Megemlékezés az 1941. évi balti államokbeli deportálásokról
Elnök
Hölgyeim és uraim! Ebben a hónapban van a 70. évfordulója, hogy a szovjet hatóságok tömeges kitelepítéseket végeztek a balti államokban, amelyeket 1940 óta tartottak megszállás alatt. E deportálások célja leginkább az volt, hogy Észtországot, Lettországot és Litvániát megfosszák társadalmi és politikai elitjétől. Tudósok és különböző politikai körök képviselői mellett olyan embereket távolítottak el, akik szabad gondolkodó mivoltukról voltak híresek. Ma közös kötelességünk, hogy ápoljuk a balti államokbeli szovjet terror több százezer áldozatának emlékét, és hogy a legteljesebb mértékben elítéljük a totalitárius rendszert és annak vezetői által elkövetett emberiség elleni bűnöket. A szenvedés elszántságot és erőt adott a litván, lett és észt nemzetnek a függetlenségért folytatott küzdelemhez és ahhoz, hogy egy fél évszázad elteltével visszatérjenek egy immár egyesült Európába.
Arra is szerettem volna emlékeztetni önöket, hogy két hét múlva, június 22-én lesz a 70. évfordulója annak, hogy a hitleri Németország megtámadta a Szovjetuniót. Ez a támadás jelezte korábbi szövetségük és az 1939. augusztusi, Európát felosztó, titkos Hitler-Sztálin paktum végét. Számos évforduló áll tehát előttünk, amelyekre fontos emlékeznünk nekünk és Európának, de úgy vélem, hogy litván, lett és észt képviselőtársaink jelenléte bizonyítja, hogy az európaiak képesek legyőzni a viszontagságokat és az óriási feszültségeket; ezért tölt el nagy örömmel, különösen a mai napon, hogy itt vannak körünkben e képviselőtársaink.
Tunne Kelam
a PPE képviselőcsoport nevében. - Elnök úr! Köszönöm kedves, szolidáris szavait.
Hetven évvel ezelőtt a szovjet megszállás alatt álló balti államokban mintegy 50 000 litván, lett és észt állampolgárt hurcoltak el erőszakkal otthonaikból. A balti államok 5,5 milliós lakosságát figyelembe véve, az Egyesült Királyságra vagy Franciaországra vetítve ez az ötvenezer balti államokbeli deportált olyan, mintha az Egyesült Királyságból 432 000, vagy Franciaországból 363 000 személyt deportáltak volna. Ezekben az országokban szerencsére nem történt ilyesmi.
Ahogy azt az elnök úr is említette, a szovjet vezetés már 1941 májusában elhatározta, hogy eltakarítja Litvánia, Lettország és Észtország politikai és gazdasági elitjének szovjetellenes elemeit. A deportáltakat marhavagonokban szállították Szibériába, a messzi északi területekre, ahol éhezés, hideg és kényszermunka várt rájuk. A férfiakat családjaiktól elszakítva börtöntáborokba szállították, ahol sokan közülük meghaltak, és sokakat kivégeztek. Számos helyen a deportáltak csaknem fele életét vesztette.
Az 1941-es deportálások megsemmisítő csapást mértek a demokratikus civil társadalomra. A válogatás nélküli erőszak mély pszichológiai traumát okozott az áldozatoknak, akik ennek eredményeképpen sokáig éltek félelemben, elfojtott érzelmekkel, öncenzúrát gyakorolva, passzivitásba vonulva. Ez pedig annak az érzésnek a kialakulásához vezetett, hogy az igazság sohasem győzedelmeskedhet. Hogy a Szaharov-díjas Szergej Kovalevet idézzem, kétségtelen, hogy ezek a tettek - modern szóhasználattal élve - emberiség ellenes bűnök voltak. Ezért most, 70 évvel később, a balti államokbeli deportálásokról való megemlékezés lehetőséget kínál annak mélyebb megértésére, hogy az önök múltja a mi múltunk is, és fordítva. Az emberiség ellen 1941-ben elkövetett bűnök teljes megismerésének közös európai történelmünk szerves részévé kell válnia.
Kedves kollégáim! Mindnyájuknak szeretném megköszönni a figyelmet és a szolidaritásukat, amelyre a balti államok nemzetei oly sok éve várnak már.
(Taps)
Hannes Swoboda
Elnök úr, Kelam úr, balti államokból érkezett képviselőtársaim, hölgyeim és uraim! Ma különösen a balti államokban történt kitelepítésekre és tömeges deportálásokra emlékezünk. Ezek a kitelepítések az európai történelem legsötétebb eseményei közé tartoznak. A múlt századot nem minden ok nélkül nevezték a kitelepítések évszázadának. Ma ezen embertelen cselekedetek minden áldozata előtt tisztelgünk.
E tekintetben követeljük a szovjet történelem - és különösen a sztálinizmus atrocitásainak - teljes kivizsgálását. A mai Oroszországnak pedig nem politikai támadásként kellene értelmeznie ezt, hanem egyfajta támogatásként ahhoz, hogy ő maga is elmélyedjen saját történelmében, amelyet - éppúgy, mint minden más európai országét is - hol jobb, hol rosszabb idők jellemeznek.
A balti államok áldozatai mellett azonban emlékezzünk azokra az örményekre is, akiket Törökországból űztek ki a múlt század elején. Emlékszünk az úgy nevezett lakosságcserére Törökország és Görögország között. A legtöbb deportálás a század közepén történt Európában a náci, valamint a Szovjetunióbeli kommunista rezsim tevékenységének eredményeképpen. A második világháborút követő kitelepítések szintén mély sebeket ejtettek, csakúgy, mint a volt Jugoszláviában zajló háború idején történtek.
Nem szabad azonban megfeledkeznünk arról, hogy sok esetben a gyarmati uralmat is kitelepítések övezték. Komoly vitát kell kezdeményeznünk a kitelepítések különböző formáiról és állítólagos okaikról. Ennek magában kellene foglalnia a bűnösök bűneinek és büntetésének kivizsgálását is, már amennyire ez még bármely esetben lehetséges, ahogy az jelenleg Ratko Mladič esetében történik. A döntő válasz minderre azonban az európai egyesítés, különösen a független balti államok részvételével, valamint az egyértelmű elköteleződés az - egyelőre még nem teljes - európai egyesítési folyamat folytatása mellett. Ez olyan történelmi feladat, amellyel nemcsak magunknak tartozunk, hanem - főként - az Európa-szerte előforduló kitelepítések áldozatainak is. Európa minden - keleti és nyugati - országának politikusai dolgoznak ennek megvalósulásáért. Ennek egy példája az Aleksander Kwaśniewski lengyel és Johannes Rau német elnök által aláírt gdański nyilatkozat.
Ha tanulni akarunk a múltból, ébernek kell lennünk, és már a most - például a romák esetében - zajló kitelepítések legelső jeleire is oda kell figyelnünk. El kell utasítanunk minden ahhoz hasonló kijelentést, mint például, hogy az arab bevándorlók csónakjait vissza kell küldenünk a Földközi-tenger túloldalára, és meg kell védenünk magunkat azok ellen, akik véget akarnak vetni a határok nélküli Európa megvalósításában elért sikereinknek és újra vissza akarnak térni a szűklátókörű nacionalizmushoz.
Fejezzük ki legmélyebb tiszteletünket a kitelepítések és a deportálások minden áldozata iránt, ugyanakkor kötelezzük el magunkat egységesen Európa további egységesítése mellett, amely az egyetlen garancia az olyan politika ellen, mint ami oly sok nyomorúságot okozott Európa népének és másoknak az elmúlt évszázadban. Ezt sohasem szabad elfelejtenünk.
Ennek sohasem szabad újra megtörténnie. Ezek a felszólítások közvetlenül a második világháború után is elhangzottak már. Ma épp olyan aktuálisak, mint akkor voltak, és a legjobb válasz rájuk nem más, mint az egységes Európa.
(Taps)
Leonidas Donskis
Elnök úr! A balti államok lakóinak 1941-es deportálása a 20. század egyik legdrámaibb eseménye volt. Ez a Litvániát, Lettországot és Észtországot, valamint az ő politikai közösségeiket és általában véve civilizált életüket ért csapás öt évtizedre elszigetelte ezeket az országokat. De épp ilyen nagy csapás volt ez az európai szolidaritás és az európai összetartozás számára is. Ez az elszigeteltség 1991-ben ért véget, amikor végre lehetővé vált, hogy beszéljünk a balti nemzetek történelmének vízválasztó eseményeiről. Mindazonáltal 2004 - vagyis a balti államok Európai Unióhoz való csatlakozásának éve - jelezte valójában Európa megosztottságának a végét. Az ártatlan civilek, általában a legiskolázottabbak és leghaladóbbak szándékos deportálása a sztálini éra társadalmi manipulációjának, valamint az egyének és a nemzetek, az ő emlékeik és méltóságuk elleni harc elválaszthatatlan része volt. Ennek ellenére optimizmusunknak is hangot adhatunk. Elnök úr, hölgyeim és uraim! A tény, hogy ma megemlékezünk arról, hogy 70 évvel ezelőtt ártatlan embereket deportáltak a balti államokban, és hogy ma ezt elismerjük, visszaadja Európa méltóságát, szolidaritását és kollektív politikai emlékezetét.
Roberts Zīle
Elnök úr! Bár a balti államokbeli 1941. június 14-i deportálások és azok 1949 márciusában lezajlott második hulláma ártatlan emberek ezreinek leigázásához, valamint sok-sok évig tartó szibériai és egyéb haláltáborokban való megaláztatásához vezetett, Európa és a világ közvéleménye ezt még a mai napig sem ismerte el. Több mint 65 év telt el a második világháború óta. A Hitler totalitárius rezsimje által elkövetett szörnyű, emberiség elleni bűnöket már réges-rég feltárták, elkövetőiket felelősségre vonták. A sztálinista rezsim által elkövetett népirtás, amelyet a megszállt kelet-európai országokban, valamint magában, Oroszországban végzett, egyes modern politikai körökben még mindig olyan témának számít, amelyről jobb nem beszélni, és még maga az Európai Unió sem értékelte teljes körűen ezt a kérdést. A kommunista rezsim bűnei hosszan tartó, negatív hatást gyakoroltak a balti államok népeinek lelkére. A kommunista rendszer - Alexander Szolzsenyicin szavaival élve - hazugságokon és a terroron alapult és olyan nyomorék rendszer volt, amely az emberi természet számára elfogadhatatlan. Lerombolta az emberek morális értékeit, hagyományait, szolidaritását és önbizalmát. Miért kell honfitársaimnak még mindig Moszkva meséjét hallgatniuk, miszerint a balti államokat valójában nem is szállták meg, hogy a balti államok nem is kerültek megszállás alá Hitler paktuma (a Molotov-Ribbentrop paktum) következtében, és hogy ez a balti államok szocialista választása volt 1940 nyarán? Miért kell nekem és honfitársaimnak még mindig azt hallgatnunk, hogy "megszabadítottak” bennünket ezektől a deportáltaktól - akik a balti államok legiskolázottabb, legnagyszerűbb emberei voltak? Felszólítom az Európai Bizottságot, hogy biztosítson minden lehetséges támogatást a kommunista rendszer bűneinek megfelelő kivizsgálásához - amelyet már számos tagállam, köztük minden balti állam igazságügyi minisztere kért -, és fejezze be az összes totalitárius rezsim által elkövetett bűnök értékelésének egyelőre még le nem zárt feladatát. Köszönöm.
Franz Obermayr
(DE) Elnök úr! Hitler és Sztálin saját közép-európai érdekszférájukat határozták meg a német-szovjet meg nem támadási egyezményben, ami pusztító következményekkel járt, különösen a balti államokra nézve. Ahogy tették azt Fehéroroszországban, a szovjetek a balti államokban is hamarosan megtervezték a társadalom vezető rétegeinek deportálását, és az első tömeges kitelepítésekre június 13-ról 14-re virradó éjjel sor is került. Az embereket előzetes értesítés és vádemelés nélkül hurcolták el otthonaikból.
Az észt parlament 2002-ben emberiség elleni bűncselekménnyé nyilvánította a deportálásokat. Észtországban június 14. az emlékezés nemzeti napja. Ez a nap az emlékezésé és a gyászé, de ugyanígy kifejezője a mai demokratikus és független Észtország megbecsülésének is. Június 14. Európában és világszerte felhívja a figyelmet a - különösen a volt Szovjetunión belüli - kis államok és azok népeinek oly sokszor elfeledett szenvedésére.
Elnök
A vitát lezárom.
