Återupptagande av sessionen
Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 5 juni 2003.

Podestà (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Låt mig påminna om att i går den 17 juni var det tjugo år sedan Enzo Tortora arresterades. För många av er betyder det namnet ingenting, men för de italienska ledamöterna gör det säkert det. Han var en av de mest välkända tv-personligheterna i Italien, invald till Europaparlamentet som kandidat för Marco Pannellas radikala parti. Han frikändes fullständigt efter ett rättsligt förfarande som varade i flera år. Han hade varit offer för en rättslig-medial sammansvärjning där de rättsvårdande myndigheterna på ett felaktigt sätt utnyttjade medierna, något som dessvärre fortfarande sker i dag i många länder. Jag ville bara här påminna om hans kamp och hans person, så att han inte faller i glömska även i denna kammare.
(Applåder)

Berès (PSE).
Herr talman! Jag har begärt att få göra ett inlägg för det europeiska socialdemokratiska partiets grupp i form av en ordningsfråga. Jag vill uppmärksamma er på situationen för Vincent Reynaud, en fransman från Strasbourg, och för Thierry Falise, som är belgare. Dessa båda journalister och deras tolk hålls fängslade på hemlig ort i Vientiane i Laos sedan den 5 juni. Av den laotiska polisen anklagas de för att i sin yrkesutövning ha tagit kontakt med banditer angående mordet på en laotisk medlem av folkmilisen, trots att de i själva verket gjorde ett reportage om en minoritetsfolkgrupp som lever i bergen. De riskerar nu dödsstraff.
Herr talman! På min grupps vägnar uppmanar jag er att utan dröjsmål göra en framställning till de laotiska myndigheterna för att utverka frigivning av journalisterna Vincent Reynaud och Thierry Falise, så att rättvisa skipas och sanningen uppdagas, i en stund då vår oro är stor och våra känslor mycket upprörda.
(Applåder)

Talmannen.
Det gör jag gärna.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman! På parlamentets vägnar vill jag be er att göra en framställning till den marockanska regeringen, och framför allt till Marockos kung, för att kräva att den marockanska journalisten Lmrabet friges. Han dömdes i går till tre års fängelse, enbart för att han skrivit kritiska artiklar om situationen i Marocko. Lmrabet genomför en total hungerstrejk. Han riskerar alltså att dö om ingen utomstående griper in. Jag vill därför uppmana talmannen att göra en framställning till den marockanska regeringen för att försöka rädda livet på denna journalist. Vi är beredda att överlämna ärendet till talmannen.

Talmannen.
Om ni överlämnar det relevanta materialet så skall jag följa upp frågan som ni begär.

Lage (PSE).
Herr talman, kära ledamöter! Jag tar ordet för att protestera mot de angrepp Kubas diktator Fidel Castro riktade mot Europeiska unionen alldeles nyligen vid en demonstration. I sitt tre timmar långa tal uttalade han anklagelser mot Europeiska unionen, inte bara mot kommissionen som hade vidtagit några blygsamma diplomatiska sanktioner, utan även mot parlamentet, som redan har godkänt en protestomröstning. Fidel Castros angrepp och absurda anklagelser, visar att den kubanska diktaturen håller på att upplösas och att den kubanska diktatorn har blivit en likadan diktator som så många andra sydamerikanska diktatorer.
Vi bör inte göra några eftergifter när det gäller Fidel Castro. Den våg av förtryck som sköljt över Kuba och som har fört författare, intellektuella och fria män i fängelse måste bekämpas hårt av denna kammare. De mänskliga rättigheterna på Kuba är en viktig fråga. Myten och auran kring Fidel Castro får inte lura oss: Fidel Castro är i dag en diktator och världens demokratiska samvete kan inte tolerera förhållandena på Kuba. Vi måste stå fast vid vår kamp och inte låta oss imponeras av de angrepp som han har blivit så duktig på.
(Applåder)

Korakas (GUE/NGL).
Fru talman! Jag vill uttrycka en protest mot det grekiska ordförandeskapets oacceptabla angrepp på Kuba. Det är en öppen inblandning i detta lands inre angelägenheter, det innebär att man uppmuntrar till subversiv verksamhet och jämnar vägen för ett militärt ingripande. 
Ordförandeskapet förtiger Förenta staternas representants provokativa verksamhet på Kuba, där han, som han själv medger, enrollerar agenter genom att dela ut miljontals dollar, för att de skall agera mot sitt socialistiska hemland. Samtidigt som ordförandeskapet visar så stor känslighet i fråga om dödsstraffet och de mänskliga rättigheterna på Kuba, kommer det den 25 juni i Washington att underteckna två avtal om rättsligt samarbete med Förenta staterna. Det innebär ett totalt utlämnande av medborgarna i de stater där dödsdömda avrättas dagligen, där tusentals människor hålls fängslade utan dom och försvar, där kubanska terrorister och flygplanskapare rör sig fritt och där kubanska patrioter hålls fängslade utan försvar, därför att de har avslöjat amerikanska planer på terroraktioner mot kubanska ledare, och vi får inte heller glömma de hundratals fångarna i Guantanamo. Hyckleri? Medskyldighet? Förvisso bådadera.
De miljoner kubaner som nyligen demonstrerade i Havanna och visade sitt stöd för den socialistiska revolutionen och även de olika manifestationerna av solidaritet med Kuba över hela världen ger ett tydligt svar till de presumtiva inkräktarna och deras europeiska medbrottslingar.

Talmannen.
Kära kolleger, i dag har jag den sorgliga plikten att uppmärksamma att fyra tyska soldater i den internationella styrkan i Kabul dödades den 7 juni 2003.
Dödsfallen inträffade under en terroristattack mot Kabuls militära flygplats där soldaterna väntade på att flyga hem efter flera månaders tjänstgöring i Afghanistan. 29 av deras kamrater skadades allvarligt. Dessa tyska soldater är de första offren för fientliga aktioner sedan Tyskland beslöt att aktivt delta i militära insatser utanför unionen.
Jag vill, på parlamentets vägnar, framföra vårt deltagande för dessa offer och deras familjer samt uttrycka vår sympati med den tyska regeringen och de väpnade styrkorna.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en särskild debatt om Europeiska konventet.
Iñigo Méndez de Vigo och Klaus Hänsch, låt mig gratulera er och era 30 kolleger från denna kammare, tillsammans med ordförande Valéry Giscard d'Estaing, hans vice ordföranden och övriga ledamöter i konventet, till en verkligt beaktansvärd insats. Ni har utarbetat ett förslag till konstitution som är tydligt, balanserat, bygger på ett enda alternativ och kan fungera. Det är ett slutgiltigt rättfärdigande, om det nu behövdes ett sådant, av parlamentets tillit till konventsmetoden som en öppen, fullständig, aktiv och demokratisk förberedelse för regeringskonferensen.
Konventets resultat är också nyskapande. Avsikten var ursprungligen att konventet skulle ta itu med några av de problem som kvarstod efter Nice. Senare vidgades detta till att besvara en lista av frågor från Laeken. Konventet har nu utarbetat ett förslag till konstitution med en bred institutionell balans.
Förslaget utgör en radikal förbättring jämfört med våra nuvarande fördrag - långt utöver vad många kanske hade förväntat sig. De första reaktionerna, som jag har följt i denna kammare, har i stort sett uttryckt stöd för konventets resultat. Jag är medveten om att ingen kan bli fullständigt nöjd i ett sådant här arbete. Men det finns inte någon politik någonstans som vid alla tillfällen kan göra alla till viljes. Jag är övertygad om att alla kan tänka sig åtskilliga förbättringar av olika artiklar, men att utforma ett balanserat projekt för morgondagens Europa, i vilket 28 nationella parlament, 28 regeringar, Europeiska kommissionen och Europaparlamentet har medverkat och ändå ha ett sammanhängande resultat i slutändan, är något som inte bör underskattas. Det bör inte uppges eller brytas isär utan vägande skäl. De som försöker riva upp det breda samförstånd som har skapats skulle få bära det politiska ansvaret och riskera ett resultat i riktning mot en minsta gemensam nämnare, precis det resultat som konventet med stor skicklighet har försökt undvika.
En del arbete kvarstår och konventet har uttryckt en önskan om att få fullborda sitt arbete på del III och del IV av konstitutionen under de första två veckorna i juli. Jag hoppas att konventet kommer att få mandat att gå vidare på detta sätt, i synnerhet när det gäller del III av konstitutionen om unionens politik. Vi hoppas att konventet kommer att finna ett sätt att undvika det dödläge för beslutsfattandet i Europeiska unionen som en överdrivet stark ställning för vetoinstrumentet skulle innebära. På så vis kommer detta att harmoniera med resten av texten och svara mot den dubbla utmaningen att både stärka demokratin och förbättra effektiviteten.
Europeiska rådet förväntas sammankalla en regeringskonferens senare i år. Jag är för att konferensen bör vara så kort som möjligt och avsluta sitt arbete i god tid före valen till Europaparlamentet år 2004. Jag vill även starkt rekommendera att anslutningsstaterna får spela en full och jämbördig roll i regeringskonferensen.
Jag har för avsikt att be Europeiska rådet i Thessaloniki att överväga hur man på bästa sätt skall göra Europaparlamentet delaktigt i regeringskonferensens arbete. Det finns en utbredd insikt om att Europaparlamentets deltagande i tidigare regeringskonferenser har spelat en viktig och konstruktiv roll. Det ligger i processens logik att den delaktighet och det gemensamma ägande som har trätt fram ur detta konvent bör stärkas i arrangemangen för nästa regeringskonferens.
Det är av avgörande betydelse att det finns en överenskommelse om fördraget före nästa europeiska val. Våra väljare, medborgarna, har rätt att få veta vad de röstar om och vilken roll det parlament de väljer kommer att spela i morgondagens utvidgade Europa. Jag hoppas även att det nya fördraget kommer att bidra till att göra nästa val, vid sidan av den historiska utvidgningen - även om det är vårt sjätte direktval - till vårt första verkligt europeiska val.
Jag slutar som jag började, med att gratulera våra kolleger som har bidragit så effektivt till konventets överläggningar, genom att å Europaparlamentets vägnar erkänna vår tacksamhetsskuld till alla konventsledamöterna och till ordföranden Giscard d'Estaings ledarskap. Nu finns det en sund grundval för regeringarna. Konventet har visat vägen. Nu uppmanar vi regeringarna att ta vid.
(Applåder)

Méndez de Vigo (PPE-DE)
Herr talman! Jag tackar er för era ord och gratulerar er till att ha sammankallat detta plenum kort efter konventets avslutande sammanträde och kort innan Europeiska rådet i Thessaloniki. Parlamentet blir den första institutionen som debatterar förslaget till konstitution.
Jag minns känslofullt hur parlamentet, genom ett betänkande som Dimitris Tsasos och jag var föredragande för, 1997 antog beslutet om att ersätta metoden med regeringskonferenser med den metod som vi då kallade gemenskapsmetoden, för att reformera fördragen. Denna gemenskapsmetod, som fastställdes i resolutionen av den 19 november 1997, är konventet. Parlamentet har följaktligen gjort en framgångsrik satsning och jag kan på fullt allvar säga att vi under 16 månaders arbete i konventet har gjort mycket mer än under tio år av regeringskonferenser.
Herr talman! För det första har vi en konstitution. Jag minns att parlamentet även var först på det här området, i det betänkande som Olivier Duhamel var föredragande för, med att begära att unionen skulle få en konstitution. En konstitution som kommer att medföra ökad effektivitet, som kommer att leda till att vi får en union som åstadkommer resultat. Många av våra förslag finns med i texten: pelarna försvinner, unionen blir en juridisk person, vi kommer att stärka gemenskapsmetoden, vi har sett till att kommissionen har ensamrätt till att ta initiativ, det lagstiftningsförfarande i vilket rådet och parlamentet är jämbördiga kommer att bli normalt förfarande.
Vi har också lyckats gå från enhällighet till kvalificerad majoritet på många områden, och parlamentet kommer att delta i 70, nu deltar vi i 34. Vi har också, herr talman, förenklat metoderna till stor del: vi har nu fem beslutsfattandeförfaranden och vi har lyckats använda ett språk som inte innehåller någon gemenskapsjargong.
Men vi har också demokratiserat unionen genom den första artikeln i förslaget till konstitution, där det talas om unionens dubbla legitimitet, något som parlamentet alltid har värnat om: en union av stater och av medborgare. När jag anslöt mig till parlamentet, år 1992, var parlamentet en rådgivande församling. Efter konstitutionen kommer parlamentet vara ett parlament värt namnet. Och denna demokratisering påverkar även de nationella parlamenten. Jag vill hylla ordföranden för utskottet för konstitutionella frågor Napolitano och hans betänkande, eftersom vi har skapat en metod för att göra de nationella parlamenten delaktiga i gemenskapsförfarandena genom systemet för tidig varning. Till alla som alltid har sett en rivalitet mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet vill jag också säga att i konventet har våra främsta allierade varit de nationella parlamenten. Jag vill hylla dem för detta.
Herr talman! Jag anser också att vi har gjort något enormt viktigt, något som parlamentet har kämpat för, nämligen att införliva stadgan om de grundläggande rättigheterna i konstitutionen. Det begärde vi redan innan Nice och vi lyckades inte med det, men stadgan om de grundläggande rättigheterna kommer att bli européernas identitetsdokument.
Vi har inte bara förstärkt de representativa institutionerna, utan även de deltagande. I konstitutionen erkänns de icke-statliga organisationerna och sammanslutningarnas roll, och vi har inbegripit det folkliga initiativet som ett instrument för en halvdirekt demokrati.
Herr talman! När Giscard d'Estaing förra veckan fick frågan om vem som hade vunnit, sade han att det var Europaparlamentet som hade vunnit på den här konstitutionen. Jag anser att det är medborgarna som har vunnit. Enligt min åsikt är detta de europeiska medborgarnas triumf; de kommer att få en union som kommer att kunna producera bättre resultat, en öppnare och framför allt effektivare union. Låt mig i egenskap av ordförande för denna delegation säga att jag har känt mig mycket hedrad att få genomföra den här uppgiften. Jag har känt mig mycket hedrad, eftersom de 32 ledamöterna i delegationen - vi har inte gjort någon skillnad mellan ordinarie och ställföreträdande ledamöter - har genomfört ett utomordentligt arbete, de har värnat om parlamentets ståndpunkter och har hela tiden bistått mig, Klaus Hänsch och Andrew Duff med tekniskt och politiskt stöd.
Herr talman! Låt mig säga en sak till: ni kommer att resa till Thessaloniki. Jag anser att parlamentets politiska budskap är mycket tydligt. Ni har sagt att konstitutionen utgör ett radikalt framsteg. Jag menar att det är det vikigaste framsteget som Europeiska unionen har gjort sedan Romfördragen och jag är följaktligen övertygad om att regeringskonferensen inte kommer att kunna förbättra det. Därför anser jag att Europaparlamentet måste försvara den text som vi har lagt fram, som inte innehåller några alternativ, ända till slutet. Och vad vi måste göra vid slutet av den processen, herr talman, är att lägga fram texten till folkomröstning. Någon regering, som den spanska, har begärt att texten skall godkännas samma dag som valen till Europaparlamentet; enligt min åsikt skulle detta vara höjdpunkten av det demokratiserande inslag som den europeiska konstitutionen innehåller.
Jag tackar er alla för er hjälp. Utan er hjälp, utan hjälp från alla, skulle detta ha varit omöjligt att genomföra.
(Applåder)

Hänsch (PSE)
Herr talman, kära kolleger! Att vi i fredags i konventet kom fram till ett samförstånd när det gäller att lägga fram en europeisk författning har kallats historiskt, och det var det verkligen - för se vad vi har åstadkommit. Vi har utarbetat ett förslag till en konstitution för 25 och fler suveräna stater och folk, som i århundraden har överfallit varandra och rövat, ödelagt och krigat mot varandra. Det är utan motstycke i historien. Vi har föreslagit en författning för så många folk och stater, som alla har en lång egen historia, som talar olika språk, som bevarar sin egen identitet och trots detta gemensamt vill ta sitt öde i sina händer. Något sådant har aldrig skett i Europas eller i världens historia. Vad är det som är nytt? Jag vill bara nämna sex punkter, som jag betraktar som särskilt viktiga.
För det första, författningen fastslår rättigheter och skyldigheter för medborgarna. Vi har gjort stadgan om de grundläggande rättigheterna till en integrerad och rättsligt bindande del av den europeiska författningen.
För det andra, de berömda fyra friheterna från Romfördragen var samtidigt också ett löfte för framtiden. Dessa löften har nu infriats. Den nya författningen innebär ett nytt löfte i artikel 2 och 3, nämligen hållbarhet, rättvisa, säkerhet och solidaritet för de europeiska medborgarna.
För det tredje, det viktigaste bidraget till demokrati och acceptans i den europeiska politiken är klarhet. Medborgarna måste kunna urskilja vad Europeiska unionen får och inte får reglera. Medborgarna måste kunna urskilja vem som har och vem som inte har ansvar för politiska beslut. På denna punkt innebär författningen ett stort framsteg. Vi har skapat en ansvarsordning som för första gången klarare fastslår ansvarsfördelningen mellan medlemsstaterna och Europeiska unionen, än som hittills varit fallet, och jag vill erinra de äldre kollegerna i parlamentet om att vårt parlament i det förflutna två gånger har misslyckats med att åstadkomma något sådant. Vi har drastiskt förenklat och skurit ned beslutsförfarandena.
För det fjärde, vårt Europaparlament: medbeslutande kommer i framtiden att bli regel när det gäller lagstiftning. I dag är det undantag, i framtiden kommer det att bli regel, och det är ett kvantsprång gentemot dagens situation. Slutligen kommer kommissionens ordförande att väljas av detta parlament. Det breddar hans politiska legitimitet och kommer att stärka betydelsen av Europavalen.
För det femte, vi har förbättrat jämvikten mellan institutionerna. Vi har stärkt alla tre, Europaparlamentet naturligtvis, men även kommissionen, särskilt kommissionens ordförande som stärkts enormt, och vi har stärkt rådet, även i form av en president för Europeiska rådet.
För det sjätte är Europeiska unionen inte någon världsmakt, men den har samma ansvar som en världsmakt. I dag kan den inte göra rättvisa åt detta ansvar, men vi har försökt garantera att den i framtiden kan motsvara detta ansvar. Vi har skapat en europeisk utrikesministerbefattning. Därvidlag vet vi att man genom att skapa en befattning inte på långt när åstadkommer någon överensstämmelse i utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiska frågor. Det kan inte regleras genom ett beslut, utan det är en process, och denna utrikesministerbefattning måste bidra till att denna process påbörjas och fortsätts med sikte på överensstämmelse.
Slutligen vill jag påpeka att vi inte haft någon förebild för vårt förslag. Denna författning kan inte vara någon kopia av någon som helst nationell författning. Nationalstaten på 1800-talet är inte någon modell för konstruktionen av Europa på 2000-talet. I konventet fick vi lov att uppfinna oss själva, för övrigt inte bara själva saken, utan vi fick också lov att uppfinna våra arbetsmetoder på nytt. Vi har inte lyckats med allting, vi har inte uppnått allt, men det har inte vid någon regeringskonferens alltsedan Romfördragen beslutats om förändringar med samma substans och samma räckvidd som dem som vi nu planerar i denna författning. Med hjälp av den kan vi ge Europa, Europeiska unionen, den 50 år gamla sammanslutningen av europeiska stater, en ny grundval.
Fördrag beror på misstroende som har sin rot i det förflutna. Författningar vilar på förtroende inför framtiden, och med denna författning knyter medborgarna i Europa samman sitt öde med sikte på en bättre framtid. Låt oss i Europaparlamentet lämna vägen öppen för denna process, och låt oss ställa regeringarna inför sitt europeiska ansvar!
(Applåder)

Brok (PPE-DE).
Herr talman, kolleger! Även mitt tack går till kollegerna Méndez de Vigo och Hänsch. Jag vill också genast säga att vår grupp anser att förslaget till konstitution är värt att stödja.
Det är inte alla drömmar som mognat. Om vi ser på de utmaningar som vi står inför med tanke på utvidgningen till 25 medlemsstater, med tanke på EU:s roll när det gäller krig och fred och den globala utvecklingen, så hade jag kunnat föreställa mig en hel del mera mod. Jag hade kunnat tänka mig majoritetsbeslut inom utrikespolitiken - men det kommer vi förhoppningsvis att kunna omförhandla lite grand i del III. Hur skall vi komma vidare med 25 medlemsstater utan majoritetsbeslut i fråga om vissa delar av skattepolitiken, om vi inte lyckas förbättra detta i del III? Det betyder att jämfört med utmaningarna så kan man inte vara tillfreds, men det som uppnåtts är bättre än det som vi har, och det är det som är avgörande.
Det är bättre än det som vi för närvarande har, för Europa har aldrig utvecklats i ett steg. Vi kan inte heller med 25 länder fastslå något slutgiltigt, eftersom man inte kan enas om det. Walter Hallstein har fortfarande rätt när han säger att det europeiska enandet är en creatio continua, en fortlöpande skapelseprocess. Det framsteg som är möjligt i ett bestämt historiskt ögonblick fastslås, det ingår i ett fördrag - och nu också i form av en författning - och utgör grunden för den fortsatta utvecklingen, framstegen i Europeiska unionen. Ur den synvinkeln bör vi betrakta detta resultat.
Jag kan hålla med kollegerna Méndez de Vigo och Hänsch när de säger att detta verkligen är en stor prestation. När vi ser på hur man i våra nationalstater ofta i flera år tvistar om att ändra en skattelag eller kanske ändra en artikel i författningen, hur utdraget det blir och hur svårt det är att komma fram till ett samförstånd eller ett beslut, så anser jag att det närmast är ett under att så många nationer, företrädda av regeringar och parlamentsledamöter, har kunnat enas om en gemensam författning. Detta är för övrigt nästan unikt i författningshistorien. Våra författningar skapades i länderna som en följd av att man påbörjade något nytt, som en följd av kriser, katastrofer och krig, när det fanns ett samhälleligt och politiskt samförstånd i länderna, men inte under normala förhållanden. Att man ändå lyckats åstadkomma detta hänger mycket starkt samman med att majoriteten av konventet bestod av parlamentsledamöter, som är lösningsinriktade och inte behörighetsinriktade som diplomaterna vid regeringskonferenserna.
(Applåder)
Av den anledningen vill jag i min grupps namn rikta ett budskap till Thessaloniki: Det som parlamentsledamöter har utarbetat, får diplomater inte röra vid! De har ingen legitimitet för att göra detta!
(Applåder)
Av den anledningen måste vi försvara det som har åstadkommits, särskilt genom parlamentsledamöternas arbete. Även om var och en av oss har något önskemål där han inte är tillfreds, måste vi vara återhållsamma och inte kräva det på nytt under det närmaste halvåret. I stället måste vi nu försvara det som uppnåtts och skjuta upp övriga önskemål till tiden därefter. Då har vi en möjlighet att genomdriva detta. Jag är också ganska optimistisk, för var och en av de regeringar som nu gnäller vill att olika delar skall ändras, men önskemålen upphäver varandra, och det är förmodligen den största säkerheten för att texten vid dagens slut kommer att gå igenom i den föreliggande versionen.
Jag anser att det också skapats ett medborgarnas Europa. Det har alltså grundats ett staternas och medborgarnas Europa, som säkerställs genom de grundläggande rättigheterna. Vid valen röstar medborgarna om ledarfiguren för den verkställande makten, eftersom valen till Europaparlamentet och valet av verkställande makt skall göras i ett sammanhang.
Vi måste konstatera att detta skett på grundval av en värdebunden författning. Min grupp har kämpat för det kristliga begreppet, vi lyckades inte genomdriva det, men vi uppnådde att detta skall vara en värdebunden författning, genom att det religiösa också fastslagits som en beståndsdel som är av betydelse för framtiden, och stadgan om de grundläggande rättigheterna slår i alla fall fast dessa värden.
Vi har större handlingsförmåga. Vi har klarhet institutionerna emellan. Vi har funnit en balans - trots ordföranden i Europeiska rådet - som på sätt och vis förefaller mig vara balanserad. Av den anledningen bör vi rösta för förslaget till konstitution och nästa vecka i fråga om del III föra ytterligare diskussioner, om detta skulle vara möjligt. Vi bör i synnerhet inse att vi i fråga om utrikespolitiken måste bli bättre i den avgörande frågan, men också slå fast att vi genom det stärkta samarbetet inom försvarspolitiken har kommit otroligt mycket längre än vad som hittills diskuterats offentligt, inklusive möjligheten till en skyldighet att bevilja bistånd. Jag anser att det av den anledningen är ett bra arbete, och att denna kammare bör stödja detta arbete!
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Nästan 20 år efter det att Europaparlamentet, som väljs genom allmän rösträtt, utarbetade ett förslag till konstitution, ?Spinelliförslaget?, står vi i begrepp att nå en konstitutionstext för ett Europeiska unionen som utgörs av 25 medlemsstater och 480 miljoner medborgare. Jag anser att det är värt att välkomna denna historiska framgång med konventet, som har utarbetat ett demokratiskt förslag, vars innehåll i stor utsträckning motsvarar det hopp som vi har satt till den här uppgiften.
Jag vill först och främst tacka för det arbete som har genomförts av Europaparlamentets delegation, som har letts på ett mycket kompetent sätt av två ledamöter som har företrätt parlamentet i presidiet: Méndez de Vigo och Hänsch, som har agerat som ett sammansvetsat lag och som har gått i förtruppen, men som samtidigt har vetat att slå vakt om eftertruppen.
Jag anser att detta har gjort att vårt deltagande i konventet har varit samstämmigt och seriöst inriktat, och det har också bidragit till att våra politiska familjer i hela den utvidgade unionen har kunnat fortsätta att arbeta och mogna i parlamentet - som är demokratins högborg i Europa - det har bidragit till att de har kunnat utarbeta en gemensam doktrin som återspeglas mycket konkret i texten.
Herr talman! Utan att komma med någon mycket ingående analys eller utvärdering - det kommer vi att få tillfälle att göra under sommaren och det är utskottet för konstitutionella frågors uppgift - vill jag i förbifarten framföra klagomål på min grupps vägnar, eftersom Napolitano inte har fått ordet i egenskap av ordförande för utskottet för konstitutionella frågor. Han kommer att få talartid från den socialistiska gruppen, men det är inte ett korrekt förfarande enligt min mening.
Jag vill på min grupps vägnar säga att vi bör glädja oss, eftersom vi har en enda text, utan alternativ, utan röda kort, en text som öppnar dörrar och inte stänger dem och som till och med, kan jag säga, är av hanterbar omfattning. Jag anser att det är viktiga faktorer som vi måste utgå från när vi arbetar vidare.
Vi måste försvara vad vi har uppnått med näbbar och klor, och vi måste fortsätta arbeta; våra två företrädare har gjort en kort sammanfattning av de uppnådda resultaten. För min del vill jag, när det gäller utvecklingsklausulerna och det nya möte vi har 2009, betona att vi måste fortsätta arbeta och dra slutsatser, skapa ny praxis och förstärka de europeiska institutionerna.
Jag betonar några punkter som den socialistiska gruppen ser som absoluta prioriteringar: att förstärka det sociala Europa, att konkretisera och värna om Europa när det gäller det ekonomiska styret, att gå framåt på skatteområdet i fråga om den inre marknaden och att beslut som rör utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken skall fattas med majoritet. Enligt vår åsikt kommer detta också att bidra till att hitta rätt jämvikt inom den interinstitutionella triangeln.
Vad vi måste göra nu är följaktligen att befästa denna konstitution som en grund för det arbete som kommer efter, men vi måste utgå från det som vi har kommit överens om, de resultat vi har nått. Det är ett bevis på att vi är förmögna att agera och det är enormt viktigt vid en tidpunkt när Europeiska unionen ansågs ha stagnerat och var oförmögen att agera.
Jag anser dessutom att vi måste välkomna något som också är mycket positivt, nu när vi har observatörer från de framtida medlemsstaterna, nämligen att de har deltagit fullt ut i konventets arbete. Redan innan de ansluter sig till unionen arbetar de sida vid sida med oss och har en ledarposition, och det märks i folkomröstningarna.
Den senaste veckan har vi haft två stora framgångar i Polen och Republiken Tjeckien, vilket visar att unionen inte bara är en marknad, den är ett delat projekt om ett liv tillsammans, och jag anser att det är värt att välkomna när det har funnits så stort misstroende.
Herr talman! Låt mig slutligen ta upp en viktig aspekt. Vi talar alltid om arkitektur, men vi måste också tala om och stödja ledargestalterna, och jag ber er att göra så i Thessaloniki, nu när det blev ett bakslag med rådets avtal om stadgan om de europeiska politiska partierna den här veckan. Jag anser att parlamentet har genomfört ett viktigt arbete och jag tackar föredraganden, Jo Leinen, för det utmärkt genomförda arbetet. Det står klart att detta är en grundläggande del av byggandet av Europa, att kunna ha ledare som verkligen visar att vi är förmögna att organisera oss.
Herr talman! Slutligen vill jag på min grupps vägnar be er att ni vid toppmötet i Thessaloniki ger uttryck för parlamentets klara vilja att denna text, som har utarbetats på ett öppet och demokratiskt sätt, respekteras och att ni på våra vägnar även säger att vi vill företrädas på lämpligt sätt i regeringskonferensens arbete, inte bara genom att dra nytta av tidigare erfarenheter, utan att vi företräds i enlighet med vårt deltagande och vår värdighet.
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman! Jag vill också tacka de som har företrätt denna kammare i konventet. Det sägs att ?framgången har många fäder, men misslyckandet är ett föräldralöst barn?. Det förslag till konstitution som konventet kom fram till i fredags har välsignats med många stolta föräldrar. Av dessa kan Europaparlamentet göra anspråk på mer än sin rättmätiga del av faderskapet, eftersom vi ledde kraven på att man skulle använda konventsmetoden för att undvika en upprepning av misslyckandet i Nice. Vi har det belgiska ordförandeskapet, som gav oss den visionära Laeken-förklaringen, att tacka för mycket.
Även om förlossningen var svår och barnet inte så vackert som vi hade hoppats förtjänar den europeiska författning som föddes fredagen den 13 juni 2003 ett långt och fruktbart liv. Liberaler överallt kommer att glädja sig över att grundläggande rättigheter nu står i centrum för unionens grundlag. Vi välkomnar att unionen kommer att vara en enda juridisk person, sammanslagningen av pelarna och utvidgningen av Europaparlamentets demokratiska kontroll. Det är även av central betydelse att detta kortare och enklare fördrag kommer att vara mera begripligt för Europas medborgare då det tydligare talar om vem som gör vad.
Vi hade naturligtvis velat gå längre i vissa avseenden. Vi hoppas att posten som ordförande för Europeiska rådet i sinom tid kommer att slås samman med posten som ordförande för kommissionen i ett integrerat ordförandeskap. Vi önskar stärka kommissionens legitimitet genom att låta dess ordförande väljas av Europaparlamentet. Vi önskar en större roll för regioner med författningsrättsliga befogenheter. Och vi skulle önska att man i större utsträckning använder sig av majoritetsbeslut, även på ett känsligt område som utrikespolitik, så att unionen kan agera med större beslutsamhet utomlands.
Det återstår fortfarande arbete att uträtta. Utvidgningen av omröstningsförfarandet med kvalificerad majoritet måste få ett konkret uttryck i konstitutionens del III. Vi uppmanar även konventet att vara ambitiöst och skapa ett enklare förfarande för ändring av del III, genom omröstning med utvidgad kvalificerad majoritet och utan nationell ratificering.
I Thessaloniki kommer stats- och regeringscheferna att tillerkännas vårdnaden om den nyfödda författningen och föra den till mognad i regeringskonferensen. Våra regeringar har spelat en central roll för författningens tillkomst och kommer inte att kunna förneka den utan vidare.
Europeiska rådet skall avgöra regeringskonferensens sammansättning och varaktighet. Parlamentets företrädare vid konventet måste - som ni, herr talman, har sagt - vara rättvist representerade i förhandlingarna. Ledamöter av den liberala gruppen under ledning av min kollega Andrew Duff har lämnat ett stort bidrag till konventets arbete och vi insisterar på att det skall återspeglas i parlamentets representation.
I frågan om regeringskonferensens längd anser vi att om medlemsstater försöker välja bort en del av överenskommelsen så kommer andra också att börja dra och slita i den och då riskerar vi att hela väven repas upp. Därför yrkar vi på att regeringskonferensen skall vara kort och hålla sig till det väsentliga i den text konventet har kommit överens om.
Det för mig till min sista punkt. Den öppnaste och mest demokratiska institutionella reformen i vår unions historia förtjänar en passande avslutning. Det är inte någon mening med att göra EU enklare och förbättra möjligheterna att utkräva ansvar om politikerna inte förklarar det och argumenterar för ett aktivt engagemang i Europa.
Personligen hoppas jag att min egen regering äntligen skall göra sig kvitt sina förbehåll och föra argumenten för Englands medlemskap i denna europeiska union till folket i en folkomröstning. Oavsett om de stadfäster det genom en folkomröstning eller genom en parlamentarisk debatt, hoppas jag att andra länder också kommer att gripa tillfället att ha en stor debatt med sina väljare. På så vis kan våra folk återigen känna att de är herrar över det europeiska projektet.
(Applåder)

Kaufmann (GUE/NGL).
Herr talman! ?Inte perfekt, men oväntat?, dessa ord från konventets ordförande Valéry Giscard d'Estaing träffade mitt i prick. Resultatet av konventet är bra, oaktat somlig kritik, som väl alla konventsledamöter skulle kunna ge ur sin synvinkel. Det är ändå betydelsefullt att konventet har lagt fram ett gemensamt dokument som resultat av sitt arbete, och kommer att lägga fram ett dokument för toppmötet utan option. Föregående talare, Méndez de Vigo och Klaus Hänsch, har framhållit de betydande framstegen i resultatet från konventet, och jag ansluter mig till dem. Ur min synvinkel kan man i själva verket tala om en milsten i den europeiska integrationshistorien, och jag vill här tacka båda två, särskilt för deras arbete inom delegationen och för deras arbete i konventets presidium.
För mig är det särskilt viktigt att demokratin i Europa stärkts på ett avgörande sätt, inte bara Europaparlamentets eller de nationella parlamentens rättigheter, utan framför allt den direkta demokratin, medborgarnas deltagande i uppbyggnaden av Europeiska unionen. Det faktum att vi i framtiden kommer att ha ett europeiskt medborgarinitiativ, att människor direkt kan delta i den europeiska politiken, anser jag också vara synnerligen viktigt, med tanke på utvecklingen av en europeisk offentlighet i Europeiska unionen. Jag ansluter mig till det. Jag är positiv till att en folkomröstning om författningen skall äga rum i alla våra medlemsländer. Jag vill påpeka för er alla att det finns ett motsvarande initiativ från mer än 100 ledamöter i konventet, som även jag har undertecknat.
Jag hoppas att vi i del III kommer att lyckas att fortsätta med den europeiska integrationen, särskilt på det sociala området, när det gäller tjänster i allmänhetens intresse, där vi kan anknyta till arbetet i del I.
Tillåt mig att anknyta till ett par ord som Klaus Hänsch just sade. Han talade om att Europeiska unionen inte är någon världsmakt, men att unionen skulle ha samma ansvar som en världsmakt. Jag måste säga att jag finner det som EU:s utrikesministrar just gav sin välsignelse till i Luxemburg aningen oroande, för Europeiska unionen hotar för första gången att använda militärt våld mot länder som ignorerar avrustningsåtaganden och sprider massförstörelsevapen. Naturligtvis riktar det sig inte mot Förenta staterna, som exempelvis helt enkelt sade upp ABM-avtalet 2001! Det är inte länge sedan som utrikesminister Powell i FN:s säkerhetsråd drastiskt målade risken med irakiska massförstörelsevapen på väggen. Sedan kom kriget, och ni vet alla att det fram till i dag inte har påträffats några massförstörelsevapen. Att nu EU:s utrikesministrar argumenterar på samma sätt som Powell och uppenbarligen vill ansluta sig till Bush-doktrinen, skrämmer mig. I deras förklaring finns visserligen det förbehållet att FN:s säkerhetsråd skall spela en - så sägs det - central roll när det gäller de åtgärder som EU hotar med, men det minskar inte min oro. Denna förklaring motsäger inte bara folkrätten, den motsäger också konventets förslag till konstitution!
Enligt artikel 3.4 är Europeiska unionen skyldig att strikt iaktta folkrätten och bevaka principerna i FN-stadgan, och vi vet alla att hotet att använda militärt våld för att lösa konflikter är förbjudet enligt folkrätten. Det får därför inte vara så att författningen är urholkad redan innan den över huvud taget träder i kraft!
(Applåder)

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Europeiska konventet avslutades i går med ett glas champagne för alla, men i själva verket har arbetet ännu inte slutförts. Konventet måste fortsätta sammanträda och fortfarande överlägga. Jag hoppades att vi i dag skulle få höra våra företrädare i konventet berätta vad de tänker göra i fortsättningen i konventet och jag vill verkligen uppmana dem att inte koppla av, att inte tro att allt är klart, att inget kan ändras, och att vi dessutom skulle ha segrat. Vi måste fortfarande göra vårt yttersta, innan regeringskonferensen öppnas. Vi vet - eftersom Brok har sagt det - att vi måste kämpa för att förhindra att regeringarna, befriade från de stökiga parlamentarikerna och från Giscard d'Estaing, lägger vantarna på en konstitution som vi i dag inte är särskilt entusiastiska över, bland annat eftersom den inte motsvarar förväntningarna från majoriteten av medborgarna eller, som jag tror, från majoriteten av konventets ledamöter.
Jag håller inte med dem som anser att den pseudokonstitution som vi har i dag skulle vara det bästa resultat man kan uppnå och jag tror det var ett allvarligt strategiskt misstag från Giscard och från presidiet att redan från början acceptera att konventet skulle smittas av den mellanstatliga metod som konventet var tillsatt för att ändra. Det var först under de sista dagarna av konventets arbete som man äntligen insåg att om man gav vika för de mest negativa regeringarnas krav så riskerade man att hela projektet havererade och man försökte få stöd från de nationella och europeiska parlamentsledamöterna samt den så hånade kommissionen i ett lagarbete som även omfattade institutionernas och konventets ordförande. Denna åtgärd kom emellertid för sent och den blev inte särskilt effektiv, eftersom den inte växte fram under flera månaders arbete, utan improviserades fram i sista sekunden. Men allt är inte slut ännu. Historia skapas inte med ?om? och ?men?, utan vi tror att dessa sista veckor borde användas till att ytterligare förbättra den kompromiss som uppnåtts, genom att lära av de misstag som gjorts och genom att försöka att inte upprepa dem. 
Från vår sida gör vi vårt yttersta för att påverka fyra frågor som vi anser vara verkligen viktiga. För det första är det absolut nödvändigt att avskaffa kravet på enhällighet när det gäller revideringen av konstitutionen samt införa ett krav på att den skall ratificeras av Europaparlamentet. Käre Méndez de Vigo! Vi varken är eller kommer att bli ett konstituerande parlament. Från och med i dag inte bara kan vi inte ratificera konstitutionen, utan vi kan inte ens avge ett yttrande om att sammankalla regeringskonferensen, något som vi kunnat göra hittills. Med andra ord riskerar vi att förlora, och inte att vinna, behörigheter i denna fråga. För det andra är det nödvändigt att vi arbetar hårt för att utsträcka Europaparlamentets roll inom nyckelområden som handelspolitik, det rättsliga och polisiära samarbetet och utarbetandet av budgetberäkningarna. Här finns det fortfarande i dag en möjlighet att påverka. Det är uteslutet att Europeiska unionen skall fortsätta att delta i viktiga förhandlingar, såsom förhandlingarna i Världshandelsorganisationen, utan någon som helst kontroll från Europaparlamentet och de nationella parlamenten. För det tredje är det obegripligt att det i den europeiska konstitutionen, efter Tjernobyl och sedan majoriteten av de nuvarande medlemsstaterna har beslutat att överge kärnkraften, skall finnas en uttrycklig hänvisning till att främja kärnkraften under 2000-talet. Detta är ett misstag som skulle kunna stå oss dyrt i allmänhetens ögon, ett misstag som vi i dag kan rätta till. Slutligen tror jag inte att ett införande av stadgan om de grundläggande rättigheterna i del II av konstitutionen skulle vara särskilt betydelsefullt för de europeiska medborgarna och för de personer som lagligen är bosatta i unionen utan en motsvarande och betydande utvidgning av möjligheterna att överklaga till EG-domstolen, framför allt när det gäller det straffrättsliga samarbetet.
Detta är alltså vårt program från och med nu och fram till det sista sammanträdet med konventet som skall äga rum den 10 juli. På de här punkterna strävar vi efter att skapa allianser inom och utom konventet och vi hoppas att ordföranden Giscard d'Estaing och hans presidium skall kunna leda konventet till ett resultat som i dag ligger inom räckhåll. När regeringskonferensen öppnas kan det vara för sent. 
(Applåder)

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, kära kolleger! Om förslaget till konstitution som konventet har kommit fram till vore det utmärkta dokument som uttrycks av våra kolleger, och om våra folk verkligen upplever det som något nödvändigt, skulle champagnen som vi drack här för en vecka sedan ha druckits i våra länder. Den hymn som sjöngs här skulle också ha sjungits i våra länder. Men det blev inte så. Festen nådde inte utanför dessa väggar, dvs. strömmen kan fortfarande inte passera och det är ett allvarligt problem som konventet inte tycks ha löst.
Vi vill att Europa skall fungera bättre, men vi menar att det inte sker här. Återigen följdes en felaktig metod och vi är rädda för att denna text än en gång förebådar de spänningar och frustrationer som uppstod i Amsterdam och Nice. Vi godtar inte att man ville börja om på nytt, glömma historien, de värden som finns sammanflätade med våra rötter, särskilt det kristna som står inskrivet och skrivet överallt i vår verklighet.
Vi menar att konventet var bra för att göra alternativen och deras konsekvenser tydligare. Men det har emellertid inte tjänats som förevändning för ett brådskande beslutsfattande - långt därifrån! Det räcker för övrigt med att titta på agendan i Nice och agendan i Laeken. Kommer fördragen verkligen att förenklas? Då vi får ett fördrag med fler än fyrahundra artiklar och åtminstone fem protokoll, har då någon ordentlig ansträngning till förenkling skett eller är det ett misslyckande? Och vad kan man säga om de nationella parlamentens delaktighet, där det enligt min åsikt inte skett några riktigt betydande framgångar när det gäller deras delaktighet i den europeiska integreringen?
I Laeken ville man ha mer demokrati och öppenhet. Men själva sättet som konventet fungerar på är ett dåligt exempel och ett dåligt omen för framtiden: dess verksamhet är underordnat dess ordförandes impulser och vad jag skulle kalla en ?samtyckeskrati?, ett slags demokrati utan val, där det aldrig har förekommit en omröstning. I Laeken ville man också att Europeiska unionen skulle komma närmare sina medborgare. Jag är inte så säker på att det har skett. Jag är t.o.m. rädd för att unionen kommer att hamna längre ifrån medborgarna om man får för sig längre fram att sluta med roterande ordförandeskap.
Vad förväntar jag mig då av regeringarna? Jag förväntar mig att de tar denna förpliktelse gentemot medborgarna på allvar, som en grundval för sitt arbete. Jag förväntar mig att de lever upp till demokratin och lyssnar, lyssnar på sitt folk. Folket har legitimitet att besluta för detta är den legitimitet som de fick sig beviljad demokratiskt genom val och rättsligt genom fördragen.
(Applåder)

Bonde (EDD).
Herr talman! Författningarna tillhör medborgarna. De begränsar politikernas makt mellan val, folkomröstningar och grundlagsändringar. Grundlagarna utgör medborgarnas skydd mot politikerna. Europeiska unionens förslag till konstitution har i stället kommit att utgöra politikernas skydd mot medborgarna.
Huvuddelen av makten ligger hos tretton av tjugofem statsministrar, som är valda på helt andra grundvalar. Av dessa tretton kommer sex-sju stycken inte längre att kunna väljas i sina egna länder. De kan sedan dela makten mellan sig efter varje val till Europaparlamentet. De skall ta viss hänsyn till valresultatet, men bestämmer själva i hur stor utsträckning. Blair skulle på detta sätt kunna bli president, Fischer utrikesminister och Aznar ordförande eller vice ordförande i kommissionen. Det erbjuds fem års tröst för alla som har avslutat karriären i sitt eget land. Europeiska unionens ledare väljer varandra, de är inte ansvariga inför väljarna. En av dem måste ha majoritet i Europaparlamentet, men parlamentet kan inte välja någon annan. Kommissionen kan avsättas med en majoritet på två tredjedelar, men Europaparlamentet kan fortfarande inte välja någon annan.
Det är en historisk paradox att man måste vara en demokrati för att få vara med i Europeiska unionen, när unionen i sig inte utgör en demokrati. Om Europeiska konventet ansökte om medlemskap i Europeiska unionen med det nuvarande förslaget till konstitution, hade vi blivit tvungna att samtidigt som vi konstaterar att artikel 2 och 3 innehåller mycket vackra mål och värderingar, fråga oss varför man har glömt bort demokratin? Varför är det inte väljarna som har sista ordet? Varför måste författningen inte godkännas genom folkomröstning i samtliga länder?
(Applåder)

Berthu (NI).
Herr talman! Det var meningen att konventets slutsatser, som skall överlämnas till rådet i Thessaloniki, skulle besvara en övergripande fråga, nämligen hur EU skall komma närmare medborgarna. Men i dag ser man inte alls på vilket sätt den text som läggs fram besvarar den frågan. Än värre är att man kan förutse att det inom kort kommer att behövas ett annat fördrag för att reda ut behörighetskonflikterna och klargöra de dunkla förfaranden som man vill inrätta i den nya texten, exempelvis på den gemensamma utrikespolitikens område. Men framför allt går denna text i rakt motsatt riktning till vad som krävs. För att EU skall komma närmare medborgarna krävs mer av verklig demokrati. Konventet slår i stället in på den ökade överstatlighetens väg, vilket innebär en falsk demokrati, genom att omröstningar med kvalificerad majoritet och medbeslutande tillämpas generellt, utan säkerhetsnät för de nationella demokratierna som sådana, och genom att man inrättar en europeisk konstitution som är överordnad de nationella konstitutionerna, och överför befogenheter inom området för grundläggande rättigheter till unionen i och med att stadgan införlivas i konstitutionen.
I dessa slutsatser ser jag ingenting som kommer att få EU att närma sig Europas folk. Jag ser istället allt som kommer att fjärma EU från folken. Om det nya fördraget följer konventets förslag kommer vi när det har antagits att befinna oss i exakt samma läge som tidigare och demokratin och folkens förståelse av och känsla av samhörighet med EU kommer inte att ha ökat ett skvatt. Vill man återupprätta kontakten mellan EU och dess medborgare måste man, det upprepar jag än en gång, bekämpa de känslor av avstånd och vanmakt som medborgarna känner inför Bryssel. För att göra detta finns bara ett sätt - att återge de nationella demokratierna en aktiv roll i EU:s beslut, exempelvis genom att ge dem rätt att kontrollera subsidiariteten, eller genom att balansera gemenskapens mekanismer med hjälp av en vetorätt eller rätt att inte delta, som måste tillerkännas alla nationella parlament.
Herr talman! Alla försiktiga förslag i denna riktning har systematiskt skurits ned till ingenting av konventet. En dag måste vi ta fram dem igen.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Herr talman! De tal som vi har lyssnat till från våra företrädare i konventet står i skarp kontrast till vad våra egna medborgare får höra från våra nationella ledare när det gäller innehållet i konventets dokument.
I Förenade kungariket har Peter Hain, företrädare för Förenade kungarikets regering, avfärdat dokumentet som blott och bart en uppsnyggning och, även om Förenade kungarikets regering har för vana att då och då korrigera Hain, har vår premiärminister den här gången upphöjt honom till ledare i underhuset, så vi kan anta att han gillar det uttalandet.
Men vi behöver inte vara hänvisade till det uttalande Hain gjorde för några veckor sedan: under de senaste 24 timmarna har den engelske utrikesministern gett sitt omdöme om detta dokument från konventet. Han har berättat för människor i Förenade kungariket att det inte innehåller några betydelsefulla författningsmässiga förändringar, att det inte innehåller några betydelsefulla förändringar av förhållandet mellan EU och medlemsstaterna, att regeringskonferensen inte kommer att avslutas förrän nästa år och att Förenade kungariket kommer att ha veto i varje beslut. Dokumentet är, säger han, ett utkast, och som alla utkast öppet för förbättringar och ändringar. Men vi är nu inne i hårda förhandlingar, i överenskommelser i sista stund mellan demokratiskt valda statschefer, och fördraget måste i sista hand få enhälligt stöd av alla medlemsstater.
Jag skall bara nämna några områden: om utrikes- och försvarspolitik säger han att man har vunnit en garanti och att även om sådana förslag som gemensam försvarspolitik skulle läggas fram ?kommer vi att motsätta oss dem och vi kommer att ha ett veto?. Om stadgan om de grundläggande rättigheterna har utrikesministern under de senaste 24 timmarna sagt att ?slutresultatet av våra förslag kommer att säkerställa att stadgan om de grundläggande rättigheterna inte på något vis kommer att utvidga unionens makt eller befogenheter?. Till sist, när det gäller ekonomiska frågor, säger han ?vi stöder inte den befintliga formuleringen av artikel 13, vi stöder inte harmonisering av skatter, vi har en spärr mot dessa förslag genom kravet på enhällighet och möjligheten att använda veto.?
Det är det budskapet människor får i Förenade kungariket. Med tanke på denna kontrast är det inte överraskande att 88 procent av människorna i Förenade kungariket i en omfattande opinionsundersökning nyligen angav att de ville ha ett ord med i laget om dessa förslag i form av en folkomröstning. Det gläder mig att se att Watson, något senkommet, har börjat läsa Daily Mail och kommit fram till att detta är ett krav som även han kan stödja. Jag ser fram emot att läsa hans pressmeddelande, även om jag måste säga att jag inte tror att något av det han sade i dag, om omröstningar med kvalificerad majoritet i utrikespolitiska frågor och att nationella parlament inte har något att säga till om när det gäller ratificering, kommer att finnas med i det som presenteras i Förenade kungariket.
(Applåder från högern)

Napolitano (PSE).
Herr talman! Jag talar som företrädare för den socialistiska gruppen, men jag tror att jag också borde framföra vissa synpunkter och frågor i min egenskap av ordförande för utskottet för konstitutionella frågor. Det utskott som jag leder, och parlamentet som helhet, ville verkligen ha detta konvent och angav den väg man skulle gå för att skapa en europeisk konstitution. Den vägen öppnades. Konventet har lyckats genomföra sin uppgift, och detta är för oss en källa till stor tillfredsställelse. När vi inom kort skall avge vårt yttrande om att sammankalla en regeringskonferens, såsom anges i det gällande fördraget, yttrar vi oss samtidigt om det förslag som godkänts av konventet. Detta kan vi göra desto bättre sedan vi har läst texten - som fortfarande måste förbättras, vilket Brok och andra kolleger har påpekat - till del III och IV i förslaget.
Till de anledningar att känna djup tillfredsställelse som jag redan har nämnt, tillkommer ett erkännande av och tacksamhet för det engagemang som våra företrädare i konventet, och framför allt i presidiet, har visat när det har gällt att stödja Europaparlamentets ståndpunkter. Det förslag som antagits i överenskommelsen utgör naturligtvis en kompromiss mellan olika ståndpunkter. En del av de ståndpunkter som hävdats av våra företrädare har stött på hårt motstånd, ett motstånd som vi för övrigt fick höra ett eko av för ett tag sedan i denna kammare. 
Vi kan därför inte triumfera eller inta en okritisk attityd, och vi kan inte heller undgå att känna en viss oro, framför allt när det gäller två frågor: för det första finns det risk för en förskjutning av den institutionella balansen, vilket blir resultat av att man inför en ny befattning i ledningen för unionen, nämligen den permanenta ordföranden för Europeiska rådet. I det sammanhanget har utskottet för konstitutionella frågor intagit en klart negativ ståndpunkt och föreslagit alternativa lösningar eller kompromisser, som emellertid inte har accepterats. För det andra gäller det risken för att kravet på enhällighet skall blockera beslutsprocessen i en union som utgörs av tjugofem medlemsstater.
Vi hoppas att regeringskonferensen skall kunna nå längre. När det gäller denna och även andra frågor är vi fast beslutna att förhindra att man tar steg tillbaka jämfört med konventets slutsatser. Vi måste emellertid vara vaksamma när det gäller alla obekanta faktorer som unionens framtid är beroende av. Att bibehålla en kritisk och vaksam attityd innebär inte att man är vare sig destruktiv eller pessimistisk, utan att man försöker ge nya impulser till den europeiska integrations- och enhetsprocessen. Detta har vi lärt av Altiero Spinelli: utan hans kritik av enhetsakten skulle vi i dag inte ha fått se de framsteg som gjordes i Maastricht och i Amsterdam.
(Applåder)

Duff (ELDR).
Herr talman! Ni sade i era inledande anmärkningar att paketet utgör en radikal förbättring jämfört med vårt nuvarande system. Det är sant men det är faktiskt mer än så. Straw och Hain har i grunden fel. Det är en uppgörelse som befäster det som verkligen är viktigt, mönstrar ut det som inte är det och förstärker unionens förmåga att agera effektivt utom och inom medlemsstaterna. Den garanterar att medborgarna inte kommer att utsättas för maktmissbruk av den större makt som kommer att utövas på federal nivå.
Europeiska rådet bör acceptera förslagen, utan förbehåll, som grundvalen för ett avtal vid regeringskonferensen. I Thessaloniki vill vi inte se dessa piruetter kring invecklade formuleringar utformade för att vilseleda. Om regeringskonferensen skulle försöka bryta upp paketet, kommer resultaten säkerligen att bli sämre. Det som 15 inte kunde komma överens om i Nice kommer att säkerligen att vara omöjligt för 25 att komma överens om vid den framtida regeringskonferensen. I Thessaloniki måste ledarna lyssna till den konsensus som kommer till uttryck i konventet och detta parlament, och bygga Europas framtid med mod.
(Applåder)

Seppänen (GUE/NGL).
Herr talman! Man håller på att föreslå en grundlag för Europeiska unionen. Den har utarbetats i konventet, där ett utkast godkändes utifrån en federalistisk konsensus med en metod som påminner om politbyråns diktatur. Återigen är det fråga om de stora ländernas kupp.
Majoritetsbesluten berövar de små länderna deras vetorätt, något som emellertid de tre stora länderna kan åtnjuta genom att agera tillsammans. Medlemsstaterna förlorar en permanent röstberättigad kommissionsledamot, även om kommissionen behåller sitt monopol, initiativrätten till all EU:s lagstiftning. Det att det väljs en president och att utrikespolitiken inte överlåts åt kommissionen gör det nya EU till en mera splittrad federation än Europaparlamentets delegations federalistiska önskan.
Med grundlagen militariseras EU och Nato finns inskrivet i den. När man fällde de övriga pelarna upprättade man en ny Nato-pelare. De alliansfria länderna skall inte underteckna den till grundlagen anslutna deklarationen om kollektiva säkerhetsgarantier. I grundlagen kan EU:s gemensamma försvar även innebära ett gemensamt olagligt anfall.

Crowley (UEN).
Herr talman! Jag vill förena mig med mina kolleger och gratulera inte bara våra egna företrädare vid konventet utan även konventet i dess helhet för det fantastiska arbete det har uträttat. Vi måste dock betrakta detta som ett steg i processen och inte dess slut, för vi måste gå vidare till en regeringskonferens, vi måste få de 25 regeringarnas godkännande och det kommer att bli förändringar inom den processen.
En av de viktigaste frågor som har kommit fram ur konventets diskussioner har varit återkomsten för principen om tilldelade befogenheter. Det är faktiskt första gången som man uttryckligen nämner denna tes enligt vilken unionen endast kan agera på de befogenheter den har tilldelats av medlemsstaterna. De befogenheterna är klart uppdelade mellan institutionerna och parlamentet som helhet.
För det andra, några ledamöter har talat om detta som Europas ?författning?. En författning är något som kräver och behöver folkets godkännande. Därför ansluter jag mig till andra kolleger i en vädjan till alla medlemsstater att inte bara iaktta sina egna författningsmässiga förpliktelser, utan faktiskt lägga fram detta för en folkomröstning i medlemsstaterna, så att det kan få det slags stöd och godkännande som det behöver.
För det tredje, frågan om institutionell balans är rimlig och vidmakthåller rättvisa och likställighet mellan medlemsstaterna. Vi får inte glömma att Europeiska unionen och dess institutioner spelade en unik roll för att lägga grunden för en unik situation och att vi kan fortsätta att utveckla unika institutioner för Europas framtida utveckling.

Abitbol (EDD).
Herr talman! Konventet kommer att ha varit en givande erfarenhet för dem som deltog. Men det kommer också att fullt ut ha förtjänat det omdöme som fälldes av en fransk filosof som talade om ett Europa besatt av sin makt, men likgiltig för vilka resultat som uppnås.
Det är uppenbart att det förslag till fördrag, ett så kallat konstitutionellt fördrag, som konventet har kommit fram till ingalunda motsvarar Laeken-mandatet. Det motsvarar det inte ur demokratisynpunkt, eftersom konventet har organiserat ett EU i ett slutet rum, inom vars väggar olika delar på ett diffust sätt har bytt plats. Parlamentet har faktiskt ingen anledning att klaga över de fördelar man uppnått, men allt detta är mycket långt borta från vad man kallar demokrati, det vill säga medborgarnas direkta deltagande i beslut som rör dem.
Jag skall inte tala om utrikespolitiken, där det faktiskt helt uppenbart smusslas med varan när man vet att 18 europeiska länder av 25 inte på några villkor vill ha en så kallad europeisk politik inom detta område.
Jag vill upprepa vad Crowley sade, nämligen att om det handlar om en konstitution skall den bli föremål för en folkomröstning, och får inte de europeiska folken yttra sig om den i en folkomröstning, då är det ingen konstitution, eftersom ingen medborgare kommer att känna sig omfattad eller skyddad av denna konstitution.
Herr talman! Jag tror att ni reser till Thessaloniki i morgon eller övermorgon. Kanske skulle vårt parlament behöva anta en resolution, som jag tror skulle vinna en ganska bred uppslutning hos alla politiska riktningar som finns företrädda här, i syfte att med mycket stort eftertryck rekommendera rådet och medlemsstaterna att de låter de europeiska folken yttra sig om denna text i en folkomröstning när så blir aktuellt.

Dell'Alba (NI).
Herr talman, ärade kolleger! Konventet har precis avslutat sitt arbete och redan börjar flera stater och kandidatländer distansera sig, komma med invändningar eller lägga in veto på olika punkter. Detta är dessvärre det pris man måste betala för ett arbete som har varit svårt och kanske på vissa punkter ineffektivt, men som syftat till att hitta en minsta gemensam nämnare och som därför varit föremål för en löpande omvärdering. Alla förändringar av systemet har skjutits upp till 2007 eller 2009 och jag undrar verkligen vad våra medborgare kommer att förstå av förslaget om de verkligen skulle uppmanas att ratificera innehållet. Det som enligt vår mening, herr talman, fattas, och som förmodligen kommer att saknas även i framtiden är en övergripande vision om den absoluta nödvändigheten av att beslutsamt förnya funktioner och behörigheter för ett äkta Europas förenta stater. Jag får i stället ett intryck av att, långt ifrån att vara ett konstituerande dokument, det som återstår av konventets arbete efter att ha filtrerats genom regeringskonferensen kommer att vara något i stil med Amsterdamfördraget, om inte till och med Nicefördraget.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Jag tror vi alla gläder oss åt att få delta i ett historiskt ögonblick, och detta är sannerligen ett historiskt ögonblick, för bortsett från tvister och skilda ståndpunkter som vi har fått höra också i dag, så delar vi helt och fullt de synpunkter som framförts av Méndez de Vigo. För första gången i historien har vi lyckats förena suveräniteten med skyddet av rättigheter genom att lämna begreppet demos som vi har lärt känna, och lanserat Europatanken i en framtid vars gränser ligger helt i våra egna händer. Naturligtvis kommer vi också att hitta defekter, men med tanke på att man har fört omfattande resonemang i inledningen och bland annat citerat Thukydides, skulle jag vilja påminna mina kolleger om det som de gamla grekerna sade: historien är aldrig perfekt, för om den vore det, så skulle den sakna en fortsättning.
Jag tänker inte göra en detaljerad genomgång av fördragstexten, utan jag nöjer mig med att utfärda en varning och redovisa en besvikelse. Som parlament måste vi vara försiktiga när det gäller kriteriet med enhälliga beslut. Vi har framför oss en text som lanserar gemenskapsmetodens anda mot nya djärva mål, och eftersom ett konstituerande fördrag, med dess många skönhetsfläckar, för oss är ett kort av avgörande betydelse som vi kan spela ut för att öka Europas konkurrenskraft, har kravet på enhälliga beslut i ett Europa som består av femton medlemsstater - något som vi har erfarenhet av - redan varit svårt och kanske till och med omöjligt att uppfylla i många känsliga ögonblick. Enhälliga beslut i ett EU som består av 25 medlemsstater riskerar att bli ett allvarligt problem, framför allt om det handlar om att fatta beslut i ekonomiska frågor eller skattefrågor. Jag är rädd för att hypotesen om vetorätt, som fortfarande verkar cirkulera, skulle kunna leda till ett veritabelt självmord, skulle kunna leda till att det europeiska området - som är världens största gemensamma marknad eller åtminstone en av de största - enbart blir detsamma som summan av olika nationella intressen: detta är något som vi vaksamt måste försöka undvika.
Besvikelsen kommer sig av att jag med stigande förvåning har lyssnat till diskussionen om inledningen för att besluta om man bland de grundläggande faktorer som bidragit till att skapa en gemensam identitet även bör nämna religionen, dvs. kristendomen. Låt mig påminna om att den europeiska identiteten är resultatet av en plågsam frigörelse, som i vår historia inte har saknat tragiska aspekter, och som under alla omständigheter alltid har lett till en pånyttfödelse och en tillväxt. Jag tror att detta, ur andlig synpunkt, är en av de komponenter som gör kristendomen stor och som gör den till en universell utgångspunkt. Detta är något som jag vill se en ytterligare diskussion kring.

Cederschiöld (PPE-DE).
Herr talman! Konventsmetoden som metod för fördragsförändringar är något helt nytt. Man har lyckats i sitt huvudsyfte, nämligen att bredda EU-debatten och få ut förhandlingarna ur stängda, dammiga sammanträdesrum. Vi som emellertid hoppats att EU helt skulle lämna stadiet av teknokratunion och bli en verklig demokrati byggd på en gemensam europeisk debatt har anledning att vara något besvikna. Det är för många spelregler och för många undantag från normerna. Jag hoppas dock att detta resultat leder till att unionens konkurrenskraft stärks, vilket är absolut nödvändigt. Nästa konvent får ta tag i de lösa trådar som lämnats kvar. Vill man se vad detta konvent egentligen innebär, skall man analysera resultatet mellan raderna. De frågor som kommer att ligga på bordet för nästa konvent blir utrikespolitiken - ett tydligt exempel på en lös tråd - och att slå samman funktionerna för de två verkställande presidenterna till en gemensam funktion samt fortsätta rådets utveckling till en andra kammare.
Detta konstitutionella fördrag är verkligen inte EU:s sista fördragsförändring. Rättighetsstadgan som skapades vid den senaste fördragsändringen kom inte in då men införlivades nu. Så fungerar EU-processen. Undantag från den normala beslutsmodellen i detta konvent får tas hand om i nästa konvent. Utvecklingen går dock i rätt riktning. Kompromissen måste därför bestå. Medborgarinflytandet har trots allt stärkts betydligt. Det kan få öka men aldrig någonsin minska!

Talmannen.
Debatten är avslutad.
SKRIFTLIGA FÖRKLARINGAR (ARTIKEL 120)

Alyssandrakis, Korakas, Patakis (GUE/NGL).
Det grekiska kommunistpartiet motsätter sig upprättandet av en europeisk konstitution, för det innebär att man stärker det imperialistiska EU till förfång för folken och till gagn för utsugarna. Konventets text, som utarbetats och fungerat på ett ytterst odemokratiskt sätt genom att tysta ner alla röster från vänsterhåll, ger dessutom inte uttryck för folkens demokratiska rättigheter. Tvärtom krymps de. 
Trohetsförklaringen till en ytterst konkurrenskraftig social (!) marknadsekonomi innebär att kapitalismen skrivs in i författningen. Avskaffandet av det alternerande ordförandeskapet, kommissionens sammansättning, den minskade öppenheten i beslutsfattandet och definitionen av kvalificerad majoritet, avslöjar att det är fråga om en omfördelning av makten till förmån för de starka och att ytterligare nationell suveränitet kommer att uppges till förmån för den imperialistiska europeiska centralmakten.
Det innebär en farlig och allt djupare militarisering inom ramen för den gemensamma försvarspolitiken, som, naturligtvis, respekterar de förpliktelser som härrör från Atlantpakten. Med terrorismen som förevändning skapar man förutsättningar för nya militära ingripanden mot folken i världen (och däribland ingår den ?inre fienden?), man förbehåller en speciell roll för medlemsstaterna med hög militär förmåga. Det är inte någon slump att den enda ministern är utrikesministern.
Vi är övertygade om att folken inte kommer att låta sig luras. Motsättningarna till det kapitalistiska systemet skärps alltmer, både inom och utom EU. I takt med att den antifolkliga politiken blir allt hårdare, kommer den folkliga kampen att stärkas, och den kommer att störta den byggnad som de så omsorgsfullt håller på att uppföra.

Figueiredo (GUE/NGL)
Trots alla försök som har gjorts för att se konventet som något mycket demokratiskt, som håller på att förbereda en konstitution som skall ersätta fördraget, är det faktiskt inte riktigt så, varken när det gäller dess process eller dess innehåll.
I konventet var inte alla politiska partier representerade, utan endast de största. Från Portugals parlament deltog socialistpartiet (PS) och det socialistiska demokratiska partiet (PSD), de som har identiska inställningar när det gäller att förespråka den federalism och nyliberalism som nu dominerar gemenskapens politik. De andra politiska grupperna som är mer eller mindre kritiska mot denna modell och dessa metoder, avvisades. Detta tydliggör vilken typ av demokrati vi förespråkar.
Det är riktigt att konventet varken har konstitutionell behörighet eller kan ändra fördragen, även om de mest federalistiska skulle vilja att det vore så. De tycker att några tiotal personer, långt ifrån sina länder, sina folks problem och rättigheter, lättare kan låta sig påverkas av de mäktigaste ländernas ekonomiska gruppers intressen vilka drömmer om att styra Europa. Men endast regeringskonferensen och de nationella parlamenten kan emellertid förändra fördragen.
Det är ju så att resultaten från konventet inte direkt sammanfaller med dess mål att bana väg för en allt djupare integration. Planen är - om än en farlig sådan - att ta kortare steg.

Talmannen.
Jag välkomnar en delegation från utskottet för nationell säkerhet och utrikespolitik i Islamiska republiken Irans parlament, under ledning av ordföranden i det utskottet, Mohsen Mirdamadi som kammarens officiella gäster i dag. Vi hälsar er välkomna som gäster till våra debatter om Mellanöstern och EU:s säkerhetsstrategi.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och av kommissionen, om Mellanöstern.

Solana
. (ES) Herr talman! Det är ett stort nöje att än en gång kunna delta i ett av Europaparlamentets plenarsammanträden för att diskutera frågor av grundläggande vikt för Europaparlamentet och för världen i allmänhet.
Jag instämmer i de varma ord som talmannen just riktade till företrädarna från Irans parlament, med ordföranden för kommissionen för utrikesfrågor, herr Mirdamadi, i spetsen. Jag fick tillfälle att sammanträffa med honom i går och vi hade ett mycket givande samtal om aktuella frågor, vilka vi kommer få anledning att ta upp här i kväll.
Herr talman! Jag vill börja med några korta ord om läget i Mellanöstern som, trots att vi har sett någon strimma av hopp under de senaste dagarna, fortfarande är mycket komplicerat. Vi måste vara medvetna om att alla ansträngningar måste inriktas på att inleda en fredsprocess, vilket tyvärr inte sker, även om det har sett lite hoppfullt ut under de senaste timmarna och de senaste dagarna.
Den färdplan som kvartetten har utarbetat har slutligen godtagits av båda parter, av palestinierna och av Israels regering. Som ni vet har några mycket viktiga möten hållits under de senaste dagarna, ett i Sharm el-Sheik, i Egypten, och ett annat viktigt möte i Aqaba, där tre anföranden, av Förenta staternas president, premiärminister Sharon och premiärminister Abu Mazen, fick det gensvar som det tillkommer så viktiga uttalanden.
Det verkade som om detta skulle ge positiva resultat, och det hoppet har inte dött, men läget har däremot försvårats på grund av att det återigen har skett våldshandlingar i de ockuperade territorierna och i Palestina.
Som ni vet inträffade våldshändelser direkt efter mötet i Aqaba, terroristaktioner och motaktioner i denna ohejdbara våldsspiral som vi tyvärr har bevittnat sedan alltför lång tid tillbaka.
Jag vill betona en positiv aspekt, kvartettens möte i fredags med de företrädare som har sänts till området, ett möte som leddes av Moratinos, som företräder Europeiska unionen. Det mötet blev positivt och har lett till att kvartetten kommer att mötas på nytt nästa söndag i Amman, vid vilket kvartettens huvudansvariga kommer att delta.
Syftet med det mötet är att se hur man kan fortsätta att driva på den process som öppnades efter mötena i Sharm el-Sheik och Aqaba, och som ledde till att båda parterna godkände färdplanen.
Färdplanen måste tillämpas. Om världssamfundet inte gör allt som står i dess makt för att färdplanen skall tillämpas kommer den att misslyckas, precis som när Mitchell- och Tenetplanen lades fram. Hittills har vi lyckats utarbeta sansade dokument, dokument som är fyllda av hopp, men tyvärr har parterna inte varit förmögna att genomföra dem med världssamfundets hjälp. Uppfyllandet av färdplanen måste vara vårt mål och världssamfundet måste genomföra nödvändiga ansträngningar för att nå detta mål.
Som ni vet genomförs två typer av förhandlingar för närvarande, en förhandling som vi skulle kunna kalla för ?intrapalestinsk? och en annan mellan Palestina och Israel. Just nu kan det hända att ett nytt hopp öppnas för oss.
Ni är väl insatta i de intrapalestinska förhandlingarna, vilka förs mellan premiärminister Abu Mazen och de fraktioner som har förkastat färdplanen och som inte har stött de uttalanden som offentliggjordes efter mötet i Aqaba. Det genomförs förhandlingar mellan de politiska ledarna för Hamas och Islamiska Jihad, i hopp om att nå en snabb överenskommelse om eldupphör, inte ett kortvarigt sådant, utan ett eldupphör som verkligen gör det möjligt att inleda arbetet med de mer politiska aspekterna av färdplanen.
Dessutom förs för närvarande förhandlingar mellan de palestinska myndigheterna, som leds av inrikesministern, Mohammed Dahlan, och Israels myndigheter. Tanken är att nå ett avtal om att Israel drar sig tillbaka från Gazaremsan, åtminstone från en del av denna, och att de ansvariga inom den palestinska myndigheten fullständigt tar på sig ansvaret för säkerhetsfunktionerna. Om man lyckas nå en överenskommelse om detta kommer det att få följder för oss alla, då måste även vi anstränga oss för att bistå med ekonomiskt stöd till den palestinska myndigheten för att den snabbt skall kunna återhämta och återuppbygga åtminstone en del av sin säkerhetsinfrastruktur.
Herr talman! När det gäller tillämpningen av färdplanen anser jag avslutningsvis att det är mycket viktigt att ha kontroll över den processen. Om vi inte har personer i området som kan yttra sig om och analysera processen och följa utvecklingen, tror jag att det kommer att bli mycket svårt att gå vidare och få processen i hamn. Vi har nu möjligheten att se till att processen slutförs, och ni vet att målet är att det skall finnas två stater, som kan leva tillsammans i fred, som kan existera sida vid sida i den regionala omgivningen och som alla de andra länderna i regionen skall kunna inrätta diplomatiska och andra slags förbindelser med.
I måndags i Luxemburg sammanträdde rådet (allmänna frågor) med den palestinska myndighetens nya utrikesminister, en vän till många av oss, Nabil Shaat, och på kvällen tog vi emot Egyptens utrikesminister. Som ni förstår för vi ett nära samarbete med alla länderna i regionen för att försöka se till att den möjlighet som öppnades i och med färdplanen leder till goda resultat.
Jag fick tillfälle att resa till alla länderna i regionen för några dagar sedan i samband med förberedelserna inför rådets möte i Luxemburg, och jag kan säga er att det finns en stark önskan att börja tillämpa färdplanen, samtidigt som man fruktar att vi kommer att förlora det sista tillfället till att finna en fredlig och varaktig lösning för att få slut på den frustration och det lidande som så många människor har uthärdat under en så lång tid. Att stoppa våldet, att stoppa det selektiva mördandet, är följaktligen ett mål som vi måste uppnå tillsammans för att kunna genomföra färdplanen.
Eftersom ordföranden för Republiken Irans utskott för utrikesfrågor är här vill jag passa på att säga ett par ord. Som jag sade tidigare fick jag tillfälle att föra ett bra samtal med honom i går, men jag vill också säga er att rådet (utrikesfrågor) kom med ett uttalande i måndags, som jag hoppas att samtliga ledamöter kommer att ta del av, om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Iran.
Till våra iranska vänner som är här i kväll vill jag säga att Europeiska unionen anser att Iran är ett betydande land. Ett land som vi vill ha stabila förbindelser med, ett land som vi genomför seriösa förhandlingar med, bestående av två grenar: en ekonomisk och en politisk gren.
Den politiska delen av förhandlingarna, vilken berör mig mer direkt, handlar om frågor som respekt för de mänskliga rättigheterna, att Iran skall avstå från att stödja alla terroristhandlingar, och den omfattar också Republiken Irans tillgång till kärnvapen. Ärade ledamöter, som ni vet har Internationella atomenergibyråns generaldirektör, El-Baradei, som många av oss känner, helt nyligen offentliggjort några tydliga uttalanden om Irans agerande och att landets agerande i högre grad bör styras av dess resurser och förslagen från Internationella atomenergibyrån.
För Europeiska unionens del, och jag sade detta i går till ordföranden för kommissionen för utrikesfrågor, med all min respekt och uppskattning, är det absolut grundläggande att våra vänner från Iran undertecknar tilläggsprotokollet. Det finns ingen anledning till att de inte skulle göra det. Dessutom bör våra iranska vänner inte begära något i gengäld, att underteckna tilläggsprotokollet är att gå i den riktning som länder som Iran och de stater som Europeiska unionen utgörs av önskar; en värld där det inte finns någon spridning av massförstörelsevapen, en värld där energin används för fredliga syften och under kontroll av Förenta nationernas organ. Att underteckna och uppfylla alla krav som Förenta nationerna ställer är följaktligen något som vi anser vara av yttersta vikt.
Vi hoppas och önskar att Irans myndigheter och folk gör det rätta, att de så snart som möjligt uppfyller det krav som européerna i god tro ställer på dem. Att de undertecknar tilläggsprotokollet, att de gör det utan att vänta sig något mer i gengäld än att fortsätta ha konstruktiva, positiva förbindelser med sina vänner i Europeiska unionen.
I detta första inlägg har man bett att jag kort skall redogöra för operation Artemis, den militära operation som Europeiska unionen för närvarande genomför i Demokratiska republiken Kongo, i Ituriområdet, närmare bestämt i staden Bunia.
Jag kan säga er att Artemis är den första operation som Europeiska unionen genomför utan medverkan av någon annan organisation. Europeiska unionen bär hela ansvaret, det är en fristående operation som genomförs på begäran av Förenta nationernas generalsekreterare, Kofi Annan, som för en kort tid sedan kontaktade mig för att höra om Europeiska unionen skulle vara beredd att åta sig ansvaret för en operation av det här slaget.
Det är en svår och komplicerad operation och vi har därför gjort allt vi har kunnat för att uppfylla de mål som har ställts upp och för att Europeiska unionen dessutom skall kunna slutföra den med den äran och se till att resolutionen från Förenta nationernas säkerhetsråd uppfylls.
Omedelbart efter det att jag hade svarat generalsekreteraren att Europeiska unionen är beredd att ta på sig ansvaret för den uppgiften antog säkerhetsrådet resolution 1484, i vilken begränsningarna för detta uppdrag fastställs, såväl rums- som tidsmässigt. Jag vill dock betona att Europeiska unionen på rekordtid, mindre än två veckor efter den första kontakten med Förenta nationernas generalsekreterare har varit kapabel att sätta igång ett helt, komplicerat operativt system för den första fredsbevarande militära operationen som Europeiska unionen genomför helt på egen hand i Afrika.
Det gläder mig att kunna säga detta, eftersom många personer i rådet, kommissionen och Europeiska unionens militära ledning har varit sysselsatta dag och natt med att utarbeta dokument av mycket hög kvalitet, vilket har gjort det möjligt att utplacera styrkorna på absolut rekordtid. Låt mig i samband med detta säga att halva 2003 har gått. I början på 2000, efter Europeiska rådets möte i Helsingfors, begärdes det att vi 2003, eller vid årsslutet 2003, skulle vara i stånd att genomföra fredsbevarande operationer av militär eller civil karaktär.
Vi kan alla, parlamentet, rådet, kommissionen och Europas medborgare, känna oss stolta över att Europeiska unionen nu, i mitten av 2003, är invecklad i tre fredsbevarande operationer, en i Bosnien-Hercegovina, där vi, som ni vet, tar över en operation som inleddes av Förenta nationerna, en i Skopje där vi avlöser en operation som Atlantalliansen inledde och en tredje i Ituri just nu, en operation som Europeiska unionen har inlett och som jag hoppas att vi också kommer att kunna avsluta.
Alla som har deltagit: parlamentet, kommissionen, rådet, våra medarbetare i den militära ledningen, kan följaktligen känna sig stolta över att vi på en så kort tid har lyckats inleda tre operationer. Även parlamentet bör känna sig stolt och det budskapet måste vi sända till de europeiska medborgarna: Europeiska unionen fortsätter att arbeta utan att förlora en enda minut för att, med de medel den har till sitt förfogande, försöka se till att den värld vi lever i blir rättvisare och bättre, och att Europeiska unionen spelar en viktig roll i det arbetet.
Jag upprepar att operation Artemis kommer att bli svår att genomföra. Som ni vet började vi placera ut styrkan bara för några dagar sedan och just nu finns 400 soldater i området. Operationen står under ledning av en fransk befälhavare, och Frankrike kommer att agera som ledande nation för operationen. Det finns styrkor från många medlemsstater i Europeiska unionen som utgör en stor del, men även från tredje länder, såväl afrikanska länder som länder från andra delar av världen, till exempel från Latinamerika, som har utplacerats i denna operation under ledning av Europeiska unionen.
I enlighet med det mandat som vi har fått från Förenta nationernas generalsekreterare hoppas vi att övergången blir smidig när denna styrka lämnar Ituriregionen, en smidig övergång mot en administration som huvudsakligen är afrikansk och vi står därför i kontakt med södra Afrikas ledare.
Operationen i Kongo är inte bara fredsbevarande. Vi vill bidra till fredsbevarandet och i det syftet kompletterar vi operationen med intensiva diplomatiska ansträngningar. Redan innan operationen inleddes och varje dag därefter, från den 12 juni, har jag stått i kontakt med Demokratiska republiken Kongos president, med presidenterna för grannrepublikerna, framför allt Rwanda och Uganda, som är de länder som har haft mest att göra med Ituriregionen, som ligger i norra Kongo. Jag kommer att resa till regionen om några dagar för att försöka ge en diplomatisk impuls till det nuvarande läget, som har varat länge nu. Till följd av Europeiska unionens samarbete i den här frågan kanske det blir möjligt att inrätta en provisorisk regering i Demokratiska republiken Kongo och kanske kan vi skymta tecken på fred i dessa områden, där det tyvärr finns så mycket fattigdom, lidande och misär, men samtidigt så stora rikedomar gömda i underjorden.
Jag vill följaktligen, på allas våra vägnar, ge uttryck för min tacksamhet gentemot den medlemsstat som leder den här operationen, Frankrike, och jag tackar alla stater som deltar i den, däribland - som jag har sagt - länder utanför vår kontinent, och jag riktar mig direkt till ett land som är vår vän, Kanada, som inte har tvivlat en sekund på att ställa sina styrkor till tjänst för en operation som leds av européer. Kanada har än en gång gett uttryck för den tillgivenhet och respekt som landet känner för Europeiska unionen och, ännu viktigare, Kanadas vision av problemen i världen liknar Europeiska unionens.
Herr talman, ärade ledamöter! Jag avslutar mitt första inlägg här. Jag tror inte att jag glömt några viktiga frågor, men om jag har gjort det, är jag övertygad om att de kommer att klargöras när jag besvarar era frågor.
(Applåder)

Patten
Herr talman! Den höge representanten har just vältaligt visat hur lite det är som skiljer hopp och förtvivlan i Mellanöstern. Sedan färdplanen lagts fram och efter toppmötena i Sharm el-Sheik och Aqaba, tycktes det som att utsikterna för fred hade förbättrats . Tyvärr innebär det fortsatta våldet återigen att detta är långtifrån säkert. Vi, Europeiska unionen - och än mer folken i Mellanöstern - har inte råd att missa den möjlighet till fred som har skapats av färdplanen, hur liten den än må vara. 
Nu är det viktigare än någonsin att färdplanen genomförs utan att bli tagen som gisslan av extremister som inte önskar fred. Trots våldet i förra veckan hoppas jag att palestinier och israeler, med stöd från det internationella samfundet, kommer att kunna skapa tillräckligt mycket förtroende för att gå vidare.
Vi måste också fundera på hur vi i Europeiska unionen kan bidra till detta. Jag kan se flera områden där Europeiska unionen och, i synnerhet, kommissionen skulle kunna lämna användbara bidrag:
För det första bör vi fortsätta att stödja institutionsbyggande och reformer på den palestinska sidan, som vi redan har gjort med framgång i det förflutna. För det andra bör vi bidra till övervakningen av färdplanen och utöva tryck på arabstaterna att hjälpa till genom att upphöra att finansiera extremistgrupper och stänga dessa gruppers kontor. Vi bör även utöva tryck på Israel att moderera sina reaktioner på de obeskrivligt ohyggliga självmordsbombningarna som har fördömts av många arabiska ledare.
Vi kommer att fortsätta med vårt konkreta stöd för reformprocessen och kommer även att bistå den nya palestinska regeringen med att uppnå sina ambitiösa mål. Under 2003 kommer gemenskapen att bidra med ett stödpaket på 132 miljoner euro för en institutionell reform och för att svara på den försämrade ekonomiska och humanitära situationen. Men det är tydligt att reformen måste gå längre även på andra områden. Ett som jag särskilt har ansatt palestinska tjänstemän med, till och med den här veckan, är rättsväsendet. Vi önskar även att val skall hållas vid slutet av färdplanens första fas.
Kommissionen har arbetat mycket med den palestinska myndigheten, i synnerhet med finansministern, Salam Fayyad, vilket, och det gläder mig att säga, har lett till en framgångsrik reformprocess. Detta är inte på något vis avslutat och vi fortsätter därför att arbeta ingående med den palestinska myndigheten om reform som villkor för vårt stöd under detta år. Minister Fayyad har bekräftat att han med vårt senaste stöd har lyckats konsolidera den offentliga sektorns intäkter, och det finns nu mycket större insyn i budgeten med månatliga rapporter om budgetgenomförandet, till och med på Internet.
Reformerna har, tillsammans med externt ekonomiskt bistånd, gjort det möjligt för honom att öka utgifterna i Gaza och på Västbanken sedan början av året genom att täcka innestående fordringar och löneutbetalningar. Att höja den totala efterfrågan var, enligt hans mening, det viktigaste bidraget som var möjligt i detta skede för att lindra de allvarliga begränsningarna för den palestinska ekonomin. Lättade begränsningar i rörelsefriheten, inklusive till Jordanien och Egypten, skulle vara till stor hjälp för att blåsa nytt liv i den ekonomiska aktiviteten, som ett möjligt nästa steg.
Det behövs fler framsteg. Nästa vecka kommer den gemensamma kommittén för Europeiska unionen och Palestina att diskutera alla dessa frågor. Vi kommer även att utforska sätt och medel för att utnyttja interimsavtalet om associering bättre.
Som medlem av kvartetten måste Europeiska unionen undersöka övervakningsmekanismen. Alla deltagare i kvartetten bör kunna bidra. Kommissionen är förvisso beredd att stödja detta viktiga arbete med våra erfarenheter av reform och institutionsbyggande, men även från de ekonomiska och humanitära områdena.
Det finns ett annat område där vi inom Europeiska unionen behöver intensifiera våra ansträngningar: kravet i färdplanen att alla arabstater skall avbryta offentlig och privat finansiering av grupper som är inblandade i våld och terror. Vi diskuterade detta vid Europa-Medelhavsmötet på Kreta. Vi uppmuntrade arabstater att kanalisera biståndsmedel genom det enda kontot för finansministeriet i den palestinska myndigheten. Men vi bör använda vårt partnerskap med arabländer för att ta itu med denna ytterst viktiga fråga.
Det finns emellertid frågor kring färdplanen som vi snarast måste ta itu med tillsammans med Förenta staterna: till exempel, de snabbt växande bosättningarna och den så kallade säkerhetsmuren som naggar på Västbanken. Båda undergräver den tänkta tvåstatslösningen.
Den förvärrade humanitära situationen som försvåras ytterligare av restriktioner för humanitära insatser är lika bekymmersam. Dessa nya åtgärder har en negativ inverkan på internationella givares arbete och kommer att göra det allt svårare, om inte rentav omöjligt, att genomföra insatser för humanitär hjälp och utveckling.
Vi välkomnar, emellertid, förtroendeskapande åtgärder på den israeliska sidan som till exempel att så kallade illegala bosättningar tas bort, utegångsförbud hävs, fångar släpps fria och att fler arbetstillstånd görs tillgängliga för palestinier. Fler proaktiva åtgärder skulle bidra till att vinna befolkningens hjärtan och sinnen och minska dragningskraften och inflytandet för de som motsätter sig fred med sådan förbittring.
Som jag sade tidigare är vi villiga att hjälpa, men det är de israeliska och palestinska parterna som måste ta det första steget. Utan politisk vilja och engagemang från deras sida kommer ingenting att förändras och dödandet att fortsätta.
Låt mig bara säga ytterligare några ord för att följa upp vad den höge representanten sade om Iran och vårt förhållande till Iran. Jag hälsar, som ni herr talman, en delegation från Irans parlament välkommen till åhörarläktaren här i dag. Jag har också kunnat glädja mig åt diskussioner med dem den här veckan och jag har faktiskt även diskuterat med dem i Teheran.
Under det senaste året och mer än så har vi gjort klart för våra samtalspartner i Iran att vi vill utveckla ett sofistikerat mångsidigt förhållande med dem. Ett förhållande som erkänner att Iran är en stor förislamisk civilisation, som erkänner Irans ofantliga geostrategiska betydelse i regionen och i världen, och som erkänner att utgången av debatten om demokrati i Iran är viktig inte bara för regionen utan för oss alla. Det är en uppriktig debatt och vi observerar den och lyssnar på den med betydande intresse.
Vi har, som kammaren känner till, inlett en rad diskussioner med Iran. Vi följer tre spår i diskussionerna: ett om mänskliga rättigheter, ett om politiska frågor som till exempel användning, framställning och spridning av massförstörelsevapen, och det tredje handlar om handel och samarbete.
Vi har haft två diskussionsrundor om de första två av dessa frågor, tre diskussionsrundor om de första två, och fyra diskussionsrundor om handel och samarbete. Rådet har hela tiden gjort fullständigt klart att framsteg i dessa diskussioner är sammanlänkade, att vi inte kan göra framsteg på ett område om det inte går att visa att vi gör framsteg på de andra.
Vi kan framhålla vissa framsteg. Vi kan tyvärr inte framhålla så stora framsteg till följd av dialogen om mänskliga rättigheter som vi skulle önska, även om vi välkomnar, till exempel, avtalet om att låta särskilda FN-rapportörer återvända till Iran. Det har gjorts betydande framsteg i agendan för handel och samarbete med mycket goda och grundliga diskussioner från båda sidor.
Jag måste säga att i politiska frågor och i synnerhet i den fråga som den höge representanten tog upp - kärnkraftsfrågor och insyn i Irans kärnkraftsprogram - har vi inte gjort så stora framsteg som vi skulle önska. Detta är inte en ny fråga för oss. Vid varje möte som jag har haft med en iransk befattningshavare - varje möte - har vi uppmanat Iran att underteckna tilläggsprotokollet till avtalet med Internationella atomenergiorganet. Detta framhölls av den höge representanten och mig när vi reste till Teheran omedelbart efter den 11 september. Jag framhöll det återigen under mitt mycket värdefulla besök i Teheran för inte så länge sedan.
Så detta är inte en fråga som Europeiska unionen först på sistone har börjat bekymra sig för. Det handlar inte om att vi skulle upprepa andra människors farhågor. Detta är viktiga frågor för oss och vi vill att något görs åt dem. Iran är en suverän nation och fattar sina egna beslut men jag hoppas att landet kommer att fatta beslut som gör det lättare för Iran att komma överens med Europa, att komma överens med resten av världen och för Europa att komma överens med Iran. Det är vad vi hoppas på men det måste vara en dubbelriktad process. I Iran måste man inse att vi menar dödligt allvar när vi talar om massförstörelsevapen, kanske inte lika dödligt som vapnen, men vi menar absolut allvar med vad vi vill se för resultat av det här.
(Applåder)

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! De båda parternas godtagande av färdplanen har följts av en enorm våldsvåg i regionen och detta är tyvärr ett relativt vanligt förekommande och känt fenomen. När situationen ser hoppfull ut uppenbarar sig alltid personer och beteenden som med extremistiska och radikala medel alltid är beredda att undergräva fredsansträngningarna. Nu är emellertid världssamfundet, Förenta nationerna och Europeiska unionen djupt involverade i händelseutvecklingen - och Europeiska unionens ledarroll får inte underskattas - samt Förenta staterna och Ryssland.
Det finns ett faktum som jag anser vara obestridligt, nämligen att offren sedan den andra intifadan kan räknas till över 2 700 på den palestinska sidan och nästan 800 på den israeliska. Det vill säga, alla förlorar på detta: israelerna förlorar sin säkerhet och palestinierna förlorar sina möjligheter till ekonomisk och politisk utveckling, kort sagt, möjligheten till välstånd för sitt folk.
Europeiska unionen lägger för närvarande särskild vikt vid att förstärka sina diplomatiska ansträngningar, för att - Solana tog upp det - freden skall bygga på tanken om två stater, den israeliska och den palestinska, som lever i fred och säkerhet.
När vi nu står i begrepp att rösta om ett viktigt resolutionsförlag om de transatlantiska förbindelserna, anser jag att det är på sin plats att vi ger uttryck för hur glädjande vi tycker att det är att Förenta staterna är beredda att, tillsammans med oss, anstränga sig för att komma vidare med färdplanen, och jag anser att de uttalanden som Förenta staternas president gjort efter de senaste vålds- och terroristdåden i den regionen, är en garanti för det.
Det är dags att gå vidare och att understödja de framgångar som redan har nåtts, att fortsätta arbeta på grundval av färdplanens tillämpning. Det är brådskande att inrätta uppföljningsmekanismen och att göra den operativ så snart som möjligt. Enligt min åsikt har såväl Förenta staterna som Europeiska unionen och Förenta nationerna tillräckliga resurser på området för att inleda denna viktiga uppgift, och vi européer måste arbeta fullständigt pragmatiskt och realistiskt med de här frågorna.
Vi bör följaktligen glädja oss över att världssamfundet i dag deltar mycket aktivt i fredsprocessen, och att världssamfundets deltagande nu betraktas som oumbärligt av alla. Enligt min åsikt har vi européer dessutom två ofrånkomliga uppgifter framför oss: för det första måste vi ge allt vårt stöd till den palestinska premiärministern, Abu Mazen, och hjälpa honom att vinna det förtroende han behöver från det palestinska folket, Israel och världssamfundet. Därför, herr talman, anser jag att det är viktigt att parlamentets presidium bjuder in Abu Mazen, så att han kan dela med sig av sina intryck och åsikter till parlamentet. Resultaten från hans möte i går med 13 organisationer visar på att denna uppgift är brådskande.
Vi måste hjälpa Abu Mazen att övertyga den palestinska befolkningen och den regering som han leder, vars chef är - och det får vi inte glömma bort - president Arafat, befinner sig i ett historiskt läge. På tal om det vill jag ge uttryck för mitt missnöje med den isolering som president Arafat utsätts för, som enligt min åsikt inte är till nytta för någon.
Den andra uppgiften som tillkommer oss enligt min åsikt, och detta slog parlamentets delegation för förbindelserna med Israel fast, är att vi måste anstränga oss för att återvinna det israeliska samhällets förtroende, ett samhälle som lever i ett ständigt skräcktillstånd inför terroristattackerna. När det gäller frågan om terrorismen anser jag att parlamentet har uttryckt sig tydligt och kraftfullt, och det måste vi göra även i fortsättningen. Inga terroristhandlingar är berättigade, vi får inte göra någon åtskillnad mellan terroristerna eller deras offer.
Herr talman! Jag vill inte avsluta mitt inlägg utan att välkomna kollegerna från Irans parlament och jag vill säga att jag instämmer i vad den höge representanten har sagt till Iran, särskilt den uppmaning han riktade till de iranska myndigheterna. Iran är verkligen ett storslaget land, och parlamentet bör - vilket vi alla hoppas och önskar - förstärka sina vänskapsband med Iran.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Offentliggörandet av färdplanen den 30 april i år öppnar en ny möjlighet för att försöka övervinna en konflikt som redan har gett upphov till sju krig på 50 år.
Låt mig säga at jag anser att det är nödvändigt att göra åtskillnad mellan färdplanen, som är en vägledning, och att gå framåt. Jag hänvisar till en dikt, som den höge representanten säkert väl känner till, av en stor poet, Antonio Machado, som sade att ?man banar sig väg medan man går?. Färdplanen kan finnas på pappret, men vad vi måste göra är just att börja gå en gemensam väg med ett mål som för första gången erkänns av hela kvartetten och inte bara av några länder. Världssamfundet anser att det måste finnas ett fast och slutligt fredsavtal som bygger på existensen av två demokratiska och suveräna stater, som lever tillsammans i fred innanför säkra och erkända gränser, och vi kanske till och med måste godta att det för närvarande kan vara bättre med en skilsmässa än en samlevnad.
Jag vill även betona att detta uppnås genom att vi vandrar tillsammans, och inte genom att lägga in veton. Och precis som jag i förra debatten kritiserade Israels premiärminister Sharon för att han inte tog emot den höge representanten när han besökte Mellanöstern, anser jag också att det är nödvändigt att be den kommande rådsordföranden, Italiens premiärminister, att han inte bara besöker Israel när han reser till Mellanöstern, utan även den palestinska myndigheten. Vår styrka ligger just i att kunna tala med alla.
Jag anser att det också är nödvändigt att betona faktorer som kan bidra till att färdplanen, att den gemensamma vägen går framåt. Den palestinska myndigheten har till exempel vidtagit åtgärder: reformen av skatteministeriet, inrättandet av posten som premiärminister och stöd till det lagstiftande rådet. Vi bör inte bara tala om kvartetten, utan även om de regeringar, som till exempel Egyptens regering, som gör mycket stora ansträngningar för att bidra till att processen utvecklas och som framför allt, tillsammans med de palestinska milisorganisationerna, försöker få stopp på stridigheterna, och jag anser att mötet med kvartetten den 22 juni i Amman är ett viktigt steg som vi bör stödja.
Det är självklart att Hamas måste upphöra med bruk av godtyckligt våld och vi måste vädja till dem att göra det. Om saker och ting inte förändras måste vi föreslå att denna organisation tas med i förteckningen över terroristorganisationer. Vi måste likaså begära att Israels regering, som har den största politiska, moraliska och militära makten, uppfyller sina förpliktelser enligt färdplanen, att landet drar sig tillbaka från de olagliga bosättningarna på de ockuperade territorierna och att de upphör med den strategi som går ut på selektiva mord.
När det gäller de steg som måste tas anser jag att vi måste uppmuntra till uthållighet och att vi även - och i det här sammanhanget vill jag påminna om att kommissionsledamot Günter Verheugen just besökte Israel - måste förklara för våra israeliska vänner att vi är beredda att intensifiera våra förbindelser på alla nivåer, i den mån som de vill göra det, och att de behandlar oss som sig bör, framför allt med tanke på den politiska vilja som vi har visat.
När det gäller den här processen kan man bara be om uthållighet för att söka efter möjligheter till att hjälpa dessa två folk att vandra tillsammans, samt en stor portion tålamod. Och i det sammanhanget, nu när ambassadör Moratinos står i begrepp att slutföra sitt uppdrag, vill jag att det skall noteras i sammanträdesprotokollet att min grupp, och hela parlamentet hoppas jag, tackar Moratinos för hans outtröttliga arbete under alla dessa år.
Herr talman! Avslutningsvis vill jag kort ta upp två frågor som även den höge representanten och kommissionsledamoten nämnde.
För det första vill jag ta upp våra förbindelser med Iran. Jag kan bara säga att den socialistiska gruppen stöder tankarna om att intensifiera förbindelserna, att vi inleder en ny etapp av viktiga förbindelser på det ekonomiska och även på det politiska området med ett ungt och samtidigt mycket gammalt land, ett dynamiskt och vibrerande land, som också vill öppna sitt samhälle, vilket vi kan se just nu med vad som sker med studenterna. Vi har alla erfarenheter av hur viktiga studentuppror och studentdemonstrationer är; de är alltid ett förtecken på vad som kan komma att ske i samhället och jag anser att det är viktigt att bidra till att Iran finner sin egen väg. Därför, förutom att begära att Iran undertecknar Internationella atomenergibyråns tilläggsprotokoll, anser jag att vi även kan bidra till att öka stabiliteten i regionen, eftersom det måste sägas att den här regionen behöver stabilitet. Vad den inte behöver är nya konflikthärdar; från Afghanistan till Medelhavskusten har antalet konflikthärdar ökat kraftigt. Vad som måste göras här är just att släcka upproren och inte generera nya, och Iran kan spela en mycket viktig roll i det här sammanhanget.
Slutligen en mycket kort kommentar om operation Artemis. Vi européer har ett historiskt ansvar gentemot Afrika och det steg som Europeiska unionen har tagit i Kongo är positivt. Vi får inte glömma att det finns en massa konflikter. Vi har till exempel Liberia, som även befinner sig i en situation av inbördeskrig. Jag anser att parlamentet med alla medel bör stödja att Europeiska unionen tar ett steg. Att unionen har tagit det för första gången, utan hjälp från någon, visar att den har kapacitet att återställa situationen på en kontinent som vi har en enorm historisk skuld till.
(Applåder)

Van den Bos (ELDR).
Herr talman! Om Hamas kan fortsätta att blockera färdplanen med våld så kommer det aldrig att bli fred. Terrororganisationen förkastar tvåstatskonceptet och vill göra Israel till en islamistisk stat. Våldsspiralen upphör aldrig om Israel hela tiden låter sig provoceras av attentaten. Utomrättsliga mord av ledare är naturligtvis meningslösa om dessa helt enkelt ersätts igen. En internationell styrka måste upprättas så snart som möjligt, exempelvis efter ett vapenstilleståndsavtal, men om så inte sker så får det lov att gå utan. Då måste Hamas elimineras av internationella trupper, om möjligt med Natos hjälp, alltså med européer och amerikaner. Samtidigt måste Hamas ekonomiska band skäras av. Israel och palestinierna är mer än trötta på våldet. Under internationell press kommer äntligen en lösning så småningom i sikte. Därför måste vägen spärras för alla som föredrar fler blodbad framför fred. Deras färdplan leder till helvetet.
(Applåder)

Morgantini (GUE/NGL).
Herr talman! Utan tvekan är färdplanen ett hoppfullt tecken som vi måste hålla oss till utan att därför förlora vår klarsynthet när det gäller att bedöma den politiska utvecklingen och de händelser som dagligen inträffar i Palestina och Israel. Utan tvekan har det sega och passionerade arbete som Europeiska unionen i dess helhet och det särskilda sändebudet Moratinos utfört spelat en viktig roll när det har gällt att utarbeta planen och att stödja den palestinska myndighetens arbete med den reformprocess som anges i färdplanen, som - det känner vi väl till - inte löser alla problem, men som icke desto mindre är viktig. Även Egypten har för övrigt spelat en viktig roll. Men det är viktigt att hela kvartetten ställer upp i och garanterar förhandlingarna. Att överlämna frågan till Förenta staterna är alltför riskabelt och dessutom ett misstag. Samtidigt är det nödvändigt att stödja alla faser i förhandlingarna utan att åter begå samma misstag som man gjorde i samband med Osloöverenskommelsen, när man efter de prestigefyllda handskakningarna lämnade de båda parterna ensamma med en så sned maktfördelning. Följaktligen fick inte freden, utan våldet och tvånget, råda.
Vi är alla, dessvärre med stöd från och underkastelse av vissa europeiska ledare, medvetna om den amerikanska administrationens dominerande roll, liksom den israeliska regeringens tendens att underskatta Europa, Ryssland och FN som samtalspartner, eftersom de - helt felaktigt - betraktas som partiska när det gäller palestinierna. Detta är helt fel, för det handlar inte om partiskhet utan om att vägra göra avkall på rätt och rättvisa. I själva verket är den internationella rätten inte bindande för något av dessa båda länder. Men om det skulle vara på det viset, om den internationella rätten skulle respekteras, så skulle konflikten mellan Palestina och Israel för länge sedan ha lösts, åtminstone sedan 1988 i Algeriet, när PLO valde att samexistera med staten Israel och att få en egen stat inom de områden som ockuperades 1977. Bristen på balans och symmetri när det gäller villkoren för palestinier och israeler, mellan ockuperade och ockupanter, är inte så enkel att lösa. Det är i själva verket nödvändigt att påminna om att den som ockuperar är den israeliska armén. Det är inte den palestinska myndigheten som bygger bosättningar eller som håller palestinier fångna. De fullständigt avskyvärda terrorhandlingar som begåtts mot civilbefolkningen har begåtts av palestinska extremister, inte av en väpnad armé. Men detta innebär inte att jag frikänner den palestinska myndigheten från felaktigheter eller underlåtenheter som skadat möjligheterna att nå en rättvis fred.
Färdplanen, som en möjlighet till fred för båda folken, är än en gång en utmaning och ett hopp, men om vi verkligen vill se att palestinier och israeler lever samman i fred och säkerhet måste vi be den palestinska myndigheten att verkligen undersöka alla vägar för att stoppa terrorhandlingarna - och Abu Mazen, med stöd från president Arafat, har klart tagit ställning för en dialog när det gäller att stoppa våldet för att undvika att hamna i ett inbördeskrig - men vi måste också vara tydliga i våra krav på att Ariel Sharon skall respektera de första faserna i färdplanen och se till att de riktade morden upphör, mord som verkar utföras enbart för att provocera fram terroristattacker. Sharon har sagt att man inte kan kontrollera tre och en halv miljon palestinier med en militär ockupation. Låt oss alltså gå från ord till handling, som Gedeon Levi säger, kommentator i Ha'aretz: bort med vägspärrar, svält och husrivningar. Låt de sjuka och de gravida kvinnorna komma till sjukhus. Låt inte barnen se sina föräldrar misshandlade eller förnedrade i nattens mörker. Detta skulle kunna få fart på fredsprocessen. 
Sedan finns det en skamfläck som även kommissionsledamot Patten talade om: muren, skiljemuren, apartheid-muren, muren kring det ockuperade området. Åtta meter hög och 364 kilometer lång, med taggtråd och elektronisk övervakning. Muren innebär en annektering av territoriet. Trettio brunnar har konfiskerats, femton palestinska byar har stängts ute från den odlingsbara marken. Sharon har gett order om att man även skall arbeta på natten med att uppföra muren. Och det räcker inte med 374 kilometer, även floden Jordans stränder skall stängas inne.
Vi måste utnyttja de påtryckningsmedel som står till vårt förfogande för att se till att det skapas två folk och två stater. Vi stöder kravet från Kofi Annan, som fått stöd av den franske utrikesministern, att man skickar en internationell fredsbevarande styrka för att förhindra att fler palestinier och israeler dör. Det är verkligen hög tid!

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman, mina damer och herrar, herr Solana, herr Patten! För ett par veckor sedan var jag i Israel för första gången med parlamentets officiella delegation för att diskutera förbindelsen mellan Europa och Israel. Det var tre år sedan en delegation var på besök sist. Bland annat vårt besök vid Knesset var mycket lärorikt och förhoppningen uttalades om att i framtiden underhålla bättre förbindelser. Naturligtvis var färdplanen samtalsämnet. Medan vi var där utfördes också terrorattentat i Jerusalem som vi fördömde i hårda ordalag, men färdplanen förblev intakt och till slut ställde sig även premiärminister Sharon bakom den här planen. Trots detta fortsätter han att förvärra situationen genom militärens mordiska agerande i de ockuperade områdena. Det är något grundläggande som saknas i flerstegsplanen. Det är en process som behöver extern vägledning, för misstron är djupt rotad på båda sidor. Förslaget om en internationell fredsmakt är därför ett nödvändigt tillägg i flerstegsplanen. I det sammanhanget är färgen på hjälmarna av mindre betydelse. Här finns en uppgift för unionen, för vi har ett historiskt ansvar i det här området som ligger så nära unionen. Unionen måste kräva en mer framträdande roll i kvartetten, och jag hoppas att detta kommer att ske under det italienska ordförandeskapet. Samarbetet med Förenta staterna kommer att vara viktigt för den vidare utvecklingen av de transatlantiska förbindelserna. Om unionen är enad kan vi spela en nyckelroll. Av historiska och humanitära anledningar är vi skyldiga oss själva att bringa fred till det här området.
(Applåder)

Collins (UEN).
Herr talman! Det är mycket svårt att tro att 65 människor har dödats i en fasaväckande eskalering av våld i regionen sedan de historiska mötena i Aqaba den 4 juni 2003. Detta våld inkluderar en palestinsk självmordsbombning på en buss i Jerusalem och ett antal israeliska attacker på Hamasmedlemmar i tätbefolkade civila områden.
Alla rättsinnade människor stöder färdplanen för fred för den kommer att säkerställa skapandet av en geografiskt sammanhängande framtida palestinsk stat. Färdplanen kräver även att bosättningar skapade efter mars 2001 omedelbart skall rivas.
De israeliska myndigheterna måste försöka visa återhållsamhet i sina reaktioner på dessa ohyggliga attacker och de palestinska ledarna måste också gå vidare med sina ansträngningar för att få ett slut på sådana illdåd. Vi måste alla arbeta för att uppmuntra Hamas att gå tillbaka till förhandlingarna om vapenvila med den palestinske premiärministern, Mahmoud Abbas. Det är av avgörande betydelse att parterna går vidare med genomförandet av den färdplan som utarbetats av världssamfundet, och att båda sidor uppfyller sina förpliktelser enligt denna plan. Ett omedelbart genomförande av färdplanen är avgörande för att skapa en drivkraft för en fredsuppgörelse i regionen. Men det brutala våldet under de senaste fjorton dagarna, och under de senaste 33 månaderna av intifada, har fördjupat fientligheten och intensifierat den emotionella avskyn. Men vi måste till varje pris försöka återuppliva förbindelserna mellan palestinierna och israelerna, och Europeiska unionen måste spela en central och väsentlig roll i denna process.
Jag är medveten om de svårigheter som kvarstår när det gäller frågorna om flyktingar och bosättningar men jag uppmanar ledare från båda sidor att vara ståndaktiga i sitt stöd för färdplanen. Om denna process skall bli framgångsrik måste vi till varje pris nå framsteg på de politiska, ekonomiska och säkerhetsmässiga områdena.
Till sist, när det gäller de kommentarer som kommissionsledamot Patten och den höge representanten Solana gjort med anledning av den iranska delegationens besök vill jag säga att det gläder även mig att denna delegation är här den här veckan, och jag är mycket glad över de kommentarer som både Solana och kommissionsledamot Patten har gjort här i dag. Dagordningen för de samtal som för närvarande pågår är, som kommissionsledamot Patten sade, en mycket viktig europeisk agenda som måste åtgärdas innan vi kan göra framsteg.

Coûteaux (EDD).
Herr talman! Barón Crespo fick en minut och fyrtio sekunder längre talartid än vad som ursprungligen var fastställt. Jag hoppas att ni kommer att göra på samma sätt med samtliga talare, inklusive de som i likhet med mig - och jag är inte den ende - tyckte att Solanas presentation alldeles nyss var bedrövlig.
Låt oss så komma till den regionala regelbok som kallas ?färdplanen?. Även om det inte förvånar oss att den på tusentals olika sätt rivits sönder de senaste dagarna, vill vi ändå påminna om att orsaken till detta är mycket enkel. Den är enkel: för oss som tror på suveräniteten är det omöjligt att föreställa sig en fred som inte bygger på suveränitet och frihet mellan nationer i jämvikt. Utan jämvikt mellan nationer ingen fred. Hela Förenta staternas politik går emellertid ut på att förstärka obalanserna. Obalanser på global nivå förstås, eftersom denna supermakt hädanefter inte känner någon begränsning, men även regionala obalanser, vilket förstås är det allvarligaste med tanke på den fråga vi har på dagordningen.
Förenta staternas hela politik går nämligen ut på att förstöra varje arabisk maktfaktor där den dyker upp. Det var troligen det huvudsakliga skälet till att man så envist angrep Irak, eftersom man inte vill se någon modern och utvecklad arabisk stormakt. Förenta staternas politik går även ut på att stödja extremister på båda sidor, israeliska extremister såväl som palestinska extremister, ibland med rent machiavelliska metoder som är ruggiga när man vågar skärskåda dem.
Och vid sidan av detta har vi så denna europeiska politik - eller borde vi åtminstone ha denna europeiska politik, om det fanns något Europa - som för övrigt sammanfaller med Frankrikes politik och som består i att göra precis tvärtom, det vill säga stödja de moderata grupperna på båda sidor, både på den israeliska och den palestinska sidan. Detta är som jag sade Frankrikes politik och jag hoppas att Europa kommer att inse att detta är den förnuftiga vägen, om man någon gång kommer på idén att skaffa sig något som helst inflytande över utvecklingen i vår stackars värld.

Pannella (NI).
Herr talman, herr höge representant, herr kommissionär, ärade kolleger! Det finns en ideologi - rätta mig om jag har fel - som förenar oss alla, eller er alla: målet - från Camp David till Oslo och till färdplanen - vilket är det? Det att man på ett område som är mindre än Normandie eller Belgien, vilket säger det mesta - jag tänker naturligtvis på antalet kvadratkilometer, fattas bara att jag skulle anspela på något annat - skall upprätta två stater, två självständiga stater, det skall vi ha klart för oss, inte en amerikansk och en rysk! Herr höge representant! Den strukturella utrikespolitik som vi bedriver där är raka motsatsen till den som vi sedan femtio år har strävat efter att förverkliga en dag - men för guds skull, detta är något som ni inte ens skulle drömma om, eftersom ni alla är kloka människor, medan jag är en aning korkad, i den meningen att jag fortfarande väntar på att detta skall ske - att man skall kunna vara medborgare i Europeiska unionen utan att betala skatt för att man är medborgare i Italien eller Frankrike eller England. Men nej, ert problem är staterna! Vi måste lösa problemen med stater, genom att skapa en ny stat, staten Palestina. Det spelar ingen roll att det redan finns en annan, staten Jordanien, som redan är en palestinsk stat, fast större, starkare och mer demokratisk än vad er palestinska stat skulle kunna bli. Er, alltså! Sedan har vi problemet Libanon, men också i det sammanhanget pratar ni bara om stater och det spelar ingen roll om man döljer Syrien och allt annat avskyvärt som finns i det området, i detta Medelhavets Schweiz.
Höge representant, kommissionsledamot Patten! Jag vet att problemet också finns här, i vårt parlament. Vi måste kämpa tillsammans med antifascister och antikommunister, med Altiero Spinelli, Rossi, Schuman, alla de som har skapat Europa, inte som ett geografiskt faktum, utan som en plats för rätt, för Torah, för litteraturen, demokratin, mot de nationella byråkratierna, otillräckliga kärl för frihet, befrielse och välstånd. Och nu anstränger ni er för att införa den vackert klingande färdplanen! Jag var i Jerusalem med våra kolleger och jag sade ?Färdplanen? En dag, en vecka, en månad? Två palestinska stater? En massa utrikesministrar, en massa tjuvaktiga och korrumperade ministrar?? Tja, tjuvar och korrumperade på samma sätt som många franska, italienska, tyska, engelska och amerikanska ministrar. Men där är korruptionen något annat, det är en korruption av köttet, av friheten och rätten. Det är inget vi föreslår, inget vi strävar efter.
Vill den höge representanten äntligen ha godheten att berätta om vår europeiska armé som äntligen har satts in i Kongo. Äntligen! Och vem skall leda den? Focards arvingar! Jag upprepar: Focards arvingar! Vi överlåter skyddet av freden på den platsen till dem som i samband med avkolonialiseringen utförde vidriga massakrer, värre än dem som skedde under själva kolonialismen.
Lycka till, herr talman! Lycka till, ärade kolleger! Herr höge representant och kommissionsledamot, lycka till! Det kommer att behövas. Jag kräver för egen del, för israeler och palestinier rätten att ha ett annat medborgarskap som inte är era eller våra fängelser. Vi vill vara fria att välja rätten och friheten!

Laschet (PPE-DE).
Herr talman, kära kolleger! Jag kommer från Rheinland och jag saknar den italienske kollegans emfas, men jag vill ändå med lika stort intresse göra några påpekanden om de tal som den höge representanten och kommissionsledamot Patten hållit. Färdplanen som metod är i sig en metod som Europeiska unionen tillämpar överallt i världen. Så har vi utformat vår utvidgning: man sätter upp ett mål och stöder sedan stegen på denna väg mot en utvidgning, både ekonomiskt och politiskt. Jag beklagar att denna gamla europeiska princip tidigare tycktes ha fallit glömska eller blivit misstänkliggjord, när man hade intrycket att oavsett hur mycket terror, hur mycket intifada, hur mycket våld som förekom så uppträder vi européer som om ingenting hade hänt, vi betalar och vårdar kontakterna med president Arafat.
Det är bra att vi ändrat på det. Det är bra att kommissionär Patten åter har omvandlat budgetstödet till ett projektstöd, att han i dag medverkar i reformen av den palestinska autonoma myndigheten, att vi har nära kontakt med den palestinske finansministern och att vi säger ?ja? till premiärminister Abbas, att vi stöder honom och att vi kanske inte träffar Arafat så ofta och så högljutt. Man måste inte isolera honom, men man måste klargöra på vilken sida de europeiska sympatierna ligger. Det har vi kanske gjort aningen för sent.
För det andra, de högre krav som vi nu ställer på oss själva bör vi också ställa på grannländerna. Efter att Irak inte längre har Saddam Hussein som diktator, och förhoppningsvis är på väg mot mer demokratiska strukturer, måste vi sända ett tydligt budskap till Syrien och Iran: Om ni vill ha kontakter med Europeiska unionen, då måste ni också säga ?ja? till färdplanen, då måste ni medverka i denna process. Vi har under de senaste dagarna mycket klart sagt detta till de iranska kollegerna. Det går inte att ha goda förbindelser med Europeiska unionen och samtidigt stödja Hizbollah. Det går inte att ha en nära vänskap med Europeiska unionen och underhålla terroristorganisationernas kontor och ha kontakter med dem. Därför är jag tacksam mot kommissionsledamot Patten och även mot den höge representanten för att de har sagt detta också med denna klarhet inför Europaparlamentets plenum. Om Iran är villigt - även i detta för landet självt så svåra läge, även i förhållande till Förenta staterna - att förbättra sitt förhållande till Europeiska unionen, då skulle landet göra det genom att säga ?ja? till färdplanen, genom att säga ?ja? till en palestinsk stat 2005, men också genom att säga ?ja? till staten Israels rätt till existens, för en sådan utsaga saknas fram till denna dag från en stor del av de arabiska staterna, som gärna vill vara Europeiska unionens partner. Det skulle också stärka fredsprocessen i Mellanöstern, om man skulle ge oss sådana klara signaler.
Därför är budskapet till oss som Europaparlament: trots alla bakslag, trots allt våld blir vi mer anspråksfulla, både gentemot oss själva och gentemot Israels och Palestinas grannländer, och det inkluderar båda sidor. Det inkluderar också premiärminister Sharon. Till honom måste det klart sägas att färdplanen inte kan bli föremål för förhandlingar. Det är den grundval som vi föreställer oss som ett koncept för Mellanöstern. Bosättningarna måste utrymmas. Även här finns klara krav till alla som deltar i denna process.
Denna tydlighet inom den europeiska politiken har enligt min uppfattning till viss del saknats under de senaste två till tre åren. Vi har nu möjlighet att återvända dit tillsammans med Förenta staterna, Ryssland och FN. Jag tror att det kan ge vind i seglen till processen på väg mot fred.
(Applåder)

Hume (PSE).
Herr talman! Valet av tidpunkt för denna diskussion är mycket viktigt med tanke på det faktum att vår generation genomlever den största revolutionen i historien - telekommunikationer, teknik och transport - vilket har lett till att världen har blivit mycket mindre. Av precis den anledningen har inflytelserika länder som Förenta staterna, eller många andra länder, eller Europeiska unionen, en starkare position för att forma världen just därför att den har blivit mindre. Därför bör det primära målet för det nya århundradet vara att vi använder det inflytandet för att se till att det inte blir några fler krig eller konflikter. Detta innebär i praktiken att vi skickar vår filosofi av fred och försoning till konfliktområdena. Det bästa exemplet i världshistorien på konfliktlösning är naturligtvis Europeiska unionen. Detta är något som nästan aldrig nämns och jag tror att man ibland glömmer bort det. 
Den första hälften av det århundrade vi just har lämnat bakom oss var det värsta i världshistorien: två världskrig, 50 miljoner människor slaktade. Vem hade kunnat förutsäga att samma folk i slutet av det århundradet skulle ha samlats i Europeiska unionen? Därför är de principer som ligger till grund för Europeiska unionen principer som bör sändas till varje konfliktområde - jag vet det för Europeiska unionens tre principer är de tre principer som skapade fred på mina egna gator i Nordirland: respekt för olikheter, ingen seger och skapandet av lämpliga institutioner. Sedan kan vi arbeta tillsammans i vårt gemensamma intresse och bryta ned skiljemurarna från det förflutna genom dessa institutioner.
Jag skulle önska att Europeiska unionens filosofi sänds ut till alla konfliktområden i världen och av den anledningen bör Europeiska unionen ha en kommissionsledamot för fred och försoning, med stöd av ett omfattande generaldirektorat, som kunde skicka en grupp som skapar dialog istället för att skicka soldater till konfliktområdena. Det första budskapet till Mellanöstern skulle naturligtvis vara att på förhand få dem att komma överens om att det är människor som är splittrade där, inte territorium, för utan territorium är till och med Mellanöstern bara en djungel, och när människor är splittrade bör de gå med på att de aldrig kan lösa sina problem genom någon form av våld. De kan bara göra det genom att sätta sig ned för att komma fram till en sådan överenskommelse. Jag anser att Europeiska unionen nu har ett viktigt tillfälle att leda genom exempel, att ge världen ledarskap och skapa en värld med varaktig fred.
(Applåder)

Ries (ELDR).
Herr talman! Det hände den 4 juni i Aqaba. Ariel Sharon och Mahmoud Abbas talade om fred, gav löften och slog in på den väg som ritats upp av kvartetten, förvisso en besvärlig väg, men det finns ingen annan. Förvånande uttalanden gjordes. Den förste palestiniern tog upp den palestinska terrorismen, inte den väpnade kampen, inte aktivismen, nej, terrorismen och det judiska folkets lidande. Den första israelen uttalade å sin sida en tydlig önskan om samexistens mellan två fredliga stater som lever sida vid sida, för att få ett slut på det palestinska folkets lidanden, och gick därmed emot en del av sin rådgivarkrets.
Europa och Förenta staterna måste i dag använda allt sitt inflytande för att detta sköra fönster av möjligheter, som öppnades på glänt för två veckor sedan, inte än en gång skall slås igen med grymt svikna förhoppningar till följd. Redan har femtio människor dödats sedan toppmötet, på båda sidor. Det senaste offret var en liten flicka på sju år som dödades i går kväll av våldet mellan män. Noam var israeliska, men det är inte det viktiga. Ett barn som dör innebär att en liten del av oss alla släcks ut. Så vad kan man säga med några få ord, mer än att Europa med all sin kraft måste stödja dessa båda mäns ansträngningar och vägra acceptera att extremister på båda sidor fortsätter att sticka freden i brand, så att Aqaba inte blir ett nytt Taba.

Vachetta (GUE/NGL).
Herr talman! Det kommer inte att finnas tillstymmelse till en början till fredsprocess för det palestinska och det israeliska folket så länge de politiska villkoren för en rättvis fred inte är uppfyllda. Det första av dessa villkor är trots allt att den israeliska armén omedelbart drar sig tillbaka från de ockuperade områdena. Men detta vill varken Sharon eller Bush. Det är bara att erkänna att de första försöken att tillämpa färdplanen är skrattretande. Vad betyder rivningen av några baracker som uppförts helt olagligt, jämfört med ett helt folks strävanden och legitima rätt till en egen stat? Det fortsatta uppförandet av skiljemuren, de fortsatta övergreppen, den fortsatta politiken med planerade mord på vissa personer säger en hel del om Sharons vilja att framhärda i sitt ödesdigra sätt att resonera. Det förstärker känslan av hopplöshet hos hela det palestinska folket, men folkets bestämda önskan är fortfarande att leva fritt i en egen stat och denna önskan måste vi stödja.
Europeiska unionen kan inte fortsätta att slå dövörat till för vad som nu händer i Mellanöstern. EU har politiska medel att agera. Detta är rådets sista chans att bestämma sig för att äntligen följa Europaparlamentets ståndpunkt att associeringsavtalet med Israel skall läggas på is till dess att landet dragit sig tillbaka från de ockuperade områdena. Det är dags för FN att äntligen kräva att Israels regering tillämpar de resolutioner som antagits.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr höge representant, herr kommissionär, bästa kolleger! Jag skulle vilja beröra tre frågor på en och en halv minut - detta blir alltså ett oerhört kort anförande.
Får jag i fråga om Israel och Palestina be er undersöka om man begär att ansträngningarna skall ske samtidigt. Jag konstaterar att stort tryck har utövats på palestinierna. Jag frågar mig om något tryck även har utövats på israelerna att lämna bosättningarna, för det skulle dämpa oron och vara en tydlig signal som tar vinden ur seglen för terroristerna.
Unionen måste också utöva tryck med hjälp av associeringsavtalet. Patten talade om en bättre användning av associeringsavtalet. Menar han då att man kommer att undersöka både bestämmelserna om mänskliga rättigheter och de ursprungliga bestämmelserna i det här avtalet? Dessa bestämmelser förhindrar ju att förmåner ges åt produkter som exporteras från Israels bosättningsområden på Gazaremsan och Västbanken?
Fredsprocessen är fortfarande bräcklig. Den har inte ens inletts och redan nu skjuts den i sank. Jag tror alltså att mer måste göras än vad som nu är fallet för att i praktiken uppnå goda resultat.
Vad Iran beträffar, efter så många diskussioner den här veckan skulle jag ändå vilja be om att inte låta handelsrelaterade och politiska intressen väga tyngre än mänskliga rättigheter. Ni talar om protokollet. Jag vill tillfoga den mänskliga rättighetsaspekten, för jag vill inte att fler iranska män och kvinnor som kämpar för frihet skall falla offer för blodiga våldsamheter medan vi för artiga samtal som egentligen är för döva öron.
Slutligen, om Ituri, herr högre representant. Det är alltid något, men jag är rädd för att det är för lite. Dessutom är det för sent, men jag stöder ändå era försök. I de hittills 50 000 dödas namn ber jag er att försöka göra mer. Det ni gör nu är inte tillräckligt för att skydda Ituri mot våldet och bara det kan rädda fredsprocessen i Kongo.

Turchi (UEN).
Först av allt vill jag tacka kommissionsledamoten och den höge representanten för deras närvaro i kammaren och för deras redogörelser. Låt mig inleda med ett par anmärkningar i anslutning till det jag har hört, även om det blir i all hast på grund av den mycket begränsade tid som står till vårt förfogande.
För det första, när det gäller vår europeiska politik så tror jag inte att den grundläggande, prioriterade punkten, startpunkten för den som har ett politiskt budskap är att rekonstruera den nationella palestinska myndigheten. Detta är viktigt, men det får inte betraktas som en absolut avgörande punkt, annars kommer vi att bli partiska. Vi måste sammanföra detta med övriga punkter, och det får inte anges av kommissionsledamoten som den viktigaste punkten. För det andra, jag tror inte - och här vänder jag mig till Barón Crespo - att det är israelerna som skall ta kontakt med oss, utan, eftersom det är vi som vill bli deras samtalspartner, så borde det vara vi som söker upp dem. För det tredje, jag tror inte - och här vänder jag mig till Morgantini - att det är vi som skall bestämma vilka rättigheterna är, när vi ser att rätten förtrampas av den som kastar bomber och dödar sjuåriga barn på andra sidan.
Det vi enligt min mening kan göra som europeisk union - och just nu är detta viktigt, framför allt nu när Abu Mazen och Ariel Sharon fortsätter att samtala, även om det förekommer reaktioner och motreaktioner från den ena eller andra sidan - är att legitimera Abu Mazens roll. Ju mer vi legitimerar honom, desto lättare kommer det att bli att skapa villkoren för en relativ fred.
Jag vill också utnyttja det faktum att en delegation från Iran är närvarande i kammaren för att rikta en uppmaning till Iran om att erkänna staten Israel, just på grund av Irans långa historia och roll i Medelhavsområdet. Gör det, eventuellt via Europeiska unionen, men gör det! Detta skulle vara viktigt och av grundläggande betydelse även när det gäller att erkänna de mänskliga rättigheterna, när det gäller den ekonomiska utvecklingen och därmed också den politiska utvecklingen i den egna staten. Detta skulle utan tvekan kunna bidra till att möjliggöra en verklig och hållbar fred i hela Mellanöstern.

Belder (EDD).
Herr talman! En våldsam förintelse av staten Israel. Det är vad den palestinska islamistiska terrororganisationen Hamas har för ögonen. Fredsansträngningarna i Mellanöstern bör koncentreras på att neutralisera fredsmotståndare som Hamas. Rådets beslut från i förrgår i Luxemburg innebär ett bra, om än väldigt sent, steg i rätt riktning. Europeiska unionen vill nu agera mot hela Hamasrörelsen, och inte bara dess så kallade militära gren.
Det är min hjärtliga förhoppning att medlemsstaterna tillsammans för en lika konsekvent politik gentemot en annan gruppering som undergräver freden i regionen, libanesiska Hizbollah. För detta ?Allahs parti? vill inte heller finna sig i den judiska statens existens.
Under sammanträdet i Luxemburg understryker rådet med rätta nödvändigheten av att staterna i Mellanöstern själva medverkar konstruktivt i kampen mot terrorism. Just den islamistiska republiken Iran, som Europeiska unionen för närvarande förhandlar med för fördjupade ekonomiska och politiska förbindelser, vägrar att medverka till detta.
Hur skall jag annars, herr talman, tolka de ord som yttrades av Irans före detta president Rafsanjani i fredags förra veckan? Med en tydlig anspelning på självmordsattentaten sade denna inflytelserika persiska politiker: ?För varje palestinier som kommer till himlen kommer 300 israeler till helvetet.?
Europeiska unionen måste fortsätta att kraftigt och konsekvent ta ställning mot denna religiösa legitimering och stimulans av terrorn. För att bevara den egna politiska trovärdigheten i och utanför unionen, och, framför allt, för freden i Mellanösterns skull.

Souchet (NI).
Herr talman! Knappt hade Förenta staterna tagit ett viktigt steg framåt genom att med president Bushs röst erkänna det oeftergivliga kravet på att palestinierna skall förfoga över en livskraftig stat och att amerikanerna måste engagera sig i Israel-Palestinafrågan och använda allt sitt inflytande för att färdplanen skall kunna genomföras, förrän den onda cirkeln av attentat och hämndaktioner började om på nytt, och hotar den återupptagna fredsprocessen som påbörjades i Aqaba.
Man måste beklaga det växande inflytande som de mest extrema palestinska rörelserna har fått i detta avseende. Det gäller särskilt Hamas. Det är fullständigt oacceptabelt att Hamas ifrågasätter staten Israels legitimitet. Men kanske borde man börja fråga sig om inte de många försöken att splittra palestinierna sinsemellan och vägran att klart och tydligt planera för att palestinierna skall få en oberoende stat värd namnet inte är de två huvudsakliga faktorer som i dag bereder vägen för Hamas, samtidigt som de försvagar den palestinska myndigheten som helhet? Ekonomisk klappjakt och lönnmord är troligen inte de mest effektiva metoderna för att minska stödet för extremisterna. De effektivaste metoderna är politiska. Den dag man erbjuder palestinierna ett trovärdigt löfte om att få förfoga över en egen stat, visserligen liten, men oberoende och med den territoriella enhet som krävs för att en fullödig stat skall kunna existera, och inte en pseudostat eller statsliknande struktur, då kommer Hamas stjärna slutgiltigt att blekna.
Det finns också ett redskap som vi inte borde avhända oss, eller låta bli att undersöka, och som skulle kunna spela en viktig roll för att underlätta en gradvis avspänning mellan de båda parterna och ett återupptagande av dialogen, nämligen fredsbevarande styrkor. Vi vet ju att det endera dagen, givetvis när så är lämpligt, kommer att visa sig nödvändigt att en tredje part av detta slag finns på plats. Om man från EU:s sida i detta skede vill göra något annat än fortsätta vara åskådare eller kommentator i denna fråga, är det denna typ av bidrag till fredssträvandena vi med fördel kan koncentrera oss på.
Jag tror mig förstå att ni, herr höge representant, inte samtycker till denna tanke, som lanserats av Frankrike, men som även tagits upp av FN:s generalsekreterare och andra. Om så verkligen är fallet beklagar jag det, för jag tror att det här finns en originell och användbar tankegång, som vi istället borde försöka förmå våra samarbetspartner att ställa sig bakom, om vi på allvar och inte bara med retoriska medel vill dra vårt strå till stacken så att fredsprocessen återupptas.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! För några veckor sedan såg vi offentliggörandet av Förenta staternas efterlängtade färdplan för fred i Mellanöstern, ett dokument som har fått fullt stöd av resten av världssamfundet, inklusive kvartetten bestående av Förenta staterna, EU, Ryssland och FN. Ingen bör underskatta betydelsen av detta initiativ, i en tid då en sällsynt möjlighet att gå vidare äntligen har dykt upp, trots det fruktansvärda våldet på båda sidor. 
Det önskvärda i en förhandlingslösning vinner allt större anslutning bland araber, medan premiärminister Sharon själv har talat om de skador på den israeliska ekonomin och det israeliska samhället som vållas av det fortsatta våldet och att ockupation och israeliskt styre över fyra miljoner palestinier i längden är omöjligt. Det tycks bara vara extremisterna som är rädda för fred. Vilka orsakerna till Mellanösternkonflikten än är finns det en tilltagande insikt bland araber att Israel är där för att stanna, medan judar över hela världen inser att Israels långsiktiga säkerhet gagnas bäst av ett erkännande av det palestinska folkets legitima strävanden att ha en egen stat till 2005.
President Bush var i början av sitt presidentskap förståeligt nog obenägen att låta sig involveras i detaljerna i förhandlingar som inte ledde någon vart och det var klokt av honom att avstå. Nu har han tagit rätt steg vid rätt tillfälle för att visa sitt personliga engagemang för en varaktig fred. För första gången på många år tycks en lösning vara i sikte. Den möjligheten får inte förspillas.
Färdplanen är uttrycklig på ett antal punkter, inte minst när det gäller ett omedelbart slut på våldet på båda sidor, en inledande frysning av bosättningar och deras avveckling på sikt, och en beredvillighet från den palestinska myndighetens sida att ta sitt historiska ansvar och hålla tillbaka de som är beredda att använda våld. Israel måste, för sin del, när man nu har accepterat färdplanen, ge premiärminister Abbas en chans att visa sitt engagemang för fredsprocessen. Om de palestinska myndigheterna griper de som fortsätter att attackera israeliska civila kommer det inte att finnas någon anledning att angripa palestinska civila områden med helikoptrar. Ingenting skulle vara värre än om denna process avstannar på grund av repressalieåtgärder av den israeliska regeringen, om den palestinska myndigheten nu på allvar är engagerad för fred. Det är glädjande att Israel i dag har gått med på att upphöra med operationerna för att spåra och döda ledande politiska gestalter i islamistiska grupper.
Jag välkomnar även det lägliga beslutet att ställa Hamas inför ett ultimatum att genomföra färdplanen eller utsättas för allvarliga ekonomiska konsekvenser som fattades av EU:s utrikesministrar i måndags. Deras militära gren har redan klassificerats som en terroristorganisation och deras föraktliga och tragiska politik att rekrytera självmordsbombare måste gång på gång fördömas av alla. Icke desto mindre gläder det mig att Hamas nu har inlett nya samtal om vapenvila med premiärminister Abbas. Jag instämmer med kommissionsledamot Patten i att den framtida palestinska staten måste vara geografiskt sammanhängande, livskraftig och inte full av israeliska bosättningar, medan det är uppenbart att rätten till återvändande måste hanteras med takt och känsla. Kanske skulle ett generöst paket med ekonomisk ersättning till de som har förlorat egendom vara det slutliga svaret. Även i frågan om östra Jerusalems slutliga status krävs det kreativt tänkande.
Jag vill tacka kommissionsledamot Patten personligen för hans fullständiga och transparenta samarbete med arbetsgruppen som granskar EU-medel till den palestinska myndigheten. Den har nu kommit igång med sitt arbete och kommer att lägga fram sin slutsats under nästa år. Det förtjänar även att noteras att kvartetten, till skillnad från Irak, är ett exempel på hur en gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik som bygger på enhällighet faktiskt kan fungera. Irak visade däremot att en politik där beslut tas med majoritetsbeslut är fullständigt orealistisk och bara leder till splittring och förbittring bland alla parter, och att en politik som vilar på gemenskapen skulle vara det i än högre grad. Under tiden finns det mycket arbete för EU att uträtta för att övertyga båda sidor i den arabisk-israeliska konflikten om att fred är det enda verkliga alternativet på lång sikt.

Menéndez del Valle (PSE).
Herr talman! Som föredragande för betänkandet om Mellanöstern beslutade jag för några månader sedan att koncentrera det på färdplanen. Det föreföll mig absurt att handla på något annat sätt, när nu färdplanen för närvarande är unionens ledande princip och när den palestinska myndigheten - även om jag inte vet hur många palestinier - stöder färdplanen och den process som föreskrivs i denna.
Jag är uppriktigt talat inte så säker på att Ariel Sharon är direkt entusiastisk för närvarande, varken när det gäller fredsprocessen eller färdplanen. Jag grundar mig på följande: när premiärministern lade fram färdplanen inför sitt parlament beskrev han den som ett nödvändigt ont och lyckades få ministärens röst efter att ha förklarat att de 14 reservationer eller ändringsförslag som har lagts fram till Washington, inte till kvartetten, inte är förhandlingsbara. Premiärministern nämnde aldrig den nödvändiga avvecklingen av bosättningarna, som är nyckeln för att nå en genomförbar palestinsk stat. Den 27 maj förklarade premiärminister Sharon dessutom för Knesset att bosättningarna inte kommer att diskuteras inom ramen för färdplanen, utan bilateralt mellan Jerusalem och Washington. Och israelisk TV informerade den 10 juni om att Washington hade accepterat denna begäran från Israel.
Mot bakgrund av dessa uppgifter, och i det fall de bekräftas, skulle jag vilja fråga den höge representanten om han anser, och detta gäller särskilt uppgiften om ett bilateralt avtal om bosättningarna mellan Jerusalem och Washington, att detta skulle innebära att färdplanen överträds. Jag vill också fråga den höge representanten om de 14 reservationerna eller ändringsförslagen från Israel enligt hans åsikt, och om de godtas, skulle kunna göra slut på fredsprocessen.

Sbarbati (ELDR).
Herr talman! Färdplanen är för oss en möjlighet till fred som skall fullföljas oavsett eventuella sympatier och antipatier. Planen kräver framför allt ett slut på sammanstötningar, terrorism, självmordsbombare, riktade mord. Den kräver att Israel drar sig tillbaka från de ockuperade territorierna, så att två folk kan leva tillsammans i fred inom säkra gränser, garanterade av demokratiska institutioner. Därför tror vi att det internationella samfundets roll är av avgörande betydelse för planen, men vi tror dessutom att Europeiska unionen borde spela en mer framträdande och avgörande roll i politiken i Mellanöstern, inte för att motarbeta Förenta staterna utan för att inte hela tiden föra en strutspolitik och för att kunna skapa en egen utrikespolitik. I själva verket är det detta som är konventets utmaning, den utmaning som vi ännu inte har tagit ställning till: utmaningen att skapa en politisk union, en europeisk union som på global nivå, på universell nivå, kan ta itu med de svåra nutidsfrågorna när det gäller demokrati, fred, frihet och utveckling för alla folk, oberoende av ras, hudfärg eller religion.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! För Iran utformades begreppet Europa för första gången, i kontrast med Asien, genom Herodotos' historieverk, då han skrev om persernas anfall på Europa, som var de dåvarande grekiska stadsstaterna. Jag anser nog att det är lite sent för hämnd, och hämnd utkrävdes ju faktiskt redan av Alexander den Store.
Jag är djupt oroad över Europeiska unionens politik mot Iran. Jag är djupt oroad över kombinationen av de två beslut som rådet fattade i måndags. Dels uttrycker man farhågor i fråga om tillämpningen av principen om icke-spridning av massförstörelsevapen, dels tillkännager man en allmän strategi som utmynnar i möjligheten att t.o.m. använda våld, om principen om icke-spridning av massförstörelsevapen kränks. Jag anser att vi leker med elden. Jag tror att vi motverkar de ansträngningar som görs av just de iranska studenter som nog de allra flesta av kollegerna känner varm sympati för, samtidigt som vi ger den konservativa regimen en förevändning för att krossa deras uppror. Jag anser att det krävs stor uppmärksamhet från rådets, Solanas och kommissionens sida.
Avslutningsvis har jag två frågor. Den första är: vi begär av Iran att det skall svara lägligt, utförligt och tillfredsställande, men begär vi på samma sätt av Förenta staternas och Storbritanniens regeringar att de skall svara, om de har hittat några massförstörelsevapen i Irak, så att vi inte för krig i onödan? Den andra frågan är: herr höge representant, har ni lust att läsa Aiskylos' tragedi ?Perserna?, i spansk översättning, under de tre dagar då ni kommer att vara i Grekland?

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Med bara en minut till mitt förfogande kommer jag att koncentrera mig på färdplanen och hur den skall kunna hållas på rätt köl. Svaret kan reduceras till en mening: respekt för internationell humanitär rätt. Alla ansträngningar för att få palestinierna, inklusive de som är involverade i brottsliga gärningar som självmordsbombningar, att respektera humanitär rätt kommer att vara fruktlösa om staten Israel - den part som i första hand är skyldig att respektera denna bestämmelse - bryter mot den gång på gång. Det är illegalt att bygga bosättningar på de ockuperade områdena och att riva hus. Riktade mord som åtföljs av dödandet av oskyldiga civila strider mot humanitär rätt, för att bara nämna några punkter. 
Därför uppmanar jag kvartetten att gör det kristallklart att internationell humanitär rätt måste respekteras av alla parter.

Stenzel (PPE-DE).
Herr talman, herr höge representant, kolleger! Hur många fredsplaner har inte Mellanöstern redan upplevt, och hur många blev enbart makulatur? Det är meningslöst att besvara denna fråga. Endast nu finns det en konstellation som trots allt möjligen kan leda till framgång. Detta är utan tvekan något man kan tacka Europeiska unionen för och den färdplan som Europeiska unionen har framställt inom ramen för kvartetten med Förenta staterna, Ryssland och Förenta nationerna. Planer har det naturligtvis redan funnits många av, däribland Mitchellplanen. En färdplan och en bra tidtabell är långt ifrån någon garanti för att man också kommer dit man vill. Det fordras motsvarande aktörer på båda sidor, och det fordras naturligtvis också påtryckningar från Förenta staterna på Israel. Hur viktig än Europeiska unionen är, eftersom den också är trovärdig bland palestinierna - för israeliska begrepp ibland alltför mycket - så har jag denna gången efter mötet mellan Abu Mazen, Sharon och president Bush trots detta en förhoppning om att det nya fredsförsöket kommer att kunna undvika den dödliga rundgången med våld och motvåld. Detta har något att göra med hela den politiska miljön i Mellanöstern. I och med att Saddam Husseins regim fallit - hur man än förhåller sig till den amerikanska interventionen - så har i varje fall en sten brutits loss och ett system har avlösts, som slår undan benen på de radikala palestinska krafterna och på dem som vill allt eller intet.
Även Iran, som hittills alltid stött Hizbollah, bör här spela en konstruktiv roll och överväga om man vill fortsätta att upprätthålla sitt stöd till denna organisation. Det finns också en möjlighet att man nu isolerar radikala krafter, för att ge de måttfulla krafterna en chans. Detta är en strategi som bara kan fungera om Europeiska unionen och Förenta staterna kompletterar varandra och inte följer skilda strategier.
Hur tragisk och otillfredsställande situationen i Irak än är, så finns det nu för första gången också en möjlighet att Syrien och sedan eventuellt också Libanon kan vika in på vägen med en fredsprocess med Israel, men även av Israel måste man kräva uppoffringar. Premiärminister Sharon får inte efter påtryckningar från radikala bosättare och krafter inta den hållningen att Israel bara kan utveckla sig inom de bibliska gränserna. Här måste även EU uppmuntra honom och ge honom råg i ryggen. Majoriteten av den israeliska befolkningen är beredd att avstå från ett och annat för att kunna leva i fred och säkerhet, men naturligtvis måste även den palestinska sidan ta avstånd från det uppseendeväckande kravet på att samtliga flyktingar skall kunna återvända, för detta skulle innebära slutet på staten Israel.
Huruvida Europeiska unionen skall kopplas in med en egen fredstrupp, bör övervägas grundligt. Personligen har jag svårt att se vad man skulle vinna i fråga om säkerhet genom en sådan trupp. För det första eftersom Israel aldrig anförtrott sin säkerhet till andra militära krafter än sig själv, och för det andra därför att en sådan trupp själv kunde bli målet för självmordsattentat, utan att kunna förhindra dem.
Till slut står och faller alltsammans med president Bush beslutsamhet att hjälpa palestinierna till en egen stat. Han måste också under ett valår demonstrera denna beslutsamhet. Färdplanen kan bara undgå att sippra bort i Mellanösterns ökensand, om Europeiska unionen och Förenta staterna kompletterar varandra och agerar tillsammans. Om de uppträder som konkurrenter i Mellanöstern, kommer det att skapas spelrum för en ny radikalism. 
(Applåder)

Poos (PSE).
Herr talman! I den israelisk-arabiska konfliktens historia, skriver ledarskribenten på den israeliska dagstidningen Yedioth Aharonot, att ?inget dokument som offentliggjorts innan förhandlingarna har någonsin genomförts?. Offentliggörandet dödar nämligen genomförandet. Enligt denna makabra logik har kvartettens färdplan redan dödats två gånger. En första gång genom att man kungjorde de 14 punkter där Sharonregeringen var av avvikande mening, punkter som godkändes av Washington. Detta tömmer de olika etapperna av färdplanen på deras innebörd. Droppen är att Sharon vill slopa alla hänvisningar till säkerhetsrådets resolution 242 och 338, som utgör den rättsliga grunden för varje fredlig lösning i Mellanöstern. Om rätten är i vägen skall vi alltså börja undanröja den. Med kriget i Irak har maktfullkomligheten visat vägen.
Den andra torpeden mot inledandet av den nya fredsplanen är det skamlösa återupptagandet av den bibliska talionsprincipen. På attentat följer omedelbart slarvigt riktade mord på utvalda personer. Våldsspiralen snurrar allt fortare. Det finns således ingen chans att återgå till det absoluta lugn som krävs för att få igång processen.
Inför denna bedrövliga situation kommer det enda förnuftiga förslaget från FN:s generalsekreterare. Han rekommenderar att man skickar en fredsbevarande styrka som går in mellan parterna. Förslaget avvisades omedelbart av Sharonregeringen, eftersom Israel inte har några gränser, och så länge Israel inte godkänner sina egna gränser, kommer förmodligen ingen fredsplan att vare sig kunna inledas eller avslutas.
I denna återvändsgränd krävs en enkel och glasklar lösning, en lösning som genast skulle få slut på terrorismen, nämligen att Israel genomför resolution 242 och 338, drar sig tillbaka från de ockuperade områdena och kallar hem sina styrkor innanför sina internationellt erkända gränser. Att tillämpa internationell rätt är detsamma som att garantera en omedelbar framgång för färdplanen. FN, Förenta staterna och Europeiska unionen förfogar över medel för att göra detta, men de saknar den politiska viljan och de saknar modet.

Nordmann (ELDR).
Herr talman! Låt mig göra tre påpekanden. Vi lamslogs av fasa den 11 september. Vad de palestinska självmordsattentaten utsätter israelerna för är ett dagligt 11 september. Att börja evakuera bosättningarna förändrar tyvärr ingenting i nuläget!
Mitt andra påpekande gäller färdplanen. Låt oss inte missta oss på dess beskaffenhet. Färdplanen är en ram och kan inte vara någon tvångströja. Den sätter i gång förhandlingar och kan inte avsluta dem. Den är ett program och kan inte vara något påbud.
Mitt tredje påpekande är att Europa har en svag ställning i de förhandlingar som nu inleds, eftersom Europa är i obalans och förefaller partiskt. Den italienska diplomatin har påbörjat ansträngningar för att återställa balansen. Låt oss önska den all framgång, så att det italienska ordförandeskapet ger EU möjlighet att äntligen spela en roll som gagnar freden.

Swoboda (PSE).
Herr talman! Dagar eller rentav timmar av förhoppningar avlöser under dessa veckor stunder av förtvivlan. Ändå måste vi - och jag menar Europa och Förenta staterna - hålla fast vid genomförandet av färdplanen. Det är lika mycket en amerikansk som en europeisk plan. Vi har rentav med särskilt eftertryck - och jag tackar Solana och Patten - sörjt för att denna färdplan offentliggörs och sedan genomförs. Nu finns det bara en möjlighet att uppnå fred, nämligen om vi båda agerar gemensamt, som somliga här redan har sagt. Jag anser inte att Europa agerar ensidigt, om det utövar ett lämpligt tryck på båda sidor - på Israel och palestinierna. Vi behöver en livskraftig, säker stat både för Israel och för Palestina. Det måste man acceptera. 
Vi vill inte ha något våld från någon annan sida - och, herr Nordmann, när jag tänker på debatten i utskottet: vad annat än våld är då den folkrättsligt illegala bosättningen? Uppförandet av muren är ett fruktansvärt våld, som ingriper i levnadsförhållandena och i människornas liv, och naturligtvis gäller samma sak för den fruktansvärda terrorismen, som jag inte har några som helst sympatier för. Också för iranierna, som vi talade med i går, har vi tydligt påpekat att ingen form av sympati för eller till och med acceptans av terrorismen kan tolereras av Europeiska unionen. För övrigt är terrorismen framför allt självförstörande. Varje samhälle som grundas på terrorism har redan en skamfläck av våld i sig.
Det vi behöver är förvisso ett stöd till Palestinas säkerhet. Den palestinska autonoma myndigheten kommer inte ensam att kunna lösa säkerhetsproblemet. Vi behöver också - även om israelerna är emot det, men då måste man alltid eftertryckligt insistera på det - internationella observatörstrupper, som också har möjlighet att ingripa, och vi behöver framgång för Abu Mazen. För när kommissionsledamoten ansåg att vi behöver val, så ger jag honom rätt, men val kan rimligtvis bara äga rum när Abu Mazen har haft möjlighet att bevisa att hans linje är bättre och mer framgångsrik för palestinierna än Hamas och andra rörelsers terrorism.
De senaste dagarna hade jag en ung israelisk kvinnlig läkare på besök. Hon hade gjort två års militärtjänst, och nu håller hon på med att i en mobil klinik ge medicinsk hjälp i de palestinska områdena. Dag för dag åker hon till de palestinska områdena och hjälper där, som israeliska, till att sörja för att även palestinierna får en minimal grundläggande hälsovård. Så länge som det finns sådana människor i Israel och på den palestinska sidan, måste vi göra allt för att med förhoppning och förtroende insistera på att det skall få vara fred i Mellanöstern.
(Applåder)

Fava (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, herr Solana! Det verkar som om vi till de olika fredens fiender som vi alla känner till, måste lägga även improvisation och självtillräcklighet som, när de utövas av personer på höga poster i samhället, kan få förödande konsekvenser. Jag tänker på den italienske premiärministern Silvio Berlusconis resa till Israel nyligen och på det faktum att Berlusconi om tio dagar kommer att överta ordförandeskapet för rådet här i Bryssel. Låt mig påminna om att när Ariel Sharon gav en ganska partisk tolkning av färdplanen, stolt och listig när han hälsade Berlusconi välkommen i den enda och odelbara huvudstaden för staten Israel, så reagerade Berlusconi genom att vägra träffa Arafat och Abu Mazen. I det sammanhanget sammanfaller min bedömning med utrikesminister De Villepins: ?Herr Berlusconi har inte fullföljt den kloka europeiska linje som innebär att man talar med alla?. Jag uppmanar därför er, herr talman, att erinra Berlusconi, inte i hans egenskap av ledare för den italienska regeringen, utan som framtida ordförande för rådet och företrädare för en europeisk institution, att uppgiften och målet för de europeiska institutionerna inte är att demonstrera vänskap med olika folk, utan att sträva efter att uppnå ett enda mål, nämligen fred.

Solana
. (ES) Herr talman! Jag har med stort intresse lyssnat till de ärade parlamentsledamöternas inlägg. Jag tror att jag har noterat alla, och jag kommer att försöka besvara dem i samma anda som de flesta av de ledamöter som har talat här under kvällen har gett uttryck för.
Vi har alla samma mål - jag tror vi delar det, inte bara från och med i dag, utan sedan mycket länge tillbaka - att finna en metod som gör det möjligt att tillämpa Förenta nationernas säkerhetsråds resolutioner, nämligen existensen av två stater som kan leva tillsammans i fred och stabilitet, i en stabil region, där dessa två stater erkänns av alla sina grannar. Det är vår önskan, det är vår dröm och det är vad vi vill förverkliga så snart som möjligt.
Jag vill mycket kort svara på de två frågor som Menéndez del Valle ställde till mig. Som svar på den första frågan känner jag inte till något bilateralt avtal som har med bosättningarna att göra, jag känner endast till den fullständiga färdplanen. Och för det andra kan det finnas reservationer, såväl från den ena som den andra parten, även om alla medlemmar i kvartetten är beredda att tillämpa färdplanen i dess helhet.

Talmannen.
Tack så mycket, herr Solana.
Debatten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av den höge representanten för den gemensamma säkerhets- och utrikespolitiken, och av kommissionen om säkerhetsstrategin för Europeiska unionen samt genomförandet av Förenta nationernas program för olaglig handel med handeldvapen och lätta vapen.

Solana
. (ES) Herr talman! Jag kommer så detaljerat och kortfattat som möjligt att informera er, ärade ledamöter, om det arbete som genomförs när det gäller vad vi skulle kunna kalla för den europeiska säkerheten.
Ärade ledamöter! Som ni säkert minns fick jag ett mandat vid mötet på Rhodos för att lägga fram ett dokument inför Europeiska rådet i Thessaloniki, som förmodligen inte blir det sista, om de frågor som rör den europeiska säkerheten.
Jag skulle vilja betona att det viktiga är att Europeiska unionen för första gången vill ha ett dokument av det här slaget, att inte bara medlemsstaterna har sina, utan att Europeiska unionen, gemensamt, vill ha en säkerhetsstrategi. Det är första gången som detta görs och jag vill betona att jag anser det vara ett viktigt steg i uppbyggandet av ett Europa som går framåt på den politiska vägen.
Till att börja med utgår jag från en grundläggande förutsättning, vilken hela strategin härrör från. Jag anser att ett Europa av de här proportionerna, med 25 demokratiska medlemsstater, vars befolkning inom kort kommer att vara dubbelt så stor som Förenta staternas, som kommer att vara fyra gånger större än Japans befolkning (jag tar de två länder som liksom vi har en stark valuta som exempel), som står för cirka en fjärdedel av världens BNI, inte kan undgå, och jag insisterar på detta, att vara en världsledande aktör. Vare sig vi vill det eller inte måste vi vara en världsaktör. Med utgångspunkt från den principen, som jag djupt tror på - och jag hoppas att även ni gör det - bör hela teorin om hur Europa skall agera när det gäller säkerhetsfrågorna utvecklas.
Arbetet med strategidokumentet är snart slutfört och det kommer att läggas fram inför stats- och regeringscheferna nästa torsdag och fredag i Thessaloniki. Jag kommer övergripande att redogöra för hur strategin är uppbyggd.
Dokumentet inleds med en analys av hur säkerheten ser ut i vår omvärld, det handlar naturligtvis om de regionala konflikterna och orsakerna till dessa konflikter, som berör oss: fattigdom, social uteslutning, brist på naturresurser. Även de nya hoten analyseras, till exempel den internationella terrorismen, spridning av massförstörelsevapen och stater i upplösning.
Med utgångspunkt i denna analys handlar det andra kapitlet om de viktigaste strategiska mål som denna strategi bör innehålla enligt vår åsikt. Det främsta strategiska målet är naturligtvis att utvidga och stabilisera säkerhetszonen runt vår Europeiska union, det vill säga runt vår kontinent, mot öst och syd.
Jag anser att det dokument som kommissionen nyligen lade fram om det nya Europa och Europas gränser har stor anknytning till frågan om hur Europeiska unionen bör gå tillväga för att upprätthålla säkerheten i det närmaste grannskapet.
Det andra viktiga strategiska säkerhetsmålet måste, enligt vår åsikt, vara att stärka den internationella ordningen. Jag anser att Europas känsla för den internationella ordningen antagligen kan beskrivas enligt följande: vi är effektiva och multilaterala och vi måste skapa en internationell ordning som grundas på effektiv multilateralism. Det är utgångspunkten för vårt arbete och vi vill fortsätta arbeta för att värna om den europeiska säkerheten genom alla organisationer, och framför allt genom Förenta nationerna. Vi har naturligtvis mer specifika aktörer, till exempel Förenta staterna, Ryska federationen och andra stora länder eller stora internationella aktörer.
Men vad jag emellertid skulle vilja säga, och vårt syfte är att denna djupgående reflexion återspeglas i dokumentet, är att för att kunna garantera ett effektivt multilateralt system, och närmare bestämt, för att Förenta nationernas system skall vara trovärdigt, måste vi vara beredda att se till att alla Förenta nationernas principer uppfylls och att FN får den trovärdighet som organisationen förtjänar.
När någon princip, som stadgan om de mänskliga rättigheterna eller säkerhetsrådets resolutioner inte uppfylls, kan inte Europeiska unionen förhålla sig passiv, den måste agera, och den måste agera med alla medel som den har sitt förfogande, och de är många. Europeiska unionen har lyckligtvis en hel samling medel för att agera, från diplomatiska ansträngningar till fredsbevarande åtgärder.
Hughes, som inte är här just nu, kom med ett användbart påpekande, om hur Europeiska unionen också kan spela en viktig roll när det gäller effektiv dialog om det uppstår en konflikt. Men vi måste ha modet att säga till oss själva att så fort de principer och normer som vi alla har beslutat att försvara inom ramen för denna effektiva multilateralism inte uppfylls, måste Europeiska unionen även vara beredd att hantera dessa överträdelser av de internationella överenskommelserna eller avtalen, vare sig de är politiska eller av annan karaktär.
Den tredje punkt som vi måste ta upp är avslutningsvis hur vi skall ta itu med de nya hoten, nämligen terrorismen, spridning av vapen, stater i upplösning ... Om dessa frågor, som är nya, eller åtminstone har en ny karaktär, även om några av dem har funnits i många år, måste det sägas att de utgör risker, hot, som är annorlunda än de som vi har upplevt tidigare. Under hela kalla kriget var vi vana vid att ha hoten vid våra gränser. I dag kanske vi har det främsta hotet långt från våra gränser och det är därför nödvändigt att vår kapacitet räcker bortom våra gränser. När vi i Helsingfors i slutet av 1999 fick uppgiften att börja fundera på hur Europeiska unionen skulle kunna genomföra civila och militära utplaceringar, tror jag att man på något sätt även tänkte på den möjligheten.
Även dessa nya hot är dynamiska, och därför måste vi förebygga dem, vi måste så snart som möjligt se till att de inte omsätts i verkligheten, vare sig orsaken till dem är hunger, klimatförändringar eller konflikter av annat slag: etniska eller religiösa konflikter. Jag anser att vi är skyldiga att snabbt förebygga dessa nya hot, och denna skyldighet måste finnas med i Europeiska unionens filosofi när det gäller hur vi skall agera.
Dessa nya hot är mer komplexa, mer komplicerade än de som vi har upplevt tidigare, och svaret kan följaktligen inte vara enkelt. Man kan inte svara med enkla åtgärder på ett komplicerat läge; man måste svara med komplicerade åtgärder på ett komplicerat läge, och enligt min mening skulle det vara ett misstag att tro att dessa problem har en militär lösning. Det har de inte enligt min åsikt, och vad vi följaktligen måste göra är att använda alla medel, hela den samling av medel som Europeiska unionen förfogar över, som sträcker sig från, jag upprepar detta, diplomati, humanitärt bistånd, krishantering, handel, sanktioner osv., till krishantering med militära medel. Men jag tror att det skulle vara ett mycket allvarligt misstag att tro att den typen av hot endast har en militär lösning. Jag anser att det till och med är ett misstag att tro att tyngdpunkten i kampen mot dessa nya hot är strikt militär.
Avslutningsvis skulle jag vilja att dokumentet avslutades med ett krav på ett Europa som har tydliga särdrag, ett Europa som måste vara mer aktivt på världsarenan och som följaktligen måste ha den politiska viljan för att agera.
Jag hoppas att den diskussion som har förts inom konventet under de senaste månaderna kommer att leda till att inte bara parlamentet, utan också Europas medborgare drar slutsatsen att om vi verkligen vill anta vår rättmätiga position i världen, med den rikedom och det välstånd som råder i Europa, medför detta också skyldigheter för vår del. Och de skyldigheterna måste vi uppfylla. Följaktligen anser jag att det är av grundläggande vikt att vi agerar i större utsträckning, och att det finns en större politisk vilja för att agera.
Om vi vill agera måste vi ha kapacitet för att göra det och därför måste vi också göra en ansträngning för att utveckla militära och civila medel, och jag vill inte dölja att det krävs mer resurser för att vi skall kunna ha fler medel för att agera och för att vi skall kunna vara betydande i världen.
Europaparlamentet och de nationella parlamenten, de nationella regeringarna, måste inse att verkligheten ser ut på det viset; om de inte gör det är det faktiskt hyckleri. Vi kan inte gråta framför TV:n när vi ser andras lidande om vi inte är beredda att göra vad vi måste. För att vi skall kunna göra vad som behövs krävs det resurser och de resurserna måste nödvändigtvis komma från medborgarna på vår kontinent, från vår Europeiska union. Medborgarna måste vara generösa nog att betala för de resurser som behövs för att vi skall kunna agera på det sätt som krävs av oss varje dag.
I mitt första inlägg talade jag om operationen i Kongo. Den är ett exempel på vad vi eventuellt måste göra i framtiden och vi måste säkerligen göra det i större omfattning. Vi genomför detta för närvarande med hjälp av de medel som vi har gemensamt, men också tack vare medel från vissa stater som kan axla det ansvaret, andra kan inte göra det. Vi måste följaktligen göra en gemensam ansträngning för att också upprätthålla en nivå av resurser som gör det möjligt för oss att spela den roll vi vill i världen.
Jag upprepar att vi behöver ett synligare Europa, som har viljan att agera, som har resurser för att omsätta denna vilja i praktiken och som också är samstämmigt i sitt agerande. Att agera samstämmigt betyder att det måste finnas ett sammanhang mellan Europeiska unionen och unionens samtliga institutioner och mellan unionen och dess medlemsstater när det gäller hela ansträngningen, till exempel en diplomatisk ansträngning. Tänk ett ögonblick på det diplomatiska nätverk som Europeiska unionen och samtliga medlemsstater skulle ha tillsammans, det skulle vara mycket större än det land som har det största diplomatiska nätverket. Om vi utnyttjade detta för ett särskilt syfte, skulle vi utan tvivel vara tusen gånger effektivare än vi är för närvarande.
Jag anser att det dokument som vi kommer att lägga fram inför stats- och regeringscheferna på torsdag och fredag, i Thessaloniki, går i den riktningen, och jag tror att det ligger i linje med idéerna hos de flesta ledamöter av parlamentet.
(Applåder)

Patten
Herr talman! Under de senaste tre eller fyra åren har den höge representanten och jag hållit tal i denna fråga som jag skulle tro att man kan mäta i meter, och om ni går igenom dem så skulle ni komma fram till att de är påfallande lika och återger de argument som den höge representanten återigen har framfört med sådan kraft och skicklighet i dag.
Det är på många sätt anmärkningsvärt att Europeiska unionen har rört sig så långt och så snabbt i riktning mot en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, och mot en säkerhets- och försvarspolitik, utan - ända tills nu - en formell säkerhetsstrategi. Kommissionen välkomnar mycket varmt beslutet att rätta till den försummelsen och ser fram emot debatterna om det strategidokument som kommer att läggas fram inom kort.
På försvarssidan och den militära sidan har det gjorts imponerande framsteg för att skapa en europeisk kapacitet som unionen redan har börjat använda. Vi måste, som den höge representanten har sagt, vara tydliga i fråga om våra strategiska avsikter och under vilka omständigheter Europeiska unionen kan komma att använda maktmedel. Som jag har sagt tidigare och som han har sagt, måste vi även utmana våra kolleger i regeringar och vår väljarkår när det gäller den klyfta som finns mellan ambitionerna och vad människor är beredda att betala, och vad människor är beredda att samarbeta om.
Kommissionen är, som jag tidigare har sagt, inte en tyst och opartisk åskådare i denna debatt. Vi har inte någon direkt roll i försvarsfrågor och militära frågor och jag upprepar, till och med i min ärade vän Van Ordens frånvaro, att vi inte strävar efter en direkt roll i försvarsfrågor och militära frågor. Men vad EU än gör militärt - oavsett om det gäller konfliktförebyggande, krishantering eller återuppbyggnad efter konflikter - är det oundvikligen en del av en bredare europeisk strategi, som omfattar många element för vilka kommissionen faktiskt har huvudansvaret. Europeiska unionen behöver en helgjuten strategi och det är anledningen till att den höge representanten och jag - med våra respektive avdelningar - har arbetat så nära tillsammans, och till att det gläder mig att konventet för EU:s framtid har föreslagit en än närmare integration i framtiden.
Vad jag verkligen vill ha sagt är emellertid att försvarsfrågor och militära frågor bara är en aspekt - och för Europeiska unionen fortfarande en relativt liten aspekt - av varje ?säkerhetsstrategi? värd namnet.
EU - dess tillkomst, utveckling och utvidgning - kan på sätt och vis betraktas som en säkerhetsstrategi och en fantastiskt framgångsrik sådan. Unionen har stått för den centrala ekonomiska och politiska organiserande principen för vår kontinent under det senaste halvseklet, och bidragit till att befästa demokrati och stabilitet för länder som tagit sig ur från diktatur och förtryck. Genom agendan för ett utvidgat Europa försöker vi också utvidga stabiliteten till våra grannländer och den vidare ringen av vänner runt oss. Det är möjligt att det centrala inslaget i varje säkerhetsstrategi för Europa måste vara att se till att EU själv fortsätter att blomstra och utvecklas.
Utöver det lämnar EU viktiga bidrag till internationell säkerhet i en mängd olika sammanhang, till exempel genom vårt bidrag till global handel. EU har spelat en central roll för Världshandelsorganisationens tillkomst och utveckling och vi är nu engagerade i den utvecklingsrunda som man enades om i Doha. Det skulle vara svårt att överdriva det arbetets betydelse för global säkerhet, för säkerhet och välstånd är så intimt sammanflätade.
Vi bidrar även till global säkerhet genom utvecklingsbistånd. Jag har tidigare påpekat för kammaren att vi - EU, kommissionen och medlemsstaterna - svarar för omkring 55 procent av allt sådant bistånd över hela världen, och för omkring två tredjedelar av allt beviljat stöd. Detta är ett väsentligt bidrag till säkerheten, för fattigdom och ojämlikhet är inte enbart moraliska frågor utan även säkerhetsfrågor.
Vi arbetar för mänskliga rättigheter och för bättre styrelseformer även genom vårt bistånd. Återigen är detta säkerhetsfrågor kopplade, till exempel, till kampen mot terrorism, för ojämlikhet och förtryck är grogrunden för hat, intolerans och våld.
EU kan dock framförallt bidra till internationell säkerhet genom sitt arbete i - och stöd för - multinationella regelverk och ordningar som blir allt mer nödvändiga och viktiga för att hantera en värld som präglas av ömsesidigt beroende. Jag tänker på FN:s konventioner för avrustning och icke-spridning, miljöfördrag som till exempel Kyotoprotokollet om klimatförändring och, naturligtvis, Internationella brottmålsdomstolen. Jag skulle kunna fortsätta - men jag tror att poängen är tydlig. Vi kan inte dra en enkel skiljelinje mellan våra säkerhetsintressen å ena sidan och våra intressen av utveckling och handel å den andra. För att förhindra framtida våldsamma konflikter måste vi ha program för miljöförstöring, fattigdom och globala styrelseformer, aids, rättsliga och inrikes frågor, kärnkraftssäkerhet, och så vidare. Jag tror att poängen är tydlig.
Så slutsatsen av allt detta är att effektiv multilateralism bör vara mottot på Europeiska unionens fana. Det är själva kärnan i vår säkerhetsstrategi.
Jag skall säga några ord om handeldvapen och lätta vapen, för det visar också på betydelsen av en praktisk och effektiv multilateralism. Vi har åtagit oss att bekämpa spridningen av handeldvapen över hela världen. En uppförandekod för vapenexport antogs för fem år sedan, enligt vilken medlemsstaterna införde höga gemensamma normer för handel med konventionella vapen. Sedan dess har koden etablerats som ett omfattande internationellt system för kontroll av vapenexport. I en gemensam åtgärd för handeldvapen senare under 1998 förpliktigade sig EU att verka för ett antal principer, däribland åtaganden från alla länder att leverera handeldvapen endast till regeringar, och att endast importera och inneha vapen för sina legitima säkerhetsbehov. EU har anslagit medel för ekonomiskt och tekniskt bistånd till program och projekt för handeldvapen över hela världen.
Jag ser fram emot offentliggörandet av dokumentet om säkerhet. Det kommer, som den höge representanten sade, att bli inledningen till en mycket viktig debatt, och mycket av den debatten kommer naturligtvis att äga rum i dessa vördnadsbjudande salar. Vi ser fram emot att få höra bidragen från de ärade ledamöterna, som redan har lämnat ett betydelsefullt bidrag till den större förståelse av säkerhet, som nu är gemensam för hela EU.
(Applåder)

Brok (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, herr höge representant, kolleger! Jag tror att händelserna i år och under de senaste åren har visat att vi i denna fråga faktiskt måste ha ett klart koncept. Kommissionsledamot Patten har redogjort för hur många områden Europeiska unionen redan agerar på. Det vore kanske klokt att också någon gång för oss själva sätta in detta i ett internt sammanhang, så att man klargör den ömsesidiga nyttan av dessa instrument, som på många områden absolut tål att visas. Här är naturligtvis särskilt de frågor, som står i samband med utlands- eller utvecklingsstöd, av motsvarande stor betydelse. Det innebär att när det gäller förebyggande och förhindrande av fattigdom måste risken för spänningar minskas. Det måste även bli klarare både i de agerandes medvetande och bland den europeiska allmänheten att detta också är instrument för ett utrikespolitiskt förhållningssätt, som ligger i våra medlemsstaters intresse.
I detta sammanhang, när vi talar om förebyggande åtgärder, där så mycket görs, är det som Solana här har sagt i själva verket riktigt, nämligen att man måste finna en riktig blandning av förebyggande åtgärder och militär förmåga, och även av återuppbyggnadsåtgärder som skulle bli nödvändiga efter aktionerna. Jag tror att det här finns brister både i medvetandet och i praktiken. När vi verkligen helt riktigt vidtar dessa förebyggande åtgärder, kan vi konstatera att detta enbart ändå inte stärker Europeiska unionens inflytande, eftersom det krävs en möjlighet till militära insatser för att visa att man också skulle kunna handla annorlunda. Detta är en erfarenhet som vi gjorde på Balkan redan i början av 90-talet, när de europeiska förhandlarna förhandlade fram 34 vapenstilleståndsavtal - jag är inte säker på den exakta siffran -, men när inget av dem tjänade något till, eftersom Milosevic klart visste att vi inte hade möjlighet att ingripa militärt för att se till att vapenstilleståndsavtalen iakttogs. Nu har man stegvis dragit konsekvenserna av detta ända fram till toppmötet i Köln och ännu längre, i Saint-Malo och vid många andra tillfällen, vilket nu har bidragit till att vi kommit framåt.
Men också här ser vi att detta först måste byggas in i en verklig strategi, att det ännu inte fungerar fullständigt och att vi ännu inte vet hur detta skall ske, för här måste vi naturligtvis bedöma bestämda detaljer. Hur skall vi faktiskt inordna kampen mot terrorismen, och hur långt räcker instrumenten? Delvis har den amerikanska argumentationen i samband med Irakkriget också varit en argumentation i samband med terrorismen. Är vi själva på det klara med hur långt klassiska militära medel också kan användas för att bekämpa terrorismen? Samma sak gäller för icke-spridning. Kan sådana händelser, där man kanske med en enda förebyggande attack skulle kunna förstöra ett kärnkraftverk, så att möjligheten att producera kärnvapen omintetgörs, vilket exempelvis israelerna gjorde i Irak i början av 80-talet, vara delar av en strategi, där vi eventuellt kan utveckla en kapacitet med få förluster i människoliv eller knappast några alls, så att oerhört stora senare risker och krig kan förhindras. Jag tror att vi måste besvara dessa frågor. Jag formulerar det här bara som frågor, men det måste vara en del av ett bestämt samlat koncept, för att också, jämförbart med Bushadministrationens strategi, ha något underlag där vi urskiljer både likheter och skillnader, och där vi på den grundvalen sedan i förbindelsen med Förenta staterna på en stabil grund också kan föra de samtal som är nödvändiga för att åstadkomma ett gemensamt handlande eller kanske åstadkomma ett närmande, vilket på amerikansk sida sedan skulle bidra till att göra det möjligt att komma bort från ensidigheten.
Jag håller med om att Europeiska unionen i sig själv är en säkerhetspolitisk åtgärd, detta är ett av de första motiven. Fortsättningen på Europeiska unionen, som helt klokt bör vara multilateralt och inte bara bilateralt organiserat, med tanke på ett europeiskt ekonomiskt område, plus våra förbindelser med Ryssland och tredje världen samt med Medelhavsområdet, är av avgörande betydelse, men vi måste i detta sammanhang faktiskt överväga hur fortsättningen skall bli med Förenta staterna, och jag tror att enbart förbindelsen via Nato på sikt inte kommer att vara bärkraftig. För Nato och de transatlantiska förbindelserna behövs det två villkor, som också måste uppfyllas från vår sida: bara om vi är starka är vi partner, som också tas på allvar, och partnerskap existerar bara om båda är med och beslutar, och inte när en beslutar och den andra bara följer med. Det måste vi också skapa förutsättningar för.
Den andra punkten i detta sammanhang är att vi måste ställa förbindelserna på en bredare basis, som inte bara är säkerhetspolitisk och militär, och därför är det nödvändigt att vi tar nya initiativ till diskussioner, som vi hade i början av 90-talet, som jag kanske skulle vilja sammanfatta under begreppet transatlantisk marknadsplats, för att på denna grundval kunna erbjuda något på flera av Europeiska unionens ansvarsområden. Förenta staterna och vi har avtal med alla möjliga länder i världen, men Förenta staterna och Europeiska unionen har inte något avtal med varandra. Jag tror att vi någon gång bör tänka över detta, för att göra en sådan strategi komplett.
(Applåder)

Wiersma (PSE).
Herr talman, höge representant, herr kommissionär! Utvecklingen av en europeisk säkerhetsstrategi är ett viktigt steg framåt. Genom att fastställa utgångspunkterna och målsättningarna med politiken blir den ju mer sammanhängande, och det som har åstadkommits de senaste åren får en ram. Det garanterar inte att Europeiska unionen alltid kommer att tala med en röst, men det gör det enklare och mer logiskt.
Förvirringen runt Irak, men också Förenta staternas nya säkerhetsstrategi, utgör anledningen till dagens debatt. Men nödvändigheten av en sådan debatt härrör emellertid ur Europeiska unionens växande ambition att spela en större säkerhetsroll. Den här ambitionen är lyckligtvis oförminskad även efter problemen i år. Detaljerna i dokumentet som kommer att läggas fram i Thessaloniki känner vi fortfarande inte till, men vi utgår från att strategin - och det har Solana redan sagt - är baserad på en bred tolkning av säkerhet.
Osäkerhet har många orsaker, för att bekämpa den behöver man många olika instrument. Nya hot som den internationella terrorismen kräver större uppmärksamhet. Vi stöder också genomförandet av en EU-handlingsplan mot spridning av massförstörelsevapen. Det måste vara möjligt att vidta åtgärder mot länder som bryter avtal eller utgör en stor risk, se Iran. Det behöver emellertid inte innebära omedelbara hot om våld. Men Europeiska unionen borde också undersöka hur fördraget mot spridning av kärnvapen skulle kunna stärkas ytterligare.
De senaste månaderna har det talats mycket om Europeiska unionens bristande militära kapacitet. Vi skulle ha för lite att visa upp gentemot Förenta staternas övermakt. Jag anser att det här är en felaktig infallsvinkel. Det handlar inte om att vi måste övertrumfa amerikanerna militärt, utan att vi kan uppträda lika effektivt på ett annat sätt och med andra medel när vi anser att det är nödvändigt. Och då inte ensidigt det passar inte i vår tradition utan inom multilaterala ramar och främst då med FN. Vi har aldrig uteslutit bruket av militärt våld, men det måste betraktas som en sista utväg när det inte finns några andra möjligheter. Det måste sättas in effektivt och proportionellt. Därför hyser vi även i efterhand tvivel om rättfärdigandet av kriget mot Irak. Vi hoppas att Europeiska unionens strategi kommer att vara klar och tydlig om det militära instrumentets roll.
Mot bakgrund av den här filosofin måste vi inte desto mindre konstatera att utvecklingen av den militära dimensionen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inte håller jämna steg med våra ambitioner. Således stöder vi också föresatserna att övergå till ett högre tempo och utveckla fler aktiviteter på den punkten, och vi är beredda att föra en öppen debatt om de ekonomiska konsekvenserna. För en stund sedan hörde vi Solana tala sig varm för en sådan öppen debatt.
Samtidigt räknar vi med att en annan prioritet, nämligen konfliktkontroll och krishantering, integreras fullkomligt i den nya strategin. Styrkan i den nuvarande gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken ligger fortfarande på det området. I våra mer närliggande ytterområden, även i Europa, opererar vi effektivare än utanför. Vi utgår ifrån att den höge representanten tar med dessa empiriska fakta i beräkningen, och vi är också nyfikna på vilken effekt strategin får i de olika regionerna där Europeiska unionen vill vara mer aktiv.
När han och rådet arbetar mot en strategi som kännetecknas av det jag har nämnt här kan han räkna med min grupps fulla stöd. En ny och värdefull debatt har inletts, och vi vill delta i den till fullo.

Andreasen (ELDR).
Herr talman! Som den höga representanten uttryckte det: En europeisk union med tjugofem länder, 450 miljoner människor och en fjärdedel av världens totala bruttonationalprodukt måste ta ett större ansvar för sin egen säkerhet och sitt eget försvar, och jag tillägger: och vara mindre beroende av våra vänner i Förenta staterna. Det ligger i både Europeiska unionens och Förenta staternas intresse. Det är vi skyldiga oss själva och det är vi skyldiga amerikanerna som under många år har utgjort en garant för freden i Västeuropa. Därför är det nödvändigt med starkare institutionella band mellan Nato och Europeiska unionen, så att vi kan agera på ett mer konsekvent sätt när det gäller de nya globala utmaningarna, bekämpningen av den internationella terrorismen, spridningen av massförstörelsevapen och den organiserade brottsligheten.
Målet är därför en fortsatt utveckling av försvarsdimensionen inom Europeiska unionen - som också stöds av Förenta staterna - som den europeiska pelaren inom Nato. Europeiska unionen bör bygga upp ett samspel med och inte ett motstånd mot amerikanerna. Den transatlantiska alliansen kan på lång sikt endast upprätthållas om man inför en verklig europeisk försvarsidentitet. Det var därför uppmuntrande nyheter vi fick från utrikesministrarnas möte i Luxemburg om en mer proaktiv och starkare utrikes- och försvarspolitik. Det är nu med stor spänning vi inväntar den höge representantens utkast till en gemensam europeisk säkerhetsstrategi - den första gemensamma av detta slag.
Vi kan känna oss nöjda med att rådet allmänt vill stärka det europeiska försvaret och samarbetet kring forskning och utveckling på detta område. Man bör dock i utkastet också ge fullt stöd åt återupprättandet av det transatlantiska partnerskapet. Det har i detta sammanhang varit glädjande att läsa den så kallade Allbrightförklaringen. I denna förklaring fastställs också att partnerskapet utgör den bärande pelaren i Natosamarbetet.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Det är märkligt att höra allt detta tal om europeiskt försvar när vi inte ens har en gemensam europeisk utrikespolitik. Det är enligt min uppfattning denna uppgift vi först bör ta itu med och jag tycker att vi borde börja tala om vilka våra prioriteringar skall vara. Jag anser att den huvudsakliga prioriteringen bör vara att Europeiska unionen skall utgöra den drivande kraften bakom en internationell rättsordning, att Europeiska unionen skall spela en betydelsefull roll när det gäller internationella avtal, och att det bland annat skall vara Europeiska unionen som svarar för den internationella vapenkontrollen. En del av dessa prioriteringar har under flera år tillmätts alldeles för liten betydelse, men utgör egentligen givna uppgifter för ett samarbete som Europeiska unionen, som bygger på avtal mellan gamla fiender. Vi måste föra traditionen vidare, och lyfta upp den till global nivå, och se till att vi kommer att utgöra en drivkraft när det gäller Förenta nationerna, så att internationell rätt återigen blir det som kommer att dominera.
Jag skulle gärna vilja höra vilka planer man från rådets och kommissionens sida har när det gäller Förenta nationernas möte i juli månad om kontroll avseende lätta vapen. Detta är nämligen ett av de områden där Europeiska unionen skulle kunna fylla en funktion, eftersom vi är en av de stora tillverkarna av dessa vapen och även försöker att ha kontroll över dem. Vi har en uppförandekod från 1998 - jag tror att Patten nämnde denna - men det visar sig ändå att vapnen hamnar i fel händer och på fel marknader. Vi behöver följa upp detta avtal med en möjlighet att följa vapnen från vaggan till graven. Vi kan göra detta inom Europeiska unionen när det gäller mjölkkor. Skulle det inte vara härligt om vi även kunde göra det när det gäller vapen? Vilka planer finns det för detta?

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! När vi talar om säkerhet tror jag att vi talar med dubbel tunga. Det finns de som säger att vår verkliga säkerhet ligger i medling, samarbete, förebyggande åtgärder. Och sedan finns det de som säger att vår säkerhet är beroende av vår försvars- och insatsförmåga och som kopplar den mer till militär kapacitet.
För min del tror jag att grunden för vår säkerhet är vår politiks trovärdighet. Är vi trovärdiga när vi exempelvis i våra associeringsavtal med Maghrebländerna, eller andra länder, infogar en artikel 2 som handlar om mänskliga rättigheter och demokrati, om vi sedan skyndar oss att glömma bort denna artikel i våra faktiska förbindelser med dessa länder? Nej, det är ingen som tar oss på allvar! Vi undertecknar associeringsavtal och när saker och ting blir komplicerade glömmer vi att en aspekt av vår säkerhet är att vi är omgivna av demokratier. Ju fler demokratier det finns, desto mindre är risken för krig. Är vi trovärdiga? Elmar Brok har rätt när han frågar sig om vi var trovärdiga på Balkan. Nej! Vi skanderade ?fred, fred, fred?! Människor massakrerades och vi hade inte kraft nog att ingripa. Alltså var vi inte trovärdiga.
När man säger att vi måste jämka samman vår ståndpunkt med amerikanernas, att vi inte får vara mot amerikanerna, då hävdar jag att vi varken skall vara för eller mot amerikanerna. Men är det trovärdigt när man säger att man krigar för att det finns massförstörelsevapen och det i själva verket inte finns några, att det är en lögn? Vi är inte trovärdiga. Har de europeiska medborgarna rätt i att säga att en lögn är en lögn? Måste alla Amerikavänner alltid få utslag när man säger att amerikanerna ljög och att Colin Powell ljög i säkerhetsrådet? Låt oss ta ett annat exempel. Är vi trovärdiga när vi åberopar den internationella rätten som argument? Men är den internationella rätten, sådan den existerar i dag, detsamma som bibeln? Nej! Är ett säkerhetsråd utan Brasilien, utan Indien och utan Sydafrika ett säkerhetsråd för världen av i dag? Nej! Att kämpa för internationell rätt är i dag att kämpa för att reformera den, för att förändra den. Vi måste sluta upprepa samma sak. Den internationella rätten sådan den existerar är en produkt av det kalla kriget och det kalla kriget är inte längre vårt problem.
Jag skall avsluta med terrorismen. Ännu ett område där jag undrar om vi är trovärdiga när vi å ena sidan och med rätta tillsammans med andra hävdade att vi måste ingripa mot terrorismen i Afghanistan, och å andra sidan för närvarande tiger om vad som händer på Guantanamo? Att slåss och kämpa mot terrorismen är att slåss och kämpa för rättsstaten, oavsett var, i krig och i krigets olika yttringar. Om vi inte lyckas reda ut de här problemen tillsammans, är vi inte trovärdiga. För mig är alltså trovärdigheten grunden för vår säkerhet.
(Applåder)

Stenzel (PPE-DE).
Herr talman! Debatten om en gemensam europeisk säkerhetsstrategi, så som den föreslogs på Rhodos och skall läggas fram som en strategi i Thessaloniki, är mycket ambitiös, men jag märker på Solanas och era påpekanden, herr Patten, också en viss skepsis. Det kommer inte att vara den första strategi som man lägger fram, det första utkastet till en sådan strategi, och säkert inte heller den sista. Jag är - i motsats till Cohn-Bendit - av den uppfattningen att svagheten i denna strategi egentligen består i tidpunkten när den läggs fram. Man får det intrycket att det är en motstrategi, en reaktion på Förenta staterna. Jag anser att Europeiska unionen och dess säkerhetsstrategi vore viktiga nog, utan att man måste göra en sådan avspark.
Det stämmer att vi alla lever i ett nytt osäkerhetsscenario, som är betingat av regionala krishärdar, vilka kännetecknas av internationellt agerande terrornätverk och dess aktioner, och som är utsatta för dessa. Men det stämmer också att Förenta staterna och EU uppfattar detta hot på olika sätt och också reagerar olika på det. Förenta staterna anser att man befinner sig i krig med den internationella terrorismen, och tar sig rätten att också kunna anfalla i förebyggande syfte. Det gjorde de i Afghanistan och i Irak, och de grundar sig därvid på sin militära styrka, och Europeiska unionen har ingenting jämförbart att sätta upp mot den.
Under dessa förhållanden är den europeiska närvaron och definitionen av uppgifterna helt annorlunda. Européerna har hittills varken velat eller varit i stånd att sätta upp militära fronter mot internationella hot. Dess engagemang i krissituationer - vare sig det gällt Afghanistan, som jag i dag just kommit tillbaka från, eller det som nu planeras i Kongo - är därför enligt min åsikt hedrande, men alltför symboliskt och alltför illa sammanhållet. Att bara visa flagg räcker inte. Sådan närvaro - hur viktig den än kan vara - medför därför till och med mycket svårkalkylerade säkerhetsrisker och väcker ofta förväntningar som vi inte kan uppfylla.
Så länge Europeiska unionens medlemsstater inte är beredda att också öka sina försvarsbudgetar i motsvarande mån och sörja för skäliga medel och militära styrkor, låter alla dessa doktriner eller strategier som en läpparnas bekännelse. Med tanke på de motsättningar som också finns inom EU är försöket till en gemensam strategi snarare ett försök att dölja olika uppfattningar än att undanröja dem, och det bör vi akta oss för. Skapandet av strategier och gemensamma funktioner, exempelvis också funktionen med en egen europeisk utrikesminister - som jag principiellt välkomnar - ersätter ju inte på långt när bristen på politisk vilja att också ge liv åt en gemensam europeisk politik och säkerhetsstrategi. Problemet med en europeisk-amerikansk dualism och ett fjärmande mellan Förenta staterna och Europeiska unionen kan bara få negativa effekter när man söker efter en gemensam europeisk säkerhetsstrategi.

Souladakis (PSE).
Herr talman! Att Europeiska unionens båda representanter för utrikespolitiken, som båda har min djupaste aktning, befinner sig här är en nödvändig konsekvens av unionens nuvarande sätt att fungera och inte något specialbesök av två dioskurer. Detta bekräftar att det är riktigt att inrätta en post som unionens ?utrikesminister?, och jag hoppas att denna post inte kommer att fungera som Janus, som enligt mytologin vände sitt ansikte åt olika håll allt efter omständigheterna.
Vi kan konstatera att Europeiska unionen under det senaste decenniet i en rad viktiga frågor har intagit en självständig ståndpunkt i förhållande till Förenta staterna. Internationell domstol för brott mot mänskligheten, kris i Mellersta Östern, kris i Irak, en mera allmän uppfattning om förebyggande av krig osv. Detta innebär i själva verket att Europeiska unionen måste fastställa sin egen självständiga strategi, så att man utifrån den kan ompröva sina relationer med Förenta staterna och rätta till misstagen. Denna omprövning är absolut nödvändig, eftersom unionens strategi huvudsakligen måste bygga på relationerna med Förenta staterna. Klara besked är viktiga för goda vänner.
Men vad skall denna strategi bygga på? På vissa principiella ståndpunkter och på ett jämbördigt förhållande. Ett jämbördigt förhållande är i det här fallet det samma som lika möjligheter. Vad betyder lika möjligheter? Att var och en har sin egen ståndpunkt, men också att man har egna möjligheter så att man, om det behövs, kan utforma sin ståndpunkt till en politik som man kan förhandla om och som kan leda till resultat.
Vi lever i en ny tid. De så kallade ensidiga hoten har kommit som ett komplement till tidigare kriser och krissituationer, och därför ligger det i sakens natur att Europeiska unionen måste spela en ny internationell roll. Och den nya internationella rollen kräver en klar linje i strategifrågorna. Denna klara linje kan inte skapas enbart genom små åtgärder. Den måste vara frukten av en internationell analys, ett internationellt fastställande av unionens inriktning och dess principer. Jag tror att det kommer att gå bra, och att Solanas förslag kommer att utgöra det första steget på vägen mot att unionen i framtiden kan spela en självständig roll i sina relationer med alla krafter i världen.

Johan Van Hecke (ELDR).
Herr talman, kolleger! Siffrorna känner vi till mer än väl. I hela världen cirkulerar ungefär en halv miljard handeldvapen och lätta vapen, av dessa är mer än hälften illegala vapen. I 46 av de 49 stora konflikterna sedan 1990 har den här typen av vapen hanterats. De här vapnen är också i hög utsträckning ansvariga för fenomenet barnsoldater. Handeldvapen och lätta vapen är lätta att införskaffa, på vissa platser för 15 dollar, de är lätta att hantera, lätta att gömma och transportera och, framför allt, de är bara alltför dödliga. 
Enligt en oberoende undersökning från 2001 kostar handeldvapen 1 000 människor livet varje dag, framför allt oskyldiga människor. Internationellt finns det knappast några regler på området för produktion och spridning av handeldvapen och lätta vapen. Ett undantag utgör Ottawafördraget om bruket av truppminor. Tyvärr måste vi fastställa att de största producenterna av handeldvapen och lätta vapen, Förenta staterna, Ryssland och Kina, också är de största motståndarna till en internationell lagstiftning enligt Ottawafördraget. Vill man verkligen få ett grepp om spridningen av handeldvapen så måste insynen först och främst förbättras. FN-registret för konventionella vapen borde öppnas för den här kategorin vapen. Reglerna för vapenexport måste skärpas. Det måste bli obligatoriskt att märka nya vapen i produktionen, så att det blir lättare att undersöka var de kom ifrån. Jag delar kommissionsledamot Pattens åsikt att den europeiska uppförandekoden från 1998 skulle kunna fungera som ett världsomfattande, bindande avtal om export och förflyttning av vapen.
Under FN-konferensen nu i juli måste Europeiska unionen ta initiativet i kampen mot den illegala handeln med handeldvapen och lätta vapen. Alla ansträngningar för att förebygga konflikter riskerar ju att vara förgäves om ingenting görs åt de verkliga orsakerna.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Vi måste se till varifrån de lätta vapnen faktiskt kommer. Under de senaste händelserna i Kongo har uppskattningsvis 50 000 människor fallit offer för lätta vapen. Vi skickar även dit soldater för att få slut på striderna trots det faktum att striderna till största delen utkämpas med vapen som levererats av länder inom Europeiska unionen. Människor i Kongo har faktiskt inte tillverkat dessa vapen utan de kommer från länder i EU - inklusive Frankrike, Belgien, Förenade kungariket, osv. och annorstädes.
Här tycks det råda en fullständig inkonsekvens: vi skickar människor för att få slut på striderna på platser där de vapen som används kommer från samma länder som skickar dit de så kallade ?fredsbevararna?. När det gäller FN:s kommande granskning av handlingsprogrammet i juli 2003, måste vi även se till vad som återstår att göra. Vi måste täppa till kryphålen i fråga om vapnens slutliga användning, vart de faktiskt tar vägen och hur de används. Det finns allvarliga kryphål när det gäller vart vapnen tar vägen, vem som använder dem och vad de slutliga konsekvenserna blir.
Vi måste även ta itu med vapenhandlarna på allvar. Det finns människor som tjänar stora pengar på vapenaffärer, genom att se till att länder och människor faktiskt får tag i vapen från vapenleverantörerna.
Det är, som Frahm nämnde i fråga om registrering, fullständigt otroligt att man faktiskt kan spåra ett stycke kött eller en jordbruksprodukt men inte kan spåra ett livsfarligt vapen. Det är på tiden att EU erkänner sitt ansvar och gör det omöjligt att handla med lätta vapen på det här sättet och låta dem orsaka död och förstörelse för många oskyldiga människor.

Van den Berg (PSE).
Herr talman! Hotet som utgår från stora, okontrollerade flöden av handeldvapen och riskerna med kriminella organisationers och terroristiska grupperingars spridning har blivit ännu aktuellare efter den 11 september. Det finns mer än en halv miljard handeldvapen i omlopp i världen. Bruket av dessa vapen leder årligen till cirka 500 000 människors död. Handeldvapen skördar 300 000 offer i krig och cirka 200 000 offer i icke-krigssituationer.
I Bowling for Columbine visade dokumentärmakaren Michael Moore nyligen vilka följder handeldvapen har, även i ett land som Förenta staterna. Mord på gymnasieskolor, mord mellan ungdomsligor och i kriminella kretsar. Ofta handlar det om olagligt införskaffade vapen. Men även i konflikter som den nu i Kongo faller många människor offer för handeldvapen och lätta vapen.
För att motverka illegal handel med handeldvapen behövs adekvat lagstiftning, bestämmelser om produktion, handel, vidareförsel och innehav av handeldvapen, och dessutom måste mellanhandeln med vapen kontrolleras. Vapen måste vara möjliga att spåra, och därför måste de förses med en tydlig märkning. Vidare måste ett register föras och denna information måste kunna utväxlas. För att förhindra att handeldvapen kommer in i illegala kretsar krävs adekvat lagerbokföring, säker transport och lagring och överflödiga vapen måste förstöras.
Herr talman! Inför FN-konferensen i New York om tre veckor är det viktigt att EU återigen går i främsta ledet. Det är möjligt genom att begära en bra kontroll av de här vapnen och en skärpning av existerande bestämmelser om kontrollen av mellanhandeln, genom att begära bra spårbarhet och en tydlig märkning på vapen, och genom att ge extra kraft åt de här kraven i och med att vi i Europa blir de första att se över de här bestämmelserna.
Jag talar ofta om vikten av att Europa talar med en röst. I och med att sex grupper i Europaparlamentet uppmanar till detta har steget mot enhet tagits. Nu återstår rådet och medlemsstaterna. Jag hoppas att de kommer att följa det här exemplet.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman! Jag kommer att tala om samma sak som de kolleger som har yttrat sig före mig, om handeln med och kampen mot den olagliga handeln med handeldvapen och lätta vapen.
Precis som vi under Förenta nationernas konferens om olaglig handel med handeldvapen och lätta vapen, vilken ägde rum 2001, välkomnade handlingsplanen, välkomnar vi nu det utvärderingsmöte som kommer att äga rum nästa månad. Just med tanke på detta utvärderingsmöte vill vi påminna om - vilket redan har sagts - att 500 miljoner handeldvapen och lätta vapen är i omlopp i världen. Dessa vapen har, enligt den oberoende vapenundersökningen från 2001, orsakat tusentals dödsoffer varje dag, och de flesta av dessa offer är kvinnor och barn.
Den olagliga handeln med handeldvapen och lätta vapen till de underutvecklade länderna, som ofta är invecklade i konflikter, har framför allt sitt ursprung i medlemsstater i Europeiska unionen, tillsammans med - vilket också redan har sagts - Förenta staterna och Ryssland.
Under konferensen och i den handlingsplan som nu ses över lyckades man inte inrätta ett internationellt rättsligt och obligatoriskt instrument för att förbjuda den olagliga handeln. Det är nödvändigt att konkretisera Europeiska unionens ansträngningar för att inrätta en uppförandekod för att förhindra att vapnen når dessa länder i krig, regimer som systematiskt kränker de mänskliga rättigheterna och beväpnade grupper som - vilket redan har nämnts - rekryterar barnsoldater. Vi måste följaktligen omsätta dessa mål i ett gemensamt agerande med medlemsstaterna i spetsen, vars nationella bestämmelser om den här frågan - tyvärr - är fullständigt olika och överföra dem till världssamfundet. Utvärderingsmötet är ett bra tillfälle för att göra detta.
Lätta vapen bör vara underställda ett internationellt system precis som personminor och kemiska och biologiska vapen. Därför är det nödvändigt att Europeiska unionen tar med sig följande förslag till New York: för det första inrättande av ett internationellt register över överlåtelser av vapen, för det andra ett uttryckligt förbud mot försäljning av handeldvapen och lätta vapen till regimer som kränker de mänskliga rättigheterna och för det tredje att ett system för spårning av vapen skall inrättas.
Förutom de förslag vi kommer med till rådet och medlemsstaternas regeringar i den resolution som vi vill anta, tar vi också tillfället i akt för att be kommissionen att förstärka sitt samarbete när det gäller avväpnande av beväpnade grupper i utvecklingsländer, vilket för närvarande särskilt gäller den afrikanska kontinenten. De nuvarande konflikterna i Demokratiska republiken Kongo och i Liberia, bland andra, gör att vi inser att den politik vi har fört hittills inte är effektiv och att det finns ett behov av att kontrollera överlåtelser av vapen.

Solana
. (ES) Herr talman! Av artighet mot de av Europaparlamentets ledamöter som har vänligheten att vara med oss till slutet, vill jag säga att Europeiska unionen kommer att inleda ett nytt förfarande och att vi kommer att ta detta på största allvar. Vi kommer att lägga fram handlingar om en säkerhetsstrategi om några dagar i Thessaloniki, och det är första gången något sådant görs. Detta kommer säkerligen att följas av ett mandat från stats- och regeringscheferna för att fortsätta arbeta med den här frågan och jag anser - vilket många av talarna har sagt - att det är en god nyhet att Europeiska unionen gemensamt och på allvar kommer att kunna börja fundera över en strategi för gemensam säkerhet.
Men för att göra detta - och jag upprepar vad många talare har sagt - måste vi inte bara ha en bra uppbyggd strategi, det är absolut nödvändigt att ha den politiska viljan att agera i världen och att Europeiska unionen tillmäts den vikt den har med tanke på dess befolkning, välstånd och så vidare. Om unionen har den politiska viljan för att göra det, kan det göras. Om den inte har det, kan vi utarbeta fantastiska dokument, men de kommer än en gång bara att vara papper.
Herr talman, fru vice talman! Jag är mycket tacksam för att ni har gett oss tillfälle att kunna genomföra den här debatten och jag är övertygad om att fler ledamöter kommer att vara närvarande i kammaren under nästa debatt.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av kommissionen om framtiden för textilavtalet inom ramen för förhandlingarna inom WTO.

Lamy
Fru talman! Textil- och beklädnadsindustrin spelar som vi alla vet en dominerande roll i den internationella handeln, med 350 miljarder euro i handelsflöden år 2002, motsvarande över 5 procent av den totala världsexporten. Detta är en mycket viktig sektor för utvecklingsländerna. De svarar för 50 procent av världens textilexport och 70 procent av världens export av beklädnadsprodukter. För många utvecklingsländer är denna sektor den som ger de största exportinkomsterna och sysselsätter flest människor i industrin.
För oss européer är det också en mycket viktig framtidssektor, tack vare de investeringar, den kvalitetsökning och den världsledande ställning vi har kunnat skaffa oss inom en sektor som modebranschen. Europa är i dag världens största exportör inom textilsektorn och den andra största inom beklädnadssektorn. Textil- och beklädnadssektorn sysselsätter i EU med dess nuvarande gränser 2 miljoner människor och i det utvidgade EU 2,5 miljoner människor. Sektorn omsätter 200 miljarder euro.
I medvetande om hur utsatt textil- och beklädnadssektorn är i många länder anordnade Europeiska kommissionen den 5-6 maj en internationell konferens med deltagare från över 80 länder. Där diskuterade vi de utmaningar sektorn måste anta inom de kommande åren, framför allt mot bakgrund av att kvoterna definitivt försvinner den 1 januari 2005, ett datum som sammanfaller med att de förhandlingar som för närvarande pågår inom Världshandelsorganisationen avslutas. Konferensen ledde oss fram till fyra viktiga konstateranden.
För det första är utvecklingsländerna mycket sårbara, och framför allt de länder som är mest beroende av textil- och beklädnadsexport. Detta gäller främst de minst utvecklade länderna, bräckliga ekonomier med låg grad av diversifiering. Samma sak gäller för övrigt de länder som har preferensavtal med EU, exempelvis länderna söder och öster om Medelhavet, vissa AVS-länder och andra länder med liten export. Exportinkomsterna är i flertalet av dessa länder till stor del beroende av textil- och beklädnadssektorn, som kan svara för i stort sett hela deras export och generera en stor del av sysselsättningen.
För det andra är villkoren för marknadstillträde inom textil och beklädnad mycket olika på världsmarknaden. Även om Europa visar upp tullar på i snitt 9 procent, har många länder tullar på 30 procent eller mer, förutom att de behåller stora icke-tariffära tullhinder. Om vi därför inskränker avregleringen till att slopa kvoterna 2005 riskerar vi att konfronteras med en världsmarknad i obalans, där konkurrensen i viss mån koncentreras till industriländernas marknader, där tillväxten är låg.
För det tredje vill jag peka på Europa-Medelhavsområdets betydelse. Det är den europeiska industrins naturliga konkurrensplats. Jag skall återkomma till detta. Vi har planer inom detta område.
För det fjärde riskerar den ökade konkurrensen att öka trycket på naturresurser och mänskliga resurser och orsaka allvarliga problem för en hållbar utveckling, men även när det gäller lojala konkurrensvillkor, exempelvis med avseende på grundläggande sociala rättigheter.
Efter dessa fyra påpekanden vill jag fråga vilka svar som givetvis också måste ges, inte av oss, eller av amerikanerna, eller av indierna eller kineserna, utan som ett bidrag till förhandlingarna med samtliga berörda parter, i enlighet med Världshandelsorganisationens bestämmelser?
Det första svaret är utveckling. För att lindra effekterna för de fattigaste och mest utsatta länderna av att kvoterna slopas, måste vi fundera över hur vi kan koncentrera det preferenstillträde som vi beviljar utvecklingsländerna, framför allt via det allmänna preferenssystemet, och förmodligen låta det gå till de mest sårbara länderna. Jag tänker då på de minst utvecklade länderna. Jag tänker på gruppen av AVS-länder. Jag tänker på de små ekonomierna. Vidare måste vi också utarbeta åtgärder för att underlätta för berörda länder att använda dessa preferenser. Jag tänker då exempelvis på ursprungsreglerna - samtidigt som vi givetvis ser till att dessa länder verkligen är de som i praktiken gynnas av de preferenser vi beviljar dem.
Det andra svaret är att vi inom ramen för Doharundan måste utverka internationellt rättvisa och jämförbara tillträdesvillkor. Vi kan inte nöja oss med att begränsa öppnandet av marknaderna till att enbart slopa kvoterna 2005. Som jag har sagt skulle detta leda till obalanser med avseende på tillträde. Vårt nuvarande förslag i de multilaterala förhandlingarna bygger på rättviseargument. Vi uppmanar alla övriga WTO-medlemmar att förändra sina tullar med sikte på en gemensam nivå, som skall vara så låg som möjligt, och givetvis undanröja icke-tariffära tullhinder. Vi tänker oss att alla länder, utom de minst utvecklade, skall uppmanas att medverka i detta arbete. Det inbegriper självklart även de länder som har en mycket konkurrenskraftig export av textil- och beklädnadsprodukter.
Med anledning av denna debatt skulle jag vilja lugna både den europeiska industrin och de länder som åtnjuter ett preferenssystem för tillträde till EU-marknaden. Vi har inte för avsikt att ytterligare sänka våra tullar, som redan är ganska låga, utan att i gengäld erbjudas ökat tillträde till externa marknader. Vidare anser vi att tillämpningen av de gemensamma tullarna bör ske stegvis och att det skall finnas övergångsperioder, så att de som har problem har möjlighet att göra nödvändiga anpassningar.
Det tredje svaret är Europa-Medelhavsområdet. En integrering pågår inom detta område, som snart bör kunna dra fördel av de förväntade effekterna av den Europaövergripande kumulering av ursprungsregler som vi inom helt kort bör kunna lägga fram. Detta nya protokoll om ursprungsregler bör kunna läggas fram för handelsministrarna vid Europa-Medelhavskonferensen i Palermo den 7 juli. Detta system för diagonal kumulering av ursprung bör ge näringslivets aktörer i Europa-Medelhavsområdet som helhet möjlighet att bredda sina försörjningsmöjligheter, genom att ge producenterna inom detta område, som i någon mån kommit att utgöra en enhet i detta hänseende, möjlighet att använda halvfabrikat som kommer från området som helhet, och detta utan hinder. Vi förväntar oss en positiv effekt på handeln, framför allt genom att det bidrar till att utveckla handeln inom regionerna. Vårt mål är att effektivt kunna tillämpa denna kumulering i alla länder inom området före utgången av 2004.
Så till det sista svaret, som är främjandet av en hållbar utveckling. Vi måste prioritera stimulansmekanismer och främja respekten för multilaterala normer. Vi måste fortsätta att undersöka på vilket sätt den offentliga verksamheten kan garantera att avregleringen inte sker på bekostnad av arbetsvillkor eller miljö, och undvika att åsidosättandet av sociala och miljömässiga normer utnyttjas som en konkurrensfördel. Man kan exempelvis tänka sig att man ökar tullpreferensmarginalerna inom ramen för det allmänna tullpreferenssystemet för länder som tillämpar dessa internationella normer, eller att man uppmuntrar privata program som främjar en hållbar utveckling. Vidare kan man undersöka möjligheterna att förbättra produktinformationen till konsumenterna för att erbjuda de konsumenter som så önskar en möjlighet att välja rättvis handel.
Som ni kan konstatera, och det blir min slutsats, är Europeiska kommissionen mycket medveten om de utmaningar textil- och beklädnadssektorn står inför i fråga om hållbar utveckling, kamp mot fattigdom, industripolitik och socialpolitik samt regionala balanser inom unionen. Det är ett av de områden där frågorna om en rättvis fördelning av handelns och globaliseringens vinster ställs på sin spets och en sektor som erbjuder oss möjligheten att utveckla handelspolitiska och industripolitiska strategier för att stilla all denna legitima oro. Inom Europeiska kommissionen har vi inlett en studie för att identifiera de produktkategorier som är mest utsatta, avregleringens effekter på produktionen, dess effekter på sysselsättningen i en utvidgad union och dess inverkan i de regioner som är mest beroende av textilproduktionen. Arbetsmarknadens parter följer denna utveckling mycket uppmärksamt tillsammans med oss, inom ramen för en sektoriell social kommitté. Vi för även diskussioner med näringslivets aktörer och arbetsmarknadsparterna i syfte att identifiera ytterligare åtgärder som kan vidtas för att främja konkurrenskraften inom sektorn.
Till sist planerar min kollega Erkki Liikanen och jag att under hösten överlämna ett meddelande om handels- och industripolitiken inom textil- och beklädnadssektorn efter 2005 till kommissionen och därefter till parlamentet och rådet. Syftet är att förse alla berörda parter med en tydlig, förutsägbar och enhetlig ram - detta är vårt uppdrag - så att de å sin sida kan planera sina strategier, investeringar och verksamheter. Vi måste tillsammans se till att ge hela textil- och beklädnadssektorn denna impuls som vi är dem skyldiga.

Ferrer (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill först och främst tacka er för att ni är här och för det uttalande ni just har gjort, som visar på er förståelse, den förståelse som ni har visat textilsektorn och den europeiska konfektionsindustrin under dessa år.
I det meddelande om industripolitiken som kommissionen nyligen lade fram erkänner ni att textil- och beklädnadsindustrins vitalitet och effektivitet är av grundläggande vikt för att Europa skall kunna upprätthålla och öka sitt välstånd och samtidigt tillfredsställa sina sociala ambitioner.
Av ert uttalande framgår det att den europeiska industripolitiken inte enbart bör omfatta de rent industriella aspekterna för att vara effektiv, utan att det måste vara en horisontell politik som bland annat inbegriper de sociala och miljörelaterade aspekterna, men framför allt handelspolitik. Och om detta gäller och är nödvändigt för industrin i allmänhet och för att upprätthålla sysselsättningen, är det ännu viktigare när vi talar om den europeiska textil- och beklädnadsindustrin, som har en årlig omsättning på 196 miljarder euro, som omfattar över 113 000 företag, som sysselsätter två miljoner personer - vilket utgör 7,6 procent av den totala sysselsättningen i tillverkningsindustrin - och som kännetecknas av en stor regional koncentration. Även om dessa uppgifter redan är kända anser jag att det är värt mödan att upprepa dem, eftersom de visar på hur viktig den här sektorn är.
Detta är en dynamisk och konkurrenskraftig industri, som tack vare de ansträngningar som har genomförts när det gäller forskning och teknisk utveckling, design, produkternas kvalitet och specialisering, har kunnat befästa och öka sin vikt och betydelse i Europas och världens ekonomi.
Jag anser att det är värt mödan att minnas att den europeiska textilindustrin är världens största exportör av textilier, före Kina, och den tredje när det gäller konfektion, efter Kina och Hongkong, och att det följaktligen finns en enorm exportpotential att utveckla. Det är just därför som handelspolitiken är så viktig i det här sammanhanget.
Men denna sektor har dessutom flera utmaningar att ta itu med, särskilt - ni nämnde detta - utmaningen när det gäller begränsningen av kvoterna den 1 januari 2005, vilket kommer att innebära en radikal förändring i världens handelsförbindelser. Sektorn är mycket väl medveten om detta, den är en av de sektorer som är mest utsatta för globaliseringens effekter till följd av den starka konkurrensen från många av utvecklingsländerna, som har lägre lönekostnader och stor exportkapacitet.
En annan utmaning är Kinas anslutning till Världshandelsorganisationen och för att belysa den här frågan är det värt att nämna de undersökningar som förespår att Kinas totala textilexport skulle kunna öka med 150 procent efter det att de kvantitativa restriktionerna har tagits bort, och landet skulle på så sätt ha 50 procent av världsmarknadsandelarna.
Det är därför absolut nödvändigt för Europa att uppnå ett effektivt och allmänt öppnande av marknaderna, särskilt marknaderna i de länder som är särskilt dominerande och konkurrenskraftiga i textil- och beklädnadssektorn och som däremot fortfarande är stängda för europeisk export, antingen på grund av höga tullar plus ytterligare avgifter och skatter, eller handelshinder som inte har med tullar att göra, och som leder till att handeln med dessa länder blir ogenomförbar.
Herr kommissionär! Sektorns fortbestånd på europeisk nivå och upprätthållandet av de miljoner arbetstillfällen som står på spel beror framför allt på en defensiv handelspolitik. Därför kan jag inte annat än glädja mig åt vad ni just sade i ert uttalande och jag hoppas att dessa förslag kommer att vinna gehör i WTO-förhandlingarna.
Vi vet att det inte kommer att bli någon lätt uppgift att kombinera den europeiska industrins intressen, som är absolut legitima, med behovet att göra verklighet av utvecklingsagendan, men ni kan räkna med parlamentets stöd för att göra detta, herr kommissionär.

Berenguer Fuster (PSE).
Fru talman! Herr kommissionär, jag vill tacka er för att ni finns med oss här i dag och för det uttalande som ni har gjort. Ni behöver inte tvivla ett ögonblick på att ni kan räkna med alla de parlamentariska gruppernas stöd, däribland min egen grupps naturligtvis, när det gäller alla åtgärder och ståndpunkter som ni har meddelat inför de kommande samtalen i Världshandelsorganisationen.
Det har ännu inte gått två månader sedan parlamentets utskott för industrifrågor genomförde en offentlig utfrågning, som bland annat ordföranden för de företagare som är anslutna till Euratex, textilindustrins arbetsgivarförening, deltog i och som avslutade sitt inlägg med att fråga vad parlamentet kan göra för att lösa textilindustrins problem.
Jag vill på utskottets vägnar säga er att vi har genomfört dessa sammanträden som en del i vårt svar på sektorns krav på att vi måste komma till rätta med en mycket allvarlig situation, som jag inte kommer att gå in närmare på, eftersom kommissionsledamoten är fullständigt medveten om läget.
När det gäller de frågor som rör marknadstillträdet har kommissionsledamoten sagt oss att vi inte kommer att sänka avgifterna, tullinkomsterna, förrän andra medlemsstater öppnar sina marknader i större utsträckning. Eftersom det finns en så stor obalans mellan de mängder som vi kräver jämfört med de mängder som andra länder kräver och i det fall vi inte kan nå några viktiga överenskommelser på det här området, vill jag fråga er om vi inte kan ompröva frågan om att höja de importtullar som vi inkasserar från import av textilprodukter från dessa andra länder, som inte är beredda att sänka sina tullar.
Herr kommissionär! Avslutningsvis vill jag ställa en mycket konkret fråga om erkännande av industriell patenträtt. Från sektorn har man upprepade gånger sagt oss att när det gäller några av dessa patenträtter - till exempel design, som inte är så synliga som andra patent, till exempel varumärken - brukar länderna inte uppfylla villkoren i de TRIPS-avtal som de har undertecknat inom ramen för Världshandelsorganisationen. Jag skulle vilja fråga er om ni kommer att vidta några åtgärder på det här området.

Figueiredo (GUE/NGL).
Fru talman! Jag tackar också kommissionsledamot Lamy för att han accepterade den debatt vi föreslog. Han tycker emellertid att det är synd att vi inte kunde finna någon slutlig lösning, eftersom de centrala hypoteserna inte kunde godtas av majoritetspartierna, Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater.
Det har redan talats om textil- och beklädnadsindustrins enorma betydelse i Europeiska unionen, men man måste tänka på att den är mest koncentrerad i det södra Europas länder, i mindre gynnsamma områden. Jag tänker i synnerhet på två viktiga områden i Portugal, Covilhã och Ave-dalen. Men man måste också tänka på att vi, med anslutningen, måste lägga till 600 000 arbetstillfällen till de två miljoner som denna sektor redan omfattar, och hundratusentals fler till industriproduktiva områden, t.ex. i Tyskland och Italien.
Vi vet ju att omstruktureringen inom denna sektor redan har fått många företag att flytta till Östeuropa och länder i Afrika och Asien, och att det har medfört att arbetslösheten i Europeiska unionen ökat. Vi vet också att det är viktigt att göra en fullständig utvärdering av den sociala, ekonomiska och territoriella betydelsen, både när det gäller redan ingångna bilaterala avtal och en eventuellt ökad avreglering då det nuvarande textil- och beklädnadsavtalet upphör i slutet av nästa år.
Därför tycker vi att det är viktigt att vidta en handlingsplan med konkreta åtgärder som syftar till att behålla en sammanhängande och effektiv produktionslinje, samtidigt som stöden till de små och medelstora företagen, forskningen och yrkesutbildningen stärks. Men vid de förhandlingar som pågår i WTO inom ramen för Doha-agendan är det viktigt att tänka på textil- och beklädnadssektorns särskilda egenskaper, för att särskilt säkerställa sektorns ömsesidighet vid framtida avtal och vid handelsrelationerna mellan Europeiska unionen och tredje land.
De europeiska textilierna får inte fortsätta att användas som utbyte för andra affärer i tjänstesektorn eller högteknologisektorn. För att bibehålla sysselsättning och utveckling inom Europeiska unionens vidsträckta områden krävs det att de nuvarande tullavgifterna behålls på dess nuvarande nivåer, vilka redan är bland de lägsta i världen. Varken nya sänkningar eller eliminering av sektorns andra hinder accepteras, om det inte sker på basis av en ömsesidighet och med utgångspunkt från de tillämpade tariffernas faktiska underlag och inte de som meddelades WTO.
Jag anser att det är ytterst viktigt att skapa något liknande en kontrollgrupp, där industrins arbetsmarknadsparter och kommissionen deltar och följer situationens utveckling. Detta organ skulle fungera som ett snabbt varningssystem inför problem som kan uppstå då man strävar efter en lösning i rätt tid.

Lambert (Verts/ALE).
Fru talman! Jag är i likhet med många andra ledamöter mycket bekymrad över denna brist på planering i ett så sent skede, när vi har känt till att tulltarifferna skulle förändras under 2005. Jag är inte övertygad om att de svar vi får höra kommer att kunna ta itu med den fullständig exploatering som finns i en stor del av textilindustrierna i många länder i hela världen - antingen det sker genom barnarbete, svältlöner eller något annat sätt. 
Vi ser som sagt redan att tillverkningen flyttar från Europeiska unionen till andra länder. Jag var i Aten i förra veckan för att undersöka fallet Schiesser-Palco, en tillverkare av underkläder - de utlovade mig ett prov för kommissionsledamoten men posten har inte klarat av att leverera i tid! Det företaget omlokaliserar 500 arbetstillfällen till Bulgarien. Arbetstagarna där är förbittrade över att bli betraktade som ett billigt alternativ när de redan arbetar för svältlöner, men i en situation med hög arbetslöshet är det mycket svårt att inte ta de jobb som är tillgängliga. Vi ser samma sorts omlokalisering i Indien, Sri Lanka, Latinamerika och Kina - där, säger man oss, ligger textilindustrins framtid.
Jag är inte övertygad om att vi hittills har fått något svar om vad som är möjligt enligt de nuvarande WTO-reglerna, vilket innebär att det kan vara mycket svårt att motsätta sig import enligt nuvarande tillverkningsregler, och svårt att göra åtskillnad på grund av arbetsnormer och så vidare. Det tycks som att man trycker på från vissa håll om att företagens sociala ansvarstagande och konsumentmakt skall vara de viktigaste verktygen för att garantera normer genom hela konsumtionskedjan. Man kommer att överlåta till kampanjorganisatörer som Clean Clothes och No Sweat att se till att arbets- och miljönormer upprätthålls.
Jag är intresserad av att få veta exakt vad vi anser vara möjligt enligt de nuvarande WTO-reglerna, och huruvida kommissionen håller med den vice verkställande direktören i Levi-Strauss som har förordat att ILO:s bestämmelser bör ingå i alla bilateral och multilaterala handelsavtal.

Bastos (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag börjar med att lyckönska kommissionären för det han sade och för hans förtroendeingivande sätt att angripa denna känsliga fråga. Saken är den att textilindustrin kommer att stå inför en stor utmaning efter den 1 januari 2005: därefter kommer de kvantitativa restriktionerna vad beträffar tillträde till marknaderna i Europeiska unionen, Förenta staterna och Kanada att hävas för alla medlemmar i WTO. Med andra ord kommer WTO-medlemmar att ha ett nära nog obegränsat tillträde till dessa marknader.
Enligt utvecklingsagendan i Doha är målet att styra avregleringen av världshandeln så att de minst utvecklade länderna gynnas. I dessa länder är textilsektorn mycket viktig. Jag kan nämna Indien, Pakistan och Kina. Kina är ett mönsterexempel: Världsbanken förutser en fördubbling av deras textilexport under de kommande fem åren. Som kommissionsledamoten sade, denna sektor har en enorm betydelse. Den svarar för två miljoner människors sysselsättning och för en omsättning på 200 000 miljoner euro.
Efter utvidgningen kommer antalet sysselsatta att passera två och en halv miljon. Denna industri är den industri som har den längsta traditionen inom den ekonomiska strukturen i mitt hemland. Portugal är en av de största producenterna av textilier och kläder i unionen. Portugals export utgör mer än 20 procent av landets hela export. De portugisiska textilprodukterna finns på de viktigaste världsmarknaderna, i synnerhet på marknaderna i Europeiska unionen och Förenta staterna.
Den portugisiska textil- och beklädnadsindustrin består huvudsakligen av små och medelstora företag som framför allt ligger i norr. Därför är det mycket viktigt att fundera ordentligt på hur man kan minska de negativa effekterna för företagen i Europeiska unionen och maximera de möjligheter som kommer av en avreglering av marknaderna. Vi måste stärka de aspekter som gör så att de europeiska textilföretagen blir konkurrenskraftiga på den öppna marknaden. Forskning och teknisk utveckling, informationsteknik, utbildning och yrkeskunskap är de enda möjliga utvägarna för att bevara och öka textil- och konfektionssektorns vikt och betydelse i den europeiska ekonomin och världsekonomin.
De involverade institutionerna måste säkerställa konkurrensvillkoren och respekten för den internationella handelns regler. De bör särskilt bekämpa undermåliga löner och barnarbete, arbeta för bättre sociala förmåner och hälso- och sjukvårdsförmåner, garantera grundläggande arbetsrättigheter och vidta åtgärder mot bland annat bedrägeri.
När det gäller Portugal bör multilaterala förhandlingar ske inom ramen för utvecklingsagendan i Doha som kan resultera i en harmonisering av tulltariffer och eliminering av andra hinder så att tillgången till marknaden i praktiken blir möjlig. V är medvetna om den stora utmaning vi står inför. Vi anser att de kommande förhandlingarna bör ledas hårt och utan brådska så att en jämvikt uppnås mellan överenskommelserna i Doha när det gäller utveckling och textil- och beklädnadsindustrins intressen i unionen.

Lage (PSE).
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vissa av kollegerna har redan nämnt att 2005 kommer att bli ett nyckeldatum för textil- och beklädnadsindustrin. Kommissionsledamotens meddelande blev som ett lindrande och lugnande medel för vår oro, men det tog inte bort den helt och hållet. De förslag och den strategi han har presenterat för oss här i dag tycks gå i rätt riktning. Den europeiska textil- och beklädnadsindustrin har varit utsatt för många hot och mycket turbulens. Den var för övrigt den europeiska industrirevolutionens första sektor. Vi måste komma ihåg det. Det är en sektor som bör vårdas ömt och inte ses som något överlödigt, vilket ibland tycks ske då vissa eurokrater eller förhandlare talar. Den är utsatt för konkurrens från produkter som vi alla vet har framställts till otroligt låga arbetskraftkostnader under sannerligen eländiga sociala förhållanden.
Det är naturligt att Portugal visar sin oro och är uppmärksam, herr kommissionär, liksom andra områden och andra europeiska länder. Vissa av ledamöterna har redan nämnt att denna fråga är livsviktig för Portugal och det tål att upprepas, särskilt när det gäller norra Portugal. Blir inte andra länder, till exempel Frankrike, oroliga över avregleringen av jordbruksmarknaden? Kämpar kanske inte Frankrike för det berömda kulturella undantaget? Då är det väl inte förvånande att också andra länder i Europeiska unionen som har mycket viktiga industrier och sektorer ekonomiskt och socialt sett, ber om rättvisa och ett korrekt försvar av sina rättigheter, utan att be om undantag.
Att främja utvecklingen i de fattigaste länderna är ett ideal som vi alla delar, särskilt de som befinner sig åt vänster, som i mitt fall. Men inte på bekostnad av de mest sårbara ekonomierna och de mest blygsamma medborgarna i Europeiska unionen. Detta är en falsk rättvisa. Kostnaderna för en fullständig avreglering av textilsektorn kommer inte att fördelas lika om förhandlingarna leds dåligt av de länder och företag som är inblandade: några förlorar mer än andra, och då blir den europeiska andan sämre. Jag hoppas, herr kommissionär, att förhandlingarna går bra. Och då vi kan bedöma era resultat hoppas jag att vi kan lovorda och tacka er som vi har gjort i dag med våra förväntningar.

Bodrato (PPE-DE).
Fru talman! Även jag uppskattade meddelandet från kommissionsledamoten Lamy, väl medveten om att framtiden för textil- och beklädnadsindustrin, som redan har drabbats av svårigheter på grund av den höga dollarkursen, beror på de val som görs inom ramen för WTO. Avlägsnandet av de kvantitativa trösklarna borde kunna erbjuda en tillväxtmöjlighet även för de små och medelstora företag som är verksamma inom textilbranschen i Europa. Dessa företag måste kunna utvidga sina intressen mot nya marknader och fundera ut nya synergier med länderna som är på väg in på den internationella marknaden. Avskaffandet av multifiberavtalet medför emellertid ett scenario som karakteriseras av en hårdare konkurrens som koncentreras till de mogna marknaderna. Det handlar naturligtvis inte om att begära protektionistiska åtgärder, utan tvärtom om att begära öppnare marknader med tydligare regler, vilket Ferrer krävde. Det är oundvikligt att marknadernas globalisering främjar en decentralisering av många traditionella verksamheter till utvecklingsländerna och länder med en lägre produktionskostnad. Kampen mot fattigdomen och för att sprida välståndet borde kunna dra nytta av att tullmurarna rivs, men man får inte bortse ifrån att sysselsättningen i många europeiska branscher hotas av social och miljömässig dumping, snarare än av ekonomisk konkurrens.
Låt mig påminna om ett par punkter som kommissionsledamoten tagit upp. Det är nödvändigt att förbättra tillträdet för gemenskapens produkter, som i allmänhet är av bättre kvalitet, till marknaderna i tredje land, som i många fall skyddas av höga avgifter och övriga hinder. Avregleringsprocessen borde åtföljas av garantier om ömsesidighet, vilket kommissionsledamoten mycket riktigt påpekade. Textil- och beklädnadsindustrin borde skyddas från illojal konkurrens. Vi måste med andra ord kunna garantera en lägsta standard för skydd av arbetsmiljön. Och slutligen, bland annat på grundval av de erfarenheter som gjorts inom andra områden, så borde man granska möjligheten att påbörja en utveckling som gör det obligatoriskt med kvalitetsmärkning av textil- och klädprodukter, som en garanti för konsumenten, men även för att stoppa inflödet av illegal import som hotar tillväxten för ekonomin och den internationella handelns spelregler.

Ettl (PSE).
Fru talman, kommissionär Lamy! Er ståndpunkt kan absolut välkomnas, framför allt att allt i förhandlingarna skall baseras på principen om ömsesidighet, och att ni också nämnde en punkt som jag anser vara mycket viktig, nämligen att det från och med 2005, och redan nu, bör skapas ytterligare följdåtgärder för att stärka konkurrensen inom textilindustrin. Detta är en mycket viktig åtgärd, vare sig det handlar om klusterbildning eller något annat, men för detta behöver man förmodligen också pengar.
Herr kommissionär, kanske får jag påpeka en sak. Låt oss utgå från att de europeiska textiltarifferna år 2005 kommer att vara de lägsta, att handelshinder som är förknippade eller icke-förknippade med tariffer kommer att monteras ned. Men ännu en gång - och det är förknippat med textilindustrins historia i Europeiska unionen - vill jag säga er att vi liksom tidigare förmodligen kommer att ha att göra med protektionistiska åtgärder, eller upprätthållande av protektionistiska åtgärder, från Förenta staternas eller Japans sida. Det är det jag beklagar mest i detta sammanhang, och det avtecknar sig återigen redan nu. Det har vi ofta sett under de senaste 20 åren. Hur ofta eller hur länge måste textilindustrin i Europa fortsätta att bli överkörd av dessa båda textila maktblock? Det är en av kärnfrågorna för mig.
Det vi behöver för att minska på handelshindren, de som hänger samman med tariffer och övriga, är hederlighet, och det måste man kräva i detta sammanhang. Det gäller också för kandidatländerna, och jag ser utvecklingen av textilindustrin framför allt när det gäller dessa länder. Jag ser ett ytterligare stort problem som vi måste ta itu med, nämligen Kina och Indien. Om man inte lyckas få särskilt Kina att acceptera mekanismer för egen begränsning, kan vi i Europa också avskriva den mest högkvalitativa och kapitalintensiva textilindustrin. Det bör vi tänka på när vi går till förhandlingsbordet. Sist men inte minst vill jag påpeka, eftersom jag ju kommer från utskottet för sysselsättning och sociala frågor, att vi fortfarande önskar att grundläggande arbetsnormer och principer om mänskliga rättigheter inte skall läggas till handlingarna och att detta har stor betydelse just när det gäller Kina.
Som fackföreningsmedlemmar inom textilområdet har vi just för stater som Bangladesh hanterat en mängd dokumentation, som har visat var problemen med barnarbete och diskriminering verkligen ligger.

Hatzidakis (PPE-DE).
Fru talman! För oss i Grekland är textilbranschen ytterst betydelsefull, både för vår industri och för ekonomin över huvud taget. Tyvärr har vi nyligen fått uppleva stängningen av industrin Palko, som verkade inom konfektionsbranschen, och därigenom har hundratals arbetstagare blivit utan arbete.
Inför denna oroväckande utveckling har vi enligt min mening ytterligare två faktorer, som ökar oron. För det första har vi från årsskiftet 2004-2005 den i och för sig oundvikliga sänkningen av tullarna på produkter som importeras från tredje länder, och för det andra har vi den permanenta situationen med tredje länder, framför allt Pakistan och länderna i Fjärran Östern, som ger synliga eller osynliga subventioner till sin egen textilindustri. Det är uppenbart att man måste ta itu med denna situation.
Som exempel skulle jag vilja nämna fyra områden, där man kan göra insatser. För det första, vi måste inrätta en observationscentral, så att vi kan observera om det förekommer subventioner från tredje länder och anmäla dem för WTO eller andra instanser som kan bli aktuella. För det andra, vi måste anstränga oss systematiskt, för att våra kvalitetsprodukter skall komma in på marknaden i tredje länder, och vi måste ta itu med de olika metoder som tredje länder använder för att förhindra vår export till dem. För det tredje, vi måste speciellt uppmärksamma de imiterade produkterna. Det har redan framförts ett förslag om en etikett som vi bör anta. Även andra förslag kan komma att antas, men det viktigaste är att vi kommer överens om målet och, för det fjärde, eftersom branschen är viktig för sysselsättningen, anser jag att Europeiska unionen bör bidra med program från Europeiska kommissionen för att stärka branschen. Detta kan ske både inom och utom gemenskapens stödprogram, framför allt i fråga om forskning, teknik och innovation, för att vi skall kunna stärka branschens konkurrensförmåga, som också är nyckelordet. Jag tror att kommissionsledamoten har rätt inställning, men vi bör alla uppmuntra honom till ökade ansträngningar, så att vi kan ta itu med det enorma problem vi verkar stå inför.

Read (PSE).
Herr talman! Jag välkomnar också kommissionens yttrande och ser i synnerhet fram mot rapporten efter 2005 om textilindustrins framtid. I likhet med andra talare, företräder även jag en av de regioner i Europeiska unionen som är mycket beroende av textilindustrin, East Midlands. Det finns 2 000 textilföretag och 60 000 människor är direkt anställda i branschen. Den bidrar till den regionala ekonomin med 4 miljarder pund varje år. 
Att öppna handel och tillträde skapar utmaningar. En del av våra företag har svarat genom att utveckla nya slag av tekniska textilier, ett företag i Hinckley tog till exempel fram speciella flygstrumpor och ett företag i Derby utvecklade speciella värmebeständiga kläder för brandmän. Men vi måste erkänna inom EU att alla företag inte kan utvecklas på det sättet. Kommissionsledamoten nämnde textilsektorns betydelse för utvecklingsländer. Det är sant att en öppnare handelsordning skulle kunna vara ett kraftigt lyft för utvecklingsländernas ekonomier, men det är inte automatiskt och inte utan problem. Om vi inte ser upp kan vi i slutändan få en ökad rörlighet för exploateringen, som knappast skulle förverkliga vare sig EU:s mål eller de fattiga och de fattigaste ländernas legitima mål.
Vi bör, naturligtvis, bemöda oss om att använda handelsavtal för att sprida grundläggande arbetsnormer och för den känsliga uppgiften att förbättra villkoren för arbetstagare i utvecklingsländer, vilka ofta betraktar sådana initiativ som dold protektionism. Vi ser fortfarande barnarbete, allvarlig repression mot fackföreningar och till övervägande delen dåligt betalda kvinnor. Dessa tre förhållanden finns förresten även inom Europeiska unionen.
Kommissionsledamot, ni har ett herkulesarbete framför er för att få allt det här att gå ihop och vi hoppas väldigt mycket att ni kommer att nå framgång. Arbetstagare i textilindustrin inom EU och de många i andra delar av världen som försöker förtjäna sitt levebröd och förbättra sin ekonomi och sina liv genom textilindustrin behöver det.

Lamy
Fru talman! Först av allt vill jag tacka de grupper som uttalat sitt stöd för denna strategi, som jag har försökt presentera helt kort till svar på era frågor. Jag skall nu besvara de kompletterande frågor som tas upp i era inlägg.
Fru Ferrer! Jag delar er vision av textil- och beklädnadssektorns framtid i Europa. Den har ett namn och det namnet är dynamism. Det är en offensiv vision. Textil- och beklädnadsindustrin är ingen gårdagens industri, som vi måste förvalta så skonsamt som möjligt medan den gradvis krymper. Det är inte min uppfattning. Det är inte heller er uppfattning. Det är inte denna uppfattning som ligger till grund för vår handelspolitik och industripolitik. Detta förstod jag också av Lages inlägg.
Herr Berenguer Fuster! Vi kommer i själva verket att fortsätta våra tullminskningar endast under förutsättning att andra gör samma sak. Oavsett om man kallar detta ömsesidighet eller något annat, så är det grunden för vår politik. Och ni har rätt, liksom för övrigt även Hatzidakis, när ni framhåller att det bakom allt detta finns problem som rör immateriell äganderätt och att det är viktigt att vi fortsätter att kämpa för att allt som handlar om kvalitet, som handlar om smak, design och som ofta gynnar oss vid en jämförelse, att det inte olagligt imiteras, och därmed i någon mån stjäls från oss. Denna kamp för vi exempelvis när det gäller geografiska beteckningar.
Fru Figueiredo! Ja, vi arbetar med konsekvenserna av en ytterligare avreglering inom sysselsättning, regionala strukturer och kvalifikationer. Detta ingår för övrigt i ett projekt som vi tillsammans med Erkki Liikanen arbetar på och som handlar om en strategi för tiden efter 2005, en idé vi skulle vilja bli klara med under hösten.
Lambert och Read har betonat kopplingen mellan handel och grundläggande sociala normer. Jag ger ett mycket tydligt och mycket ärligt svar på frågan om vi kan göra en sådan koppling? Ja, det kan vi göra i vår ensidiga handelspolitik. När vi ger fördelar kan vi ge extra fördelar när denna koppling upprättas, vilket vi också gör. Ja, vi kan göra det på bilateral nivå. När vi ingår associeringsavtal och handelsavtal med ett antal länder utanför EU, ingår respekten för grundläggande sociala normer i våra bilaterala avtal. Ja, vi kan göra det genom att arbeta med att skapa en rättvis märkning som ger konsumenter och medborgare möjlighet att välja mellan produkter som tillverkats under mer eller mindre hållbara förhållanden i socialt och miljömässigt hänseende. Detta har vi också börjat göra, vilket Bodrato nämnde. Däremot kan vi för närvarande inte göra det på multilateral nivå. Inom EU har vi försökt. Det är i praktiken det enda misslyckandet i Doha. På multilateral nivå stötte vi i denna fråga på motstånd från en nejkoalition bestående av å ena sidan Förenta staterna och å andra sidan utvecklingsländerna. Denna koppling ingår därför inte i det program som vi kommer att följa i slutet av 2004. Vi måste ta upp frågan på nytt vid ett senare tillfälle.
Herr Bastos! Jag ställer mig bakom er uppfattning om rättvisa förhandlingar. Låt oss dock inom det sociala området skilja mellan å ena sidan grundläggande sociala normer - det vill säga barnarbete, lika lön för män och kvinnor, fackliga rättigheter, förbud mot tvångsarbete - som omfattas av multilaterala åtaganden från de flesta länderna i världen, och å andra sidan normer för lönesättningen. Vi vet att lönenivåerna i utvecklingsländerna är lägre än hos oss. På detta sätt förhåller det sig i någon mån per definition, annars skulle det ju inte vara utvecklingsländer. Det hindrar inte att vi alla vill se dem öka.
Ettl har rätt i att icke-tariffära tullhinder ofta ersätter tariffära tullhinder som försvinner. Det är ett spel många myndigheter ägnar sig åt. Vi har i viss mån blivit experter på att upptäcka, angripa och behandla denna sorts arrangemang och vi förbättrar oupphörligen vårt informationssystem i samarbete med industrins aktörer och arbetsmarknadens parter för att mer effektivt, i ett tidigare skede och snabbare upptäcka dessa metoder som i många fall faktiskt är oförenliga med internationella handelsregler.
Detta var de svar jag ville ge er. Jag skall avsluta med att säga att denna sektor kan sägas vara en skola för globaliseringen, enligt hur vi européer ser på den, och enligt hur Europeiska kommissionen ser på den. Ja, globaliseringen får effekter. Ja, globaliseringen leder till utlokaliseringar. Ja, den utmanar vår konkurrenskraft, vår kreativitet, våra kvalifikationer. Därför måste vi ha en offentlig politik för att skapa en ram som gör det möjligt för denna sektor att fortsätta utvecklas, fortsätta att skapa ett mervärde, fortsätta att förbättras kvalitetsmässigt. Detta är endast möjligt under förutsättning att man fastställer spelregler, och följer dem. Detta gällde på nationell nivå. Det har kommit att gälla på europeisk nivå. Det är på väg att börja gälla på internationell nivå.
(Applåder)

Talmannen.
Tack, kommissionsledamot Lamy, inte minst för era direkta reaktioner på ledamöternas synpunkter.
Debatten är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.00 och återupptogs kl. 21.05.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0170/2003) av Leinen för utskottet för konstitutionella frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ställning som och finansiering av europeiska politiska partier.
Ribeiro e Castro har ordet för en ordningsfråga.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman! Ja, det är faktiskt en ordningsfråga, mer bestämt en hänvisning till arbetsordningen. I Europeiska unionen, Förenta staterna och Kanada i går överraskades vi med en presentation av nya mycket omfattande ändringsförslag. Dessa hade lagts fram som kompromissändringsförslag, men de är egentligen inte kompromissändringsförslag, eftersom ingen kompromiss har uppnåtts angående de ändringsförslag som har lagts fram i parlamentet. Dessa förslag representerar ett helt nytt tillvägagångssätt som vi vet är ett resultat av rådets senaste sammanträde.
Artikel 130a i vår arbetsordning ger talmannen rätt, då det finns mer än femtio ändringsförslag, att låta ärendet gå tillbaka till utskottet. Och vi tycker det skulle vara ett korrekt sätt att gå tillväga, på ett demokratiskt och öppet sätt, att låta ärendet gå tillbaka till utskottet för diskussion med tanke på de ändringsförslag som lämnats in. Sedan skulle vi kunna rösta om betänkandet under sammanträdesperioden i juli. Vi förstår inte och vi har svårt att acceptera att vi skall arbeta under sådana villkor som de som råder nu i kväll och i morgon.

Talmannen.
Herr Ribeiro e Castro! I princip kommer vi att försöka se till att det inte uppstår några komplicerade situationer i kväll och jag kommer att överlämna frågan till parlamentets talman. Vi kommer att följa arbetsordningen, men i dag kommer vi att tolka den på så vis att vi först genomför debatten och därefter tar upp de relevanta resolutionerna. Vi noterar noggrant Ribeiro e Castros inlägg.
Kommissionsledamot de Palacio har ordet på kommissionens vägnar.

De Palacio, Loyola
. (ES) Herr talman! Syftet med detta förslag är att definitivt genomföra de mål som fastställdes i Amsterdam i artikel 191 i fördraget om Europeiska unionen. Denna artikel kompletterades av Nicefördraget när en rättslig grund lades till för att anta nödvändiga lagstiftningsåtgärder genom medbeslutandeförfarandet och beslutsfattande med kvalificerad majoritet.
De politiska partierna är en viktig del av Europeiska unionens demokratiska uppbyggnad, de bidrar till integrationen och till att främja det europeiska medvetandet. Genom partierna får unionens medborgare möjlighet att uttrycka sina åsikter och den politiska debatten på europeisk nivå främjas. För att göra detta behöver partierna resurser, och det är följaktligen både lämpligt och nödvändigt att hjälpa partierna att fullgöra de uppgifter som de tilldelas i fördraget. Därför måste partierna finansieras, åtminstone delvis, med medel från gemenskapens budget.
Förordningen syftar till att upprätta en solid och öppen lagstiftande grund för erkännande och finansiering av de europeiska politiska partierna. Vi börjar inte från noll, ärade ledamöter, detta nya förslag bygger på det konstruktiva arbete som parlamentet och rådet genomförde 2001, särskilt under det belgiska ordförandeskapet. I det avseendet vill jag gratulera Schleicher, som var föredragande vid det tillfället.
Vi har utnyttjat de nya möjligheter som röstning med kvalificerad majoritet erbjuder jämfört med den kompromiss som nåddes 2001 för att föreslå högre trösklar för att erhålla finansiering.
Vår grundläggande tanke har varit att försöka undvika alltför restriktiva politiska krav för de europeiska politiska partierna och detta har vi gjort av två skäl: för det första vill vi ha ett öppet och mångsidigt system, så att alla åsikter företräds i den europeiska debatten. För det andra, om det skulle göras på annat sätt skulle debatten i rådet och parlamentet förlängas i onödan, kanske ännu längre fram än till valet till parlamentet 2004.
De tre institutionerna är överens om att ett europeiskt politiskt parti som vill bli erkänt som sådant och erhålla finansiering från gemenskapsbudgeten måste uppfylla några minimivillkor.
Vi har strävat efter att fastställa samstämmiga och grundläggande villkor som inte är för restriktiva. Partierna bör uppfylla representationskriteriet, ha stadgar och fastställda mål, förklara sin avsikt att ställa upp i europeiska val, ha en tydlig ansvarsfördelning när det gäller finansiell förvaltning, och framför allt respektera de demokratiska principer som fastställs i artikel 6.1 och 6.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Samtidigt behöver vi ha ett tillförlitligt kontrollsystem. Parlamentet måste kontrollera att alla dessa krav uppfylls innan det registrerar ett parti. Dessutom finns det ett särskilt verifikationsförfarande i det fall en minoritet förkastar detta första beslut i parlamentet.
För att erhålla finansiering föreslår vi att partierna skall företrädas av ledamöter som har valts i en tredjedel av medlemsstaterna på europeisk, nationell och regional nivå, eftersom det handlar om europeiska partier på europeisk nivå. Vad vi vill göra är följaktligen att stimulera just detta.
Enligt förklaring nr 11 som bifogas Nicefördraget, förbjuder kommissionen korsfinansiering av nationella politiska partier i sitt förslag. Förslaget innehåller också ett förbud mot finansiering genom att de politiska partierna tillhandahåller tjänster, såvida inte betalningen för dessa tjänster bokförs och dokumenteras, det vill säga genom fakturor.
I artikel 8 fastställs strikta kontrollåtgärder och revisioner för att stödja systemets insyn och legitimitet. Enligt vår åsikt får partierna inte vara fullständigt beroende av statlig finansiering och följaktligen föreslår vi att minst 25 procent av partiernas budget skall komma från egna medel.
Vi har tillämpat ett balanserat förhållningssätt när det gäller den kontroversiella frågan om donationer i enlighet med kompromissen från 2001 och föreslår därför att donationer skall vara tillåtna, men endast enligt strikta villkor för insyn.
Herr talman! Avslutningsvis vill jag gratulera det grekiska ordförandeskapet till de resultat som har nåtts och till den kompromiss som har nåtts mellan parlamentet och rådet, vilken kommissionen har bidragit till. Vi hoppas att den gör att det blir möjligt att nå en överenskommelse redan i första behandlingen.
Jag gratulerar Leinen och ordförandeskapet och vill på kommissionens vägnar tala om att vi fullständigt godkänner och stöder denna kompromiss, som vi anser vara lämplig och som kommer att göra det möjligt att tillgodose de berörda parternas behov när det gäller den här komplicerade frågan.

Leinen (PSE)
Herr talman, kära kolleger! Jag håller med de Palacio att utan europeiska partier finns det ingen europeisk demokrati. Därför är det av stor betydelse att parlamentet i morgon röstar för denna lag om stadga för och finansiering av de europeiska partierna. Därigenom kan särskilt en hörnpelare för mer öppenhet inom Europapolitiken träda i kraft redan denna sommar, och partierna har tillräckligt med tid för att fram till valen i juni 2004 förbereda sig på de omställningar som nu blir nödvändiga på grund av denna lag.
Med sitt godkännande av denna lag i morgon uppfyller parlamentet också ett löfte till Europeiska revisionsrätten om att redan under denna mandatperiod lägga fram en ny grundval för finansieringen av det europeiska politiska arbetet, och avsluta tvärsubventioneringen av partiarbetet via parlamentet och dess grupper. Partiarbete och parlamentsarbete är nämligen skilda åt i alla våra länder, och genom denna lag får vi möjlighet att även på EU-nivå respektera de olika funktionerna och rollerna mellan partier å ena sidan och grupper i parlamentet å andra sidan, men också att genomföra dem genom den nya finansieringsgrundvalen. Man måste tacka grupperna för att de så att säga har varit barnmorska åt de europeiska partierna. Det hade annars inte funnits någon som hade kunnat finansiera detta arbete.
Föreliggande förslag är en kompromiss som vi kan acceptera. Den uppfyller de villkor som majoriteten i utskottet har beslutat om, och uppvisar några små ändringar. Det är ett kompromissförslag som vi lägger fram, och som vi i morgon kan och bör rösta om.
Sänkningen av tröskeln för att ett europeiskt parti skall bli representerat, från en tredjedel till en fjärdedel av medlemsstaterna, ger också de mindre partierna möjlighet att delta i detta finansieringssystem. En fjärdedel är dock en nödvändig tröskel om vi vill förhindra att partilandskapet splittras, med tanke på att vi också tar med de regionala parlamenten och rentav regionalförsamlingarna i systemet. Jag tror att en fjärdedel är en bra kompromiss, som vi här väljer.
En känslig och även synnerligen kontroversiell fråga är donationerna till de politiska partierna. Det är ju mycket olika i de olika länderna. Jag tror att det är klart beslutat i lagförslaget. Det skall råda maximal insyn när det gäller donationer till de europeiska partierna. Begränsningen till 12 000 euro per år och donator är en kompromiss. För somliga är den för hög, för andra för låg. Men med 12 000 euro kan man inte köpa något politiskt parti. Jag tror att man också måste stödja att politiskt arbete främjas av samhället och inte bara av staten - om det finns öppenhet och kontroll är detta också i sin ordning.
Vi är nu också klara över att de europeiska partierna kan utveckla sina aktiviteter vid Europavalen. Det var lite tveksamt i början, och den som ifrågasätter detta, ifrågasätter ju också meningen och syftet med europeiska partier. Det har nu reglerats på ett bra sätt här, tror jag. Det kommer också att ha betydelse enligt förslaget till konstitution, eftersom det kommande Europaparlamentet skall välja kommissionens ordförande. Här har partierna naturligtvis stor betydelse.
Jag vill också nämna att det finns en droppe malört i bägaren. Någon europeisk juridisk person har ännu inte åstadkommits genom denna stadga, men vi tar ett första steg i och med finansieringen, och det andra steget med en egentlig Europastadga kanske kommer. Jag har alltid sagt att det som det europeiska aktiebolaget är för näringslivet, måste den europeiska partirätten bli för politiken. Om två år skall detta parlament sammanställa ett betänkande, och då kommer vi tillbaka till detta.
Jag vill också tacka kommissionen för att man lagt fram förslaget - de Palacio och Fitzmaurice var hela tiden mycket aktiva, tack för det! Jag gratulerar det grekiska ordförandeskapet i rådet och alla regeringar, som var beredda att godta kompromissen - Nikos Mathioudakis var min ständiga partner, en partner i ordets bästa bemärkelse, vi kunde smida samman denna kompromiss! Jag vill tacka mina kolleger Dimitri Tsatsos, som för flera år sedan med sitt betänkande över huvud taget lade grunden i denna fråga, Schleicher med sitt betänkande för två år sedan, men även grupperna och medföredragandena, samt sekretariatet som här har gjort ett utmärkt arbete. Vi kan i morgon rösta ?ja?. Jag hoppas att vi röstar ?ja?! Då har ett viktigt steg tagits för det politiska arbetet på EU-nivå och därmed för den europeiska demokratin! Jag tackar alla som hjälpt till!
(Applåder)

Kuhne (PSE)
Herr talman! Denna stadga är viktig, och man får inte låta den misslyckas. Jag är därför också säker på att den stora majoriteten i vårt utskott kan leva med att några av våra viktiga punkter inte kom med i denna kompromiss, men detta är ju ett parlament och inte någon diplomatisk inrättning, och därför måste man ändå få yttra den ena eller andra åsikten.
Vi i utskottet var för att finansieringen av de europeiska politiska partierna skall placeras i kommissionens och inte i parlamentets budget. Klaus Hänsch sade under eftermiddagen i debatten om resultatet av konventet här i kammaren: ?Nationalstaten på 1800-talet är inte någon modell för hur man bygger upp den europeiska demokratin?. Denna mening måste man påminna sig när man diskuterar hur det förhåller sig med påbudet om att staten inte skall vara inblandad. Om man lägger detta till grund, då kan svaret på europeisk nivå eventuellt bli ett annat än på nationell nivå. Eventuellt infriar man bäst idén som står bakom påbudet om att politiska partier och deras finansiering på nationell nivå skall vara fristående från staten, om man på europeisk nivå placerar detta inte hos parlamentet, utan hos kommissionen.
Vi som utskott var för att man skall bygga in starkare sanktioner för den händelse att politiska partier kränker påbudet om ekonomisk öppenhet. Vi ville inte enbart att pengarna skulle betalas tillbaka, utan vi ville att det dubbla beloppet skulle betalas tillbaka. Det måste göra riktigt ont, så att frestelsen inte blir för stor i detta sammanhang. Det är därför beklagligt att det inte gick att komma överens med rådet om det.
Beträffande de frågor som man stötte på vill jag göra ytterligare ett par påpekanden. Att man från kommissionens sida sade att en fördubbling av beloppet inte går an, eftersom det inte finns föreskrivet i budgetförordningen, detta erinrade mig om möten enligt mottot: ?vi har alltid gjort på det viset?, ?vi har aldrig gjort på det viset?, ?då skulle ju alla andra kunna göra likadant?. Det är sådana urgamla upplevelser som man får i byråkratier. Eller när det handlar om att det i det ursprungliga förslaget stod: ?Ni får som politiska partier göra allting, bara inte finansiera några valkampanjer?, och om detta så att säga har hävdats under lång tid av regeringarna i nationalstaterna och av kommissionen, då har man här ytterligare ett skäl till att byråkratin inom rådet och kommissionen i hela Europa är känd och fruktad på grund av sin innovationsförmåga. Jag tror att vi allesammans en gång bör notera att en aning mer verklighetsnära beslutsfattande skulle göra oss alla gott.

Schleicher (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Om den kompromiss som grupperna här tillsammans lagt fram kommer att godkännas i detta skick i morgon, då har vi hunnit fram till slutet av en oändlig historia, som vi förhoppningsvis kan avsluta på ett positivt sätt. Parlamentet är egentligen hjärtat för partierna i Europa, för i parlamentet uppstod behovet att utveckla beröringspunkter inom Europa, och om man betänker att vi i dag i Europaparlamentet har 133 partier, som är sammanslutna i sju grupper, då kan man enbart av detta se vilket oändligt arbete grupperna här i parlamentet lägger ned för Europeiska unionen, för de integrerar här i Europaparlamentet de stater, som med sina partier valts in i Europaparlamentet. Det är ett otroligt mödosamt arbete, som jag tror ibland underskattas.
Varför en oändlig historia? Vår kollega Tsatsos - och jag vill säga att jag tror att det är hans livsverk - började här i parlamentet med det första betänkandet för att över huvud taget skapa en stämning för hur nödvändigt det är med europeiska partier. Sedan fick vi Amsterdamfördraget, och därigenom blev det möjligt att över huvud taget starta ett initiativ, men rådet kunde då inte enas, så att Europaparlamentets betänkande alltså fastnade i rådet.
Nu vill jag tacka kommissionen så hjärtligt. Efter Nicefördraget, som trädde i kraft den 1 februari 2003, har kommissionen på kortaste tid lagt fram ett förslag, som man diskuterat med oss, och jag vill säga att kommissionen här har arbetat mycket snabbt. När allt kommer omkring var det inte bara ett samråd med oss, utan i morgon kommer vi förhoppningsvis att slutföra det.
Jag vill tacka Leinen som har gjort sig stor möda, och jag kan säga för oss alla att inte alla önskemål nu har beaktats, men vi vill ändå ha en lösning - och jag anser att vi behöver en lösning, för när allt kommer omkring har Europeiska revisionsrätten ställt oss inför alternativet att den nuvarande ordningen, som möjliggör stabila partier, måste slopas i slutet av detta år, och om vi inte finner någon lösning kommer vi då att stå utan allting. Därför vill jag än en gång be alla som fortfarande tvivlar att hjälpa till, så att vi nu kan slutföra verket, för att äntligen få en lösning som är överskådlig, begriplig, och som därför också måste fungera.
Därför vill jag inte bara tacka vår kollega Leinen, utan också det grekiska ordförandeskapet i rådet, för det har i allt sitt arbete - och där fanns många andra frågor - verkligen ansträngt sig och har gjort allt för att man i rådet skulle komma fram till ett gemensamt beslut. Jag tror att vi som parlament inte bara bör uppskatta detta, utan vi bör säga: Nu kan vi äntligen slutföra det, eftersom alla har bidragit!
I alla demokratiska stater i världen är partierna grundvalen och garanten för denna politiska ordning, som säkrar friheten och medbestämmandet för människorna. Vid utvecklingen och vidareutvecklingen av Europeiska ekonomiska gemenskapen till Europeiska unionen var det därför föga överraskande att den också innefattade utvecklingen av europeiska politiska partier. Det måste man helt enkelt inse, och därför vill jag vädja till alla, som kanske fortfarande tvivlar, att hjälpa till, så att vi i morgon slutför detta och skapar en grundval för partifinansieringen, vilket gör det möjligt att även i framtiden fortsätta detta arbete. Därför än en gång tack till alla som deltagit och till alla som i morgon hjälper till att slutföra detta!
(Applåder)

Corbett (PSE).
Herr talman! Låt mig börja med att genast säga på min grupps vägnar att vi accepterar den kompromiss om denna text som så skickligt har förhandlats fram mellan föredraganden, det grekiska ordförandeskapet och kommissionen. Jag vill gratulera de som har deltagit i detta och arbetat så hårt för att göra det möjligt för oss att nå en överenskommelse vid den första behandlingen så att denna lagstiftning kan antas i god tid före nästa europeiska val. Jag vill hylla föredraganden, Jo Leinen, för hans arbete i detta avseende, och alla de som banade väg för detta före honom, särskilt professor Tsatsos i hans betänkande för några år sedan.
Detta är varken mer eller mindre än en övning i öppenhet, som ger en tydlig och överskådlig grund för den metod varigenom unionen kommer att finansiera transnationella europeiska politiska partier. Hittills har detta skett indirekt genom de politiska grupperna i Europaparlamentet, hädanefter kommer det att ske direkt enligt tydliga kriterier och otvetydiga förfaranden enligt denna lagstiftning. Det är anledningen till att vi välkomnar det.
Min grupp accepterar även de olika kompromisser som har träffats när det gäller detaljer. Uppriktigt sagt så hade vi föredragit en ännu högre tröskel i artikel 3, vad beträffar europeiska politiska partiers representativitet, men, i den kompromissanda som är nödvändig inom Europeiska unionen, accepterar vi gärna att det är denna något lägre tröskel som kommer att gälla. Det gläder oss i synnerhet att frågan om donationer har lösts och att texten fastställer ett tydligt, öppet och begränsat system vari alla donationer till ett politiskt parti är begränsade till sin storlek och måste registreras i ett register.
Det finns några konstigheter i texten där jag anser att juristlingvisterna behöver titta på några av språkversionerna. Det handlar inte om att göra formella ändringar av texten i plenarsession, men jag skulle önska att de, när texten har tvättats, särskilt tittar på artikel 5.2, där den engelska versionen anger att Europaparlamentet skall kontrollera och med en majoritet av sina ledamöter bekräfta att ett parti uppfyller de nödvändiga villkoren. Innebär det att det fordras en majoritet av ledamöterna för att godkänna att ett parti uppfyller villkoren eller att det krävs en majoritet av ledamöterna för att bestrida att ett parti inte längre uppfyller de nödvändiga villkoren? Texten i den engelska versionen är inte tydlig och det skulle vara bra om det kunde rättas till när översättningarna kontrolleras. 
Likaledes nämner artikeln inte - kanske rör det sig bara om ett skrivfel - kontroll av artikel 3d. Den nämner 3a, 3b och 3c, men 3d verkar saknas. Detta är utan tvekan något som enkelt kan rättas till.
Till sist, i artikel 6c, kan den fjärde och sista strecksatsen i den engelska versionen nästan tolkas som att den motsäger den föregående strecksatsen. Jag anser att det är tydligt vad avsikten var med denna utformning men resultatet är inte lyckat i den engelska versionen och detta bör rättas till. Därmed avslutar jag mina kommentarer för PSE-gruppen.

Duff (ELDR).
Herr talman! Jag hade ingen aning om att jag har den effekten på mikrofoner!
Jag vill gratulera föredraganden för hans arbete. Jag vill även gratulera rådet för att man äntligen har tagit reson, med hjälp av, det måste sägas, införandet av omröstningsförfarandet med kvalificerad majoritet. Det finns viktiga lärdomar här för oss i konventet och i regeringskonferensen.
Rådet har äntligen kommit fram till en gemensam ståndpunkt som en stor majoritet av liberalerna kan acceptera i dess helhet. Det första utkastet försökte på ett absurt sätt förbjuda politiska partier att bedriva kampanjer med offentliga medel. Vad i all världen är politiska partier till för om inte för att bedriva kampanjer? Det nya utkastet har dock rättat till detta och ger nu politiska partier tillräckliga möjligheter att ta emot blygsamma privata donationer. Frågan om tröskelvärdet har lösts på ett förnuftigt sätt till fördel för små politiska rörelser med verkliga och seriösa europeiska mål. Vissa andra beskäftiga byråkratiska bestämmelser har tagits bort. Detta är goda nyheter för parlamentarisk demokrati i Europa.
Transnationella politiska partier är en viktig kraft i demokratin och artikulerar medborgarnas ängslan och strävanden på ett europeiskt plan. Det behövs ett engagemang av mogna europeiska politiska partier för den författningsmässiga process som för närvarande upptar unionen. Detta betänkande är ett genombrott och alla de som vill denna institution väl och ansluter sig till principerna om insyn och ansvarsskyldighet bör stödja det.

Kaufmann (GUE/NGL).
Herr talman, kära kolleger! Ni vet säkert att det i min grupp finns olika åsikter, olika uppfattningar om meningen och syftet med europeiska politiska partier. Jag själv är för europeiska politiska partier. Jag är övertygad om att de i samband med den fortskridande integrationen kan bidra till att vår kontinent växer samman ännu mer och till att det också stegvis kan utvecklas ett europeiskt medvetande som går över gränserna. Jag anser därför också att det är bra att denna grundtanke togs upp i konventets förslag till konstitution i artikel 45.4 i avsnittet om demokratiskt liv i Europeiska unionen, och är rättsligt förankrad där.
Jag vill ansluta mig till det tack som här framförts av kolleger till föredraganden, till kollegan Leinen, till det grekiska ordförandeskapet i rådet och också till kommissionen för att man i går kunde utarbeta en acceptabel kompromiss. Jag tror att det är mycket viktigt för denna kammares politiska trovärdighet. Detta problem, som vi har haft länge - föregående talare har påpekat det - måste äntligen lösas, och det ligger framför allt i allmänhetens intresse att revisionsrätten i framtiden inte längre får någon anledning till kritik. Därför stöder jag texten i förordningen. Särskilt de i artikel 3 upptagna bestämmelserna om partiernas närvaro i minst en fjärdedel av medlemsstaterna samt 3-procentsgränsen är verkligt viktiga, just för de mindre politiska partierna. Naturligtvis - där har kommissionären rätt - måste man i förordningen obetingat ta hänsyn till den politiska pluralismen.
Jag anser att de föreslagna bestämmelserna om donationerna är klara och entydiga. De garanterar framför allt den nödvändiga öppenheten i partifinansieringen, för som ni vet är detta en smärtpunkt, om inte rentav den verkliga smärtpunkten. Jag anser att denna kammare bör uttala sig för att all information om donationer verkligen alltid skall vara tillgänglig för allmänheten. Det bästa vore om partierna själva, när förordningen träder i kraft, också åtar sig att offentliggöra samtliga uppgifter om erhållna donationer via Internet. I den andan vill jag också rösta för detta förslag till förordning.
(Applåder)

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Jag företräder som ni säger en sammansatt grupp i detta ärende, gruppen De gröna och Europeiska fria alliansen, och jag vill personligen tacka Jo Leinen varmt för hans kollegiala hövlighet och välvilja i utförandet av detta arbete. Till skillnad från Ribeiro e Castro, anser jag utan tvivel att det som har åstadkommits är ett genuint försök till kompromiss. En kompromiss som jag tror att en majoritet av min grupp kan acceptera med glädje, även om andra kolleger som kommer att ta till orda i debatten kommer att uppmärksamma speciella besvärliga punkter. 
För Europeiska fria alliansen, som jag särskilt företräder här, finns det emellertid uppriktiga farhågor om det sätt på vilket man har valt kriterierna: det sätt på vilket man anger vad som räknas. För närvarande företräder Europeiska fria alliansen en lång rad av vad vi anser vara distinkta länder inom Europeiska unionen i detta parlament - Andalusien, Baskien, Katalonien, Flandern, Galicien, Skottland och Wales, för att ta dem i deras alfabetiska ordning i det engelska språket - men betraktat med utgångspunkt i ett kriterium som bygger på stater så är det bara tre stater.
När jag betraktar de nya flaggor som pryder podiet så ser jag att det finns flaggor från många länder som är nuvarande eller framtida medlemsstater och som faktiskt är betydligt mindre, antingen i territorium eller i befolkning eller i båda, än de länder jag har nämnt. Så det slags rörelse i tanken - och det är en europeisk rörelse i tanken - som representeras av Europeiska fria alliansen utsätts för aktiv diskriminering genom ett kriterium som helt enkelt anges som en andel av det totala antalet medlemsstater. Det är verkligen något som vi behöver fundera på.
Ett parlament av detta slag och en union av detta slag måste särskilt beakta minoriteters intressen, rättvisa för minoriteter och mindre gruppers rättigheter. Jag vet att kompromissen har försökt gå i vår riktning och jag uppskattar det mycket, men faktum är att det fortfarande finns allvarliga svårigheter för denna genuint europeiska opinionsströmning.
Europeiska fria alliansen har sedan länge erkänts som en av de ursprungliga politiska familjerna för hela Europa, och ändå kommer vi att stå på gränsen för att uteslutas och mista vårt erkännande enligt dessa förslag. Jag är rädd för att vi inte kan stödja dem i denna form.

Bonde (EDD).
Herr talman! De överstatliga politiska partierna är konstruerade, och kan inte samla in frivilliga bidrag från vanliga människor. I stället skall de ha bidrag från storindustrin och fackföreningar, och ett ?sugrör? i EU-kassan. De som skall använda pengarna kan själva bestämma hur mycket de vill ha. Den nya författningen innebär att tretton länder kan rösta ned tolv. De stora partierna kan använda sin majoritet för att förbjuda ekonomiskt stöd till de mindre partierna. De kan till och med förklara partier som väljarna har givit sitt stöd, oeuropeiska och lägga beslag på deras ekonomiska stöd.
Vid rådets möte avlägsnades också ett förbud mot att lägga sig i nationella val. De överstatliga partierna kan därmed göra de nationella partierna till sina lydiga förgreningar. Förslaget bär en totalitär prägel.
Låt oss bilda en koalition som kan föra ärendet till domstol. Det föreliggande förslaget strider mot likabehandlingsprincipen. Lagstiftningen är enligt min uppfattning lagstridig och bör därför prövas av domstolen. Det är exempelvis omöjligt för nationella minoriteter att få ekonomiskt stöd även om de bedriver en motsvarande gränsöverskridande verksamhet. Det är omöjligt för nya rörelser och partier, och svårt för övriga. Det är inte lika för alla, vilket det skall vara, både enligt min grundlag, enligt de befintliga fördragen och enligt det förslag till konstitution som nu är på väg. De innehåller alla en likabehandlingsprincip som även gäller detta förslag.

Berthu (NI).
Herr talman! Som jag redovisar i min avvikande ståndpunkt som fogas som bilaga till Leinenbetänkandet, måste de politiska partiernas verksamhet på EU-nivå få sin näring underifrån, det vill säga från nationella politiska partier och från medborgarna, och inte från toppen, det vill säga EU:s institutioner. Det är den första förutsättningen för att stimulera en levande demokrati, i stället för att skapa en helt och hållet konstgjord demokrati. Den andra förutsättningen är att man förkastat tanken om de politiska partiernas ställning som introducerades i Nicefördraget, en tanke som mer tycks höra hemma i en byråkratisk ordning än i ett frihetligt samhälle. Vid sidan av denna principiella invändning har vi också en stark invändning som rör formerna, eftersom vi inte tycker att kommissionens förslag står i överensstämmelse med fördragen. Man vill nämligen finansiera europeiska politiska partier, när fördraget innehåller en mycket vidare term, nämligen ?politiska partier på europeisk nivå?, vilket omfattar de nationella politiska partiernas europeiska verksamhet. Som vi ser det finns här en verklig diskriminering.
Herr talman! Avslutningsvis stöder jag min kollega Ribeiro e Castros förslag som går ut på att återförvisa texten till utskottet, enligt artikel 130a i arbetsordningen, eftersom 75 ändringsförslag har ingivits, vilket ligger klart över gränsen på 50. Jag hörde Leinen svara att vissa av dessa ändringsförslag är kompromissändringsförslag, men detta begrepp förekommer faktiskt inte i arbetsordningen. Vare sig det gäller enkla ändringsförslag eller kompromissändringsförslag är det risk för att texten återförvisas till utskottet eftersom det finns mer än 50 ändringsförslag.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, herr Leinen, mina damer och herrar! Förra veckan, sistlidna fredag, slutbehandlade och antog konventet förslaget till en EU-författning, i samförstånd mellan företrädarna för regeringarna och de nationella parlamenten från 28 länder, Europaparlamentet och kommissionen. Många av oss anser att det var en historisk dag. Med detta förslag och slutförandet av arbetet skall Europa bli mer öppet, mer medborgarnära, effektivare och mer demokratiskt. Den parlamentariska demokratin i vår tid präglas av röstvärvande politiska partier och ledamöter som nominerats av dessa partier - och valts direkt av medborgarna - som i parlamenten sluter sig samman till grupper. Konventet stärker Europaparlamentet genom att bygga ut medbeslutandeförfarandet, den fullständiga budgeträtten och valet av kommissionens ordförande, med hänsyn till resultaten från valen till Europaparlamentet.
Trots denna verklighet, som vi applåderat just under de senaste dagarna och där vi glatt oss åt att vi äntligen kommit så långt, har vi fram till dags dato inte haft någon ledamotsstadga som har laga kraft, eftersom rådet blockerat det. Vi har hittills inte haft någon förordning om de europeiska politiska partiernas rättsliga ställning och finansieringen av dem. Vi har inte någon enhetlig valrätt. Vi har ingen möjlighet att ge mandat på europeiska listor. Genom Europaparlamentets beslut den senaste veckan i Strasbourg om en ledamotsstadga har en brist avhjälpts. Genom beslutet om de europeiska partiernas rättsliga ställning, som förhoppningsvis kommer att fattas i morgon, avhjälper vi en andra demokratipolitisk brist, framför allt efter rådets beslut på måndag, som vi verkligen välkomnar.
Min grupp stöder framläggandet och kompromissförslagen, eftersom vi energiskt medverkat till att denna demokratipolitiska brist kan avhjälpas. Vi uppfyller därmed uppdraget från Amsterdam och Nice. Vi uppfyller löftet gentemot revisionsrätten, och slutar med befintliga tvärsubventioneringar mellan grupper och partier. Vi skapar därmed mer insyn, öppenhet och klarhet i det politiska arbetet och vid finansieringen av de politiska partiernas aktiviteter. Vi bidrar därmed till europeiseringen av de nationella partierna och till demokratiseringen av arbetet på europeisk nivå. Vi skapar därmed förutsättningar för europeiska listor och för en enhetlig europeisk valrätt.
Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater gläder sig åt avgränsningen mellan gruppernas arbete och partiernas arbete samt de nationella partiernas uppgifter och det europeiska partiarbetet. Vi gläder oss åt den klara avgränsningen mellan den europeiska valkampen och nationella valkamper. Vi välkomnar de klara reglerna för donationer. Vi välkomnar de klara kriterierna - de kvalitativa och de kvantitativa - och den nödvändiga demokratiska legitimiteten som måste finnas för att ett europeiskt partis status skall kunna upprätthållas. Det är ingen diskriminering av små grupper, för ett europeiskt parti är man bara om man inte enbart är verksam på nationell nivå, utan är demokratiskt legitimerad och har bundsförvanter i ett visst antal medlemsstater. Därför ber jag alla att i morgon avhjälpa den demokratipolitiska brist som fortfarande finns, och därmed sörja för mer öppenhet och klarhet.
(Applåder)

Tsatsos (PSE).
Herr talman! Jag rekommenderar varmt att vi röstar för Leinens utmärkta betänkande. Genom sitt betänkande gör Leinen en historisk insats i fråga om det politiska partiet som institution. Vi är honom tack skyldiga. När detta förslag röstas igenom i morgon, får de europeiska politiska partierna en rättslig ställning, som förstärker Europeiska unionens demokratiska karaktär. Jag vill ännu en gång rikta ett varmt tack till Leinen, men också till Schleicher och Corbett för deras vänliga omnämnande av mina egna tidigare förslag i den här frågan. Jag vill inte dölja min personliga tillfredsställelse. Jag vill också lovorda Schleichers arbete i ett tidigare skede. Europaparlamentet bör acceptera formuleringarna från ministerrådet även i de två omstridda frågorna, såväl i fråga om minsta antalet medlemsstater som medverkar i ett parti som i de känsliga finansieringsfrågorna. De kompromissändringsförslag som lagts fram löser alla problem som kan tänkas uppstå.
De demokratiska vinsterna med en rättslig ställning för de europeiska politiska partierna är många. Jag nämner följande: de europeiska institutionernas legalitet kommer att fördjupas. Att ge de europeiska politiska partierna ställning som juridiska personer är ett värdefullt komplement till den pågående konstitutionaliseringen av fördragen. På de europeiska politiska partiernas område kommer man att förverkliga principen om solidaritet mellan folken på samhällsnivå genom en reell politisk samverkan mellan medlemsstaternas nationella partier. Den europeiske medborgarens roll kommer inte bara att vara att rösta i valen till Europaparlamentet, utan han kommer att vara aktiv i de europeiska politiska partierna. Från att ha varit medborgare kommer den europeiske medborgaren att bli en aktiv medborgare. I fråga om finansieringen kommer det att råda öppenhet och insyn, och partiorganisationen kommer att skyddas mot donationer från anonyma eller tvivelaktiga källor. Herr talman, det är bara genom systemet med de europeiska politiska partierna som integrationen i Europa kan bli en viktig angelägenhet för oss, dvs. en angelägenhet för de europeiska medborgarna.
Avslutningsvis vill jag gratulera det grekiska ordförandeskapet, de skickliga diplomaterna Mathioudakis och Venizelos, och jag kan upplysa parlamentet om ordföranden Kostas Simitis personliga intresse. Både som politiker och som vetenskapsman har han ägnat stor uppmärksamhet åt systemet med de politiska partierna. Han har varit särskilt angelägen om att denna lagstiftning skall kunna genomföras och räknas med bland det grekiska ordförandeskapets framgångar.

Sørensen (ELDR).
Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att säga att jag stöder enkla, tydliga och öppna spelregler för de politiska grupperna i Europaparlamentet. Principiellt är jag dock emot att skattebetalarnas pengar används till politiska partier. Det är helt enkelt en fråga om huruvida partier skall få stöd genom offentliga medel eller stödjas av medlemmarna i respektive parti. Jag anser att det sistnämnda bör gälla. I detta fall är det inte medborgarna, dvs. väljarna, som har skapat ett behov av ett offentligt finansierat parti. Det behov som här har skapats har skapats av professionella politiker, och är därför enligt min uppfattning ett konstruerat behov. För vad är egentligen ett europeiskt parti? Det är någonting som finns på papper, det är luft, ett Fata Morgana för den enskilda skattebetalaren. Ekonomiskt handlar det inte om så stora belopp - ännu. Men skruven kommer lätt att kunna dras åt. Jag spår att stödet hela tiden kommer att stiga, och i en takt som är högre än den vanliga inflationstakten.
Jag anser också att man kan sätta frågetecken vid den demokratiska aspekten i detta förslag. Principen måste vara att om vi absolut måste låta europeiska partier få del av skattebetalarnas pengar skall det gälla samtliga, vilket inte är fallet i förslaget. Jag säger ja till tydliga, öppna bestämmelser, men nej till europeiska partier som mottar ekonomiskt stöd, och därför säger jag också nej till detta förslag.

Blak (GUE/NGL).
Herr talman! De stora grupperna i denna kammare kan vara nöjda. Nu kommer miljonerna att strömma in i deras partikassor, och man kommer att få råd till fest och glans över de nationella gränserna i Europa. Resultatet av våra förhandlingar har alltså blivit att skattebetalarna skall betala och finansiera europeiska politiska partiers festmiddagar på olika håll. Det är synd, men det kommer nog inte att bli annorlunda. Därför är vår viktigaste uppgift att se till att stödet präglas av öppenhet. Samtliga medborgare skall på Internet kunna kontrollera alla donationer till partierna, och likaså skall räkenskaperna avseende de europeiska partierna vara tillgängliga för nyfikna.
I dag ser det inte bra ut, exempelvis präglas räkenskaperna för de tre stora politiska partierna av brist på öppenhet. Detta måste vi naturligtvis ta itu med, och jag vill därför uppmana till en noggrann kontroll och tydliga bestämmelser beträffande vad pengarna används till. Jag uppmanar därför alla att ta del av partiernas räkenskaper för att se om det faktiskt går att utläsa någonting av dem. Jag kan tala om för er att det inte är möjligt. Det enda man kan göra är att hoppas att de har haft verkligt lyckade utflykter och badsemestrar runt omkring i Europa på skattebetalarnas bekostnad.

Onesta (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill börja mitt inlägg med att visa er det här. Det är tomma kuvert. Jag skall förklara orsaken till denna gest i slutet av mitt anförande. Jag vill även gratulera min vän Jo Leinen till ett arbete av hög klass. Han har gjort ett i det närmaste felfritt betänkande. Han har således gjort rätt i att påminna om de europeiska partiernas betydelse, som ett grundläggande strukturellt verktyg för vår debatt på den europeiska kontinenten. Tröskelvärdet för representation tycks mig vara riktigt, med hänvisningen till de regionala parlamenten och fastställelsen av en gräns på 3 procent för Europavalen. När det gäller klausulen om kontroll av överensstämmelsen med Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna tycker jag att den verkar genomtänkt.
Däremot väntar jag fortfarande på att någon endaste kollega spontant skall förklara för mig varför ett företag skulle lämna pengar till ett politiskt parti. När man står till svars inför aktieägarna och delar ut pengar, så har jag för mig att det är i utbyte mot en tjänst. Och i mitt lilla demokratiska huvud har jag för mig att det kallas korruption när en vald företrädare får pengar i utbyte mot en tjänst. Då säger man till mig ?visst, men det här skall ske genomblickbart?. Jag är inte så säker på att en genomblickbar korruption är ett stort framsteg. Man säger också att det blir mycket, mycket lite pengar, att beloppen är obetydliga. Mycket lite, så varför då inte helt låta bli? Om det är så lite är det bättre att vi klarar oss utan detta lilla och inte skruvar på kranen. Framför allt med tanke på att kranen i första hand kommer att riktas mot partierna vid makten som kommer att kunna ordna gentjänsterna. På så sätt blir det ännu lättare för dem att sitta kvar vid makten, eftersom de får pengar. Då kan de leverera ännu fler gentjänster och så är cirkeln sluten.
Jag skall därför återvända till mina kuvert. Precis som de jag håller i handen kommer kuverten att blir allt fler, fyllas av pengar och cirkulera, för det kommer att bli så lätt att dela upp beloppen i småbelopp för att kringgå alla beloppsgränser och klara sig undan all genomblickbarhet. I kväll noterar jag därför dagens datum. Kära kolleger, det kommer en dag då man på förstasidan i tidningarna och i domstolarna avslöjar skumma finansieringsaffärer hos de europeiska politiska partierna. Jag vet att demokratin, som tjänar den offentliga sfären, har ett pris, men detta pris måste betalas av den offentliga sfären allena och ingen annan.

Booth (EDD).
Herr talman! Om vi för ett ögonblick accepterar föredragandens huvudpremiss att politiska partier spelar en central roll i den moderna demokratin, så spelar de denna roll på en nationell scen, till och med europaparlamentariker tillhör nationella partier och företräder sina nationella väljarkårer.
Å andra sidan existerar europeiska politiska partier helt enkelt inte i någon sammanhängande form förutom i entusiastiska integrationsanhängares tankar. Förslaget till konstitution för Europeiska unionen förbjuder ?all diskriminering på grund av bland annat kön, ras, hudfärg, politisk eller annan åskådning?. Det säger även att politiska partier på unionsnivå bidrar till att uttrycka medborgarnas politiska vilja i unionen.
Två färska opinionsundersökningar i Förenade kungariket gav siffror på 92 och 96 procent för de som ville lämna Europeiska unionen, och ändå skulle detta förslag neka varje parti som dristade sig att företräda denna mycket stora andel medborgares åsikter finansiering. Det strider således inte bara mot andan utan även mot själva bokstaven i er författning. Det befordrar inte demokratin, det inskränker den. Med detta förslag ger ni er verkligen ut på ett sluttande plan.

Dell'Alba (NI).
Herr talman! Med all den respekt jag hyser för min kollega Leinen, har jag sällan sett ett så värdelöst förslag som detta om de europeiska politiska partierna. Det är förresten ingen slump att debatten äger rum vid 22-tiden, och i hemlighet. Man håller på att dela upp 8 miljoner euro mellan oss och det gör man förstås mycket diskret. Nåja, dela och dela, det är bara ett sätt att uttrycka sig. Vi är ett tjugotal här närvarande kolleger och bland dessa kolleger finns åtminstone 6 eller 7 som pengarna inte är avsedda för. Man vet inte riktigt varför. Vi är ju alla ledamöter i Europaparlamentet, vi har valts som alla andra och vi är inte värdiga denna finansiering till partierna. Karas höll ett demokratiskt försvarstal för detta stora europeiska projekt och det är synd att hans moderparti i hemlandet inte får dessa pengar. Det vet kanske Karas. Är detta demokrati? Det handlar ändå om folkvalda och man förhindrar dem att överleva. Ändå finns de, och de är till och med Karas allierade i Österrike, men på europeisk nivå finns de inte, och har inte rätt till finansiering. Det här Leinenbetänkandet är allt bra märkligt, liksom konsekvenserna av det. För övrigt diskuteras det i hemlighet.
Hur det nu än är med det, kära kollega Onesta, undrar jag var dessa europeiska partier finns? Känner du till dem? Kan man gå med i dessa europeiska politiska partier som vi talar om? Jag för min del kan i mitt hemland gå med i mina nationella partier, och du kan gå med i dina nationella partier, de Gröna i Frankrike. Man kan gå med i det transnationella radikala partiet, som vissa ledamöter för övrigt är medlemmar i, men man kan inte gå med i dessa så kallade europeiska politiska partier som kommer att få en massa stålar, just för sammanträden i de hopslagna europeiska politiska partierna. Vi såg exempelvis under Gulfkrisen hur dessa europeiska politiska partier betedde sig. Hatten av för Europeiska socialdemokratiska partiet! Bravo unionen för ståndpunkten om Gulfkrisen! Samma sak gäller Europeiska folkpartiet. Finns det någon enda aktiv medlem i dessa partier?
Kära kolleger! Allt detta haltar betänkligt. Jag vill gärna att man gör en liten insats för att pumpa in lite pengar i partisammanslutningarnas kassor, men sett mot bakgrund av det europeiska idealet är det inte särskilt rättvist, och inte särskilt värdigt. Tillsammans med andra kolleger från partier som av okänd anledning inte kommer att få några pengar - trots att de är representerade i parlamentet och försvarar sina idéer där, och trots att de har valts av miljoner människor - har vi för avsikt att väcka talan i domstolen, så får vi väl se vem som vinner!
Avslutningsvis vill jag bara säga ett sista ord till Leinen. Ni hävdade med eftertryck att kommissionen måste förvalta dessa pengar, för att det skall vara ett generaldirektorat som tar hand om partiernas ställning. Rådet sade niet och det verkar som om ni har ingivit ett ändringsförslag, med följd att man inte längre vet vem som skall ge pengar till dessa europeiska politiska partier som ni gillar så mycket. Det är varken parlamentet eller kommissionen. Ert kompromissändringsförslag är allt lite konstigt. Jag undrar vem som skall ge de här pengarna? Domstolen kanske, när vi väcker talan, och kanske kommer vi förresten att kräva skadestånd? Jag säger det på skämt, men också för att ni skall veta att striden inte är över. Jag anser att detta betänkande har mycket allvarliga brister som förtjänar att tas till domstolen och där får vi se om vi har rätt när vi säger att det oavsett innehållet är orimligt att tänka sig att två tredjedelar eller tre fjärdedelar av denna kammare skall finansieras, medan resterande tredjedel eller fjärdedel lämnas därhän.

Talmannen.
Tack så mycket, herr Dell'Alba. Jag säger er bara att timmen är sen, men inte hemlig. Parlamentets sammanträden är offentliga, genom alla dess mekanismer.

Hannan (PPE-DE).
) Herr talman! Det gläder mig att kunna berätta för er att de brittiska konservativa kommer att rösta mot detta förslag i morgon.
Vi anser att det är principiellt fel att ta människors pengar genom beskattning för att försöka skapa en konstgjord känsla av europeisk identitet. Många av mina väljare och, vågar jag påstå, till och med några av dem som har valt de ärade ledamöter som kommer att rösta för resolutionen i morgon, skulle bli upprörda om de fick veta att deras skatter ger understöd till europeiska politiska partier vars program de kanske motsätter sig i grunden.
Vidare anser vi att lagen inför en farlig princip för politisk diskriminering. Den diskriminerar öppet mot vissa partier på grund av deras övertygelse och förtäckt mot alla partier som ser sig själva först och främst i nationella termer och därför är obenägna att bilda transeuropeiska block. Så långt är det kanske inte någon överraskning för er.
Jag accepterar att det brittiska konservativa partiet befinner sig i minoritet i denna kammare när de förfäktar den nationella demokratins företräde. Jag vet att de flesta ledamöterna i denna kammare anser att en fungerande demokrati på den europeiska unionens nivå är möjlig och önskvärd. Det är en fullständigt hedervärd ståndpunkt, men jag vill vädja till dessa ledamöter att fråga sig om dessa förslag verkligen är demokratiska. I en äkta demokrati bör det finnas så få restriktioner som möjligt för hur människor väljer sina företrädare.
När de har blivit valda bör politiker vara fria att sluta sig samman i vilka kombinationer de vill. De bör kunna uttrycka sina åsikter öppet och de bör tillåtas att samla in medel på alla de sätt som deras väljare tolererar. Att fastställa rättsliga kriterier för erkännande försvagar demokratin och omyndigförklarar väljarna. Om en politiker ger uttryck för fördärvliga åsikter bör det vara väljarnas sak att få bort honom, inte domstolarnas och än mindre hans politiska motståndares. Om han anses vara ekonomiskt beroende av något egenintresse bör det också vara en sak för hans väljare och inte för myndigheterna. Den lag kammaren har framför sig ikväll smädar dessa principer. Den går så långt som till att införa en mekanism varigenom partier som är oense med majoritetens politiska övertygelser kan diskvalificeras, en åtgärd som sannerligen skulle passa bättre i den gamla Warszawapakten än i det demokratiska Europa, vilket vi alla anser oss vara så hängivna.
På en fri politisk marknad kommer bra idéer att segra. Inte därför att de dåliga undertrycks utan därför att människor kan skilja mellan sant och falskt. Om våra väljare inte kan göra det valet själva förminskas deras moraliska förmåga och en del av deras frihet går förlorad.
Demokrati är inte bara en slogan, ett slitet ord som vi kan sätta fast på varje idé vi råkar gilla. Det har en mycket bestämd betydelse och den är oförenlig med den åtgärd vi har framför oss ikväll. Sanna européer, ärliga demokrater och uppriktiga frihetsälskare bör rösta mot den.

Marinho (PSE).
Herr talman! Efter bristen på enhällighet i rådet 2001, öppnade Nice nya perspektiv i och med skapandet av ett nytt rättsligt underlag och övergången till kvalificerad majoritet. Det är i detta sammanhang som vi nu diskuterar det nya förslaget till förordning.
Något har faktiskt gått framåt i Europa i och med detta förslag, men jag kan inte låta bli att uttrycka mitt missnöje och t.o.m. rädsla då jag ser att godkännandet av de europeiska politiska partierna som juridiska personer fortfarande inte har bekräftats. Vi håller ju bara på att behandla deras finansiering ... Det är därför som betänkandet, den ihärdighet och lämplighet som det ger prov på från dess föredragande, Leinen, förtjänar mitt fulla stöd för den klarhet och balans med vilket det förbättrade ursprungsförslaget har utforskats. Jag syftar i synnerhet på diskussionen i betänkandet när det gäller att låta partierna bli juridisk person, att klargöra beskaffenheten hos dessa partiers resurser och öppenheten i deras gemenskapsfinansiering, vilken bör underkastas normala revisionskontroller. I betänkandet definieras kommissionen som ansvarig för förvaltningen av de ekonomiska resurserna och Europaparlamentet befrias från den bördan för att inga onödiga misstankar skall uppstå. I motsats till förslaget till förordning vill man i betänkandet låta de europeiska politiska partierna använda anslag för verksamhet i samband med nationella partier och deltagande i europeiska valkampanjer.
Ett godkännande av denna förordning blir det första stora förverkligande av en institutionell ram inom vilken den europeiska demokratin vilar. Den banar vägen för ett snabbt slutförande av ledamotsstadgan och Europaparlamentets nödvändiga gemensamma vallag. Jag hoppas att de institutioner som medverkar i lagstiftningsförfarandet nu får ta sitt ansvar. En stadga för de europeiska politiska partierna är viktig och nödvändig, herr talman, där en öppen finansiering blir det väsentligaste.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Det är lite märkligt att det ibland låter som om det handlar om huruvida man är för eller emot europeiska partier. Jag anser att detta är rent struntpart eftersom vi i dag befinner oss i en situation där det inte förekommer något ekonomiskt stöd till europeiska partier, men där de faktiskt ändå existerar. Det är inte upp till kommissionen eller rådet eller Europaparlamentet om vi skall ha europeiska partier eller inte. Det är upp till de politiskt aktiva människorna i Europa, och det är upp till Europas medborgare. Nu diskuterar vi ifall de dessutom skall tilldelas pengar.
Jag anser att det sker utifrån en helt felaktig demokratisk uppfattning, nämligen tron på att man genom europeiska partier kan skapa en europeisk demokrati eller en europeisk offentlighet. Enligt min uppfattning förhåller det sig precis tvärtom. Om man har europeisk demokrati och en europeisk offentlighet får man också europeiska demokratier. Det är ?bottom up?-tankegången vi måste lyfta fram här, och inte ?top-down?. Detta förslag är dessvärre ett uttryck för ?top-down? och jag tänker inte ge det mitt stöd.
(Applåder)

Breyer (Verts/ALE).
Herr talman! Några av de föregående talarna nämnde detta: utan partier ingen demokrati. Jag måste komplettera det: utan jämställdhet mellan könen ingen demokrati. Vi vet att kvinnorna i Europa utgör hälften av befolkningen, men trots detta är de fortfarande starkt underrepresenterade. Om kvinnor inte är företrädda i politiken på ett rimligt vis, visar detta också att man inte kommit särskilt långt inom partierna när det gäller jämställdheten mellan könen. Det är nu partiernas uppgift att förverkliga jämställdhetsprincipen även i politiken, och partier som finansieras med europeiska medel har också till uppgift att representera befolkningen på ett rimligt sätt. Därför vill vi att man i partistadgan knyter tilldelningen av monetära medel till ett balanserat förhållande mellan män och kvinnor.
Vårt förslag om paritet bör egentligen vara självklart och är ju också en självklarhet i några medlemsländer, exempelvis i Frankrike. Där har nationalförsamlingen enhälligt fattat beslut om paritetslagen. Vi bör inte bara komma med läpparnas bekännelser genom att betona vikten av jämställdheten. Det har vi i dag än en gång klargjort just inom ramen för konventet, där har äntligen jämställdheten förankrats som ett värde. Vi får inte heller bara vädja till näringslivet och där kräva icke-diskriminering, om vi själva inte är beredda att åstadkomma den. Då vore vi inte trovärdiga. Jag vädjar alltså enträget till er att anta våra förslag!
(Applåder)

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Jag vill tacka Leinen för hans ansträngningar. Även om jag skulle vilja stödja betänkandet med tanke på det obestridliga behovet av en europeisk dimension för de politiska partierna just i den stund då konventet lanserar förslaget till konstitution för Europeiska unionen, kan det system som faktiskt föreslås knappast dölja den inneboende benägenheten att föra över det amerikanska sättet att bedriva politik till Europa. Det är mer än uppenbart att inte ens de skarpsinnigaste analytiker kan urskilja några avgörande skillnader mellan demokrater och republikaner, vilket belyses i frågor som till exempel ockupationen av Irak nyligen.
Det förslag vi behandlar visar på en tydlig vilja från lobbygrupper i Europeiska unionen att lämna den historiska europeiska arenan och i dess ställe ansluta sig till politisk konfrontation i den amerikanska modellens efterföljd. Systemet för finansiering lämnar inte några tvivel om den saken.
Vi bör dessutom inte bortse från det faktum att de föreslagna reglerna diskriminerar politiska partier från statslösa nationer, till exempel Baskien, som MacCormick nämnde för några minuter sedan. Därtill kommer att, om ändringsförslag som till exempel det som har lagts fram av Gil-Robles går igenom, frågan kvarstår: har han begärt respekt för lagarna i den medlemsstat i vilken dessa partier opererar?
Spanska nationalister känner sannerligen inte några begränsningar.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Churchill, som jag anser vara konservativ, uppgav vid mer än ett tillfälle att han inte ansåg att det demokratiska systemet var så bra men att det var det minst dåliga och att vi måste försvara det och skydda det och faktiskt även reglera det. Det råder inte något tvivel om att historien visar att vi måste reglera finansieringen av politiska partier. Det finns inte något annat sätt att garantera att partierna inte korrumperas. Det finns alldeles för många exempel från hela Europa på hur politiker och lagstiftare har korrumperats av privata pengar.
Många människor, åtminstone i mitt land, blir chockerade om några av de pengar de har betalat för att köpa ett hus har använts för att korrumpera lagstiftningen för stadsplaneringen. De kommer att glädja sig över att deras skattepengar används för att se till att det politiska systemet förblir ofördärvat eller blir fritt från korruption. Det har förekommit en mängd falska argument här ikväll, i synnerhet om trösklar för att erhålla finansiering. Jag känner inte till en enda medlemsstat inom Europeiska unionen som inte har en förordning om trösklar för finansiering av politiska partier. Det finns faktiskt trösklar för att väljas till parlamentet, varför inte för pengar till politiska partier.
Tillsammans med stadgan för parlamentets ledamöter och det mycket positiva resultatet av konventet visar den stadga vi håller på att behandla att Europeiska unionen har uppnått myndig ålder. Jag hoppas att toppmötet den här veckan tar mod till sig och godkänner stadgan och resultatet av konventet. Vi kan verkligen säga att vi är på väg att skapa ett europeiskt demos, ett verkligt offentligt rum för de europeiska medborgarna.

Meijer (GUE/NGL).
Herr talman! Föredraganden drömmer om ett enhetligt valsystem med transnationella ramar och för den sakens skull behöver han europeiska partier. De europeiska skattebetalarnas pengar satsas för att påskynda och underlätta upprättandet av sådana partier. Det gör de där partierna väldigt konstgjorda. Det är inte de gemensamma målsättningarna och de anslutna medlemmarnas aktiviteter som är anledningen till att de finns, utan behovet av ett statsstyre på europeisk nivå.
Mitt parti, det socialistiska partiet i Nederländerna, samarbetar gärna med likasinnade vänsterorienterade socialister i andra länder, men då underifrån istället för ovanifrån. De här regleringarna anser vi inte vara de rätta. De betänkligheter vi hyser skulle för övrigt ha varit mycket större om man exakt föreskrev partistrukturer enligt tysk modell och upprättandet av kandidatlistor, eller om en åtskillnad gjordes mellan partier som förespråkar ett centralistiskt och enhetligt styrt Europa och motståndarna till det, mellan centralt organiserade partier bestående av individer och löst samarbetande nationella partier eller mellan stora och små politiska strömningar. Jag konstaterar med tillfredsställelse att det här förslaget begränsar sig till en finansieringsbestämmelse och kontroll av missbruk.

De Palacio, Loyola
. (ES) Herr talman! Jag kommer att göra ett mycket kort inlägg, bara för att än en gång tacka föredraganden, Leinen, för det genomförda arbetet och det grekiska ordförandeskapet för att det har underlättat detta avtal.
Jag anser mycket riktigt att den fråga som Corbett tog upp om behovet av att se över några punkter i någon av översättningarna är viktig, men enligt min åsikt framgår det av de olika inläggen - förutom att några ledamöter har vissa reservationer, eller kanske till och med mer än så, i fråga om texten - att de allra flesta av er håller med om att det här är en balanserad text, som gör det möjligt att reglera den här situationen och som återspeglar behovet av att stödja de politiska partierna, vilka bidrar till att strukturera Europa och fungerar som drivkraft för tanken om Europa, i en anda av öppenhet och ansvar.
Jag hoppas att vi kommer att kunna enas om ett förslag som kan antas i första behandlingen och avsluta en diskussion som, vilket ni ledamöter och rådets företrädare mycket väl vet, har diskuterats under en mycket lång tid och som vi, tack vare den här debatten och de åtgärder som har vidtagits under den senaste tiden, äntligen kommer att kunna lösa för att gå vidare med byggandet av det Europa som vi alla vill ha: ett öppet och ansvarsfullt Europa som står till medborgarnas tjänst.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0196/2003) av Wijkman för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande om energisamarbete med utvecklingsländerna.

Wijkman (PPE-DE)
. Herr talman! Inget land har kunnat minska fattigdomen utan en betydande ökning av energianvändningen. Tillgången till modern energi varierar dock kraftigt. Mer än två miljarder människor i världen saknar tillgång till elektricitet eller bränslen och är hänvisade till brännved och djurspillning för sina energibehov.
Några exempel: Matlagning med dåligt ventilerade spisar har betydande hälsoeffekter. Hundratals miljoner kvinnor och barn tillbringar flera timmar varje dag med att samla ved för hushållens behov. Bristen på elektricitet medför otillräcklig belysning, begränsad tillgång på kommunikationer och brist på kylförvaring och på en rad arbetsbesparande anordningar och inkomstskapande möjligheter. Därför är moderna energitjänster för dessa fattiga länder en absolut nödvändig förutsättning för att fattigdomen i dessa länder skall kunna utrotas och för att de skall kunna uppnå de s.k. millennium development goals.
De flesta av dagens energiformer skapar miljöproblem på lokal, regional och internationell nivå som hotar både dagens och kommande generationers hälsa och välstånd. Att finna nya sätt att utöka energiservicen för de fattiga, samtidigt som ökad hänsyn tas till de miljömässiga effekterna av energianvändningen, är en av våra viktigaste utmaningar.
Trots energiförsörjningens primära betydelse för utveckling och tillväxt, har energifrågorna i stort sett saknats på den internationella agendan för utveckling och inom fattigdomsarbetet. Som ett exempel kan nämnas att energiprojekt svarade för mindre än 5 procent av EU:s bistånd sedan 1990.
I Johannesburg förra året skedde något av ett genombrott, och de båda energiinitiativ som lanserades av kommissionen är mer än välkomna. Både det meddelande som vi diskuterar i dag och EU:s speciella energiinitiativ i Johannesburg understryker energins avgörande betydelse för fattigdomsbekämpningen. Den allmänna inriktningen på de åtgärder som föreslås, dvs. stöd till kapacitetsbyggande, reformering av energisektorn, förvaltning av efterfrågesidan, diversifiering av utbudet, utveckling av lämpliga regelverk och finansiella mekanismer samt offentliga/privata partnerskap är en riktig modell.
Båda initiativen lider emellertid av en del begränsningar och brister. Med tanke på de enorma utmaningar som förestår är förslagen inte tillräckligt ambitiösa. Inga nya finansiella resurser föreslås. Det är självklart så, att merparten av investeringarna på energisidan måste ske i form av privat kapital, men det finns stora behov även av biståndsmedel. I annat fall finns det litet hopp om att de fattiga på landsbygden skall kunna nås. Vidare kan den nödvändiga övergången till förnybar energi och en mer effektiv energianvändning bara bli verklighet med hjälp av riktat finansiellt stöd för att de högre initiala investeringarna skall kunna täckas. Vi föreslår därför i detta betänkande att en särskild fond för hållbar energi bör inrättas, ungefär på samma sätt som det nu genom kommissionens försorg har inrättats en fond för insatser på vattenområdet, till ett värde av en miljard euro.
Ett annat problem: Det görs ingen klar åtskillnad mellan kraven i termer av policyutveckling och investeringar dels på bynivå, dels i den moderna sektorn. Det behövs en tydlig specificering av och prioritering av bynivån.
Det mesta av den olja som importeras till utvecklingsländerna används för transporter. Ändå nämns transportsektorn knappast inte i kommissionens meddelande. Det finns exempel, inte minst från Latinamerika, t.ex. etanolprogrammet i Brasilien, hur man faktiskt med konkreta insatser kan åstadkomma en miljövänlig utveckling på transportområdet.
Jag hinner inte gå in på fler specifika förslag och kommentarer. Jag vill bara sammanfatta genom att säga att kommissionens förslag i stort är positiva. För att dessa förslag inte skall stanna vid tomma ord måste emellertid betydande resurser tillskjutas för att stimulera investeringar i ny och miljövänlig teknik, investeringar som ofta är dyrare initialt men som är billigare över projektens totala livscykel. Vidare måste en klar prioritering göras av insatser på bynivå där merparten av de fattiga finns. Behovet av biståndsmedel är där allra störst.
Jag hoppas att parlamentet skall stödja mitt betänkande och att kommissionen skall ta fasta på våra ändringsförslag, framför allt dem som rör kravet på väsentligt ökade finansiella resurser. Vi måste se till att dessa goda förslag inte stannar vid tom retorik.

De Palacio, Loyola
. (ES) Herr talman! Energisamarbetet med utvecklingsländerna är uppenbarligen inte någon lätt fråga, men det är en fråga som är viktig för oss alla.
Om vi inte tar itu med energi-, utvecklings- och miljödimensionen samtidigt kommer vi inte särskilt långt. Jag vill dessutom påpeka att utvecklingsländerna inte kommer att utvecklas på riktigt om vi inte tar itu med deras energiproblem, och vi kommer inte heller att kunna ta itu med problem som bekämpning av klimatförändringar på ett ansvarsfullt och verkligt effektivt sätt.
I det här sammanhanget vill jag tacka Anders Wijkman, föredragande för det betänkande som vi diskuterar i dag. Wijkman kombinerar kunskap med uthållighet, och detta har lett till ett betänkande som bidrar till och driver på det arbete som återstår för att vi skall kunna genomföra slutsatserna från Johannesburg, som kommissionen, närmare bestämt Generaldirektoratet för energi och transport, arbetar med.
Jag tolkar betänkandet som ett stöd till de förslag som sammanfattas i kommissionens meddelande och jag har inga problem med att godkänna de ändringsförslag som Wijkman lade fram förra veckan.
Jag vill påpeka att energifrågorna inte fanns med på dagordningen för världstoppmötet i Johannesburg när Generaldirektoratet för energi och transport började utarbeta det här förslaget. Vi började arbeta med energi och utvecklingssamarbete redan innan energifrågorna togs med i Johannesburgagendan. Senare blev energin toppfrågan, eller en av toppfrågorna för Johannesburg, men Generaldirektoratet för energi och transport började arbeta med de här frågorna redan tidigare, och jag har personligen drivit på detta.
Det måste nämligen sägas mycket klart: energi och vatten utgör själva livet. Om det inte finns vatten och energi är det omöjligt att utvecklas, och det är också omöjligt att överleva.
När detta är sagt vill jag kommentera ett par saker om betänkandets innehåll, som jag anser kan underlätta ett framtida konstruktivt samarbete.
Det kommer att bli nödvändigt att överväga några av de specifika förslagen mer ingående för att se till att de är samstämmiga med det övergripande målet för utvecklingssamarbete, det vill säga utrotande av fattigdomen, kombinerat med en impuls till en balanserad och hållbar energiutveckling.
I resolutionsförslaget har det mycket riktigt väl noterats att kommissionen har varit mycket blygsam när det gäller förslaget om särskild finansiering som reserveras för energiinvesteringar i utvecklingsländerna. Det handlar inte om att vi inte är medvetna om vikten av finansiering, utan snarare om att vi är övertygade om att finansieringen bör grundas på efterfrågan. Detta är en nyckelpunkt i Europeiska unionens energipolitik för fattigdomsutrotning och hållbar utveckling.
Endast i det fall våra samarbetspartner definierar och prioriterar utveckling av sin energisektor, och i det ögonblick de gör det, kommer pengarna att börja flöda. Vad vi däremot kan, och kommer att göra är att tala med utvecklingsländerna, med dem som vi redan samarbetar med, för att underlätta detta. Inom denna samarbetsram kan jag lova - tillsammans med min kollega kommissionsledamot Nielson - att vi kommer att göra allt som står i vår makt för att garantera att de förhoppningar som vi alla har inte kommer på skam.
Wijkman föreslår med all rätt att vi åtminstone måste övervaka att de medel som vi beviljar används till bra energiprojekt, och att de inte förblir oanvända. Jag instämmer fullständigt i hans ståndpunkter. Och jag vill säga att energikapitlen mycket riktigt fortfarande är en av de mindre synliga faktorerna på samarbetsområdet, stödet till fattigdomsutrotningen och de fattigaste ländernas utveckling. Jag anser dock att det är absolut grundläggande - jag upprepar det här än en gång - att vi är kapabla att driva på detta.
Energin är förknippad med utbildning. Energin är förknippad med tillträdet till en viss typ av ny teknik som vi måste bidra till att sprida i dessa länder, just för att undvika att den nuvarande fattigdomen, som helt enkelt handlar om en skillnad i rikedom mellan utvecklade och underutvecklade länder, inte förstoras ännu mer. Den nya tekniken är ett nytt hjälpmedel, som de utvecklade länderna har tillgång till och utnyttjar, och som utvecklingsländerna tyvärr inte har tillgång till ännu.
Det är därför energin, än en gång, måste vara närvarande. Det är därför det är så viktigt att vi har lagt fram det här första meddelandet. Det är det första, men det kommer inte att vara det sista. Jag kan meddela redan nu, ärade ledamot, att vi är i färd med att utarbeta ett nytt meddelande. Men den här gången kommer vi dessutom att kunna lägga fram det med stöd av de slutsatser som drogs i Johannesburg och med hjälp av det ökade medvetande som har uppstått när det gäller de här frågorna under den här tiden.
Herr talman! Jag tackar er och jag tackar Wijkman för hans arbete.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman! Jag vill för det första gratulera Wijkman till hans betänkande och jag gratulerar även ledamöterna av utskottet för utveckling och samarbete, vars bidrag har kompletterat och förbättrat detta betänkande, som är mycket viktigt, eftersom det moderniserar utvecklingssamarbetet och utvidgar det till ett område som till helt nyligen snarare styrdes av den fria marknaden.
Ur det globala perspektiv som den socialistiska gruppen ser på koncepten utveckling och samarbete, måste energin ses som ett tvärgående inslag i samarbetet, eftersom energin är en nyckelfaktor för hållbar utveckling.
Den energi som används för närvarande, såväl i utvecklingsländerna som i de industrialiserade länderna, är förorenande och miljöfarlig, men för att avhjälpa detta krävs det resurser. Vi går i bräschen för förnybar och alternativ energi, men det är dyrt att använda den. Kommissionen bör uppbåda nödvändiga medel för att finansiera utvecklingsländernas tillgång till förnybar energi, så att integreringen av miljödimensionen i utvecklingsprocesserna inte blir en ouppfylld avsiktsförklaring.
För närvarande, som Wijkman har sagt här i kväll, går mindre än fem procent av gemenskapens samarbetsfonder till energin. Det är nödvändigt att den offentliga sektorn är delaktig i energisektorn och, jag betonar detta, offentliga investeringar är viktiga, med förbehåll för att de privata företagen deltar i exploateringen och distributionen av energin. Den offentliga sektorn måste garantera att tillgång till energi är en bastjänst.
Därför instämmer vi inte i kommissionens val att främst främja privatisering av energisektorn, eftersom de privata investeringarna bör komplettera offentliga åtgärder. Privat exploatering av energikällor bidrar inte till att minska fattigdomen. Fattigdomsindikatorerna är extremt höga i många afrikanska länder som exporterar energiresurser, där fossila bränslen exploateras av privata företag, ofta europeiska. I dessa samhällen har de förresten varken el eller vatten, och naturligtvis inte heller tillgång till andra, mer sofistikerade energiapplikationer, och det är därför det är nödvändigt att stödja dem ekonomiskt.
Kommissionen visar själv på sambandet mellan fattigdom, miljöförsämringar och energi i sitt meddelande - och kommissionsledamoten nämnde det i dag - men den kommer inte med djärva och ekologiskt hållbara förslag. Därför välkomnar vi det här initiativet till associering med utvecklingsländerna på energiområdet, men vi saknar en chockplan som ger reella resultat, som borgar för ytterligare medel och som innehåller ett lagstiftningsförslag som kan tjäna som grund för de åtgärder som det är nödvändigt att vidta på det här mycket viktiga området.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! När turen kommer till mig vill jag gratulera Wijkman och tacka honom för att han värnar om dialogen och är lyhörd för de ändringsförslag som lagts fram i utskottet för utveckling och samarbete.
Att de fattigas tillgång till energi blivit en prioriterad fråga bekräftades med rätta vid toppmötet i Johannesburg, eftersom befolkningarnas vitala behov inom detta område är långt ifrån uppfyllda och tendensen fortfarande går mot ökade klyftor, framför allt på grund av industriländernas förbrukning av fossil energi, i synnerhet Förenta staternas förbrukning, som är orimlig och helt oproportionerlig i förhållande till förbrukningen i utvecklingsländerna. Förväntad livslängd och utveckling hänger nära samman med tillgången till energi, så till den grad att många ser detta som en grundläggande mänsklig rättighet. Detta rättighet måste erkännas, garanteras och skyddas. Hur skall man kunna bidra till att skapa och utveckla en effektiv energisektor i utvecklingsländerna om man inte går via en politik som främjar kraftfulla samarbetsformer för utbyte av kunskaper, i det primära syftet att skydda befolkningarnas vitala behov? Behovet av finansiering är uppenbart på många håll. Inrättandet av en fond för hållbar energi och en mycket mer konsekvent medverkan av Europeiska unionen kan vara ett första svar. Framför allt är det i den första utvecklingsfasen särskilt viktigt att det finns en stark offentlig sektor inom energiområdet, vilket helt riktigt framhålls i betänkandet.
Bortsett från det är jag övertygad om att kommissionens ställningstaganden till förmån för privatiseringen av energisektorn är mer än farliga. Detta har också uttryckts av en majoritet av utskottet för utveckling och samarbete. Kommissionens roll är inte att främja privatiseringar i utvecklingsländerna. Utvinning och distribution av primära energikällor, som är avgörande för utvecklingen, måste ledas av statliga eller privata företag, men som åtar sig att följa målsättningarna för allmännyttiga tjänster och tjänster av allmänt intresse. Denna offentliga kontroll är så mycket mer avgörande som de transnationella företag som verkar i utvecklingsländerna bara alltför ofta har kortsiktiga lönsamhetsmål, som går ut över lokalbefolkningens behov och medför risk för att energitillgångarna plundras. Man måste ta fram effektiva instrument för att övervaka hur framför allt de europeiska företagen agerar.
Jag stöder även uppmaningen till kommissionen om att utvärdera energisektorns avreglering ur mänsklig synvinkel och verka för internationella handelsregler som respekterar de mänskliga rättigheterna och folkrätten.
Till sist måste vi, några kabellängder från nästa WTO-toppmöte i september, säga nej till att energisektorn integreras i det allmänna tjänsteavtalet, något som skulle göra energi till en vara bland andra. Målet att alla skall ha tillgång till energi i utvecklingens tjänst kommer inte att uppnås om man följer en modell som tvingats fram med hjälp av avregleringslogiken hos multilaterala institutioner som WTO. Det uppnås istället genom att bygga ut och garantera de allmännyttiga tjänsterna så att de tjänar befolkningens behov.

De Palacio, Loyola
. (ES) Herr talman! Jag tackar Wijkman än en gång och jag vill mycket kort besvara inläggen, eftersom det verkar som vi har läst olika dokument. De två talarna måste ha läst ett meddelande från kommissionen som jag inte har läst, och de förvånar mig, eftersom kommissionen inte någonstans i sitt meddelande förespråkar privatisering av energitjänsterna i utvecklingsländerna. Ärade ledamöter! Blanda inte ihop äpplen och päron.
Det faktum att vi har kommit med ett förslag om privatisering, som dessutom inte handlar om privatisering, utan om avreglering - och det är två helt olika saker - av energisystemen på den integrerade europeiska marknaden, har inget att göra med det som ni tillskriver vårt meddelande och som inte finns med i texten. Jag ber er, ärade ledamöter, att tala om för mig på vilken sida i meddelandet vi förespråkar privatisering av energisystemen i utvecklingsländerna. Ärade ledamöter! Var vänliga att tala om för mig vilken sida det står på. Och när ni säger vilken sida det står på kommer jag nog att säga att det är taget ur luften, och det säger jag för att det är så.
Ärade ledamöter! Vi talar om att det finns miljontals människor i världen som inte har tillgång till el och som följaktligen automatiskt berövas en rad möjligheter i fråga om personlig utveckling, utbildning, tillgång till teknik och de möjligheter som det moderna samhället erbjuder, så tala inte om saker som inte finns med i det meddelande som vi har lagt fram. Vi talar om verkliga förhållanden här. Blanda inte ihop debatten om reglering av energimarknaderna i Europeiska unionen med utvecklingsstöd och energianvändning som en vektor för utveckling i utvecklingsländerna, det är en helt annan sak.
Offentliga pengar och privata pengar. Vad som behövs är medel och jag måste säga er att det allvarligaste problem som de flesta av dessa länder har är att den styrande minoriteten, det vill säga den offentliga sektorn, är korrupt. Det är den offentliga sektor som de har. Låt oss tala allvarligt om den här frågan, och tala inte om sådant som inte står med i meddelandet och blanda inte ihop ett dokument med ett annat.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman! Jag förstår att kommissionsledamoten blir upprörd, det beror kanske på den sena timmen, eller på att hon är mycket klar över att kommissionen kommer att investera mer medel för att gå vidare med den chockplan som jag talade om.
Vad jag har sagt, och jag är naturligtvis beredd att diskutera det med kommissionsledamoten under lugnare omständigheter, är att jag tycker att det är mycket bra att det finns privata medel, men att det är nödvändigt att sätta in offentliga medel och att kommissionen prioriterar de privata medlen.
Jag kommer naturligtvis inte att börja läsa artikel för artikel och rad för rad nu, men jag tycker att det är mycket glädjande att kommissionsledamoten är beredd att investera offentliga medel och medel från Europeiska unionen för att hjälpa utvecklingsländerna. Jag är självklart medveten om att det finns många korrupta regeringar i Afrika och korrupta regeringar i många länder, men vad samhällena i de länderna behöver är inte att europeiska företag exploaterar deras energiresurser, utan att vi stöder de offentliga tjänsterna för att dessa samhällen skall kunna - som kommissionsledamoten sade, och jag tycker att det är mycket viktigt - förfoga över el och vatten för sin livskvalitet.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill bara lägga till några ord med samma innebörd. Först och främst för att tacka kommissionsledamoten, för att jag anser att det är genom diskussioner som kräver att olika idéer konfronteras som framsteg kan göras. Det var vad som hände i utskottet för utveckling. Alla var inte överens om alla punkter i betänkandet, vilket inte hindrar att jag hoppas att diskussionen skall fortsätta, för att den måste äga rum. Alldeles nyss talade jag exempelvis om det allmänna tjänstehandelsavtalet. Diskussionen om denna fråga är offentlig, den pågår nu. Det är min önskan att den skall fortsätta.
Precis som Sauquillo tackar jag kommissionsledamoten för vad hon har sagt om kommissionens åtagande om en mer omfattande finansiering. Jag tror att vi allesammans kan vara helt och hållet överens i denna sak. Behoven är nämligen enorma.

Wijkman (PPE-DE)
. Herr talman! Jag skall inte förlänga debatten. Jag tackar för de inlägg som har gjorts. Låt mig bara komma med en liten synpunkt när det gäller diskussionen om privata investeringar eller offentliga investeringar.
Jag tror precis som de Palacio att vi behöver alla medel vi kan få. Det viktiga är att det finns ett regelverk i varje land som ser till att människor med små inkomster får tillgång till energi, dvs. att vi har ett bra regelverk på detta område. Jag tror att konkurrens mellan olika företag då är att föredra framför monopol, oavsett om de är av offentlig eller privat natur.
Jag tackar för debatten och hoppas att vi kommer hyggligt överens i morgon vid omröstningen.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0198/2003) av Lisi för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 96/82/EG om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår.

Lisi (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Denna andrabehandlingsrekommendation om rådets gemensamma ståndpunkt inför förslaget till ändring av ?Sevesodirektivet? kräver en kort återblick. Mot bakgrund av de dramatiska olyckor som drabbade den kemiska industrin, men framför allt för att skydda de människor som är bosatta i närheten av dessa fabriker och den omgivande miljön, lade kommissionen fram ett förslag inför parlamentet och rådet om ändring av direktiv 96/82/EG den 9 december 1996 om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår. Förslaget hade den fördelen att det byggde på ett vetenskapligt arbete som var mycket grundligt och som kunde fördjupa denna känsliga fråga på ett konstruktivt sätt. Under den första behandlingen redogjorde jag och övriga kolleger för skälen till att man måste skicka en kraftfull signal från Europaparlamentet. Min strategi - som jag bekräftar i dag - är att i den utsträckning det är möjligt se till att de olyckor som inträffat aldrig skall kunna inträffa igen genom att garantera såväl säkerheten för medborgarna och arbetarna i dessa anläggningar som skyddet av miljön.
Rådet har kommit fram till en gemensam ståndpunkt som i allt väsentligt har upptagit många av Europaparlamentets kritiska synpunkter, men det återstår ett par dunkla områden, som jag här tänker redogöra för. För det första gäller det förslaget att ta med gruvor och deponier, ett område där utskottet för miljö beslutade att åter lägga fram ändringsförslagen från första behandlingen. Det handlar med andra ord om att inkludera alla slag av beredning eller bearbetning av farliga ämnen på dessa platser - dvs. inte bara kemisk eller termisk bearbetning, så som kommissionen ville - i direktivets syfte, samtidigt som man emellertid anger att detta enbart gäller aktiva anläggningar. Vi är medvetna om att kommissionen nyligen har lagt fram ett förslag till direktiv om just hanteringen av avfall i samband med gruvverksamhet, vars utformning skall bestämmas tillsammans med parlamentet vid lämpligt tillfälle. Men fram till och med det ögonblicket finns det ett ?rättsligt underskott?, som i samband med de olyckor som inträffat på senare tid har väckt stor oro bland allmänheten och som vi inte kan acceptera. Jag vill å andra sidan inte utesluta att förlikningsförfarandet skulle kunna underlätta ansträngningarna att komma fram till en överenskommelse när det gäller gruvverksamhet i det nya direktivet. 
För det andra: utbildning av de anställda. Här driver vi samma linje som kommissionen och vi har föreslagit riktade utbildningsinsatser för hanteringen av nödsituationer för samtliga anställda, inklusive underleverantörerna. Det är i själva verket lämpligt att utforma åtgärder inte bara för hantering av farliga ämnen, utan även för ledning av nödsituationer, för att i största möjliga utsträckning begränsa de potentiella skadorna och garantera maximal säkerhet för de anställda. Däremot anser jag, som föredragande, att det är onödigt att ta med en förteckning över utbildningsinsatserna i det meddelande som skall ingå i artikel 6 i direktivet, varför jag upprepar mitt avslag på ändringsförslag 3, ett avslag som jag redan redovisat under första behandlingen.
För det tredje: den territoriella planeringen. Rådet har på detta område redan tagit hänsyn till parlamentets krav att man lägger grunden för en definition, på europeisk nivå, av de nödvändiga metodologiska kriterierna för att utvärdera kompatibiliteten mellan de berörda platserna och riskområdena, bland annat via ett finansiellt stöd från Europeiska unionen. Men ställda inför den stora mångfalden av normer, territoriella förhållanden, behörigheter och ansvarsområden som är utmärkande för denna aspekt av säkerheten, dvs. lokalisering i anslutning till städer, så anser jag att man måste ta hänsyn till subsidiaritetsprincipen och överlåta beslutet när det gäller minimiavstånd till medlemsstaterna. Därför har jag begärt en delad omröstning om ändringsförslag nr 6 och rekommenderat att enbart första delen av ändringsförslaget antas.
När det gäller riskinventeringen hävdar kommissionen att en grafisk återgivning av områdena som omger de anläggningar som riskerar att drabbas av olyckor skulle vara effektiv och begriplig för alla de berörda medborgarna, som har rätt att få större klarhet i frågan. Föredraganden har i det avseendet tagit till sig Europeiska kommissionens lösning så som den presenteras i det ändrade förslaget till direktiv.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har slutligen åter lagt fram förslaget om nya gränsvärden för kaliumnitrat för att undvika att jordbrukarna som använder en form av kaliumnitrat som inte skulle kunna klassas som jordförbättring skulle omfattas av direktivet.
Herr talman, ärade kolleger! Dessa är de viktigaste punkterna. Det är tydligt att vi är på väg mot ett förlikningsförfarande. Rådet har inte kunnat komma fram till ett kompromisspaket och verkar, om sanningen skall fram, inte heller särskilt intresserat av att komma fram till en överenskommelse med parlamentet. Jag är emellertid övertygad om att man genom en konstruktiv diskussion skulle kunna komma fram till en lösning som maximerar säkerheten vid denna typ av anläggningar. Jag vill tacka alla mina kolleger i utskottet för miljö samt Europeiska kommissionens tjänsteenheter som har varit speciellt samarbetsvilliga och till stor hjälp.

Wallström
Herr talman! För det första, ett särskilt tack till föredraganden, Lisi, för hans värdefulla arbete om detta förslag.
Det förslag från kommissionen som är uppe till diskussion försöker som ni känner till bredda räckvidden i Seveso II-direktivet mot bakgrund av olyckorna i Baia Mare och Enschede. Det försöker dessutom införliva rekommendationerna från två studier, varav den ena handlar om cancerogena ämnen och den andra om ämnen som är farliga för vattenmiljön.
Även om kommissionens förslag inte innehöll åtgärder med anknytning till olyckan i Toulouse, har ett antal ändringsförslag som föreslagits av parlamentet införlivats i kommissionens ändrade förslag och därefter i rådets gemensamma ståndpunkt. Jag vill än en gång understryka att kommissionen inte hade för avsikt att göra en större översyn av Seveso II-direktivet. Jag kommer nu att kommentera några av ändringsförslagen.
Ändringsförslagen 9-11 om kartläggning av risker och kaliumnitrat godtogs av kommissionen redan under den första behandlingen och finns följaktligen med i kommissionens ändrade förslag. Dessa tre var de enda ändringsförslag som rådet avvisade fullständigt när det antog sin gemensamma ståndpunkt. Kommissionen fortsätter att stödja dessa ändringsförslag och kan dessutom godta ändringsförslag 8 som rör utbildning inför nödsituationer.
Det är en glädje för mig att berätta för er att kommissionen den 2 juni 2003 antog ett förslag till direktiv om hantering av gruvavfall. Åtgärderna i förslaget kompletterar de som anges i Seveso II-direktivet och inkluderar införandet av en policy för att förebygga allvarliga olyckshändelser och ett system för säkerhetsorganisation. Dessa åtgärder kommer att tillämpas på de anläggningar för avfallshantering som utgör en olycksrisk men som inte kommer att omfattas av det ändrade Seveso II-direktivet.
Vi anser att Seveso II-direktivet endast bör tillämpas på de farligaste slagen av gruvdrift som involverar kemiska processer och där kemiska ämnen lagras på plats. Seveso II-direktivet bör inte omdanas till antingen lagstiftning om gruvdrift eller lagstiftning om avfall. Därför kan kommissionen inte gå med på att stryka orden ?kemisk och termisk? såsom föreslås i ändringsförslagen 1 och 2.
Vi avvisar även ändringsförslag 12 som föreslår en hänvisning till rådets direktiv 91/689/EEG om farligt avfall och ändringsförslag 13, som tycks antyda att de två förslagen innebär att det skulle finnas luckor i täckningen av gruvor. Vi anser att så inte är fallet.
Ändringsförslagen 3 och 4 skulle ålägga operatörer av anläggningar för mindre farligt avfall enligt Seveso-direktivet att inkludera uppgifter om utbildningsåtgärder i anmälan och att informera den behöriga myndigheten i händelse av en förändring av en installation, anläggning eller ett lagringsområde. Vi anser att detta skulle införa byråkratiska pålagor utan att förbättra säkerheten. En anmälan skall endast ge vissa uppgifter. Frågan om utbildning behandlas redan på lämpligt sätt i direktivet. Dessutom, i händelse av ändringar är det en översyn av policyn för att förebygga allvarliga olyckshändelser och säkerhetsorganisationen som är viktiga, inte anmälan.
Jag konstaterar parlamentets starka önskan att förstärka artikel 12 i Seveso II-direktivet. Kommissionen och rådet har emellertid redan accepterat ändringsförslag om detta som lämnades in under den första behandlingen.
Ändringsförslag 6 utgör inte ett mervärde, tvärtom, det finns inte något behov av separata riktlinjer för metoder för att fastställa lämpliga kortaste säkerhetsavstånd då det torde vara möjligt att erhålla dessa avstånd från den tekniska databas som kommer att skapas som ett verktyg för att bedöma huruvida de anläggningar som omfattas av Seveso-direktivet är förenliga med känsliga anläggningar.
Vidare är kommissionen fortfarande övertygad om att utveckling av system för stimulansåtgärder och/eller finansiering för omlokalisering av anläggningar är en uppgift för medlemsstater - detta är subsidiaritet. Kommissionen kan således inte godta ändringsförslag 7.
Låt mig avslutningsvis bekräfta kommissionens ståndpunkt för alla ändringsförslag. Kommissionen godtar ändringsförslagen 8-11. Ändringsförslagen 1-7 och ändringsförslagen 12 och 13 kan inte godtas.
Jag vill understryka att det ligger i vårt gemensamma intresse att detta förslag antas och genomförs så fort som möjligt.

Ferreira (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Först och främst vill jag mycket uppriktigt tacka vår kollega Lisi för det arbete han har utfört. Som vi nyss nämnde skall parlamentet i morgon yttra sig om andrabehandlingen av detta betänkande och här, precis som när det gäller andra betänkanden, slits vi givetvis mellan en önskan om att kunna föra förhandlingarna med rådet och kommissionen så långt som möjligt, och samtidigt en vilja att snabbt få igenom texten, så att genomförandet kan ske snarast möjligt.
Efter förstabehandlingen hade rådet fört in ett stort antal ändringsförslag som antogs av ledamöterna, men även förkastat flera förslag. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentpolitik godkände för några veckor sedan med en mycket stor majoritet en text som bekräftar de krav vi måste underkasta oss om vi vill gå vidare med förebyggande åtgärder. Europeiska unionen måste visa sin enighet i dessa frågor och sin vilja att förbättra gällande lagstiftning för att bemöta de europeiska medborgarnas legitima oro. För oss är det också ett tillfälle att ge en mening åt Europabygget, som ofta anklagas för att ägna mer tid åt att utarbeta produktstandarder än åt européernas välfärd, ja rentav hälsa.
Det gläder mig därför att utskottet för miljö har antagit ändringsförslagen om skyldigheter när det gäller att underrätta behöriga myndigheter, eftersom vi måste ställa mycket höga krav inom detta område. Fru kommissionär! Det betyder inte att vi måste vara byråkratiska. Vi kan mycket väl tänka oss att förenkla dokumenten. De ändringsförslag som rör utbildning av all personal, inbegripet personalen vid företag som är underleverantörer, tycker jag är mycket viktiga, eftersom det vid flera olyckor funnits tydliga misstankar om att bristande utbildning och bristfällig information har varit orsaken.
När det gäller frågan om säkerhetsavstånd mellan anläggningarna och känsliga områden, visar den fruktansvärda olyckan i Toulouse på lagstiftningens svagheter inom detta område och vi måste infoga dessa delar i vårt betänkande, precis som vi hädanefter måste utöka kartorna över riskområden.
En fråga vållar problem och verkar stöta på beslutsamt motstånd från rådet och kommissionen, vilket kommissionsledamoten nyss bekräftade på nytt. Det gäller frågan om att utvidga tillämpningsområdet till att omfatta all gruvdrift och avfallshantering där man använder farliga ämnen. Rådet och kommissionen vill begränsa tillämpningsområdet för Seveso II-direktivet till enbart termisk och kemisk avfallshantering, en ståndpunkt man motiverar med att kommissionen i sitt förslag om avfall i utvinningsindustri hänvisar till bestämmelserna i det ändrade Seveso II-direktivet, i sin artikel 6 om förebyggande av större olyckor. Om vi vill undvika ett juridiskt vakuum när det gäller viss gruvdrift och viss hantering av gruvavfall, fram till dess att detta nya lagstiftningsförslag har antagits, bör dock Europaparlamentet rösta för ändringsförslagen 1, 2 och 13, utan att det påverkar räckvidden för det kommande betänkandet och utan att man skall kunna tala om redundans.
Jag hoppas därför att parlamentet skall anta ändringsförslagen från utskottet för miljö och därigenom stärka de förebyggande åtgärderna vid anläggningarna och de europeiska medborgarnas säkerhet. I likhet med rådet vill vi nå en överenskommelse redan i detta skede av lagstiftningsprocessen, men som ni har förstått inte till vilket pris som helst.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman, kommissionsledamot Wallström, kolleger! Jag vill börja med att tacka kommissionen för förslaget till ändring av Seveso II-direktivet. Jag vill också tacka Lisi för hans gedigna arbete. Jag håller dock helt med föredraganden om att Seveso II-direktivet borde innehålla de punkter som inte har godkänts av rådet och kommissionen, dels för att gråzoner skulle undvikas, dels för att det skulle förbättra möjligheterna att rätta till bristerna i den lagstiftning som finns. Bland annat borde alla former av gruvdrift införlivas, och utbildningen av personal och informationen om de riskområden som finns måste ökas. Dessutom borde även kaliumnitrat införlivas. Detta är inget som står i strid med direktivets mål. Det är inte heller fråga om en helomvändning av detta direktivförslag, utan det är för att möta de problem som vi har sett i samband med de allvarliga olyckor som har inträffat de senaste åren.
Jag vill framför allt plädera för ändringsförslag 13 om ett nytt skäl 3a, i vilket det framgår varför vi anser det vara särskilt viktigt att ändringsförslagen 1 och 2 införlivas. Det förslag som kommissionen lagt fram angående direktivet om avfall från gruvdrift och som offentliggjordes den 2 juni, om jag inte missminner mig, inriktar sig ju mer på avfallshantering. Däremot omfattar det, enligt min åsikt, inte farliga ämnen vid gruvdrift eller annan utvidgning. Om följderna av allvarliga olyckor nu skall kunna begränsas, anser jag därför att det är nödvändigt att dessa farliga ämnen verkligen ingår. De hör då hemma i Seveso-direktivet och inte i det som allmänt tas upp angående avfallshantering. Därför yrkar jag bifall framför allt till ändringsförslagen 1, 2 och 13 men även till övriga ändringsförslag.

Blokland (EDD).
Herr talman! Det har nu gått tre år sedan fyrverkerikatastrofen i Enschede inträffade. Efter katastrofen har man ännu inte lyckats slå fast ett ändrat direktiv. Vi får alltså inte vänta ännu längre.
Rådet och Europeiska kommissionen anser tydligen att parlamentet har lämnat in för många ändringsförslag under första behandlingen. Parlamentets förslag har inte tagits över eftersom dessa skulle falla utanför det här direktivets räckvidd. Enligt rådet skulle granskningen av förslagen ha krävt för mycket tid och därför har man för enkelhetens skull avvisat dem. Jag förstår till exempel inte riktigt varför rådet inte accepterar att kaliumnitrat läggs till.
Den anpassade lagen kommer utan tvekan att minska risker för olyckor. Men det kommer alltid att finnas risker. Skulle en olycka trots allt inträffa så gäller det att följderna begränsas så mycket som möjligt. Därför är det fortfarande av oförminskad vikt att man noggrant granskar minimiavstånden mellan potentiellt farliga installationer och bostadsområden. Jag förstår naturligtvis att det inte är lika lätt att genomföra för alla medlemsstater. Till syvende och sist måste en avvägning göras mellan ekonomiska intressen och medborgarnas säkerhet. Säkerheten bör inta en viktig plats.
Jag skriver under på vikten av välutbildad personal, så att förebyggande åtgärder och nödåtgärder kan vidtas så bra som möjligt. Vid sidan om det vill jag påpeka att centrala och lokala myndigheters tillämpning av den här lagen är av grundläggande vikt. Bra information till medborgarna hör också hit. Tydliga riskkartor, på vilka invånare kan se vilka de särskilda farorna är, är ett bra komplement till lagstiftningen.
Ovan nämnda saker borde rådet också kunna skriva under på. Härmed uppmanar jag rådet och alltså även Europeiska kommissionen, och kommissionsledamoten i synnerhet att anta parlamentets ändringsförslag, så att vi omedelbart kan slå fast den ändrade lagstiftningen och inte tvingas gå igenom ett långt förlikningsförfarande.

Bowe (PSE).
Herr talman! Jag välkomnar i likhet med alla andra detta betänkande och jag gratulerar föredraganden för hans arbete. Han har varit grundlig och konsekvent och har verkligen ansträngt sig. Vi har tagit ett betydande steg framåt sedan detta direktiv senast var uppe för översyn i denna kammare i Strasbourg 1994 - jag vet det, för jag var där.
Händelserna i Toulouse och Enschede har visat på behovet av åtgärder för att ändra och förstärka det befintliga direktivet, för att undvika alla olycksrisker och minimera skadorna om en olycka skulle inträffa.
Ett framtida direktiv om säkra oljeledningar och ett förslag om säkerhet i tunnlar kommer också att vara mycket välkomna då de svarar mot löften som gavs under den senaste behandlingen år 1994 och även mot händelser, några av dem mycket tragiska, som sedan dess har inträffat i andra delar av unionen.
Den gemensamma ståndpunkten är faktiskt ett rätt så betydelsefullt steg framåt men den behandlar inte alla problem. Det finns fortfarande frågor som inte behandlas - frågor som framstår som tydliga och självklara för oss på grund av händelser som har ägt rum under de senaste åren. Vi har svarat på alla andra områden. Vi svarade på Enschede och Toulouse med detta direktiv. Vi har svarat med direktiv på händelser som har väckt våra farhågor när det gäller säkerhet i tunnlar och oljeledningar. Vi kommer att missa chansen att ge ett passande och fullständigt svar om vi inte ändrar denna gemensamma ståndpunkt så att den omfattar andra händelser som har inträffat under de senaste åren inom och utanför unionen.
Händelserna i Baia Mare i Rumänien och Doñana i Spanien visar på behovet av åtgärder för säker gruvdrift och säker hantering av gruvavfall. Vi kan inte ge efter i fråga om ändringsförslag som tidigare har antagits av detta utskott och detta parlament för att se till att åtgärder vidtas för dessa farliga ämnen och verksamheter, där farliga ämnen som uppenbart behöver regleras används utan att det är nödvändigt, förrän vi får se direktivet om gruvavfall. Om kommissionen placerar dem i direktivet om gruvavfall, så kommer vi att ge efter i fråga om ändringsförslagen. Det är en resonabel anmärkning.
Andra frågor väntar fortfarande på att bli åtgärdade. 1994 argumenterade vi kraftfullt för någon sorts diskussioner om avstånd. Den frågan har fortfarande inte fått någon lösning och det är anledningen till att vi håller fast vid ändringsförslagen och insisterar på att de skall införlivas i den gemensamma ståndpunkten.
Till sist vill jag be kommissionen att fundera en gång till i fråga om säkerhetsrapporter och vissa av de tekniska frågorna. De framställs och riktas till er mot bakgrund av våra egna erfarenheter. Jag ber er att handla enligt dem.

Corbey (PSE).
Herr talman! Vi skall just till att fatta ett beslut om en ändring av det så kallade Seveso-direktivet. För nästan ett år sedan påpekade jag här att vi kastar in jästen i ugnen när brödet är bakat. Det var en uppmaning till rådet att se till att vi kommer tillrätta med existerande brister när vi nu ser över direktivet så att olyckorna i Baia Mare, Toulouse och Enschede kan förekommas i framtiden.
I Enschede visade det sig att det nuvarande Seveso-direktivet är otillräckligt. En fyrverkerifabrik som inte föll under direktivet förstörde ett helt bostadsområde. Det mänskliga lidandet var stort och sorgen lever kvar än. Invånarna visste inte att fyrverkerifabriken fanns där. Myndigheterna visste bara delvis hur det låg till. En skärpning av bestämmelserna ligger därför nära till hands.
Jag anser att det är av utomordentlig vikt att en metod för att fastställa minimiavstånd utarbetas. Europeiska kommissionen måste dra upp riktlinjer för det, för nu måste det snabbt bringas klarhet i vad ett säkert avstånd i själva verket är. I Nederländerna är 25 meter ett säkert avstånd, i Frankrike är avståndet 500 meter och i Tyskland hela 1 000 meter. En objektiv metod för att avgöra det säkra avståndet är av vikt för de omkringboende men framför allt också för lokala politiker. Farliga företag hör inte hemma i bostadsområden. En aktiv politik måste föras för att få dem därifrån, om möjligt med stöd från de europeiska fonderna. Vid sidan om det är det viktigt att kartor tillverkas där det anges vilka områden i närheten av en anläggning som kan drabbas efter en svår olycka. Varje medborgare har rätt till den här informationen.
Att skärpa bestämmelserna är en sak, att efterleva dem och bära ansvar är något helt annat. Vi kan skapa hur många nya bestämmelser som helst, men får de inget genomslag i den samhälleliga praktiken så är de på det hela taget verkningslösa. Om ingen känner något ansvar, om myndigheter arbetar förbi varandra, då blir lagen något som bara existerar på papper.
Säkerhet är inte bara en fråga om regler, utan också om kultur. Det är ett offentligt uppdrag att aktivt befrämja den kulturen. När det handlar om säkerhet får vi inte acceptera lättsinnighet.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0158/2003) av González Álvarez för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens meddelande: Mot en strategi för att skydda och bevara den marina miljön.

González Álvarez (GUE/NGL)
Herr talman! Jag vet inte om det har någon särskild innebörd att miljöfrågorna nästan alltid behandlas vid den här tidpunkten på kvällen, som inte är den lämpligaste.
Först och främst vill jag säga att kommissionen i sitt meddelande beskriver det nuvarande läget i havsmiljön och de tryck och hot den utsätts för, främst beroende på industrinäringen, fisket, jordbruket, transporter, gasutvinning och oljefält samt oavsiktligt införande av främmande arter. Alla dessa faktorer får ibland mycket allvarliga återverkningar, som Prestigeolyckan, eller olyckan med Erika, för tre år sedan.
I sitt meddelande erkänner kommissionen också att det saknas en integrerad EU-politik för skydd av den marina miljön. Kommissionen fastställer 14 mål och 23 åtgärder. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har försökt konkretisera dessa mål, bredda några av åtgärderna och, kort sagt, gå mot en strategi för att skydda den marina miljön som är samstämmig med den europeiska lagstiftningen och med det nuvarande tillståndet för de europeiska haven.
I sitt meddelande påminner kommissionen om, och det instämmer vi i, att de två viktigaste referensdokumenten är sjätte miljöhandlingsprogrammet och slutsatserna från världstoppmötet i Johannesburg. I punkt 10 i handlingsplanen från Johannesburg läggs särskild tonvikt vid hållbar utveckling och det står att oceanerna, haven, öarna och kustzonerna är en väsentlig och viktig del av vår planets ekosystem och att de har en livsviktig betydelse för livsmedelssäkerheten i världen. Förlusterna av biologisk mångfald som orsakas av olyckor har inte uppskattats och detsamma gäller de sociala och ekonomiska följderna.
I sjätte miljöhandlingsprogrammet finns ett viktigt kapitel som innehåller krav på att skyddet av marina områden skall förstärkas och att integrationen av miljöhänsyn i gemenskapens andra politikområden skall förbättras, att strategin för skydd av den marina miljön skall utvecklas och där det begärs ett åtagande för en klar handlingsplan som kan bidra till att bromsa förlusten av den biologiska mångfalden samt krav på hållbart utnyttjande av fiskeresurserna. I kapitlet hänvisas det också till Montrealförklaringen om skydd av den marina miljön.
Det är nödvändigt att beskriva sambandet mellan strategin för att skydda den marina miljön och andra delar av gemenskapens politikområden: fiske, jordbruk, transport och kemiska substanser. I det här sammanhanget är miljökonsekvensbeskrivningar och strategiska miljöbedömningar mycket lämpligare instrument att använda.
För närvarande är mål 9, transport och sjösäkerhet, ett av de viktigaste och miljöutskottet anser att det bör förstärkas. Detta beror på att direktiv och meddelanden fortfarande diskuteras, även om vi till följd av Erikaolyckan, och framför allt olyckan med Prestige som inträffade mer nyligen, antog två betänkanden som har med den frågan att göra under den föregående sammanträdesperioden och miljöutskottet antog två andra betänkanden den här veckan som rör den här frågan. Utskottet för regionalpolitik, transport och turism har också utarbetat ett mycket viktigt betänkande om Prestigefrågan och det är nödvändigt att förstärka det kapitlet.
Tillståndet för de europeiska haven är inte bra och programmen för övervakning och bedömning visar på kunskapsluckor om havsmiljöns tillstånd.
De principer som vi tar upp och som beaktas i denna nya strategi för att skydda och bevara den marina miljön är försiktighetsprincipen, principen om att ?förorenaren betalar?, det tydliga begreppet hållbarhet, en strategi för integrerad förvaltning av kust- och havsområdena, en strategisk miljöbedömning, en regional strategi som tar hänsyn till, men inte som någon ersättning, alla de lämpliga internationella initiativ som redan finns, som Ospar, Helcom, Internationella rådet för havsforskning (ICES) osv. Begreppet hållbart fiske och samspelet mellan fiske och sjöfåglar, balans mellan fiskbestånden, fiskeansträngningen och miljön anser vi vara oumbärliga inslag.
Herr talman! Vi vet att det här är ett första steg. Kommissionen bör lägga fram ett verkligt förslag om en strategi för att skydda och bevara den marina miljön. Hur som helst, så vill jag personligen tacka alla kolleger från miljöutskottet som har bidragit till att se till att kvaliteten på det här betänkandet blev så hög som möjligt.

Wallström
Herr talman! Jag vill tacka Europaparlamentet och, naturligtvis, i synnerhet föredraganden González Álvarez för det arbete som har lagts ned på detta betänkande och förslag till resolution. Jag välkomnar den positiva tonen överlag och det faktum att betänkandet i huvudsak stöder den strategi och de målsättningar som kommissionen anger i detta meddelande. Det gläder mig särskilt att parlamentet uttryckligen erkänner behovet av en helhetsstrategi, en robust miljöbedömning och tillämpningen av en regional strategi, vilket understryks nu när den marina strategin genomförs.
Jag är övertygad om att utan en regional strategi, med fullt deltagande från intressenterna, kommer vi inte att kunna leva upp till vårt åtagande från Johannesburg i detta avseende. Kommissionen kommer därför att fortsätta att arbeta nära samman med medlemsstaterna, havskonventionerna och Arktiska rådet.
Vi måste erkänna att även om vi kan ha gemensamma principer och mål så skiljer sig situationerna mellan de europeiska vattnen från Östersjön till Medelhavet och Svarta havet. Jag vill även understryka att kommissionen har för avsikt att utveckla en så kallad ekosystembaserad strategi för människans aktiviteter och detta kommer utan tvekan att vara en av de viktigaste stöttepelarna i strategin.
Avslutningsvis vill jag understryka att jag anser att parlamentets resolution på det hela taget är en positiv signal och att kommissionen kommer att beakta era förslag ingående. Det kommer att hjälpa oss att gå framåt på en solid grundval till nästa fas i utvecklingen av en marin strategi.

McKenna (Verts/ALE)
Herr talman! När man tittar på listan över hot mot den marina mångfalden är överfiske det problem som nämns först. De allvarligaste miljöskadorna orsakas av överfiske av utfiskade bestånd av kommersiellt värdefulla fiskarter, för att inte tala om skador på arter som inte tillhör målgruppen, däribland fisk, och skador på marina livsmiljöer, som korallrev.
Om man ser på kommissionens inställning till hela fiskefrågan under de senaste åren, kan man se att kommissionen faktiskt brukade vara den mest progressiva av EU-institutionerna, och tryckte på mycket hårt för bevarande och förnuftig förvaltning av fiskbestånd. Naturligtvis med undantag för avtal med tredjeland. Men under det senaste året har det inträffat ett antal saker som har fått mig och många andra att tvivla på kommissionens åtagande. Ta till exempel reformen av den gemensamma fiskeripolitiken. Trots alla vackra ord och alla goda förslag som kommissionen har lagt fram är det uppenbart, när man ser till det faktiska resultatet, att detta bara är en skugga av det ursprungliga förslaget. Även om förslaget innehåller några goda möjligheter så bygger det i grund och botten på medlemsstaternas politiska vilja. Man behöver bara titta på förhandlingarna om torsk och andra tillåtna fångstmängder under decembermötet för att se att det inte finns någon politisk vilja.
Det är intressant att den svenska kommissionsledamoten är här. Ta Sveriges beslut för inte så länge sedan då man försökte införa fler bevarandeåtgärder för torsk. De hindrades från att göra det. Detta skickar en mycket dålig signal. Om en medlemsstat är villig och tillräckligt framstegsvänlig för att vidta strängare åtgärder så borde den verkligen få lov att göra det. Det är ett beklagligt och även oursäktligt beslut. Betänk även en medlemsstats åtagande när det gäller den grundförordning som sågs över i december i fjol. De avskaffade denna möjlighet som spanjorerna tidigare använt för att förbjuda drivgarn. Denna möjlighet avskaffades och jag kan inte förstå varför.
Vi bör även se på frågan om, till exempel, blå vitling. Under de senaste åren har Europeiska unionen varit inne på rätt spår genom att försöka övertyga andra länder att vara förnuftiga när det gäller de kvoter de sätter upp för sig. Men om ni ser på vad kommissionen faktiskt gör nu så verkar det som att den håller på att förändra sin inställning till detta. Det verkar som om den egentligen har bestämt sig för att delta i överfisket. Den har tillkännagett att den kommer att frångå idén att hålla tillbaka andra fiskeländer och kommer att öka unionens egen fiskeverksamhet dramatiskt. Det bidrar till utfiskningen av bestånden.
Det finns en allvarlig inkonsekvens i kommissionens agerande och jag önskar att kommissionen skall återgå till sin tidigare strategi att vara extremt progressiv i frågan om att bevara fiskeresurser. Den borde försöka dra med sig medlemsstaterna, för medlemsstaterna lyssnar på branschens maktspråk. Det kommer att sluta med att vi har ett allvarligt problem när det gäller den marina miljön. Det är redan ett faktum och vi måste vara mycket mer progressiva.

De Keyser (PSE).
Herr talman! Oljekatastrofen med ?Prestige? satte föroreningen av haven i blixtbelysning. Det var en dramatisk och mediabevakad händelse som avslöjade institutionella och politiska brister. Men det var i själva verket bara den synliga delen av ett isberg. De marina ekosystemen hotas av många andra förorenare än enkelskroviga fartyg, och den biologiska mångfalden i dem är hotad. Det gäller såväl den marina floran som faunan. Fienderna är många. Först och främst överfisket och det illegala fisket som tömmer fiskbestånden, men även landbaserade avfallsanläggningar, rester av gödningsmedel och bekämpningsmedel i jordbruket, fartyg som i smyg rengör tankarna, produkter från oljeplattformarna - alltihop mänskliga verksamheter där enbart kortsiktiga vinstintressen får styra och där det saknas ett hållbart utvecklingsperspektiv och miljöhänsyn.
Kommissionen har på ett förtjänstfullt sätt genomfört en inventering av dessa risker, bedömt hur stor kunskap om dem som finns, tittat på hur situationen ser ut för de konventioner och lagar av olika slag som kan reglera dessa risker på olika nivåer: på internationell, europeisk, nationell och regional nivå. På grundval av denna inventering har kommissionen lagt upp en strategi för att skydda havsdjupen som är mycket målinriktad, med tydligt definierade mål och en handlingsplan.
I González Álvarez utmärkta betänkande välkomnas denna ansträngning, men där föreslås också att i första hand kommissionen skall gå utanför analysen och vara mer bestämd och tydlig när det gäller de åtgärder som skall vidtas, och framför allt tidsplanen för dem. Särskilt när kunskaperna om ett visst område ännu är bristfälliga måste försiktighetsprincipen tillämpas för en snabb insats, och kompletteras med principen att förorenaren skall betala och principen om en hållbar utveckling. I det sammanhanget är det lämpligt att göra djupgående förändringar i de internationella sjöfartslagstiftningen och se över gamla konventioner som inte omfattar dessa principer. Det andra förslaget till kommissionen i betänkandet är att kommissionen skall komplettera sitt meddelande och då lyfta fram olika aspekter som kanske inte har utvecklats tillräckligt. Det gäller särskilt sårbara områden (där man har nämnt Östersjön, Medelhavet och Svarta havet), farliga ämnen som ännu inte har tagits upp (olika kvävehaltiga ämnen, kolväten och landbaserade avfallsanläggningar) och verksamheter som kommit i skymundan, exempelvis bekvämlighetsflagg, eller särskilt hotade arter, som Posidonia oceanica.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har hälsat både kommissionens meddelande och Álvarez betänkande med ytterst positiva känslor. Och några motsättningar i sak inom parlamentet kan förmodligen inte skönjas inom den närmaste tiden. Men även om man kan hoppas att kommissionen kommer att visa sig bestämd och vaksam inom detta område, är det tillåtet att hysa större farhågor för rådets vidkommande. Där måste det finnas en reell politisk vilja att genomföra denna integrerade strategi för att skydda haven. Historien visar att internt motstånd, som ibland är kopplat till nationella intressen, kan lägga hinder i vägen för den mest genomtänkta europeiska politiska strategi. Det förklarar att González Álvarez i sitt betänkande med rätta insisterar på att konkreta åtgärder redan nu måste påbörjas inom ramen för en integrerad strategi på alla beslutsnivåer, och på alla geografiska nivåer, vilket även inbegriper lokala myndigheter.

Thors (ELDR).
Herr talman, värderade kommissionsledamot! Europeiska konventet föreslår att bevarandet av havets biologiska resurser skall tillhöra unionens exklusiva behörighet, medan fisket skall vara ett område där EU och medlemsstaterna har delad behörighet. Denna fråga har hamnat i skymundan i den stora framtidsdiskussionen. Konventets förslag att åtskilja dessa områden är mycket obegripligt för alla som närmare är bekanta med fiskerifrågor. Regler om hur fiske utövas är de regler genom vilka vi beslutar om bevarandet av de biologiska resurserna. Genom bestämmelser om maskors storlek, om fisketider och om tillåtna redskap kan fisket regleras och den marina miljön bevaras. Verkligt viktigt för den marina miljön är dessutom att stöden till de flytande fiskefabrikerna upphör.
För mig och för många andra är det oklart hur konventets förslag skulle fungera i praktiken. Vad kommer det t.ex. att innebära för sälarna och fiskerinäringen? Vad gäller detta hoppas jag att bl.a. kommissionsledamoten skulle berätta för dem som fiskar i Kvarken, Finska viken och skärgårdsområdena hur detta beslutsfattande skall gå till. Jag vädjar till kommissionen att klargöra sitt ställningstagande också i dessa frågor.
För att EU:s åtgärder för den marina miljön skall ge resultat måste både efterlevnaden av reglerna bli bättre, undantagen färre och det internationella samarbetet effektivare. Vi når framgångar internationellt när vi samarbetar, t.ex. när det gäller oljefonden, men det finns fler exempel. Det betyder emellertid också att medlemsländerna måste vara redo att ställa upp på viktiga förslag, t.ex. det senaste om att straffbelägga avsiktliga oljeutsläpp, men tyvärr ser vi att juridiska spetsfundigheter utgör hinder för direktivet i rådet. Trots att ett direktiv om mottagningsanordningar har antagits, har inte de avsiktliga oljeutsläppen minskat.
Fru kommissionär, slutligen vädjar jag till er att ta ett fast grepp om Helcom, Östersjökommissionen, för miljön. Den får inte vara en relikt från det kalla kriget som bara utfärdar rekommendationer som inte leder till åtgärder. Efter EU:s utvidgning kan Helcom vara ett organ som sköter uppgiften enligt vattenramdirektivet. Helcom behöver för sin reform kommissionens stöd, särskilt när den nya chef som tillträder den 1 augusti för första gången i historien är en kvinna. Denna organisation kan förverkliga det regionala angreppssätt som vi efterlyser både från parlamentet och kommissionen.
Jag ber också kommissionsledamot Wallström att övertyga sin kollega de Palacio om att kommissionen skall vara aktivare för ett stödja Finland och Sverige när det gäller isklassificeringen. Tyvärr var det bara Italien och kommissionen som motsatte sig de nordiska förslagen om klarare sjöfartsregler också i denna del av EU.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Man har fortfarande dålig kännedom om den submarina miljön. Därför är det också svårt att arrangera ett fungerande skydd. Vissa undersökta och kända arters, det vill säga främst ekonomiskt viktiga arters, bestånd har på många håll minskat oroväckande. Hur kan man alltså skydda arter som man ännu inte ens vet något om? Skyddet är ju trots allt utgångspunkten i EU:s strategi för den marina miljön. Därför har jag också föreslagit att vi skall bevilja tillräckliga resurser som möjliggör en inventering och utredning av det submarina artbeståndet. 
Kommissionen för skydd av Östersjöområdets marina miljö Helcom har lagt fram över 200 rekommendationer för förbättring av situationen i Östersjön. Dessa rekommendationer är inte bindande för medlemsstaterna, men kommissionen kunde stödja dem och utgående från dem föreslå bestämmelser som skulle vara bindande för EU:s medlemsstater. Likaså önskar man att EU skulle satsa på skyddet av den nordliga marina miljön. Detta skulle kunna genomföras effektivare om EU anslöt sig som medlem i Arktiska rådet jämte de nordiska länderna, Förenta staterna, Kanada och Ryssland. Det skulle öka det euroatlantiska samförståndet på miljöområdet.
I Europeiska unionen finns miljöer, som exempelvis många områden i Östersjön och Medelhavet, vilkas natur inte nödvändigtvis skulle återhämta sig från en stor oljekatastrof. Därför måste vi intensifiera förhandlingarna med bland annat Ryssland för att utveckla gemensamma strängare standarder för fraktfartyg. Det är nödvändigt att oljetankfartyg som rör sig under lika svåra förhållanden som förra vinterns isläge är dugliga i förhållande till risken.
Kommissionen borde inom ramarna för FN:s havsrättskonvention (UNCLOS) lägga fram ett ändringsförslag som skulle göra det möjligt att ingripa mot fraktfartyg från tredje länder som trafikerar genom eller i närheten av EU:s territorialvatten, om man anser att de utgör ett allvarligt hot. Utöver oljeskador borde man som förorening även beakta exempelvis det skadliga buller som uppstår vid användning av maskiner för kartläggning av naturresurser i marken.
Dessutom vill jag fästa kommissionens och varför inte också rådets uppmärksamhet på medlemsstaternas bristfälliga oljebekämpningskapacitet. Jag redde nyligen själv ut situationen genom att skicka ut förfrågningar till myndigheter som ansvarar för frågor som gäller Östersjöländerna. Svaren är dyster läsning: bäst är situationen i Finland och Sverige, vilkas utrustning i praktiken räcker till att sanera oljan från ett stort passagerarfartyg vid läckage i dess bränsletank. Vid en stor olycka skulle dessa länders sammanlagda utrustning inte räcka till. På Finska viken transporteras redan nu omkring 40 ton olja per år, och man antar att mängden fördubblas inom tio år. Kommissionen borde börja investera i oljebekämpningsberedskap för EU:s marina områden och fastställa en tillräcklig minimikapacitet enligt förhållandena och transportmängderna i de olika regionerna.

Wallström
Herr talman! Tack för dessa värdefulla bidrag för att utveckla en marin strategi och ett särskilt tack till Thors för att hon försåg mig med en handlingsplan som kompletterar min egen handlingsplan för kommissionen och som jag även finner mycket intressant.
När det gäller konventets överläggningar, så kan jag faktiskt inte känna till varför detta blev slutresultatet av försöken att fastställa en lista över behörigheter, för det här ser, som ni med rätta säger, mycket underligt och konstigt ut för de flesta människor. Men det har kanske en djupare rättslig innebörd och det kommer kanske att visa sig användbart. Jag kan dock inte ge ett tydligt svar på detta.
Ni har gjort ett antal viktiga påpekanden som vi måste följa upp och ni har även visat på spännvidden i denna fråga. Den omfattar, naturligtvis, många olika aspekter av den marina miljön och det är det som vi nu måste fortsätta att arbeta med på ett mycket praktiskt sätt. Jag har noterat allt som ni har sagt.

Talmannen.
Fru kommissionär! Tack för ert utmärkta samarbete.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

