Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 20 februari 1998.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från fredagen den 20 februari 1998 har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Jag vill än en gång komma tillbaka till diskussionen om kriminaliteten i Bryssel, som fördes upprepade gånger under hela förra sammanträdesperioden. Presidiet medgav då att samtal i ärendet skulle äga rum med de olika instanserna i Bryssel, som här faktiskt skulle kunna göra något. Vi skulle vara mycket tacksamma om man i varje fall kunde meddela kammaren om vilka samtal som har ägt rum och vilka resultat de har lett till.
Det är ett faktum att ytterligare två ledamöter av parlamentet, nämligen Pack och Schiedermeier, blev överfallna förra veckan. Dessa båda känner jag till, kanske har det även hänt andra. Om jag i dag skulle säga att detta är en ohållbar situation, så är redan det en underdrift. Vi har för länge sedan passerat gränsen för det som är uthärdligt. Jag skulle vara mycket tacksam om vi i kammaren kunde få mer information från presidiets sida om vad som sker konkret i dessa fall, vad vi kan göra för att faktiskt höja säkerheten i Bryssel. Jag vill också än en gång nämna för alla kolleger att det föreligger ett muntligt förslag för underskrift, och be er att skriva under det så att det faktiskt görs något aktivt mot denna kriminalitet i Bryssel.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket. Som ni förstår så är det här inte en fråga som har med protokollet att göra och inte heller en fråga som skall debatteras i plenum nu. Jag informerar er med nöje skriftligen om de förhandlingar som vi redan för med de belgiska myndigheterna för att, i möjligaste mån, garantera säkerheten i områdena kring Europaparlamentet, eftersom Bryssel är mycket stort.

Rübig
Herr ordförande! Jag vill hänvisa till fredagens protokoll, där ni i ett brev till mig skrev: " Ni kan vara säker på att jag ändå delar er oro och tillsammans med de belgiska myndigheterna kommer att arbeta för en tillfredsställande lösning vad gäller säkerheten för ledamöterna och personalen i Europaparlamentet." Jag vill uttryckligen tacka för dessa ord.
Jag vill också påpeka att jag har gjort en undersökning. En av mina medarbetare besökte fler än 300 kontor, mer än hälften av kontoren för Europaparlamentets ledamöter. Jag har fått veta att man på exakt en tredjedel av kontoren rapporterade om kriminella händelser i Bryssel.
Jag vill vidare meddela att brottslingarna, som överföll min assistent, tagits fast, och skall konfronteras med honom denna vecka. Jag tackar därför för era ansträngningar på detta område!
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Rübig. Jag hänvisar er till det svar jag nyss gav Habsburg-Lothringen.
(Protokollet justerades.)

Tatarella
Herr ordförande! Nästan varje gång parlamentets sammanträde öppnas kallas ni tyvärr att uttrycka den smärta som församlingen känner för de som fallit offer för de avskyvärda terroristattentaten. För bara några dagar sedan föll en katolik och en protestant offer för den fanatism som använder vapnens i stället för tankarnas språk. Den franska regeringen har genom ett uttalande av premiärminister Lionel Jospin givit uttryck för sin avsikt att inte bevilja utlämning, något som efterfrågades av Italien med stöd av Schengenavtalet, av tvåhundra italienska terrorister, vilka flydde till Frankrike efter de svåra åren, som förorsakade grava strider i Italien. Detta tillbakavisande kan tolkas som en indirekt uppmuntran till straffrihet och immunitet för gårdagens, dagens och morgondagens terrorister. Nu riskerar Frankrike att terroristerna i stället riktar in sig på dem...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ordföranden
Herr Tatarella, lagstiftningen om utlämning mellan medlemsstaterna är inte Europaparlamentets ansvarsområde. Dessutom har ni överskridit den minut som tilldelas för dessa frågor.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Förra fredagen inträffade i Finland en förödande tågolycka där tio människor dödades och nästan fyrtio skadades. På Europeiska folkpartiets finska delegations vägnar önskar jag att ni, herr ordförande, å parlamentets vägnar framförde kondoleanser och ert deltagande.

Ordföranden
Det kommer att göras.

Vice ordförandes avgång
Ordföranden
Jag vill informera de ärade ledamöterna om att Capucho skriftligen meddelat mig sin avgång från sin post som vice ordförande för parlamentet från och med den 10 mars 1998.
Jag önskar tacka herr Capucho för det arbete han utfört under sin tid som vice ordförande.
Tidsfristen för att presentera kandidaturer till posten som vice ordförande löper ut i eftermiddag kl. 18.00.
Valet kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30.

Arbetsplan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställande av arbetsplanen.
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av ordförandekonferensen i enlighet med artikel 95 i arbetsordningen har delats ut.
Följande ändringar har föreslagits:
Måndag: inga ändringar.
Tisdag:

Ordföranden
För att garantera att den lämplige kommissionären skall kunna deltaga i debatten om betänkande (A4-0073/98) av Kreissl-Dörfler för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om rekommendationerna till Europeiska gemenskapen om förhandlingarna inom ramen för OECD om ett multilateralt avtal om investeringar (MAI), borde denna punkt debatteras kl. 16.00. PSE- och PPE-grupperna stöder detta förslag.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Ordföranden
För att garantera att den lämplige kommissionären skall kunna deltaga i debatten om betänkande (A4-0065/98) av Cornelissen om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: " Ökad vägtrafiksäkerhet inom EU - programmet för åren 1997-2001" (KOM(97)0131 - C4-0180/97), som inledningsvis lagts på onsdag, begär PPE gruppen att det åter inkluderas på tisdag före de andra tre betänkandena, av i tur och ordning Watts, Novo Belenguer och Bazin, från utskottet för transport och turism.
(Parlamentet antog begäran.)
Onsdag:

Ordföranden
Jag påminner er om att betänkandet av Cornelissen är infört i tisdagens föredragningslista.
Torsdag: inga ändringar.
Fredag:

Ordföranden
ARE-gruppen begär att man stryker betänkande (A4-0046/98) av Cunha för fiskeriutskottet om årsrapporten till rådet och Europaparlamentet om de fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottorna - resultatredovisning vid utgången av 1996.

Macartney
Herr ordförande! Jag talar till stöd för det här yrkandet, inte bara för att frågan är viktig, utan för att detta parlament riskerar att göra sig till åtlöje genom att säga att fredagsomröstningarna inte är viktiga. Vi har ett betänkande från min gode vän Cunha som jag anser begår ett antal grundläggande misstag och i synnerhet utmanar den gemensamma fiskeripolitikens rättsliga grundval i ett initiativbetänkande.
Det finns ingen annan mekanism för att bestrida detta och jag anser att det måste behandlas av parlamentet i sin helhet. Jag skulle därför vilja yrka på att vi bordlägger detta betänkande tills det att vi kan vara säkra på en fulltalig kammare, vilket, som ni vet, inte är fallet på fredagar.
Jag noterar att fiskerikommissionären är här. Jag hoppas att hon kommer att beakta detta, eftersom det är en viktig sak. Om detta parlament skulle ge intryck av att det inte bryr sig om den gemensamma fiskeripolitikens fördragsrättsliga grund så skulle detta sända en fruktansvärd signal till näringslivet och kommissionen. Jag ber att vi skjuter fram det.

Baldarelli
Herr ordförande! Vi har diskuterat detta betänkande i tillräcklig utsträckning i fiskeriutskottet. Vi är övertygade om att förutsättningarna är tillräckliga för att parlamentet nu skall kunna uttala sig. Således förstår vi inte anledningen till uppskjutandet.

Nicholson
Herr ordförande! Jag skulle vilja tala till stöd för Macartney. Alldeles för ofta tycks detta parlament och de som beslutar om föredragningslistan att förlägga debatter om fiske till fredagar. Det är på tiden att det blir ett slut på det. Detta är ett mycket viktigt betänkande och fisket är extremt viktigt för regionerna i denna gemenskap. Jag instämmer med och ger mitt stöd till Macartney i denna fråga.

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen om ARE-gruppens begäran.
(Parlamentet förkastade begäran.)

Green
Herr ordförande! Jag bad om ordet tidigare för att ta upp två saker. Beträffande uttalandet om Kosovo på vår föredragningslista för onsdag så kommer kontaktgruppen att träffas i kväll för att diskutera situationen. Jag undrar därför om tidsgränsen för inlämnandet av resolutioner kan förlängas till middag i morgon, vilket skulle göra det möjligt för oss att ta hänsyn till resultatet av detta möte. Detta är min första begäran för min grupp.
För det andra har min grupp meddelat er att vi skulle vilja rösta i plenum om att flytta den muntliga frågan om Medelhavsprogrammet från föredragningslistan, vilket var planerat till fredag. Jag meddelade detta på ordförandekonferensen förra veckan. Som jag sade i ordförandekonferensen så kommer budgetkontrollutskottet i detta parlament att ta itu med exakt de frågor som tas upp i denna muntliga fråga. Det går inte ihop att vissa grupper i denna kammare tar upp detta i plenum på exakt samma sätt innan utskottet är färdigt med sin behandling.
Min grupp vill därför flytta detta från föredragningslistan denna vecka. Om mötet inte stöder denna uppfattning - även om jag verkligen hoppas att den gör det - så anser min grupp att detta är en mycket känslig politisk fråga och jag skulle vilja att vi håller fast vid vårt " gentlemen's agreement" om att ta upp sådana frågor på en fredag förmiddag och att omröstningen hålls senare.

Ordföranden
Tack, fru Green. Beträffande er första punkt så är det fullt möjligt att förlänga tidsfristen för resolutioner till 12.00 i morgon.

Aelvoet
Herr ordförande! Som Green redan har meddelat ligger det till så att detta ärende ännu inte har avhandlats och avslutats i budgetkontrollutskottet. Att då under tiden propagera för att ta upp det som muntlig fråga förefaller oss vara mycket olämpligt. Vi känner till att det under det senaste sammanträdet var en konflikt mellan Fabra Vallés och kommissionären, som svarade på ett inte särskilt elegant sätt - det vill vi gärna tillägga - men det är inget skäl till att här i all hast ägna en diskussion en fredag förmiddag åt detta. Vi anser att ärendet skall avslutas i budgetkontrollutskottet och inte att det blir något däremellan i all hast en fredag förmiddag som inte har någonting med ärendet i grunden att göra.

Fabra Vallés
Herr ordförande! Jag är helt överens om att det rör sig om en viktig fråga. Men det är också viktigt att parlamentet fattar ett beslut vad gäller den skuldkänsla som man lägger på oss... Dagen då kommissionären inställde sig hos budgetkontrollutskottet beskyllde han parlamentet för att blockera Med-programmen. Dagen efter, den 26, var en generaldirektör med på en Med-Meda-konferens och sade, inför 12 ambassadörer från Medelhavsområdet, att Europaparlamentet var ansvarigt för att Med-programmen blockerats. Samma dag på kvällen, när jag befann mig i Madrid, klagade den turkiske ambassadören på mig, Europaparlamentariker som jag är, då han ansåg att vi är ansvariga för att ha blockerat Med-programmen.
Det enda vi försöker uppnå med den här frågan, och därför tycker jag att det är brådskande, är att göra klart att det inte är Europaparlamentet som bär ansvaret. Den som bär ansvaret är kommissionären, som sedan den 17 juli blockerar programmen. Följaktligen, och för att rädda parlamentets heder, kan vi inte acceptera beskyllningen att det är vi som blockerar Med-programmen.

Green
Herr ordförande! Jag hoppas att Fabra Vallés anförde detta för den turkiska ambassadören och andra som tagit upp frågan med honom. Vi kan ta upp denna fråga i budgetkontrollutskottet. Det finns ingen anledning till att detta inte skulle kunna behandlas där. Det är lika mycket en...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Martens
Herr ordförande, ärade kolleger! Om punkten behålls på föredragningslistan går vi med på att inte rösta på fredag, utan vid ett senare tillfälle. Jag vill här tillfoga att jag inte riktigt förstår varför detta, även om det är en känslig punkt, inte kan diskuteras i ett demokratiskt parlament. Kärnan i ett demokratiskt parlament är att man också kan tala om svåra och känsliga saker. Vi har lagt fram en muntlig fråga, vi vill ha en debatt. Vi vädjar till parlamentet att få denna möjlighet, men vi är beredda att rösta om detta senare.

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen om begäran från PSE- och GUE/NGL- grupperna.
(Parlamentet antog begäran.)

Kvinnors rättigheter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om ett uttalande och en muntlig fråga:
Uttalande av kommissionen, med anledning av den internationella kvinnodagen, om kränkning av kvinnors rättigheter, -Muntlig fråga (B4-0177/98 - O-0044/98/ändrad) från Van Dijk för utskottet för kvinnors rättigheter till kommissionen om internationella kvinnodagen den 8 mars 1998: kamp mot kränkning av kvinnors rättigheter.
Bonino
Herr ordförande, ärade ledamöter! I går inträffade den internationella kvinnodagen vilket van Dijk så riktigt påpekade. Kommissionen delar helt den utförda analysen och påståendet att kvinnornas rättigheter är en fullständig, omistlig och väsentlig del av deklarationen om de mänskliga rättigheterna. Kvinnornas rättigheter är mänskliga rättigheter. Jag tror att detta uttalande visar att kommissionen har tagit efter Beijingkonferensen, med en hel rad initiativ som jag, på något sätt, kommer att minnas.
Jag ber fru van Dijk om tillåtelse att inleda detta korta inlägg med att tacka Europaparlamentet för idén, som uttrycks i resolutionen från 23 oktober, att tillägna den 8 mars åt kvinnorna i Kabul, en symbolhandling som visar att kränkningar och diskriminering fortfarande råder i många delar av världen.
Jag måste betona att detta är ett mycket speciellt fall. Det är speciellt eftersom kvinnorna i Kabul - åtminstone i städerna, och säkerligen i Kabul, med beaktande av att landet för tjugo år sedan befann sig i krig och därför var i en mycket svår situation, i synnerhet civilbefolkningen, kvinnorna och barnen - icke desto mindre hade lyckats få en rad rättigheter. Redan 1960 kunde kvinnorna välja om de ville använda slöja eller inte och hade tillträde till universiteten. Dessutom var de den mest aktiva gruppen i samhället i egenskap av lärare, läkare, sjuksköterskor och barnmorskor. Möjligtvis kan detta vara en följd av att den manliga befolkningen för tjugo år sedan mestadels var ute i krig. Vad än motiven må vara så var kvinnorna i Kabul och i andra stadsområden den mest aktiva delen av befolkningen. Plötsligt, över en natt, förlorade och förnekades de dessa rättigheter. Jag tror inte att det var i religionens namn. Jag måste betona att religionen inte har någonting att göra med denna situation. I verkligheten handlade det om att någon blev besatt av lagar. De muslimer som deltog i denna kampanj betonade dock att det varken handlade om religion, islam eller den pachto-tradition som dessa kvinnor hänförde sig till.
Jag tror att det är ett positivt inslag att - här utgår jag ifrån en idé från Europaparlamentet, som stöds av kommissionen, i synnerhet av kontoret för humanitär hjälp - kvinnor från alla religioner, kulturer, idéströmningar har gått ut och demonstrerat i Europa, t.o.m. i Sarajevo, i de afrikanska länderna, i Förenta staterna och i Japan för att säga " nej" till det steg bakåt som vi har bevittnat.
Jag tror att vi måste glädja oss över att de, för en gångs skull, demonstrerade för en idé som härstammar från Europa och Europaparlamentet, i motsats till de demonstrationer som vi vanligtvis bevittnar, där allmänheten går ut och demonstrerar mot de initiativ som tas av de europeiska politiska institutionerna, antingen kommissionen, rådet eller parlamentet. Vi har även alltför ofta sett våra medborgare gå ut och demonstrera mot de europeiska initiativen och jag tror, för en gångs skull, att man måste betona att medborgare, framför allt många kvinnor, har gått ut och demonstrerat till förmån för en idé som härstammar från Europaparlamentet.
Beträffande er fråga tror jag att flera olika saker måste understrykas: att kränkningarna kan anta olika former, att uteslutande från politiskt deltagande, från utbildning och från arbetslivet är en kränkning av de mänskliga rättigheterna, att fysiska övergrepp och skadliga och grymma metoder är en kränkning av de mänskliga rättigheterna, eftersom de kränker de mest grundläggande rättigheterna av de mänskliga rättigheterna, samt att respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna är en av de främsta målen för kommissionens politik, både vad avser intern politik och politik som förs mot tredje land, t.ex. gemenskapens utvecklingsfrämjande samarbete.
Det har tagits en rad initiativ som har godkänts av kommissionen inom ramen för den åtgärdsplattform som framkom ur Beijingkonferensen och rådets resolution från 20 december 1995. För att klara av denna uppgift använder kommissionen, där så är lämpligt, sitt politiska inflytande för att kvinnornas rättigheter skall respekteras. Den åberopar och kan åberopa klausulerna om mänskliga rättigheter som tas upp i samarbetsavtalen. Enligt dessa underställs samarbetet på officiell nivå respekten för kvinnornas grundrättigheter. Kommissionen strävar efter att införa jämställdhetsdimensionen i sin politik, i synnerhet i sin utvecklingsverksamhet, på strategisk nivå i sina program och projekt. Detta sker genom antagande av lagregler, t.ex. rådets föreslagna förordning om integrering av temat man/kvinna, samt genom lämpliga administrativa förfaranden.
Dessutom vidtar kommissionen positiva åtgärder, t.ex. genom att hjälpa partnerländerna att förbereda och verkställa sina nationella planer som framkom ur Beijingkonferensen via UNIFEM i medelhavsländerna, samt genom att upprätta ett politiskt övervakningscentrum för lika rättigheter i Afrika, som skall ha sin bas i Etiopien.
Kommissionen bidrar till att förbättra kvinnornas situation. Det sker genom att stödja icke-statliga organisationer och grupper i det civila samhället som verkar för att främja de mänskliga rättigheterna, genom att ge sitt fulla stöd åt kvinnornas politiska, ekonomiska och sociala utveckling i deras hemländer, genom att sträva efter att främja förbättringen av kvinnornas situation i olika sektorer, och genom att integrera denna politik i projekten i AVS-länderna. Dessutom finansierar kommissionen mikrokrediter till kvinnor, informationskampanjer om rollen och relationen man/kvinna samt åtgärdsplattformen från Beijingkonferensen.
Jag anser vi skulle behöva en detaljerad lista, även i skriftlig form, över programmen, hur de finansieras och vilket implementeringsstadium de befinner sig i. Den skulle bli alltför lång att räkna upp i detalj vid detta möte. Men jag tror framför allt att denna jämställdhetspolitik bör sträcka sig över och tillämpas inom alla unionens politiska områden, interna och externa. Kvinnopolitiken är inte ett helt isolerat område, utan bör vara, enligt kommissionen, grundprincipen inom all politik som kommissionen föreslår.
Dessutom vill jag påminna om att kommissionen kommer att utgå ifrån slutsatserna från Förenta nationernas kommitté för att övervaka åtgärderna till följd av Beijingkonferensen. Det kommer att dröja en vecka innan de är klara med arbetet. Kommissionen reserverar sig därför för att utgå ifrån slutsatserna från denna rådgivande kommitté och verkställa förslagen och de konkreta åtgärderna som kan framkomma därav.
(Applåder)

Gröner
Herr ordförande, fru Bonino! Tack så mycket för den kampanj som ni startat för kvinnorna i Kabul. 1911 utropades den första internationella kvinnodagen i Köpenhamn av den Socialistiska kvinnodagen till att bli en kampdag för kvinnornas rättigheter. De första framgångarna hade redan uppnåtts: Kvinnorna i Skandinavien hade erhållit rösträtt, i andra länder dröjde den fortfarande. Vi bröt in på ett av männens område - politikens. Steg för steg kämpade vi kvinnor oss sedan fram till tillträde till universitet och parlament. Men på ledningsnivåer, i näringsliv, media och ledande roller i samhället förblev vi i stor utsträckning kvar utanför.
Trots fyra internationella konferenser om kvinnors rättigheter är listan lång vad gäller bristande jämställdhet och diskriminering mot kvinnor. Varje år den 8 mars lyfter vi fram detta i världens rampljus. I år gick dock Internationella kvinnodagen i de uppenbara kränkningarnas tecken, som kvinnors rättigheter utsätts för från fundamentalistiska regimers och rörelsers sida, och i många tusen arrangemang hänvisade man till dessa kränkningar. Just Afghanistan och Algeriet har nämnts. Vi diskuterade detta under den senaste debatten i kammaren, författade en resolution, och har startat en kampanj. Men överallt registreras kränkningar av kvinnor. Som socialdemokrater kommer vi att höja våra röster överallt, till exempel mot att man i går i Istanbul tystade kvinnorna och skingrade dem med hjälp av tårgas.
I vår kompromissresolution har vi än en gång sammanfattat de viktigaste kraven för kvinnor, och jag kommer aldrig att uttröttas när det gäller att kräva att kvinnors rättigheter skall vara en odelbar, integrerad beståndsdel i de universella mänskliga rättigheterna, och här har vi förpliktelser för EU och våra medlemsländer.
Det som förhandlades på åtgärdsplattform i Beijing måste nu genomföras, och jag säger för min grupp: Vi kommer att insistera på att kvinnornas fria självbestämmanderätt över sina kroppar skall prioriteras. Vi måste kräva sexuellt självbestämmande för kvinnan, och rätten att själv besluta när hon skall ha barn, och hur många.
Könsstympning är en av de mest avskyvärda kränkningarna av denna självbestämmanderätt, och vi måste göra allt för att det för det första inte skall ske inom Europeiska unionen, och för att vi i möjligaste mån skall få slut på denna inhumana praxis över hela världen. Ibland tycks vi i Europa ha hunnit lite längre än i andra regioner vad det gäller utvecklingen av kvinnans rättigheter. Vi har måst kämpa oss till alla dessa steg, men det finns fortfarande mycket att göra.
Var i unionen har vi uppnått, att vi för lika arbete och likvärdigt arbete får lika lön? Ingenstans i Europa! Och var i Europa har man avskaffat det manliga våldet mot kvinnor? Ingenstans?! Mäns våld mot kvinnor - ett fenomen som enligt oberoende studier upplevs av var tredje - fjärde kvinna i hela unionen någon gång i livet.
Därför vänder jag mig än en gång enträget till kommissionen och rådet och uppmanar dem att handla. 1999 måste utropas till det Europeiska året mot våld mot kvinnor, och det måste, som Bonino har lagt fram för oss, startas en kampanj över hela unionen om fördömande av våld även inom unionen. Fram till den 30 juni måste vi ha krävt in och genomfört detta beslut i ministerrådet, annars är tidsfristen ute. Budgettekniska eller andra orsaker får här inte skjutas i förgrunden, när det handlar om våra kvinnliga medborgares och våra barns välgång.
Europaparlamentet har ställt sig på de förtrycktas sida. Vi får inte tiga. Så länge som jämställdheten mellan män och kvinnor inte förverkligats överallt, så länge fungerar demokratin inte helt och fullt.
(Applåder)

Lulling
Herr ordförande! Under sammanträdesperioden i februari antog vi en resolution för att markera vår solidaritet med kvinnorna i Kabul, de afghanska kvinnor som av den förhatliga talibanska regimen, dessa besatta människor, berövas de mest grundläggande mänskliga rättigheterna.
Aktionen " En blomma till Kabuls kvinnor" , som jag tackar Bonino för, har fått ett mycket stort gensvar både inom och utanför Europeiska unionen, och har förhoppningsvis fått den talibanska regimen att förstå att den måste återupprätta kvinnornas grundläggande rättigheter och tillåta införsel av humanitär hjälp utan diskriminering. De afghanska kvinnorna skall veta att vi lider med dem, men också att vi kämpar för att de skall återfå sin rätt att leva ett liv som är värt att leva.
Den aktion vi bedriver för att medvetandegöra den allmänna opinionen om de afghanska kvinnornas nödsituation får emellertid inte göra att vi glömmer de tusentals kvinnor som i övriga världen är offer för diskriminering och stympning, särskilt i områden med fundamentalistiska regimer. Men vi får heller inte bortse från det som sker hos oss. Utan tvekan har gemenskapens jämställdhetspolitik, som bedrivs sedan 1975, varit till stor hjälp för att avskaffa de mest uppenbara diskrimineringarna när det gäller ersättning, socialförsäkring och tillgång till sysselsättning. Men vi är ändå besvikna över att kommissionen gjort så lite av initiativbetänkandena från utskottet för kvinnors rättigheter. De har antagits av parlamentet och innehåller krav och förslag som skulle sätta stopp för den diskriminering som tusentals kvinnor i unionen är offer för, särskilt de kvinnor som utför oavlönat arbete.
Vi har t.ex. krävt ett gemenskapsinitiativ som syftar till att i samtliga medlemsländer införa en förordning om att dela upp rätten till underhåll vid skilsmässa, för att inte de kvinnor som under tjugo, trettio eller fyrtio år ägnat sig åt familjen och barnuppfostran, och som ofta får det sämre ställt vid skilsmässa, skall bli utan socialförsäkring. Vi har inom ramen för direktivet från 1986 krävt regler för makar till egna företagare. Vi är besvikna över att kommissionens program bortser från dessa förslag som sedan lång tid föreligger. Vi vill erinra om dem i dag.
Den internationella kvinnodagen får inte vara en ursäkt för att göra vackra uttalanden. Vi förväntar oss permanenta åtgärder och åtgärder som, bl.a. genom positiva insatser, kan främja kvinnors villkor i vårt samhälle.
(Applåder)

Daskalaki
Herr ordförande! Vi firar varje år kvinnodagen och varje år kommer vi fram till samma sorgliga slutsats: att jämlikheten, om den existerar och där den existerar, avser en minoritet av kvinnor i världen. För de flesta kvinnor är fortfarande de grundläggande mänskliga rättigheterna ett ogenomförbart mål enbart på grund av att de har fötts till kvinnor.
I år beslutade vi att tillägna kvinnodagen de kvinnor som förtrycks av religiösa fundamentalister. Det är alltså inte en tillfällighet att vi riktar särskild uppmärksamhet mot det oerhörda förtrycket i Afganistan, där kvinnorna befinner sig i den värsta tänkbara situationen, fångar hos talibanerna. Således är kommissionens initiativ värt gratulationer. Och Bonino är värd gratulationer för den mycket vackra affisch hon låtit trycka upp för detta tillfälle.
Vi talade länge om dessa kvinnor vid förra sammanträdet. Vi har hela tiden deras hårda öde i minnet och vi tänker ständigt på att vi inte för en minut får upphöra med våra ansträngningar för att hjälpa dem, samtidigt som vi inte får glömma att mycket ännu måste ske för de kvinnor som lever i mer utvecklade samhällen, där den religiösa fanatismen och inte bara den, fundamentalistisk eller inte, existerar. Utöver denna fanatism, de internationella kriminella organisationernas exploatering av kvinnorna, kränkningen av de mest grundläggande mänskliga rättigheterna där kvinnorna som faller offer av varierande orsaker är de mest sårbara och oskyddade av alla, det är situationer som fortsätter att existera i hela världen och jag tycker inte att vi skall glömma de områden i världen där man inte tillåter kvinnor att fortsätta att leva, enbart för att man vill bekämpa ett överbefolkningsproblem.
Vi har många kvinnor att tänka på i dag. Vi måste tänka på de kvinnor som är flyktingar efter nya krig. Vi måste tänka på de kvinnor som hotas av uteslutande, av arbetslöshet, av fattigdom och alla kvinnor i världen som har det svårt och kommer i andra hand. Och vi måste åter och åter igen, repetitivt och monotont kanske, utan att tröttna, kräva det som är självklart för alla: de grundläggande mänskliga rättigheterna, som också är kvinnornas rättigheter.

Larive
Herr ordförande! Kvinnors rättigheter är mänskliga rättigheter och således universella rättigheter, och alla kvinnors rättigheter grundar sig på detta, vare sig de bor inom Europeiska unionens område eller inte, och vare sig de är medborgare i medlemsstaten eller inte. Den internationella gemenskapen, även Europeiska unionen, har avgett rörande förklaringar om detta. Men vad måste och kan vi, Europeiska unionen, kommissionen, rådet och medlemsstaterna göra för att verkligen börja tillämpa dessa papperstigrar, dessa rättigheter på papper, dessa principförklaringar? Det fokuserar min grupp, den liberala gruppen, nu på Europeiska unionens icke-medborgare.
För det första, de icke-europeiska kvinnorna inom Europeiska unionen. Jag tror att det är väsentligt att kommissionen och medlemsstaterna för en mycket aktivare och en mycket mer lättillgänglig upplysningspolitik om deras rättigheter. Dessa icke-europeiska kvinnor som bor inom Europeiska unionen måste få aktivt stöd att förverkliga sina rättigheter. Det innebär också ett förbud mot sexuell stympning på europeisk mark och upprätthållande av det förbudet, men det innebär också samma behandling som medlemsstaternas kvinnor har rätt till på alla områden och upprätthållande av dessa rättigheter.
För det andra, de många miljoner kvinnor utanför Europeiska unionen vilkas mänskliga rättigheter kränks. Fru Bonino, vad skulle kommissionen ta sig till utan er? Mer behöver jag inte säga, vi stöder ert initiativ till hundra procent, och kvinnorna i Kabul är metaforen för alla länder där de mänskliga rättigheterna kränks. Internationellt politiskt tryck är nödvändigt, i synnerhet mot de fundamentalistiska regimerna, och då handlar det, fru Van Dijk, inte bara om klädsel, det är för kortsynt, och inte heller om koranen, det handlar om tolkningen av detta.
Kommissionen, Bonino har själv sagt det, borde göra bruk av sina befogenheter med mycket större konsekvens. Ni vill det, men vi vill att hela kommissionen permanent står bakom detta. Det innebär att medvetet och kritiskt pröva mänskliga rättighetsklausulen i associeringsavtalen och att dra konsekvenserna av detta. Det innebär samma sak vid utvecklingssamarbetet. Bonino vill det, men jag vill att hela kommissionen skall vilja det. Jag tror att Bonino fortfarande kan använda en hel del stöd från parlamentet för omsätta de vackra orden i praktiken så att de mänskliga rättigheterna också verkligen upprätthålls, såväl i samband med associeringsavtalen som vid utvecklingssamarbetet, för annars kan vi fortsätta att prata utan att någon bryr sig om vad vi säger.

Sornosa Martínez
Herr ordförande, fru Bonino! Jag är verkligen glad över att ni är här i dag, eftersom ert arbete har bidragit till att alla europeiska institutioner varit mycket positiva, mycket aktiva vad gäller firandet av den 8 mars och till att det blev synligt, för allmänheten, att bristen på kvinnors rättigheter i Afghanistan är bristen på rättigheter för alla världens kvinnor.
Hur som helst ville jag säga att vi här, inom de europeiska institutionerna, fortsätter att ha svårigheter och att vi, ännu ett år, konstaterar att kvinnors problem vad gäller arbetsmarknadsfrågor fortfarande är deras rättigheter och att våldet i hemmen fortsätter vara ett otyg i vårt samhälle, något som vi måste vara självkritiska för.
Eftersom jag knappt har en minut för detta inlägg ville jag, framför allt, säga till er, till utskottet för kvinnors rättigheter, till alla europaparlamentariker, att vi skall arbeta för att 1999 skall bli året mot kvinnovåld. För att om vi alla europeiska institutioner, enbart genom att högtidlighålla en enda dag, lyckats få samhället att se detta och stödja oss i detta försvar av kvinnors rättigheter, tror jag att det också kommer att finnas en stor opinion som stöder oss om vi lyckas göra 1999 till året mot kvinnovåld. Och eftersom vi skall fortsätta kampen är detta ett bra mål.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Jag skulle först av allt vilja uttrycka min tillfredsställelse över att den internationella kvinnodagen under årens lopp fått en verklig och avsevärd betydelse, jämfört med hur det var tidigare.
Kom ihåg leendena i mungiporna, skepticismen, det hån den bemöttes med då. Har då de kvinnliga arbetare vunnit, som en viss 8 mars med sin svett och sitt blod skrev in kvinnors dagliga kamp i historien?
Tyvärr kan vi, efter så många år, trots betydande framsteg och avsevärda ansträngningar, bara konstatera att de uppnådda resultaten är otillräckliga och att de t.o.m. ibland är en fullständig motsats till vad vi hoppades på. Listan över den misshandel kvinnor utsätts för i världen i dag är tyvärr lång och välkänd. Europeiska unionen måste därför fortsätta att dagligen kämpa för att lika rättigheter respekteras, även på vårt eget territorium, och det är anledningen till att min grupp mycket energiskt stöder den kompromissresolution som läggs fram i dag.
Men jag anser också att vi måste ta tillfället i akt denna kvinnodag för att betona kampen bland vissa kvinnor, som har särskilt behov av vårt aktiva stöd. Jag tänker bl.a. på situationen för kvinnorna i Afghanistan. I det sammanhanget skulle jag vilja lyckönska er, fru kommissionär, och tacka er för det utomordentliga arbete ni bedriver för kvinnorna i detta land, för att deras grundläggande rättigheter skall återupprättas. Jag tänker också på de algeriska kvinnorna, vars kamp är exemplarisk. Jag vill heller inte undanta kvinnorna i Kosovo, som i går gick ut på gatan för att protestera mot det förtryck de i dag utsätts för. Och tillåt mig detta uttryck av chauvinism när jag hedrar de korsikanska kvinnor som med mod och värdighet satt sig upp mot den terrorism som ännu härjar i området. Här har kvinnorna ännu en gång lyckats uttrycka behoven av ljus, hopp och frihet, som är lika universella som de mänskliga rättigheterna vilka, såsom alla vet, också är kvinnors rättigheter.

Ordföranden
Jag har mottagit 6 resolutionsförslag i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen .

Torres Marques
Fru ordförande! Det finns många olika sorters våld som kvinnor utsätts för, osynliga och tysta, med påtryckningar och hot, beroenden eller alarmerande kränkningar och övergrepp, i ett totalt förtryck. Det är den ständiga terrorn som kvinnor känner då de själva, barnen eller de äldre utsätts för detta våld, många gånger utan att ens veta varför. Deras och deras käras liv är ständigt i fara utan att de har gjort något för att förtjäna det, utan att de kan göra något för att undvika det. Det är nödvändigt att med all vår kraft påtala denna situation. Framför allt det som sker med kvinnorna i Algeriet, Afghanistan eller på Timor, så långt bort men alltid så nära oss i våra hjärtan. Det är nödvändigt att vi blir en röst för de kvinnor som förvägras rätten att ha en egen röst.
Jag bad kommissionär Emma Bonino att låna mig den dräkt som de afghanska kvinnorna tvingas bära till vardags. Detta för att alla närvarande med egna ögon skulle få se vad det fängelse innebär som varje kvinna tvingas att stänga in sig i. Att klä mig i denna dräkt, var mer värt för mig än alla tal i världen. Jag kände mig instängd och isolerad mitt ibland andra, och såg världen genom galler. Jag kunde inte se längre än till mina egna fötter, hade knappt luft att andas och kunde inte röra armarna ens för att kunna skriva de ord som jag läser för er. Det gick inte ens att utföra den så naturliga rörelsen för en kvinna som att hålla ett barn i famnen.
Vi måste skrika med hög röst: Befria dessa kvinnor ur detta deras fängelse, denna tortyr, dessa övergrepp! Det är nödvändigt att vårt rop av oro, vår solidaritet och vänskap, når dessa kvinnor så att de känner att de inte är ensamma. Allt har tagits ifrån dem: rätten att studera och att undervisa, rätten till sjukvård, rätten till ett fritt och ansvarsfullt arbete, rätten att bli respekterad i sig själva, rätten att leva fritt och i fred och själva rätten att andas fritt. Ingen människa får vara tyst inför detta exempellösa övergrepp. Vi gör det utan tvivel inte, och vi kommer att slåss för att 1999 skall bli ett år mot våldet mot kvinnor.

Mann, Thomas
Fru ordförande! De mänskliga rättigheterna utgör grundvalen för alla staters författningar och är en avgörande rättighet för alla kvinnor och män. Men vid 1900-talets slut är avståndet fortfarande stort mellan avsiktsförklaring och verklighet, trots all framgång. Den internationella kvinnodagen, där det i går inte bara var kvinnor på gatorna, utan också somliga män, till vilka jag hör, kastar ett ljus över den islamiska fundamentalismen.
Europaparlamentets och kommissionens gemensamma kampanj " En blomma till Kabuls kvinnor" fördömer terrorstaten Afghanistan, där kvinnor - vi har sett det även i dag - berövas sitt självförtroende och sin ställning. De måste bära slöja. Deras synfält inskränks med hjälp av ett galler av tyg, som liknar en bur. De har blivit till andra klassens människor, som inte längre kan yttra sig offentligt, och ändå var Afghanistan en gång ett framstegsvänligt land!
De får inte längre utöva sin hittillsvarande verksamhet som läkare, lärare, ledamöter. Den islamiska regimen har degraderat kvinnor till andra klassens människor. Ni, kommissionär Bonino, har fått se det på ort och ställe. Ni har all vår respekt och sympati. Vi kommer att göra allt för att mobilisera den internationella allmänheten mot talibanernas regim och uppnå varaktiga åtgärder.
Men låt oss i dag inte heller glömma bort att idén om jämställdhet måste genomföras hos oss i Europa. En början har gjorts med direktivet om reglering av bevisbördan vid diskriminering, de nya jämställdhetsartiklarna i Amsterdamfördraget, Marschall-domen om stöd till kvinnor vid befordringar. De självmedvetna kvinnornas frammarsch går inte att hejda. Stödet till kvinnorna vid toppmötet i Luxemburg om sysselsättningen är en bra grundval för en vidare integrering i yrkeslivet, men återupptagandet av arbete efter småbarnsfasen är ett vitalt problem. Karriärer på ledande nivåer utgör ett undantag, och vi befinner oss miltals från lika betalning för lika arbete.
På så vis är den 8 maj en sporre till att genomföra konceptet main-streaming på alla områden av samhällslivet. Om jag kunde få endast en önskan uppfylld: Må blommorna för kvinnorna i Kabul blomma så att man inte kan undvika att se dem i någon del av världen, i den västra och den östra hemisfären!

Eriksson
Fru ordförande! I går var det tusentals kvinnor, och några hundra män, tror jag i alla fall, som var ute runtom i Sveriges städer och stödde kampanjen " En blomma till Kabuls kvinnor" på flera olika sätt. Samma dag var det nästan lika många som tände ljus för de kvinnor som under året har avlidit på grund av sina skador från, eller direkt dödats av den man som påstod sig vara den som har älskat henne mest i hela världen. Därför vill jag verkligen instämma med Gröner och andra som har sagt att vi kommer att få EU: s kvinnor med oss, och många, många män också, om vi kan få till stånd en kampanj mot våld mot kvinnor också inom Europeiska unionen.

Van Lancker
Fru ordförande! Jag skulle också vilja framföra ett hjärtligt tack till Bonino för hennes kamp för kvinnorna i Kabul. Jag tror att hon därigenom inte bara har lyft fram dessa kvinnor i Afghanistan, äntligen, utan att hon dessutom har givit den internationella kvinnodagen en ny dynamik och gjort kvinnorörelsen starkare än tidigare. Ni har själv sagt, fru kommissionär, att Afghanistan var en symbol för kvinnoförtryck överallt i världen. Ni kommer då inte heller att ta illa upp för att vi i allra högsta grad också vill uttrycka vår solidaritet med de tusentals kvinnor i Algeriet som i åratal varit offer för barbariska våldtäkter och massakrer som utförts av GIA: s fundamentalistiska terrorgrupper. Religiösa fanatiker är det, inga vanliga muslimer, som med sina massakrer på mer än 80 000 människor redan, varibland en mycket stor del kvinnor, barn, äldre människor, vill se freden och demokratin i Algeriet försvinna för gott.
Våld är verkligen fanatikernas, terroristernas instrument, men låt oss då inte heller glömma bort att detta våld frodas i ett land där demokratin förtryckts under mycket lång tid, som lider under fruktansvärt hög arbetslöshet, under mycket stor fattigdom, där en stor del av befolkningen inte ens får några mänskliga rättigheter, och då tänker jag särskilt på kvinnorna, vilkas rättigheter har förtryckts där i åratal. För Algeriet har sedan 1984 en familjerätt som hör till de mest bakåtsträvande. En familjerätt som degraderar kvinnor till rättslösa varelser som är fullständigt underkastade sina män och förmyndare, vilket för övrigt är i strid med internationella konventioner som Algeriet har undertecknat men inte tillämpar.
Det finns i Algeriet en mycket bred rörelse med kvinnoorganisationer med allehanda inriktningar som med osedvanligt stort mod för en fredlig kamp för fred, för demokrati, för mänskliga rättigheter och således också för kvinnors rättigheter och mot denna familjerätt. Jag hoppas att vi också kan räkna med er, fru kommissionär, i denna kamp när det gäller Algeriet, de algeriska kvinnorna, uthålligheten. Man kan bara bekämpa barbariskt våld om man stöder demokratin. Men en demokrati kan inte existera där mänskliga rättigheter och kvinnors rättigheter inte respekteras. Jag anser då att vi med full kraft måste stödja dessa kvinnorörelser i Algeriet.

Ribeiro
Fru ordförande, fru kommissionär! Kvinnodagen uppmärksammas i dag i detta parlament och det genom att lyfta fram en särskild situation, den för de afghanska kvinnorna. Vi framför all vår solidaritet till offren för detta mycket speciella och extrema uttryck för den diskriminering som ger denna dag och dess kamp hela dess betydelse.
Men, även om ingenting får förminska denna solidaritet, får det inte heller vara till men för behovet av ett fullständigt medvetande om att kvinnodagen är sprungen ur en fråga från tiden för textilarbeterskorna i New York och att, närmare oss i tiden, även annan särskild solidaritet är oumbärlig, som i Portugal, där man gör det frivilliga avbrytandet av graviditeten till en partipolitisk stridsfråga, utesluter kvinnans rättigheter, och försvarar ett upprätthållande av en oacceptabel situation på det rättsliga, hälsovårdsmässiga och moraliska planet, och hycklar om moraliska principer som proklameras som oantastliga.
Kampen för kvinnornas rättigheter är en kamp för alla, både kvinnor och män och överallt.

Marinucci
Fru ordförande! Femtio år efter den universella deklarationen om mänskliga rättigheter ser man fortfarande alltför ofta att kvinnornas rättigheter inte har kunnat hävda sig, att de inte efterlevs, utan blir föremål för kränkningar. Kan vi mer än tre år efter antagandet av åtgärdsplattformen från Beijingkonferensen känna oss nöjda med åtgärderna som vidtagits av Europeiska unionen och av dess medlemsstater med avseende på de kvinnliga medborgarna i Europa och i resten av världen? Tyvärr inte!
Det är sannerligen varken parlamentets eller kommissionens fel att det fjärde åtgärdsprogrammet - som dock har tagit upp anvisningarna från Beijingkonferensen - inte har en tillräckligt med finansiella medel för att finansiera de många och nödvändiga initiativ som kvinnoföreningarna i våra länder planerar, ofta förgäves. I många länder har antingen inga nationella åtgärdsplaner framlagts som syftar till att implementera Beijingplattformen, eller så har inga åtgärder vidtagits efter det att de har framlagts.
Åren går och kvinnorna fortsätter att utstå olika former av våld, från fysiskt till sexuellt våld, inklusive trakasserier på arbetet. Bruket av våld som är kopplat till kulturella traditioner och patriarkat fortsätter. Fortsätter gör även diskrimineringen avseende tillträde till utbildning och arbetsliv, till karriär, rättvisa, hälsovård och maktpositioner. Man skulle kunna säga att en del av den här diskrimineringen rör kvinnorna i industriländerna medan andra rör kvinnor i utvecklingsländerna, men så är inte fallet, eftersom all diskriminering rör alla kvinnor i världen, även om man måste komma ihåg att de som är mest drabbade är kvinnorna i fattiga länder, som styrs av våldsamma diktaturer, som befinner sig i krig.
Förutom denna oroande överblick finns det ett antal redan kända fenomen, som nu har kommit att få en enorm betydelse, både numeriskt och socialt. Däribland handeln med kvinnor för sexuellt utnyttjande samt det största problemet av alla: arbetslösheten. Det saknas inte initiativ och man måste komma ihåg - som många redan har gjort - det stora projekt som har fått stöd av kommissionär Emma Bonino. Projektet går ut på att Europaparlamentet, nationella och internationella organ samt kvinnoorganisationer i många länder, inte bara inom unionen, stöder de afghanska kvinnorna. Därtill kommer kommissionär Gradins konkreta insatser mot handeln med kvinnor för sexuellt utnyttjande. Det är inte bara kvinnorna på södra halvklotet som har fallit offer för denna handel, utan även kvinnorna i Europa och i de stater som en gång förtrycktes av Sovjetunionen.
Vi är i dag mycket nära 80-årsdagen, den 8 mars, och vi måste säga till oss själva, till kommissionen och till rådet att det måste göras mer för att befästa och förverkliga principen enligt vilken kvinnornas rättigheter är mänskliga rättigheter och att de måste tolkas, erkännas och till varje pris förverkligas som sådana.

Ainardi
Fru ordförande! Även om mycket stora framsteg noterats för kvinnors rättigheter under detta århundrade återstår fortfarande mycket att göra för att de skall få fullständig tillgång till jämställdheten och erkännas i våra samhällen.
I en rad av unionens länder måste de kämpa mot diskriminering på arbetet, löneskillnader och angripa arbetslösheten och svårigheterna med sysselsättning som särskilt berör dem. De måste också stå emot de regelbundna försöken att ifrågasätta den grundläggande kontrollen över barnafödandet som de förvärvat.
Jag gläds åt att kravet på paritet står på dagordningen i Frankrike. Det skulle kunna bli en hävstång för att konkretisera viljan till kvinnors hela och fullständiga medborgarskap, deras tillträde till politiskt ansvar, till allt politiskt ansvar.
Situtationen för Kabuls kvinnor upprör oss alla och jag gläder mig i det hänseendet över kommissionens initiativ. Dessa kvinnors öde visar i all sin ohygglighet vilken uppfattning traditionalisterna har om kvinnan. En traditionalism som fortfarande våldtar och dödar de modiga algeriska kvinnorna. Förteckningen över de länder där kvinnor föraktas och misshandlas är tyvärr mycket längre.
Det sägs att man kan mäta graden av civilisation i hur kvinnorna behandlas. Det visar på omfattningen av den kamp som återstår, långt efter den symboliska dagen den 8 mars.

Izquierdo Rojo
Fru ordförande! Ännu en gång verkar allt upplagt för vanmakten. För var dag som går liknar institutionerna inom Europeiska unionen alltmer ett enormt maskineri noga förberett för vanmakten; och vi inom dem vrider och vänder oss hycklande mellan våra viljor och de faktiska händelserna.
Av den anledningen, fru ordförande, inför minnet av Ana Orantes, kvinnan från Granada som mördades så tragiskt, som brändes levande av sin före detta man, och även inför mitt lands, Spanien, upprörande siffror vad gäller mäns våld mot kvinnor - förra året 91 fall, siffror som är mycket högre än ETA: s terrorvåld -, frågar jag mig om dagens diskriminering, dagens hycklande icke-diskriminering, är bättre än gårdagens diskriminering. Det är också ett hyckleri, till och med skrattretande, att vi, vid det här laget, ännu inte är förmögna att se lönediskrimineringen. Hur är det möjligt att vi kan se vatten på månen men inte är förmögna att se att lönediskrimineringen accepteras, tillåts, i detta hycklande Europa utan att vi kan mäta den? Vi accepterar det. Det är förbjudet, men vi vill inte se det.
Fru ordförande! I går sade miljoner kvinnor till oss att vi, en gång för alla, skall vara konsekventa, att vi skall övergå till handling.

Banotti
Fru ordförande! Innan vi avslutar denna debatt skulle jag vilja göra kammaren uppmärksam på de många kvinnor vars barn har förts bort till länder där dessa kvinnor inte har några rättigheter i domstolarna över huvud taget. Många av dem har förlorat sina barn för alltid. Detta är en aktuell fråga om mänskliga rättigheter och jag håller med Larive om att när vi ser över våra förbindelser med många av dessa länder till vilka dessa barn bortförts måste vi se detta som en av de väsentliga mänskliga rättigheterna.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Försäljning och garantier avseende konsumtionsvaror
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande A4-029/98 av Kuhn för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om försäljning och garantier avseende konsumtionsvaror (KOM(95)0520 - C4-0455/96-96/0161(COD)).

Kuhn
Fru ordförande, kära kolleger! För konsumtionsvaror har vi en enhetlig inre marknad. År 2002 kommer vi att ha euron i de flesta EU-staterna. Konsumenterna kan därigenom mycket lättare göra prisjämförelser. Teleshopping, gränsöverskridande postorderhandel, Internet-utbudet kan profitera på detta. Men konsumenterna känner - enligt en undersökning - till övervägande delen motstånd mot att köpa konsumtionsvaror utanför sitt eget land, eftersom de befarar problem, om produkten har några brister. Denna farhåga är för närvarande helt befogad. Inom Europeiska unionen är inte bara den legala garantitiden olika lång, utan också begreppet fel på varan definieras på olika sätt. De rättsliga anspråken på avhjälpande av ett fel och villkoren för att garantin skall göras gällande är inte enhetliga.
Kommissionen har i sin grönbok om " försäljning och garantier avseende konsumtionsvaror" visat på olikheterna mellan medlemsstaterna. I en resolution om grönboken har Europaparlamentet uppmanat kommissionen att lägga fram ett förslag till direktiv om en minimiharmonisering av den lagstiftade garantin och en rättslig ram för marknadsgarantin. Oomen-Ruijten var föredragande där.
Det av kommissionen framlagda förslaget kan hälsas med tillfredsställelse från konsumentens sida. Det föreskriver en minimiharmonisering av de nationella rättsliga föreskrifterna om den lagstiftade garantin och mer överskådlighet när det gäller den kommersiella garantin. Denna lagstiftade garanti skall omfatta två år. Under det första året kan konsumenten välja mellan fyra möjligheter att avhjälpa problemet, som han kan hävda gentemot säljaren - gratis reparation, vara i utbyte, prisavdrag eller ett hävande av köpeavtalet. Under det andra året har han bara rätt att få gratis reparation eller prisavdrag.
Som föredragande har jag redan från början sagt att denna valfrihet för konsumenten är alltför konsumentvänlig och inte kan krävas av säljare respektive tillverkare. Många konsumenter skulle eventuellt inte låta reparera felaktiga produkter, utan välja en vara i utbyte eller till och med välja att häva köpet. Handlarna skulle då sitta på nästan nya begagnade artiklar, som efter reparation måste säljas som second-hand-produkter. De rådgivande utskotten föreslår därför liksom det ansvariga utskottet en hierarki för den tvååriga garantin: Gratis reparation utan värdeminskning, om det är meningsfullt och görligt, en ersättningsprodukt, om en reparation antingen inte är meningsfull eller inte görlig, och om ingendera är möjligt, skall köpet hävas eller prisavdrag ske.
Med detta förslag borde också de betänkligheter, som huvudsakligen massivt anförts från handlarnas sida, vara undanröjda. De felaktiga kostnadskalkylerna borde därför inte längre hamna hos parlamentsledamöterna, så som det har skett i dag igen. Med all förståelse för vissa industrirepresentanter, av vilka några till och med hade försett oss med en komplett omröstningslista - också en nyhet, eftersom man uppenbarligen inte anser att parlamentarikerna kan tänka - så har konsumenten rätt till en produkt utan felaktigheter. Man skulle nästan kunna få det intrycket, att det nu snarast är regel med felaktiga produkter.
Förslaget till direktiv gäller också för begagnade varor. Automobilklubbarna har hälsat detta med tillfredsställelse. Utskottet föreslår dock att köpare och säljare kan göra upp kontrakt om inskränkningar när det gäller begagnade varor. Ytterligare ett påpekande: De flesta medlemsstater önskar att begagnade varor skall tas med i detta direktiv, eftersom detta hittills redan är fallet i nationell rätt. Från berörda kretsar har man också kritiserat att förklaringar från tillverkarna som är avsedda för allmänheten kan tas med som relevanta för definitionen av begreppet avtalsenlighet. Enligt min åsikt är detta inte mer än rätt och riktigt, ty mycket ofta är det reklambudskapen som får konsumenten att köpa en bestämd vara.
Enligt kommissionens förslag utgår man från att en brist, som uppträder under de första sex månaderna efter det att produkten lämnats ut, existerade redan vid köpet. Detta gäller dock med inskränkningar, t.ex. om säljaren kan bevisa motsatsen. Köparen kan t.ex. inte, som det då och då insinuerats, reklamera sina repsandaler fem månader efter köpet, eftersom dessa nu har en brist som uppstått genom användning. Inte heller en klart synlig spricka i en ny, aldrig så dyr vas, kan den sjätte månaden efter köpet betraktas som en brist, som existerade redan vid utlämnandet av produkten.
Jag ber kritikerna av direktivet betänka att i motsats till marknadsgarantin så kan den legala garantin bara tas i anspråk om det förelegat någon kontraktsstridig punkt när produkten utlämnades. Samma kritiker borde också betänka att den inre marknaden har medfört stora fördelar för säljarna, men att konsumenterna har ett behov att ta igen. Jag är av den åsikten att konsumenter har den rätten att de legala garantianspråken inte får vara beroende av inköpslandet, utan att han skall ha samma minimirättigheter över hela EU. Direktivet skulle leda till ett balanserat förhållande mellan säljare och köpare, ty konsumenterna kommer i många medlemsstater, även i min egen, i ett bättre läge, och konsumenternas förtroende för gränsöverskridande inköp kommer att stärkas. På så sätt utgör det föreslagna direktivet ett viktigt steg mot att höja nivån för konsumentskyddet i Europeiska unionen.

Lehne
Fru ordförande, mina damer och herrar kolleger! Jag delar principiellt föredragandens åsikt, när hon säger att detta direktiv i grund och botten leder åt rätt håll. Det leder till att vi inom Europeiska unionen harmoniserar ett viktigt område, som absolut också har betydelse för den inre marknadens funktion. Jag tänker bara på problemen med den gränsöverskridande handeln, där i dag en kund, som exempelvis bor i Tyskland, men skulle vilja handla i Holland eller i Belgien, inte är riktigt medveten om vilka rättigheter han egentligen har som köpare i detta land. På så vis är det ett verkligt bidrag för att uppnå en harmonisering.
Jag vill inte heller bestrida att jag ser med en viss sympati på att debatten om obligationsrätt kanske tar fart även i mitt hemland, i Tyskland, genom att vi nu får denna europeiska lagstiftning; den är ju insomnad sedan någon tid tillbaka. Trots detta är jag av den åsikten att det förslag, som kommissionen har lagt fram, är obalanserat på en rad punkter. Därför behövs det viktiga ändringar från detta parlaments sida. Särskilt gäller detta, vilket Kuhn har berört, frågan om möjlighet till inskränkning av valfriheten.
Enligt kommissionens förslag skulle det vara teoretiskt tänkbart att exempelvis en konsument köper en bil och åker omkring med denna bil i flera månader i omgivningarna, kanske 50 000 km, och sedan säger, efter det att ett fel har uppträtt i motorn, att han gärna skulle vilja ha en ny bil. Det skulle vara oskäligt, eftersom naturligtvis en så dyr produkt i normala fall först borde repareras.
Det andra, omvända, problematiska fallet: Jag köper i ett lågprisvaruhus en hårtork för 30 DM. Enligt texten i direktivet skulle teoretiskt sett konsumenten efter elva månader kunna insistera på att hårtorken skulle repareras. Detta skulle naturligtvis också vara oskäligt, eftersom sådana billiga produkter inte repareras, utan dem byter man ut. Därför anser jag att denna ändring av valfriheten faktiskt är en avgörande punkt.
Men jag tror också, och detta är ett förslag från min grupp, att vi måste planera undantagsklausuler också för billiga varor och inte bara för begagnade varor. Jag anser inte att det är klokt att vi skapar ett direktiv, där det avslutningsvis möjligen blir så att vissa billiga varor måste fördyras så att det täcker de risker som uppstår på grund av garantin. Det skulle i slutändan vara till nackdel för konsumenten. Därför kommer vi genom ett ändringsförslag också att begära att man tar med de billiga varorna i de undantagsfall, där avvikelser från garantin kan få förekomma.
Vi har problem med det producentansvar som man beslutat om i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Detta kommer vi som grupp från Europeiska folkpartiet inte att stödja. Det har för övrigt inte heller funnit något stöd i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. När det gäller den omvända bevisbördan har vi i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt funnit en lösning som är bättre, eftersom den inte föreskriver denna drastiska reglering av direktivet, som inte medger några avvikelser, inte ens när något är oskäligt.
Mot bakgrund av de av mig delvis berörda ändringarna - det finns fler ändringsförslag, som framgår av förslagsmappen - är vi trots detta rent principiellt av den åsikten att detta direktiv slår in på den rätta vägen, och stöder därför principiellt kommissionens förslag, dock med de korrigeringar som jag har anfört och som framgår av våra ändringsförslag.

Whitehead
Fru ordförande! Min grupp hälsar med glädje det faktum att detta direktiv nu äntligen framläggs i parlamentet och gratulerar vår kollega, Kuhn, för hennes ihärdiga arbete att uppnå det önskade resultat.
Förslaget kommer att slå fast minimikrav på försäljningen av varor över hela den gemensamma marknaden. Med vind i seglen kommer det att träda i kraft då den gemensamma marknaden slutgiltigt förverkligats med valutareformerna i slutet på detta århundrade. Om detta blir fallet kommer konsumenterna för första gången i alla medlemsstater att få tillfälle att återställa och återupprätta det som verkligen borde tillhöra dem och som allt för ofta förnekas dem.
I grönboken 1993 om garantier och serviceåtaganden så yrkade detta parlament på att kommissionen skulle lägga fram ett förslag till direktiv. Vi är extremt glada över att detta nu läggs fram för oss. I mitt eget land är de rättsliga föreskrifterna redan stadigt på väg i denna riktning så under Förenade Kungarikets ordförandeskap kommer inställningen vara att man skall lagstifta om detta mycket snabbt. Vi har under de senaste sex åren funnit att i transeuropeiska affärer, som nu håller på att bli en allt större del av vår handel som individer inom gemenskapen, så handlar 70 procent av väckta mål om felaktiga produkter. 52 procent av konsumenterna uppger svårigheterna med att byta varor eller få reparationer utförda som det viktigaste hindret mot att köpa varor över gränserna. Mycket fler anförde detta snarare än språksvårigheterna som ett skäl. Något är därför verkligen fel.
Kuhn har tillsammans med utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd gjort ett synnerligen gott arbete i behandlingen av denna fråga genom att undersöka hur kompromisser kan uppnås. Vi har nu kommit fram till en hygglig kompromiss om garantiernas längd. Ett år är inte länge nog och de som förslår fem eller sex år är orealistiska. De röstades ned och skälen kommer utan tvivel att åter föras fram av Bonino.
Vi tror på ett hierarkiskt system med olika gottgörelser som är rationellt. Ett system med gottgörelser som är rationellt strävar naturligtvis efter att skydda konsumenterna rättigheter samtidigt som det inte belastar försäljaren med helt orealistiska krav, som att till exempel tvingas byta en bil med några repor efter ett par månader ute på vägarna.
Formuleringen av ändringsförslag 45 är faktiskt bättre än utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitiks ändringsförslag 9 - det ändringsförslag vi antog i miljöutskottet - eftersom det framlägger en formulering i vilken både köparens och säljarens naturliga ekonomiska intressen måste sammanfalla om systemet med gottgörelser skall innebära reparation snarare än byte. Det har också åter undersökt frågan om ett tidsschema för upphävande av kontrakt eller prisreduktion.
Det finns ett par saker som jag tycker behöver mer tid och kanske vidare överväganden. Det här är när allt kommer omkring bara den första läsningen. En av dessa är frågan om andrahandsartiklar. Det finns områden där detta direktiv borde gälla för andrahandsartiklar och områden där vi alla kan se att det trots alla klagomål vore otillbörligt att låta direktivets fulla stränghet användas, som om varorna vore nya.
Min sista punkt är att, vad beträffar konsumentinformation - det område där näringslivet klagat bittert över att kontor skulle öppnas i varje medlemsstat - så anser vi att vi har kommit fram till ett passande ändringsförslag som föreslår exakt rätt nivå på den information konsumenten behöver i stat efter stat.

Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Jag skulle vilja börja med att allra först framföra ett hjärtligt tack till Kuhn för det utmärkta sätt som vi har kunnat samarbeta på för att uppnå ett gott resultat för detta direktiv. Jag hoppas också att samarbetet kommer att vara fram till omröstningen som vi har i morgon för den första behandlingen, eftersom man inom vår grupp ser stora fördelar i detta direktiv. Vi är i stånd att göra konsumenten till en fullvärdig part på marknaden. Det är också nödvändigt när vi anser att det skall finnas en inre marknad som skall sörja för att denna konsument kan göra inköp i hela Europa och att en garanti är knuten till produkterna som han köper.
Det erkänner vår grupp, men samtidigt, när jag säger att konsumenten måste kunna vara en fullvärdig part på marknaden, innebär det inte att vi kan fördela bördorna oproportionerligt på små och medelstora företag. Därför har vi försökt att förbättra ett antal element, och då framför allt genom ändringsförslaget till artikel 3, punkt 4, där vi genomför en hierarki i det sätt på vilket konsumenten kan kräva sin rätt eller sin gottgörelse utifall kontrakten inte uppfylls. Jag tror att vi med denna hierarki har löst en stor del av de små och medelstora företagens problem.
Det innebär, och en journalist frågade det också, att vi i förhållande till Europeiska kommissionens ursprungliga förslag beträffande hierarkin har fråntagit konsumenten en del rättigheter. Men jag kan försvara detta, eftersom det också innebär att vi för konsumenternas räkning har sett till att den ekologiska, energiska slit-och-släng-ekonomi, som vi skulle få om allting helt enkelt kan återlämnas, försvinner från förslaget med ändringsförslag 45. Jag tror således att vi utifrån energi- och miljösynpunkt har uppnått något med ändringsförslag 45, men att det samtidigt också är bra för små och medelstora företag.
För små och medelstora företag är det ett stort problem att man vid försäljning av varor till en konsument som kommer från utlandet måste börja producera hela listor på var denna konsument kan kräva gottgörelse. Jag riktar således frågan till Kuhn om vi inte på den punkten borde ta en ordentlig titt på ändringsförslagen igen. Vi skulle i vilket fall som helst vilja råda er att rösta mot.
Ett problem: detaljhandlaren som kommit i kläm. Denne detaljhandlare, som skulle kunna vara beroende av det som tillverkaren antingen levererar dåligt eller ger oriktig information om, måste få hjälp. Jag tror att vi, om ändringsförslaget rörande den delen, nr 31, kan få stöd av hela parlamentet, har en lösning på dessa problem.
Upphävande av bevisbördan. Texten, som den nu föreligger, skulle kunna ge upphov till missbruk, och jag tror därför att ändringsförslagen som lagts fram av utskottet för rättsliga frågor är mycket bättre. Lehne sade samma sak för en stund sedan.
Sedan andrahandsmarknaden. Det som vi vill är att våra ändringsförslag går igenom. Vi vill låta direktivet omfatta andrahandsvaror, men då i en omfattning som är rimlig. Det innebär att när man köper en bra bil för en stor summa pengar så måste det också vara möjligt att få garanti för detta. En organisation som Bovag i Nederländerna skulle kunna förena sig med det synsättet. Dyra saker bör således omfattas av direktivet, men det skall vara möjligt med avvikelser.
Jag har ytterligare ett antal ändringsförslag där jag skulle vilja säga: kommission, parlament, andra grupper, ta en titt på dem igen. Jag vill här nämna ändringsförslagen 6, 8, 9, jag vill nämna den nederländska texten till 22, 25, 28, 29, 34 - det talade jag just om, 35, 36, 37 och sedan det nya ändringsförslaget som ersätter ändringsförslag 41. Om det skulle kunna fastställas, då tror jag att vi har en bra framställning som vi utan att skämmas kan presentera för små och medelstora företag, men framför allt - och det är den avsedd för - för konsumenten.

Fitzsimons
Fru ordförande! Det finns föreskrifter i konsumentkreditlagen (1995) som garanterar att konsumenterna informeras om karaktären av och innehållet i varje kreditavtal eller finansiellt avtal bankinstituten gör reklam för.
Dessutom måste annonser för konsumentkrediter innehålla detaljer om varje extra avgift utöver betalning för kapital och ränta; en redogörelse för de eventuella säkerheter som kan krävas; en klar angivelse om eventuella kreditbegränsningar och kontantpriset på besläktade varor och tjänster; den totala kreditkostnaden; detaljerade upplysningar om avbetalningarnas antal, belopp och tidpunkt; belopp på eventuell handpenning och det antal avbetalningar som måste erläggas innan varorna levereras. Konsumenterna kan bedöma varje affär innan de ger sig in på den och får veta vilken typ av överenskommelse det handlar om: till exempel, avbetalningsköp och hyresavtal, etc.
Mot bakgrund av den kommande inledningen av vår Ekonomiska och monetära union måste alla dessa föreskrifter analyseras, gås igenom och uppdateras inom ramen för de irländska och europeiska konsumenternas framtida banktransaktioner. Från och med den 1 januari 1999 kan transaktioner i annat än kontanter ske i eurovalörer. Inteckningsinnehavarna och de konsumenter som vill göra inteckningar i framtiden måste känna förtroende för de villkor de erbjuds i eurovalörer från de nationella och europeiska bankinstituten.
Jag gratulerar Kuhn till hennes betänkande.

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, kolleger! Den liberala gruppen är visserligen förespråkare för harmoniserade regler beträffande garantier efter försäljning, men är lite besviken på förslaget från kommissionen, och detta av följande skäl: för ögonblicket är problemet med den inte marknaden fortfarande inte helt reglerat.
För det andra leder förslaget till extra kostnader för handlarna, kostnader som inte står i relation till skyddet av konsumenten. Samtidigt kan det resultera i att arbetstillfällen går förlorade inom de arbetsintensiva reparationstjänsterna.
Slutligen kommer det att ge upphov till mer avfall, och detta medan kommissionen arbetar på en promemoria om återvinningssektorernas konkurrensförmåga, där de uppenbarligen är bekymrade över skrotet från elektronisk apparatur.
För att komma fram till en tydlig och balanserad lagstiftning har jag formulerat ett antal förslag tillsammans med mina liberala kolleger, först och främst rörande gottgörelsemöjligheterna. Min grupp kan inte gå med på att konsumenten får fyra gottgörelsemöjligheter utifall den inköpta varan är bristfällig och föreslår därför en hierarki. Om varan uppvisar brister har säljaren skyldighet att inom rimlig tid fullständigt åtgärda detta. På vilket sätt detta sker är hans sak, så länge han garanterar att det är det snabbaste och mest effektiva sättet och att kunden är nöjd. Om detta inte lyckas har konsumenten all rätt att kräva reducering av priset eller upphävande av avtalet.
För det andra, i tre fall måste konsumenten kunna vända sig direkt till tillverkaren, nämligen när säljaren är etablerad i utlandet, har lagt ned sin verksamhet eller inte går att nå. Jag hänvisar här till vårt ändringsförslag 25 som antogs med bred majoritet i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Slutligen måste, som vi känner det, andrahandsvaror uteslutas. De hör inte hemma i detta direktiv. Vi vill ha ett tydligt och explicit undantag för dessa varor, men utesluter inte att de vid ett senare tillfälle kan komma att underkastas separata regler.
Herr ordförande, kolleger! Vår grupp vill sträva efter en klar och balanserad text som inte bara kommer konsumenten till godo, utan även sysselsättningen, näringslivet och miljön.

Breyer
Fru ordförande, ärade kolleger! Vi välkomnar förslaget till direktiv från kommissionen eftersom det åtminstone föreslår tvåårig garanti. Detta är ett steg i rätt riktning, men det räcker inte. Det skulle vara en förbättring för EU: s eftertrupper som exempelvis Förbundsrepubliken, som bara föreskriver en extremt kort garantitid om sex månader. Men det vi vill ha är egentligen ett genombrott mot produktion av hållbara varor, och därför skulle det i våra ögon behövas fem år. Vi måste komma bort från slit-och-släng-mentaliteten och varornas korta livslängd, mot en hållbar produktion.
Tillverkare och säljare får inte heller undantas från ansvar. Jag har över huvud taget ingen förståelse för de jämrande och överkänsliga brev som vi får från industrins sida. Industrin säger ju alltid att den är beredd att ta på sig ansvar. Jag tror att tillverkare och säljare också äntligen måste tas med i ansvarsfrågan.
Vi måste alltså minska på sopberget och kräva att produkterna håller länge. Därför har vi lämnat in ett ändringsförslag som föreskriver en garantitid om fem år, för att äntligen uppnå ett genombrott mot hållbarhet. Detta stöds för övrigt även av Finland. Därigenom blir det också tydligt att det till och med i ministerrådet finns ett stöd för mer hållbarhet i produktionen.
Vi arbetar också för att man skall redogöra både för produktens genomsnittliga livslängd och resursåtgången vid tillverkningen av produkten. Det är helt klart för oss att reparation måste komma först. Vi vill att man stoppar resursslöseriet och uppmuntrar till att inga engångsartiklar skall tillverkas. Därför tror vi att Europaparlamentet i morgon vid omröstningen genom detta direktiv äntligen måste bekänna färg om hur allvarligt det tar på produktionens hållbarhet.

Blokland
Fru ordförande! I de flesta medlemsstater finns redan lagstiftning om garantiperioder och konsumentens rättigheter. Denna lagstiftning skiljer sig dock ganska mycket åt. Med tanke på konsumtionens och produktionens tilltagande internationalisering har det blivit dags för harmonisering av konsumentskyddet. Vi står således bakom valet av ett europeiskt direktiv om garantier vid försäljning. Varje gång man konstaterar en brist hos en produkt uppstår frågan: var den redan sönder eller har användaren haft sönder den? I praktiken visar det sig att denna skuldfråga ibland över huvud taget inte går att besvara. Ibland är det konsumenten som ljuger. Han vet att han själv har förorsakat defekten men låtsas som om det regnar. Är det i det fallet nödvändigt att starta en omfattande bevisprocedur? Ett företag kommer inte att ha någon större lust till detta om det inte rör sig om en alltför stor kostnad. Ibland handlar det verkligen om en defekt vid inköpet eller kort därefter som konsumenten inte kan göra något åt. Då är det fråga om ett klart fall, och det krävs ett avtal som gottgör konsumenten.
Men det första fallet är naturligtvis det besvärligaste. Betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd tar klart och tydligt ställning för konsumenten när det handlar om bevisbördan. Denne går fri. Det har att göra med en maktskillnad mellan säljare och köpare. Vi kan ställa oss bakom detta val. Här och var kommer det mycket riktigt att leda till en kostnadsstegring för tillverkaren. Men denne har å andra sidan nytta av ett gott rykte, såväl för produkten som för sin service. Ingenting är så bra reklam som ett snabbt utbyte av varan. Jag har därför inte tagit något större intryck av de många påtryckarbreven från näringslivet att alltsammans är så dyrt och i slutänden kommer att kosta konsumenten extra pengar. För detaljhandlaren behövs en regressrätt varigenom han kan kräva igen sina kostnader av tillverkaren. Om det alldeles för ofta görs anspråk på den lagstadgade garantin, då är det något fel med produkten. Vi kan således stödja många av ändringsförslagen i Kuhnbetänkandet.

Hager
Fru ordförande! Föreliggande förslag till riktlinje är ett exempel på hur man med standardiserade bestämmelser för hela Europa slår medborgarna i huvudet och även kan rubba förtroendet för unionen. Öppna gränser och en öppen marknad kräver enhetliga direktiv för konsumentskyddet. Det gäller även för det lagstiftade rättsskyddet för konsumenten avseende brister på köpta varor, alltså för en standardisering av garantirätten.
Men om - som nu är fallet - man lägger fram ett förslag till direktiv, där tidsfristerna, inom vilka säljaren är ansvarig för brister hos sin produkt, ökas fyrfalt - relaterat exempelvis till Österrike - visar det på en mycket svag fingertoppskänsla. De planerade bestämmelserna om konsumentens valfrihet under det första året mellan gratis reparation, prisavdrag, hävning av köpet och utbyte av produkten visar också på mycket dålig inlevelseförmåga.
Det ligger nära till hands att köparen i de flesta fall föredrar att byta ut produkten framför att reparera den gamla produkten, vilket, anser vi, varken är en ekonomiskt eller ekologiskt klok lösning. Om man också tar med den föreslagna omvända bevisbördan i kalkylen, alltså antagandet att bristen skulle ha funnits redan vid köptillfället, skulle denna totala reglering just för de små och medelstora företagen innebära en ökad belastning, som inte skulle stå i något balanserat förhållande till det därigenom förbättrade konsumentskyddet.
Just i dagens svåra sysselsättningssituation kan denna ytterligare belastning dock inte tolereras, och den kommer på lång sikt att minska antalet konsumenter som behöver skydd. I enlighet med innehållet i yttrandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik förespråkar vi därför att man inväntar den på grund av den omstridda frågeställningen begärda studien om effekterna av detta direktiv. Det finns ingen anledning att förhasta sig i denna fråga. Det skulle skada saken mer än gynna den.

Rothley
Fru ordförande! Jag har inte något manuskript, bara två påpekanden. Europeiska gemenskapen har inte behörighet att harmonisera civilrätten. För övrigt harmoniserar man inte heller. Man fastställer miniminormer, dvs. vi kommer sedan möjligen att ha en rättsligt lapptäcke. Vart har alltså harmoniseringen tagit vägen, som eventuellt skulle kunna rättfärdigas? För övrigt tror jag inte att någon inom Europeiska unionen på den inre marknaden någonsin gjort eller avstått från något gränsöverskridande köp bara därför att det existerar andra garantibestämmelser i ett annat land. Det är fullkomligt skrattretande.
Ytterligare en sak om den omvända bevisbördan, mer kan jag inte säga om innehållet. Det har blivit en trollformel: Omvänd bevisbörda. Det är helt klart att vi inte kan ändra på faktum, nämligen att den som gör ett anspråk gällande, måste bevisa de fakta som rättfärdigar hans anspråk, och omvänd bevisbörda kan bara komma i fråga om den som kommer med anspråket helt enkelt inte kan förfoga över den information som rättfärdigar ett anspråk. Endast då kan man över huvud taget tänka på en omvänd bevisbörda. Detta är här uppenbarligen inte fallet. Denna omvända bevisbörda innebär att säljaren i grund och botten aldrig kan åstadkomma detta bevis. Han har tagit ner strykjärnet, som var förpackat, ur hyllan, givit det till köparen - och sedan skall han tre månader senare bevisa att detta strykjärn fungerade. Det är i varje fall juridiskt sett aningen märkligt.

Thyssen
Fru ordförande! Konsumenten har på den inre marknaden friheten att köpa varor och tjänster från en annan medlemsstat och uppskattar detta som en av den inre marknadens största fördelar. Men det finns naturligtvis ett viktigt hinder för att utöva denna frihet fullt ut, och det är mycket riktigt osäkerheten om garantin efter försäljning och om vilka åtgärder som är möjliga att vidta när en inköpt vara uppvisar brister.
Ett förslag till ett direktiv för att harmonisera en del på detta område är således något positivt. Att detta direktiv erbjuder konsumenterna en hög skyddsnivå är också positivt. Men hög skyddsnivå är inte detsamma som en absolut gardering mot allt och lite till och till vilken kostnad som helst. Konsumenträtt måste också vara ekonomiskt och juridiskt välgrundad. Denna jämvikt saknas tyvärr på åtskilliga ställen. Den saknas där som kommissionen systematiskt ger konsumenten ett fullständigt fritt förfogande över medlen för att avhjälpa en brist. Det saknas också där som den resoluta omvända bevisbördan regleras. Jag instämmer helt och fullt i kollega Rothleys anmärkning i sammanhanget; på bägge områdena krävs det helt klart en grundlig omarbetning.
Men tyvärr förstärks bristen på jämvikt också av vissa ändringsförslag från miljöutskottet. Jag nämner bara ändringsförslagen 6 och 34 om kontaktadresserna i de andra medlemsstaterna. Vi är inom vår grupp verkligen förvånade över det förbiseende som visar sig här då det gäller de ekonomiska och juridiska realiteterna beträffande organisationen av distributionen på den inre marknaden. Men, om det är bra talar vi också om det: ändringsförslag 31 får vårt beröm. Detta ändringsförslag skall förhindra att säljaren, vanligen ett litet eller medelstort företag, kommer i kläm mellan två sköldar, mellan ett icke reducerbart ansvar gentemot konsumenten å ena sidan och ett ansvar som övervältrats på honom på grund av leverantören å andra sidan. Vi insisterar på att säljarens regressrätt kan utövas effektivt, och vi utropar detta rentav till ett av de väsentliga villkoren för att slutgiltigt godkänna resolutionen. Jämvikt står inte i vägen för en hög grad av konsumentskydd. Låt oss utifrån den uppfattningen överlägga mellan grupperna för att uppnå konsensus.

Sandbæk
Fru ordförande! Låt mig först påpeka att jag inte är speciellt hänförd över detta direktivförslag, varken som det presenteras av kommissionen eller med miljöutskottets ändringsförslag. Även om miljöutskottets ändringsförslag är förbättrande och preciserande på några punkter, så finns det fortfarande många osäkerhetsmoment och många problem, både i relation till konsumenten, försäljaren och den danska rättstraditionen vad gäller konsumentskydd. Det är oroande att också en icke-jurist kan hitta flera språkliga oklarheter och andra problematiska förhållanden i texten. Vad menas t.ex. med " lämpliga serviceåtgärder" ? Men viktigare är att direktivförslagen ingriper avsevärt på konsumentskyddsområdet, vilket är det mest centrala området i samband med handel. Vi har olika handelskulturer i Europas olika länder, och därför anser jag att detta är ett område som inte kan eller skall regleras. I övrigt löser direktivförslagen inte konsumenternas problem med handel över gränserna. Avstånden mellan konsument och försäljare i olika länder är stora, både geografiskt och språkligt. Därför kan man fråga sig om en harmonisering har någon mening och någon inverkan på detta område. Jag vill nämligen inte ha någon harmonisering för harmoniseringens egen skull.
Jag hinner här bara påpeka ett enda av betänkandets konkreta problem, nämligen konsumenternas rättigheter när varan inte är avtalsenlig. Kommissionens förslag på denna punkt är oacceptabel. Det skulle krävas enorma kostnader om många konsumenter kräver att avtalet upphävs när det egentligen inte är nödvändigt. Dessa kostnader kommer i slutänden att drabba konsumenten själv. Också sett ur ett miljömässigt perspektiv är detta alldeles ohållbart. Omvänt är miljöutskottets förslag inte acceptabelt sett ur konsumentens perspektiv. I realiteten är det fråga om en hjälp till åtgärdande av fel och omleverans för försäljare utan hänsyn till om det är till väsentligt obehag för konsumenten. Det bör som minimum finnas en fri valmöjlighet för konsumenten om det uppstår upprepade fel, och konsumenten bör alltid ha rätt att välja omleverans framför åtgärdande av fel. Detta förslag bör därför förkastas, så att vi kan uppnå en rimlig fördelning av bördan mellan konsument och försäljare.

Bonino
Ärade ledamöter! Som ni vet har kommissionen, den 18 juni 1996, till följd av grönboken, som publicerades i november 1993, antagit direktivförslaget avseende försäljning och garantier av konsumtionsvaror.
Direktivförslaget syftar till att garantera en gemensam bas av minimirättigheter, som kan åberopas vid identiska förhållanden, oberoende av var inom Europeiska unionen varan köps. Detta endast för att konsumenterna och de ekonomiska aktörerna skall kunna dra full nytta av den gemensamma marknadens fördelar och för att garantera ett bra försvar av konsumenternas intressen. Bland annat är det en aning förvånanade, åtminstone för mig, att konstatera att man i denna debatt, på ett visst sätt, antyder att konsumenterna antingen skulle vara ansvarslösa, oförmögna att förstå att vad som är förståndigt eller vara konsumenter, dvs. medborgare, såsom de här beskrivs, som borde dra nytta eller vill dra nytta av vem vet vad.
Om man vill tala om balans, ärade ledamöter, mellan industri och konsumenter, vill jag inte säga mer för att i denna kammare förklara var det råder balans mellan tillverkare eller säljare och konsumenter. Utan att ha ambitionen att allt alltid skall regleras, talar vi här helt enkelt om att fastställa konsumenternas och de europeiska medborgarnas minimirättigheter, som är lika för alla, oberoende av var de har köpt konsumtionsvaran i fråga.
I november 1996 uttalade sig Ekonomiska och sociala kommittén för detta förslag. Å andra sidan har jag i denna kammare hört antydningar om att kostnaden är hög. De ärade ledamöterna känner till slutrapporten, eftersom ni har tillgång till den, från undersökningen som kommissionen har inlett om de ekonomiska effekterna av detta förslag, en undersökning som har överlämnats till parlamentet, både i dess dialogversion och i dess slutversion: alla parlamentsledamöter kan således konstatera att dessa kostnader inte är så enorma. Dessutom skulle kommissionen vilja betona att konsumenternas förtroende utgör ett värde för försäljaren, och det utgör ett värde på konkurrensutsatt marknad, eftersom det, i vissa fall, förmodligen finns anledning att investera i detta värde.
Beträffande ändringsförslagen som är föremål för diskussion och omröstning skulle jag först och främst vilja berömma föredraganden, fru Kuhn, för hennes arbete, eftersom jag tror att det är tack vare hennes arbete som kommissionen kommer att kunna anta en viktig del av ändringsförslagen som hon har skrivit. För att uttrycka mig mer exakt kan kommissionen anta ändringsförslagen nr 7, 8, 9, 11, 14, 15, 17, 20, 21, 23 och 2, om inte ändringsförslag 46 antas. Den antar även ändringsförslagen nr 30, 32, 35, 36, 37, 38, 42, 45 och nr 46 inlämnat tillsammans med nr 29, som jag sade alldeles nyss.
Ändringsförslagen nr 12, 16 och 40 kommer att antas med reservation för redaktionella ändringar, medan ändringsförslag nr 33 enligt kommissionen kräver en grundläggande ändring. Beträffande ändringsförslagen nr 41 och 54 tycker kommissionen att de är logiska och antar dem med reservation för vissa redaktionella ändringar.
Slutligen kommer delar av ändringsförslagen nr 2, 13, 24, 26, 31 och 41 att antas.
Jag kommer nu till några observationer beträffande ändringsförslag nr 45, som förefaller mig vara centralt i denna debatt, för att betona, å ena sidan vikten som kommissionen tillskriver konsumenternas möjlighet att välja, bland sina egna rättigheter, på två olika nivåer på den hierarkiska skalan som ger dem möjlighet att tillämpa dessa rättigheter: för oss tycks det avgörande, dvs. att detta val inte ligger hos försäljaren som inte har fullgjort sina kontraktsskyldigheter att leverera en vara i enlighet med kontraktsvillkoren, men hos konsumenten. Till exempel: om jag har köpt en kamera för en resa och upptäcker ett fel tre dagar innan resan, tjänar det ingenting till att försäljaren reparerar den, om reparationen tar tre veckor. I detta fall tycker jag att det är logiskt att kräva att kameran byts ut före avresan. Samma sak gäller för en hel rad andra exempel som vi skulle kunna ta upp.
Det brittiska ordförandeskapet avser att träffa ett politiskt avtal till följd av rådet för konsumentfrågor den 23 april. Kommissionen kommer att arbeta på att lägga fram ett förändrat förslag till Europaparlamentet och rådet om parlamentets ändringsförslag, i enlighet med vad jag nyss räknade upp. Slutligen hoppas jag att denna dossier , som jag anser vara viktig, kan avklaras snabbt för att den Europeiska gemenskapen skall kunna implementera en viktig del av den gemensamma marknaden och konsumentskyddet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Grönbok om livsmedelslagstiftningen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande A4-0009/98 av Graenitz för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om kommissionens grönbok om allmänna principer för livsmedelslagstiftningen i Europeiska unionen (KOM(97)0176-C4-0213/97).

Graenitz
Fru ordförande, fru kommissionär, herr kommissionär, mina högt ärade kolleger! Grönboken om allmänna principer för livsmedelslagstiftningen i Europeiska unionen har efter långa diskussioner lagts fram vid en tidpunkt som präglats av en förändring av organisationsstrukturen inom kommissionen och den vetenskapliga rådgivningen. Detta tydliggjordes inte enbart av den långa diskussionen - som jag redan nämnt - inom de berörda generaldirektoraten, utan också av det faktum att grönboken i sin ursprungliga formulering hade fri rörlighet för varor på den inre marknaden som högsta mål för lagstiftningen, men efter det att rapporten från undersökningskommittén om BSE lades fram, och de löften som kommissionens ordförande Santer då gav, har man prioriterat skyddet för hälsan och livsmedelssäkerheten.
Prioriteringen av hälsoskyddet är något som mycket starkt har präglat vår debatt om livsmedelslagstiftningen alltifrån denna tidpunkt. Principen är självklar - för Europaparlamentet, för de andra parlamenten, egentligen för varje person: Varje livsmedelslagstiftning måste garantera att de tillåtna födoämnena inklusive alla tillsatser och produktionsmetoder är förenliga med hälsan. Det är en självklarhet, och det verkar kanske inte nödvändigt att man alltid om och om igen måste påpeka detta.
Men just händelserna under de senaste två åren har visat i hur hög utsträckning marknaden är beroende av konsumenternas förtroende och hur farligt och i slutändan dyrt det blir för alla berörda parter om man tillåter slappa standarder på livsmedelssäkerhetens område. Enhetlighet i förfarandena på det mekanisk-tekniska området är lättare att granska och beräkna än när man arbetar med organiska material. I detta sammanhang tror jag att parlamentet - vi kommer i morgon att ha ytterligare en debatt om detta - även välkomnar de under regeringskonferensen i Amsterdam beslutade ändringarna av artikel 129 och 129a i fördraget, och jag hoppas att de nationella parlamentens ratificering kommer att äga rum inom kort.
Vi vet alla att fullbordandet av den inre marknaden kräver en klar, översiktlig lagstiftning, där man också kan kontrollera på lämpligt sätt att den efterlevs. Inte bara er föredragande, utan dessutom de flesta medlemsstater och väldigt många av dem som har kommenterat kommissionens grönbok är av den åsikten att ett ramdirektiv om livsmedelslagstiftningen skulle vara den exakt rätta vägen för att skapa en koncis lagstiftning, en klar ram och att man därigenom skulle kunna inpassa de redan existerande lagarna, och om möjligt avskaffa, respektive avstämma, överlappningar eller motsägande delar mot varandra, och utforma lagstiftningen så att konsumenter och producenter har samma rättssäkerhet och vet hur de skall agera i olika fall.
Ett sådant ramdirektiv för livsmedel måste naturligtvis avspegla hygienlagstiftningen, så att man helt säkert vet vilken hygien som hör till de olika livsmedelslagstiftningarna på ett bestämt område. Jag föreställer mig att just detta framläggande av ett ramdirektiv kan vara något som kommissionen kan åstadkomma inom överskådlig tid. Såvitt jag vet är det också redan förarbeten på gång, och jag tror att man här inte måste vänta på ytterligare rön eller överläggningar eller framläggande av ytterligare tillkännagivanden från kommissionen.
Jag anser att det i detta sammanhang också är nödvändigt att finna några bestämmelser för hur vitaminer skall tillsättas livsmedlen och vilken märkning som sedan skall göras, och hur man i kommissionen föreslår, och det sedan kan beslutas av parlamentet, att man skall hantera s.k. health claims , dvs. påståenden om livsmedels effekter på hälsan.
Ett mycket viktigt område är också HACCP. Jag tror att detta område, som ännu inte erkänts överallt i sin fulla betydelse och effekt, måste undersökas ytterligare, och att det här är nödvändigt med mycket stöd framför allt till små och medelstora företag, framför allt också till jordbruksidkare. Jag anser att det kommer att gå lättare om man involverar konsumenterna.
För konsumenterna är informationen det allra viktigaste. Här handlar det om att ge konsumenterna enkel och lättförståelig märkning av och information om livsmedlen. Förutom med hjälp av märkning kan det finnas ytterligare information genom andra media, kanske också med hjälp av frivilliga överenskommelser, eftersom det står klart för var och en att märkningen har sina gränser.
Området är mycket vittomfattande, och jag har under mina sex minuter inte tid att hänvisa till hela dess betydelse i detalj och vad den har för ekonomisk betydelse och hur viktig frågan är i samband med Världshandelsorganisationen och Codex Alimentarius . Jag anser vidare att det är nödvändigt att fortsätta diskussionen, kanske med ett ytterligare meddelande, om hur kommissionen kan befrämja en livsmedels- och hälsovårdspolitik som har en försörjningspolitik och fostran till hälsa för ögonen.
Avslutningsvis skulle jag vilja uttala min övertygelse om att lagstiftningen måste innehålla ett klart erkännande av det förebyggande konsumentskyddet, att detta skulle vara den politiska dimension som skulle stärka konsumenternas förtroende för den inre marknaden för livsmedel och att livsmedelssäkerhet i varje fall är nödvändig även som jämvikt till den ekonomiska dimensionen och den egna dynamiken hos den inre marknaden på livsmedelsområdet.

Hardstaff
Herr ordförande! På uppdrag av jordbruksutskottet vill jag gratulera föredraganden till hennes utmärkta betänkande och tacka henne för att hon godtagit de flesta synpunkter som framförts i jordbruksutskottets yttrande. Det är ett mått på hur långt vi har kommit under de senaste två till tre åren att det finns en så hög grad av samstämmighet mellan miljö- och jordbruksutskottet om de principer som måste utgöra grunden för den europeiska livsmedelslagstiftningen.
Det finns i dag ett utbrett erkännande av behovet att omvärdera olika aspekter av de moderna jordbruksmetoderna, i synnerhet högteknologisk, intensiv importberoende produktion, som bland annat kan leda till stora förluster av jobb i jordbrukssamhällena. Exakt vilka tillsatser skall man ha i proteinrika djurfoder? Det måste finnas en tydlig märkning av innehållet, som dessutom måste vara lämpligt för de djur som utfordras med det. Hur tätt skall djur och fjäderfän få samlas - något som kan leda till snabb sjukdomsspridning? Svaret får inte vara rutinmässig användning av antibiotika, som sedan letar sig in i den mänskliga näringskedjan, utan åtgärder för att se till att djur och fjäderfän förvaras under mänskliga, inte trångbodda, villkor. Det måste finnas strikta regler i slakthusen så att högsta nivå på hygienen upprätthålls.
Vidare behöver reglerna för insamling och sammanställning av information om zoonoser förbättras för att se till att djursjukdomar som utgör en risk för människors hälsa behandlas på bästa sätt i hela Europeiska unionen. En flitig användning av konstgödning, bekämpningsmedel och växtbekämpningsmedel kan ge upphov till farliga rester i frukt och grönsaker och andra växtprodukter, och måste kontrolleras och övervakas noggrant. Bra jordbruksmetoder och djurens välbefinnande kan inte ses isolerat från livsmedelslagstiftningen i sin helhet. Hälsosamma råvaror från bondgården är grunden till högkvalitativa, säkra livsmedel.
Jag hälsar med stor glädje det faktum att miljöutskottet godtagit jordbruksutskottets rekommendation att producentansvaret bara skall sträcka sig till den punkt i näringskedjan där ansvaret för en defekt verkligen finns. Detta kommer att stilla farhågorna hos många jordbrukare. På samma sätt välkomnar jordbruksutskottet förslagen till ett system med kritiska kontrollpunkter för analys av faror, samtidigt som det är angeläget om att det skall ske bedömningar av deras följder för små jordbrukare och företag för bearbetning av livsmedel, som skall fortsätta vägledas av klara regler. För konsumenterna är det viktigt att veta är att deras livsmedel kommer från friska växter och djur och att det vid varje steg i näringskedjan finns förnuftig, allsidig lagstiftning för en effektiv övervakning och att livsmedlen som sedan säljs i affärerna förses med tydlig informativ märkning för att garantera en hälsosam kvalitetsprodukt. Vi har blivit alldeles för vana vid att det slås larm om salmonella i ägg, risker för BSE och e-kolibakterier i nötkött och rester av bekämpningsmedel i morötter. Jag hoppas att översynen av EU: s livsmedelslagstiftning tillsammans med Europaparlamentets förslag kommer att bidra till att sådana larm förpassas till historien.

Whitehead
Herr ordförande! Just i dag inleds i London, i mitt land, Phillips-utredningen om BSE och dess förhållande till CJS. Det hedrar Graenitz att hon framlägger dessa klara och tydliga förslag i parlamentet i en tid då vi påminns om livsmedelsproduktionens mörka sidor i BSE-tragedin och om de högt ställda förhoppningar vi hade efter det att Amsterdramfördraget antogs, att vi skulle inta en helt ny hållning till vårt ansvar för hälsa och säkerhet på livsmedelsområdet. Det är i Amsterdams anda, kommissionär, som vi talar till er i dag.
Denna grönboks gång genom parlamentet har åtföljts av detaljerade konferenser och viktiga debatter. Jag tycker det vore på tiden att vi får höra kommissionens åsikt.
Det är bara två eller tre saker som jag i all korthet skulle vilja ta ur konsumentsynpunkt, för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
För det första vill vi att kommissionen här säger att det kommer att bli ett ramdirektiv om livsmedel och att den talar om för oss vilken tidtabell detta direktiv kommer att följa. Vi stöder - och hoppas att vi får höra kommissionens bestämda åsikt om detta - uppfattningen att primära produkter skall tas med i ett eventuellt direktiv om producentansvar. Samtidigt som jag hör vad min kollega Hardstaff har sagt så hoppas vi att våra kolleger i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling kommer att lyssna till vad vi har att säga om behovet att främja konsumenternas förtroende för livsmedlen, vilket också ligger i primär producenternas eget intresse.
Vi skulle också vilja se att konsumenternas röst integreras i utformandet av Europeiska unionens livsmedelspoltitik. I BSE: s kölvatten fick generaldirektorat XXIV en betydelsefull roll på hela livsmedelspolitikens område. Men vi kan fortfarande se att jordbruks- och industridirektoraten spelar den dominerande rollen. Vi ifrågasätter inte ett ögonblick att alla dessa generaldirektorat har sina egna ansvarsområden, men vi skulle vilja att kommissionär Bangemann och han kolleger sade till oss att konsumenternas röst och konsumentintresse alltid tas med i beräkningen - formellt - när lagstiftning om livsmedel och livsmedelssäkerhet övervägs i kommissionen och i detta parlament.
Min sista punkt handlar om märkning. För några veckor sedan höll bönderna en stor marsch i London. Men den framställan som lämnades in till Downing Street denna vecka med en miljon underskrifter hänvisade till behovet av riktig märkning av livsmedel som kan motverka de vilseledande påståenden som ofta framförs. Vi anser att de föreskrifter för märkning som för närvarande är begravda i en myriad olika direktiv behöver tas fram och sammanställas om vi skall kunna ha en riktig och effektiv kontroll på detta område. Vi måste stödja Europeiska unionen som en viktig livsmedelsproducent och exportör. Det bästa sättet vi kan göra det på är genom att fastställa normer som kan vinna hela världens beundran.

Flemming
Herr ordförande, herr kommissionär, mina högt ärade damer och herrar! Vi gläder oss alla över grönboken, och vi alla som sitter här önskar oss - och det skulle vi också gärna vilja höra från kommissionären - ett ramdirektiv. Men tillåt mig också att säga att föreliggande betänkande måste bedömas som mycket positivt. Även jag skulle vilja gratulera Graenitz till det, men jag vill ändå göra ett klarläggande om en punkt i hennes betänkande, nämligen punkt 59, där direktivet 79/112/EEG berörs.
Europeiska kommissionen räknar i sitt förslag till ändring av detta direktiv med att det är Europeiska kommissionens förvaltningskommitté för vin, som är ansvarig för utfärdandet av relevanta märkningsbestämmelser beträffande vin, och inte den enligt detta direktiv inrättade ständiga livsmedelskommittén. I sitt första utkast föreskrev Ekonomiska och sociala kommittén fortfarande att den ständiga livsmedelskommittén skall vara ansvarig för märkningen. I sitt slutgiltiga yttrande uttalar sig Ekonomiska och sociala kommittén för kommissionens förslag. Även parlamentet förespråkar kommissionens förslag i utkastet till yttrande.
Tillåt mig här att fastslå att vid sidan av de praktiska orsakerna till en särbehandling av märkningen av vin och vinprodukter - där är väl alla vinproducenter och alla vinproducerande länder något så när av samma åsikt - talar många juridiska argument för kommissionens förslag. Jag vill inte att man på grund av ett missförstånd i föreliggande betänkande skall kunna få något annat intryck.
I mars 1997 utarbetade rättstjänsten ett utlåtande om den rättsliga grunden för ett förslag till förordning om införande av ett system för märkning och registrering av nötboskap och om märkning av nötkött. Det handlade om huruvida artikel 43 i EG-fördraget (jordbrukspolitik) eller artikel 100a (EG: s inre marknad) skall komma i fråga som rättslig grund. I detta utlåtande fastslogs sedan, med hänvisning till talrika domar från EG-domstolen, att artikel 43 i EG-fördraget är den korrekta rättsliga grunden.
Rättsakter om produktion och försäljning av de i bilaga II till fördraget angivna jordbruksprodukterna kan innehålla bestämmelser om harmonisering av de nationella rättsliga föreskrifterna, utan att artikel 100 eller artikel 100a i EG-fördraget anförs. När man eftersträvar målen för den gemensamma jordbrukspolitiken får man inte bortse från krav från de allmänna intressena som till exempel konsumentskydd eller skydd för liv och hälsa hos människa och djur. I samband med en jordbruksåtgärd måste man prioritera hälsoskyddet. Senast yttrade sig EG-domstolen i den andan om embargot mot det brittiska nötköttet.
På grund av ovan anförda betänkligheter måste därför ifrågavarande bestämmelser för marknadsorganisationen och de där fastlagda förfarandena iakttas för den närmare utformningen av märkningsföreskrifterna för tillsatser till vin. Jag kan bara hoppas att majoriteten i denna kammare delar denna min åsikt, och jag skulle inte önska att man inom ramen för detta område ger en felaktig signal.

Eisma
Herr ordförande! Efter trettio års harmonisering av livsmedelslagstiftningen vill Europeiska kommissionen genom grönboken med rätta få i gång en debatt om hur det nu skall bli i fortsättningen. Är den nuvarande juridiska situationen kring livsmedelslagstiftningen fortfarande tillräcklig? Med tanke på BSE-krisen i Förenade kungariket och svinpesten i mitt eget land, Nederländerna, är det säkert en relevant fråga. Graenitzbetänkandet är gott försök att ge debatten mer innehåll. Det är nödvändigt att ägna mer uppmärksamhet åt märkning, konsumenten måste också få mer förtroende genom det så kallade farm to table -förfarandet, varvid fullständig information om produktionsmetoder är nödvändig. Samtidigt är det viktigt att ansvarsfrågan vidareutvecklas; ett förslag om detta ligger redan klart hos Europeiska kommissionen. Det är riktigt att man hänvisar till Världshandelsorganisationens bestämmelser, den så kallade Codex Alimentarius, utan att det får leda till en lägre skyddsnivå för livsmedel.
Betänkandet handlar också om öppenhet. Naturligtvis är det oumbärligt att resultat och förslag kan kontrolleras av speciella paneler och vetenskapliga kommittéer, men ELDR-gruppen är mot förslaget om en panel där Europaparlamentets ledamöter är representerade för att kunna övervaka genomförandet och tillämpningen av gemenskapens föreskrifter. Europaparlamentet har ett annat ansvar och skall inte blanda sig i en sådan panel. Det är en garanti för Europaparlamentets oberoende ställning när vi inte är representerade i en sådan panel. Därför är vi mot sista meningen i punkt 18 i betänkandet, vilket vi också tillkännagav redan i samband med förberedandet i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Till sist, herr ordförande, vill jag för min grupps räkning, trots den nämnda invändningen, uttala vårt stöd för kollega Graenitz betänkande.

González Álvarez
Herr ordförande! För det första skulle jag, mycket kort, vilja tacka föredraganden och, för det andra, välkomna detta förslag till grönbok som startar en debatt som är nödvändig av två skäl: för det första på grund av tillfälliga undersökningskommittén om BSE och även tillfälliga utskottet för uppföljnings av rekommendationerna beträffande BSE, men, framför allt, på grund av Agenda 2000 och reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Följaktligen är det nödvändigt att känna till resultaten från denna debatt och sätta dem i verket. Jag tror dock att det redan finns några klara idéer och de finns upptagna i Graenitz betänkande. Till exempel, nödvändigheten av en glasklar märkning, framför allt vad gäller nya produkter, nya livsmedel. För det andra, en klar medverkan från konsumentorganisationerna i denna debatt. För det tredje, en mycket klar bild av vilken roll EG-rätten bör spela vad gäller livsmedel, eftersom det i dag finns många regler, ibland motsägelsefulla, vilket är fallet inom andra sektorer, som det är nödvändigt att förenkla och klargöra. Och, slutligen, måste man välkomna den relativa snabbhet med vilken kommissionen har satt i gång de nya vetenskapliga kommittéerna och den nya typen av inspektioner.
Bara i praktiken kommer man att se om det arbetet är effektivt, men det kommer att vara nödvändigt att de vetenskapliga kommittéernas arbete är glasklart och, förstås, har en dagordning för vart och ett av sina sammanträden.

Lannoye
Herr ordförande! Graenitz betänkande är bra. På det hela taget stöder gruppen De gröna förslagen. Graenitz visar särskilt tydligt på de olika utmaningarna inom det område hon tar upp.
Jag skulle för min del vilja fästa kommissionärens och kammarens uppmärksamhet på en viktig punkt, nämligen förhållandet mellan gemenskapslagstiftningen och Världshandelsorganisationens regler. Det var på så sätt vi för några dagar sedan fick vetskap om att tillväxthormon för nötboskap - som är förbjudet i Europeiska unionen - erhållit ett positivt yttrande från FAO och WTO, där man drar slutsatsen att detta tillväxthormon inte är skadligt om det sköts korrekt. Vi kan därför förvänta oss en ny offensiv från Förenta staterna mot Europeiska unionens förbudslagstiftning på området.
Avtalet om hälso- och växtskyddsåtgärder som gäller sedan några år tillbaka är emellertid impopulärt hos oss. Avtalet grundas på intet sätt på försiktighetsprincipen och vi måste därför tillföra relevant information som skulle göra det möjligt att dra slutsatsen att det föreligger hälsorisker, vilket är att gå mycket längre än att visa på den vetenskapliga osäkerhet som fortfarande vilar över ämnet.
Det är alltså ett mycket allvarligt problem, framför allt när det gäller genetiskt modifierade livsmedel och bestrålning av livsmedel. För att återgå till galna ko-sjukan skulle jag vilja erinra om att det framför allt var osäkerheten som ställde till problem. Om dessa regler inte ändras kommer hela den europeiska lagstiftningen att hotas av Världshandelsorganisationen.

Dell'Alba
Herr ordförande! Jag ersätter Fru Barthet-Mayer som skulle ha hållit detta anförande men blivit förhindrad av hälsoskäl. Tillåt mig, herr kommissionär, kära kolleger, att läsa hennes anförande.
Graenitz har utfört ett avsevärt arbete som vi alla kan glädjas åt. I och med grönboken tar kommissionen officiellt hänsyn till de stora bristerna i gemenskapens system på livsmedelsområdet. Medan unionen t.ex. har en stark jordbrukspolitik återstår livsmedelspolitiken fortfarande att fastställa. Utöver vad som kan förefalla vara anekdotiskt finns det verkliga ekonomiska, politiska och folkhälsoutmaningar. Förekomsten av hormoner i kött, fetthalten i choklad, konsumtionen av ost gjord på råmjölk, användningen av genmodifierat utsäde är inte ofarliga frågor vare sig för medborgarna eller den folkvalda och inte heller för tillverkaren och framför allt inte för lagstiftaren.
Den huvudsakliga svårigheten består i själva definitionen av säkerhet och kvalitet, för utan gemensam definition kan ingen harmonisering bli möjlig. Vilka kriterier skall användas, vilka vetenskapliga grunder skall man hänvisa till? Hur skall man kunna ta hänsyn till det som är irrationellt eller emotionellt? Var går gränsen mellan kulturella skillnader och åtgärder som innebär protektionism eller handelsopportunism?
Kommissionen föreslår att vi skall röja upp bland de många förordningar och direktiv som direkt eller indirekt avser livsmedel. Det är absolut nödvändigt eftersom det i dag förefaller som om unionen, utan att ha lyckats fastställa en verklig livsmedelspolitik, har utarbetat alltför mycket lagstiftning som paradoxalt nog inte resulterat i mer harmonisering. Man kan därför bara glädjas åt detta initiativ som är en del av de allmänna ansträngningar som gjorts för att garantera livsmedelssäkerheten.

Valverde López
Herr ordförande! Kommissionens grönbok borde ha tjänat för att presentera en djupgående kritisk analys av situationen, dock har den enbart gjort en enkel beskrivning av problemen. Allt har blivit lite utspätt men inget har utvärderats på djupet. Detta står i skarp kontrast med den verklighet som vi lever i varje dag.
Allmänheten har fortfarande inget förtroende för den kontroll som kommissionen kan utöva. Europaparlamentet har inte fått några trovärdiga svar på den massiva kritik som framställts de senaste månaderna och till och med internationella institutioner som Världshälsoorganisationen har uttryckt stor oro och rädsla inför faran att epizooti sprider sig i Europeiska unionen på grund av det saknas ett effektivt samordningssystem på vare sig lokal, regional, nationell eller EU- nivå.
Inför denna oro från medborgarnas sida erbjuder inte kommissionen en garanti för livsmedlens säkerhet, den har till och med tagit tillbaka sitt förslag om skapandet av en byrå för livsmedelssäkerhet - något som förvånat oss alla - och har i stället begränsat sig till en administrativ omstrukturering - vilket inte leder till någonting - och har mångdubblat de vetenskapliga kommittéerna, som inte heller kommer visa någon effektivitet utan en samordnings-, förstärknings- och skiljedomsstruktur.
Vi tycker fortfarande att det är nödvändigt att skapa en europeisk byrå för livsmedelssäkerhet, att det är nödvändigt att samordna och lyfta fram den stora potential som medlemsstaterna har - vetenskaplig kapacitet och, självfallet, inspektionskapacitet (vi får inte glömma att 45 000 inspektörer inom hela territoriet är många fler än det fåtal nya inspektörer som kan skapas, och det skulle vara mycket mer effektivt). Och det man måste skapa är en effektiv inspektion och stärka medlemsstaternas kapacitet för att på så sätt skapa förtroende hos konsumenterna.

Olsson
Herr ordförande! Den europeiske konsumenten behöver ett ökat förtroende för livsmedlen, inte minst efter BSE-krisen. I detta sammanhang vill jag gratulera Graenitz till ett bra betänkande i vilket väldigt många saker tas upp, kanske till och med litet för många ibland.
En sak är emellertid inte med. Jag hänvisar till ändringsförslag nr 28. Vi skall ha en livsmedelsproduktion som innebär att det inte finns några restsubstanser av t.ex. kemikalier och mediciner i vår mat. Vi måste emellertid också ha en produktion och ett produktionssystem som gör att vi inte hanterar livsmedlen på fel sätt under produktionen. I fråga om detta har vi en felaktighet, nämligen när det gäller användningen av antibiotika som tillväxtstimulator i våra livsmedel, inte för att det är något problem med maten, utan för att det innebär att antibiotikaresistenta stammar av bakterier blir ett problem även för mänsklig hälsa. Detta borde därför läggas till i texten.

Seppänen
Herr ordförande! Jag ställer en retorisk fråga: hur kan man förklara att det inom Europeiska unionen varje år säljs djurhormoner för 1, 5 miljarder ecu trots att det är förbjudet att använda dem. Jag svarar lika retoriskt att den bakomliggande orsaken är en osund profitjakt.
Förr kunde vi genom gränskontroller bekämpa växt- och djursjukdomar i våra länder samt hindra invandringen av icke önskvärda skadedjur. På den gemensamma marknaden lever vi på andras nåder och därför är de flesta av Graenitz iakttagelser motiverade. Jag ser litet undrande på Europeiska folkpartiets ståndpunkt när det genom sina justeringar vill försvaga dem. Holland och övriga länder exploaterar naturen hos ursprungsbefolkningar för foderproduktion till höns och svin. Möjligen behövs antibiotika för att avvärja salmonella och andra sjukdomar.
Och hur förklarar man det att man utan att informera konsumenterna kan använda genmanipulerade majs-, soja- och andra råvaror i mattillverkningen. Samma sak när det gäller bestrålning av livsmedel. Valfrihet innebär att vi kan göra medvetna val. En grönbok räcker inte. Vi måste ha mod att angripa verkligheten.

Gahrton
Herr ordförande! Ett stort problem med EU: s livsmedelslagstiftning är att den ju egentligen från början inte syftar till att skapa bättre livsmedel, utan till att garantera fri rörlighet för livsmedelsprodukter. Graenitz har en helt annan syn, vilket är alldeles utmärkt, en konsumentvänlig syn, men hon har inte ordentligt tagit upp frågan om huruvida harmonisering i syfte att trygga den inre marknaden kanske inte alltid är en så bra metod för att åstadkomma högsta möjliga livsmedelsstandard.
Som österrikare vet hon ju att detta har skapat problem för de nyaste medlemsländerna. Sverige har exempelvis på grund av EU-regler redan tvingats att tillåta förbjudna fodertillsatser, försvaga kontrollen mot salmonella och försämra märkningskraven, särskilt när det gäller allergirisker, och vi riskerar nu att tvingas tillåta bestrålning av livsmedel och antibiotikaanvändning.
Om man i stället hade använt sig av miniminormer , med full frihet för medlemsstaterna att gå före, så skulle utvecklingen mer entydigt ha kunnat syfta till att gynna en god matkvalitet. Jag vill därför gärna ställa följande fråga till kommissionär Bonino: Vore det inte bra om kommissionen i stället satsade mer på miniminormer som tvingar upp nivån överallt, men som inte hindrar några länder från att gå före? Vore inte det bättre än totalharmonisering som ju i grund och botten är en kommersiell regel som syftar till att gynna det kommersiella, inte livsmedelskvaliteten?

Schnellhardt
Herr ordförande, mina damer och herrar! Till att börja med hjärtliga gratulationer till Graenitz. Hon har på ett mycket bra sätt bearbetat ett synnerligen omfångsrikt område, ty det är klart att livsmedelslagstiftningen i Europeiska unionen avsevärt har vunnit i betydelse i och med förverkligandet av den inre marknaden och strävandet efter en aktiv konsumentskyddspolitik. Med tanke på mångfalden bestämmelser och ändrade villkor, t.ex. också på grund av BSE, och även på grund av ändrade förväntningar, kan vi inte komma ifrån att vi måste överväga en förenkling och rationalisering av livsmedelslagstiftningen och granska existerande föreskrifter.
Några grundläggande mål, anser jag, måste utgöra utgångspunkt för diskussionen. Det måste garanteras att alla livsmedel är säkra och hälsomässigt fullgoda. Konsumenterna måste kunna lita på att de är säkra och fullgoda, och detta med bibehållande av mångfalden och kvaliteten hos livsmedlen i de europeiska regionerna. Till detta hör ett sunt och konkurrenskraftigt jordbruk och en dito livsmedelsindustri.
Några påpekanden om nyckelorden förenkling och rationalisering. Det borde vara det självklara målet för europeisk politik, och det har vi kämpat länge för, att man gör europeisk lagstiftning klarare och mer överskådlig. Man måste undanröja motsägelser, och man måste i synnerhet förbättra begripligheten hos lagtexten, framför allt i konsumenternas intresse.
Det handlar här också om mer insyn för medborgarna. Detta är inte nytt, men på livsmedelslagstiftningens område handlar det om att skapa förtroende hos medborgaren. Han måste förstå vad han läser. Till detta är det nödvändigt med ett ramdirektiv för livsmedel, som i en ramtext tar upp en enhetlig definition av centrala begrepp och reglering av allmänna principer för livsmedelslagstiftningen.
Låt mig nämna ytterligare ett exempel. Direktivet om märkning av livsmedel har funnits sedan 1979 och har sedan dess ändrats sex gånger. Dessutom finns det en mångfald speciella föreskrifter, som i märkningshänseende tar hänsyn till enskilda livsmedel, t.ex. vin, färsk frukt eller choklad. Vinet har vi redan berört i dag, och jag måste helt enkelt säga er, herr kommissionär, att vi här eftersträvar en annan ståndpunkt än Flemming, som nu visserligen inte längre är närvarande. Jag tycker att det är fel att en ledamot av parlamentet inte tar sin stadfästa rätt till medbestämmande i anspråk i denna sak. Jag anser att vi måste enas om detta att medbestämmandet gäller för vin lika väl som för choklad och frukt. Så kommer vi att agera.

Bangemann
Herr ordförande! Först vill jag tacka föredraganden så mycket, men även alla dem som har deltagit i debatten, eftersom man av den allmänna meningen klart kan förstå att parlamentet tänker i samma banor som kommissionen.
Det föreligger hittills 150 ställningstaganden till grönboken. Vi skall sammanfatta vår egen åsikt om den i ett tillkännagivande före sommaren. Detta apropå planeringskalendern. Vi är eniga med parlamentet om att vi bör lägga fram ett ramdirektiv, men jag kan ännu inte exakt säga när. Det låter visserligen mycket bra att ett sådant ramdirektiv måste innehålla en allmän definition av de olika begreppen och så vidare, men det är just där som svårigheten ligger. Vi måste naturligtvis, om vi gör något sådant, gå mycket noggrant fram. Vi måste se till att vi samtidigt gör det tydligt, var enskilda föreskrifter måste ändras. Det betyder att jag ännu inte exakt kan säga när vi gör det. Men vi skall göra det så snart som det går.
I vilket fall som helst skall vi genomföra ett klart totalkoncept inom livsmedelslagstiftningen. Hit hör också ramdirektivet. Vi är fullständigt medvetna om att man måste undanröja detta sammelsurium som har uppstått, och att man också måste ta större hänsyn till de nya tankarna kring konsument- och hälsoskydd än i det förflutna.
Vi har visserligen inte för avsikt att gå ifrån våra framgångsrika övergripande bestämmelser, ty de är bra för innovationer och befrämjar också urvalet för konsumenten. Men detta står inte i motsatsställning till kvalitetsanspråken. Här ligger, hoppas jag, också konsumenternas och tillverkarnas gemensamma intresse, i synnerhet gäller det producenterna av jordbruksprodukter. Vi har ju redan vid olika tillfällen gjort klart att den europeiska industrin i huvudsak konkurrerar med produkternas kvalitet, och lantbruket borde göra samma sak. Då behöver det inte uppstå några onödiga motsägelser. Vem som sedan i slutändan kommer att ordna det rättsligt, det kommer vi säkert att diskutera. Det är faktiskt också alltid roligt att se hur någon som vill försvara sitt lilla egna intresse, snabbt sätter upp en kommitté, som ingen har någon insyn i. Det borde verkligen inte vara så.
Förenklingen är ett mycket viktigt mål, som vi här syftar till, och likaså insynen. Där kommer vi möjligen att kunna rädda oss ur det dilemma, som vi haft hittills, med hjälp av en rad moderna informationsmöjligheter. Ju mer öppet och omfattande ni nämligen vill informera framför allt en konsument, desto mer går märkningen konsumentens intresse förbi när det gäller enkla, klara och för honom överskådliga regler. Det är så att säga det dilemma som vi befinner oss i.
Eftersom vi ju i dag i informationssamhällets tidsålder förfogar över mycket lättillgängliga informationsmöjligheter, skulle man kunna föreställa sig att märkningen skall innehålla de viktigaste uppgifterna och också kunna gå in i detalj, när man måste ta hänsyn till särskilda konsumentintressen, men att huvuddelen information måste stå till förfogande på annat sätt, eftersom vi i annat fall löper risken att märkningen över huvud taget inte längre observeras.
Jag sade ju redan för flera månader sedan när det gällde de genetiskt modifierade organismerna, att om vi driver det så långt, som även delar av parlamentet har för avsikt, då kommer praktiskt taget 90 procent av alla livsmedel att behöva visa upp lämplig information. Jag hörde nyligen till min förvåning och även till min förtjusning från en av de tyska gröna, om jag inte missminner mig, exakt samma åsikt, han sade: Ja, om 90 procent är märkta, vilken betydelse har det då för konsumenten?
Jag har också alltid sagt det med all tydlighet vid de konferenser som vi hållit, och jag hoppas att vi kan enas om något som verkligen är ligger konsumentens intresse och inte helt enkelt bara betyder ett genomförande av närmast religiösa övertygelser. Vad gäller livsmedelskontrollen skulle jag vilja påpeka att vi bygger upp vårt eget inspektorteam och skall börja med utbildningen av de europeiska veterinär- och livsmedelskontrollörerna. Naturligtvis kan också inspektörer från medlemsländerna tas med.
Jag tror att det är de väsentliga punkterna. Jag vill bara helt kort beröra den externa ekonomiska aspekten. Av två orsaker är vi, liksom parlamentet, av den åsikten att vi här måste vara mycket observanta. För det första måste förslagen till rättsliga föreskrifter säkerligen ta hänsyn till de internationella förpliktelserna. Det går inte på annat sätt. Om vi är medlem i en internationell rättslig gemenskap, då måste vi också hålla fast vid det. Vi kan inte säga adjö till det just när det passar oss.
För det andra borde vi dock genomföra det som vi anser vara riktigt på internationell nivå och aktivt vara med och utforma arbetsprogrammen för Codex Alimentarius och Världshandelsorganisationen, och inte bara reagera defensivt på det. I den andan har vi eftertryckligen arbetat för att man vid sidan av vetenskapliga rön också skall ta med andra berättigade faktorer i överläggningarna vid utarbetandet av livsmedelsstandarder inom ramen för kodexen, ty som vi alla smärtsamt har upplevt är vetenskapliga rön en sammanfattning av de rön som gjorts fram till en viss tidpunkt, och någon gång blir de förlegade. Det betyder att man i förebyggande syfte också här kan göra mer för konsumenten. Vi skall göra det!

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att ske i morgon kl. 12.00.

Decentraliserade gemenskapsorgan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är Kellett-Bowmans betänkande (A4-0035/98) för budgetkontrollutskottet om ändringsförslag till rådets förordningar (EG):
I.Förordning (EG) nr 40/94 av om gemenskapsvarumärken (KOM(97)0489 - C4-0601/97-97/0253(CNS)), II.Förordning (EG) nr 2100/94 om gemenskapens växtförädlarrätt (KOM(97)0489 - C4-0602/97-97/0254(CNS)), III.Förordning (EEG) nr 2309/93 om gemenskapsförfaranden för godkännande för försäljning av och tillsyn över humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel samt inrättande av en europeisk läkemedelsmyndighet (KOM(97)0489 - C4-603-97/0255(CNS)), IV.Förordning (EEG) nr 1210/90 om inrättandet av Europeiska miljöbyrån och europeiska nätverket för miljöinformation och miljöövervakning (KOM(97)0489 - C4-0604/97-97/0256(CNS)), V.Förordning (EG) nr 2062/94 om upprättandet av Europeiska arbetsmiljöbyrån (KOM(97)0489 - C4-0605/97-97/0258(CNS)), VI.Förordning (EEG) nr 0302/94 om upprättande av ett Europeiskt centrum för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk (KOM(97)0489 - C4-0606/97-97/0259(CNS)), VII.Förordning (EEG) nr 1360/90 om inrättandet av Europeiska yrkesutbildningsstiftelsen (KOM(97)0489 -C4-0607/97-97/0260(CNS)), VIII.Förordning (EG) nr 2965/94 om upprättande av ett Översättningscentrum för Europeiska unionens organ (KOM(97)0489 - C4-0608/97-97/0261(CNS)), IX.Förordning (EG) nr 1035/97 om inrättande av ett Europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet (KOM(97)0489 - C4-0609/97-97/0262(CNS)).
Kellett-Bowman
Herr ordförande! Detta betänkande föreslår en revidering av de finansiella bestämmelserna i stadgarna för de nio decentraliserade organen och byråerna. Det är komplicerat eftersom det behandlar alla nio separat och det är nödvändigt att framlägga ändringsförslag i nio uppsättningar. Det godtogs i budgetkontrollutskottet med en röst emot. Detta förklaras i minoritetsyttrandet som hävdar att parlamentet inte återtar så mycket befogenheter som det borde göra i tre av organen.
Ändringsförslagen från budgetutskottet finns i Tappins utmärkta yttrande som stöddes enhälligt av utskottet och budgetkontrollutskottet antog alla ändringsförslagen. Det var så mycket enhällighet, herr ordförande, att det förekommit en del kritik mot det.
Kanske vore det till hjälp om jag förklarade vad betänkandet inte är: det är inte ett försök från budget- och budgetkontrollutskottet att göra arbetet åt lämpliga utgiftsutskott; det är inte något som genomförts utan att rådfråga organen själva; det är inte ett försök att göra organen till mjölkkor som skall föda EG-budgeten.
Kommissionen inrättade andra generationens organ med stadgar som inte innehöll de finansiella garantier som fanns för de två i den första generationen. Vad kräver vi då för garantier? Först och främst skall europeiska medel bara kunna användas med godkännande från kommissionens styrekonom. Med hjälp från deras styrekonom kommer det nu att lagstiftas om ordentliga åtgärder.
För det andra så fanns det ingen föreskrift om att detta parlament skall bevilja ansvarsfrihet. Generaldirektören för EG-budgeten har medverkat så att Europaparlamentet nu beviljar ansvarsfrihet för sex av organen; men tre, de som tar ut avgifter, har tillåtits ge sig själva ansvarsfrihet på rekommendation från detta parlament.
För det tredje så kommer samma tre organ, som kan finansieras via avgifter, att regleras av de bestämmelser enligt vilka inkomsterna betraktas som gemenskapens egna tillgångar. Tappin kommer att förklara hur man föreslagit att eventuella problem på detta område skall behandlas. Ställd inför enig front från budgetutskottet och budgetkontrollutskottet har kommissionen varit mycket behjälplig med att bistå parlamentet att återfå kontrollen över organen. Detta parlament har oavsiktligt bidragit till att stödja kommissionens ursprungliga förslag. Stiftelseurkunderna ingavs till utgiftsutskottet, men budget- och budgetkontrollutskottet tillfrågades inte om yttranden. Mycket extra arbete hade kunnat undvikas om Europaparlamentets tjänstemän inte hade varit blinda för de finansiella aspekterna av kommissionens förslag. Herr ordförande, vi måste vara mer omsorgsfulla med uppgiften att fördela betänkanden mellan utskotten. Om vi inte klarar av det kommer detta helt klart att försvaga parlamentets ställning.
Alla organ utom ett verkar vara nöjda med våra förslag och dess motstånd har till stor del sitt upphov inom området för Tappins yttrande. Men i huvudsak motsätter sig organet det faktum att parlamentet ser sig själv - tillsammans med rådet - som ansvarigt för anskaffning av medel. Dess eget ansvar för att ta itu med frågan om ansvarsfrihet är något som givit upphov till många brev, som ofta varit dåligt underbyggda och när jag pratade med brevskrivarna så var den första frågan jag ställde: " Har du läst betänkandet?" Och naturligtvis hade de inte det. Det är det som är problemet: man kan inte kommentera något man inte läst.
Herr ordförande, jag uppmanar kammaren att stödja detta betänkande.

Tappin
Herr ordförande! Jag tar också detta tillfälle i akt för att tacka inte bara min vän Kellett-Bowman, föredragande för budgetkontrollutskottet för hans utmärkta betänkande och det starka stöd han har givit mig som föredragande för budgetutskottet, utan också Mingasson och hans lag för den mycket positiva hållning de intagit i denna fråga.
Bakgrunden till detta betänkande sträcker sig flera år tillbaka i tiden, då både budgetutskottet och budgetkontrollutskottet intresserade sig för bristen på klarhet i de finansiella bestämmelserna för de nio satellitorganen med avseende på egna medel, revision och ansvarsfrihet. Det betänkande ni har framför er är kulmen på två eller tre års arbete bakom kulisserna från Kellett-Bowman, mig själv och kommissionen, för att kunna lägga fram ett dokument som harmoniserar bestämmelserna för de decentraliserade organen.
Vi har haft en del meningsskiljaktigheter i frågan, men, samtidigt som jag skulle vilja att några förslag i vissa fall skärptes, så känner jag att när allt kommer omkring har vi lyckats att med att nå fram till en förnuftig och användbar kompromiss. Det arbete som Europeiska unionens organ med för närvarande över 1 000 anställda uträttar är av stor betydelse. Europeiska unionen upprättade dem för ett särskilt syfte. Faktum är att även om dessa organ besitter rättssubjektivitet så skulle dessa säkert inte existera om det inte vore för att tjäna EU och dess medborgare.
Så det är nödvändigt att de kan fullgöra sina uppgifter effektivt och med all handlingsfrihet som krävs för att kunna fatta de beslut som är nödvändiga i verksamheten för att de skall fullfölja sitt arbetsprogram. Eftersom de på samma sätt inte är självständiga kommersiella organisationer utan en del av en offentlig institution så måste de kunna ställas till svars för allmänheten genom demokratiska och öppna processer. Det är därför detta betänkande har kommit till. Det är för att öka graden av öppenhet, ansvarighet och effektivitet i de decentraliserade organen.
Det är inte effektivt med en pyttipanna av olika organisationer och det är inte ansvarigt att ha ett halvdussin olika slags system för bokföring och avrapportering och för ansvarsfrihetsprocesser. Vi ville också förbättra partnerskapsrelationen mellan de decentraliserade organen i EU och de i centrum. Våra undersökningar har visat att dessa organ inte behöver mer styrning. De behöver faktiskt mindre men effektivare styrning. Jag skall koncentrera mig på den del som behandlar egna medel i betänkandet eftersom ansvarsfrihets- och revisionsaspekterna redan har täckts på ett utmärkt sätt av Kellett-Bowman, både i hans anförande och i budgetkontrollutskottet.
Trots alla skräckhistorier som ett organ givit upphov till, så är det vi föreslår att de medel man själv intjänat - den komponent som består av egna medel - som överstiger kraven i årets budget skall återföras till Europeiska unionens budget efter det att de behov av reserver för att täcka förpliktelserna under kommande år har tagits med i beräkningen och hänsyn tagits för att dessa avgifter självfallet skall omförhandlas. Detta skall göras i linje med de finansiella bestämmelser som gäller för alla andra egna intäkter. Det betyder inte att parlamentet har för avsikt att förvandla till exempel organet för varumärken eller något annat organ till en mjölkko för Europeiska unionen, som Kellett-Bowman sade. Inte heller är det vår avsikt att göra att det som normalt åligger dem som vill registrera ett varumärke i EU ensamt får finansiera den gemensamma jordbrukspolitiken eller unionens utvidgning. Sådana historier är oansvariga.
Men det är också oansvarigt att som en byrå i Alicante köpa en byggnad för 24 miljoner ecu utan att vare sig informera varken budgetinstansen eller kommissionen, som har ansvaret för den, ordentligt eller nämna detta projekt i de budgetkalkyler som kommissionen och parlamentet godkänt. Om det någonsin funnits några skäl för obligatorisk öppenhet och ansvar så måste jag säga att chefen och styrelsen, inklusive kommissionens representanter, i Alicantebyrån på ett beundransvärt sätt visat på dessa.
Om detta eller någon annat organ i EU förlorar förmågan att finansiera sig själva så råder det inget tvivel om att EU i enlighet med nuvarande bestämmelser måste ha förpliktelser gentemot de organ vi upprättar, på samma sätt som de har ett ansvar inför unionens institutioner.
Vi upprättar inte monopolföretag och släpper ut dem för att de skall bära eller brista. Detta betänkande handlar om att slå vakt om dessa förpliktelser. Jag uppmanar kammaren att stödja det.

Tillich
Herr ordförande! De decentraliserade organen är ett område för de invigda. Därför skulle jag särskilt vilja lyckönska Kellett-Bowman och också Tappin till deras betänkande, ty i själva verket de decentraliserade organen, framför allt ur budgetpolitisk synpunkt, något för specialister. Som föredragande för budgeten 1998 hade jag också nöjet att få inblick i de decentraliserade organens verksamhet.
Jag skulle än en gång vilja rapportera om det: Vi hade ett möte med direktörerna för de decentraliserade organen i mars förra året. Vi träffade överenskommelser om behoven för dessa organ för budgetförfarandet 1997, för budgetförfarandet 1998, och vi diskuterade de här redan nämnda problemen. Vi kom överens om ett samarbete och en så stor insyn som möjligt, för att skapa förtroende mellan de decentraliserade organen och den del av budgetmyndigheterna, som utgörs av parlamentet.
I dag måste jag fastställa, att de flesta har hållit fast vid det, men somliga har inte gjort det. Översättningscentrumet beslutade till exempel om en utökning av personalen från 68 till 115 tjänster, Alicante beslutade om köp av byggnaden - Tappin talade just om det - och London delade före årets slut snabbt ut ytterligare 300 000 ecu av outnyttjade intäkter, för att i princip slippa rättfärdiga detta gentemot budgetmyndigheterna.
Detta är i sig ett agerande som kanske är motiverat, men att handla utan att informera budgetmyndigheten är den bästa utgångspunkten för misstroende. Jag anser att ändringsförslag nr. 1 i Kellett-Bowmans betänkande är en brännande punkt för de decentraliserade organen i London, Alicante och för Gemenskapens växtförädlarrätt. Här borde kommissionen och även rådet ta Europaparlamentets ståndpunkt på fullt allvar.
I tre års tid har vi i budgetförfarandet alltid beslutat om nolltillväxt när det gäller personal både för kommissionen och för de andra europeiska institutionerna. För de decentraliserade organen har det på personalsidan funnits en genomsnittlig tillväxt om 17 procent årligen. Jag frågar mig om detta nu är ett ärligt eller oärligt spel från kommissionens och de ansvariga kommissionärernas sida, eller har de decentraliserade organen här glidit ur händerna på kontrollsystemet, när det kan uppstå sådana missförhållanden?
PPE-gruppen kommer inte att tolerera att man berövar Europaparlamentet dess rättigheter genom att bilda agenturer, och det som följer med dem. Här handlar det för mig inte om de decentraliserade organens arbete, nej, det handlar om att iaktta budgetordningen och respektera budgetmyndigheterna. Vi kan inte å ena sidan kämpa för full demokratisk kontroll över alla utgifter i Europeiska unionens budget, om de decentraliserade organen å andra sidan undandrar sig Europeiska unionens budgetordning.

Giansily
Herr ordförande, mina kära kolleger! Den finansiella kontrollen av de decentraliserade gemenskapsorganens verksamhet var enkel när det inte fanns så många organ och de ansvarade för åtgärder av begränsad omfattning med försumbara krediter. I dag är situationen helt annorlunda. De decentraliserade organen har blivit fler och motsvarar allt mer ökade behov. I termer av finansiell kontroll består svårigheten i att organisera denna diversitet för att uppnå en kontroll som både är enkel, effektiv och enhetlig.
Kellet-Bowman föreslår att vi skall samla alla elva förfaranden om ansvarsfrihet i ett enda, avseende både de tre organ som inte finansieras av Europeiska unionens budget, utan genom finansiella resurser från egen verksamhet, och de åtta organ som inte är självfinansierade. Det är önskvärt att tillämpa gemensamma normer när det gäller finansiell kontroll inom gemenskapens samtliga organ och erbjuda dem likvärdiga garantier beträffande krediternas juridiska och administrativa förvaltning.
Kommissionens förslag motsvarar denna önskan. Föredraganden föreslår emellertid ett mer pragmatiskt och effektivt synsätt för att undvika att åtagande- och betalningsbemyndiganden försenas i avvaktan på godkännande från GD XX i Bryssel. Föredragandens lösning har förtjänsten och fördelen att undvika stötestenen med både en alltför centraliserad finansiell förvaltning, som skulle leda till låsning, eller åtminstone försening, av gemenskapsorganens verksamhet och en spridning av den finansiella kontrollen, under förevändning av självständighet, med risken att utnyttjandet av offentliga medel ökar.
Juridiken måste anpassas till verkligheten och de organ som befinner sig i full expansion måste få medel att utvecklas. Jag skall bara nämna ett exempel, Byrån för harmonisering inom den inre marknaden i Alicante, som haft stor framgång och vars verksamhet är betydligt mer omfattande än planerat. Experterna förväntade sig en årlig volym på 15 000 registrerade varumärken under 1996. Det kom 40 000. Och för närvarande publicerar kontoret 1 000 registrerade varumärken per vecka, vilket är dubbelt så många som planerat. Liksom för andra organ skall sådana framsteg uppmuntras och utvecklingen skall inte hindras av kontrollen av den finansiella verksamheten. Det är i den andan som min grupp och jag själv med tillfredsställelse välkomnar Kellett-Bowmans förslag och vi kommer att rösta för dem.

Holm
Herr ordförande! Flera av dessa decentraliserade EU-organ som betänkandet gäller har vi från V-gruppen kämpat för och stött i flera olika sammanhang, t.ex. miljöbyrån i Köpenhamn och centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet i Wien.
Eftersom dessa organ delvis finansieras av EU: s budget, är det både logiskt och önskvärt att Europaparlamentet involveras i beviljandet av ansvarsfriheten genom vår roll som ett kontrollorgan. Det är också nödvändigt och logiskt att dessa organs eventuella inkomster redovisas i EU-budgeten, så att vi kan få en helhetsbild av den ekonomiska situationen. Dessa förslag till förändringar är ett steg i rätt riktning, eftersom det ökar insynen och öppenheten kring EU-organen. Det är ett mål för alla institutioner och organ inom EU att de skall ha en ökad offentlighet, inte minst för att oegentligheter skall förhindras. Det bästa kontrollsystemet är nämligen just öppenhet och offentlighet. V-gruppen kommer därför helhjärtat att stödja Kellett-Bowmans betänkande.

Sarlis
Herr ordförande! Jag måste säga att betänkandet som läggs fram för behandling i parlamentet är ett betänkande som vi bör stödja eftersom det är resultatet av ständiga studier och diskussioner i budgetkontrollutskottet och, vill jag tillägga, även i budgetutskottet. Jag måste säga att, såsom allmän princip, måste man - och detta föreslår även kommissionen - förutse ett undantagsförfarande för de ideella organisationerna, som uteslutande finansieras av resurser från kommissionen, liksom det förutses för de två gamla ideella organisationerna, varav en är den kända Cedefop.
Problemet existerar för de ideella organisationer som har inkomster och som delvis finansieras av pengar från gemenskapsbudgeten. Där kräver utskottet bara med sitt förslag att det skall finnas en rekommendation från Europaparlamentets sida. Jag måste säga att i det här fallet finns en grund för den minoritetssynpunkt, som existerar i den ursprungliga delen av betänkandet. Grunden för denna minoritetssynpunkt är korrekt men den får inte leda oss till andra lösningar än de som föredragande Kellett-Bowman föreslår.
I alla händelser måste vi känna till detta och vi måste ta itu med frågan. Jag skulle säga att det faktum att en ideell organisation kan ha inkomster från sin verksamhet, är ingen ursäkt för att stå utom kontroll med avseende på utgifterna, då den också tar del av kommissionens pengar och, framför allt, avser att tjäna gemensamma arbeten, Europeiska unionens syften.
Jag avslutar med en uppmaning och med en påminnelse som jag alltid upprepar: Europaparlamentet, presidiet, de politiska grupperna får inte sluta att fundera på och ta itu med frågan om en omorganisation av budgetkontrollutskottet. Detta utskott utvecklas mot att bli ett större organ inom Europaparlamentet och det kan inte fungera med dagens sammansättning.

Elles
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera föredraganden till hans utmärkta betänkande. Genom att föra samman alla trådar har han givit ett svar på kommissionens förslag, vilket jag också varmt välkomnar. Jag var i kammaren när kommissionären avgav sitt löfte för en så där två år sedan - om jag minns rätt - att han skulle framlägga detta förslag då det var en beståndsdel som glömts bort när verksamheterna för dessa organ utformades i första början.
Vår föredragande har helt rätt i att det finns ett behov av finansiella garantier för andra generationens organ, men jag är inte själv säker på att vi verkligen hade kommit så här långt i våra förehavanden med dessa organ om vi som parlament inte hade använt oss av våra befogenheter för att tillföra pengar i reserven så att vi faktiskt tvingade dessa organ att göra vad vi ville vad beträffar parlamentariskt ansvarighet.
Så om vi ser till huvudinnehållet så har den föredragande rätt med avseende på förslagen om ansvarsfrihet. Det är inte bara önskvärt - jag tycker som han att det borde vara en förutsättning. För det andra, med avseende på revisionen, så borde vi sett till att om möjligt undvika placera en revisor i varje organ. Låt oss därför hoppas att kommissionens förslag kommer att vara tillräckliga för att detta arbete görs effektivt.
Den sista punkten jag skulle vilja ta upp är frågan om vår särling, Alicantebyrån, som gör anspråk på att bli behandlad på ett annat sätt eftersom den inte är riktigt lik de andra organen. När en delar av ett organ regleras av europeisk rätt och när personalen är en del av de europeiska institutionerna så kan man inte påstå att detta utgör ett undantag. Man får finna sig i att bli behandlad på samma sätt som de andra.
Jag drar slutsatsen att föredraganden har visat oss vilken väg vi skall gå, men att vi som parlament måste fortsätta vara vaksamma på hur dessa organ kommer att fungera. Det är ett helt nytt verksamhetsområde. Så vi måste hålla ögonen öppna i framtiden.

Bangemann
Jag skulle vilja tacka Elles för att ha påmint mig om att jag redan för två år sedan var sysselsatt med detta förslag. Det händer sig att jag faktiskt är här i dag för att svara på era frågor beträffande Kellett-Bowmans betänkande.
Till en del påminner det mig naturligtvis också om min gamla verksamhet i budgetutskottet och i utskottet för budgetkontroll. Vi har inga som helst invändningar mot de förslag som görs om avlastning och om finansiell kontroll. Jag tror att det nog är en mycket viktig gemensam fråga. Den enda punkt vi inte är eniga om är ändringsförslagen som gäller insättandet av samtliga intäkter från de decentraliserade organen i budgetplanen, och därigenom också rätten till kontroll av avgifternas storlek. Alla här vet varför det är så. Kommissionen är av den åsikten att det, åtminstone om det handlar om egna, ursprungliga rättigheter för dessa agenturer och de naturligtvis också kontrolleras av motsvarande förvaltningsorgan - de arbetar ju inte utan all kontroll - skulle vara till men för dessa organs autonoma drift. Därför skulle vi med allt erkännande av en maximal offentlig kontroll och insyn när det gäller användningen av medlen, vilja tillerkänna de decentraliserade organen denna egna juridiska ställning. Vi ser inte heller någon anledning till att rubba på vare sig avgiftsbestämmelserna för tjänster gentemot företag, eller bestämmelserna om ändring av avgiftsreglerna. Vi är ense med parlamentet när det rör en förbättrad kontroll av de eventuella intäktsöverskott som de självfinansierade organen haft, så att man förhindrar att en del av dessa organ kanske betraktar sig som rena vinstdrivande företag, vilket de inte är. Om alltså sådana intäktsöverskott uppstår, måste man naturligtvis garantera en kontroll.
Jag får än en gång i min kollega Liikanens namn uttala hans beklagande över förfarandet hos det decentraliserade organet i Alicante, som här berördes än en gång. Vi beklagar det, och vi bekräftar än en gång att vi samtycker till att parlamentet skall underrättas om alla viktiga beslut av ekonomisk karaktär hos de decentraliserade organen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum klockan 12.00 i morgon.

Avslutande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session 1997-98 avslutad och förklarar i enlighet med fördragets bestämmelser att parlamentet kommer att sammanträda i morgon tisdagen den 10 mars 1998 klockan 9.00.
(Sammanträdet avslutades klockan 20.10.)

