Ünnepélyes ülés - 2008., a kultúrák közötti párbeszéd európai éve
Elnök
Hölgyeim és uraim, az Európai Parlament elnökének nevében, most a kultúrák közötti párbeszéd európai évében nagy megtiszteltetés és öröm számomra, hogy az Európai Parlamentben üdvözölhetem az ENSZ vallásügyi különleges jelentéstevőjét, dr. Asma Jahangirt.
Parlamentünk különös fontosságot tulajdonít a kultúrák közötti párbeszéd évének. A Parlament események és kezdeményezések egész sorozatán keresztül biztosít fórumot a különféle kultúrákból és közösségekből származó polgárok és a különféle vallási és hitű polgárok közötti eszmecserékhez.
Ebben az évben a világ minden tájáról hívtunk meg már politikusokat és vallási vezetőket, hogy szóljanak hozzánk. Reméljük, hogy a Parlament is kommunikációs fórumként szolgál, terjesztve a közös üzenetet és elősegítve a valóban szabad párbeszédet és a jobb kölcsönös megismerést.
Számomra külön öröm, hogy üdvözölhetem önt, dr. Jahangir, amikor a világ békéje és fejlődése szempontjából létfontosságú kérdésekről beszél a plenáris ülésen.
Közös missziónk, a demokrácia és az emberi jogok elősegítése részenként mi nagy figyelemmel kísértük az eseményeket az ön hazájában, Pakisztánban, és tavalyi fogva tartása idején az Európai Parlament állásfoglalást fogadott el, követelve az ön azonnali szabadon bocsátását. Legfőképpen ezért nagy öröm számunkra, hogy ma ön itt lehet velünk.
Van azonban még egy indoka annak, amiért az ön látogatása most különös jelentőséggel bír. Ebben az évben ünnepeljük az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatának 60. évfordulóját, amelyet az Egyesült Nemzetek Közgyűlése 1948. december 10-én fogadott el. Ez a nyilatkozat új korszak hírnöke volt egy olyan világban, amely éppen túljutott a történelem legrosszabb háborújának gyötrelmein, egy olyan háborún, amely Európában kezdődött. A nyilatkozat fektette le az első hivatalos nemzetközi kötelezettséget a bőrszíntől, hittől vagy származástól függetlenül minden embert megillető méltóságról és egyenlőségről. A nyilatkozat 18. cikke kimondja, hogy "Minden személynek joga van a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságához, ez a jog magában foglalja a vallás és a meggyőződés megváltozatásának szabadságát, valamint a vallásnak vagy a meggyőződésnek mind egyénileg, mind együttesen, mind a nyilvánosság előtt, mind a magánéletben oktatás, gyakorlás és szertartások végzése útján való kifejezésre juttatásának jogát.”
Az ENSZ különleges jelentéstevőjeként az ön feladata, hogy azonosítsa e jog gyakorlása előtt álló akadályokat vagy az esetleges jövőbeni akadályokat, és javaslatot tegyen az ilyen akadályok lebontására, illetve meghaladására irányuló módszerekre és intézkedésekre.
Ön jelentéseiben hangsúlyozza a folyamatos, intenzív párbeszéd fontosságát azokkal a közösségekkel, amelyek más valláshoz vagy hithez tartoznak ezt a párbeszédet minden szinten minden társadalmi csoportban folytatni kell. Ön különösen hangsúlyozza a nők széleskörű részvételének fontosságát a nagyobb türelem, tisztelet és kölcsönös megértés előmozdítása érdekében.
Az Európai Parlament számos határozatában rávilágított arra, hogy a nők milyen rendkívüli szerepet játszanak a párbeszéd és a béke előmozdításában, amelyet a nemzetközi nőnap alkalmával szervezett konferencián is aláhúztunk. Ön is részt vett számos, a párbeszéd elősegítéséről szóló konferencián, például a Civilizációk Szövetségével kapcsolatban, és számos kezdeményezést tett annak érdekében, hogy a nők nagyobb szerephez jussanak.
Ön hangsúlyozta az oktatásnak, mint a konfliktusmegelőzés legfontosabb tényezőjének szerepét. Az oktatás taníthatja meg a tiszteletet és a pluralizmus és a sokszínűség elfogadását a vallások és hitek között. Így az hozzájárul az emberi jogok terjesztéséhez és megvalósításához minden társadalomban.
Ami mellett ön kiáll, az összhangban áll a kultúrák közötti párbeszéd európai évének mottójával: "Együtt a sokszínűségben”. Az kiegészíti a tudást, tiszteletet és a különféle hitekre vonatkozó türelmet elősegítő tevékenységeknek adott vezető szerepet.
A mai találkozás nagy alkalom. Azok számára, akik folytatni kívánják a beszélgetést önnel, azok holnap reggel alkalmat kapnak erre egy külön találkozón, amit az Emberi Jogi Bizottság szervez.
Dr. Jahangir, nagy öröm számomra, hogy felkérhetem önt, szóljon az Európai Parlamenthez.
(taps)
Asma Jahangir
az Egyesült Nemzetek vallásügyi különleges jelentéstevője. - Elnök asszony, az Európai Parlament tisztelt képviselői, hölgyeim és uraim, kedves barátaim, nagy megtiszteltetés és hatalmas öröm, hogy itt lehetek önökkel a mai napon. Őszinte köszönetet szeretnék mondani az elnöknek, Hans-Gert Pötteringnek, amiért meghívott, hogy szóljak az Európai Parlamenthez. Ugyancsak köszönetet kell mondanom önöknek a nekem adott támogatásért úgy is mint az ENSZ különleges jelentéstevőjének, és személyesen is, amikor tavaly fogoly voltam.
Az önök határozata, hogy 2008-at a kultúrák közötti párbeszéd európai évének minősítik, és, hogy ehhez kapcsolódóan különféle kezdeményezéseket dolgoztak ki, valóban időszerű és nagyon fontos. Európa történelmét a kultúrák közötti párbeszéd sok pozitív példája alakította. Megfigyelhető azonban az ilyen konstruktív párbeszéd hiánya is, például amikor emlékeztetjük magunkat a vallásháborúkra vagy bizonyos hitet vallók gettósítására a középkorban.
Beszédemben - az elmúlt négy évben az Egyesült Nemzetek vallásügyi különleges jelentéstevőjeként szerzett tapasztalataim alapján - elsősorban a vallások közötti párbeszéddel kapcsolatban szeretnék megosztani önökkel néhány gondolatot. Négy kérdést szeretnék felvetni alapvetően azzal kapcsolatban, hogy mit jelent a kultúrák közötti párbeszéd, miért, kinek és hogyan van dolga vele.
Kezdjük az első kérdéssel: Mit jelent számunkra a kultúrák közötti párbeszéd? Már a kifejezés is fortélyos: a "kultúrák közötti” magában foglalja-e a "vallások közötti” párbeszédet is? Természetesen, én ezt a kérdést igenlően válaszolnám meg, hiszen a vallás a kultúra része. Ugyanakkor megfelelő módon foglalkozni kell a "valláson belüli” feszültségekkel is. Következésképpen, a kultúrák közötti párbeszédnek a különféle vallások különféle felekezeteit, hívőit is meg kell szólítania és figyelembe kell vennie az ő gondolataikat is.
És mi van a teista, nem-teista és ateista hívők közötti párbeszéddel? Mindezen hívők számára a nemzetközi emberi jogi egyezmények védelmet nyújtanak, hasonlóan annak jogához, hogy az ember ne valljon semmilyen vallást vagy hitet. Így véleményem szerint ezeket a dimenziókat is fel kell venni a kultúrák közötti párbeszéd kezdeményezései közé.
Az Egyesült Nemzetek szintjén további kifejezésekkel találkozunk, ilyen például a Civilizációk Szövetsége, vagy "2010 a kultúrák közeledésének nemzetközi éve”. Ezek a címek elkerülik a gyakran viszályt okozó szót, a "vallást”, de nagyon is azt a célt szolgálják, hogy elősegítsék a vallások és kultúrák közötti párbeszédet, a megértést és a békéért való együttműködést.
Így a "kultúrák közötti párbeszéd” átfogó kifejezésnek tekinthető, amely felöleli a korábban említett különféle dimenziókat: a vallások közötti párbeszédet és a valláson belüli megközelítéseket akkor is, amikor ateista nem hívőket vonnak be. Nekem nagyon tetszett az, ahogyan az Európai Parlament és a Tanács leírta a kultúrák közötti párbeszéd céljait az 1983/2006/EK határozatban, amely létrehozta az európai évet "a kulturális sokszínűség tiszteletének megerősítése, társadalmaink összetett valóságának, valamint a különféle kulturális identitások és meggyőződések együttélésének kezelése érdekében. Fontos továbbá hangsúlyozni a különböző kultúrák hozzájárulását a tagállamok örökségéhez és életmódjához, és felismerni, hogy a kultúra és a kultúrák közötti párbeszéd alapvető eszköze annak, hogy megtanuljunk harmóniában együtt élni”.
Ami még fontosabb, az államnak olyan politikát kell követnie, és úgy kell kormányzási készségeit fejlesztenie, hogy felölelhesse a különféle érdekeket. Mind a kormánynak, mind a civil társadalomnak van szerepe az olyan környezet létrehozásában, amelyben a különféle vallású és hitű emberek interakciója nehézségek nélkül megvalósulhat. Így a kultúrák közötti párbeszéd koncepcióját ki kell tágítani.
Ez átvezet a második kérdéshez: miért fontos a kultúrák közötti párbeszéd? Meg vagyok győződve arról, hogy a kultúrák közötti párbeszéd fenntartása alapvető fontosságú ahhoz, hogy meghaladhassuk a szektás és kiegyezésre képtelen attitűdöket, és elmélyíthessük a vallási türelmet szerte a világban. Az oktatás mellett a vallások közötti párbeszéd egyike a félreértések, a konfliktusok és a vallásszabadság területén a jogsértések megelőzése elsődleges eszközének. Ha sikeres, a kultúrák közötti párbeszéd valóban elősegítheti a toleranciát, a tiszteletet és a megértést.
Bár a kultúrák és a vallások lehetnek nagyon eltérőek, nincs indoka annak az állításnak, hogy azért mert eltérőek, nem élveznek egyenlő státust. Miközben rengeteg ember, függetlenül vallásától vagy hitétől, az egyetemes értékeket vallja magáénak, mindig voltak olyanok, akik megpróbálták bizonyítani, hogy az ő kultúrájuk, az ő vallásuk, az ő nyelvük vagy az ő történelmük felette áll a szomszédaikénak. Elődöm az Egyesült Nemzetek különleges jelentéstevőjeként, a tunéziai Abdelfattah Amor professzor már megkérdezte, hogy van-e még bármi olyasmi, amit az emberek a történelem során nem követtek el "a vallás nevében”. Mégis, a vallások között sok olyan közös erkölcsi érték van, amely lehetővé teheti és lehetővé kell tegye számukra, hogy eljussanak a tisztelet közös értelmezéséig.
Az egyes országokba történt látogatásaim során láttam, hogy mennyire jótékonyan lehetnek a vallások közötti párbeszéd folytatására irányuló erőfeszítések. Ugyanakkor az ilyen párbeszéd hiánya lehet a korai jelzése a vallások között a küszöbönálló feszültségeknek és konfliktusoknak. Nyilvánvaló, hogy a párbeszéd önmagában nem oldja meg a mögöttes problémákat; ez inkább az első lépés lehet a helyes irányba. A vallások közötti párbeszéd nem maradhat intellektuális és teológiai gyakorlat; aktiválhatja azonban a csendes többséget, amely közös stratégiát keres a harmónia és a béke megtalálásához. A vallások közötti párbeszédnek igazi sikertörténetei is vannak; azonban az alulról jövő erőfeszítések ritkán jelennek meg a médiában szalagcímként - nem úgy mint a vallások közötti erőszak.
Hadd osszam meg önökkel a közelmúlt tényfeltáró missziói két tapasztalatát, amely bizonyítja, hogy a párbeszéd résztvevőinek nem kell messzire menniük ahhoz, hogy értelmes párbeszédet folytathassanak. Amikor ellátogattam Izraelbe, és az elfoglalt palesztin területre, tájékoztattak különféle vallásközi találkozókról, ahol izraeli és a palesztin lakosok jönnek össze, és nem hagyják, hogy a közelmúlt politikai eseményei akadályozzák párbeszédüket. Az egyik civilszervezet ezt jelentette: "Mind az izraeliek, mind a palesztinok frusztrációról és kétségbeesésről beszéltek a saját társadalmukban tapasztalható szélsőséges hozzáállások és a többség attól való húzódozása miatt, hogy erőszakmentesen dolgozzanak együtt a megoldások keresésén. Mindkét fél annak szükségességéről beszélt, hogy szeretnék hallani, amint a másik oldal elismeri az általa elkövetett erőszakot, és sajnálkozását fejezi ki.”
Észak-Írországban a vallások között a szomszédságokban folytatott párbeszéd fontosságának voltam tanúja: Belfastban sok alulról induló kezdeményezés van, amely különféle politikai és vallási hátterű embereket hoz össze, akik között vannak, akik egymás mellett élnek, de megosztja őket az úgynevezett "békevonal”.
Ez visz el a harmadik kérdéshez: kinek kell részt vennie a kultúrák közötti párbeszédben? A 2000 augusztusában New Yorkban megtartott millenniumi világbéke-csúcstalálkozó több mint 1000 vallási és lelki vezetőt hozott össze. Záró, a globális béke melletti kötelezettségvállalásukban hangsúlyozták, hogy a valódi béke nem érhető el a nélkül, hogy valamennyi közösség el ne ismerje az emberiség családjának kulturális és vallási sokszínűségét, a kölcsönös tisztelet és megértés szellemiségében.
A vallási vezetők ilyen találkozói fontosak, ugyanakkor bátorítani és ápolni kell a kisemberek közötti vallások közötti párbeszédet is. Véleményem szerint, a véleménycserékbe - ha lehetséges - be kell vonni azokat a hívőket is, akik tárgyilagosak hitükkel kapcsolatban, valamint az ateistákat és a nem teista hívőket, valamint a vallási kisebbségek tagjait is. A nők szempontjai nagyban javára válnak minden párbeszédnek, pedig ők a vallások közötti párbeszéd nagy eseményeiben rendszerint marginális szerepet kapnak. A nők a vallási intolerancia elszenvedői inkább, mégis azt vettem észre, hogy a nők vallási elválasztó vonalakon átnyúló csoportjai nagyon hatékonyan álltak ki a közösségekben jelentkező feszültségek esetén az emberi jogok mellett.
Időnként az is hasznos lehet, ha ugyanazt a hitet valló, de ellentétes véleményű emberek vannak jelen. Egy jó példa az Egyesült Királyságban tett közelmúltbeli látogatásom tapasztalataiból az a londoni kerekasztal-beszélgetés, amely a szexuális orientáció miatti diszkrimináció elleni jogszabállyal, valamint a valláshoz vagy hithez kapcsolódó szervezetekre vonatkozó törvény alóli kivételekkel is foglalkozott. Ez a beszélgetés nagyon más lett volna, ha abban a leszbikus és a meleg keresztény mozgalom tagjai nem vettek volna részt.
A művészek is fontos szerepet játszanak a közvélemény vallási toleranciára való nevelésében és a különféle közösségek közötti hidak építésében. Egy jó példa a West-Eastern Divan Orchestra; ez a zenekar fiatal izraeli, palesztin, libanoni, szíriai, jordániai és egyiptomi muzsikusokból áll. Alapítója és karmestere Daniel Barenboim, aki zenekarának humanitárius eszméjét az alábbiak szerint írta le: "Mi nem politikai projektnek tekintjük magunkat, hanem olyan fórumnak, ahol fiatalok Izraelből és valamennyi arab országból szabadon és nyíltan kifejezhetik magukat, miközben meghallgatják a másik narratíváját is. Nem szükségszerűen a másik narratívája elfogadásának a kérdése ez, még kevésbé az azzal való egyetértésé, hanem annak a kérdése, hogy nélkülözhetetlen szükség van a másik narratívája legitimitásának elfogadására.”
Ugyanakkor a legutóbbi indiai látogatásom arra is rámutatott, hogy még a művészek is milyen sebezhetőnek érzik magukat az utcai tömegnyomással szemben. Indiában a vizuális művészetek fontos szerepet játszanak a közvélemény vallási toleranciára nevelésében. Egyes bollywoodi filmeket azonban nem állami szereplők fenyegetéseinek hatására gyakorlatilag indexre tettek. Sajnálatos módon, az audiovizuális művészet szakemberei már rutinszerűen kérik a vallási érzületek önjelölt gondnokainak a jóváhagyását, mielőtt nekifognának a közösségi kérdéseket érintő filmeknek. Ez mutatja, hogy mennyire fontos a művészek hozzájárulása a kultúrák közötti párbeszédhez - vagyis, hogy az milyen fontos lehetne. Az újságírók és a jogászok is sokat tehetnek, különösen, amikor nyilatkozataik és cselekedeteik túllépik a vallási választóvonalakat. Számtalan példa van arra, amikor magánszemélyek siettek egymás megmentésére, átlépve minden vallási határt.
Továbbá - és ez még fontosabb - a politikusoknak is részt kellene venniük közös ötletmegbeszélésen arról, hogyan válaszoljanak az egyre inkább globalizált világ új kihívásaira. Az ilyen brainstorming végső soron konkrét cselekvéshez vezethet a sokszínűségnek a gondolkodás fő áramába való bevonására tekintettel, például a lakásépítési projektekben, az iskolai tanmenetekben és a törvényes testületekbe történő kinevezésekkel.
Végezetül, szeretném felvetni a negyedik kérdést: hogyan lehet a kultúrák közötti párbeszédet hatékonyan folytatni? A kultúrák közötti párbeszédnek különféle szintjei vannak: nemzetközi és regionális szervezetek, mint az ENSZ, az EU és az Iszlám Konferencia Szervezete (OIC) játszhatnak szerepet a kultúrák közötti párbeszéd platformjai segítésében. Ezen kívül, jelenleg civilszervezetek javasolják a béke kultúrájának előmozdítását a különféle vallású és hitű személyek és közösségek közötti párbeszéd és együttműködés révén, az ENSZ a vallások közötti párbeszéd és együttműködés a békéért évtizede alatt, ami 2011-től 2020-ig tarthat. E tekintetben alapvető fontosságúnak tűnik, hogy globális, regionális, nemzeti, illetve helyi szinten jó kezdeményezések sokasága jöjjön létre. Hadd mutassak rá, hogy egyaránt fel lehet használni a régi, az új és a kreatív kommunikációs eszközöket a kultúrák közötti párbeszéd létrehozásához kis költségen, például az iskolai levelezőtárs-programokon, a konkrét témákra vonatkozó internetes csevegő fórumok biztosította lehetőségeken, az utcai színházakon vagy a bábszínházakon keresztül.
Az EU élethosszig tartó tanulási programjai tökéletes platformul szolgálhatnak, és már szolgálnak is a kultúrák és a vallások közötti párbeszédhez. A különféle programok valóban a jó gyakorlat példái: a Comenius-program különféle európai kultúrák megértését és az azok közötti megértést próbálja kifejleszteni különféle országokban lévő iskolák közötti cserék és együttműködés révén; több mint másfélmillió diák már részt vett az Erasmus felsőoktatási csereprogramban; a Leonardo da Vinci-program biztosította szakmai képzésben és oktatásban finanszírozza a transznacionális mobilitást; a Grundtvig-program új tanulási lehetőséget biztosít, különösen a szociális kirekesztés által veszélyeztetett felnőttek és az idősebb munkavállalók számára; és végül, a Jean Monnet-hálózat az egész világon ösztönzi az európai integrációval kapcsolatos tanítást, kutatást és elmélkedést a felsőoktatási intézményekben. Hadd hangsúlyozzam, hogy mennyire fontos az Európai Unió számára, hogy érje el az egész világot, különösen a kultúrák közötti párbeszéd keretében.
Az oktatási intézmények szerepe létfontosságú. Ezek már nagyon fiatal korban vagy a türelem szellemiségét nevelik bele a gyerekekbe, vagy a feszültségeket fokozzák. Ezért hangsúlyt kell helyezni arra a felvilágosult oktatásra, amely megtanítja a gyermekeknek a meglévő sokszínűség elismerését. Lényeges lehetőségek vannak a más országokkal való önkéntes iskolai csereprogramokban Európában és másutt. E tekintetben szeretném megemlíteni a 2001. évi nemzetközi konzultatív konferenciát a vallásszabadsággal, toleranciával és diszkriminációmentességgel kapcsolatos iskolai oktatásról. Ez a konferencia konszenzussal fogadta el Madridi Záróokmányt, amely azt ajánlja, hogy a tanároknak és a diákoknak biztosítsanak önkéntes lehetőségeket a más vallású vagy hitű társaikkal való találkozásokra és cserére.
A család egy másik belépési pont, ahol a nyitott szellemiséget vagy táplálni vagy elfojtani lehet, nagyrészt attól függően, hogy valaki milyen neveltetésben részesült. A vegyes házasságok - egészen természetesen - új perspektívákat nyitnak és elősegíthetik a kultúrák vagy vallások közötti párbeszédet. Véleményem szerint fontos már korai életkorban megismerkedni szomszédaink vagy más vallások felfogásával. Ehhez nincs óhatatlanul szükség hosszú utazásokra, és például megszervezhető úgy, hogy látogatást tesznek a helyi templomban, mecsetben, zsinagógában vagy más istentiszteleti helyen. A csoportok mérete - különösen az alulró jövő vallások közötti találkozókon - ne legyen túl nagy, hogy a párbeszédben résztvevőknek legyen lehetősége a felszólalásra és arra, hogy egymást személyesen is megismerjék.
A kultúrák közötti párbeszédnek azonban több veszélyforrása is lehet: ha nem végzik megfelelő módon, felületes, homályos és hatástalan gyakorlatnak bizonyulhat. Ezen kívül, a kultúrák közötti párbeszédet a másik fél rossz oldalai hangsúlyozásának eszközeként is fel lehet használni. A résztvevők abba a kísértésbe is beleeshetnek, hogy megpróbálják a párbeszédben résztvevőket meggyőzni saját vallásuk vagy kultúrájuk felsőbbrendűségéről.
Ami a párbeszéd lehetséges tartalmát illeti, ott is van egy alapkérdés, amire választ kell adni: Tegyenek-e fel kérdéseket a résztvevők az egyes vallásokról és teológiai megközelítésekről, vagy pedig ez túlságosan veszélyes lenne? A pozitív vonatkozás az lenne, hogy a párbeszédben résztvevőkben tudatosulhatnának a hasonló megközelítések, de az eltérések is. Ezek az eltérések értelmezhetők érzékenyként, de akár megbotránkoztatóként is. Csak gondoljanak egy olyan viszályt keltő kérdésekre összpontosító vitára, mint például: Ki volt az utolsó próféta? Volt-e fia Istennek? Tévedhetetlenek-e a vallási vezetők? Mit szabad enni és mit nem? Van-e reinkarnáció?
Kísértő alternatíva lehet, ha csak viszályt nem keltő témákat keresünk, amelyek egyáltalán nem kapcsolódnak a teológiához, például: megvitatjuk a közös környezettel kapcsolatos aggályokat. Azonban meglehetősen nehéz ilyen témákat találni, meg unalmasak is lehetnek, és végső soron ez a megközelítés éppen a kultúrák és vallások közötti valódi párbeszéd céljával menne szembe. Nem hiszem, hogy sokat segítene, ha a politikai korrektség meglévő megközelítésére még rátennénk egy réteg "vallási korrektséget” is.
Néha hallhatjuk diplomatáktól, hogy a saját vallásunkon kívüli vallást kritizálni nem szabad. Én azonban szeretném megkérdezni: a párbeszéd kizárja a másik vallás elveinek lehetséges kritikáját? Az én véleményem szerint egy valódi párbeszédben annak is lehetségesnek kell lennie, hogy a párbeszédben résztvevők végső soron egyetértenek abban, hogy nem értenek egyet, miközben változatlanul tiszteletben tartják egymás nézeteit és megközelítését.
(Taps)
Ha valaki kritizálni kívánja a vele szembenálló vallását, természetesen tanácsos, hogy ezt jól tájékozottan, szavait gondosan mérlegelve tegye. Továbbá, az is segít, ha a különféle csoportok között már létrejött a kölcsönös bizalom. Én azonban szilárdan vallom, hogy helytelen lenne a vallások önmagában való védelmének a megközelítését követni, a helyett, hogy személyeket vagy hívők csoportjait védenénk, amint azt a nemzetközi emberi jogi normák is megerősítik.
(Taps)
Számos alkalommal adtam hangot aggályaimnak, hogy a vallások úgynevezett becsmérlésének a kriminalizálása ellentétes hatással járhat, mivel éppen hogy az intolerancia és a félelem légkörét hozhatja létre, és még növelheti is a visszavágás esélyét. A vallás becsmérlésének vádja elfojthatja a legitim kritikát, sőt akár azoknak a gyakorlatoknak és jogszabályoknak a kutatását is, amelyek látszólag - de legalábbis az emberek úgy érzékelik - a vallás által szentesített módon sértik az emberi jogokat.
Végezetül, úgy vélem, hogy a jogállamiság és a demokratikus intézmények működésének előfeltétele a valódi párbeszédet és a megértést elősegítő kedvező légkör létrejötte. Az embereknek bízniuk kell a rendszerben, és így az intézményeken belüli sokszínűség hozzájárulhat az ilyen környezet létrehozásához. A kultúrák közötti párbeszédet nem szabad az emberekre erőltetni vagy leereszkedő módon megtervezni. Az államok politikája e tekintetben adjon teret és lehetőséget a vallások és hitek sokféleségének, így hozva létre természetes lehetőségeket a párbeszédhez és a megértéshez.
Ezek az én gondolataim a kultúrák közötti párbeszéddel kapcsolatos mi, miért, ki és hogyan kérdésekről. Attól félek, a helyett, hogy átfogó válaszokat adtam volna, több új kérdést is felvetettem.
Észrevételeimben már utaltam a kultúrák közötti párbeszéd lehetőségeire, de lehetséges csapdáira is. Kulcsfontosságúnak tűnik a kultúrák közötti párbeszéd különféle szinteken történő intézményesítése a megfelelő formában és a résztvevők széles kiválasztásával, lehetővé téve közben a nézetek valódi cseréjét. Bár azt gondolom, hogy a vallási vezetők közös nyilatkozatai és deklarációi fontosak, én mégis megragadnám ezt a lehetőséget, hogy hangsúlyozzam az alulról jövő kezdeményezések, konkrét találkozók és közös cselekvések létfontosságú szerepét. Hiszek abban is, hogy jobb a szavaknak háborút üzenni, mintsem maradandó feszültségeket teremteni. Amikor az átlagos teista, ateista és nem teista hívők összejönnek, néhányan közülük talán életükben először, remélhetőleg sokat tanulnak egymástól, még akkor is, ha lényeges kérdésekben végül nem értenek egyet.
Az egyetemes értékek hídként szolgálhatnak a különféle vallások és hitek között, és én nem fogadom el azt, hogy az emberi jogok egyetemes értékei alávethetők lennének akár társadalmi, akár vallási normáknak.
(Taps)
Ez végső soron az egyetemes emberi jogok megerősítéséhez vezethet mind az emberi jogok és szabadságjogok előmozdítása és védelme értelmében.
Zárásképpen szeretném idézni a korábbi ENSZ-főtitkár, Boutros Boutros-Ghali szavait, aki azt mondta: "Egyetemes nézőpontból nézve az emberi jogok rákényszerítenek bennünket, hogy nézzünk szembe a minden dialektika legtöbbet követelőjével: az azonosság és a másság, az "én” és "a másik” dialektikájával. Ezek a legközvetlenebbül tanítják meg, hogy mi egyszerre és egy időben ugyanazok és mások vagyunk.”
(A Ház állva ünnepli a szónokot.)
Elnök
Dr. Jahangir, köszönjük önnek a beszédét. Nagyon gondosan figyeltünk arra, amit elmondott, ami az ön emberi jogok iránti tiszteletére, az ön tapasztalatainak gazdagságára épül, és figyelünk arra a fontos munkára, amit ön végez.
Remélem, hogy az Európai Parlamentben tett látogatása lehetőséget ad számunkra a tágabb együttműködésre a demokrácia, a béke és a fejlődés iránti közös küldetésünkben.
