. Szeretném Önöket, akik kiálltak Ingrid Betancourt mellett, és ma itt vannak az Európai Parlamentben, mind üdvözölni, szívélyes üdvözletünket Önök felé is kinyilvánítani!
(Taps)
Hölgyeim és uraim, fáradhatatlanul folytatnunk kell erőfeszítéseinket, hogy mindenkit kiszabadítsunk, akiket ma még szabadságuktól megfosztanak! S ez egy újabb ok arra, hogy Ön körünkben megjelenjen. Azt mondotta: "(A) terrorizmus áldozata számára a legnagyobb veszélyt azt jelenti, hogy elfeledkeznek róla. Amikor a dzsungelben voltam, ismert volt az arcom, a nevem, de felteszem a kérdést, hogy érvényes-e ez minden hátramaradttal összefüggésben?” Ezek voltak az Ön szavai, amelyek még ma is Önhöz kötődnek. Az Európai Parlament nevében ma azzal a felhívással élek, hogy érvényesítsük az Ön gondolatában foglaltakat!
Idén ünnepeljük az ENSZ Közgyűlés által 1948. december 10-én elfogadott Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata születésének 60.-ik évfordulóját. Ez a nyilatkozat képezte az első univerzális, egyben jogi kötelezettséget mindenki, minden egyes személy méltóságának védelme, valamint az emberek közötti egyenlőség megtartásának kötelezettsége terén, bőrszínre, vallásra vagy származásra való tekintet nélkül. A Nyilatkozat 3. cikke kimondja, hogy: "Mindenkinek joga van az élethez, a szabadsághoz, és a személyes biztonsághoz”.
Sok, nagyon sok embert fosztottak meg szabadságuktól, mert az emberi jogokat védelmezték. "A jogvédők szót kérnek” elnevezésű, az Európai Parlamentben e héten rendezett tanácskozáson többen tartottak beszámolót az alapvető jogokért és szabadságokért folytatott küzdelmük miatt elnyomott, önkényesen lefogott vagy száműzetésbe kényszerített személyek közül. Közben módunk volt részletesen megvitatni azt is, miként nyújthatunk nagyobb védelmet e személyeknek, miként támogathatjuk jobban munkájukat.
Tisztelt Betancourt asszony, mindannyiunknak megtiszteltetés és öröm, hogy felkérhetjük az Európai Parlamenthez intézendő beszéde megtartására.
Ingrid Betancourt
(FR) Elnök úr, hölgyeim és uraim, érzelmileg igen mélyen érint, hogy Önökkel lehetek ma azon a napon, amikor az Egyesült Nemzetek Szervezete és az Európai Unió együtt megemlékezik az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata születésének 60. évfordulójáról.
Természetesen, magam nehezen gondolhatok másra, minthogy milyen egybeesése is ez a véletleneknek. Alig három hónapja, az amazóniai esőerdők legmélyebb bugyrából figyeltem tevékenységüket, és a leghőbb vágyam legfeljebb az lehetett, hogy - miközben mi még bizonyos emberek őrültségének, és mások közömbösségének foglyaiként sínylődtünk tovább - hadd jöhessenek ide mások, és nevünkben szólhassanak.
Igen, valódi csodának érzem, hogy megoszthatom Önökkel e pillanatot. Úgy jövök ide, hogy minden csodálatom, és irigységem az Önök Parlamentjéé. Mint minden latin-amerikai, magam is arról álmodom, hogy az Önök példája ragadós lesz, és majdan a mi népünk egysége is elvezet oda, hogy egyszer - Önökhöz hasonlóan - egy Latin-amerikai Parlamentben ülésezzünk, és a párbeszéd és kölcsönös tisztelet révén megtaláljuk a kulcsot földrészünk nagy és dicsőséges közös sorsához.
Nagyon is tisztában vagyok azzal, mennyit gondoltak Önök rám azokban a nehéz években. Pontosan emlékszem, családjaink mellett, az Önök elkötelezettségére is egy olyan időszakban, amikor a világban érdektelenné vált a kolumbiai túszok sorsa, és már említésünk is rosszalló pillantásokat váltott ki.
A dzsungelben hallgattam azt a rádióadót, amely beszámol az Önök üléseiről. Nincs előttem kép, de még hallom az ülésükről beszámolót tartó újságírók hangját. Innen, ebből a Házból, az Önök révén, azon keresztül, hogy Önök elzárkóztak az ügy feladásától, az Önök ilyetén, hallgatólagos nemtetszéséből merítettem elsőként erőt. Önöknek köszönhetően értettem meg több mint öt évvel ezelőtt, hogy nem vagyunk egyedül.
Hogy azokban az években a remény éltessen, hogy ragaszkodjam az élethez, hogy nap, mint nap hordozzam keresztemet, mindehhez erőt adott a bennem meggyökeredzett tudat, hogy léteztem az Önök szívében. Azt mondtam magamnak, hogy fizikailag megsemmisíthetnek, de nevem és arcom mindenkor élni fog az Önök gondolataiban.
Ezért már a szabadok világába való visszatérésem első pillanatától kezdve el akartam jönni ide, erre a helyre, amelyet otthonomnak érzek. El kell mondanom, hogy amit tettek vagy mondtak, semmi sem volt hiába. Hogy én életben vagyok, hogy visszanyertem az életszeretetemet, azt Önöknek köszönhetem. Értsék meg, hogy az Önök szavai már jóval azelőtt gyógyírt jelentettek nekem, mielőtt a tényleges fizikai segítség megérkezett volna.
Köszönöm!
(Taps)
Köszönöm mindannyiuknak! Köszönet azért, hogy megnyitották szívüket az oly távol megtörtént tragédia láttán. Amikor elgondolkodtam azon, hogy létre kellene hozni a terrorizmus áldozatainak státuszát, és az ENSZ-ben felvetettem, hogy teret kellene biztosítani az áldozatok családjai gondolatainak kifejtéséhez, az Önök által mutatott példa járt az eszemben. Tudom, Önök fogadták családtagjaimat, édesanyámat, a gyermekeimet, meghallgatták őket. A dzsungelben, amikor erről tudomást szereztem, minden megváltozott körülöttem. Az Önök nagylelkűségének köszönhetően az Európai Parlament olyan szószékké vált, amelyről be lehetett számolni a világnak a barbarizmus általunk megtapasztalt mélységéről, amelyet 3000 honfitársam még ma is átél.
Az itt kimondott szavak, amelyek lehetővé tették jómagam és társaim kiszabadítását, cselekvésre köteleznek, tiszteletben tartva az összes túsz életének épségét, de a gerillákét is, akik bennünket elraboltak. Hogy nem került sor erőszakra, az az Önök határozottságának és elkötelezettségének is betudható. Ez fellépésüknek különleges, egyértelmű, valódi eredménye.
(Taps)
Ugyancsak szeretném kifejezni elismerésemet a sok ezer emberjogi aktivistának, a sok ezernyi szabadságharcosnak, akik a világ minden részén hazatérésünkért, a világ más részein élők sokaságának hazatérésén dolgoztak. Látom is itt a FICIB sárga pólóit!
(Taps)
(ES) Köszönöm a FICIB-nek, hogy az összes kolumbiai túsz kiszabadításáért küzd! Önöknek köszönhetően tizenöt társam és magam visszanyertük szabadságunkat, de folytatnunk kell a küzdelmet és harcot, hogy a többieket is kiszabadíthassuk. Tudom, ebben számíthatok Önökre!
(Taps)
(FR) Sokan küzdöttek a szabadságunkért. Ott volt, természetesen, a FICIB, és a világ más részein is bizottságok sora tevékenykedett: bizottságok Párizsban, bizottságok Hollandiában, több szervezet Görögországban, Németországban, Írországban, Dániában, Svédországban, de másutt is. Barátokra leltünk mindenütt: Kanadában, az USA-ban, Latin-Amerika egészében, de e küzdelem innen indult el! Köszönöm!
(Taps)
Hat éven keresztül minden nap ezek a szabadságunkért küzdők gondoskodtak arról, hogy tragédiánk ne merüljön el az érdektelenség mocsarában. Néhányan szabadok vagyunk, de még nem mindannyian. A harc folytatódik!
A többiek érdekében minden korábbinál nagyobb szükségünk van az Önök támogatására, maradjanak tárva kapuik, őrizzék meg elszántságukat, szenteljék ennek idejüket! És minden korábbinál nagyobb szükségünk van az Önök szavaira. Az egyetlen fegyver, amelyben hihetünk, mint látják, a szavak ereje.
(ES) Szeretnék röviden a szavak rendkívüli hatalmáról szólni, mert ma - nagy szomorúsággal - egy olyan asszonyról emlékezem meg, aki az emberi szót használta fegyverként, és így küzdött az erőszak és a fegyverek ellen.
Egy kolumbiai asszonyt, Olga Marina Vergarát szeptember 22-én öltek meg unokájával, fiával, és több más rokonával együtt. Emberjogi aktivista volt. Egy olyan asszony volt, akinek volt mersze kinyitni a száját, aki szavaival védett másokat.
Ma őrá gondolok, és erről a szent helyről is felszólítom hazám, Kolumbia hatóságait, tegyenek meg mindent a felelősök felkutatása érdekében, hogy ők tisztességes bírói eljárás keretében, de az igazságszolgáltatás elé kerüljenek, és megbűnhődjenek gyalázatos tettükért!
(Taps)
(FR) Tudják, a szavak rendkívül fontosak. Szavakkal küzdhetünk leghatásosabban a gyűlölet és az erőszak ellen. Biztos vagyok abban, hogy már Önök is megtapasztalták a "cselekvés” tehetetlenségét, amikor a "szókimondás” csak süket falnak való beszéléssel ért fel. Úgy gondolom, Önök is voltak már olyan helyzetben, amint ezt magam egyértelműen átéltem a kolumbiai parlament tagjaként, hogy sajnálták, hogy nem tagjai annak a kormánynak, annak a végrehajtó hatalomnak, amely a döntéseket hozza, a csekkeket kitölti és aláírja, amely a dolgokat elrendezi. Abban az elanyagiasodott világban, ahol, amit nem látunk, az nem is létezik, ilyen csalódásokra fel kell készülnünk!
A Parlament a szavak temploma, szavaké, amelyek szabadságot hoznak. Ez az a hely, ahol a társadalom nagy, öntudatra ébredési folyamatai elkezdődnek. Ez az a hely, ahol a népünk számára igazán fontos dolgok megfogannak, kifejezést nyernek. Ha a végrehajtó hatóságok leállnak a cselekvéssel, akkor az azért történik, mert valaki itt, Önök közül - már korábban - szót kért, és véleményt nyilvánított. Önök, hozzám hasonlóan, tudják, hogy amikor Önök közül valaki felszólal e Parlamentben, a gonosz egy lépésnyit meghátrál.
A szavaknak valós súlya van a mindennapi világban. Sartre már gyermekkorától érezte e súlyt. Françoise Dolto gyönyörűen adta ezt vissza, amikor azt mondta, hogy az ember szavakból áll össze, hogy a szavak gondoskodók, gyógyítók, életet teremtők, de betegséget is hozhatnak, gyilkolhatnak. Kiejtett szavaink a bennünk megbúvó érzelmek erejével bírnak.
Megdöbbenten fedeztem fel - és ez valami igen személyes, és ezzel most némi bepillantást engedek magánéletembe - hogy távollétemben a lányom miként támaszkodott olyan szavak halmazára, amelyeket anélkül fogalmaztam meg, hogy végiggondolhattam volna életünk folyását. El nem képzelhettem akkor azt a reményt és erőt, amelyet e szavak számára jelenthettek akkor, amikor távol, fogságban voltam. Különösen emlékezetében tartotta azt a levelemet, amelyet tizenötödik születésnapjára írtam, de amelyről magam már rég elfeledkeztem. Elmondta, hogy minden születésnapján elolvasta e levelet...
(Taps)
...és minden évben, mert közben változott, talált benne valami újat, amely mondott valamit az ő kibontakozó személyiségének...
(Taps)
Az orvosoknak külön kifejezésük van erre: poszttraumatikus stressz-szindróma, Ezt kezelni kell. Ez minden. Sajnálom!
Azt szerettem volna mondani, hogy minden alkalommal talált valami újat a leveleimben, amelyek megszólították azt a személyiséget, aki benne érlelődött, aki átélte ezt a traumát. Istenem, bárcsak tudtam volna! Mennyivel nagyobb szeretettel, biztonsággal egyengettem volna útjait!
Önmagunkra gondolok ma, Önökre és magamra. Bárcsak képesek lennénk a maga valóságában felmérni a szavaink kiváltotta hatást! Talán merészebbek, bátrabbak, eltökéltebbek lennénk arról folytatott vitáink során, hogy miként enyhíthetnénk azok szenvedéseit, akik rászorulnak az értük folyó küzdelmünkre! Az önkényuralmi rendszerek áldozatai megértik, hogy a ma itt kifejtett gondolatokban benne rejlik az ő szenvedésük, értelmet nyer küzdelmük. Önök mindenkor emlékeztek a szenvedők nevére, helyzetére. Önök megakadályozták, hogy elnyomóik elbújhassanak azon tény mögött, hogy bűneik feledésbe merültek. Önök lehetetlenné tették, hogy a zsarnokok dogmákba, ideológiába vagy vallási köntösbe burkolják mindazt a borzalmat, amelyet áldozataiknak el kellett viselniük.
Rabként gyakran hallottam Raúl Reyest, a Farc szóvivőjét nevemben megszólalni. "Ingrid ezt mondta” vagy "Ingrid azt mondta”, hallottam szavait a rádióban. Mérhetetlenül meggyalázottnak éreztem magam, felismerve, hogy elrablásommal nemcsak sorsomtól fosztottak meg a gerillák, de még a hangomat is elvették tőlem.
Annak tudatában szólok itt Önökhöz, hogy ismét megtaláltam hangomat. Elmondom Önöknek, hogy milyen nagy szüksége is van a világnak arra, hogy Európa hallassa szavát! Egy olyan világban, amelyben a feszültség folyamatosan emelkedik, ahol a jövővel kapcsolatos félelmeink azzal a veszéllyel járhatnak, hogy önmagunkba zárkózunk, meg kell nyílnunk, nagylelkűen ki kell nyújtanunk kezeinket, és hozzá kell fognunk a világ megváltoztatásához!
Az a fogyasztói társadalom, amelyben élünk, nem tesz bennünket boldoggá. Az öngyilkossági ráta, a kábítószer fogyasztásának mértéke, a társadalmon belüli erőszak, ez csak néhány szimptómája a folyamatosan szétterjedő globális elkeseredettségnek. A globális felmelegedés és a nyomaiban járó természeti katasztrófák arra figyelmeztetnek, hogy a Föld belebetegszik felelőtlenségünkbe és önzésünkbe.
(Taps)
Hogy mi a kapcsolat e tény és a világban megtapasztalt brutalitás áldozatainak szenvedései között? Úgy vélem, a kötődés igen mélyre nyúlik. Rabságom idején, nyilvánvalóan adott keretek között, alkalmam volt tanulmányozni elrablóim szociális viselkedését. Az engem őrző gerillák nem voltak idősebbek saját gyermekeimnél. A legfiatalabbak 11, 12, 13, a legidősebbek 20 vagy 25 évesnél aligha lehettek korosabbak. Többségük - azt mondanám, 95%-uk - kokalevelek begyűjtőjeként dolgozott, mielőtt a Farc besorozta volna őket. "Raspachines” néven ismerik őket. Napkeltétől napnyugtáig azzal foglalkoznak, hogy a kokalevelekből kokapasztát állítanak elő, ami lényegében a kokain alapját képezi.
Fiatal parasztok ők, akik gyakran igen távoli vidékeken élnek, de akik a műholdas tévéadások révén igencsak naprakészen tájékozottak arról, hogy mi is történik a világban. Csakúgy, mint a mi gyermekeinket, őket is információk zuhataga éri, és - mint saját gyermekeink - ők is iPodról, playstationről, DVD-ről álmodoznak. Számukra azonban a fogyasztói világ, amely után sóvárognak elérhetetlen. Ráadásul a kábítószer-ültetvényeken végzett munkájukért kapott bér, bár jobb fizetést kapnak, mint a hagyományos kolumbiai parasztok, alig fedezi létszükségleteiket.
Kiábrándultak, képtelenek családjaik fenntartásához hozzájárulni. Üldözik őket a törvény és rend őrei (természetesen, hiszen törvényellenes cselekményeket követnek el). Gyakran a korrupció, és esetenként lelkiismeretlen hivatalnokok erőszakosságának, a térséget uraló bűnözők visszaélésének, csalásainak, piszkos üzelmeinek áldozatai. Ez a bűnözők, a kábítószer-kereskedelem, a maffia világa. Úgy végzik, hogy bánatukat - a megkeresett három pesetájuk révén - számukra menedéket jelentő hevenyészett bárokban fojtják alkoholba.
Amikor a gerillák besorozzák őket, e fiatalok úgy érzik, hogy megoldást találtak gondjaikra. Élelmet kapnak, ruhát, és életre szóló lakhatást. Úgy érzik, hogy előmeneteli lehetőségük van, hiszen felemelkedhetnek a gerillák katonai szervezetén belül. Vállukon fegyvert viselnek, amely tiszteletet parancsol a térségen belül, mindenekelőtt családjuk és barátaik szemében. Ezért, ahol szegénység uralkodik, ott a gerilla-lét a társadalmi sikeresség egyik formája.
Azonban ezzel mindent el is veszítettek. Elvesztették szabadságukat. Sohasem hagyhatják el a Farc-ot, illetve sohasem láthatják viszont családjukat. Anélkül hogy ezt észrevennék (de én magam láttam ezt), egy olyan szervezet rabszolgájává lesznek, amely sohasem engedi ki őket karmaiból. Ők ágyútöltelékek egy értelmetlen háborúban.
Ez, a Farc-csapatok gerincét alkotó, mintegy 15 000 fős fiatal tömeg sohasem lenne ott, ahol most van, ha társadalmunk a siker valódi lehetőségét vetítette volna eléjük. Sohasem lennének ott, ahol vannak, ha társadalmunk értékei nem fordultak volna visszájukra, és a dolgok birtoklásának vágya nem vált volna oly fontos részévé életünknek.
(Taps)
Társadalmunk tömegesen ontja magából a gerillákat Kolumbiában, a fanatikusokat Irakban, a terroristákat Afganisztánban, és a szélsőségeseket Iránban. Társadalmunk szétzúzza a humán szellemet, és mint a rendszer hulladékát, kiveti magából: a nemkívánatos bevándorlókat, a szemünket bántó munkanélkülieket, a kábítószer élvezőit, a kábítószerárusokat, a gyermekkatonákat, a szegényeket, a betegeket, mindenkit, akinek helyét nem találjuk világunkban.
Fel kell tennünk a kérdést önmagunknak: jogunk van-e továbbra is olyan társadalmat építenünk, amely kizárja önmagából a többséget? Megtehetjük-e, hogy pusztán saját boldogságunkkal foglalkozunk, mikor az oly sok boldogtalanságot okoz oly sokaknak? Mi történne, ha az otthon általunk tonnaszám kiszórt élelmiszert más országokban a rászorulóknak adnánk? Mi történne, ha a fogyasztásnak egy ésszerűbb módját keresnénk, hogy a modern kor vívmányaihoz mások is hozzáférhessenek? Képesek vagyunk egy másfajta jövőbeni civilizációt is elképzelni, amelyben a párbeszéddel lezárhatók a konfliktusok, a fegyveres összeütközések, ahol a technológiai haladás lehetővé teszi időnk és környezetünk más módon történő szervezését, hogy világunkban mindenkinek megtalálhassa a maga helyét pusztán abból következően, hogy ő is e világ polgára?
Őszintén hiszem, hogy az emberi jogok védelme megköveteli hagyományaink és szokásaink átalakítását. Tudatában kell lennünk annak a nyomásnak, amelyet életmódunk azokra gyakorol, akik nem élvezhetik azt. Nem hagyhatjuk a gonoszság csapját nyitva, azt hívén, hogy a pohár sosem telik meg.
(Taps)
Mindannyian emberek vagyunk, ugyanazon igényekkel és vágyakkal. Másoknak - a híd alatt meghúzódóknak, azoknak, akiket nem is szeretnénk látni, mert környezetünket elcsúfítják - azon joga elismerésével kell kezdenünk, hogy akarhatják ugyanazt, amit mi akarunk.
(Taps)
Hadd szóljak érzelmeinkről. Mindannyian képesek vagyunk a legjobbakra, de a csoportos presszió révén képesek vagyunk elkövetni a legrosszabbat is. Félek, hogy nem érezhetjük magunkat biztonságban saját kegyetlenkedési hajlamainkkal szemben. Őrzőimet figyelve, feltettem magamban a kérdést, tudnék-e hasonlóan viselkedni? Világos volt, hogy sokukra hatalmas nyomás nehezedett. Az a fajta nyomás, amelyet a csoportnak való megfelelés igénye váltott ki.
Mi védhet meg bennünket ilyen helyzettől? Mi biztosíthatja, hogy nem sértjük meg az emberi jogokat, elsőként is önmagunkban - amikor elfogadjuk a helyzetet, behunyjuk szemünket vagy kifogásokat keresünk - majd a világban is? Miként védhetjük meg önmagunkat ettől? Ehhez a legjobb eszközt saját szellemiségünkben, saját elveinkben lelhetjük fel, miközben szavainkkal kell küzdenünk. A szavak képezik a legélesebb kardot!
Ezért is ismétlem folyamatosan, hogy a párbeszédhez ragaszkodnunk kell, ha a világon a háborúknak véget kívánunk vetni. Hogy a háború a hazámban folyó, a kolumbiai háború, vagy a darfuri, a zimbabwei, a népi kongóbeli vagy éppen a szomáliai háború, majdhogynem mindegy, a megoldás mindenütt csakis ugyanaz lehet. Beszélnünk kell egymáshoz! Alapvető, hogy elismerjük a másik fél jogát hangjának hallatásához. Nem azért, mert neki van igaza, vagy, mert téved, mert jó vagy rossz, hanem mert a párbeszéd révén emberéleteket menthetünk meg!
(Taps)
Szeretném megosztani Önökkel a bennem érlelődő bizonyosságot, hogy semmi sem erősebb a szavaknál. El kell árasztanunk a világot szavainkkal, hogy beférkőzzünk mások szívébe, változtassunk az emberi magatartáson. Csak lelki gazdagságunkra támaszkodva szólalhatunk meg mindenki nevében. Csak a szavak erejével védelmezhetjük meg minden ember szabadságát. Csak a szavak révén foghatunk hozzá egy új civilizáció, a Szeretet civilizációjának felépítéséhez.
(Taps)
Engedjék meg, hogy szóljak a szeretetről! Tudják, hogy szabadulásom óta gondolataimban ott vannak szerencsétlen sorstestvéreim, akiket - állatok módjára - a fához láncolnak, akik eljövetelemkor a dzsungelben maradtak. Kövessenek oda, ahol ők vannak!
(Taps)
Ne haragudjanak, kicsit zavarban vagyok!
(Taps)
Kövessenek oda, ahol ők vannak, a kék eget eltakaró hatalmas fák tövébe...
(Taps)
...ahol a fojtogató növényzetet az állandóan morajló, a szenvedőt a csendes pihenés jogától is megfosztó, nevesincs férgek, mint egy satut, összezárják, ahol mindenfajta szörny üldözi őket...
Ne haragudjanak, nem bírom ezt tovább, nagyon sajnálom.
(Taps)
...ahol könyörtelenül mindenfajta szörny kínozza őket, hogy egész testüket a fájdalom járja át.
Most, lehetséges, hogy éppen bennünket hallgatnak, és fülüket a rádióhoz szorítva ezekre a szavakra várnak. A mi szavainkra, hogy azok arra emlékeztessék őket, hogy még élnek! Fogvatartóik számára ők csak tárgyak, áruk, amelyek kevesebbet érnek, mint az állatok. Napi szinten ők a fogvatartók, hiszen a gerillák számára csak fárasztó terhet jelentenek. Ők nem bírnak azonnali hozadékkal, és ezért is a katonák ingerültségüket könnyedén levezethetik rajtuk, a rabokon.
Szeretném valamennyiük nevét megosztani Önökkel. Kérem, az előttük való tisztelgés gyanánt ajándékozzanak meg pár perccel, mert meghallva hívó szavainkat, a névsorolvasáskor dzsungel-sírkamrájuk mélyén szívverésük felgyorsul, és így sikerül majd pár pillanatra megszabadítani őket láncaik nehéz, megalázó terhétől.
ALAN JARA, SIGISFREDO LOPEZ, OSCAR TULIO LIZCANO, LUIS MENDIETA, HARVEY DELGADO, LUIS MORENO, LUIS BELTRAN, ROBINSON SALCEDO, LUIS ARTURO ARCIA, LIBIO MARTINEZ, PABLO MONCAYO, EDGAR DUARTE, WILLIAM DONATO, CESAR LASSO, LUIS ERAZO, JOSE LIBARDO FORERO, JULIO BUITRAGO, ENRIQUE MURILLO, WILSON ROJAS, ELKIN HERNANDEZ, ALVARO MORENO, LUIS PENA, CARLOS DUARTE, JORGE TRUJILLO, GUILLERMO SOLORZANO, JORGE ROMERO, GIOVANNI DOMINGUEZ.
Ugyancsak eszemben van az a rendkívüli hölgy, AUNG SAN SUU KYI, aki életével fizet népe szabadsághoz való jogáért, aki éhségsztrájkba kezdett, hogy szavaira felfigyeljenek. Minden korábbinál nagyobb szüksége van szavainkra, hogy lelket öntsünk belé!
(Taps)
Természetesen vállaimat nyomja egy másik honfitársam, Guilad Shalit keresztje is. Őt 2006 júniusában ejtették túszul. Családja úgy szenved, mint szenvedett az enyém: minden követ megmozgatnak, kiforgatják a földet a sarkából, hogy elérjék szabadon engedését. Személyes sorsa olyan politikai érdekek függvénye, amelyekhez semmi köze, amelyekre nincs hatása.
GUILAD SHALIT, AUNG SAN SUU KYI, LUIS MENDIETA, ALAN JARA, JORGE TRUJILLO, FORERO...
Ezek a nevek visszhangoznak e falak között, és a gonosz súlyától roskadnak. A raboknak tudniuk kell, hogy szabadulásukig mindannyian osztozunk sorsukban.
Kétségbeesésemben is reménykedem, hogy a taps, mely e Házban felcsattan, képes a bennünket elválasztó űrön át elrepíteni hozzájuk szeretetünket, minden erőnket és energiánkat. Tudják meg, hogy végtelenül elkötelezettek vagyunk irányukban. Legyenek biztosak afelől, hogy sohasem hallgatunk majd. Sohasem, igen, sohasem hagyunk fel tevékenységünkkel mindaddig, amíg mindannyian nem szabadulnak!
Köszönöm.
(Hosszan tartó taps)
Elnök
Ingrid Betancourt előttünk, az Európai Parlament szabadon választott tagjai előtt kitárta szívét. Hölgyeim és uraim, hiszem, hogy mindannyiunk nevében mondhatom, sohasem volt még részünk ilyen megindító eseményben.
Tisztelt Betancourt asszony, Ön a szolidaritás üzenetét hozta el közénk, és azon kívánságának adott hangot, hogy -elviselt szenvedésének és most megélt szabadságának - tapasztalatai jussanak el mindazokhoz, akiket a terroristák még rabságban tartanak, és részesüljenek ők is az Ön által most élvezett szabadságban. Ez az együttérzés lehető legteljesebb megnyilvánulása, amelyet a világon rabságban tartottak mindegyikének ajánlhat, és ezt szívünkből köszönjük.
(Taps)
Betancourt asszony, az Ön szabadságért, demokráciáért, emberi jogokért, és minden egyes ember méltóságáért folytatott békés küzdelme arra bátorít bennünket, az Európai Parlament szabadon választott tagjait, hogy lankadatlanul, nagy elszántsággal, békés eszközökkel folytassuk küzdelmünket. Arra bátorít, hogy éljünk a párbeszéd eszközével. A szavakat az élet legfontosabb eszközeként írta le. Igen, a szavak születtek meg elsőként az emberi kommunikáció hajnalán. Ön arra bátorít, hogy ezen az úton haladjunk tovább.
Betancourt asszony, befejezésként hadd mondjam el, nagy megtiszteltetés volt számunkra, hogy ezt a megindító ülést Önnel tölthettük. Mély emberi érzelmek hullámoztak, de egyben határozott felhívást is kaptunk a cselekvésre. Azoknak szólt e felhívás, akiket a cselekvés érdekében választottak tisztségükbe. Most, hogy visszanyerte szabadságát és új életet kapott, reméljük, békére lel szülőhazájában, Franciaországban, az Európai Unió e fontos államában, amely ebben a félévben az Európai Unió elnöki tisztét tölti be! És reméljük, megleli óhajtott boldogságát is! Mindenekelőtt pedig azt a szeretetet kívánjuk Önnek, amelyről az előbb beszélt. Merci, Ingrid Betancourt!
(Taps)
(Az ülést 15.55-kor megnyitják.)
