
Talmannen.
   –Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 26 februari 2004. 
Talmannen.
   –Det är min sorgliga plikt i dag att på denna kammares vägnar uttrycka vårt fördömande och vår sorg över terrorattackerna som ägde rum i Bagdad och Karbala i tisdags, den 2 mars 2004, och som riktades mot det shiamuslimska samhället under firandet av högtiden Ashura. Minst 170 oskyldiga människor dödades och nästan 400 skadades i dessa attacker.
Från Europaparlamentets sida uttrycker vi vår medkänsla och vårt uppriktiga deltagande med offrens familjer och de irakiska myndigheterna. Vi fördömer dem som ligger bakom sådana urskillningslösa och brottsliga terrorattacker, som slog till vid ett traditionellt, fredligt och religiöst firande. Jag ber er, kolleger, att förena er med mig i en tyst minut.
Talmannen.
   –Kolleger! I dag noterar vi och firar internationella kvinnodagen. Internationella kvinnodagen har beaktats och firats i nästan 90 år. I Österrike, Danmark, Tyskland och Schweiz tog den tyska feministen Clara Zetkin, som ville ha en dag för att minnas de kvinnliga konfektionsarbetarnas strejk i USA 1857, initiativet i mars 1911 när mer än en miljon män och kvinnor samlades för att kräva rätt till arbete, rätt till att inneha ett offentligt ämbete och att rösta.
Mycket har ändrats sedan dess och mycket återstår att utföra. Kvinnor upplever fortfarande diskriminering, och vi känner alla till – även inom politiken och inom denna institution – glastaket som kan fungera på så många sätt i fråga om tillträdesmöjligheter, avancemang och möjligheter att fullgöra sina uppgifter. Vi känner också till den omfattning som vi i denna kammare har debatterat trakasserande av kvinnor genom våldtäkt, våld i hemmet och människohandel.
I dag erkänner och välkomnar vi i detta parlament det ledarskap som har utövats av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor: det har spelat en stor strategisk roll, och jag vill genom Anna Karamanou, dess ordförande, tacka alla ledamöter i detta utskott för det ledarskap de utövar.
Europaparlamentets deltagande återspeglas också i dagens föredragningslista: vi har tre betänkanden från utskottet för kvinnors rättigheter: betänkandet av vår kollega Lissy Gröner om Daphne II-programmet – för perioden 2004-2008 – att förebygga och bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor, betänkandet av Regina Bastos om möjligheterna att förena yrkesliv med familje- och privatliv, och betänkandet av Elena Valenciano Martínez-Orozco om situationen för kvinnor från minoritetsgrupper i EU. Dessutom har vi två muntliga frågor om sammansättningen av den framtida Europeiska kommissionen, och dessa finns på föredragningslistan för kommissionen och rådet.
Eftersom det i dag är Internationella kvinnodagen påminner jag kammaren om den resolution som antogs 2003, där parlamentet förband sig att anta och införa ett handlingsprogram för integreringen av ett jämställdhetsperspektiv med det övergripande målet att förespråka jämställdhet mellan kvinnor och män genom verkligt och effektivt infogande av könsperspektivet i program och aktiviteter, inklusive beslutsfattande strukturer och mänskliga och ekonomiska resurser, så att åtgärdernas olika verkan på män och kvinnor utvärderas fullständigt och tas med i beräkningen.
I linje med denna resolution kan jag i dag med glädje tillkännage att presidiet har tagit beslutet att upprätta en högnivågrupp om jämställdhet inom denna kammare. Gruppen består av parlamentets talman, två vice talmän ansvariga för personalfrågor, ordföranden för utskottsordförandekonferensen och ordföranden i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, assisterad av generalsekreteraren.
Upprättandet av denna grupp, som kommer att påbörja arbetet före slutet av denna valperiod, sänder en klar signal om politisk vilja och politiskt engagemang på högsta nivå i denna kammare för att lyckas i detta hänseende. Jag är också mycket glad över att i dag kunna välkomna som vår gäst förra ordföranden i utskottet för kvinnors rättigheter, Marlene Lenz. Jag har också mottagit sympati och stöd från tidigare ordförande för detta utskott.
Gröner (PSE ).
   – Herr talman! Det faktum att ni inrättat högnivågruppen är ett bra tecken på att ni genom jämställdhetsperspektivet visar vad kammaren vill. Snarare än att jämställdhetsperspektivet och jämställdhetsdimensionen av vår politik lämnas enbart åt kvinnorna måste männen här i kammaren vara beredda att låta sig bedömas utifrån i vilken utsträckning de är villiga att bidra till att fatta politiska beslut som gör jämställdhet och kvinnors demokratiska rättigheter till en realitet.
I utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor är vi mycket oroade över att andelen kvinnor i nästa parlament kan bli lägre, och därför måste vi verkligen anstränga oss för att understryka den politiska viljan uppifrån. Jag kan bara enträget be alla utskott att anta projekt inom de egna ansvarsområdena – i överensstämmelse med resolutionen i vårt betänkande för ett år sedan om integrering av könsperspektivet – och göra det tydligt att integrering av jämställdhetsperspektivet inte bara är en fråga för utskottet för kvinnors rättigheter.
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag har ett mycket enkelt förslag till de övriga grupperna och det är att följa exemplet från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och utse två vice ordförande, en man och en kvinna. Jag vet av erfarenhet att denna lösning inte bara ger fördelar ur politisk synvinkel, utan också när det gäller livskvalitet.
Napoletano (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka er för vad ni sade om den 8 mars och jag tror – precis som Lissy Gröner sade – att vi alla är engagerade i hur många kvinnor nästa parlament kan komma att innehålla och hur svårt det kan bli att bibehålla deras närvaro på en acceptabel nivå. Jag skulle därför vilja föreslå, herr talman, att parlamentets tjänsteenheter genomför en mycket enkel granskning av vad kvinnorna har åstadkommit i parlamentet under den här mandatperioden. Jag är säker på att även om kvinnorna fortfarande är i minoritet här i parlamentet har de bidragit i mycket större utsträckning till parlamentets arbete än vad man skulle tro med tanke på deras antal. Att övertyga kvinnor om att rösta för kvinnor genom att börja med det arbete som kvinnor utfört kan därför bli ett mycket övertygande argument. Jag ber er därför att uppmana era tjänsteenheter att studera närvaron, antalet betänkanden och vad som åstadkommits i parlamentet: det kommer att visa sig tydligt att kvinnor gör betydligt mer arbete än vad man skulle kunna tro, med tanke på hur få de är. Jag tror att detta argument är betydligt mer övertygande än många andra när det gäller att kräva fler kvinnor i nästa parlament. 
Talmannen.
   – Jag skall gärna be avdelningarna se över denna fråga och rapportera tillbaka till kammaren i sinom tid. 
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman! Jag tackar er för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågors räkning, som jag haft äran att vara ordförande för, för ert uttalande om internationella kvinnodagen och för att ni och andra ledamöter betonade att det måste finnas en rättvis fördelning mellan kvinnor och män i Europaparlamentet efter valet i juni. Jag har emellertid redan mottagit ett mycket allvarligt klagomål från kvinnoorganisationerna i Malta, som informerar oss om att ledarna för de politiska partierna redan sammanställer sina listor utan att ta med en enda kvinna. Jag undrar om Maltas befolkning består av bara män och inga kvinnor?
Jag skulle vilja be er att ingripa personligen i frågan, för att hedra Internationella kvinnodagen, och erinra de politiska ledarna i Malta om att de måste respektera jämställdhetsprincipen och gemenskapens regelverk, annars ser deras ställning i Europeiska unionen ut att bli mycket problematisk. 
Avilés Perea (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka er för att ni tagit med denna minidebatt på föredragningslistan för Internationella kvinnodagen. Det är tradition i alla länder att i dag ägna något slags handling eller uttalande åt erkännandet av kvinnors arbete, jämställdhet mellan kvinnor och män och det faktum att det fortfarande återstår mycket att göra för att denna jämställdhet skall bli verklighet.
Vi kommer att se det i den efterföljande debatten. Jag skulle därför bara vilja uppmana er att bibehålla parlamentets ståndpunkt, som ett exempel från en institution som gör framsteg på vägen mot att försvara kvinnors rättigheter. Vi kommer att se i de kommande debatterna om betänkandena att det fortfarande återstår mycket för att uppnå jämställdhet mellan kvinnor och män och för att arbete skall erkännas på ett likvärdigt sätt. Fru Napoletano! Vi kvinnor behöver inte alltid visa att vi arbetar bättre än männen, vi vill bara att männen skall erkänna vårt arbete på samma sätt som de manliga kollegernas arbete. 
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det verkar som om en del av det arbete som parlamentet utfört, och därmed också arbete som utförts av kvinnor, riskerar att gå förlorat eftersom den tid som återstår i kammaren helt enkelt inte är tillräcklig. Det tycker jag verkligen skulle vara tråkigt, och det skulle också vara en förlust ur föredragandenas synvinkel och för dem som lämnat in ändringsförslag, vilka alla utfört ett mycket noggrant arbete. Jag skulle vilja fråga om det är möjligt att hålla ett extra tvådagars sammanträde i slutet av april då något av de betänkanden som inte behandlats skulle kunna gå till omröstning och antas. Sammanträdet skulle till och med kunna hållas utan debatt, eller så skulle diskussionerna kunna begränsas till tvåminutersinläggen från kommissionen och betänkandets föredragande. Jag tycker att det skulle vara viktigare att behandla ett betänkande, även om det inte diskuteras, än att det skulle rinna ut i sanden. Det andra alternativet skulle vara att begränsa talartiden under sammanträdesperioden i april såsom just beskrivits, och utöka tiden för omröstning i motsvarande utsträckning. Jag hoppas att ni allvarligt vill överväga detta, herr talman, och att ni söker lösningar som överensstämmer med parlamentets ökade befogenheter som lagstiftande instans.
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! De kvinnor som talar här för kvinnors räkning befinner sig redan i en särskild ställning. Trots detta klagar vi alltför ofta på bristen på uppskattning. Vi har förmånen att få arbeta här, men vårt arbete uppskattas inte alltid. I dag på Internationella kvinnodagen skulle jag vilja fästa uppmärksamheten på de miljontals kvinnor som knappast uppmärksammas. I dag på Internationella kvinnodagen har Amnesty International bett att vi särskilt skall uppmärksamma våld mot kvinnor, sexuellt våld mot kvinnor och den förnedring många upplever dagligen. Jag tackar er för de ansträngningar ni är beredd att göra inom vår institution, och jag skulle vilja be er att vi som institution sänder ett budskap till rådet och kommissionen om att verkliga garantier skall ges för att förbättra situationen för dessa kvinnor och för att få ett slut på förnedring och utnyttjande. Som biståndsgivare har vi ett mycket stort ansvar i världen, men pengarna hamnar ständigt i konsulternas fickor snarare än hos kvinnorna som förtjänar det. 
Blak (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja ta tillfället i akt och uppriktigt gratulera kvinnorna på deras internationella handlingsdag. Jag skulle emellertid också vilja höja en varnande röst till kvinnorna här i parlamentet: sluta upp med att fokusera så mycket på om det skall vara fler män eller kvinnor i parlamentet och försök i stället att ta hänsyn till de miljontals kvinnor som är kraftigt underbetalda trots att de utför samma arbete eller ett arbete med samma värde. Det är något jag tycker borde vara en nyckelfråga för oss. År 1976 antog vi ett direktiv, men den lika lön vi då skulle få har vi fortfarande inte. Det är kanske ett ännu viktigare perspektiv än om det skall vara ytterligare en eller två kvinnor. Jag tycker också att det är en bra dag som valts för en internationell handlingsdag, det är nämligen min födelsedag.
Talmannen.
   – Tack för det bidraget Freddy, och gratulationer på födelsedagen! 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I dag på Internationella kvinnodagen vill jag inte bara rikta uppmärksamheten mot frågan om diskriminering av kvinnor utan även ta upp frågan om kvinnor som drabbas av krig. I dag måste vi minnas de kvinnor som drabbas av krig i Irak, Palestina och många andra länder. Jag hoppas vi använder den här dagen för att påminna människorna om att vi måste utrota kriget och bidra till att få ett slut på dessa konflikter, exempelvis den olagliga ockupationen av Irak, förnedringen av det palestinska folket och kvinnor som dagligen lider på grund av detta orättvisa krig. Jag vill också erinra om att det sociala världsforumet uppmanat oss att den 20 mars delta i demonstrationen mot kriget, för att bevara freden, på den första årsdagen av Förenta staternas, Förenade kungarikets och deras allierades krig mot Irak, och kräva att ockupationen av Irak upphör och att fred skapas. 
Bergaz Conesa (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I dag på Internationella kvinnodagen vill även jag rikta en uppmaning till kammaren. Jag skall inte tala om diskriminering – det har andra ledamöter redan gjort – utan jag skall i stället säga att jag tror att våld mot kvinnor är ett problem i hela världen, särskilt i mitt land, och att både institutionerna och samhället måste acceptera att problemet måste lösas. 
Jag skulle vilja be kammaren att hålla en tyst minut, både för de 13 kvinnor som redan har dött i Spanien i år och för dem som mördats på andra platser i världen. 
Eriksson (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är bra att det kommer en ny högnivågrupp som verkligen skall ta itu med i EU:s institutioner. Det är tyvärr inte första gången vi får sådana löften och tar på oss det ansvaret. Det har alla medlemsländerna, deras regeringar och deras politiker gjort ända sedan Pekingkonferensen 1995. Tyvärr visar det att vi i bästa fall har lärt oss ett nytt uttryck, men oftast fortsätter allting vid det gamla.
Jag skall göra en lite ful sak här: Vi skall diskutera privatisering av vatten. Jag skulle vilja veta hur mycket hänsyn som har tagits till kvinnors behov och kvinnors rätt i diskussionen om förslaget om att privatisera vatten i Europeiska unionen. Detta blir naturligtvis också en signal utanför EU:s gränser. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman! För exakt 38 år sedan just här i kammaren, som då kallades församling, lämnade jag mitt första betänkande om kvinnor – och om män naturligtvis. Det var betänkande nr 69 och det handlade om skydd av moderskapet. På den tiden var jag parlamentets yngsta ledamot och det fanns bara två kvinnliga ledamöter, inklusive mig själv. I dag är jag tyvärr den äldsta kvinnan i kammaren, och ändå kan jag inte göra en rättvis bedömning av de framsteg vi gjort sedan dess, och av framstegen inom politiken för jämställdhet och lika möjligheter för kvinnor och män, särskilt sedan 1975. 
I stället för att jämra oss oupphörligt, som om vi befann oss vid klagomuren, borde vi huvudstupa kasta oss in i debatten. Under de senaste femton år jag tillbringat här skulle kommissionen ha gjort större nytta genom att lägga fram de lagstiftningsförslag vi upprepade gånger har krävt. När det gäller direktivet från 1986 om lika behandling av egenföretagare exempelvis, inklusive dem som arbetar inom jordbruket, vill jag göra er uppmärksamma på våra krav på ett direktiv om makars ställning, som är så viktigt för de miljontals osynliga arbetare, huvudsakligen kvinnor, som arbetar som egenföretagare inom jordbruket. Inget har gjorts. Jag vill också fästa er uppmärksamhet på det initiativbetänkande där jag krävde ett ramdirektiv om rätten att dela pensionsrättigheter vid skilsmässa, vilket är en stor fråga för alla kvinnor.
Tyvärr har ingenting hänt, och det beklagar jag, för det är slöseri med tid att hålla mogna debatter och göra vältaliga uttalanden den 8 mars, om vi inte lämnar lagstiftningsförslag som verkligen innebär framsteg när det gäller politiken och likabehandlingen av kvinnor och män. 
Schmidt, Olle (ELDR ).
   – Herr talman! Förutom er tror jag att jag är den enda från liberalerna här, och det är därför jag vill komma emellan. 

Som en av de få männen i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor tycker jag att det är på sin plats att tacka er, herr talman, för detta initiativ. I motsats till min kollega Marianne Eriksson har jag största förtroende för att det arbete ni nu sätter igång också leder till ett resultat. Det är inte nödvändigtvis så att alla är pratmakare i detta parlament.
Utvidgningen är bra, nödvändig och historiskt oerhört viktig. Men vi får naturligtvis inte undvika att se det problem som Lissy Gröner tar upp. Det blir faktiskt fler grå kostymer i denna församling. Det är ett bekymmer; det måste vi kunna erkänna. Till Freddy Blak skulle jag vilja säga: Ni är ju socialist och borde rimligen kunna se strukturer. Det är det ni lär varandra inom socialismen. Jag är liberal, men till och med jag kan se strukturer, och det finns strukturer i denna församling. Det är klart att det har betydelse om det kommer fler kvinnor in i denna församling och fattar beslut. Det tror jag också Freddy Blak kan inse. 
Talmannen.
   – Protokollet från sammanträdet torsdagen den 26 februari 2004 har delats ut. Finns det några synpunkter? 
Mulder (ELDR ).
   – Herr talman! En detaljerad granskning av protokollet visar tyvärr att jag glömt att skriva under vid den senaste parlamentssessionen i Bryssel. Jag var verkligen där och röstade, så ni kanske kan vara så vänlig och lägga till mitt namn i närvarolistan. 
Talmannen.
   –Protokollet kommer att ändras i enlighet därmed.
(1) 

Talmannen.
   – Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista, som utarbetats av talmanskonferensen vid dess sammanträde torsdagen den 4 mars 2004 i enlighet med artiklarna 110 och 110a i arbetsordningen, har delats ut. Följande ändringar har föreslagits:
Vad beträffar betänkandena av Raimon Obiols i Germà och José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra om politisk dialog och samarbete med Centralamerika (A5-0120/2004) respektive Andinska gemenskapen (A5-0119/2004), har jag mottagit en begäran från PPE-DE-gruppen om att senarelägga dessa betänkanden till en senare sammanträdesperiod. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ),
   – Herr talman! Jag skulle vilja säga att det vore önskvärt om dessa debatter om politisk dialog och samarbete med länderna i Centralamerika och Andinska pakten ägde rum i närvaro av den ansvarige kommissionären Chris Patten, som har uttryckt sitt intresse för att närvara. 
Herr talman! För min grupps räkning, och jag hoppas med tillåtelse från Raimon Obiols i Germà, skulle jag därför vilja be att dessa debatter skjuts upp till ett senare sammanträde i parlamentet, när Chris Patten har möjlighet att närvara. 

– Jag vill påminna kammaren om att 80 betänkanden beräknas finnas med på föredragningslistan för sammanträdesperioden mars II och 85 betänkanden för sammanträdesperioden april.
Vad beträffar betänkandet av Hans Kronberger (A5-0047/2004) om luftkvalitet, har jag mottagit en begäran från PSE-gruppen om att senarelägga omröstningen till en senare sammanträdesperiod. 
Kronberger (NI ),
   . – Herr talman! Om möjligt skulle vi vilja behandla detta betänkande innan parlamentets mandat går ut genom att nå en överenskommelse vid första behandlingen, vilket innebär att vi måste hålla debatten den här veckan men skjuta upp omröstningen till april för att kunna förhandla om en överenskommelse med rådet. När det gäller omröstningen kommer det att som mest bli en mycket liten majoritet. Det kan hända att beslutet, vare sig det är för eller emot, kommer att fattas med ett mycket litet antal röster, och sedan kommer i vilket fall som helst minst 50 procent av parlamentsledamöterna – för att vara ganska exakt – bli mindre nöjda. Jag skulle vilja be om att vi diskuterar betänkandet i morgon men skjuter upp omröstningen till april, då vi har hunnit diskutera frågan med rådet. Förberedelser har i huvudsak gjorts för detta, så vi kan fortfarande fatta beslut vid första behandlingen. 
Florenz (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tror inte att det behövdes något ytterligare övervägande. Det behövdes i utskottet när vi begärde ett expertutlåtande, eller snarare en lönsamhetsanalys, av betänkandet, något som ni, Hans Kronberger, var emot. När den nu har åstadkommits och mycket tydligt visar i vilken riktning politiken måste gå, kan jag inte se något skäl till att skjuta upp omröstningen i stället för att ha den i dag eller den här veckan, helt enkelt därför att vi har alldeles för många betänkanden att behandla under övriga sammanträden i Strasbourg.
Om Hans Kronberger instämmer med oss kommer han att befinna sig på rätt sida. Jag ber emellertid att omröstningen skall äga rum. 
Roth-Behrendt (PSE ).
   – Tack, herr talman. Vi vill inte diskutera innehållet i betänkandet; det har vi redan gjort i utskottet. Även om vi verkligen fick det expertutlåtande Karl-Heinz Florenz hänvisade till, stödde det inte hans argument utan snarare min grupps, och även Hans Kronbergers, synsätt. Det verkar rimligt att skjuta upp omröstningen. Vi befinner oss i slutet av mandatperioden och vill om möjligt nå en överenskommelse vid första behandlingen, så att vi inte måste börja från början igen när kammaren åter samlas och ännu en gång gå igenom första behandlingen och diskutera den gemensamma ståndpunkten. Att genomföra själva omröstningen vid nästa sammanträde kommer inte att ta lång tid, och jag ber er därför, herr talman, att låta betänkandet gå till omröstning. Det är vad min grupp kommer att be om och därmed stödja Hans Kronberger i att enbart debatten bör genomföras denna vecka. 

– Jag har mottagit en begäran från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen om uttalanden från rådet och kommissionen om de lärdomar som kan dras och utsikterna för Europeiska unionen ett år efter kriget i Irak. 
Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är uppenbart för alla att vi måste diskutera inte bara händelserna i Irak utan även de lärdomar som EU kan dra av dessa. Ett år efter kriget tycker jag att det är dags för oss att ta reda på varför dessa skillnader uppstod och varför EU nu behöver en gemensam ståndpunkt. Jag tycker att det skulle vara fel att skjuta upp en sådan debatt till ett senare datum. Ni, herr talman, har just erinrat oss om det stora antal betänkanden som planerats för de kommande sammanträdesperioderna. Vår grupp har därför begärt att en debatt om Irak skall hållas under denna sammanträdesperiod. 

– Vad beträffar kommissionens uttalande om den påverkan aktiva sonarsystem med låg frekvens har på havsmiljön, har jag mottagit en begäran från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen om resolutionsförslag som kan läggas fram för att avsluta debatten. 
Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Frågan om sonarsystem med låg frekvens och havsmiljön har tidigare debatterats av parlamentet. Den har diskuterats i utskottet för framställningar. Alla möjliga löften har givits, och vi skall diskutera detta igen denna vecka, men hittills har vi inte sett att det hänt så värst mycket. Därför menar vår grupp att det är viktigt för parlamentet att ta detta tillfälle i akt och anta en resolution i denna fråga så att rådet och kommissionen inte kan glömma vad parlamentet tidigare har begärt. Vi begär därför att debatten avslutas med en resolution. 

Turmes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja göra kammaren uppmärksam på kommissionens vägran att inom ramen för de interinstitutionella avtalen följa upp en begäran om information rörande en möjlig tilldelning av 230 miljoner euro från Euratom till Cernavoda kärnkraftverk. Som föredragande om avregleringen av elmarknaden känner jag mig politiskt ansvarig för att konkurrensen på marknaden är rättvis.
Jag bad kommissionen att enligt kraven i Espoo-konventionen ge oss miljökonsekvensutredningen tillsammans med rapporten om offentligt deltagande. Kommissionen har inte lämnat de aktuella handlingarna till utskottet inom den fastställda tidsramen. Detta är en bekräftelse, om ytterligare bekräftelse krävdes, på kommissionens påfallande brist på öppenhet när det handlar om kärnkraftsfrågor. Jag skulle därför vilja be om ert stöd, herr talman, när det gäller att tvinga kommissionen att respektera rätten till information, i enlighet med bestämmelserna i de interinstitutionella avtalen. 
Talmannen.
   – Jag kommer att ta upp denna fråga och kontakta kommissionen och ger er besked i sinom tid. 
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill fästa kammarens uppmärksamhet på en händelse som väcker starka känslor bland italienarna. Det finns en terrorist vid namn Cesare Battisti som dömts i Italien för fyra mord, genom en dom har avgjorts i domstol. Den 7 april måste det franska rättsväsendet fatta beslut om huruvida denna terrorist skall utlämnas till Italien. Jag har stor respekt för rättsväsendet, men jag tror det skulle vara ett allvarligt misstag att inte lämna ut honom. Det skulle vara ett angrepp mot EU och visa att EU inte är någon realitet. Det finns bevis för att terrorismen har kopplingar i Frankrike, Italien och Spanien. Unga terrorister i Italien har slagit till mer än en gång de senaste åren, och utbildas av italienska terrorister som sitter i fängelse. Att inte lämna ut honom skulle vara att ge en negativ signal till dessa människor. Jag hoppas att alla här i parlamentet stödjer denna vädjan, även vänstern, med tanke på att en viktig företrädare för den italienska vänstern har talat i mycket starka ordalag om att kräva att den här terroristen skall utlämnas. 
Whitehead (PSE ).
   – Herr talman! För två veckor sedan bad Charles Tannock er att fastställa status för STOA-rapporten om oätliga produkter i livsmedelsförpackningar efter det att STOA-panelen röstat för att inte publicera den. Får jag påminna er om att det fastslås i STOA-stadgarna att det inte skall genomföras omröstningar om forskningsprojekt av det utskott som har förordnats av detta parlament. ”Resultaten ... får inte antas, inte bli föremål för omröstning eller betraktas som betänkanden från STOA eller parlamentet.” 
Vad skall vi säga till våra väljare som vill ha forskning utförd före återförsäkringar, vart det än leder? Vilka åtgärder kommer ni att vidta för att säkerställa att denna rapport, oavsett om det är oroande eller trivialt, blir allas vår egendom och inte utplånas av någon stark påtryckningsgrupp? 
Talmannen.
   – Herr Whitehead! Som ni vet var det bland annat utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor som begärde rapporten. Rapporten sändes till detta utskott. Vad beträffar dess vidare publicering noterar jag er åsikt. Detta var inte ett beslut av parlamentets presidium. Jag noterar er oro över förfarandena. Jag kommer att inhämta yttranden i frågan om det har skett något brott mot förfarandena och återkommer till er i den här frågan – och enbart i den här frågan. Jag kommer att kontrollera om vederbörliga förfaranden har följts. Om så är fallet kommer jag inte att ingripa. 
Wallis (ELDR ).
   – Herr talman! Ni är kanske medveten om den allvarliga beskyllningen på framsidan av dagens att den brittiska regeringen försökte tysta ned sin egen vetenskapliga rådgivare när han varnade för att den globala uppvärmningen var ett allvarligare hot än internationell terrorism. Detta är ett resultat av misslyckandet för Förenta staternas regering tidigare i år med att fortsätta utformningen av politiken till följd av Arktiska rådets konsekvensbeskrivning av arktiskt klimat. Detta är en stor vetenskaplig rapport, och Förenta staternas gensvar är helt oförsvarbart.
I fredags var jag, för parlamentets räkning, närvarande vid ett möte med arktiska parlamentariker. Vi lyssnade chockade till de olika vetenskapliga presentationerna och Förenta staternas reaktioner. Kan vi försöka att se till att både kommissionen och rådet tar sina olika engagemang på allvar på alla nivåer med Arktiska rådet och stöder öppna dialoger och åtgärder i denna viktiga globala fråga? Detta får inte tystas ned, skylas över eller fördröjas för att göra Förenta staterna eller någon annan till viljes. För att tjäna egenintresset kan vi kanske notera att de senaste vetenskapliga bevisen förutsäger att Europa kommer att bli kallare. 
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill fästa er och kammarens uppmärksamhet på ett allvarligt problem som har uppstått i Moçambique och som handlar om påstådd handel med mänskliga organ. Tyvärr lyckades vi inte uppnå enighet i talmanskonferensen om att hålla en brådskande debatt i frågan under den här sammanträdesperioden och jag ber er därför att, under förutsättning att inga andra brådskande debatter planeras, se till att frågan kan tas upp vid nästa sammanträdesperiod genom ett meddelande från kommissionen och rådet, som jag sänt frågor till sedan i januari.
Detta är en oerhört allvarlig fråga. De senaste månaderna har vi fått rapporter om att mellan femtio och hundra barn har försvunnit, men företeelsens hela omfattning är inte känd. Sedan frågan blev allmänt känd i januari har den portugisiska allmänhetens intresse ökat, liksom intresset i Spanien, eftersom ett antal spanska missionärer har hotats. I Brasilien mördades nyligen en luthersk missionär som uttalat sig emot denna handel i Moçambique. Tidningen och BBC har båda tagit upp frågan och kammaren kan inte fortsätta att blunda för den.
Detta är desto mer sant, eftersom rådet tyvärr släpar fötterna efter sig när det gäller det grekiska ordförandeskapets förslag om ett rambeslut om handel med organ, vilket vi granskade här i kammaren i oktober förra året, och viss information måste därför finnas när det gäller detta problem i allmänhet och när det gäller tragedin i Moçambique i synnerhet. 
Talmannen.
   – Jag noterar detta och ber gruppordförandena att göra samma sak inför nästa talmanskonferens. 
Imbeni (PSE ).
   – Herr talman! Jag talar för Maurizio Puddu, som är ordförande för den italienska föreningen för terroristoffer och som har undertecknat ett brev som i går sändes till ett antal tidningar med ”EU-medborgare”. Brevet var ställt till Barbara Spinelli. ”De franska rättsliga myndigheternas frisläppande av Cesare Battisti bringar oss ur fattningen och jag kan försäkra er att detsamma gäller majoriteten av de italienska medborgarna, oavsett politisk inställning. Enligt vår åsikt kan mord och våld aldrig försvaras. Enligt vår åsikt gör inte det faktum att terrorister lemlästat och mördat av ideologiska skäl, vilket de påstår, saker och ting bättre, möjligen värre. De och deras vänner kommer alltid att finna tusen och ett ord för att undvika och förfalska det förflutna och fortsätta att förolämpa de dödas minne. Vi uppmanar fransmännen – som har en stor historisk tradition som vi beundrar – att följa vår lag, vilken i detta fall har den naturliga rätten att respektera mänskligt liv på sin sida, något som inte kan förväxlas med någon stats anledning.” Detta uttalande gjorde jag också för Napoletanos räkning. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I min valkrets i Dundrennan i sydvästra Skottland finns det en skjutbana där patroner med hylsor av utarmat uran används vid övningar. Jag får många klagomål om detta, och många är oroliga. Ett klagomål som jag fick nyligen drog min uppmärksamhet till det faktum att under åren som har gått har nästan 29 ton utarmat uran deponerats i havet utanför sydvästra Skottland, vilket också påverkar Irländska sjön.
Jag har ombetts framföra detta till Margot Wallström, och skall också skriva till henne om detta ärende. Det gläder mig att hon är närvarande i dag och att det irländska ordförandeskapet också är närvarande. Det är en fråga av stor vikt att betydande kvantiteter av denna farliga substans skjuts ned i havet och med tidvattnet förs till Irländska sjön, vilket påverkar åtminstone två medlemsstater i EU, och vilket troligen är ett brott mot 1972 års konvention om förhindrande av havsföroreningar till följd av dumpning och avfall, som utvidgats av senare protokoll. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det dramatiska störtandet av president Aristide på Haiti och de odemokratiska och undertryckande åtgärder som vidtagits av president Chávez i Venezuela för att hindra folkets vilja att genomföra en folkomröstning om avsättande representerar en oroande trend i Latinamerika, då Aristide blir den sjätte demokratiskt valda ledaren i detta område att drivas bort från makten sedan 1999. Vi kan inte vara nöjda med Latinamerika och ta den stora bedriften att sprida demokrati där för given. EU måste ha ett nära samarbete med USA för att stabilisera denna process.
Aristide tog sin tillflykt till Afrika, ytterligare en kontinent som tragiskt har härjats av inbördeskrig, diktaturer och sönderfallna stater. Denna kammare välkomnar tillkännagivandet att Afrikanska unionen, som inspirerats av EU och fortfarande befinner sig i sin linda sedan den grundades 2002, inom kort kommer att ha sitt första panafrikanska parlamentsmöte i Addis Abeba och planerar, något ambitiöst, att starta ett säkerhetsråd med en permanent armé för att förhindra framtida konflikter på denna kontinent. Vill ni, herr talman, framföra hälsningar och lyckönskningar från detta parlament? 
Talmannen.
   – Jag har gjort en positiv notering om denna begäran. 
Vallvé (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill informera kammaren om att det i spanska medier förra veckan figurerade en handling från Europeiska kommissionens miljödirektorat om den spanska regeringens nationella vattenplan och dess finansiering från Europeiska unionen.
I handlingen slås särskilt fast att den begäran som lämnats in av regeringen överdriver efterfrågan på vatten och underskattar kostnaden för arbetet, att alternativen till avledningen inte analyserats korrekt och att Ebrodeltat inte skyddats tillräckligt.
De möjliga alternativen måste undersökas, herr talman. Vatten är nödvändigt men också en knapp resurs. Europeiska unionen skall bara finansiera projekt som ger nödvändiga garantier och som inte skadar några av dess invånare. 
Dupuis (NI ).
   – Herr talman! Jag är ledsen över att besvära er och parlamentets ledamöter igen med en fråga som ni känner till alltför väl – nämligen Tjetjenien. Det verkar som om det inte finns några gränser för den förfärliga ryska politiken i Tjetjenien. Sjutton medlemmar av Umar Khanbievs familj, den tjetjenska hälsoministern – som togs emot av vår talman Nicole Fontaine och av ett antal gruppordförande och ledamöter i kammaren – har arresterats efter ett tal han hållit här i kammaren och i ett antal andra forum till förmån för en politisk lösning. Jag anser att Putin, som är president i en så kallad demokrati, har reagerat på ett fullständigt skamligt sätt.
Herr talman! Jag hoppas att ni kan träffa Umar Khanbiev i morgon när han kommer till parlamentet. Jag hoppas också att ett stort antal ledamöter här i kammaren som redan har träffat honom kommer att uttrycka sin solidaritet med honom personligen, i morgon och på onsdag. Jag anser att parlamentet måste fortsätta med de modiga och lovvärda ståndpunkter det redan har antagit om Tjetjenien. Vi kan inte låta Ryssland behandla Tjetjenien som det gör. Det är fullständigt oacceptabelt. 
Gorostiaga Atxalandabaso (NI ).
   – Herr talman! Nästa vecka kommer Theo van Boven, särskild rapportör för Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna i tortyrfrågan, och känd för sitt oberoende och sin integritet, att framföra sin rapport för Förenta nationerna i Genève, för att fullborda det uppdrag som tilldelats honom.
I rapportens slutsatser konstateras att behovet av åtgärder mot tortyr i Spanien inte är mindre angelägna i dag än de har varit tidigare. Ett exempel på detta gavs förra veckan när tre åtalade unga basker anklagade för att ha transporterat sprängämnen klagade på fortlöpande tortyr och dålig behandling under de fem dagar de hölls isolerade i Guardia Civils högkvarter.
Theo van Boven sade vid förra veckans presskonferens att kvarhållande i isolering inte bara skapar förhållanden för att tortyr skall äga rum, utan att själva åtgärden kan utgöra en grym och obarmhärtig behandling. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även om det verkar som om vissa människors skam och förmåga att provocera inte känner några gränser, blir jag allt mer häpen över att den enda ledamot av parlamentet som inte lyckats fördöma en enda av de attacker som genomförts av hans vänner, de fega mördarna i terroristgruppen ETA, hänvisar till ett uppenbart försvar av mänskliga rättigheter. Det är dessutom allvarligt och förkastligt, herr talman, att kränka rätten till liv, och det gäller i ännu högre utsträckning när det handlar om att utnyttja den frihet som är förbunden med att vara ledamot i kammaren, för att rättfärdiga det orättfärdiga eller försvara det oförsvarliga genom ord eller skuldmedveten tystnad.
Herr talman! Vår enda tröst är att vi av rättsliga skäl under nästa mandatperiod inte behöver lyssna till denna typ av kommentar som så till den grad saknar solidaritet, vilket strider mot parlamentets ståndpunkt och underskattar offrens rättigheter. 
Lage (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Efter José Ribeiro e Castros inlägg vill även jag varna parlamentet för den grymma och brutala handel med mänskliga organ som äger rum i norra Moçambique, nära staden Nampula. Denna grymma och brutala handel är oacceptabel, den måste fördömas och den måste göra människor upprörda så att de agerar.
Herr talman! Europaparlamentet måste göra något. Vi måste protestera och vidta åtgärder för att se till att denna handel upphör och att denna brutalitet får ett slut. Jag skulle vilja be er att skriva till presidenten i Moçambique och till talmannen i landets nationalförsamling för att uttrycka den oro Europaparlamentets ledamöter känner inför en mycket skrämmande situation. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi kommer den här veckan att träffa personer som överlevt kriget i Kongo som redan krävt 3 500 000 offer. Medan världssamfundet fortfarande är fullständigt likgiltigt har landet i flera år uthärdat en konflikt som fortfarande pågår. Jag gläds åt att freden uppenbarligen är på väg och jag hoppas att de inblandade kommer att känna på samma sätt, eftersom konflikten i Kivu för närvarande, i allt väsentligt, fortfarande pågår. I synnerhet för kvinnorna är situationen fortfarande dyster. Jag har hört fruktansvärda redogörelser om barn så unga som 10 år och mor- och farmödrar i 70-årsåldern, och om kvinnor i åldrarna däremellan, både mödrar och andra, som fallit offer för systematiska våldtäkter, vilket använts som något slags vapen i kriget. Jag anser att vi borde göra mer för att förhindra att detta slag av våld bagatelliseras, och fördöma det och hjälpa offren. När allt kommer omkring kommer rättvisan aldrig att segra om källan till liv dödas. 
Talmannen.
   – Jag ber de som inte fick komma till tals inom ramen för denna punkt om ursäkt, men vi måste nu inleda den första debatten. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande:
- Muntlig fråga (O-0011/2004/rev 1 – B5-0065/2004) av Anna Karamanou till kommissionen för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om jämställdhet mellan könen,
- Andrabehandlingsrekommendation (A5-0083/2004) av Lissy Gröner för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om antagandet av ett gemenskapens handlingsprogram (2004-2008) för att förebygga och bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor och för att skydda våldsoffer och riskgrupper (Daphne II-programmet),
- Betänkande (A5-0092/2004) av Regina Bastos för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om möjligheterna att förena yrkesliv med familje- och privatliv,
och
- Betänkande (A5-0102/2004) av Elena Valenciano Martínez-Orozco för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om situationen för kvinnor från minoritetsgrupper i Europeiska unionen. 
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman! Jag är särskilt hedrad över att på Internationella kvinnodagen få tala i kammaren inom ramen för förfarandet för muntliga frågor.
Herr talman! I dag är det Internationella kvinnodagen och den sammanfaller med 20-årsjubileet för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor och det utskottet uträttat i vårt parlament, vilket är en mycket bra anledning att bedöma och utvärdera vår jämställdhetspolitik. Stora framsteg har utan tvekan skett under de senaste tjugo åren inom alla områden, tack vare de politiska initiativ som tagits inom parlamentet och på nationell nivå, liksom initiativ från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor i Europaparlamentet, och jag skulle vilja ta tillfället i akt att tacka talman Cox för hans stöd.
Kvinnors deltagande i Europaparlamentet ökade från 6 procent av ledamöterna till 16 procent 1979, när de första valen hölls, och till 31 procent 1999. Vi siktar på och hoppas att denna siffra skall öka ytterligare i det kommande valet i det utvidgade EU med 25 medlemmar. Jämställdhet och ett fullständigt genomförande av kvinnors produktionspotential erkänns nu av alla som en nödvändig förutsättning för att fullgöra Lissabonstrategin och stärka vår delaktiga demokrati. Under de senaste tjugo åren har de största framstegen som gjorts utan tvekan gällt kvinnors deltagande och prestationer på alla utbildningsnivåer, och i dag utgör kvinnorna 55 procent av dem som tar examen i Europeiska unionen. Trots de obestridda framstegen finns fortfarande betydande skillnader och avvikelser mellan könen inom alla områden, vilket slagits fast i kommissionens första årsrapport som kommer att diskuteras vid vårens möte i Europeiska rådet om några dagar.
Våld mot kvinnor, människohandel, arbetslöshet, oförmåga att kombinera yrkes- och privatliv, otillräcklig barnomsorg och äldrevård, skillnader i lön och befordran är brännande frågor som snarast måste lösas, eftersom de direkt berör både överträdelse av rättigheter och ekonomins hållbarhet och konkurrenskraft. Tyvärr är det med oro och sorg vi noterar att ett stort antal medlemsstater, trots att de införlivat gemenskapsdirektiven i sin nationella lagstiftning, inte verkar villiga att främja omfattande åtgärder som skulle leda till att orättvisorna försvinner. Det är en besvikelse att ett stort antal medlemsstater knappast ens följer rådets rekommendationer. När man ser tillbaka på de fem senaste åren var översynen av direktivet om likabehandling på arbetsplatsen och främjandet av integreringen av jämställdhetsperspektivet en viktig milstolpe när det gäller att främja jämställdheten.
Eftersom vi inte bara kan tala om jämställdhet på arbetsplatsen välkomnar vi även Anna Diamantopoulous initiativ till ett nytt direktiv, som bygger på artikel 13 i fördraget och som innebär att all diskriminering kommer att förbjudas när det gäller att få tillgång till varor och tjänster. Vi kan genom våra gemensamma ansträngningar och inom ramen för den framtida europeiska konstitutionen sakta men säkert överbrygga klyftan i unionen och fungera som ett lysande exempel för resten av världen, i områden där kvinnor fortfarande kämpar för sina grundläggande mänskliga rättigheter.
När vi nu närmar oss tioårsdagen av FN:s världskonferens om kvinnor i Peking 1995, då 180 regeringar kom överens om en gemensam åtgärdsplattform för att främja kvinnors rättigheter, ser vi att dessa åtaganden ännu inte uppfyllts. Kvinnorna utgör fortfarande 70 procent av världens fattiga, flickor i Afrika söder om Sahara löper sex gånger större risk än pojkar att drabbas av hiv, fyra miljoner kvinnor och barn är offer för våld och sexuellt utnyttjande, och samtidigt innehar kvinnorna endast 15,2 procent av parlamentsplatserna. Det är anledningen till att vi, även inom ramen för nya utmaningar som uppstår genom den teknologiska utvecklingen och ekonomins globalisering, måste förnya och skynda på åtgärder när det gäller kvinnors rättigheter för att åstadkomma en demokratisk och delaktig global mellanstatlighet som kommer att leda till en rättvis fördelning av världens resurser, jämställdhet mellan könen och en hållbar utveckling för alla. Vi kan diskutera detta vid en ny konferens som vi kan kalla ”Peking + 10” och för vilken vi förväntar oss ett relevant initiativ från kommissionen.
Fru kommissionär! Jag skulle vilja be er att besvara de aktuella frågor jag skall ställa till er. För det första: vilka är de specifika resultaten av det arbete som utförts av gruppen av kommissionärer för att främja jämställdhet? För det andra: instämmer kommissionen i att en kommissionär bör utses vars huvudfråga skall vara jämställdhet mellan könen? Även om rådets företrädare inte är här har vi bett rådet att kräva att medlemsstaterna skall överlämna en förteckning med tre förslag på kommissionärer som företräder båda könen, för att uppnå en rättvis sammansättning av den nya kommissionen ur könsperspektiv. Detta förslag har redan lämnats av konventet. 

Gröner (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det bådar gott att vi håller den här debatten på Internationella kvinnodagen och på så sätt engagerar oss i sådana frågor som att uppmärksamma bekämpandet av våld i de länder vi kommer ifrån. Anna Karamanou hänvisade till allt vi uppnått sedan Finland för ett sekel sedan blev det första landet i Europa att ge kvinnor rösträtt. Resultaten har varit många och är det enda som räknas, men inget av dem uppstod automatiskt – kvinnor har alltid varit tvungna att kämpa hårt för dem.
Som föredragande för Daphne-programmet skulle jag vilja beskriva den situation vi i dag står inför som toppen på ett isberg. Jag tänker på rättegången mot Marc Dutroux, ett fall där vi kan förvänta oss att ett verkligt träsk av våld mot kvinnor och barn avslöjas. Man kanske kan säga att vi kan se att det initiativ som ledde till Daphne-programmet för tio år sedan, vid en tidpunkt när Dutroux brott uppdagades, nu utgör en direkt koppling till programmets andra steg, som syftar till att förebygga och bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor. Det andra steget, som pågår mellan 2004 och 2008, åtföljs av en betydande ökning av resurserna, och jag måste påminna er om att vi nu har 10 miljoner euro per år, jämfört med 5 miljoner per år under den första perioden. Även om detta fortfarande inte är mer än en droppe i havet är det mycket brådskande att dubbla årsbudgeten på detta sätt eftersom Daphne I bara lyckades finansiera 13 procent av de bra projekten.
Mycket av kunskapen från det första stadiet av Daphne har tagits med i det nya programmet. Vi förde en lång kamp med kommissionen och rådet för att en hjälpcentral skulle inrättas för icke-statliga organisationer som vill ha hjälp från programmet för första gången, särskilt i de nya medlemsstaterna där strukturerna i icke-statliga organisationer för kvinnor fortfarande är mycket svaga. Det som nu är ändringsförslag 5 är en skrivning som rådet kan instämma i, och jag hoppas att vi snart uppnår en överenskommelse om detta.
Förslaget till betänkande innehåller också ett förslag om att utnämna 2006 till det europeiska året mot våld, att inrätta en bred offentlig debatt som syftar till att utveckla ytterligare initiativ för att stoppa det dödliga våldsvirusets framsteg. Jag kan bara nämna ett fåtal av dem: vi har sett en dramatisk ökning av handeln med kvinnor och enligt Internationella organisationen för migration har 500 000 kvinnor smugglats in i Europeiska unionen för att utnyttjas sexuellt och tvingas till prostitution. Siffran har nu stigit till 800 000 och de välorganiserade brottsliga slavhandelskretsarna – för det är vad jag kallar dem – drar sig inte heller för att även handla med barn.
I ett av våra ändringsförslag avstyrde vi ett förslag från rådet om att Daphne II-programmet skulle koncentreras mer på förbrytarna. Vi förstod inte varför redan magra resurser skulle tas från offren, och varför förbrytarna skulle ses som en målgrupp. Dessutom är det så att de förebyggande åtgärderna inom Daphne I redan underlättar arbetet med förbrytare och offer och sammanför dem. Informella dialoger mellan rådet, kommissionen och mitt utskott gjorde att vi kunde komma överens om förslag som vi lade fram för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor i form av ändringsförslag. Om vi skulle uppnå en bred majoritet för att stödja dessa ändringsförslag i morgon skulle det vara en tydlig signal till kvinnorna – och inte bara till kvinnorna utan även till EU-organisationer – om att vi manar till strid mot våldet, och att vi inte kommer att passivt se på medan brottsliga gäng tjänar miljarder.
Jag vill tacka kommissionen, och särskilt kommissionär Vitorino, och det irländska och italienska ordförandeskapet i rådet för deras samarbete. Jag hoppas att vi kan förvänta oss ett brett stöd för dessa fem ändringsförslag i morgon, och att den gemensamma ståndpunkten, efter ändringarna, då kan träda i kraft utan dröjsmål, eftersom programmet för den nödvändiga uppgiften med att bekämpa våldet verkligen behövs.
Bastos (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Att förena yrkes- och familjeliv är en avgörande aspekt när det gäller att göra jämställdhet mellan könen till en realitet. Det är därför i dag ett privilegium att kunna lägga fram och diskutera mitt eget betänkande i frågan. I dag den 8 mars är en i högsta grad lämplig dag, eftersom det är Internationella kvinnodagen och eftersom år 2004 har utnämnts till det internationella familjeåret.
Vi är fullt medvetna om att yrkesliv, familjeliv och privatliv alla är aspekter av våra liv, men samtidigt utgör de tre kompletterande liv. Att främja jämställdhet mellan kvinnor och män är en central uppgift för samhället, vilket medför ett behov av att kompensera för de nackdelar kvinnor ställs inför när det gäller villkoren för att få tillträde till och delta i arbetsmarknaden, och de nackdelar män ställs inför när det gäller villkoren för att delta i familjelivet.
Under 1990-talet gjordes stora framsteg inom området och en stor del av gemenskapslagstiftningen genomfördes. Medlemsstaternas politik är emellertid inte konsekvent. Mot denna bakgrund måste två frågor granskas: för det första den demografiska utmaningen. Å ena sidan kräver den åldrande befolkningen större tillströmning av mänskliga resurser till arbetsmarknaden, och både män och kvinnor måste ha lika tillträde till denna marknad. Å andra sidan finns ett behov av en familjepolitik som främjar demografisk tillväxt. Den andra frågan är utmaningen med den ekonomiska tillväxten som kräver åtgärder som gör kvinnorna intresserade av att delta på arbetsmarknaden. 
För att politikområdena skall bli enhetliga krävs framför allt balans mellan dessa två frågor. Utan denna balans kommer de att stå på kant med varandra och möjligheten att förena yrkes-, familje- och privatliv kommer att allvarligt hotas. Jag tror att den centrala faktorn i den här frågan är att kvinnor alltid måsta ha möjlighet att välja mellan att arbeta när de har barn eller stanna hemma. Åtgärder måste därför inrättas för att kvinnor skall kunna göra detta val utan att deras karriärer eller deras familje- eller privatliv tar skada av det.
Situationernas mångfald måste understrykas och tas med i beräkningen. Jag vill betona det faktum att en av sex kvinnor i åldern 25-54 år i EU inte har ett betalt arbete, med andra ord är vare sig anställd eller arbetslös, på grund av familjeåtaganden eller på grund av att hon inte kan förena yrkes- och familjelivet. Att hindra eller försvåra kvinnors inträde på arbetsmarknaden bidrar till att produktiviteten i Europa sänks. Skillnaderna mellan medlemsstaterna i norra Europa och dem i söder talar för sig själva. Vi måste fokusera på de goda tillämpningarna hos våra partner i Danmark, Sverige och Finland som har den högsta andelen kvinnliga anställda. I Sverige har kvinnorna ett brett utbud av barnomsorg. Danmark avsätter 3,8 procent av sina nationella tillgångar till familjepolitiken, mer än något annat europeiskt land, och dess födelsetal ligger på 1,73 procent vilket också är ett av de högsta.
Alla inblandade parter på detta område, dvs. familjer, nationella, lokala och regionala myndigheter och arbetsmarknadens parter måste bli delaktiga. I slutsatserna från Lissabon slås fast att kvinnors och mäns rättvisa deltagande i yrkes- och familjelivet, vilket ligger i både mäns och kvinnors intresse, är en central faktor för framsteg i samhället där moderskap, faderskap och barnens rättigheter är mycket viktiga sociala värden som måste skyddas av samhället, medlemsstaterna och Europeiska gemenskapen.
Verklig jämställdhet mellan kvinnor och män inom både offentliga och privata områden måste accepteras av samhället som en nödvändig förutsättning för demokrati, ett krav på medborgarskap och en garanti för individuell självständighet och frihet, vilket bör återspeglas i all EU-politik. Målsättningarna från Europeiska rådets möte i Lissabon och Barcelona innebär stora utmaningar för Europeiska unionen och kräver nyskapande åtgärder. Jag skall begränsa mig till att föreslå några av dem: de nuvarande medlemsstaterna och de som snart skall bli medlemmar måste kontrollera hur deras politik påverkar familjerna. Det innovativa konceptet med ”politikens effekt på familjen” måste tydligt skiljas från jämställdhetsperspektivet. Näringslivet måste bli medvetet om att det är de anställdas rättighet att kunna förena yrkes- och familjeliv, att det är en social skyldighet och ett grundläggande verktyg för att främja högre produktivitet.
I samarbete med arbetsmarknadens parter bör en guide till god praxis upprättas för företag, där också framgångshistorier finns med. Att organisera arbetet, särskilt främja deltidsarbete, minska antalet arbetstimmar och satsa på distansarbete skulle kunna vara en lösning. Att upprätta webbplatser med databaser med tjänster som är användbara för de anställda och publicera befintliga stödsystem, informera anställda och ge dem incitament för att upprätta eller bibehålla sociala stödstrukturer som underlättar för dem att förena familje- och yrkesliv. Att bevilja företagen skatteundantag eller skattesänkningar, ge stöd, exempelvis i form av kontanta fördelar eller kuponger (för barnomsorg, hemhjälp, etc.), ge särskilt stöd till ensamma föräldrar och ensamstående mödrar, framför allt när det gäller beskattning, familjestöd och familjekrediter. Dessa är alla ambitiösa målsättningar som verkligen behövs, eftersom det krävs framsteg på det här området. Som föredragande skulle jag därför vilja be kommissionen att inrätta den nödvändiga mekanismen för att upprätta ett förslag till ramdirektiv om att förena yrkes-, familje- och privatliv, för att garantera att alla medlemsstater, både de nuvarande och de framtida, har de rätta verktygen och lösningarna för att möta utmaningen med jämställdhet, ekonomisk tillväxt och den demografiska utmaningen. 
Karamanou (PSE ),
   – Herr talman, fru kommissionär! Det är en ära för mig att lägga fram det mycket viktiga betänkandet om situationen för kvinnor från minoritetsgrupper i Europeiska unionen för föredraganden María Elena Valenciano Martínez-Orozcos räkning, då hon inte kan delta i dagens sammanträde.
I betänkandet tas tre minoritetsgrupper upp: funktionshindrade kvinnor, migrerande kvinnor och romska kvinnor, och man fokuserar på problemet med den omfattande tystnad som döljer deras situation. Dessa kvinnor står kvar i skuggan, genom att de gömmer sig bakom männen i sina grupper. För att göra en mer korrekt analys föreslår föredraganden olika åtgärder för de minoritetsgrupper man hänvisar till i betänkandet, exempelvis utveckling av statistik och genomförande av en särskild utredning, dessa kvinnors delaktighet i beslutsfattandet, främjande av informationsteknologi, utbildning och undervisning och skydd av deras sexuella och reproduktiva hälsa.
Föredraganden tackar dessa tre minoriteternas organisationer för deras stöd till kvinnor och för deras goda samarbete under utarbetandet av betänkandet.
När det gäller funktionshindrade kvinnor finns det för det första 44 600 000 personer med funktionshinder i Europeiska unionen, vilket motsvarar 15,7 procent av de europeiska medborgarna, en siffra som lär öka till 25 procent när Europeiska unionen utvidgas. Man uppskattar att kvinnor utgör 51 procent av hela den funktionshindrade befolkningen. Det finns emellertid anledning att tro att denna siffra skulle kunna vara högre: 53 procent, vilket kan öka till 58 procent år 2015. I motsats till de 55 procenten arbetsföra kvinnor är det bara 25 procent av de funktionshindrade kvinnorna som arbetar. De har vanligtvis ett arbete med lägre status, som är dåligt betalt och har färre fördelar än vad funktionshindrade män har. Problemet är att det inte finns någon karriärvägledning för att möta funktionshindrade kvinnors särskilda behov. Våld är inte bara något som ofta förekommer i funktionshindrade kvinnors liv, i många fall är våld den faktiska orsaken till att de är funktionshindrade. Man uppskattar att våld är huvudorsaken till död och funktionshinder över hela världen, före cancer, trafikolyckor och till och med krig, för kvinnor mellan 16 och 45.
När det för det andra gäller migrerande kvinnor finns det enligt FN:s totala siffror från 1990 – tyvärr har vi inte nyare uppgifter än så – 12 miljoner migrerande kvinnor i Europa. Antalet fortsätter självfallet att öka, även om inga exakta uppgifter finns att tillgå. Fattigdom och social instabilitet är centrala faktorer i migrerande kvinnors liv. Svårigheter att få tillträde till arbetsmarknaden som ett resultat av kulturella och språkliga hinder, bristen på erkännande av deras yrkeskvalifikationer, stereotyper och fördomar, rasism och åsidosättande av deras rättigheter gör att kvinnliga invandrare blir kvar på arbetsmarknadens lägre nivåer eller inom den svarta ekonomin, eller blir beroende av män för sin överlevnad. Många av dessa kvinnor blir kvar i hemmet och tar hand om barn eller arbetar som städare, och de sitter fast i den traditionella kvinnorollen vilket leder till social isolering och bristande tillgång till grundläggande social service. De blir också marginaliserade i processen med ökande social rörlighet, vilket skapar en kedjereaktion av social utslagning. Stängda gränser och restriktioner för invandringen ökar de inofficiella nätverkens betydelse och den vinst som görs av de maffialiknande nätverken som idkar människohandel. När det gäller kvinnor som är offer för handel för sexuellt utnyttjande måste beviljandet av tillfälliga uppehållstillstånd uppmuntras.
När det gäller de romska kvinnorna finns det uppskattningsvis 8 till 10 miljoner romer i Europa, även om det faktum att detta folk fortfarande traditionellt är nomader till sin natur gör att siffrorna är otillförlitliga. De siffror som används bör därför hanteras med försiktighet. Enligt folkräkningen är andelen romska kvinnor 51 procent, vilket är jämförbart med siffran för kvinnor i allmänhet. Den romska befolkningen har höga födelsetal, men också höga siffror för vuxen- och barnadödlighet. Kvinnorna gifter sig i allmänhet mycket unga och får sitt första barn tidigare än inom andra etniska grupper. Livslängden är 13 respektive 17 år kortare för romska män och kvinnor än för resten av befolkningen. Höga födelsetal i kombination med hög dödlighet resulterar i en i första hand ung romsk befolkning. 80 procent är yngre än 34 år, medan 43 procent är under 14 år.
Låt oss utnyttja dagens internationella kvinnodag till att besluta oss för att vända vår uppmärksamhet och våra tankar till dessa kvinnor och vidta särskilda åtgärder för dessa minoritetsgrupper i Europeiska unionen. 
Wallström,
   . – Herr talman! Jag välkomnar denna gemensamma debatt på Internationella kvinnodagen om frågor som är av betydelse för miljoner kvinnor. Detta är en dag inte bara för firande, utan även för eftertanke.
Vad är det vi firar? Det är givetvis den framgång vi har nått på vägen mot jämställdhet mellan könen i Europeiska unionen, men även vår solidaritet med kvinnor över hela världen, i alla länder, och vi tänker särskilt på dem som lever under stridigheter och fattigdom, vilkas rättigheter dagligen kränks. Vi måste också tänka på hur långt vi egentligen har nått. Detta kan få oss att undra om vi verkligen har så mycket att fira.
Europeiska unionen står inför en historisk utvidgning, och vi blir snart en union bestående av 450 miljoner människor, av vilka mer än hälften är kvinnor och flickor. Ändå kan vi fortfarande inte påstå att kvinnor i allmänhet åtnjuter samma status som män i europeiska samhällen. Inte heller är de rättvist representerade på nationella eller internationella beslutsfattande nivåer. Våld och handel med kvinnor eller snarare sexslavhandel – som är det riktiga ordet – förblir ett gissel som vi inte har lyckats ta itu med på ett tillräckligt effektivt sätt.
Å andra sedan är det sant att vi har gjort betydande framsteg under de senaste 50 åren, med Europaparlamentet i en ledande roll. Vi måste fortsätta att bygga på dessa prestationer och se till så att den jämställdhetslagstiftning utanför arbetsmarknaden som nyligen har föreslagits kommer att bli EU-lagstiftning. Vi måste göra allt som står i vår makt för att försäkra oss om att vi får en balanserad kvinnorepresentation i nästa Europaparlament.
Jämställdhet mellan könen går hand i hand med demokrati på alla nivåer. Kvinnors rättigheter är mänskliga rättigheter. Frihet från diskriminering, som kommer till uttryck i stadgan om de grundläggande rättigheterna, är demokratins hörnsten. Men demokrati kräver mer än frånvaron av diskriminering: den kräver ledarskap. Ett bra ledarskap betyder att dela makten för att ta beslut i politiskt, ekonomiskt och samhälleligt liv, offentlig förvaltning och i hemmet. Vi har fortfarande en lång väg att gå.
Jag börjar med att svara Anna Karamanou. Kommissionen diskuterade resultaten av sina åtgärder för att främja jämställdhet mellan könen vid det möte som kommissionärsgruppen för jämställdhet höll i onsdags. Vi var båda där. Detta möte hålls varje år. Det leds av ordförande Romano Prodi och närvarande är ledamöter av detta parlament, rådets ordförandeskap, Regionkommittén och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, kommissionärer ansvariga för frågorna på dagordningen, ordförande för Europeiska kvinnolobbyn och Rådgivande kommittén för jämställdhet mellan kvinnor och män.
Jag vill poängtera att kommissionärsgruppen spelar en viktig roll för att göra politiken för jämställdhet mellan könen mer synlig, och den har aktivt verkat för jämställdhet mellan könen på flera områden. Kommissionen kan göra anspråk på flera framgångar inom detta område. Ett aktuellt exempel är antagandet i november 2003 av förslaget till ett nytt direktiv om könsdiskriminering inom området tillgång till och tillhandahållandet av varor och tjänster. Ett annat exempel är det första betänkandet om jämställdhet mellan kvinnor och män, som stats- och regeringschefer begärt till Europeiska rådets vårmöte, vilket antogs av kommissionen den 19 februari. Detta betänkande stakar ut de utmaningar vi kommer att möta, och även riktlinjer för framtiden, särskilt när det gäller det nya utvidgade EU.
Dessutom bör det noteras att kommissionen i sin sista vårrapport uppmanar stats- och regeringscheferna att binda sig till att anta det nya direktivet mot diskriminering före mars 2005, något som tydligt bevisar att jämställdhet mellan könen fortfarande har högsta prioritet på rådets och kommissionens dagordningar.
Förutom moderniseringen och utvidgningen av lagstiftning har kommissionen gått vidare med främjandet av jämställdhet mellan könen inom ramen för den europeiska sysselsättningsstrategin och den socialpolitiska dagordningen. Integreringen av ett jämställdhetsperspektiv – att införliva jämställdhet mellan könen på alla politiska områden och alla stadier av beslutsfattande – har påbörjats, tillsammans med andra åtgärder, både i medlemsstaterna och på EU-nivå. Detta återspeglas inte bara i vissa mål och riktlinjer i den öppna samordningsmetoden inom områdena sysselsättning, social integration och socialt skydd, utan också i ansträngningarna att minska klyftor mellan könen när det gäller utbildning, fortbildning och forskning. Detta tillvägagångssätt är inbegripet i styrdokumenten om strukturfonder.
Kommissionen har också tagit konkreta initiativ för att förbättra integreringen av ett jämställdhetsperspektiv inom politiken för utveckling och yttre förbindelser. Dessutom utövar den en aktiv personalpolitik inom sina egna avdelningar. Förutom detta har ett intensivt utbyte av åsikter om införandet av könsbudgetering ägt rum mellan Europaparlamentet och kommissionen.
Vad beträffar Anna Karamanous andra fråga, så kan den nuvarande kommissionen inte ge något löfte om hur den nya kommissionen kommer att organisera sitt arbete och vilka huvudfrågorna kommer att vara. Men det grundläggande löftet om att främja jämställdhet mellan könen i EU:s politik och åtgärder kommer inte att ändras. Trots det kommer det att vara av grundläggande betydelse med en högnivåmekanism som tar itu med jämställdhet horisontellt, eftersom den garanterar ett ledarskap på hög nivå. En strategi uppifrån och nedåt – vilket också är nödvändigt – förstärker synligheten för jämställdhetsfrågor och främjar samarbete. Särskilda arrangemang beträffande en sådan grupps funktion måste bestämmas av nästa kollegium.
Jag vill varmt tacka Lissy Gröner, föredraganden för Daphne II-programmet, för hennes samarbete och för kvaliteten på hennes arbete om detta förslag, vilket är lika viktigt för parlamentet som för kommissionen. Kommissionen fäster stor vikt vid förnyandet av Daphne-programmet, som tydligt uppfyller ett djupt känt behov hos den frivilliga sektorn och hos allmänheten.
Vårt mål är att upprätta en andra fas av Daphne-programmet för perioden 2004-2008, som bygger på de fyra års erfarenhet som har erhållits under genomförandet av det nuvarande Daphne I-programmet. Alla områden där våld förekommer, som våld i hemmet, i skolor och på institutioner, på arbetsplatser, kommersiellt sexuellt utnyttjande, könsstympning, hälsopåverkan, könsrelaterat våld, kvinnohandel – det är ledsamt att listan på våld mot kvinnor är så lång – är fortfarande viktiga och bör vara föremål för åtgärder. Organisationer som hjälper offren är fortfarande de bästa kanalerna för att nå och hjälpa mottagarna av dessa åtgärder. Utöver detta är också utbildningsorganisationer, universitet, frivilliga föreningar, forskningscentrer och lokala myndigheter kvalificerade för programmet.
Programmet kommer att bidra till huvudmålet att förse medborgare med en hög skyddsnivå mot våld, inklusive skydd av den fysiska och mentala hälsan inom ramen för ett område av frihet, säkerhet och rättvisa. Det är avsett att förebygga och bekämpa alla former av våld mot barn, ungdomar och kvinnor. Genom att göra det kommer programmet att bidra till hälsa och social välfärd.
Texten representerar en välbalanserad kompromiss som kommer att göra det möjligt för gemenskapen att ta upp kampen mot våldet under ytterligare fem år med rimliga finansiella resurser. Jag vill också tacka parlamentet för detta och för dess snabba behandling av detta beslut.
Det gläder mig att kunna bekräfta att de fem ändringsförslag som ändrar rådets gemensamma ståndpunkt välkomnas av kommissionen. De första fyra förslagen omdefinierar vissa koncept och klargör programmets omfattning, och det femte ändringsförslaget innehåller krav på upprättandet av en stödtjänst för att hjälpa organisationer att utarbeta sina projekt och sedan att genomföra dem. Kommissionen välkomnar detta förslag och gläds åt att genomföra det. Detta kommer säkerligen att vara ett användbart verktyg för att hjälpa organisationer och kan därmed öka kvaliteten på förslagen vi tar emot.
Slutligen går jag över till Regina Bastos betänkande om möjligheterna att förena yrkesliv med familje- och privatliv. Jag vill gratulera utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, och särskilt Regina Bastos, för detta omfattande initiativbetänkande. Jag noterar också det värdefulla bidraget från utskottet för sysselsättning och sociala frågor och dess föredragande Herman Schmid.
Kan jag sätta mig, herr talman? 
Talmannen.
   – På Internationella kvinnodagen kan talmannen inte avslå någon begäran. Var så god och sitt, fru Wallström. 
Wallström,
   . – Jag vill fortsätta tala; det är bara det att jag inte känner mig bra. Jag försöker fortsätta medan jag sitter.
Förenlighet är en nyckelfråga på EU-nivå inom sysselsättning och sociala frågor, och frågorna som står på spel här är främjandet av fler och bättre arbeten och säkerställande av lika rättigheter för män och kvinnor. Europeiska unionen tar itu med förenligheten från många olika håll och använder flera redskap, som lagstiftning, den öppna samordningsmetoden mellan medlemsstater och finansiella verktyg.
Det finns redan ett antal direktiv som underlättar möjligheten att förena yrkes- och familjeliv: direktivet om föräldraledighet, direktivet om arbetstagare som är gravida och direktivet om lika behandling vad gäller tillgång till anställning, yrkesutbildning och arbetsförhållanden. Med tanke på att vi står inför den största utvidgningen vi någonsin har haft är det viktigt att vi koncentrerar oss på ett effektivt genomförande av befintliga direktiv.
I december 2003 startade kommissionen en ny granskning av direktivet om arbetstid. Kommissionen begärde kommentarer om direktivets nuvarande text och om behovet att introducera andra initiativ på fem områden, inklusive åtgärder för att uppnå ett bättre förenande av yrkes- och familjeliv. Kommissionen menar att större förenlighet mellan privat- och yrkesliv och lika möjligheter för män och kvinnor skulle förbättra den totala jämställdheten i arbetslivet. Dessutom skulle dessa åtgärder också förbättra produktiviteten genom att öka motivationen och tillgängligheten och genom att ge större möjligheter till utbildning. Kommissionens åsikt är att en revision av direktivet om arbetstid kan uppmuntra medlemsstaterna till att ytterligare förbättra förenandet av yrkes- och familjeliv.
Förutom lagstiftning ger den öppna samordningsmetoden på EU-nivå denna fråga särskild uppmärksamhet inom områdena anställning och social integration. Inom ramen för europeisk sysselsättningsstrategi uppmuntras medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter starkt att utveckla bättre medel för förenande. Jag instämmer i den åsikt som uttrycktes i betänkandet av Regina Bastos att bättre förenande inte bara hjälper kvinnor att få tillgång till anställning och förbli i yrkeslivet, utan också att det bidrar till att minska löneskillnader och könssegregation på arbetsmarknaden.
I de nationella handlingsplanerna för 2003 betraktar medlemsstaterna förenande som den främsta faktorn för att minska könsskillnaderna. Sex medlemsstater satte som nationella mål att öka tillhandahållandet av barnomsorg. Sedan 2002 har sex medlemsstater ändrat sina bestämmelser för ledighet eller förbundit sig att förbättra dem, särskilt med målet att få fler pappor att ta ut ledighet. I april kommer kommissionen att organisera en expertgranskning i Sverige, ett land där möjligheterna att kombinera familj och arbete stöder ett starkt kvinnligt deltagande på arbetsmarknaden och ett relativt högt födelsetal. Föräldrapenning betalas ut för 480 dagar med 60 dagar reserverade för pappan respektive mamman.
Åtta länder – fem gamla medlemsstater och två nya – kommer att lära av varandra om olika sätt att införa system för moderskaps-, faderskaps- och föräldraledigheter, bestämma föräldrapenning och förbättra tillgången på barnomsorg.
Den sociala integrationsprocessen drar också uppmärksamhet till främjandet av förenandet av yrkes- och familjeliv i ljuset av särskilda problem som låginkomstfamiljer möter. Kommissionen publicerade nyligen ett meddelande om att arbete skall löna sig, vilket uppmärksammar vikten av riktigt förenande inte bara för kvinnor, utan också för män. Det innehåller en analys av de begränsningar som kvinnor möter när det gäller tillträde till arbetsmarknaden och att behålla en anställning och lägger fram goda rutiner som har utvecklats i medlemsstaterna.
Strukturfonderna – särskilt socialfonden, som stöder införandet av sysselsättningsstrategin i medlemsstaterna, och regionalfonden – finansierar åtgärder för att förena yrkes- och familjeliv. I Irland kommer till exempel 436 miljoner euro att användas under perioden 2000-2006 för att förbättra resurserna för barnomsorg. Förenande var också det viktigaste temat på programmet för jämställdhet mellan könen 2002. Arton gränsöverskridande projekt valdes med fokus på medvetenhetshöjande åtgärder och utbyte av goda rutiner.
Lösningar för bättre förenande av yrkes- och familjeliv ligger inte i en specifik åtgärd. De kräver rätt kombination av flera redskap, och det finns en roll att fylla för alla – kommissionen, medlemsstaterna, arbetsmarknadens parter, socialtjänsten och män och kvinnor som vill förbättra sin livskvalitet. Jag välkomnar verkligen parlamentets stöd i att stärka våra aktiviteter på detta område och att göra fullt och bättre bruk av de instrument som finns.
Jag kommer nu till det sista betänkandet av Elena Valenciano Martínez-Orozco om kvinnor från minoritetsgrupper, vilket är särskilt viktigt – som Anna Karamanou redan har påtalat. Jag vill tacka föredraganden, andra ledamöter som har bidragit till betänkandet och Anna Karamanou för hennes uttalande.
Europeiska unionen har redan gjort mycket för att komma till rätta med problemet med dubbel diskriminering, vilket många kvinnor som bor inom Europeiska unionen står inför, genom att utveckla en integrerad strategi. Denna integrerade strategi återspeglas i EU:s lagstiftning och program mot diskriminering. Ramdirektiven för jämställdhet mellan raserna och anställning antogs 2000 och har nu trätt i kraft. De förbjuder diskriminering på olika grunder, inklusive ras eller etniskt ursprung och funktionshinder. De hänvisar särskilt till problemet med dubbel diskriminering och ger skydd till kvinnor inom minoritetsgrupper, men även till kvinnor i allmänhet.
Kommissionen delar den oro som uttrycktes av den ärade ledamoten i betänkandet när det gäller förseningar av genomförandet av dessa viktiga direktiv i flera medlemsstater. Kommissionen har redan börjat vidta åtgärder för att se till att alla kvinnor och män inom EU kan dra fördel av det effektiva skyddet mot diskriminering.
Medlemsstaterna måste enligt EU:s lagstiftning upprätta organisationer för att ta itu med ras- och könsdiskriminering, och kommissionen förväntar sig att det arbete dessa organisationer utför kommer att vara till hjälp för ansträngningar på gräsrotsnivå för att förhindra diskriminering mot kvinnor från minoritetsgrupper och öka de möjligheter som står öppna för dem. Som de ärade ledamöterna vet kompletteras direktiven mot diskriminering av gemenskapens handlingsprogram på 100 miljoner euro för att bekämpa diskriminering. Ett av de viktiga målen med detta program är att ta itu med diskriminering som baseras på olika faktorer.
När det gäller romer delar jag många av de åsikter som har framförts av föredraganden. Kommissionen har också betonat vid ett flertal tillfällen att avlägsnande av diskriminering mot romer måste gå hand i hand med att fundamentala rättigheter för romska kvinnor och flickor respekteras, inklusive respekt inifrån deras eget samhälle.
Jämställdhet mellan könen är en grundsats i gemenskapslagen och en grundläggande aspekt i den europeiska sociala modellen. Att kvinnor från alla samhällsklasser deltar fullt ut i samhället och ekonomin för med sig viktiga ekonomiska och sociala förmåner. Kommissionen försäkrar återigen sitt engagemang för att integrera jämställdhet och funktionshinder i sina program och sin politik.
Schmid, Herman (GUE/NGL )
   . – Herr talman! I mitt yttrande från utskottet för sysselsättning och sociala frågor har jag framhållit två faktorer som speciellt viktiga.
Det gäller för det första löneskillnaderna mellan män och kvinnor. De innebär att familjerna ofta av rent ekonomiska skäl väljer att ha maximal arbetstid för mannen, dvs. åtta timmar och kanske också övertid, och deltid för kvinnan. Dessa löneskillnader, som inte väljs utan dikteras av lönevillkoren på marknaden, måste elimineras för att familjerna fritt skall kunna välja det familjemönster som passar dem.
Den andra faktorn är arbetstiderna. Det blir allt vanligare att både män och kvinnor arbetar åtta timmar per dag och dessutom har långa restider till och från arbetet. I praktiken blir det kanske därmed en arbetstid på 9-10 timmar om dagen för båda parter. Det mönstret innebär en ohållbar belastning, särskilt för barnfamiljerna. Det leder till stress, utbrändhet, sjukskrivningar och problem i familjelivet. Därför, och det är jag nästan den ende som vågar säga i dessa dagar, måste vi sätta en gräns för arbetstidsuttaget, t.ex. till tolv yrkesarbetstimmar per familj och dag. Då är det avgörande att vi fördelar arbetstiden lika mellan män och kvinnor, alltså sex timmar för mannen och sex timmar för kvinnan. Det är mycket bättre än halvtid för kvinnor och heltid för män, både för familjerna och för arbetsplatserna.
Kravet på löneutjämning finns med i utskottets förslag, men tyvärr inte kravet på sänkt och jämlikt fördelad daglig arbetstid. Jag vill därför upprepa denna viktiga punkt: sex + sex timmar är mycket bättre än fyra + åtta timmar. Det är en avgörande sak, vilket inte minst bör lyftas fram på Internationella kvinnodagen. 
Avilés Perea (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Vi måste glädjas åt att vi i dag här har Daphne II-programmet, som är en fortsättning av det tidigare Daphne I-programmet och som tar upp rekommendationer från utvärderingsbetänkandet om Daphne I som jag var föredragande för.
Daphne-programmet syftar till att förebygga och bekämpa alla former av våld mot barn, ungdomar och kvinnor inom ramen för ett tvärvetenskapligt synsätt och har fortsatt att skapa större medvetenhet i Europeiska unionen för detta extremt allvarliga problem som tyvärr påverkar hela samhället.
Det tidigare programmets framsteg har noterats och har gjort att vi kunnat införa vissa nyheter i Daphne II, där jag i första hand skulle vilja betona den avsevärt högre budgeten: den har ökat från 20 miljoner euro till 50 miljoner euro vilket, även om det fortfarande verkar otillräckligt, ändå innebär ett avsevärt framsteg. För det andra har vi utbytet av goda praxis och goda erfarenheter, särskilt när det gäller förebyggande åtgärder och hjälp till offer, såväl som studier och forskning. För det tredje handlar det om att inrätta utbildningsinstrument i skolor, där vi måste börja med att förebygga våld och främja jämställdhet. Slutligen gäller det införandet av träningsprogram för aktuella yrkesgrupper såsom jurister, poliser, läkare etc., och även utvecklingen och genomförandet av rehabiliteringsprogram för angripare, eftersom angripare ibland lämnar fängelset och återgår till att angripa offret, vilket orsakar dem ytterligare skada. Det är en nyhet som jag tror blir mycket viktig i framtiden.
Vi måste också särskilt uppmärksamma förebyggande för de grupper som löper störst risk, såsom funktionshindrade kvinnor eller kvinnor som befinner sig i särskilda situationer på grund av att de tidigare varit offer för våld. Det är med andra ord ett program som fortsätter att insistera på nolltolerans när det gäller våld mot barn, ungdomar och kvinnor.
Jag skulle också vilja hänvisa kort till Regina Bastos betänkande om att förena privatliv och arbetsliv. Jag måste gratulera henne till ett mycket intressant och mycket djupgående arbete som bör ligga till grund för andra arbeten från kommissionen, i syfte att kunna göra något som verkligen påverkar lagstiftningen i medlemsstaterna när det gäller att förena arbete och familjeliv. Vi måste skapa förhållanden som hjälper kvinnorna att utveckla sitt yrkesliv utan att det innebär problem för familjerna, med hjälp av lämpliga ändringar i form av nya kontrakt för deltidsarbete, och komma ihåg att det här inte får skapa problem med bidrag till den sociala tryggheten vilket kan skada framtida förmåner, genom att skapa barnomsorg och dagcentrum för beroende personer, något som i allmänhet är kvinnornas ansvar, liksom stöd och hjälp till familjer med många barn.
Kvinnorna måste få högre löner, för vi vet att de tyvärr fortfarande får sämre betalt än män för samma arbete, och vi måste göra framsteg när det gäller Lissabonmålen så att kvinnorna verkligen får större utrymme på arbetsplatserna. Lika rättigheter måste inte betyda att kvinnor ger upp familjelivet, vilket ofta sker, eller ger upp moderskapet eller annat ansvar. Vi måste åstadkomma en förändring som leder till större sammanjämkning och delat ansvar med männen på jämställda grunder. 
Prets (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Det finns redan ett antal direktiv – som ni helt riktigt sade tidigare, men genomförandet lämnar mycket övrigt att önska, och jag tror att det är här vi borde försöka mer. Vi kan faktiskt inte tolerera en situation där vi här i kammaren arbetar med att utforma nya direktiv som sedan bara ignoreras när de införlivas av medlemsstaterna, så att vi till slut undrar varför vi gör allt detta arbete. När det gäller jämställdhet är det grundläggande att dessa direktiv genomförs.
Vi är alla glada att kunna fira Internationella kvinnodagen i dag och det är absolut en dag att glädjas åt. Här i kammaren har vi nu använt två timmar till att diskutera frågan om jämställdhetspolitik och det måste vara användbart, men hur kommer morgondagen att se ut? I morgon kommer kvinnodagen att vara i går och vi kommer att gå tillbaka till det vi upplever varje dag.
Även om Anna Karamanou tidigare pekade på att vi i år firar tjugoårsjubileet för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor måste det också betonas att även här i kammaren kämpar kvinnor med dubbla bördor. Vi är för närvarande representerade i tre utskott, eftersom utskottet för kvinnors rättigheter inte betraktas som viktigt här i kammaren, och det är där vi strävar efter att uppbåda all vår styrka, eftersom det är där vi måste arbeta för erkännande och brottas med många svåra frågor som inte alltid är välkomna i den offentliga debatten. 
Regina Bastos betänkande om jämställdhet och förenande av arbete och familjeliv förutsätter definitivt lika betalning för lika arbete, bland många andra saker, vilket skulle göra det enklare att dela på föräldraledigheten, eftersom båda parter fritt skulle kunna välja att tillbringa en del av sin tid med sina barn, medan den andra föräldern fortsätter att arbeta. Den nuvarande situationen är sådan att beslutet alltid fattas på grundval av den ekonomiska situationen och det fungerar i allmänhet bättre för män. Detta innebär att en av de viktiga principer vi har förespråkat under mycket lång tid nu måste omsättas i praktiken, även om den har sina fel.
Om vi vill uppnå Lissabonmålen är detta ett annat område där vi måste tänka ut en rigorös politik för kvinnor och familjer, eftersom en ekonomi i utveckling behöver kvinnor i arbete och kvinnor som är rörliga. Framför allt behövs kvinnor som är villiga att få fler barn om villkoren är de rätta.
Det jag verkligen vill betona på nytt är familjebegreppet. Vad är en familj? Också det måste definieras. Vad som räknas är inte bara den traditionella bilden av familjen med far, mor och barn. Begreppet ”familj” måste snarare innefatta olika typer av levnadsarrangemang, olika sätt att leva tillsammans, olika levnadskoncept, och jämställdhetsperspektivet skall inte förväxlas med ”family mainstreaming”, som innebär att familjeaspekten införlivas i all politik. Båda behövs. Båda arbetar på olika nivåer i riktning mot samma mål, nämligen att samhället skall tjänas av kvinnor och män och vi bör alla få nytta av det på samma sätt. 
Riis-Jørgensen (ELDR ).
   – Herr talman! Jämställdhet skall inte bara vara något som vi bryr oss om en dag per år. På tjugohundratalet bör jämställdhet i stället vara en naturlig del av det dagliga livet i en demokrati. Det finns ett behov av fler kvinnor i ledande ställning i allmänhet och inom politiken i synnerhet. Att tala om verklig demokrati är meningslöst om det inte samtidigt förekommer verklig jämställdhet. Vårt mål i Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp är att uppnå en rättvis representation av kvinnor och män. Vi skulle därför vilja be våra medlemspartier att instämma i denna målsättning i samband med valet till Europaparlamentet.
Utvidgningen med de tio länderna från Central- och Östeuropa den 1 maj är historisk. Samtidigt ger den upphov till viss oro. Observatörerna från dessa länder har gjort ett bra arbete i parlamentet, men jag hoppas att valet i juni leder till en mer rättvis fördelning mellan könen. För närvarande är ca 30 procent av parlamentets ledamöter kvinnor. Den siffran bör minst bibehållas vid valet i juni. I det sammanhanget vill jag rikta en stark uppmaning till alla kvinnor att utnyttja sin rösträtt den 13 juni. Ökat inflytande och jämställdhet för kvinnor kommer bara att uppnås om kvinnorna själva också är beredda att ta ansvar. Av de tio skuggkommissionärerna, som de kallas, som har utnämnts från och med den 1 maj, är tre kvinnor. De skall välkomnas. Samtidigt hoppas jag att medlemsstaterna i anslutning till utnämnandet av den nya kommissionen kommer att rätta sig efter konventets förslag om att alla medlemsstater skall utse tre kandidater till kommissionen, med företrädare för båda könen.
Kvinnorna spelar en avgörande roll i moderna utvecklade demokratier. Jämställdhet mellan könen och ekonomisk utveckling går hand i hand. Det är värt att notera att dessa samhällen som har den högsta andelen verklig jämställdhet också ofta är de samhällen som är mest framgångsrika socialt och ekonomiskt. Om vi skall skapa ett starkt och konkurrenskraftigt EU måste kvinnorna vara lika delaktiga som männen på arbetsmarknaden och, vilket också bör noteras, ha lika lön och samma anställningsvillkor.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min solidaritet med alla de kvinnor världen runt som inte åtnjuter grundläggande mänskliga rättigheter och som är offer för förföljelse, våld, människohandel och alla andra former av hot, diskriminering och angrepp. Vi I ELDR-gruppen kommer att fortsätta att arbeta för att förbättra villkoren för dessa kvinnor. 

Eriksson (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det saknas inte gamla, goda idéer och inte heller nya, goda idéer när det gäller att bekämpa diskriminering av kvinnor. Det finns lagar, men det finns stora brister när det gäller tillämpningen och prioriteringarna.
Tidigare idag hade vi en presskonferens i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. Då fick jag höra att antalet personer som plockas in i EU:s medlemsländer för sexuell exploatering nu har ökat från 500 000 till 800 000. Jag vill uttrycka min glädje över att ha en diskussion här den 8 mars med en svensk kommissionsledamot i dessa frågor. Jag hade 1996 samma diskussion med Anita Gradin, som då tog upp siffran 500 000. Sedan dess har vi antagit gemenskapslagstiftning och medlemsländerna har påstått att de prioriterar frågan. Medan vi har lagstiftat och prioriterat har siffran alltså ökat med 300 000. Detta visar väl att det nu är efterfrågesidan som måste sättas i fokus. Annars kan vi öka anslagen till Daphne-programmet i all evighet utan att det får något bestående resultat.
Jag stöder till fullo Lissy Gröners förslag om ett europeiskt år om mäns våld mot kvinnor år 2006. Jag tror att det är nödvändigt. Jag tycker att det var bra med den gemensamma kampanjen 1999 som ett avstamp inför millennieskiftet. Frågan kom då verkligen upp på bordet i samtliga medlemsländer.
Det är också mycket bra med en så kallad helpdesk hos kommissionen. Många olika kvinnoorganisationer har kontaktat mig genom åren och sagt att det nästan är meningslöst att söka medel från Daphne-programmet. Sökandet kräver så mycket jobb och så mycket utgifter att det inte ens är lönt att försöka.
Fru Bastos, jag tycker mycket bra om ert betänkande. Samtidigt blir jag lite upprörd över att arbetslivets organisation blir alltmer barnfientlig. Vi säger att det föds för få barn i EU och att EU har en åldrande befolkning. Det borde finnas fler barn, men det är väl fullständigt begripligt att unga människor inte skaffar barn idag med tanke på de villkor som råder när det gäller att kunna ta hand om och fostra barnen. Vi ser också att löneskillnaderna inte minskar utan ökar, både inom en och samma arbetsplats och mellan könen. Tydligen kräver företagen idag outsinlig lojalitet från sina anställda. Självklart måste det finnas barn- och åldringsvård i organiserad form. Det vore slöseri om alla välutbildade kvinnor aldrig skulle kunna praktisera sina kunskaper.
Jag vill också passa på att tacka fru Valenciano Martínez-Orozco. Det var oerhört intressant att föra samman tre olika grupper inom så kallade minoriteter i ett och samma betänkande. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! En man som skurit halsen av sin fru i närvaro av deras tre barn var huvudnyhet i Belgien i morse. Jag tyckte att det var en bitter början på Internationella kvinnodagen, vilket också är den effekt som avses med detta betänkande.
En av våra ministrar, Laurette Onckelinckx, sade sedan att i Belgien dödas varje år 70 kvinnor av sin partner. Det är knappast ett exempel på jämställdhet ...
Enligt min uppfattning bör livets integritet till att börja med komma först när det gäller lika möjligheter. Jämställdhet innebär att kvinnorna skall ha möjlighet till utbildning, men också att de skall kunna tillämpa sin utbildning i yrkeslivet. Det är en strukturell brist i vårt samhälle att kvinnor skall behöva offra mer för att få barn än vad männen behöver göra. När en man vill ha barn får det inte samma betydelse för hans karriär. Trots det faktum att fler kvinnor läser vid universiteten slutar det alltid med att de missgynnas i sitt arbete. Vi kan se det glastak de slår i vid våra universitet, inom näringslivet och inom politiken. Kvinnor måste kämpa för att komma till toppen, men de måste kämpa ännu mer för att hålla sig kvar där, eftersom det finns något som heter kvinnor i tjänst. Det handlar inte längre om förra årets symboliska kvinnor, utan om de unga kvinnorna som gör bra ifrån sig i media, men som försvinner mycket snabbt. Jag tycker att vi borde erbjuda kvinnor den slags solidaritet som kan erbjudas av en rörelse.
Tidigare var feminismen en fråga för kvinnor som en rörelse. Fler och fler kvinnor som når toppen nuförtiden måste ge upp den rörelsen, vilket inte är bra, eftersom media gör dem till offer alltför snabbt. De använder dem och kastar sedan ut dem. För att kvinnor skall kunna blomstra måste de kunna konkurrera och lyckas på samma sätt som männen. Vi borde anpassa de kulturella skillnaderna genom att i våra egna kulturer arbeta med att avlägsna specifika hinder som denna kultur skapar mot kvinnors frigörelse i praktiken.
Jämställdhet finns i lagen men det borde finnas mycket mer av den i praktiken. 
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Herr talman! Som den förste manlige talaren i den här debatten vill också jag börja med att hylla kvinnorna på Internationella kvinnodagen, och jag tänker särskilt på de kvinnor som har stått mig närmast; min farmor och min mormor, min mor, min hustru och mina döttrar. Eftersom vi nu talar om familjen, skulle jag också vilja gratulera Regina Bastos varmt till hennes ypperliga betänkande, till den höga kvaliteten och det stora djupet i hennes arbete, som säkerligen kommer att inspirera alla åtgärder kommissionen kommer att vidta i framtiden, vilket redan har sagts. 
Detta betänkande ger också ett svar till de olika familjeorganisationer som sände en framställning till parlamentet den 15 maj förra året, på Internationella familjedagen. Jag vill särskilt framhålla några idéer som är av största betydelse för framtiden: begreppet ”family mainstreaming”, som innebär att familjeaspekten införlivas i all politik, en idé som med rätta har tagits med i detta betänkande och som inte bör ge upphov till någon sammanblandning eller konflikt med den andra idén som har förespråkats så kraftfullt här i parlamentet, och det med rätta: idén om ”gender mainstreaming”, dvs. jämlikhet mellan könen. Ett annat begrepp som betänkandet lämnar bidrag till och som jag är glad över att man har accepterat är begreppet ”familjevänlig politik”, särskilt inom områdena stadsplanering, bostadspolitik och sysselsättningspolitik. Som Marianne Eriksson sade, finns det ett allt större behov av att genomföra ”familjevänlig” politik. Om vi inte gör det, kommer vi att på ett allvarligt sätt begränsa den personliga valfriheten för alla våra medborgare, både män och kvinnor. 
Dessa punkter anser jag är de mest iögonenfallande. 
Detta är ett ypperligt betänkande och förslaget till resolution är utmärkt. 
Min enda avvikande mening gäller Christa Prets bidrag, som jag faktiskt nämner bara därför att hon för en stund sedan sade att hon hade velat att betänkandet skulle definiera ”familjen”. Jag anser inte att en sådan uppgift hör till parlamentets kompetensområde. Jag tvivlar på att en sådan definition skulle ha något juridiskt värde, och jag anser att vi inte bör sammanblanda nya typer av förbindelser och personliga relationer och deras rättsliga status med begreppet familj, ett sociologiskt begrepp som både är accepterat i antropologiska sammanhang och dessutom djupt rotat i vår kultur. Detta är vad vi uteslutande bör inrikta oss på i fråga om detta betänkande. Jag vill ännu en gång framföra mina gratulationer till Regina Bastos. 
Raschhofer (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Debatten om kvinnors roller är en ideologisk debatt. Det finns de som säger att det är meningen att kvinnor skall gå ut i förvärvsarbete för att förverkliga sig själva, medan andra anser att kvinnor har tilldelats den traditionella rollen som maka och mor. Jag tycker att detta är att tillgripa klichéer. Faktum är att fattigdomen har ett kvinnligt ansikte. Även om det finns många moderna karriärkvinnor som har gjort frigörelsen till norm och som ofta beskrivs som parasiter, är det också så att den dubbla bördan med familj och karriär huvudsakligen bärs av kvinnor. 
Jag anser att denna ideologiska vinkling inte har fört oss framåt. Huvudmålet för varje individs liv – det högsta mål som han eller hon kan ha – är att fritt kunna besluta om sitt liv på sitt eget sätt. Som jag ser det, innebär självbestämmanderätten att man själv kan fatta beslut och välja mellan alternativen arbete, arbete och familj eller hushållsarbete. Sådana val kräver ramvillkor, och det är politikens uppgift att erbjuda de bästa tänkbara ramvillkor. 
Det har redan gjorts en del, men det är långt ifrån tillräckligt. Barnomsorg med flexibla öppettider måste inrättas och föräldraledigheten måste kunna delas. Runt om i Europa finns det intressanta modeller som till exempel användning av kuponger som betalning för tjänster, ett system som fransmännen har varit pionjärer för och som också skapar arbetstillfällen, eller, för att ta ett annat exempel, införandet av barnbidrag i mitt eget land Österrike med motiveringen att försöka skapa verklig valfrihet för kvinnor. 
Martens (PPE-DE ).
   – Herr talman! María Elena Valenciano Martínez-Orozcos betänkande handlar om situationen för kvinnor från minoritetsgrupper i Europeiska unionen, och i betänkandet uppmärksammas särskilt funktionshindrade kvinnor, invandrarkvinnor och romska kvinnor. Detta är också en aktuell fråga i mitt eget land, Nederländerna, där det för närvarande pågår en viktig diskussion om integreringen av invandrare. Några lyckas integreras förvånansvärt snabbt, medan andra, särskilt kvinnor, ofta finner det svårt, även om de är en avgörande faktor i integrationen. Jag är glad att ämnet finns på vår dagordning, i synnerhet eftersom det i dag är Internationella kvinnodagen. 
Vår grupp delar föredragandens farhågor. Problemen är verkliga, och man bör göra mer för att främja integration och delaktighet i det sociala och politiska livet. Det finns helt enkelt mer att göra. Betänkandet tar upp detta på rätt sätt, inte minst när det gäller den utslagning som orsakas av diskriminering, de diskriminerande effekterna av åtgärder på områdena utbildning och yrkesutbildning, sysselsättning, delaktighet i det sociala livet och skydd mot våld och sexuellt utnyttjande. 
Vår grupp håller också med om att det är ytterst viktigt att behärska språket, och det skulle vara bra om någonting gjordes åt detta i ursprungslandet. Men enligt vår uppfattning går betänkandet alltför långt i vissa avseenden. Särskilt i punkt 16, där man framför tanken att alla som har uppehållstillstånd bör ha samma rättigheter som den inhemska befolkningen i alla avseenden, både politiskt, administrativt, rättsligt, ekonomiskt och socialt. Detta är enligt vår uppfattning att gå för långt, även om vi stöder tanken på att formulera ett antal minimirättigheter för att kunna bekämpa de olika formerna av diskriminering och för att främja social integration, för det är det som är det viktiga. I förbigående måste jag säga att de ofta oändliga listorna över problem på så många områden och i så många ändringsförslag försvagar kraften i budskapet och antyder faktiskt att denna lista är uttömmande. I själva verket uppstår det nya problem hela tiden. Punkt 16 är av avgörande betydelse för vår grupp. Om den får stå kvar, kommer vår grupp inte att kunna rösta för betänkandet.
Zrihen (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle ha kunnat vara mycket glad och stolt denna den 8 mars, eftersom vi äntligen kommer att höras i parlamentet och eftersom ni, herr talman, har hedrat oss genom att rikta er till oss i ert anförande. Men om några dagar och om några minuter kommer vi att rösta om ännu ett betänkande där man argumenterar för fortsatt könsdiskriminering. 
Det finns undersökningar som visar att könet inte är den avgörande faktorn för förväntad livslängd. Andra faktorer – som till exempel familjeliv, socioekonomiska faktorer, ställning i yrkeslivet, var man bor, rökvanor och matvanor – visade sig ha större betydelse. Livsstil är därför en multidimensionell faktor, som har mycket större betydelse för den förväntade livslängden än kön.
Enligt undersökningar som lyfte ut sådana aspekter som livsstil, samhällsklass och miljöfaktorer från ekvationen är skillnaden i fråga om förväntad livslängd mellan män och kvinnor mellan noll och två år. Den växande klyftan i fråga om förväntad livslängd hos befolkningarna i vissa länder kan därför inte tillskrivas biologiska skillnader. 
Men efter att ha gjort denna iakttagelse måste vi också medge att påtryckningar från lobbygrupper, till och med när det gäller kvinnors rättigheter, fortfarande har ett starkt inflytande. Under de kommande veckorna kommer försäkringsgivare naturligtvis att göra alla tänkbara ansträngningar för att övertyga oss om att betänkandet, där man drar slutsatsen att män och kvinnor måste försäkras på ett rättvist och skäligt sätt, är ogenomförbart och oacceptabelt. 
Med tanke på att kommissionen avgjort stöder detta förslag, tvingas vi alltså att acceptera fortsatt diskriminering. Jag kan för min del inte annat än beklaga detta. Jag önskar att människor kunde sluta säga en sak och göra någonting annat i praktiken.
Schmidt, Olle (ELDR ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag vill börja med att hälsa kommissionsledamoten välkommen till det nya, viktiga värvet. Jag har svårt att se någon bättre lämpad inom den nuvarande kommissionen.
I Zambia mördas flera kvinnor varje vecka av sina män. I USA blir en kvinna slagen av sin man var femtonde sekund. I Frankrike våldtas ungefär 25 000 kvinnor varje år. Detta var vad jag vaknade till när min radio väckte mig i morse. Det var några axplock ur Amnesty Internationals rapport om kvinnors förfärande situation världen över.
Jag är inte moralist, men det finns en äcklets gräns för all den pornografi som väller fram i våra hem, på Internet, i tidningar och reklam, på hotellen. Är man förälder till två barn har man svårt att värja sig. Nu börjar gränsen nås. Det finns ett klart samband mellan prostitution och den allt grövre pornografin å ena sidan och förtryck av och våld mot kvinnor å den andra. Inom EU säljs en halv miljon kvinnor och barn varje år. Enligt Lissy Gröner är siffran kanske 800 000 kvinnor och barn. Detta är skamligt, övermåttan skamligt.
Lissabonprocessen behövs förvisso för att stärka kvinnors situation på arbetsmarknaden, det är inte tu tal om den saken, men skall Europa vara en anständig kontinent måste denna vidriga gränshandel få ett stopp. Min vädjan till er, fru kommissionsledamot, och till talman Pat Cox, är att ta upp denna fråga på vårmötet i Bryssel som första punkt. Den 1 maj skall frihetens klockor ljuda i Europa, inte kvinnoslaveriets. 
Fraisse (GUE/NGL ).
   – Fru kommissionär, mina damer och herrar! Denna 8 mars skulle jag vilja tala om de betänkanden och muntliga frågor som har framförts av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor och göra några allmänna påpekanden om den lagstiftningsperiod som vi just har avslutat. 
Det slår mig att vi i våra respektive länder inte är tillräckligt medvetna om att EU har varit en pionjär på området kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan könen. Unionen kanske är pionjär på papperet – mera om det senare – men den är i alla fall fortfarande pionjär. 
Jag skulle vilja ställa en fråga till er. Den lagstiftande församling som just har avslutat sitt arbete har bland annat möjliggjort rambeslutet mot människohandel, den har främjat Daphne-programmet och reviderat 1976 års direktiv och artikel 23 i stadgan om de grundläggande rättigheterna – och jag anser att allt detta är välkommet. Vad jag skulle vilja veta är hur det kommer sig att vi – åtminstone i Frankrike – inte klarar av att förmedla till våra landsmän vilket stort arbete EU lägger ned på kvinnors rättigheter?
Jag säger detta inte bara för att vi skall markera EU:s profil ytterligare, utan helt enkelt därför att jag hör folk säga motsatsen i mitt land. De säger att EU håller på att luckra upp kvinnornas rättigheter och att EU inte gör någonting för att hjälpa kvinnorna. Jag vill inte ägna mig åt att öppna gamla sår. Vad jag skulle vilja veta är varför folk inte ser, hör eller vet vad som pågår här, för jag har en känsla av att vi i ett slag skulle kunna skapa ett bättre samband mellan vad vi gör och vad som pågår i praktiken. 
Ett bra exempel är mitt eget land där regeringen, som jag inte stöder, lägger fram förslag om jämställdhet i yrkeslivet, förslag som jag välkomnar. Ändå hänvisar den inte en enda gång till EU, inte heller till förnyandet av 1976 års direktiv, som ägde rum för två år sedan. Varför är det på detta sätt, när dessa förslag är resultatet av införlivandet av direktivet?
Vad jag skulle vilja och vad jag ber både kommissionen och parlamentet om är därför att undersöka hur det kommer sig att vi kan tala olika och förmedla olika budskap om vad som pågår här. Detta innebär inte att jag ser allt i rosenrött. Låt mig påminna er om – vilket jag vet att ni är väl medvetna om – att detta är frågor som verkligen gör oss arga och som vi kraftfullt motsätter oss, som till exempel deltidsarbete, prostitution och abort. Detta är tre ämnen som verkligen gör oss arga och som bevisar att inte allting är lika välordnat i EU-trädgården. Vi är här för att driva på utvecklingen, och jag har en känsla av att det ligger i vårt intresse att förbättra förbindelserna med medlemsstaterna. 
Detta kommer inte att hindra mig att ställa den fråga om artikel 13, som just väcktes, till kommissionen. Hur kommer det sig att vi har haft ett direktiv för att bekämpa rasismen sedan år 2000, medan vi fortfarande inte har något direktiv för att bekämpa sexismen? Det som föreslås i dag är en blek skugga av vad kommissionsledamoten hoppades på när hon lade fram förslagen förra året. Vi har förlorat utbildning, beskattning, media och reklam. Allt vi har kvar är försäkringar, som mina socialistiska kolleger just har påmint parlamentet om, och till och med försäkringarna ligger i händerna på lobbygrupperna, som har en motsatt uppfattning. 
En tvärgrupp med kommissionsledamöter har inrättats, men kan denna grupp vara mer pådrivande? Vi utarbetade också ett betänkande – Lissy Gröner är inte här längre – för att uppmuntra till större jämlikhet och jämställdhet mellan män och kvinnor inom parlamentets institutioner. Kommissionen har själv gjort energiska ansträngningar när det gäller vad som händer i våra respektive länder, inte minst i Frankrike. Enligt min uppfattning har genomförandet av artikel 13 försvagats allvarligt, vilket gör mig mycket orolig. 
Hermange (PPE-DE ).
   – Herr talman! Syftet med det betänkande som vi snart skall rösta om är att stärka den lagstiftning som reglerar kvinnornas situation i EU. En sådan lagstiftning har en enorm genomslagskraft genom att se till att kvinnornas grundläggande rättigheter respekteras och att kvinnorna uppmuntras att utnyttja alla sina möjligheter fullt ut. Detta måste gälla inte bara kvinnor utan också familjer, barn och, följaktligen, de europeiska samhällenas framtid. 
Det är visserligen sant, som Geneviève Fraisse nyss har sagt, att det har gjorts betydande framsteg i riktning mot större jämställdhet, men det återstår mycket att göra, om vi skall nå de mål som EU har ställt upp på detta område. Jag skulle vilja nämna två betydelsefulla åtaganden som gjordes i Lissabon: att nå en sysselsättningsgrad på 60 procent för kvinnor i EU fram till 2010, och att se till att minst 90 procent av barnen mellan tre års ålder och den obligatoriska åldern för skolstart får ordentlig barnomsorg fram till 2010. I detta avseende beklagar jag att vi inte har någon gemensam socialpolitik. Avsaknaden av en sådan politik leder till förseningar, ibland ganska betydande, när det gäller att anta vissa direktivförslag. Jag syftar bland annat på de förslag som bygger på artikel 13 i Amsterdamfördraget, som för första gången skulle kunna förbjuda varje utslag av könsdiskriminering utanför arbetsmarknaden som till exempel i fråga om tillgång till varor och tjänster eller tillhandahållandet av dessa. 
Vi tvekar därför inte att stödja Regina Bastos utmärkta betänkande, som skulle göra det möjligt för oss att vidta de åtgärder som krävs för att garantera förenlighet mellan yrkes- och familjelivet. Det förefaller därför möjligt att vi skulle kunna införa ett direktiv, som vi gjorde i fråga om föräldraledighet, inom de närmaste åren. Samtidigt som begreppet förenlighet mellan familjeliv och yrkesliv har varit aktuellt på EU-nivå ganska länge, har detta faktiskt inte alltid varit fallet i praktiken, speciellt bland företag, som ofta inte tar hänsyn till denna fråga. 
Därför, herr talman, anser jag att vi måste stödja Regina Bastos betänkande. Jag skulle vilja tillägga att vi i dag uppfyller en dröm, eftersom vissa ledamöter som har suttit ganska länge i parlamentet är medvetna om att orden ”familj” och ”barn”, i likhet med begreppet förenlighet mellan arbetsliv och familjeliv, var tabu i den här kammaren för tio år sedan. Vi måste vara glada över denna debatt som hålls i dag denna 8 mars. 
Swiebel (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja instämma i vad Anna Karamanou sade för en stund sedan om sammanhanget i kommissionens politik. Jag skulle vilja gratulera kommissionsledamoten varmt till den rapport om jämställdhet mellan könen som presenterades vid vårtoppmötet. Man måste säga att denna rapport äntligen går rakt på sak. 
Även om det har gjorts framsteg under de senaste åren, består den sociala ojämlikheten mellan män och kvinnor fortfarande i mycket hög grad. Vi vet helt säkert att kvinnor är missgynnade i fråga om delaktighet i arbetslivet och i fråga om lön, att deras ekonomiska oberoende är otillräckligt, att det råder en orättvis fördelning av hushålls- och omsorgsuppgifterna och att barnomsorgen är otillräcklig, samtidigt som fattigdomen i Europa framför allt är en kvinnofråga. 
Ämnet för vårtoppmötet kommer att vara den ofta uttryckta målsättningen att bli världens mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomi. Kommissionens budskap är alldeles klart: om vi inte är beredda att göra det möjligt för kvinnor att faktiskt förverkliga sin rätt till jämställdhet, kommer denna ädla ambition inte att leda till någonting. Den åldrande befolkningen innebär att den ekonomiska basen är sårbar. Den så kallade aktiva befolkningen måste öka i förhållande till den så kallade icke-aktiva befolkningen. EU har helt enkelt inte längre råd att låta bli att utnyttja kvinnornas ekonomiska potential. 
Men socioekonomisk jämställdhet kan inte förverkligas om man inte tar itu med maktbalansen mellan män och kvinnor också på andra områden. Man måste bekämpa våld mot kvinnor och människohandel med kvinnor. Fler kvinnor bör komma in i den offentliga förvaltningen, och kvinnor måste få en lika stor del som männen inom forskning och vetenskap. 
Den sociala ojämlikheten mellan män och kvinnor handlar om maktbalans: makt att fördela kakan, makt att dela ut uppgifter, makt att använda det offentliga rummet, makt att besluta om den politiska dagordningen och de politiska definitionerna, makt när det gäller att identifiera sociala problem och makt att kämpa för självbestämmanderätt när det gäller våra kroppar och våra liv. 
Jämställdhet på dessa områden är ett oförytterligt villkor, men också det pris vi begär för att använda vår ekonomiska potential. Detta kräver tuffa förhandlingar kring köksbordet, men också kring den politiska maktens bord. Vid varje toppmöte ser vi alltid ett hav av män i grå kostymer, äldre män med grått hår, och några få kvinnor, som har plockats in för fullständighetens skull. Männen bör vara försiktiga, för en dag är det vi som kommer att skratta sist. 
André-Léonard (ELDR ).
   – Herr talman! I dag, på Internationella kvinnodagen, är det vår skyldighet att föra fram och utvärdera vissa frågor på jämställdhetsområdet. Vad vi vill ha är lika behandling och lika möjligheter på alla livets områden, vilket bör vara en grundläggande rättighet, låt oss inte glömma det. 
När det till exempel gäller kvinnornas representation inom politiken är underrepresentationen för kvinnor i den politiska beslutsprocessen en allvarlig brist, som tyvärr återspeglas överallt i alla Europas demokratier. Vi måste därför fortsätta med våra ansträngningar att bygga ett demokratiskt Europa. Denna process bör kännetecknas av en balanserad representation i parlamentet, både för kvinnor och för män. 
Regeringarna i medlemsstaterna och i de anslutande länderna måste så snart som möjligt utvärdera valsystemens olika effekter för kvinnornas politiska representation i de valda församlingarna och möjligheten att anpassa eller reformera dessa system. Lämpliga åtgärder måste vidtas för att garantera en balanserad representation. Låt oss inte glömma att målet är att behålla minst en andel på 30 procent kvinnor bland de valda ledamöterna vid det kommande valet. Det finns en risk för att underrepresentation i de anslutande länderna kan minska denna procentandel som vi har ansträngt oss så mycket för att uppnå alltsedan valet 1979. Vi måste öka medvetenheten bland anslutningsländerna, så att deras regeringar kan vidta åtgärder för att bekämpa brott mot kvinnor. Ja, det har gjorts en del framsteg, men det krävs ytterligare resurser.
Avslutningsvis skulle jag också på ett mer allmänt plan vilja uttrycka min solidaritet med den kamp som förs av kvinnor runt om i världen, kvinnor vilkas rättigheter rutinmässigt kränks. Jag syftar på alla de kvinnor som utsätts för barbariska sedvänjor och traditioner, kvinnor som är offer för krig, aids, dålig behandling, människohandel och, i vidare mening, mänsklig dumhet. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – I dag, den 8 mars, en dag då vi hyllar kvinnorna och deras kamp för lika rättigheter och möjligheter, måste vi också påpeka att det fortfarande förekommer djup ojämlikhet och omfattande diskriminering på ett enormt antal områden, trots de framsteg som har gjorts i fråga om att utarbeta principer. Vi är långt från att följa gemenskapens beslut, om lika tillträde till arbete, lön och befordran, om främjande av rättigheter i fråga om sexuell och reproduktiv hälsa, om inrättande av sociala stödmekanismer för moderskap och faderskap, barnkrubbor och daghem och strukturer för att stödja de äldre. 
Kvinnor utsätts fortfarande för våld inom familjen, trots de program som införts och den gällande lagstiftningen. Särskilt allvarlig är den diskriminering som drabbar invandrarkvinnor och kvinnor med funktionshinder, trots de förslag som vi har antagit här. Människohandel och prostitution har fortfarande en oroväckande stor omfattning i Europeiska unionen, och det krävs ytterligare socioekonomiska politiska insatser, offentliga tjänster av hög kvalitet och effektiva åtgärder för att lösa problemen med fattigdom och social utslagning. 
Genom att placera människor i andra hand hindrar nyliberalismen förverkligandet av kvinnors rättigheter, den förvärrar arbetslösheten och gör anställningarna osäkrare, den undervärderar moderskap och faderskap och den försvårar kvinnornas deltagande i det sociala och politiska livet.
En del EU-länder släpar efter i både rättsligt och praktiskt avseende. I detta sammanhang måste jag rikta uppmärksamheten på vad som pågår i Portugal. Trots alla uppmaningar om att återkalla den lagstiftning som straffbelägger kvinnor som måste tillgripa ett frivilligt avbrytande av en graviditet angrips fortfarande kvinnors värdighet och rätt till privatliv, inte minst i domstolsförhandlingar, inbegripet den rättegång som nyligen hölls i Aveiro mot sju kvinnor som åtalats för att ha genomgått illegal abort och mot deras släktingar och vänner.
Även om de alla frikändes, lever de fortfarande under hotet från justitiekanslersämbetet, eftersom den lag som präglas av kvinnoförföljelse och som dömer kvinnor till upp till tre års fängelse fortfarande är i kraft. 
Det försök till ändring av lagen som gjordes i republikens lagstiftande församling den 3 mars förkastades av de ledamöter som utgör den nuvarande högerinriktade regeringsmajoriteten, varigenom de försvarar en situation som är en belastning för Portugal och som innebär att man kriminaliserar i första hand mindre välsituerade kvinnor, som inte kan utnyttja de trygga sjukvårdstjänsterna i vårt grannland. 
Trots att Europaparlamentet har röstat för viktiga resolutioner som syftar till att främja kvinnors rättigheter, ignoreras således de flesta besluten av medlemsstaterna, eftersom det inte finns någon politisk vilja att genomföra de åtgärder som beslutas. 
Den verkligt stora utmaningen är därför att fortsätta att kämpa för att jämställdheten skall förverkligas och för att kvinnors värdighet skall respekteras på rätt sätt. 
Klaß (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag är tacksam mot min kollega Regina Batsos, vars initiativbetänkande i denna debatt har riktat vår uppmärksamhet på frågan om förenligheten mellan arbete och familjeliv. Familjen är den minsta enheten i staten. I den läggs grunden för ett fungerande samhälle, och den måste sättas främst bland samhällets intressen. Men det är ett olyckligt faktum att våra familjer befinner sig i kris. Vi är långt ifrån att uppnå vårt mål om förenligheten mellan arbete och familj. Försörjningen måste organiseras kring familjen snarare än tvärtom. De som tar hand om sina egna barn och ser efter äldre familjemedlemmar måste få ramvillkoren ordnade, så att dessa båda uppgifter kan förenas. 
En nyckel till bättre förenlighet mellan familj och arbete ligger i partnerskapet mellan man och hustru, både när det gäller barnuppfostran och i fråga om hushållsarbetet som helhet. Även om vi vet att man inte kan genomdriva det som en politisk åtgärd, måste vi hela tiden återkomma till det som ett diskussionsämne. Kvinnor bär fortfarande den största bördan när det gäller att ta hand om en familj, och detta måste i likhet med hushållsarbetet tillmätas ett högre värde. Det måste erkännas som ett arbete som är värdefullt för samhället, och det får inte längre diskrimineras. Det är ytterst viktigt att medlemmarna i en familj får större valfrihet i frågan om de själva skall ta hand om hushållssysslorna och se efter barnen eller om de skall överlåta dessa uppgifter på andra. Familjerna bör ha möjlighet att anlita någon utomstående för att utföra en del av hushållsarbetet. 
Det är därför vi måste erkänna att även privata hushåll kan erbjuda arbetsmarknaden kvalificerad sysselsättning. Om kvinnor väljer att vara hemmafruar, får de inte missgynnas i fråga om social trygghet när det blir dags för pension senare i livet. För att underlätta återinträdet på arbetsmarknaden för den som under en tid har ägnat sig åt familjeplikter måste man också erbjuda yrkesutbildning under föräldraledigheten. Detta är bara några saker som behöver rättas till, men det är många små kuggar som måste sättas i rörelse, om vi skall få en framgångsrik balans och harmoni mellan arbete och familjeliv för både män och kvinnor. 
Karlsson (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag är feminist. För mig handlar feminism om att se och erkänna att kvinnor ofta har en underordnad roll i samhället och att vara beredd att göra någonting åt detta.
I Europa har det mycket stor betydelse vad EU gör när det handlar om att göra samhället mer jämställt. Jag kommer mycket väl ihåg vad som hände när Ingvar Carlsson som nybliven statsminister i Sverige 1994 utsåg sin regering och hälften var kvinnor. Efter den regeringsbildningen blev det omöjligt för de politiska partierna i Sverige att göra något annat än att se till att fler kvinnor fick tunga politiska uppdrag. För oss socialdemokrater blev det självklart med varannan kvinna i de politiska församlingarna.
Samma sak måste ske i EU. Kvinnor och män skall vara jämställda. När ett nytt parlament utses skall det präglas av jämställdhet. När en ny kommission utses skall den också präglas av jämställdhet. På samma sätt skall det vara i alla delar av Europeiska unionen. Det finns två huvudskäl. För det första skall kvinnor och män självklart behandlas lika. Vi har samma rättigheter och skyldigheter. För det andra är det oerhört betydelsefullt vilka signaler EU sänder ut. Lika möjligheter för kvinnor och män är en sådan signal som måste sändas ut från oss här till alla aktörer i samhället. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Europaparlamentets firande av Internationella kvinnodagen borde inte vara någon tung börda. Jag skulle ha föredragit att vi – mycket oftare under ett år hellre än bara på denna dag – kunde anta betänkanden om kommissionens lagstiftningsinitiativ, hellre än initiativbetänkanden om sådana ämnen som situationen för kvinnor som tillhör minoriteter eller förenligheten mellan yrkesliv, familjeliv och privatliv. Hur intressanta dessa betänkanden än är, åstadkommer de beklagligt nog inte mycket för att vi skall kunna gå vidare i praktiskt avseende. 
På dessa områden kan man förvisso fortsätta att ställa nya krav – några av dem tyvärr överdrivna – men extrema och ibland orealistiska krav gör ingenting för att hjälpa de kvinnor som vi vill hjälpa. Tvärtom kan de visa sig motverka kvinnors sysselsättning. Mina kvinnliga kolleger och jag hade själva lagt fram ändringsförslag till dessa initiativbetänkanden bara för att få se dem underkännas i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor – vilket vi är vana vid – och det är därför vi har återförvisat några av dem för att de skall bli föremål för omröstning. 
Vad jag skulle vilja säga i den här debatten är att jag inte är särskilt glad över de muntliga frågorna till kommissionen och rådet. Jag är inte alls övertygad om att det finns något behov av att en ledamot av kommissionen, och en generaldirektör, ensamma får ansvaret för lika behandling av män och kvinnor. Jag anser att det skulle vara mycket bättre om dessa problem hanterades av en kommissionsledamot – oavsett av vilket kön – vars ansvarsområde omfattade sådant som till exempel den inre marknaden eller sysselsättningspolitiken, hellre än att man förde dem åt sidan till ett ghetto, där de skulle drabbas av samma öde som parlamentets utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, det vill säga att inte tas på allvar av många beslutsfattare. 
När det gäller kommissionens sammansättning, anser jag att de frågor till rådet som syftar till att garantera ett tillräckligt antal kvinnliga kommissionsledamöter faktiskt inte är till särskilt stor nytta just nu. Hur skall rådet – och i förbigående sagt tror jag inte att det är representerat i kammaren just nu – den 1 mars kunna besluta att minst en tredjedel av kommissionsledamöterna skall vara kvinnor efter november 2004? Jag hoppas att det kommer att finnas fler kvinnor än så. Även om ett förslag av detta slag ingår i utkastet till konstitutionellt fördrag, anser jag det absurt att kräva att varje medlemsstat skall presentera en lista med tre kandidater, vare sig de är män eller kvinnor. Ett urvalsförfarande av detta slag kan inte ge några som helst garantier för att nästa kommission kommer att innehålla de bästa manliga ledamöterna och tillräckligt många framstående kvinnliga ledamöter. 
Pérez Álvarez (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, fru föredragande! Det är nödvändigt att börja med att gratulera Regina Bastos till hennes utmärkta betänkande och att samtidigt välkomna att denna debatt äger rum vid ett så lämpligt tillfälle. 
Trots den högtidliga tonen i en mängd juridiska texter, som till exempel artikel 13 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, artiklarna 20 och 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och olika texter i våra respektive författningar, är sanningen den att diskrimineringen av kvinnor fortfarande är en verklighet. 
Denna debatt hålls på Internationella kvinnodagen, men jag anser att framgången för detta firande inte får inskränkas till att vi arrangerar vissa högtidliga ceremonier eller att vi formulerar lyckade eller lämpliga slagord. Framgången måste vara effektiv och bestående. Jag anser att sysselsättning är det bästa medlet för integration, för att överbrygga klyftor och skapa jämställdhet. Även om kvinnornas närvaro på arbetsmarknaden har ökat under de senaste åren, har ökningen inte varit tillräcklig: det förekommer fortfarande lönediskriminering och avskedanden på grund av moderskap, det finns inte någon specifik riskeliminering för gravida kvinnor, och det förekommer fortfarande sexuella och psykologiska trakasserier – ”mobbing” – i syfte att avskeda, vilket innebär att man ständigt gör narr av kvinnors rättigheter som till exempel rätten till barnomsorg osv. 
Parallellt med dessa sysselsättningsaspekter måste vi därför stödja familjen – de låga födelsetalen kräver detta – vi måste stödja hemarbetet genom ny teknik och spridning av den, vi måste göra kvinnornas arbetstider mer flexibla, integrera invandrarkvinnorna, öka möjligheterna till sysselsättning för kvinnor som har utsatts för våld i hemmet och samtidigt naturligtvis påskynda separations- och skilsmässoförfarandena, öka antalet barnkrubbor och daghem, och allt detta – som Marie-Thérèse Hermange sade tidigare – som ett led i genomförandet av Lissabonstrategin. 
Avslutningsvis, herr talman, vill jag säga att kvinnor inte får ha fler problem i samhället än män, utan samma problem. De måste få samma möjligheter och samma ansvar som män och de måste få ”lika lön för lika arbete”. Detta kräver, och här slutar jag, herr talman, en förändring av kulturen, mentaliteten och vanorna. Och denna kulturella förändring måste utsträckas till att gälla alla samhällsgrupper, så att de lika möjligheterna blir verkliga och inte är symboliska och bara finns på papperet. 
Wallström,
   . – Herr talman, parlamentsledamöter! Jag tycker att detta var en mycket bra debatt. Det var en exposé över både framgångar och tillkortakommanden när det gäller jämställdhetsarbetet i EU. Det vi har diskuterat här har handlat både om strukturer och om normer. Det har handlat om mycket konkreta problem och utmaningar av typen lika lön för lika arbete, barnomsorg och omsorg om de äldre, uppgifter som bör delas mer lika mellan makar för att samhället skall kunna fungera och en rad andra problem som förstås möter både män och kvinnor, men framförallt kvinnor, i dagens samhälle.
Det har varit en jämmerlig lista och redovisning av det som så många kvinnor, unga flickor och barn tvingas uppleva. Det kallas , men jag tror att vi skall vara noga med att använda rätt benämning: det är ett slags sexslavhandel i dag i Europa och i världen. Får jag chansen på vårtoppmötet är jag den förste att ta upp denna fråga allra högst på dagordningen. På något sätt blir allt det andra vi talar om lite ihåligt och förlorar sin trovärdighet och kraft om vi fortsätter att tillåta detta direkta utnyttjande och denna direkta handel med människor över gränserna i Europa och internationellt.
Vi måste ibland prioritera och vara mycket noga med att hjälpa varandra i denna kamp. Framför allt har debatten visat att vi i kommissionen måste göra det som ankommer på oss för att genomföra den existerande lagstiftningen och varför inte också försöka introducera ny lagstiftning. Vi behöver använda alla våra tillgängliga instrument: lagstiftning, den öppna samordningsmetoden och våra finansieringsmöjligheter.
Vi tror faktiskt att det är riktigt att gå steg för steg när det gäller lagstiftning mot sexismen eller diskrimineringen mot kvinnor också utanför arbetsplatsen. Ni har säkert noterat hur svårt det har varit med artikel 13 i direktivet. Vi tror dock att vi steg för steg skall kunna lyckas också den här vägen. Vi måste hjälpas åt över alla gränser för att nå fram till en situation där också män kan kliva upp och säga att de är feminister, därför att det faktiskt betyder att man ser till att både kvinnor och män har samma rättigheter, skyldigheter och möjligheter. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om ett betänkande (A5-0055/2004) av Karin Junker för utskottet för utveckling och samarbete om befolkning och utveckling – 10 år efter Förenta nationernas konferens i Kairo 1994. 
Junker (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Under 1990-talet gav de stora FN-konferenserna ny stimulans till det internationella samarbetet och i synnerhet till förbindelserna mellan de fattiga och rika länderna i världen. En av dessa konferenser var Kairokonferensen om befolkning och utveckling, som hölls i september 1994. När nu tioårsdagen av den här konferensen närmar sig får vi inte missa detta tillfälle att summera vad som har hänt med det ambitiösa handlingsprogrammet, som hela 179 stater var med och röstade om att anta. Jag kan redan nu föregripa det jag kommer att säga i mitt tal genom att berätta att om man i dag jämför med de försäkringar som då gjordes, är resultatet en aning nedslående. Det var i Kairo som befolkningsutvecklingen för första gången nämndes i samband med den globala utvecklingen och de centrala utvecklingspolitiska målen, medan befolkningstillväxten tidigare hade behandlats som en helt separat fråga, och födelsekontroll och familjeplanering inte hade ansetts gälla samhället i stort.
Att man faktiskt gjorde detta för första gången var Kairos största förtjänst. Dess främsta mål fastslogs vara utrotande av fattigdomen, hållbar ekonomisk tillväxt, utbildningsmöjligheter för alla befolkningsgrupper, särskilt flickor och kvinnor, jämlikhet mellan könen och lika rättigheter för män och kvinnor, skydd, stöd och uppmuntran till familjen, ökad tillgång till reproduktiv hälsa, familjeplanering och sexualvårdstjänster samt en minskning av dödligheten bland spädbarn, barn och mödrar.
I handlingsprogrammet från Kairo sattes rätten – och jag understryker rätten – till reproduktiv hälsa och familjeplanering i fokus för en ny förståelse av befolkningspolitiken, och det är också en central fråga i mitt betänkande. Den bifogade statistiken ger en tydlig bild av hur illa det är ställt med den reproduktiva hälsan för kvinnor i utvecklingsländerna och den fortsatt höga spädbarns-, barna- och mödradödligheten.
Låt mig ge er några fakta om kvinnors elände i världen. Varje år dör en miljon kvinnor till följd av infektioner i fortplantningsorganen, inklusive sexuellt överförda sjukdomar, vilket dock inte omfattar hiv/aids. Varje minut smittas tio personer med hiv-virus, varav hälften är under 24 år. Varje minut dör en kvinna till följd av komplikationer i samband med graviditeten. Varje år blir 175 miljoner kvinnor gravida, men minst 75 miljoner av dessa graviditeter är oönskade. Varje minut avbryts cirka 100 graviditeter, varav 40 utförs av personer som saknar medicinsk utbildning, vilket utgör en extra risk. Varje år dör 70 000 kvinnor till följd av illa utförda aborter.
För att undvika missförstånd vill jag säga att en avbruten graviditet naturligtvis inte kan vara en familjeplaneringsmetod, men om kvinnor befinner sig i trångmål och inte ser någon annan utväg, måste de ha rätt till en säker abort. En välkänd afrikansk doktor sade en gång: ”Om lika många män dog varje dag – cirka 1 450 om dagen eller 529 000 om året – av orsaker som till stor del kunde undvikas, skulle det vara en fråga för säkerhetsrådet” Riskerna är emellertid allt annat än jämnt fördelade. I utvecklingsländerna är komplikationer till följd av graviditet och barnafödande den främsta orsaken till dödsfall och funktionshinder bland kvinnor i barnafödande ålder. Man kan också uttrycka det så här: risken för att dö under eller till följd av graviditeten är 150 gånger större för kvinnor söder om Sahara än för kvinnor i Europa. I Danmark är det dödsorsaken för en kvinna var fjärde månad, i Afghanistan var tjugosjätte minut. Jag skulle kunna ge många liknande exempel.
Dessa uppgifter torde framhäva att det finns ett akut behov av åtgärder över hela linjen, vilka de undertecknande staterna i Kairo åtog sig att vidta med hjälp av miljardbelopp. Många av staterna har emellertid inte lyckats fullfölja det här åtagandet. Faktum är att inte ens hälften av det utlovade beloppet har ställts till förfogande, även om utvecklingsländerna procentuellt sett har gjort mer för att uppfylla målen än länderna i norr. Förenade kungariket har just föregått med gott exempel genom att öka sin årliga finansiering till FN:s familjeplaneringsprogram från 4,5 miljoner brittiska pund till 6 miljoner. Detta utgör också ett svar på president Bushs återhållsamma politik, som har utlöst protester världen över.
När kommissionen för befolkning och utveckling i FN:s ekonomiska och sociala råd, ECOSOC, nyligen såg tillbaka på Kairokonferensen drog man också slutsatsen att befolkning och reproduktiv hälsa är ytterst viktiga frågor som måste utgöra en del av utvecklingsprogrammen och utvecklingsstrategierna för att bekämpa fattigdom, och att det skulle vara det enda sättet att uppnå utvecklingsmålen för det nya millenniet. Detta är i linje med slutsatserna i mitt betänkande som riktas till kommissionen, för även det europeiska utvecklingssamarbetet måste aktivt hjälpa alla par och enskilda att utnyttja sin grundläggande rätt till god hälsa och fritt ansvar att bestämma hur många barn de vill ha och i vilken ålder de vill bli föräldrar.
I över 90 år har Internationella kvinnodagen varit en dag då man har tagit politisk strid för kvinnors rättigheter. Även i Europa återstår det – som vi har hört – fortfarande mycket att göra, men vi europeiska systrar måste också medge att våra klagomål ligger på en rätt hög nivå. Majoriteten av kvinnorna i utvecklingsländerna kan bara drömma om det vi har uppnått. Internationella kvinnodagen måste göra oss mer medvetna om behovet av internationell solidaritet. I mitt betänkande om vad som har hänt tio år efter Kairo vill jag ge ett budskap till kvinnorna i syd: de europeiska systrarna står vid deras sida. Även där kommer det alltfler ljuspunkter. Vilket land i världen tror ni har högst andel kvinnliga ledamöter i sitt parlament? Är det Finland? Sverige? Inget av de länderna har i och för sig något att skämmas för, men Rwanda med över 48 procent ligger ännu högre. Det ger oss anledning att hoppas. 
Wallström,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Karin Junker för hennes viktiga arbete med detta betänkande.
Den internationella konferensen om befolkning och utveckling i Kairo 1994 var en viktig händelse som innebar att ett omfattande tillvägagångssätt för sexuell och reproduktiv hälsa och därtill hörande rättigheter lades fram för världens folk. Den globala gemenskapen instämde med vikten av reproduktiva rättigheter och framryckande jämställdhet mellan könen och med vikten av att alla kvinnor och män skall ha tillgång till omfattande hälsovård. Europeiska unionen stämde helt in i Kairoåtagandena vid den tidpunkten, och gör det fortfarande. Förenta nationernas antagande av millenniemålen 2000 satte förnyad fokus på många av de angelägenheter som togs upp i Kairo och gav möjligheten att förstärka ansträngningarna och åtagandena.
Men tio år efter Kairo finns det nu flera faktorer som hotar uppnåendet av de mål som fastställdes på konferensen. Jag lägger särskilt märke till att medel för utvecklingsbistånd avsedda för förbättrad reproduktiv hälsa inte ökar tillräckligt, att hiv/aids-pandemin ödelägger sociala och ekonomiska strukturer och att det globala politiska klimatet hämmar framgången inom området för reproduktiv hälsa. I detta sammanhang hänvisar jag särskilt till den ”globala regeln om munkavle”, eller ”Mexico City-politiken”, som har återupptagits av president Bush.
Detta initiativ av Europaparlamentet är både välkommet och i rättan tid, med tanke på att det kommer i början av året för Kairo +10, när framgången inom området för sexuell och reproduktiv hälsa och därtill hörande rättigheter hotas. Denna resolution är mycket stark och täcker omfattande aktiviteter inom området sexuell och reproduktiv hälsa. Det gläder mig särskilt att se att parlamentet betonar behovet att helt integrera programmen för sexuellt överförda infektioner, som hiv, med dessa som inriktar sig på behov inom sexuell och reproduktiv hälsa i allmänhet. Jag uppskattar också att könsfrågor framhävs så pass mycket och att de står i nära förbindelse till sexuell och reproduktiv hälsa.
Reproduktiv hälsovård, inklusive familjeplanering, ligger i frontlinjen för förebyggande av hiv/aids och mödravård. Behovet av universell tillgång är mer brådskande nu än det var 1994, med tanke på den dramatiska ökningen av personer som är infekterade med och berörs av hiv och aids. Dödligheten för mödrar förblir också oroväckande hög i många länder, med mer än en halv miljon kvinnor världen över som dör i förtid varje år med anledning av graviditetsrelaterade orsaker.
Vad beträffar vårt stöd för införandet av åtgärdsprogrammet från Kairo har Europeiska gemenskapen gett ungefär 655 miljoner euro i direkt stöd till dessa aktiviteter mellan 1994 och 2001. Om allt hälsorelaterat stöd, inklusive humanitär hjälp, delas i proportionella delar uppgår Europeiska gemenskapens totala stöd för dessa aktiviteter under denna period till omkring 1,42 miljarder euro, eller lite mer än 12 procent av det totala internationella givarstödet för Kairoaktiviteterna. Dessutom stöder vi forskning om hiv/aids genom programmet för partnerskap mellan Europa och utvecklingsländerna inom området klinisk prövning, med ett första anslag på 200 miljoner euro.
Sammanfattningsvis stöder kommissionen den föreslagna resolutionen. Vi kommer att lägga noga märke till dess innehåll och kommer att beakta varje punkt. Enligt vår åsikt är huvudmålen just nu att bekräfta vårt stöd för Internationella konferensen om befolkning och utveckling (ICPD) och Kairoåtagandena och att bemöta den globala kampanjen mot dessa, för att befästa de framgångar som har uppnåtts hittills och även för att stödja ett fortsatt arbete av hög kvalitet inom området sexuell och reproduktiv hälsa och därtill hörande rättigheter på alla nivåer. 
Fraisse (GUE/NGL ),
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda med att tacka Karin Junker för hennes arbete med det här betänkandet. Det här är en mycket viktig fråga och Karin Junker förtjänar våra lyckönskningar. Det är tre saker som bekymrar mig: För det första står det helt klart – precis som ni just erinrade om, fru kommissionär – att de länder som kom med utfästelser i Kairo inte har fullgjort sina åtaganden: 45 procent under 2000 är helt otillräckligt. En annan sak är Bushs ovilja att bevilja ytterligare anslag till personer som arbetar med sådana här frågor. En tredje sak är utvidgningen, eftersom vissa EU-länder inte vill hjälpa kvinnor i tillräcklig utsträckning med födelsekontroll, vilket var en av huvudfrågorna i Kairo. Vi får inte glömma att det vi hade före Kairo, år 1994, var befolkningsstyrning och befolkningskontroll. Därefter har vi fått begreppet födelsekontroll och kontroll över våra kroppar, vilket är något helt annat. Mot bakgrund av dessa tre saker är det jag föreslår – och har föreslagit för kommissionen – ett ramavtal. Vi måste samordna våra insatser.
Fru kommissionär! Om jag förstod er rätt, är er enda önskan att ge ert stöd till detta betänkande och dessa projekt. Men bör vi inte vara lite mer offensiva och föregripa händelseutvecklingen? Med andra ord: bör vi inte vidta de åtgärder som behövs för att faktiskt uppnå Kairomålen? Jag sade att det är tre saker som jag är orolig för, men jag skulle kunna lägga till en fjärde. Icke-statliga organisationer är mycket angelägna att få se hur den allmänna tillgången till vård, som Karin Junker just erinrade om, kommer att fungera med en jämvikt mellan offentlig och privat finansiering. Om denna jämvikt inte upprätthålls och om utrymmet för allmänheten – med andra ord den allmänna tillgången till vård och födelsekontrollresurser – inte garanteras, då kommer vi att ha ännu större problem. Jag menar därför att EU klart bör ta ställning i den här frågan. 

Santini (PPE-DE ).
   – Fru talman! Mario Mantovani sitter fast i trafiken och har bett mig att lägga fram hans ståndpunkt som skuggföredragande, något jag gärna står till tjänst med. I handlingsprogrammet från konferensen i Kairo har viktiga mål satts upp när det gäller utvecklingspolitiken. Detta är mål som bör förbättra levnadsförhållandena i utvecklingsländerna, under förutsättning att de uppnås. Även om det här betänkandet handlar om ett initiativ som utan tvekan är lovvärt liksom en fråga som är mycket svår att hantera, menar jag att man också förbigår det viktigaste målet som uppställdes vid Kairokonferensen för tio år sedan. Som skuggföredragande för vår grupp, Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, anser jag inte att de angelägna frågor som vi anser vara lika viktiga har hanterats på ett lämpligt sätt. Till dessa frågor hör befolkningsförändringen i utvecklingsländerna, dvs. frågor som hänger samman med utbildning och tillgång till utbildning, näringsproblem, hygienproblem, ekonomisk tillväxt och emigration. Något som till stor del framgår av det dokument som har lagts fram av föredraganden Karin Junker är att detta betänkande nästan uteslutande fokuserar på frågor som gäller reproduktion och sexuell utbildning, frågor som sannerligen är mycket viktiga, men som inte nödvändigtvis måste isoleras från ett vidare sammanhang och behandlas separat, särskilt om dessa uttalanden inte är helt i linje med slutsatserna från Kairo. Alltför många frågor har glömts bort, frågor som på den tiden ansågs vara viktiga aspekter av den strukturella befolkningsförändringen i utvecklingsländerna under de kommande åren. Enligt min mening måste det här betänkandet – som jag vill framhålla att utskottet antog med elva röster för och sju emot – ses över och måste framför allt justeras med tanke på vad som fastslogs vid den tidigare nämnda konferensen.
Om betänkandet skall överensstämma med handlingsplanens mål anser jag framför allt att man måste godta skäl R b, där familjens betydelse och centrala roll som sammanhållande och enande kraft i samhället framhålls. Jag hoppas också att punkterna 6, 10, 11, 17, 23 och 26 skrivs om så att de blir mer balanserade, vilket med eftertryck förordades av vår grupp. Vidare kan vi inte godta punkt 20 om den inte får en annan ordalydelse, eftersom man där förordar direkt abort utan hänsyn till de nationella regelverken, och då framför allt genom informationskampanjer om säkra aborter i utvecklingsländerna. Det råder ingen tvekan om att det här är ett känsligt område och att suveräniteten måste respekteras, liksom de etiska principerna i varje land, i synnerhet när det gäller sådana känsliga frågor som reproduktiv hälsa och rättigheter som rör reproduktion. Detta är ståndpunkten hos författaren, skuggföredraganden för PPE-DE, Mario Mantovani. 
Theorin (PSE ).
   – Fru talman! Detta är ett mycket viktigt betänkande för kvinnor, för kvinnors rätt till sin egen kropp och för kvinnors rätt till reproduktiv hälsa.
Först några fakta. Vi vet nu att varje minut dör en kvinna av orsaker som hör ihop med graviditeten. Varje minut utförs 100 aborter och nästan hälften av dem av personer utan medicinsk utbildning. Varje år dör 70 000 kvinnor till följd av osäkra aborter. Varje minut smittas tio personer av hiv. Varje år förs två miljoner flickor mellan fem och femton år ut på den kommersiella sexmarknaden till ett modernt slaveri utan preventivt skydd.
Våldtäkter och sexuellt våld ökar också i Europa. Flickor och kvinnor utsätts ännu för kvinnlig könsstympning i många länder, vilket är oacceptabelt. En sådan kränkning kan leda till svåra skador och rentav till döden. Var tredje kvinna har utsatts för våld, enligt en nyligen utgiven rapport från Amnesty.
I utvecklingsländerna är reproduktiva problem den viktigaste orsaken till dödsfall och invalidisering för kvinnor i fertil ålder. I Afghanistan är hälften av alla dödsfall bland kvinnor i åldern 15-50 år graviditetsrelaterade. Att i det läget vägra stödja organisationer som ger råd om preventivmedel är att medvetet medverka till hundratusentals kvinnors osäkra aborter och för tidiga död och till att hundratusentals kvinnor smittas av hiv varje år. Detta är en djup kränkning av de mänskliga rättigheterna och utgör en allvarlig risk för kvinnors reproduktiva och psykiska hälsa.
EU och medlemsländerna måste naturligtvis fullgöra sina skyldigheter och finansiera och genomföra åtgärdsprogrammet från Kairo. EU måste därvid låta sexuell och reproduktiv hälsa ingå som ett led i utvecklingspolitiken och självfallet ställa krav på att mottagarländerna förbjuder könsstympning. 
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Fru talman, fru kommissionär, fru föredragande! Jag har begärt ordet för min grupps räkning för att framföra tre kortfattade synpunkter. För det första skulle jag vilja konstatera att vi verkligen ville att det här betänkandet skulle behandla den internationella konferensen i Kairo om befolkning och utveckling, men så är uppenbarligen inte fallet. Det här är framför allt ett betänkande om sexuell och reproduktiv hälsa, som inte behandlar andra viktiga frågor som togs upp vid den internationella konferensen i Kairo. Det råder till exempel total tystnad om frågor som ekonomisk tillväxt, migration, stadsplanering, miljö och de äldre. Ansvarstagande män nämns bara en gång och utbildning, som behandlades på ett mångfacetterat sätt vid Kairokonferensen, nämns bara i samband med reproduktiv hälsa. Det är därför helt enkelt ännu ett betänkande om sexuell och reproduktiv hälsa.
Jag går nu vidare till min andra synpunkt: vi måste fastställa exakt vad vi avser med begreppet ”sexuell och reproduktiv hälsa”. Utan att vilja konfrontera mina kolleger här i parlamentet menar jag att det är en fråga som inte bara berör kvinnor utan även män. Vi måste klargöra det här begreppet, som ofta missbrukas i internationella diskussioner. Jag föreslår i stället en definition som innebär att sexuell och reproduktiv hälsa skall avse arbetet för att förhindra sexuellt överförda sjukdomar, inklusive hiv-aids – ett gissel som berör oss alla – och garantera kvinnor de säkra villkor som krävs i samband med graviditet, förlossning och tiden efter förlossningen. Det är det begrepp jag föreslår.
Slutligen skulle jag vilja säga ett sista ord om aborter. Jag håller med föredraganden om att aborter inte är en preventivmetod. Det håller jag med om och jag anser att detta är något helt självklart, men det måste också få oss att dra slutsatsen att den här frågan inte skall behandlas som om den faktiskt var en preventivmetod. Det är dessutom en fråga som jag anser bör överlåtas till varje enskilt land. Det vore mycket olyckligt om Europeiska unionen befann sig i en maktposition och därigenom skulle kunna anklagas för att arbeta för abort på internationell nivå, och vi föreslår därför att punkt nio i skäl 20 tas bort. 
Sandbæk (EDD ).
   – Fru talman! Internationella konferensen om befolkning och utveckling (ICPD) var onekligen en milstolpe i befolknings- och utvecklingshistorien genom fokuseringen på individens sexuella och reproduktiva hälsa och därtill hörande rättigheter. Vi förväntade oss att dessa rättigheter vid det här laget, tio år senare, skulle ha gått ytterligare framåt, men tyvärr har de i stället blivit föremål för allvarliga angrepp. Flera personer har redan nämnt det som är känt som ”Mexico City-politiken”, som skulle vara författningsstridig i Förenta staterna. Att Förenta staterna undanhåller sitt stöd från varje organisation som på något sätt hänvisar till abort har redan markant ökat risken för oplanerade graviditeter, sexuellt överförbara sjukdomar inklusive hiv/aids och död och skador som följer på osäkra aborter.
Förutom de katastrofala konsekvenserna av ”Mexico City-politiken” har världens engagemang i ICPD avtagit. Finansiella åtaganden har inte uppfyllts. Det erkänns allmänt att millenniemålen inte kan uppnås utan framgångar inom området reproduktiv hälsa och därtill hörande rättigheter för kvinnor. Effektiviteten i programmen för reproduktiv hälsa undergrävs fortfarande av en hälsopolitik som sätter ideologi framför hållbara metoder för att främja god allmän hälsa.
Låt mig framhålla att ingen vill använda abort som en familjeplaneringsmetod. Jag uppmanar er därför att rösta mot ändringsförslag 12. Några av ändringsförslagen eliminerar kvinnors rättigheter, vilket naturligtvis är helt oacceptabelt. Jag uppmanar alla att anta detta betänkande så att EU kan sända en stark signal om engagemang till ICPD. 
Bonino (NI ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag har bara en minut till mitt förfogande. Jag vill utnyttja en del av denna tid till att ge mitt stöd till de ändringar som har lagts fram av Monica Frassoni, framför allt beträffande kampanjen mot omskärelse av kvinnor. Det här är en kampanj som har fått ett starkt stöd från parlamentet, den startade ursprungligen med kommissionens hjälp och jag måste säga att den redan har lett till stora framgångar i Afrika och arabvärlden. Vidare skulle jag vilja att vi gav uttryck för vår beundran för de arabiska och afrikanska kvinnorna i åtminstone en del av betänkandet. Dessa kvinnor kämpar för sina rättigheter i olika länder, under betydligt svårare förhållanden än här, vilket ni säkert kan tänka er. I dag är tio miljoner kvinnor ute på gatorna i Mogadishu för att protestera mot kvinnlig omskärelse. Runt om i Afrika och arabvärlden kämpar enormt modiga kvinnor för sina rättigheter. Jag skulle vilja att det här parlamentet visade dem sitt starka stöd och sin stora högaktning. 
Martens (PPE-DE ).
   – Fru talman! År 1994, för tio år sedan, hölls den internationella konferensen för befolkning och utveckling i Kairo, där ett brett spektrum av befolknings- och utvecklingsfrågor identifierades. Handlingsprogrammet var välbalanserat och visade sig utgöra en fast utgångspunkt för åtgärder, framför allt när det gäller den breda bas som upprättades vid konferensen. Detta gav också väldig drivkraft till de utvecklingsmål för millenniet som sedan utarbetades.
Under det senaste decenniet har det inte skett något som har gjort Kairomålen mindre viktiga eller aktuella. Tyvärr är situationen fortfarande inte vad den borde vara. Mindre än hälften av de finansiella mål som givarländerna enades om har uppfyllts. I flertalet länder har kvinnornas ställning knappast förbättrats. I synnerhet flickornas deltagande i primärundervisningen ligger långt efter de uppställda målen. Aidsepidemin gör allt annat än förlorar mark, och dess framfart har inte kunnat hejdas. Bashälsovård och reproduktiv hälsa kräver alltjämt stora investeringar.
Det gläder mig att utvärderingen av Kairo står på dagordningen i dag. Men jag menar också att det är olyckligt att det inte sker i samma anda som när slutsatserna nåddes för tio år sedan. Det betänkande som vi har framför oss är bara en bedömning av en del av Kairoslutsatserna, medan det fortfarande återstår mycket att göra inom andra områden. Enligt min mening ger inte betänkandet en rättvis bild av programmets allmänt stödjande och omfattande räckvidd. Betänkandet är tyvärr alltför inriktat på den i och för sig mycket viktiga och angelägna frågan reproduktiv hälsa, men det är olyckligt att ingen vikt har lagts vid andra viktiga ämnen som uttryckligen behandlas i Kairo, t.ex. hållbar utveckling, forskning, utbildning, i synnerhet för kvinnor och flickor, den utvidgade familjens roll och bekämpande av våld mot kvinnor. I betänkandet behandlas inte heller den överenskommelse som nåddes i Kairo om att varje land, i egenskap av en suverän makt, ansvarar för att rekommendationerna genomförs i enlighet med den nationella lagstiftningen och utvecklingsprioriteringarna. Det är särskilt viktigt när det gäller etiska frågor. Därför menar jag att det förtjänar att stödjas. 
McAvan (PSE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja framföra tre påpekanden om detta utmärkta betänkande av min kollega.
Först hoppas jag att kammaren kommer att förkasta de ändringsförslag, framlagda av några PPE-DE-kolleger, som syftar till att ta bort alla hänvisningar till rättigheter för den reproduktiva hälsan. Inte en enda av PPE-DE:s talare har förklarat vilken invändningen är mot uppfattningen att människor har rättigheter inom området sexuell och reproduktiv hälsa. Vi hör mycket i denna kammare om rättigheter – aktieägares rättigheter –, och jag förstår inte hur de kan ha invändningar mot att människor har rättigheter relaterade till sin reproduktiva hälsa.
För det andra hoppas jag att kammaren kommer att sända ett starkt budskap till Förenta staterna om att ”Mexico City-politiken” är oacceptabel och skall upphävas. Den förhindrar att verkligt stöd går till verkliga människor på grundval av vem som behöver tillgång till preventivmedel, familjeplanering och annan hälsovård. Det är en politik som skadar, och jag hoppas att Europaparlamentet kommer att förmedla detta budskap.
Till sist stöder jag ändringsförslagen av Karin Junker och John Bowis om problemen med vaginal fistelbildning. Många av oss besökte fistel-sjukhuset i Addis Abeba i Etiopien och träffade kvinnor som är påverkade av detta mycket allvarliga hälsoproblem, som inte har behandlats särskilt ofta i parlamentet. Det är ett allvarligt problem, och jag hoppas att Europeiska kommissionen kommer att undersöka hur det kan vara till hjälp att ge bidrag till sjukhus och uppsökande verksamheter för kvinnor med detta problem. Detta är ett problem som helt kan förebyggas, och genom att bidra med pengar kan vi stoppa kvinnornas onödiga lidande. Eftersom det är internationella kvinnodagen i dag är detta ett bra meddelande att sända ut, då detta är ett problem som vi kan göra något åt. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0090/2004) av Santini, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG.
Santini (PPE-DE ),
   – Fru talman! Det här förslaget, som lades fram i juli 2001, är ett förslag till direktiv som syftar till att kodifiera och i största möjliga utsträckning utveckla det europeiska medborgarskapet och i synnerhet gemenskapens regelverknär det gäller EU-medborgarnas och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier. Rådets gemensamma ståndpunkt – detta bör väl också sägas – utarbetades och antogs under det italienska ordförandeskapet. Av byråkratiska skäl befinner vi oss fortfarande på diskussionsstadiet i dag. På vissa punkter skiljer sig rådets gemensamma ståndpunkt från kommissionens ursprungliga förslag, men den är ändå ytterst innovativ jämfört med gemenskapens nuvarande regelverk. När det gäller rätten till bosättning ersätts till exempel uppehållstillståndet av en enkel registrering. Ett permanent uppehållstillstånd kommer automatiskt att införas efter fem år och skyddet mot utvisningar kommer i allmänhet också att öka gradvis, i synnerhet när det gäller personer som har uppehållit sig länge i landet. Den främsta fördelen med det här direktivet är emellertid att det stärker och förenklar den ytterst komplexa lagstiftning som har tillämpats i ett försök att reglera det här känsliga området sedan 1968. Det här direktivet kommer att ersätta nio direktiv och ändra en förordning. Detta innebär att från och med nu kommer det endast att finnas en text som reglerar vilka rättigheter EU-medborgarna har och kommer att ha för att röra sig och uppehålla sig inom Europeiska unionens territorium.
Definitionen av medborgare kommer också att få ett nytt innehåll, eftersom det här begreppet inte längre definieras enbart som en arbetstagare, studerande eller pensionär, utan som en medborgare som i egenskap av sin person innehar ett medborgarskap. Jag skulle vilja erinra om att vi talar om gemenskapens medborgare och deras familjer, även om de är medborgare i tredjeländer. Det här direktivet behandlar inte personer som inte är EU-medborgare men lagligt uppehåller sig inom unionens territorium.
EU har därför slutligen kommit med ny lagstiftning. Det här kan beskrivas som närapå historiskt eller i alla fall riktigt betydelsefullt. Jag skulle behöva mer tid, alltför lång tid, för att nämna alla de saker som kommer att ändras även i medborgarnas vardag. Här är något av det allra viktigaste. När det gäller ogifta partner bör dessa partner, i länder där den nationella lagstiftningen ger ogifta partner samma rättigheter som gifta par, framöver betraktas som gifta i allt väsentligt och därför ha samma rättigheter. Jag vill erinra om att det för närvarande endast är möjligt med registrerade partnerskap mellan partner av samma eller annat kön i Nederländerna och Belgien, länder där det förekommer borgerliga äktenskap för homosexuella par. I länder där det inte finns någon specifik lagstiftning för registrerade partnerskap tillämpas artikel 3 i direktivet. Det här är en svår artikel att tolka och tillämpa och det är därför upp till EG-domstolen att tolka och klargöra den.
Föredraganden anser att detta är ett verkligt historiskt steg framåt. För första gången erkänns ogifta pars rättigheter i en gemenskapsrättsakt av bindande karaktär, även om jag vill erinra om att detta görs inom ramen för den nationella lagstiftningen. Beträffande familjens rättigheter finns det några mycket intressanta förändringar inom det här området. När det gäller släktingar i direkt nedstigande led anses de enligt direktivet endast vara familjemedlemmar om de är yngre än 21 år eller försörjningsberoende. För att släktingar i direkt uppstigande led skall anses vara familjemedlemmar enligt direktivet måste de vara försörjningsberoende. Jag beklagar att det inte har skett några större framsteg i förhållande till den nuvarande lagstiftningen på den här punkten. Kanske ville parlamentet inte införa några villkor, åtminstone inte i fråga om släktingar i direkt nedstigande led.
Andra nyheter gäller rätten till inresa, rörlighet och bosättning. Det räcker att säga att det här direktivet innebär en fullständig förenkling av alla nuvarande formaliteter. Jag nämnde tidigare att det har införts en stor nyhet i fråga om rätten till bosättning som erhålls automatiskt efter fem års laglig bosättning. Detta är den faktiska poängen, ja, den centrala poängen med direktivet. Det skulle också finnas många andra poänger, men det räcker att komma ihåg att utvisning avskaffas, fast inte i samtliga fall. Jag skall snabbt gå vidare till slutsatserna: utvisning kan förekomma – detta är i linje med rådets beslut – men endast av allvarliga skäl som rör den allmänna ordningen eller säkerheten. I korthet anser jag att det har varit bättre att godta en kompromiss, även om den sannerligen är ofullkomlig, när det gäller kommissionens förslag och de förbättringar som har gjorts av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, än att förkasta direktivet som med all säkerhet kommer att bli en milstolpe i upprättandet av det europeiska medborgarskapet. 
Vitorino,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Först och främst skulle jag vilja uttrycka kommissionens tillfredsställelse med de resultat som parlamentet och rådet har kommit fram till inom ett område som är så känsligt för unionens medborgare som den fria rörligheten. Jag skulle också vilja framföra ett särskilt tack till föredraganden Giacomo Santini för hans insatser när det gäller att möjliggöra ett antagande av det här lagstiftningsinstrumentet under denna parlamentsperiod.
Kommissionen anser att den gemensamma ståndpunkten har uppnått de tre mål som fanns med i dess ursprungliga förslag: kodifiering, medborgarskap och flexiblare bosättningsvillkor. Det första målet var att kodifiera dagens komplexa lagstiftning. Vi har ersatt nio direktiv och två förordningar samt införlivat en väldig mängd rättspraxis om fri rörlighet och bosättning i ett enda rättsinstrument, vilket har fördelen att rättigheterna blir klarare och tydligare för våra medborgare och de nationella myndigheterna. För det andra skall texten i den gemensamma ståndpunkten ses som en integrerad del av den rättsliga och politiska ram som inrättas genom EU-medborgarskapet, vilket gör det möjligt för oss att anta en ny strategi för utövandet av de medborgerliga rättigheterna samt att inrätta ett enda system för fri rörlighet. Detta mål har uppnåtts trots att särskilda regler har bibehållits för arbetstagare och studerande i syfte att bevara gemenskapens regelverk. För det tredje har vi målet att öka flexibiliteten när det gäller villkor och formaliteter som är kopplade till utövandet av rätten att röra sig fritt. Enligt kommissionen har detta också uppnåtts genom att man har tagit bort kravet på uppehållstillstånd för EU-medborgare, vilket i stället har ersatts med en enkel registrering hos den lokala myndighet som ansvarar för bosättningsärenden, genom att man har infört en villkorslös rätt till permanent bosättning efter fem år eller kontinuerlig bosättning i den mottagande medlemsstaten och slutligen genom att tydligare definiera familjemedlemmarnas ställning och öka deras rättigheter, inte minst när det gäller de familjemedlemmar som inte är medborgare i någon medlemsstat.
Kommissionen anser att denna text, som inte helt följer alla mål som fanns med i det ursprungliga förslaget, hur som helst utgör ett avgörande steg på vägen mot en fast idé om medborgarskapets innebörd. Jag är övertygad om att direktivets nya bestämmelser kommer att få en avgörande positiv effekt för de miljoner EU-medborgare som för närvarande bor i ett annat EU-land och för de många andra medborgare som i framtiden kommer att utnyttja rätten att röra sig fritt.
Jag vill därför tacka parlamentet och föredraganden för det stöd som jag är övertygad om att de kommer att ge antagandet av den gemensamma ståndpunkten utan ändringar. Jag hoppas att detta stöd blir ett positivt budskap till medborgarna, som tydligt visar att även om unionen har gjort avsevärda framsteg inom området säkerhet och rättvisa under de senaste fyra åren, kommer det här direktivet att göra det möjligt för oss att säga samma sak när det gäller det här mervärdet med frihet för Europas medborgare. 
Oostlander (PPE-DE ).
   – Fru talman! Först och främst skulle jag vilja framföra mina varma lyckönskningar till Giacomo Santini för det betänkande han har lagt fram. Det är naturligtvis kommissionären mycket nöjd med, eftersom han av naturliga skäl har varit mycket aktiv inom det här området och fortsätter att behandla den här frågan på gemenskapsnivå.
Det är verkligen utmärkt att det nu finns ett rättsligt instrument för bedömningen av EU-medborgarnas rättigheter när de fritt rör sig inom Europeiska unionen. Denna fria rörlighet har blivit en klar grundläggande rättighet och jag anser att det också är en viktig poäng för allmänheten, eftersom den gör det möjligt för dem att identifiera sig med EU.
Jag har också med intresse läst definitionerna av den utvidgade familjen, familjen och partnerskapet, beskrivningar som enligt min mening är mycket formella. Regeringar anser det förstås alltid nödvändigt att få saker på papper. Det är inte tillräckligt att något hävdas eller fastställs på något annat sätt. Begreppet ”partnerskap” bör registreras officiellt. Personligen beklagar jag att ordet inte har fått en mer generell innebörd, eftersom det verkligen inte är regeringens sak att kontrollera om ett partnerskap utgör ett äktenskapsförhållande eller något annat. Enligt min mening bör detta helt klart vara möjligt. På så sätt skulle det här begreppet kunna bli mindre laddat och kanske kunna tillämpas praktiskt i större omfattning.
Det är ytterst viktigt med en korrekt definition av familjebegreppet inom det här området. På självaste kvinnodagen har jag en känsla av att det i texten nämns något om familjeförsörjarens roll. Det verkar faktiskt så: ordalydelsen ”på bekostnad” – jag ser att Joke Swiebel nickar bekräftande – understryker till viss del familjeförsörjarens roll och som kristdemokrat är ju det något jag anser vara positivt, medan andra förstås inte är av samma uppfattning.
Med hänsyn till rättigheten i sig menar jag att det är lite olyckligt att den här frågan tas upp just nu, när de anslutande länderna och de människor som bor där ännu inte kan utnyttja den här viktiga grundläggande rättigheten. Jag anser att det är ytterst viktigt att vi än en gång understryker att vi verkligen beklagar att den grundläggande rätten till fri rörlighet just nu begränsas i sådan utsträckning för anställda från Polen, Tjeckien, Ungern och många andra länder, och detta av orsaker som är extremt vaga, obetydliga och förmodligen i huvudsak av populistisk karaktär. Det gör det om möjligt ännu viktigare för oss att återigen klart fastställa den här rätten genom en debatt vid detta plenarsammanträde. 
Evans, Robert (PSE ).
   – Fru talman! Jag välkomnar detta betänkande och vill ge ett erkännande åt föredraganden Giacomo Santini, som har arbetat mycket hårt med det. Det har varit en lång process, och han har gjort oerhört många framsteg. Att vi har kommit fram till denna punkt ger honom och alla andra som har arbetat med detta ärende ett gott erkännande.
Han sade att det är en fråga om att förenkla formaliteter. Detta i sig är något av en förenkling, eftersom det är mycket mer än bara det, som kommissionären själv just sade för det samman ett mycket komplext nätverk av befintliga åtgärder. Det är mycket viktigt att det vi gör i denna fråga blir sett och publicerat. Under åren har EU varit mycket bra på att skapa fria marknader för varor och kapital. Vi förflyttar oss nu i riktning mot att skapa en fri marknad för människor så att de kan röra sig fritt med sina familjer och sammanboende.
Anmärkningarna av Arie M. Oostlander ger upphov till viss oro, eftersom vi, om vi tar den vägen och säger att det måste finnas ett tydligt koncept på vad en familj är, undergräver hela processen. Oostlander talade om officiell statlig registrering av partnerskap. Jag tror att Giacomo Santini skulle hålla med om att det är ett problematiskt och omtvistat område, och ett som, om det återupptas, kommer att hämma mycket av det viktiga arbete som har utförts.
Denna gemensamma ståndpunkt är kanske inte idealisk. Det finns områden där vi på denna sida av kammaren skulle ha föredragit större framgång; detta kan vara tidsskalan på 3–6 månader, förebyggandet av utvisning eller definitionen av humanitära skäl och så vidare. Det finns aspekter som inte är perfekta. Men om detta är en förbättring av vad vi har för ögonblicket bör vi stödja det. Det är verkligen en förbättring; vi kommer att rösta för det, och jag rekommenderar det till kammaren. 
Sørensen (ELDR ).
   – Fru talman! Santinibetänkandet gäller en av hörnstenarna i det europeiska samarbetet: den fria rörligheten för EU-medborgarna. Den fria rörligheten är inte bara en sund liberal princip, den är också hörnstenen i Lissabonprocessen och ett villkor för genomförandet av den inre marknaden. En flexibel arbetsmarknad omnämns gång på gång som en av förutsättningarna för ökad tillväxt i EU. På den här punkten måste vi också erkänna att ett av problemen när det gäller ökad rörlighet inte bara begränsas till den enskilda individen. Ett av de största hindren för rörligheten är de begränsade möjligheterna för människor att ta familjen med sig till andra EU-länder.
Allt som allt innehåller betänkandet en rad förbättringar när det gäller den fria rörligheten. Det innebär att saker och ting förenklas betydligt. Om förslaget till direktiv antas, kommer det att ersätta nio befintliga direktiv och två förordningar. Det kommer att underlätta rörligheten att man avskaffar kravet på att människor skall ha uppehållstillstånd för att få bo i andra EU-länder. Det kommer också att ge människor rätt att vistas permanent i sådana länder efter fem år och minska möjligheterna till undantagsbestämmelser när det gäller personer från andra EU-länder.
En av de stora frågor som diskuteras i betänkandet, familjedefinitionen, slutade med en kompromiss som innebär att medlemsstaternas nuvarande lagstiftning skall följas. Jag skall inte sticka under stol med att jag gärna skulle ha sett en mer omfattande familjedefinition, men jag anser inte att det nuvarande resultatet bör leda till att förslaget förkastas. Dessutom innehåller det alldeles för många förbättringar i förhållande till nuläget.
Jag tror att vi har kunnat komma så långt det är möjligt och kanske ännu lite till. Vi har definitivt uppnått mer än vad vi skulle ha kunnat förvänta oss i ett nytt parlament i ett EU med 25 medlemsstater, varav många har en betydligt mer restriktiv familjedefinition. För Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp vill jag därför rekommendera att vi röstar för förslaget i dess nuvarande form. 
Lambert (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag vill också tacka föredraganden för vad som har varit ett mycket svårt arbete. Om vi hade mer tid skulle vi kanske ha varit villiga att utkämpa en större strid med rådet om vissa av ändringsförslagen. Det är visserligen sant att detta är ett steg framåt vad det gäller kodifiering och ger större klarhet för medborgarna, men synsättet verkar något missunnsamt: den gemensamma ståndpunkten verkar bevilja en rättighet med den ena handen bara för att lägga till en enorm uppsättning förutsättningar till denna rättighet med den andra. I en bemärkelse blir många av dessa rättigheter nationaliserade snarare än övervägda från ett gemenskapsperspektiv. 
Föregående talare har rätt om det klimat under vilket denna debatt har ägt rum. Vissa ser det som ett sätt att stänga möjligheterna till att röra sig fritt, utom om personerna inte är en ”börda för staten”, för att uttrycka det på det språk som användes under 1930-talet. En del av problemet är att människor främst betraktas som ekonomiska individer snarare än som medborgare som har rätt till fri rörlighet. Det finns fortfarande problem för personer som har ingått giftermål eller partnerskap med medborgare i länder utanför EU. Jag är väl medveten om att även personer som arbetar inom institutionerna också i fortsättningen kommer att stöta på vissa problem på grund av sådana relationer.
Det har talats om partnerskapsfrågan. Det var intressant att lyssna till den tidigare debatten i kväll, inom ramen för internationella kvinnodagen, under vilken talare gång på gång talade om det faktum att det inte finns en specifik definition på vad som är en familj, att saker ändras och går vidare. Medlemsstaternas sociala trygghetssystem erkänner verkligen olika sorters fasta relationer – fasta enheter. Men vi står fortfarande inför problem. Jag kan förutspå att vissa frågor om lika behandling kommer att komma inför EG-domstolen.
Robert Evans tog upp frågan om utvisningar. Även för oss är detta problematiskt. Det ifrågasätter vad som menas med ”permanent uppehållstillstånd”, när någon kan tas fråntas detta. Andra har nämnt att detta kan vara ett steg framåt, men det tar oss ändå inte dit där vi vill vara.
Min grupp kan godta den gemensamma ståndpunkten. Vi välkomnar vissa ändringsförslag som har lagts fram av andra grupper. Men detta är sannerligen inte slutet på kampen vad beträffar fri rörlighet för EU:s medborgare och deras partner. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Som vi alla känner till ger Amsterdamfördraget alla EU-medborgare en grundläggande individuell rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, oberoende av om de utövar en ekonomisk aktivitet. Denna rättighet föreskrivs också i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Detta innebär emellertid att EU-medborgarna fritt måste kunna röra sig mellan de olika medlemsstaterna, på samma sätt som en medlemsstats medborgare kan flytta eller ändra bosättning inom sitt eget territorium. Vi kan emellertid alla erkänna att det fortfarande finns många hinder för utövandet av denna grundläggande rättighet – vilket också bekräftas av EG-domstolens många beslut i den här frågan. Det är därför viktigt att det här direktivet antas så snart som möjligt, så att det blir enklare att utöva rätten att röra sig fritt.
Jag stöder därför föredraganden Giacomo Santinis rekommendation att ståndpunkten bör antas i dess nuvarande form och vill också passa på att lyckönska honom till hans utmärkta arbete. Ståndpunkten innehåller många av de ändringar som Europaparlamentet lade fram vid första behandlingen och är generellt sett välbalanserad. Eventuella nya ändringar skulle dessutom innebära att förhandlingarna måste tas upp igen, vilket skulle underminera det väldiga behovet av att det här direktivet antas, särskilt med tanke på den nära förestående utvidgningen.
Jag skulle vilja framhålla de centrala förslag som jag anser vara viktigast. Först och främst att minska de administrativa formaliteterna till det absolut nödvändiga, för det andra rätten att fritt röra sig under en tremånadersperiod utan krav på några formaliteter, för det tredje att införa en permanent bosättningsrätt efter fyra års kontinuerlig bosättning i den mottagande medlemsstaten, för det fjärde att införa begränsningar när det gäller en stats befogenhet att neka eller återkalla en EU-medborgares rätt till bosättning med hänvisning till säkerheten eller den allmänna ordningen. Min femte och sista punkt gäller definitionen av familjebegreppet. Jag skulle vilja framhålla att en harmonisering av bosättningskraven för EU-medborgarna aldrig får leda till att förändringar tvångsmässigt införs i medlemsstatens lagstiftning och deras egna definitioner av familjens ställning. Fördraget utesluter rätten att bo som en familj från unionens befogenhetsområde, eftersom detta är en fråga som faller under den nationella behörigheten. 
Swiebel (PSE ).
   – Fru talman! I december förra året förkastade rådet parlamentets förslag till en bred definition av familjebegreppet. Som en av initiativtagarna till förslaget sårade det mig naturligtvis. Rådet har emellertid lämnat dörren på vid gavel för den fria rörligheten för alla EU:s medborgare, oberoende av vilken form av partnerskap de har valt. I de länder där registrerade partnerskap erkänns inom det nationella rättssystemet måste medborgare från andra länder med samma typ av partnerskap erkännas. Medlemsstaterna förväntas underlätta inresa och uppehälle för partner i ett fast förhållande och, om medlemsstaterna vägrar släppa in en familjemedlem måste de motivera detta.
Jag anser att det viktigaste steget framåt är att registrerade partnerskap nu för första gången erkänns i EU:s lagstiftning som en form av partnerskap. Dessutom har det blivit tydligt att -förhållanden utgör ett problem vad gäller den fria rörligheten inom EU, och att länderna inte längre kan strunta i detta. Det blir intressant att se den rättspraxis som växer fram ur detta nya direktiv. Detta är definitivt inte slutet på striden, för att upprepa Jean Lamberts ord.
En vanlig fråga när det gäller denna politik är alltid om glaset är halvfullt eller halvtomt. I detta fall tror jag, med tanke på diskussionerna i rådet och det nuvarande politiska sammanhanget, att vi har fått ut det bästa möjliga för EU:s medborgare. Jag ser det inte som att vi ger efter för utpressning från rådet, som våra vänner Maurizio Turco och Marco Cappato gör i sin reservation, utan snarare som att vi är tacksamma för vad vi har. Så får det alltså bli, och jag vill uppriktigt gratulera föredraganden.
Vitorino,
   . – Fru talman! Jag skall fatta mig kort när jag uttrycker min tacksamhet för stödet från alla som har bidragit till att anta den gemensamma ståndpunkten. Det förefaller mig särskilt anmärkningsvärt att vi i parlamentsvalet kan ta med oss faktiska bevis på att den fjärde friheten i fördragen, den fria rörligheten, har fått nytt liv till följd av att parlamentet och rådet antog detta direktiv. Som ni alla vet siktade kommissionen naturligtvis högre än innehållet i den text som ligger framför oss i dag. Det måste emellertid erkännas att det här är en helt acceptabel kompromiss.
Med hänsyn till familjebegreppet vill jag rikta er uppmärksamhet mot att man i direktivet erkänner den fria rörligheten för registrerade partnerskap och att man i artikel 3 erbjuder en bestämmelse som underlättar den fria rörligheten för fasta förhållanden. Trots att det finns en marginal för tolkningar kan man inte anklaga oss för att strunta i den sociala verkligheten. Med tanke på att EU inte har behörighet att lagstifta i frågor som rör familjers rättigheter står vi inför en starkt varierande europeisk rättsram vad gäller det faktiska familjebegreppet.
Vad gäller utvisningar är det riktigt att vi vill se till att vi får ett starkare skydd mot dem. Samtidigt som vi inte har fått den solida ram som kommissionen hade begärt i sitt förslag måste det åtminstone erkännas att bestämmelserna i den gemensamma ståndpunkten tillåter ett starkare skydd, eftersom skyddet mot utvisningar blir mer omfattande ju längre personen uppehåller sig i värdlandet. Jag känner därför att vi även inom detta område har lyckats förbättra den nuvarande situationen.
Slutligen vill jag, när det gäller utvidgningen, inte delta i debatten om de restriktiva åtgärder som vidtas. Vi måste se till att dessa åtgärder är förenliga med anslutningsfördraget och hela gemenskapens regelverk. Detta sagt vidtogs dessa åtgärder, om jag har förstått saken rätt, på grundval av anslutningsfördragen, vilka föreskriver en inledande tidsperiod på två år då avvikelser från de allmänna reglerna om tillgång till arbetsmarknaden är tillåtna. Detta direktiv har därför främst till syfte att säkerställa den fria rörligheten för alla medborgare i de tjugofem medlemsstaterna efter denna övergångsperiod. Därför känner jag att det budskap som vi sänder genom att anta detta direktiv, vilket alla – och det omfattar även nykomlingarna – kommer att gynnas av inom en inte alltför avlägsen framtid, är positivt. 
Schmidt, Olle (ELDR ).
   – Fru talman! Jag vill ta upp en ordningsfråga.
Jag vill faktiskt komma med ett klagomål om hur vi hanterar lagstiftningsproceduren i Europaparlamentet. Jag lämnade in fyra ändringsförslag som röstades ned i utskottet. Detta är helt acceptabelt och jag har också en reservation, men tidsfristen för ändringsförslag till denna sammanträdesperiod gick ut nu i kväll kl. 19.00. Flera av de kolleger som kunde tänka sig att skriva på dessa ändringsförslag har inte kommit hit i tid beroende på de problem vi alltid har när vi skall ta oss till Strasbourg. Jag tycker att tidsfristen gott och väl kunde ha förlängts till i morgon kväll eller i morgon eftermiddag, så att man hade haft en möjlighet att hantera detta.
Jag tycker inte detta är acceptabelt och jag hoppas att ni kan se till att vi får en bättre tingens ordning i framtiden. 
Talmannen.
   – Jag förstår era synpunkter när det gäller tidsbristen, men som ni vet är detta i enlighet med arbetsordningen. Det har bl.a. att göra med administration och översättningar, men vi tar era synpunkter ad notam.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen
   . – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0095/2004) av Oostlander för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om utkastet till rådets rambeslut om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel. 
Vitorino,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! För det första vill jag tacka föredraganden, Arie Oostlander, och gratulera honom till hans arbete, vilket utgör dagens sista punkt och skall välkomnas.
Kommissionens utkast till rambeslut utgör en del av en övergripande strategi för narkotikabekämpning, som grundar sig på en balanserad infallsvinkel mellan åtgärder för att minska tillgång och efterfrågan och åtgärder mot den olagliga narkotikahandeln. Slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors visade behovet av kompletterande lagstiftning mot narkotikahandeln på EU-nivå. I åtgärdsplanen för kampen mot droger inom Europeiska unionen 2000-2004 bad man uttryckligen kommissionen att föreslå åtgärder som angav minimibestämmelser om beståndsdelarna brottsrekvisit och påföljder inom narkotikahandelns område.
Att anta detta utkast till rådets rambeslut skulle tydligt visa att Europeiska unionen är villig att bekämpa den olagliga narkotikahandeln och detta är viktigt. Den olagliga narkotikahandeln är ett hot mot våra medborgares hälsa, säkerhet och livskvalitet. Jag hoppas att det irländska ordförandeskapet kan anta den text som vi diskuterar här i dag, så att vi innan denna valperiod är över kan avsluta den lagstiftningsprocess som är knuten till detta rambeslut. 
Oostlander (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Det är mycket vänligt av kommissionären att tacka mig så uttryckligt för detta betänkande, eftersom det inte var ett projekt som tog lång tid. Det är dock bra att vi har det – det är vi båda överens om. Vi är alla bekanta med frågans historia, det är nu tredje gången vi diskuterar den. Den första gången blev det lite fel på grund av några brister i skälen, vilka vi då rättade till. Den andra gången enades denna församling om texten, och nu har den kommit tillbaka från rådet. Rådet har ändrat enormt mycket i den, sedan vårt arbete med den, och det syns. Vi skulle kunna vara mycket missnöjda med detta, men jag anser att kommissionärens resonemang visar att han, precis som vi, har en ganska pragmatisk syn på detta ämne. Det viktiga är att vi nu, vad som än händer, har ett rambeslut. Jag anser att vi, som parlament, bör stödja denna pragmatiska syn. Dessutom har debatterna i denna kammare mycket ofta koncentrerat sig på andra frågor än den centrala frågan i betänkandet. Den centrala frågan var en mycket lätt harmonisering av påföljderna, som jag, som mer har en dragning åt det matematiska hållet, från början tyckte var obetydlig, men som faktiskt har en ganska stor juridisk betydelse. Detta parlament har föredragit att diskutera legaliseringen av lätt narkotika, och rådet och Coreper har också varit mycket aktivt engagerade i detta. Särskilt Nederländerna har uppenbart gjort en hel del motstånd mot detta rambeslut, eftersom man anser att skyddet för dess är en juvel i den nationella suveränitetens krona. Detta är en väsentlig nederländsk uppfattning vars betydelse – särskilt dess positiva betydelse – överskattas av vissa. Den nederländska regeringens politik är emellertid nu inriktad på att minska detta fenomen något och, särskilt, bekämpa de lokala myndigheter som öppnar vid gränsen, där tullhusen nu står tomma, så att tyskar, belgare och fransmän som bor utanför kommunen kan utnyttja denna inrättning. Lyckligtvis är denna sed på väg att falla i glömska, och jag anser faktiskt att det är principiellt skandalöst att någonting sådant kunde hända från första början och att ett antal lokala myndigheter planerade det. Det är därför bra att en del av det som parlamentet har sagt om omfattningen och påföljderna kvarstår, eftersom diskussionerna i rådet tydligt visade samma sak som vi redan hade kommit fram till här – att vi måste ta itu med den storskaliga internationella narkotikahandeln, och det framgår nu tydligt av rambeslutet. Vad gäller påföljderna kvarstår också en del av den glidande skalan från lätt till tung narkotika, eftersom den står i relation till straffens stränghet.
Jag hade faktiskt hoppats att det inte skulle vara några ändringsförslag, med det fanns ett enda som lades fram av Kathalijne Maria Buitenweg. Jag vill säga till henne att det som hon åsyftar med sitt ändringsförslag vad gäller omfattningen – storskalig internationell narkotikahandel å ena sidan och personlig konsumtion å den andra – redan är underförstått i texten.
Artikel 2.2 rör definitionen av en ”brottslig handling”. Våra tankar i frågan är mycket tydliga, liksom naturligtvis rådets. Artikel 2 rör försök att erbjuda droger till andra – det innefattar särskilt politiken – och artikel 4.2 rör påföljder – där är det också mycket tydligt att en storskalig internationell narkotikahandel är involverad. Jag skulle därför faktiskt vilja ge Kathalijne Maria Buitenweg rådet att ta tillbaka sitt ändringsförslag, eftersom det är mycket viktigare att kunna säga, redan under detta plenarsammanträde, att allt faktiskt redan uttryckligen anges där. Jag anser därför att det är bra att vi arbetar vidare med frågan. Det saknas naturligtvis ett antal saker, till exempel ett omnämnande av försvårande omständigheter, vilket vi tidigare hade tagit in. Även om något av detta ingår i rambeslutet har det bara juridisk betydelse och inte den moraliska betydelse som vi skulle ha velat ge det, särskilt vad gäller straffbeläggande i fråga om att locka ungdomar att använda dessa motbjudande ämnen. Jag ansluter mig till kommissionärens åsikt och säger att rambeslutet nu måste antas som ett litet men tydligt steg, och det är tydligt att Europa är villigt att ta itu med detta. 
Evans, Robert (PSE ).
   – Fru talman! Som föredraganden nämnde har detta betänkande haft en något bekymmersam tillvaro: det har varit ganska problematiskt och varit fram och tillbaka hos rådet. Det är mycket viktigt. Alla inser vikten av att EU:s medlemsstater arbetar tillsammans för att bekämpa handeln med narkotika och motverka de skador på liv, människor och hela samhällen som uppkommit genom narkotikahandlarnas arbete och handel.
Detta är dock ett mycket invecklat område. Det är viktigt att vi erkänner regionala skillnader. Det som fungerar i ett land i EU kanske inte fungerar i ett annat. Vad som är rätt i en europeisk stad kan vara helt fel för en annan stad i ett annat land, eftersom det finns så många olika attityder, reaktioner och livsstilar. Som föredraganden sade kommer inte medlemsstaterna att vara tvingade att ändra sin nationella lagstiftning. Vi ser på harmoniseringen av bestämmelser som avser kriminalitet. Definitionerna av vilka mängder som är inblandade och hur allvarliga dessa problem är kommer att vara mycket svåra och kommer utan tvivel att debatteras i framtiden.
Men i kväll bör vi erkänna att detta betänkande – hur svårt det än har varit – bara är en del i ett mycket komplicerat pussel vad det gäller att motverka narkotikahandel och hur vi tar itu med detta på ett ansvarsfullt sätt i framtiden. Jag välkomnar detta betänkande och hoppas att det används för att göra framsteg. Hur många brister det än kan ha bör vi välkomna framgångarna vi får och fortsätta arbetet på detta område. 

Schmidt, Olle (ELDR ).
   – Fru talman! Oostlander och jag har en likartad syn på narkotikans förfärande härjningar i Europa. Många politiker verkar ha gett upp för de så kallade lättare drogerna; jag undrar vad Robert Evans egentligen menade. Många kolleger i detta hus torgför en försåtlig politik som enligt min mening bara kommer att leda till fler drogmissbrukare, ökad kriminalitet och större utrymme för de gigantiska knarksyndikaten. En tydlig och konsekvent politik är det enda som hjälper. Missbrukare skall få vård, men bruket måste bestraffas. Det är en chimär att tro att lite drogliberalism undanhåller ungdomar från tyngre droger.
Visst kan man säga att detta direktiv är ett steg i rätt riktning, men samtidigt skall vi veta att de fjorton har fått göra betydande eftergifter åt Nederländerna, där , som Oostlander säger, får fortsätta att härja. Drogturismen till Amsterdam får fortgå och Nederländerna får fortsätta att exportera narkotikamissbruk till andra länder. Detta är oacceptabelt. Visst skall vi ha fri rörlighet, men den fria rörligheten skall inte utnyttjas för droger och kriminalitet. 
Cederschiöld (PPE-DE ).
   – Fru talman! Vi är många i Europaparlamentet som har väntat länge på att få se konkreta brottsbekämpningsåtgärder mot narkotikahandeln. Rambeslutet har förhandlats under lång tid, och det är välkommet och viktigt. Det har också åskådliggjort de politiska, kulturella och juridiska skillnader som präglar unionen.
Man får väl vara nöjd med det lilla ibland, men jag delar Olle Schmidts uppfattning i denna fråga. Synen i vissa länder när det gäller personligt bruk av narkotika är lite svår att förstå för oss. Kompromissen innebär att personlig konsumtion inte ingår i tillämpningsområdet. I enlighet med subsidiaritetsprincipen kan medlemsstaterna som väl är fortfarande straffbelägga detta. Det är inget krav men det går och så bör det vara. Ingen nationell lagstiftning hotas därmed.
Svensk lagstiftning förbjuder narkotikaanvändning. Det är bra, och så bör det förbli. Inga gröna eller andra förslag skall komma och reglera den svenska narkotikapolitiken. Så ser en överväldigande majoritet av mitt folk på den gröna tanken att tillåta narkotika i vissa mängder. Detta är helt enkelt fel väg att gå. Det är att ge upp. Vi moderater förordar i stället effektiva, individuella avvänjningsprogram.
Rambeslutet måste kombineras med andra insatser, t.ex. nedläggning av narkotikaproduktionen i Afghanistan, där vi bör göra större insatser, och även åtgärder när det gäller gräns-, polis- och tullsamarbetet inom EU. 
Andrews (UEN ).
   – Fru talman! Vi måste föra ett gemensamt krig mot narkotika. Betänkandet av Arie M. Oostlander är en del av denna strategi på EU-nivå och skall välkomnas. Arie M. Oostlander har varit en av dem som kommit med värdefulla bidrag till detta parlament.
Narkotika är en handelsvara, och man handlar med denna på den öppna marknaden i våra byar och städer. Omständigheterna är ofrånkomliga. Sedan talibanernas fall har narkotikaproduktionen ökat tiofaldigt, vilket har lett till förtvivlan och missbruk för många och stora förtjänster för knarklangare. Talibanerna och al-Qaida har använt narkotikainkomster för att betala för sina uppror och terrorattacker. Narkotika är hårdvaluta för vapen och finansierar terrorism.
Under ett besök i Iran nyligen fick jag veta att nästan 5 000 iranska soldater har dödats av afghanska narkotikasmugglare. Det är ett gott erkännande till dessa soldater och till den iranska regeringen att de har försökt hejda flödet av heroin som är ämnat för försäljning på Europas gator.
Varje år dör fler människor i Irland av heroinmissbruk än i bilolyckor. Afghanistans vidsträckta opiumfält föder en narkotikaindustri som omsätter många miljoner dollar. Förra året producerades tre fjärdedelar av världens opium i Afghanistan. Handeln med opium uppges nu förse 7 procent av Afghanistans befolkning med arbete. FN tror att 2,3 miljarder amerikanska dollar genererades av handel med narkotika i de stora opiumodlande områdena i Afghanistan förra året. Opiumodlare tjänar tio gånger så mycket som de poliser och soldater som har till uppgift att upprätthålla lagen mot att odla opium.
Narkotikatjänstemän från FN i Afghanistan kräver balanserade åtgärder som uppmuntrar odlare att hitta alternativa inkomster och som ökar den rättsliga risken för den som är inblandad i handeln. Narkotikakarteller i Colombia och Afghanistan samarbetar. Denna nya utveckling måste stoppas, och inkomsterna från deras brott måste spåras och konfiskeras.
Jag välkomnar betänkandet av Arie M. Oostlander och hoppas att denna kammare kommer att ta behovet av att vara hänsynslös när det gäller att spåra medlemmarna av dessa narkotikakarteller på allvar. 
Blokland (EDD ).
   – Fru talman! Detta är inte första gången som detta rambeslut har stått på dagordningen, som föredraganden redan har sagt. Nederländerna har visat sig ovilliga att samarbeta, inte bara i parlamentet, utan också inom rådet. Nederländerna blockerade beslutet i två år, av rädsla för att dess toleranssystem skulle bli omtvistat. Enligt min åsikt skulle det faktiskt vara bra om den nederländska politiken, en internationell oegentlighet, utsattes för påtryckningar från europeiska länder att göra en helomvändning.
Vi har nu en kompromisstext framför oss som dessvärre har urvattnat kommissionstexten. Rättsligt samarbete och utlämning till andra medlemsstater kommer exempelvis inte att vara obligatoriskt, och textens ordalydelse gör att subsidiaritetsprincipen blir tillämplig på den nederländska politiken. Trots att minimipåföljden höjs avsevärt, från en månad till ett år, är Nederländerna inte skyldigt att införa denna påföljd. Trots dessa marginella anmärkningar är jag glad över att det nu finns en gemensam ram för att bekämpa den olagliga narkotikahandeln, som förstör så många liv. Jag hoppas att medlemsstaterna, inklusive Nederländerna, kommer att vidta stränga åtgärder i detta avseende. Deras medborgare förtjänar det.
Cappato (NI ).
   – Herr Evans, vi är missnöjda med att den socialdemokratiska gruppen stöder rådets svar. Vi är missnöjda med en metodfråga, eftersom Europaparlamentets huvudkrav inte togs i övervägande, och vi är missnöjda på grund av en central fråga eftersom detta beslut inte innehåller någon garanti för att tillämpningen kommer att inskränkas till den internationella narkotikahandeln. I beslutet talar man om produktion och man talar om försäljning. Det föreligger inget problem om man i beslutet hänvisar till internationell narkotikahandel eftersom detta är förbjudet i alla länder i Europeiska unionen. Kommissionens krav på tillämpning av instrument för ett rättsligt samarbete inför en virtuell harmonisering, vad gäller inte bara narkotikahandel, utan också exempelvis definitionen av kategorier av förbjudna droger, och förhindrar därför möjligheten till nationella reformer avseende droger inom den nationella lagstiftningen. Vad är exempelvis egen odling, det vill säga odling av plantor? Det är produktion och kan därför omfattas av detta beslut, eftersom det inte finns någon garanti för att syftet är att bekämpa narkotikahandeln, som redan bestraffas i alla våra lagar. En annan fråga är att detta får katastrofala följder i Afghanistan och på andra håll, precis som den finansiering av terrorism som dessa lagar tillåter. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Narkotika är ett problem som är gemensamt för alla medlemsstater, och det finns därför ett tydligt behov av att ge kampen mot droger en europeisk dimension, vilket vi redan har sett fungera i åtgärder för allt från att anta rättsliga instrument till att bekämpa tillverkning av och handel med narkotika, till samarbete med producerande länder och främjande av åtgärder för att förhindra drogberoende och bekämpa detta fenomen.
Parlamentet rådfrågas en andra gång, nu när rådet äntligen har nått en överenskommelse, efter två års förhandlingar. Föredraganden, Arie M. Oostlander, föreslår att inga ändringsförslag skall läggas fram eftersom det, på grund av att det har tagit rådet så lång tid att komma överens, vore att föredra att vi antog texten enligt utkastet.
Jag håller med om denna åsikt. Det faktum att en överenskommelse har nåtts i denna fråga är i sig användbart. Vi har åtminstone tagit ett steg framåt, om än ett litet sådant – ett steg som är av avgörande betydelse eftersom det skulle kunna ge Europeiska unionen ett incitament att uppnå rättsligt samarbete i brottsfrågor. Jag vet att mitt eget land, Portugal, välkomnar detta utkast till rambeslut, som inte ställer upp några specifika svårigheter vad gäller vårt eget rättssystem. De definitioner som används i rambeslutet grundar sig på befintliga FN-konventioner om kampen mot den olagliga narkotikahandeln och kan inte beskrivas som särskilt hårda – de utgör den minsta gemensamma nämnaren. Alla former av handel, produktion och försäljning skall nu bestraffas. Vidare måste de sanktioner som föreskrivs av medlemsstaterna vara effektiva, proportionella och verka avskräckande, och de bör innefatta fängelsestraff. Avslutningsvis kommer sanktionernas nivå att höjas utifrån den mängd droger som omsätts och deras art, och om brotten begås av en kriminell organisation.
Å andra sidan måste vi försöka avvärja fenomenet drogturism, och vi kan bara välkomna nyheterna från den nederländska justitieministern om att hans regering försöker göra just det, genom att strama åt lagstiftningen för att begränsa försäljningen till invånarna i . 
Talmannen.
   – Tack, herr Coelho.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande av Christian Ulrik von Boetticher (A5-0093/2004) för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets förordning om inrättande av en europeisk byrå för förvaltningen av det operativa samarbetet vid de yttre gränserna. 
Vitorino,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Den 11 november förra året antog kommissionen ett förslag till rådets förordning om inrättande av en europeisk byrå för förvaltningen av det operativa samarbetet vid de yttre gränserna, som svar på uppmaningarna från Europeiska rådet vid dess möten i Thessaloniki och Bryssel.
Från början hade Schengensamarbetet en rent mellanstatlig karaktär, men i och med Amsterdamfördragets ikraftträdande överfördes ansvaret för förvaltningen av de yttre gränserna till gemenskapen. Att inrätta en byrå innebär alltså inte att kommissionens befogenheter delegeras till ett oberoende gemenskapsorgan. Medlemsstaterna överför bara en del av sina befogenheter med byrån som mellanhand. Byrån kommer därför att vara ansvarig för den operativa verksamhet som i dag bedrivs av vad som kallas den ”gemensamma enheten”, som arbetar exklusivt för rådet, eller för medlemsstaterna själva, genom deras -centrum för kontroll av land-, sjö- och luftgränser.
Kommissionen anser därför att detta förslag är en viktig åtgärd för att göra förvaltningen av medlemsstaternas yttre gränser mer ”gemenskapsbetonad”. Byrån kommer inte direkt att utnyttja gemenskapens politiska modell, och den kommer inte heller att ha befogenhet att genomdriva lagen. Det här handlar inte om att inrätta en europeisk gränsvakt. Byrån kommer att stödja det operativa genomförandet av de gemensamma reglerna om yttre gränskontroll som skapar Schengensregelverk, under överinseende av de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna.
Byråns huvuduppgifter är att samordna det operativa samarbetet mellan medlemsstaterna, hjälpa medlemsstaterna att utbilda sina gränsvakter, göra riskbedömningar, övervaka forskningsframstegen inom området kontroll och övervakning av yttre gränser, erbjuda förbättrad operativ och teknisk hjälp till medlemsstater som behöver det och samordna det operativa samarbetet mellan medlemsstaterna i deras utvisning av medborgare från tredje länder. Byrån kommer att kunna inrätta egna specialavdelningar, och därmed införliva det arbete som nu utförs vid land-, luft- och sjöcentrum, där dessa finns. Vad gäller finansieringen av byråns verksamhet kommer dess intäkter att bestå av ett bidrag från gemenskapens budget, ett ekonomiskt bidrag från tredjeländer som är involverade i genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av Schengens regelverk, nämligen Norge och Island, och pengar som tas ut för de tjänster som byrån tillhandahåller medlemsstaterna.
Kommissionen anser att byrån måste påbörja sitt arbete i början av 2005. Den kommer att ha trettio anställda och en inledande budget på sex miljoner euro år 2005 och tio miljoner euro år 2006. Byrån kommer att ha en styrelse som enligt kommissionens förslag skulle bestå av tolv företrädare för medlemsstaterna, vilka skulle utses av rådet, och två företrädare för kommissionen. Byråns verksamhet kommer att ledas av en verkställande direktör som utses av styrelsen på kommissionens förslag.
Artikel 66 i fördraget kommer att ge byrån en rättslig grund. Mot bakgrund av den varierande geometri som kan tillämpas enligt rubrik IV i fördraget kommer Norge och Island, i egenskaper av Schengenstater, att göras delaktiga i denna reglering. Danmark kan delta, i linje med de villkor som anges i tilläggsprotokollet till fördraget. Vad gäller Förenade kungarikets och Irlands ställning är kommissionen för att inkludera dem på ett sätt som möjliggör ett operativt samarbete mellan Förenade kungariket, Irland och Schengenstaterna, samtidigt som fördragsbestämmelserna uppfylls till fullo.
Rådet har diskuterat detta förslag sedan november och har, trots att en politisk överenskommelse har nåtts, gjort vissa ändringar som jag nu skall sammanfatta. Rådet vill att byråns styrelse skall bestå av en företrädare per medlemsstat, inklusive Norge och Island, och två företrädare för kommissionen. På liknande sätt vill rådet begränsa byråns befogenheter till att utvisa olagliga invandrare från tredje länder. Rådet har också lagt till en ny uppgift, nämligen att underlätta det operativa samarbetet mellan medlemsstater och tredjeländer.
Det är det irländska ordförandeskapets bestämda avsikt att se till att kommissionens förslag antas innan dess mandatperiod löper ut. Kommissionen stöder alla ansträngningar, av både parlamentet och rådet, för att se till att lagstiftningsprocessen avslutas så snabbt som möjligt så att byrån kan påbörja sin verksamhet i januari 2005. 
Von Boetticher (PPE-DE ),
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Det ligger i alla medlemsstaternas intresse att EU:s yttre gränser säkras. Medan Österrike, Tyskland och Beneluxstaterna snart inte kommer att ha några egna yttre gränser att försvara, har Italien ensamt 760 mil havsgräns att bevaka, varav hälften i Adriatiska havet och södra Medelhavet. EU får inte låta varken Italien eller de nya medlemsstaterna i Central- och Östeuropa utföra denna uppgift själva, och vi måste även skapa gemensamma normer. Genom att framställa detta förslag om inrättande av en europeisk byrå för det operativa samarbetet vid de yttre gränserna besvarar kommissionen nu äntligen ett gammalt krav från denna kammare.
Redan år 1998 krävde Bernd Posselt i sitt betänkande att skyddet för EU:s yttre gränser skulle ske på gemenskapsnivå, ett krav som för vårt utskott beskrevs som överflödigt av kommissionär Verheugen i april 2002. Nu vidtar kommissionen äntligen åtgärder, försenat, nästan för sent, eftersom utvidgningen ligger två månader bort.
Vi i denna kammare blir regelbundet överväldigade av förslag om inrättande av EU-myndigheter, för ett enormt antal nya myndigheter sticker just nu upp som ogräs över hela Europa, vilket splittrar kommissionens befogenheter och knappast är under kontroll. Vi välkomnar dock inrättandet av denna byrå, eftersom det är ett första steg mot att föra upp försvaret av de yttre gränserna till gemenskapsnivån och därmed överföra befogenheter till EU-nivå.
Detta är olyckligtvis bara en del av historien. Som alltid är det detaljerna som är värst. Låt mig börja med innehållet i kommissionens förslag i november 2003. Byrån har till syfte att samordna medlemsstaternas operativa samarbete, erbjuda stöd vid utbildningen av tjänstemän, utföra riskanalyser och övervaka forskningsutvecklingen. Det är inte tydligt för utskottet varför byrån också skulle samordna återresorna för medborgare i tredjeländer som är olagligt bosatta i medlemsstaterna. En sådan roll är obegriplig om det saknas enhetliga normer, vilket ministerrådet hittills har tvistat om utan framgång. Byrån hade också till syfte att koncentrera sig på att bevaka gränser i stället för andra uppgifter. Byrån har emellertid inte fått någon kärnkompetens. Först långt senare skall hänsyn tas till möjligheten att ge byrån rätt att utföra inspektioner vid de yttre gränserna. Varför är det så? Byrån har redan nu till syfte att utvärdera resultaten av gemensamma åtgärder och utföra omfattande analyser. Hur är det tänkt att den skall kunna göra det om den inte kan vara närvarande på plats för att skapa sig en bild av hur det ser ut i verkligheten. Befogenheter skapas utan ett maskineri för att övervaka dem, och det kommer att medföra ineffektivitet. Vårt utskott kräver att vi inte skall förlora alternativet med en gemensam gränsvaktsstruktur ur sikte. Byrån måste åtminstone ha till uppgift att undersöka om ett sådant organ behövs.
Det värsta med denna byrå är emellertid dess struktur. Kommissionär Vitorino! Jag kan berätta för er att det inte finns en enda expert som tror att en byrå av detta slag ens kan börja fungera med en personalstyrka på 27 personer. Den kommer att behöva minst dubbelt så många anställda – mellan 45 och 50 personer. Ert förslag är att styrelsen skall bestå av tolv ledamöter som utses av rådet och två företrädare för kommissionen, och att de skall välja en verkställande direktör. Genom att göra det smiter ni ifrån ert eget ansvar. Varför har styrelsen inte ett lika stort antal ledamöter som utses av kommissionen respektive rådet, och varför skall befattningen som verkställande direktör inte utannonseras offentligt på samma sätt som andra ledande befattningar i viktiga EU-myndigheter?
Vi vill att byrån skall ha nära relationer med kommissionen, för vem skall när allt kommer omkring övervaka myndigheten om kommissionen inte har något ansvar för den? De 25 medlemsstaternas parlament, kanske? Tvärtom, mina damer och herrar! Om det är någon som skall övervaka den, så måste det vara det organ som finansierar den, det vill säga vi. Denna struktur är ett sätt för er att smita undan ert ansvar, och den pågående debatten i rådet visar vart det leder. Rådet har nu ett nytt dokument som diskussionsgrund, vilket vi ännu inte officiellt har haft tillgång till, och om vilket ni, herr kommissionär, inte har haft någonting att säga i kväll, och er tjänsteman berättade faktiskt heller ingenting för utskottet om det. Att rådet skulle strunta i vår rätt att konsulteras är inget nytt, men det är utan motstycke att kommissionen skulle hjälpa rådet och medverka till detta.
I det nya förslaget föreskrivs att alla medlemsstater skall vara företrädda i styrelsen. Att ha 25 styrelseledamöter för 27 anställda gör att Europa framstår som löjligt. Som en kompromiss skall ytterligare en ledning skapas, med bara fem ledamöter. Detta är en byråkrati som har blivit galen. Fråga bara gränsvakterna på plats, herr kommissionär. De vill ha mer EU-befogenheter och mer stöd, och de är mindre rädda för EU:s institutioner än ni är.
Avslutningsvis är motsatsen till ”välment” ”dåligt gjort”. Trots att vi välkomnar byrån kan den inte fungera enligt de linjer som ni föreslår. Nu är det min kollega Carlos Coelhos tur att tala. Jag är säker på att han kommer att utveckla det jag har sagt närmare. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi har alla uttryckt vårt missnöje med bristen på uppmärksamhet på frågor som rör våra yttre gränser. Dessa utgör en av systemets svagaste länkar, och det har skadliga effekter, inte bara för det effektiva skyddet av den inre säkerheten, särskilt vad gäller hoten om terrorism, olagliga invandringsnätverk och människohandel, men också för ett fullständigt införlivande av principen om den fria rörligheten. Det är därför avgörande att konsekventa åtgärder angående gränsskydd vidtas utan att medlemsstaternas egna befogenheter ifrågasätts. En gemensam politik måste skapas för att kontrollera de nuvarande och framtida yttre gränserna, vilket kommer att kräva att gemensamma regler tillämpas och gemensamma strukturer skapas, för att säkerställa en integrerad förvaltning av dessa gränser. Bland dessa åtgärder finns inrättandet av en oberoende byrå som garanterar en hög och enhetlig standard för kontroll och övervakning.
Jag välkomnar därför kommissionens initiativ, vilket till stor del är uppmuntrande. Christian Ulrik von Boetticher väntar säkert på att jag skall nämna hans utmärkta arbete och jag måste verkligen gratulera honom och säga att jag i likhet med honom beklagar det faktum att detta initiativ inte har fått en mer gemenskapsbetonad karaktär. Detta är faktiskt exakt vad Europaparlamentet har bett om vid tidigare tillfällen. Vi fortsätter också att hoppas att ett förslag kommer att presenteras avseende lägsta nivåer för förfaranden för återsändande och för ett ömsesidigt erkännande av beslut om återsändande.
Jag är emellertid övertygad om att detta kommer att bli ett positivt steg mot en ökning av det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstaterna i övervakningen av de gemensamma yttre gränserna. Det innebär att, om de kontroller som en medlemsstat har är svaga, kommer detta att få oundvikliga dominoeffekter på alla övriga medlemsstater. Det blir än mer relevant om vi kommer ihåg att unionen efter utvidgningen kommer att ha ytterligare tio medlemsstater som i sin tur kommer att vara ansvariga för att övervaka tusentals kilometer av unionens yttre gränser. 
Hazan (PSE ).
   – Herr kommissionär, fru talman, mina damer och herrar! Jag vill först erkänna att jag är tveksam till relevansen i denna debatt, i detta sena skede, när rådet är mycket nära att nå en överenskommelse om kommissionens förslag om planen för en europeisk byrå för förvaltningen av de yttre gränserna, och när det tillåter en serie ändringsförslag som är diametralt skilda från den inställning som föreslogs av parlamentet i Christian Ulrik von Boettichers betänkande.
Jag vill också påpeka att dessa dokument än en gång illustrerar hur svårt det är att upprätta ett genuint samarbete mellan parlamentet och rådet, så som alltför ofta är fallet. Samrådsförfarandet blir ett slagfält, där de två sidorna inte konkurrerar på lika villkor – två synsätt gör upp i dessa dokument, och det som gynnar de medborgerliga rättigheterna är dömt att besegras.
Parlamentet föreslår, å ena sidan, att denna byrå skulle få en mindre mellanstatlig struktur, med dessa organs inrättande, vilket skulle göra kommissionen mer delaktig med ökad effektivitet som målsättning. Å andra sidan förbereder sig rådet för att möta önskemålen från medlemsstaterna om att var och en av dem borde ha en företrädare i styrelsen, vilket naturligtvis kommer att skada den effektivitet som vi skulle vilja att byrån hade. Detta är en mycket stor besvikelse.
Rådets orubblighet blir ännu mer allvarlig på grund av det faktum att den påverkar skyddet för de mänskliga rättigheterna. Vi anser att den nya byråns ansvarsområde inte får innefatta utvisning av människor från tredjeländer som är olagligt bosatta i medlemsstaterna. Tyvärr delar rådet inte denna åsikt, och det förefaller inte ha haft för avsikt att ändra sin inställning. Vilka skäl har det för att vidta en sådan åtgärd? Kan man verkligen säga att EU har en gemensam politik i asyl- och invandringsfrågor som skulle rättfärdiga detta förslag? Jag anser att svaret på denna fråga självklart är ”nej” – denna gemensamma politik finns inte, åtminstone inte än.
Jag anser att vi inte kommer att föra EU framåt genom att välja en väg med fullständigt hämmande politik i syfte att öka takten på samarbetet mellan medlemsstaterna i deras återsändande av olagliga invandrare. Det slår mig att det skulle vara bättre om rådet koncentrerade sig på den komplexa, men helt nödvändiga uppgiften att analysera orsakerna till migrationsflödena och till att ett stort antal människor lämnar sina ursprungsländer. Med tanke på att vi ännu inte har närmat oss denna analys kollektivt känner jag att de åtgärder som vi kommer att vidta delvis kommer att vara förgäves. 
Sørensen (ELDR ).
   – Fru talman! Förslaget till förordning innehåller några mycket avgörande punkter när det gäller att stärka kontrollen vid de yttre gränserna. Inrättandet av den gemensamma gränsbyrån, samordning mellan gränsmyndigheter, inklusive gemensam utbildning, och framställningen av gemensamma riskanalyser och gemensamma projekt för att utnyttja de nya teknologiska framstegen är alla faktorer som kommer att stärka kontrollen vid de yttre gränserna.
Under utskottsbehandlingen av Christian Ulrik von Boettichers strålande betänkande klargjorde vi två möjliga problemområden. För det första uppgavs det att inrättandet av en gemensam EU-gränspolis varken bör eller skall påskyndas. Byrån bör grundligt undersöka om det alls finns något behov av en sådan överstatlig kår och först därefter undersöka strategin för själva genomförandet. I slutändan kräver inrättandet av en sådan kår ett politiskt beslut som fattas på mycket goda grunder. För det andra uppgavs det under utskottsbehandlingen att byrån inte skulle ha ansvar för att skicka hem medborgare i tredje länder som är olagligt bosatta i EU. Annars skulle gränsmyndigheten snabbt stämplas som en byrå som skickar hem människor.
Med andra ord är jag mer än nöjd med betänkandet i dess nuvarande form och jag vill tacka min käre kollega, Christian Ulrik von Boetticher, för hans konstruktiva samarbete. För Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp kan jag säga att vi kommer att stödja hans betänkande vid omröstningen. 
Ceyhun (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill framföra mitt varma tack till föredraganden för hans uttalande, vilket vi i denna kammare betraktar som ett mycket bra sådant, på samma sätt som hans kritik, i den slutliga analysen, är motiverad. Det är därför som jag är glad över att notera uttalandet av en medlemsstat om att denna byrå inte kommer att ersätta de nationella myndigheterna, utan är avsedd att arbeta jämsides med dem, och ge dem stöd och utvärdera deras utförande av de övergripande uppgifterna. Den skall klart uttryckt inte ha några lagstiftande befogenheter, och medlemsstaterna skall behålla ansvaret för att bevaka de yttre gränserna. Med tanke på detta är jag verkligen mycket glad över att denna byrå för närvarande inte kan ta ansvar för att utföra några större genomförandeuppgifter, eftersom det inte finns något alls att vinna på att inrätta en byrå så brådstörtat och utan ett ordentligt samarbete. Vi står helt bakom föredraganden i dessa kritiska iakttagelser. 
Vallvé (ELDR ).
   – Fru talman, herr kommissionär! Först vill jag gratulera föredraganden till hans betänkande, eftersom jag anser att detta är ett viktigt tillfälle att etablera en gemensam kontroll över Europeiska unionens yttre gränser. Låt oss inte glömma att dessa gränser, som Robert Schuman sade, var Europas historiska ärr. Just nu är de yttre gränser och vi inte vet om de inom några år kommer att vara inre gränser, som fallet är med andra gränser. Det är dock i alla händelser nödvändigt att skapa ett skydd och det måste i så stor utsträckning som möjligt ske på gemenskapsnivå.
Det är sant att medlemsstaterna har utfört dessa plikter, men jag anser att Europeiska unionen, också för att presentera en enhetlig image utåt, måste ha en gemensam gränsskyddspolitik och jag anser därför att förslaget är mycket positivt – att det är en äkta gemenskapsbyrå.
I detta avseende anser jag, vad gäller exempelvis utvisning av medborgare från tredje länder, att denna byrås skyldigheter är en fråga som måste utvecklas längre fram och att det ännu är för tidigt att ta itu med den. 
Vitorino,
   . – Fru talman! Jag vill tacka Christian Ulrik von Boetticher för hans betänkande och kommentarer. Jag vill påminna honom om att kommissionen intog en mycket klar ståndpunkt till förmån för konceptet med en gemensam enhet för att samordna det operativa samarbetet mellan medlemsstater i fråga om kontroll och övervakning av yttre gränser i dess meddelande från maj 2002.
I juli 2002 började medlemsstaterna samordna sitt samarbete inom området kontroll och bevakning av yttre gränser inom rådet genom den så kallade gemensamma enheten. Byrån representerar ett steg framåt mot överföring till gemenskapens behörighet. Den begränsade räckvidden för den gemensamma enhetens åtgärder har uppmärksammat oss på behovet av att skapa en stabil institutionell struktur och att helt integrera denna institutionella struktur med gemenskapens lagstiftning.
Jag delar Christian Ulrik von Boettichers åsikt att lösningen vad beträffar styrelsen inte är den bästa, och när jag säger detta är jag mycket diplomatisk. Men, för att vara uppriktig, så står det klart att medlemsstaterna inte är beredda att acceptera någon annan lösning. Frågan om gränskontroll är en mycket känslig fråga för nationell suveränitet. Medlemsstaterna lär sig efter hand att samarbeta med varandra, men vi måste ta detta steg för steg. Det står klart att det samstämmiga meddelandet från rådet är att varje medlemsstat vill ha en ledamot i styrelsen.
Kommissionen har inte för avsikt att lägga fram ett ändrat förslag eftersom det trots er oro – och ert bryderi – är ganska klart att det finns en samstämmig vilja i rådet att det skall finnas en ledamot per medlemsstat i styrelsen.
Till sist, beträffande återflyttningspolitiken, kan det faktum att byrån kan bli inblandad i återflyttningsåtgärder vara ett steg framåt mot att utveckla gemensamma standarder i den mån återflyttningsåtgärder är inbegripna. Om vi inte skapar det inflytande som krävs för att få möjlighet att ta itu med återflyttningspolitiken på gemenskapsnivå, kommer kriterierna, tillvägagångssättet och standarderna för återflyttningspolitiken i framtiden enbart att ligga hos varje medlemsstat. Kriterier och standarder varierar mycket från en medlemsstat till en annan. Detta är ett problem som hämmar det ömsesidiga erkännandet av utvisningsbeslut. Likväl, åtminstone på denna punkt, håller parlamentet med rådet, och kommissionen står klart isolerad. 
Talmannen.
   – Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet av Giorgos Dimitrakopoulos (A5-0071/2004) för utskottet för konstitutionella frågor, om ändring av Europaparlamentets arbetsordning till följd av antagandet av förordningen om regler för och finansiering av politiska partier på europeiska nivå. 
Dimitrakopoulos (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Detta betänkande utgör det sista steget i ett viktigt förfarande, vilket började med betänkandet av min käre vän Jo Leinen och kulminerade under det grekiska ordförandeskapet, när ordförandeskapet och rådet efter en diskussion med parlamentet slutligen antog förordning nr 2003/2004, vilken avsevärt förbättrar stadgarna och grunderna för europeiska politiska partier i Europa. Jag tror inte att det finns någon som inte håller med mig om att vi måste göra vad vi kan för att de europeiska politiska partierna, en institution som kompletterar och fullbordar EU:s demokratiska ram, skall kunna fungera korrekt och direkt. Ur denna synvinkel är det betänkande som jag presenterar för kammaren och uppmanar den att stödja ett system och ett förfarande som kommer att garantera de europeiska partierna de resurser som de behöver för att uppfylla sina målsättningar.
Det är ett system som åtminstone jag, som föredragande, och många ledamöter i parlamentsutskottet för konstitutionella frågor anser vara stabilt. Det beror framför allt på att detta system direkt knyter samman Europas politiska partier med Europaparlamentet, vilket allmänt anses vara Europeiska unionens mest politiska institution. Förutom detta tar systemet hänsyn till det samband som finns mellan olika krafter och jämvikter inom parlamentet.
Det första viktiga elementet – Europas politiska partier och deras finansiering, och med detta avser vi tillhandahållandet av de resurser som de behöver – är först och främst beroende av Europaparlamentets presidium, med andra ord det organ inom Europaparlamentet som har ansvaret för alla frågor vars syfte är att de politiska krafter som agerar och är knutna till parlamentet skall fungera friktionsfritt. Samtidigt är emellertid presidiet i den mycket lyckliga positionen att det har ytterligare två organ inom Europaparlamentet till sin hjälp i arbetet med att uppfylla den roll som har tilldelats det i anknytning till Europas politiska partier. Ett organ är de politiska gruppernas talmanskonferens, vilket är det mest politiska organet inom Europaparlamentet, och det andra är utskottet för konstitutionella frågor, med andra ord det utskott inom Europaparlamentet som är ansvarigt för alla frågor som rör regelmässiga, konstitutionella och rättsliga frågor.
Det finns naturligtvis vissa ledamöter som är närvarande i denna kammare nu som är av en annan åsikt. Jag avslutar emellertid, fru talman och ärade ledamöter, och uppmanar plenarsammanträdet att rösta för mitt betänkande i morgon, och jag tar fullt politiskt ansvar för denna rekommendation. Vi har gjort en mycket stor ansträngning och jag vill tacka samtliga ledamöter från alla de politiska partierna för både deras råd och deras stöd medan detta betänkande diskuterades i utskottet för konstitutionella frågor. Jag tackar därför alla och er, fru talman, och uppmanar kammaren att bifalla detta betänkande. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag vill tacka Giorgos Dimitrakopoulos för hans arbete med detta betänkande och för den plan han har lagt fram.
Min grupp och jag kommer dock att rösta mot betänkandet om ändringsförslagen 6 och 7 inte antas. Vi menar att de är viktiga. Demokratins kvalitet mäts genom den hänsyn den tar till sina minoriteter. Det är mycket viktigt att notera att d'Hondt-metoden, som styr sammansättningen av vårt presidium, inte garanterar, och inte kan garantera, att alla politiska ståndpunkter som finns representerade i Europa – ännu färre representerade i denna kammare – kommer att delta i beslutsfattandet. Detta är ännu mer förkastligt när regeln är att partier som söker finansiellt stöd bara behöver höras i vissa frågor i stället för i alla frågor som läggs fram för presidiet. Detta är saker jag ser mycket allvarligt på.
Det är också viktigt när finansieringen av politiska partier diskuteras att alla röster skall delta, även om vi accepterar att d'Hondt-metoden innebär att bara några av partierna skall delta i omröstningen i presidiet. Jag hoppas att dessa ändringsförslag antas, annars kommer jag utan tvivel att rösta mot betänkandet.
Som jag har sagt handlar politik också om minoriteters representation. Jag håller inte helt med om det som Giorgos Dimitrakopoulos precis sade om att politiska partier skulle vara institutioner, vilket skulle jämföras med parlament och kommissioner och så vidare. Framför allt är politiska partier, i den politiska tradition jag kommer från, frivilliga sammanslutningar med likasinnade medborgare. Desto bättre att de nu skulle bli frivilliga sammanslutningar med likasinnade medborgare som samarbetar tvärs över denna stora kontinent. Men frivilliga sammanslutningar är inte samma sak som institutioner, även om uppehållandet av en tillfredsställande demokratisk politik, under nuvarande omständigheter, kräver att det finns något sorts offentligt stöd för politiska partier.
Jag talar i denna kammare för Europeiska fria alliansen, för de partier som representerar minoritetsnationer inom medlemsstaterna – regioner, som de ibland kallas: inte någon helt korrekt benämning enligt min bedömning. Ökningen av unionens storlek, med en mycket efterlängtad ankomst av många mindre stater, gör det svårare för partier som Europeiska fria alliansen, som har funnits i många år, att nå upp till spärrkrav av de slag som nu bestäms. Varje gång vi kommer till denna kammare verkar det som om barriären har satts ännu lite högre till förmån för de stora politiska grupperingarna, samtidigt som minoriteternas rimliga och befogade intressen glöms bort.
Därför uppmanar jag kammaren att acceptera detta betänkande endast om ändringsförslagen 6 och 7 antas. 
Claeys (NI ).
   – Fru talman! Den förordning som styr reglerna för och finansieringen av politiska partier på EU-nivå innehåller ett antal bestämmelser som är oacceptabla ur demokratisk synvinkel. De mindre partier som inte är aktiva i minst en fjärdedel av medlemsstaterna, men som är företrädda i Europaparlamentet, utesluts exempelvis på förhand. Ännu värre är att självständiga, politiska och ideologiska villkor införs för att erhålla partifinansiering från EU.
Vilken är den specifika avsikten med skyldigheten att iaktta principerna frihet, demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna och de rättsstatliga principerna? Vem bestämmer den? I en demokrati är det väl upp till väljaren att göra det? Dörren lämnas vidöppen för godtycke, vilket framgick av vissa artiklar i pressen när parlamentet antog Leinenbetänkandet. Detta är faktiskt bara en fråga om att inrikta sig på partier som ifrågasätter det politiskt korrekta tänkandet kring tabubelagda frågor som invandringsproblemet.
Det är därför beklagligt att förordningens bestämmelser införlivas i parlamentets arbetsordning utan att möjligheten att förhindra ett godtyckligt missbruk utnyttjas. Olika mål om förordningen har tagits upp i EG-domstolen. Dessa mål är välgrundade. Det är ganska genant att vi nu måste låtsas att de inte existerar.
En av motiveringarna i betänkandet lyder på följande sätt: ”Det är viktigt att parlamentets beslut i plenum förbereds noggrant och objektivt så att svarandesidans rättigheter respekteras.”
Detta är oerhört cyniskt, eftersom grupperna dömer och blir bedömda samtidigt. Det är oförenligt med de rättsstatliga principerna. Vad gäller de rättsstatliga principerna är det också obegripligt att det saknas möjlighet att överklaga. Att acceptera det innebär i praktiken att avsäga sig möjligheten att få partifinansiering från EU. 
Karas (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr Dimitrakopoulos, herr vice talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att varmt tacka föredraganden för detta betänkande, som vi alla har väntat så länge på. Ett mer europeiskt synsätt, ökad demokrati – som vi tackar Gud för – och en större villighet att informera och kommunicera är beroende av att Europas politiska partier gör sitt. Det är därför viktigt att vi en gång för alla genomför den europeiska partistadgan, för vi har talat och förhandlat om den så länge. Jag ser detta som en viktig dag för demokratin och för Europa. Jag säger detta som företrädare för den politiska grupp som längre än någon annan har haft ett EU-parti på EU-nivå, och som också var den första som i praktiken genomförde separationen mellan de politiska gruppernas arbete och de politiska partiernas.
Den kritik som jag hör är inte ny, men jag kan ändå inte förstå den. Nationella partier kan faktiskt ställa upp i valet till Europaparlamentet – de finansieras i enlighet med den nationella lagstiftningen om finansiering av politiska partier, och det skulle vara fel om nationella partier, partier som är begränsade till ett land, också skulle bilda ett parti enligt den europeiska partistadgan.
Finansieringen av europeiska partier har hittills inte varit öppen, den har inte kunnat granskas av revisionsrätten och den har inte heller grundat sig på deras relativa styrka. Jag vill inte att vissa partier skall få dubbla portioner av allt. Vad jag vill är att finansieringen av partier skall föreskrivas på ett öppet och demokratiskt sätt. Ett europeiskt parti måste vara aktivt i mer än en stat, annars är det bara ett nationellt parti.
Den europeiska partistadgan bidrar till att göra den politiska debatten mer europeisk, och vi måste arbeta för att den interna politiken skall bli mer europeisk, i stället för att EU-politiken bedrivs mer längs nationella linjer. Eftersom den nuvarande valrätten snarare gör kandidaterna nationella än europeiska måste nästa steg vara en gemensam valrätt för hela EU. Den europeiska partistadgan utgör ett viktigt steg i denna riktning. 
Corbett (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till hans utmärkta betänkande.
Den rättsliga grunden för den princip som är inblandad har funnits i fördraget sedan Maastrichtfördraget, som skrevs under av alla våra medlemsstater och som ratificerades av alla nationella parlament. Detaljfrågorna, som tillåter antagandet av en stadga för europeiska politiska partier sedan Amsterdamfördraget, har skrivits under av alla medlemsstater och ratificerats av alla nationella parlament. Med Nicefördraget, underskrivet av alla medlemsstater och ratificerat av alla nationella parlament, tillät vi beslut genom omröstning med kvalificerad majoritet. Förra året godkändes lagstiftningen till sist på denna grundval, i överensstämmelse med viljan i alla medlemsstater och alla nationella parlament.
Detta är då det sista steget i uppbyggnaden: genomförandeåtgärderna inom denna kammare för att göra det möjligt för oss att tillämpa lagstiftningen som antogs förra året – lagstiftning grundad på ett mycket omfattande samförstånd, som jag precis har uttryckt. Det bekymrar mig därför att se att det finns vissa ledamöter på högersidan av denna kammare, och några få brittiska konservativa – som går mot åsikten i den grupp som de bekänner sig tillhöra – som bestrider lagstiftningen i EG-domstolen. Deras kommentarer är ibland förvånande; de protesterar till exempel mot det faktum att finansieringen kan stoppas för partier som inte respekterar de principer Europeiska unionen grundas på, nämligen – och detta finns med i lagstiftningen – principerna om frihet, demokrati, respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter och rättsstatsprincipen.
Det skulle vara intressant att veta vilka principer de menar att Europeiska unionen skulle grundas på, om de protesterar mot denna grundläggande uppsättning principer. De påstår, felaktigt, att detta skulle förbjuda finansiering av politiska partier som är emot Europeiska unionen. Så är inte fallet. Det är bara partier som underlåter att respektera våra grundläggande värden som skulle få problem.
Till skillnad från Sir Neil MacCormick menar jag att det är rätt att införandet skall utföras av presidiet, eftersom presidiet är valt av kammaren som helhet. Det representerar inte partier, till skillnad från talmanskonferensen, vilkas ledamöter representerar grupper. Gruppordförandena bör inte vara de som fattar beslut i denna fråga. Det är helt rätt att det bör vara presidiet: dess ledamöter är valda av kammaren som helhet, det behandlar detaljerade administrativa och politiska beslut och hör partimedlemmar när kontroversiella beslut måste fattas.
Jag välkomnar detta förslag. Jag menar att det är ett steg framåt, baserat på ett omfattande samförstånd, som nu måste genomföras. Det kommer inte att leda till ökade utgifter för unionen; det kommer att innebära ett mer öppet förfarande för den sorts utgifter som redan finns via de politiska grupperna. Det bör på det hela taget välkomnas. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag är säker på att Richard Corbett inte menade att ställa min ståndpunkt i en oriktig dager, men oavsiktligt gjorde han det. Jag håller helt med om att presidiet bör ta beslutet, men när presidiet beslutar i dessa frågor bör det finnas representanter för andra partier med. Detta är vad jag har sagt, och jag menar att detta är riktigt. 
Talmannen.
   –Tack för er kommentar. 
Farage (EDD ).
   – Fru talman! Det gläder mig mycket att kunna säga att alla tre parlamentsledamöterna från United Kingdom Independence Party (UKIP) har förenat sig med oss, tillsammans med 20 andra ledamöter i denna kammare. Vi kommer från fem olika politiska grupper och från de grupplösa ledamöterna, och ja, vi utkämpar detta mål i EG-domstolen i Luxemburg. 
Det finns flera orsaker till detta, men den främsta orsaken är mycket enkel: jag tror inte att det finns några bevis som antyder att väljarna i mitt land eller i något annat land är glada över att deras pengar går direkt till finansiering av politiska partier på EU-nivå. Det gensvar jag får i Förenade kungariket säger mig förvisso att uppfattningen är att alldeles för mycket pengar redan går till politiska projekt, både hemma och med säkerhet – av alla ställen – här i Strasbourg.
Jag har också känt, alltsedan Nice och artikel 191, att denna tanke att bli kvalificerad om man anpassar sig till unionens demokratiska principer är en potentiellt farlig tanke. Vad Richard Corbett säger om unionens principer kan låta bra, men vi upplever övergångar och ändringar i lagen. Om tre, fyra år kanske kritik av själva unionen innebär att man inte längre anpassar sig till unionens principer och kanske inte bara nekas finansiering, utan eventuellt också blir bannlyst. Motivationen är tydlig: den är att skapa ett europeiskt folk som just nu inte existerar.
Jag har vissa problem med frågan om rättsstatsprincipen. Efter upprättandet av konstitutionen verkar det för mig som om vissa här – och jag är en av dessa – inte vill erkänna denna nya rättsstatsprincip eftersom vi enbart kommer att kunna lämna EU på EU:s villkor. Jag tycker inte att det skulle vara en befogad handling för en brittisk regering att skriva på konstitutionen på folkets vägnar på dessa villkor, och under dessa omständigheter skulle det glädja mig att inte bli kvalificerad för denna finansiering. 
Berthu (NI ).
   – Fru talman! Med tanke på att Dimitrakopoulosbetänkandet gör så gott det kan med en förordning som är bristfällig i sig, inser man att resultatet knappast kan bli särskilt starkt. Förordningen av den 4 november 2003 om stadgar för och finansiering av europeiska politiska partier strider faktiskt mot ett antal principer som är viktiga för oss alla.
För det första strider förordningen mot subsidiaritetsprincipen, eftersom politiska partier vanligen finansieras av medborgarna och medlemsstaterna, inte genom gemenskapsbudgeten. Den strider mot principen om lika behandling, eftersom det av alla partier som är aktiva på EU-nivå bara är de som är representerade i minst en fjärdedel av medlemsstaterna som är tillåtna, vilket är helt godtyckligt. Den strider mot de rättsstatliga principerna, eftersom medlemmarna, när det gäller fördelningen av subventioner, både är domare och blir dömda, enligt vaga och tänjbara kriterier. Denna förordning strider också mot demokratin, eftersom den väljer partiska strukturer som definieras i toppen i stället för av medborgarna i botten. Fru talman! Den strider för övrigt också mot flera fördragsförfaranden, som jag skall hänvisa till i min röstförklaring.
Det var därför som jag lade fram en reservation till Dimitrakopoulosbetänkandet med en protest mot detta nya system för finansiering av europeiska politiska partier, och det var därför som jag, tillsammans med 22 andra ledamöter, däribland Dominique F.C. Souchet, som sitter bredvid mig, har fört denna sak inför EG-domstolen.
Den europeiska partistadgan, fru talman, ligger i linje med stadgan för Europaparlamentets ledamöter, som vi nyligen antog, och som medlemsstaterna i slutänden beslutade att förkasta. Jag hoppas därför att domstolen kommer att göra detsamma med stadgarna för och finansieringen av europeiska politiska partier. 
Dehousse (PSE ).
   – Fru talman! Jag förstår att betänkandet måste hänvisa till definitionen av det politiska partiet på EU-nivå, som fastställs, som precis har sagts, i förordning nr 2004/2003. Ett av de viktigaste resultaten av detta är kravet att partier måste vara representerade i en fjärdedel av medlemsstaterna. Orättvisan i denna situation förvärras dock av att byrån får både allmän och exklusiv behörighet att administrera subventioner, vilket går stick i stäv mot principen om öppenhet.
Jag beklagar detta, främst på grund av att det är långt ifrån säkert att det uppfyller ordalydelsen och andemeningen i den tidigare nämnda förordningen, men också för att det till allmänheten oundvikligen kommer att förmedla intrycket av uppgjorda, och inte demokratiska framsteg. 
Talmannen.
   – Tack, herr Dehousse.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.(1) 

Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets årliga session 2003-2004 avslutad.
