

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B6-0012/2005) till kommissionen från Miloslav Ransdorf för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om fördubbling av EU:s forskningsbudget. 
Chichester (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag inleder diskussionen som företrädare för utskottet för industrifrågor, forskning och energi. Jag hälsar kommissionsledamot Janez Potočnik välkommen hit i dag. Välviljan gentemot kommissionsledamoten och gentemot kommissionen som helhet när det gäller det sjunde ramprogrammet är tämligen stor, vilket bevisas av utskottets snabba arbete med Locatellibetänkandet. Jag hoppas att kommissionen skall bygga vidare på denna välvilja och inte slösa bort den. 
Forskarvärlden och samhället i stort förväntar sig en hel del av det sjunde ramprogrammet eftersom det är ett mycket viktigt inslag i Lissabonstrategin för att stärka EU:s ekonomi. Forskning och utveckling spelar en nyckelroll i denna process. Därför är det så mycket viktigare att vi får klarhet i detta. 
Herr kommissionsledamot! Syftet med denna muntliga fråga i dag är att ge er en möjlighet att utbyta en del tankar med oss innan ni lägger fram ert förslag om hur forskningen skall finansieras för rådet och parlamentet. Vi anser att den avgörande frågan gäller fördubblingen av anslagen till forskningsprogrammet inom ramen för EU:s samlade budget. Går det att förverkliga denna fina ambition? Hur skall den förverkligas? Herr kommissionsledamot! Vi ser förväntansfullt fram emot att höra er tala om för oss hur ni tänker förverkliga denna ambition. 
Med tanke på att det finns en ”enprocentsklubb” med medlemsstater som vill hålla EU:s samlade utgifter under ett tak på en procent av BNP vill jag ge några förslag om hur anslagen till forskning skulle kunna höjas på EU-nivå utan att man med nödvändighet hamnar över detta tak på en procent, och jag utgår från att medlemsstaterna är positiva till att öka anslagen till forskning, vilket de verkar vara. 
Det första förslaget innebär att anslagen till program för säkerhetsforskning finansieras av medlemsstaterna på EU-nivå, men utanför det sjunde ramprogrammet. Denna forskning skulle därför inte räknas in under ifrågavarande budgetrubrik. 
För det andra ser jag stora möjligheter att använda en del av sammanhållningsfonden för att styra forskningsanslagen till de nya medlemsstaterna, och jag hoppas att ni ställer er positiv till detta förslag, herr kommissionsledamot. 
Jag kommer nu till det tredje förslaget. Jaime Mayor Oreja leder en särskild arbetsgrupp vid Europeiska forskningsrådet som har föreslagit att ett oberoende organ med vetenskapsmän skall vidareutveckla forskningsprogrammet och att detta arbete skall bygga på särskild kompetens och vetenskapliga meriter. För detta ändamål har man redan föreslagit en omfattande budget, som kommer att uppgå till 2 miljarder euro om året så snart inledningsskedet är avslutat. Detta kommer att ta en stor del av den befintliga rambudgeten i anspråk. Jag vill därför föreslå att medlemsstaterna också bör överväga att finansiera detta vid sidan av det sjunde ramprogrammet. 
Jag hoppas att vi kommer att godkänna ett antal av förslagen i Marimonbetänkandet. En av de farhågor kring vår forskningsverksamhet på EU-nivå som oftast kommer till uttryck gäller de komplicerade och betungande administrativa förfarandena och regleringarna av anslagen, som gör det mycket svårt för små och medelstora företag och för små forskningsenheter att få tillgång till fonderna och delta i programmen. Detta är i alla fall vad vi alla säger. Till och med när vi debatterade det fjärde ramprogrammet uttrycktes en hel del farhågor om detta. Vi talar om det. Låt oss hoppas, herr kommissionsledamot, att ni denna gång kan göra någonting åt saken. 
Målet att framför allt främja särskild kompetens är av avgörande betydelse för att vi skall få en framgångsrik forskning på EU-nivå. Jag ser med spänt intresse fram emot att höra era kommentarer om hur vi skall finansiera allt detta, herr kommissionsledamot. 
Potočnik,
   . Herr talman! Jag vill tacka er och i synnerhet utskottet för industrifrågor, forskning och energi för denna möjlighet att få diskutera frågan om en fördubbling av forskningsbudgeten i plenum. 
Först vill jag tala om hur glad jag är över att Pia Elda Locatellis betänkande om framtiden för forskningen i EU fick ett nästan enhälligt stöd i utskottet för industrifrågor, forskning och energi i måndags. Detta betänkande, som jag förstår kommer att bli föremål för omröstning under sammanträdesperioden i maj, ger oss en utomordentligt bra grund för att förbereda kommissionens formella förslag om det nya ramprogrammet. Jag vill särskilt tacka två ledamöter i utskottet, nämligen Giles Chichester och Pia Elda Locatelli. 
Låt mig först understryka att dagens diskussion inte bara är viktig för forskningen. Debatten gäller ingenting mindre än vår trovärdighet när det gäller att nå Lissabonmålen, och det är en debatt av avgörande betydelse för båda våra institutioner endast ett par veckor innan EU förhoppningsvis kommer att fatta beslut om de ekonomiska resurserna under nästa årtionde. 
Diskussionen om den nya budgetplanen är ett sanningens ögonblick, och frågan om tillräcklig finansiering av forskningen inom EU är en viktig del i denna diskussion. Detta beror på att forskning handlar om kunskap, och kunskap är verkligen en europeisk styrka i den globala konkurrensen. Låt mig förklara. 
Några av våra handelspartner konkurrerar med råvaror som vi inte har. Några konkurrerar med billig arbetskraft, vilket vi inte vill ha. Några konkurrerar genom att inte ta någon miljöhänsyn, vilket vi inte kan godta. Det enda sättet för företagen inom EU att bygga upp en hållbar ledning är att utnyttja kunskapstriangeln fullt ut det vill säga att skapa, förmedla och använda kunskap genom forskning, utbildning och yrkesutbildning samt naturligtvis innovation. 
Jag är fullt övertygad om att EU:s företag kommer att stärka sin konkurrensförmåga och sitt ledarskap på världsmarknaderna endast om vi snabbt kan ge EU ledningen som ekonomi och som kunskapssamhälle. Vi är starka inom kunskap, men vi kan bli ännu starkare om vi samordnar våra ansträngningar på ett intelligent sätt, om vi starkt framhåller betydelsen av särskild kompetens och om vi fullt ut utnyttjar forskningspotentialen i hela EU – i det gamla, det nya och framtidens EU. Detta vill jag skall vara innebörden i nästa forskningsprogram. 
Kunskap innebär inte bara mer konkurrenskraftiga företag, utan leder också till ständiga framsteg för samhället, till exempel framsteg på sådana områden som hälso- och sjukvård, miljöskydd och hållbar energiförsörjning. Allt detta är i mycket stor utsträckning beroende av ständigt växande kunskap. Med tanke på detta är det verkligen rätt frågor ni ställde. 
För det första: Kommer kommissionen att kämpa för en fördubbling av forskningsbudgeten? Svaret är ja. När kommissionen i februari 2004 inledde debatten om de politiska utmaningarna och budgetmedlen i det utvidgade EU underströk kommissionen den roll som forskningen kommer att spela när vi bygger vår gemensamma framtid, och den föreslog därför en fördubbling av budgeten. 
Detta bekräftades i kommissionens meddelande om budgetplanen i juli förra året, och ordförande José Manuel Barroso bekräftade strategin för parlamentet i december förra året när han godkände den budgetplan som Prodikommissionen hade föreslagit. 
Den senaste bekräftelsen kom i förslaget om halvtidsöversynen av Lissabonstrategin. I förslaget framhålls tydligt vikten av investeringar i forskning och utveckling. På Europeiska kommissionens vägnar kan jag därför bekräfta inte bara vårt starka engagemang för forskning utan också att vi kommer att göra allt vi kan för att uppnå en fördubbling av forskningsbudgeten. 
För det andra: Tar man i fördubblingen hänsyn till programmets löptid, inflationen, utvidgningen och behovet av att stödja nya insatser? Jag är mycket tacksam för dessa frågor. Det är bra att vi skapar klarhet i dessa väl motiverade frågor. Det sjunde ramprogrammet kommer att vara det främsta ekonomiska instrumentet för att förverkliga det ambitiösa målet att öka produktivitetstillväxten och skapa konkurrensförmåga genom kunskap. När jag talar om en fördubbling av anslagen menar jag en fördubbling av det sjunde ramprogrammets budget. Denna siffra innefattar inte besläktade gemenskapsprogram som till exempel Günther Verheugens program för konkurrensförmåga och innovation. 
Vårt förslag kommer inte bara att innebära en fördubbling av den ursprungliga budgeten för det sjätte ramprogrammet. Förslaget kommer att bygga på den summa som årligen anslås till forskning under perioden 2007–2013 under jämförelse med de beräknade årliga anslagen i det sjätte ramprogrammet, och det kommer att revideras som en följd av anslutningen. Detta innebär en årlig fördubbling oavsett det sjunde ramprogrammets löptid. I budgetplanen kommer dessa summor dessutom att inflationsanpassas i enlighet med våra allmänna beräkningsmetoder. 
Utvidgningen är en särskild fråga. På forskningsområdet var utvidgningen en realitet långt innan anslutningsfördraget undertecknades. De nuvarande kandidatländerna deltar också i ramprogrammet. Därför skulle jag kunna besvara denna fråga genom att säga att det är sant att hänsyn har tagits till utvidgningen, men jag skulle omedelbart behöva tillägga att det inte bara är i budgetsiffrorna man måste ta hänsyn till utvidgningen. 
Jag vill att programmet skall bygga på särskild kompetens, eftersom jag vet att detta också är de nya medlemsstaternas styrka. Men dessutom vill jag att programmet skall göra det möjligt att utnyttja hela forskningspotentialen i de nya medlemsstaterna och att skapa ett verkligt samband med strukturfonderna. Det ingår också nya forskningsområden, vilket också motiverar en fördubbling av anslagen. 
För det tredje: Kommer förslaget om det sjunde ramprogrammet att täcka grundforskning, rymdforskning och säkerhetsforskning? Kort uttryckt kommer vårt förslag om det sjunde ramprogrammet att vara heltäckande. Det kommer alltså inte att finnas några mekanismer utanför ramprogrammet. Låt mig göra ett viktigt tillägg här. Parlamentet har påpekat att man måste anslå tillräckliga medel, dels för att även i fortsättningen öka stödet till befintlig EU-forskning, dels för att stödja nya forskningsområden som är av intresse för EU. 
Med andra ord skulle det vara omöjligt att stärka den befintliga verksamheten på ett effektivt sätt och att samtidigt införa ny verksamhet som får stöd, såsom Europeiska forskningsrådet och tekniska initiativ, om forskningsbudgeten inte fördubblades. En fördubbling kommer att göra det möjligt för oss att ta ett avgörande steg framåt i vår heltäckande forskningspolitik och att fortsätta att stödja det europeiska forskningsområdet. Överenskommelser om innehållet i den framtida forskningsverksamheten innebär med nödvändighet att man måste komma överens om tillräckliga anslag till denna verksamhet. 
För det fjärde: Hur kommer kommissionen att försöka påverka debatten om budgetplanen för att uppnå en fördubbling av forskningsanslagen? För att ge underlag för debatten om budgetplanen avser kommissionen att lägga fram sitt förslag om det sjunde ramprogrammet den 6 april. Detta kommer att hjälpa parlamentet att framföra de preliminära reaktioner till rådet som er föredragande Borg planerar att redogöra för under sammanträdesperioden i maj. Det kommer också att ge ministrarna för forskning och vetenskap en möjlighet att hålla en första diskussion vid rådets möte den 18 april (konkurrenskraft: inre marknaden, industri och forskning). Kommissionens förslag kommer att innehålla en bra motivering av fördubblingen av det sjunde ramprogrammets budget, en motivering som bygger på en detaljerad och noggrann bedömning av forsknings- och utvecklingsinstrumentens effekter för investeringarna i tillväxt och sysselsättning. 
Jag skall nämna de två viktigaste skälen till att fördubbla anslagen. Det första och för mig viktigaste skälet är att Europeiska unionen måste vara trovärdig när den lägger fram den förnyade Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. Detta innebär att man måste kunna uppvisa resultat när det gäller det mål på 3 procent av BNP till forskning och utveckling som man kom överens om i Barcelona. En fördubbling av anslagen är ett av de avgörande stegen i riktning mot en mer tillväxtorienterad budget för Europeiska unionen. 
Det andra skälet gäller mer specifikt anslagen till forskning och utveckling. För det första behöver vi stora offentliga anslag till forskning och utveckling eftersom dessa anslag är en viktig källa till investeringar i forskning och utveckling och eftersom de får en stark hävstångseffekt för de framtida privata investeringarna i forskning och utveckling. 
För det andra behöver vi större anslag till forskning och utveckling på EU-nivå eftersom forskningsanslag på EU-nivå får ett starkt mervärde genom den kritiska massan av resurser, genom utbyte av kunskaper och resurser, genom nära samarbete för att höja den särskilda kompetensen, genom konkurrens på EU-nivå samt genom samordning av de nationella insatserna och stödet till Europeiska unionens politik. 
Låt mig till detta tillägga att vi för närvarande avvisar ett oacceptabelt stort antal utmärkta förslag enbart på grund av brist på ekonomiska resurser. Dessutom finns det både ett behov och en önskan att finansiera nya kategorier av initiativ som ger stort mervärde på EU-nivå, dock utan att detta går ut över befintliga initiativ. Slutligen får vi inte glömma det enkla faktum att kostnaderna för själva forskningen också ökar. 
Er femte fråga gällde om löptiden för det sjunde ramprogrammet bör synkroniseras med budgetplanen så att verksamheten kan samordnas och planeras bättre.
Att nå de mål som jag har beskrivit kommer att kräva ett långsiktigt perspektiv och engagemang. Därför kommer kommissionen att föreslå att det sjunde ramprogrammet får samma löptid som nästa budgetplan för 2007–2013. Vi bör göra en utvärdering efter halva programmet för att försäkra oss om att det sjunde ramprogrammet fortfarande svarar mot EU-ekonomins och EU-medborgarnas behov. Genom att göra detta kommer vi att uppnå både mer stabilitet och mer flexibilitet. Båda faktorerna är nödvändiga. 
Jag vill också ta tillfället i akt och understryka den exemplariska utnyttjandegraden i forskningsbudgeten. Den nuvarande utnyttjandegraden ligger nära 100 procent. Vi har bevisat tidigare att vi kan hantera ständigt ökade forsknings- och utvecklingsbudgetar effektivt. Vi är medvetna om att det innebär en stor utmaning att hantera en fördubbling av anslagen, men vi är fast beslutna att ge de rätta svaren. Det finns ett stort behov av att förenkla och rationalisera förfarandena. Svaret på denna utmaning kommer att vara moderniserad förvaltning och ledning, inbegripet utläggning. 
Förslagen på forskningsområdet är bland de viktigaste punkterna vid utarbetandet av den nya Lissabonstrategin. Detta är det enda sätt som vi kan lyckas på. Nu är det dags att uppvisa resultat. Att bygga ett kunskapssamhälle är det bästa och kanske enda sättet att upprätthålla den europeiska sociala modellen utan att göra avkall på kraven på ekonomisk tillväxt, social sammanhållning och skydd av miljön. Unionens första och främsta politiska prioritet är därför att ge ett starkt stöd till de tre sidorna i kunskapstriangeln – forskning, utbildning och innovation – och att se till att triangeln fungerar under ramvillkor som är så gynnsamma som möjligt. 
Förändringen av EU-budgetens struktur till förmån för större tillväxt- och konkurrensorienterade utgifter i den riktning som kommissionen har föreslagit är således av avgörande betydelse. Denna strukturella förändring av EU-budgeten bör också tjäna som exempel för medlemsstaternas budgetar. Dubbleringen av anslagen i EU-budgeten bör inte ses som en kompensation för en minskning av medlemsstaternas insatser. Tvärtom bör den vara ett exempel som medlemsstaterna följer. Deras ansträngningar är nödvändiga. Om vi inte gör denna satsning nu kommer vi att tvingas att göra den senare. Men senare kommer det att vara svårare och kanske till och med för sent. 
Jag har för avsikt att göra mitt bästa för att förverkliga den vision jag har beskrivit, eftersom jag anser att det är den rätta visionen. Vi kan förverkliga den genom att arbeta tillsammans. Därför ber jag om ert stöd. Jag är förvissad om att jag kommer att få det, för den europeiska sociala modellens skull och för Europas framtids skull. 
Rübig (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I går diskuterade parlamentet det europeiska körkortet, och jag anser att en del av vår nuvarande politik går ut på att trampa hårt på gaspedalen i det fordon som vi färdas i, och i detta sammanhang vill jag i högsta grad gratulera kommissionsledamot Janez Potočnik. Han vidtar också åtgärder för att se till att Lissabonmålen uppfylls och ger stora löften, såsom nya arbetstillfällen och högre inkomster för våra medborgare. Å andra sidan finns det kommissionsledamöter som är för Reach och handel med utsläppsrätter, något som skulle resultera i utlokalisering av stora delar av vår industri till platser utanför Europa.
Jag vill därför gratulera kommissionsledamoten till att ha gjort ett kunskapsbaserat EU till sin främsta angelägenhet och till att han inte bara har följt i fotspåren efter det sjätte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling utan har för avsikt att slå in på en helt ny bana med det sjunde ramprogrammet. Målet med detta är inte bara att genomföra Lissabonkriterierna utan framför allt att rikta in budgetplanerna mot nya, bättre och säkrare arbeten och att se till att EU kan hävda sig i den internationella konkurrensen liksom att säkerställa befintliga arbetstillfällen, vilket bör vara ett annat prioriterat mål. Att uppnå detta till 2010 är en långt ifrån lätt uppgift.
Vare sig det sker på grundval av en särskild procentandel av BNP eller ej och hur uträkningen än går till betraktar vi fördubblingen som ett sätt att sända ut en signal, nämligen att vi å ena sidan debatterar huruvida vi skall avsätta 1 procent av BNP för EU men att vi å andra sidan talar om att använda 3 procent till forskning. Av detta framgår det tydligt hur stor sprickan är när det gäller att handskas effektivt med frågor som har med framtiden att göra. Jag anser att det mål som vi måste sträva mot är utbildning, vidareutbildning och livslångt lärande som baseras på kunskap och kombineras med universitetens forskningsresultat med tydligt fokus på nya arbetstillfällen och att vi av den anledningen även måste kräva av forskningsrådet att dess företrädare från företag och forskningsavdelningar får stort inflytande över utformningen av målen, och att de politiska mål som vi finansierar i enlighet med Lissabonmålen genomförs planenligt och att vi får grepp om byråkratin.
Vi stapplar från den ena anklagelsen för bedrägeri till den andra och en hel del kritik riktas för närvarande mot EU. Trots detta bör vi framhäva de positiva sidorna och peka på de möjligheter som vi skapar i Europa för våra medborgare.
Jag vill därför uppmana Janez Potočnik att komma till parlamentet omedelbart efter det att programmet har antagits i kommissionen den 6 april. En öppen talmanskonferens kommer att äga rum här och kommissionens ordförande bör göra er sällskap vid presentationen av det sjunde ramprogrammet för allmänheten. Vi bör utnyttja detta tillfälle till att göra ett gott intryck på allmänheten och visa att vi tar Lissabonmålen på allvar och vill förverkliga dem.
Paasilinna (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Utskottet för industrifrågor, forskning och energi har varit praktiskt taget enhälligt i detta ärende, eftersom vi är övertygade om att endast ett långsiktigt engagemang för ökade resurser kanaliserade genom EU:s sjunde ramprogram kan hjälpa oss att ro detta i land. Vi lägger detta till Lissabonmålen, vilket jag har konstaterat att kommissionsledamoten också gör. Vi är alltså ense med kommissionsledamot Janez Potočnik. Problemet är medlemsstaterna. Det är medlemsstaternas finansministrar och Ecofin som är vår måltavla och som vi bör ta i kragen. Endast två medlemsstater har nått upp till treprocentsmålet för forskning, varav mitt land är det ena. Därför har vi mycket att göra på hemmaplan.
Vi kräver ett särdeles beslutsamt arbete från kommissionens sida, och detta är verkligen som ni säger det första testet, eller i själva verket ett test både för er och för oss. Finansieringen skall fördubblas, men hur skall den kanaliseras? Detta måste vi tänka på hela tiden, för finansieringen blir meningslös om man inte vet vad man skall göra med den. Jag skulle vilja veta exakt vilka områden den är avsedd för. Hur viktig är till exempel bristen på digital kompetens? Man har räknat ut att vi förlorar tre timmar i veckan på grund av den. Här förlängs dessutom arbetsveckan. I många fall skulle dessa tre timmar kunna rädda vår ekonomi.
Samtidigt måste vi naturligtvis tänka på utvidgningen. Jag tillhör dem som anser att 1 procent av budgeten inte är tillräckligt för att klara av utvidgningen, Lissabonprocessen och mycket annat. Vi visste förvisso att utvidgningen skulle kosta pengar, och vi kan sedan inte minska budgeten: denna måste ligga på samma nivå som den har legat på hittills. Slutligen behöver vi mer utbildning, know-how och forskning. Det är enda vägen ut ur denna onda cirkel av konkurrens.
Prodi (ALDE ),
   . – Herr talman, herr Potočnik, mina damer och herrar! Vi kräver att forskningsanslagen skall fördubblas jämfört med det sjätte ramprogrammet utan att fråga oss om detta program är en lämplig måttstock. Faktum är att när det sjätte ramprogrammet fastslogs fanns det ännu inte ett så tvingande behov av att blåsa nytt liv i EU:s konkurrenskraft, den kraftiga och viktiga utvidgningen hade ännu inte ägt rum, den internationella konkurrensen hade ännu inte framträtt med sådan styrka och någon kunskapsbaserad strategi i stil med Lissabonstrategin hade ännu inte formulerats.
Allt detta har nu inträffat och dessutom har mycket litet gjorts när det gäller Lissabonmålen. Vi måste därför ta igen förlorad tid med tanke på att hälften av den tid som anslagits för att nå dessa mål redan har gått. Vi måste sätta till alla klutar och börja med just forskningen som ligger till grund för alla framsteg som vi gör. I detta syfte godkände utskottet för industrifrågor, forskning och energi i måndags de tre huvudlinjerna för tillämpningen av nästa ramprogram: Europeiska forskningsrådet, de nya forskningsförslagen och teknikplattformarna.
Europeiska forskningsrådet har bildats mot bakgrund av insikten att grundforskningens betydelse nu sträcker sig längre än till varje medlemsstat och måste främjas på EU-nivå i enlighet med Lissabonstrategin. Med detta som utgångspunkt kan vi utarbeta en politik för utveckling och konkurrenskraft som sedan kan kompletteras inom teknikplattformarna. Dessa plattformar måste först och främst få resurser från företagen, men även från offentliga institutioner, medlemsstaterna, regionerna och de lokala myndigheterna för att organisera forskning av allmänt intresse och hjälpa företagen, särskilt de små och medelstora företagen, att fylla behovet av forskning för att göra dem konkurrenskraftiga.
Detta är sunda innovationer som kommer att vara av avgörande betydelse och ge friska impulser till våra företag. Vi måste vara närvarande inom de nya sektorerna, vidta nyskapande åtgärder och förse traditionella företag inom tillverkningssektorn med ny konkurrensförmåga om vi inte vill stå och se på när Europa fullständigt avindustrialiseras. Vi måste vara konsekventa och investera i forskning som har en synnerligen hög potential för utdelning även i de fall då den inte är absolut inriktad mot ett bestämt mål. Kanske räcker det inte med att fördubbla finansieringen, men vi har i varje fall inte råd att vara alltför sparsamma i fråga om dessa resurser. Jag vill klart deklarera att kommissionen kan räkna med stöd från parlamentet för att möta denna utmaning. 
Hammerstein Mintz (Verts/ALE ),
   . – Herr Potočnik, vi gröna är nöjda med de nya impulser som ni vill ge forskningen och vi ställer oss bakom detta kraftiga stöd till den europeiska forskningen.
Trots detta är vi oroliga, inte bara för budgeten utan även för de sociala och miljömässiga målen, för vi vill alla ha en större kaka. Men kakans ingredienser är av primär betydelse liksom hur den bakas och sedan är det även av största betydelse hur kakan, det vill säga den europeiska forskningen, fördelas.
Vi vill att vetenskapen skall vara öppen med ett öppet flöde av kunskap till alla sektorer i samhället och i detta sammanhang är vi rädda att vissa patent kan utgöra hinder för innovationer inom små och/eller nystartade företag.
Samtidigt vill vi se en typ av forskning där de små får stå i centrum, där de små och medelstora företagen, de små laboratorierna och de små universiteten prioriteras inom de europeiska programmen.
I detta sammanhang vill vi skapa ”kretsar”, grupper av små företag på EU-nivå för att förhindra att all forskning koncentreras till ett fåtal projekt. På forskningens område bör vi prioritera en återgång till grunderna, till det fundamentala, så att vetenskaplig grundforskning kan stödjas öppet och förses med mera medel. Vi måste ge mer offentligt stöd till en grundforskning med sociala och miljömässiga mål på medellång och lång sikt snarare än att begränsa oss till kortsiktiga tekniska insatser.
Här måste det också finnas mer investeringar för förebyggande hälsovård och inte bara för läkemedelsforskning, som fallet har varit i det förgångna. Dessutom måste vi investera i skydd för klimatet och inte rikta alla eller de flesta av våra investeringar på energiområdet mot kärnkraftsprogrammen. Förnybar energi behöver för närvarande främjas på en nivå som minst motsvarar det som ges till ITER- eller Euratomprogrammen.
Vi är glada över Janez Potočniks projekt till stöd för samhällsvetenskaperna, eftersom de är nödvändiga för att öka kunskapen om vårt samhälle.
Slutligen vill jag plädera för skapandet av ett oberoende europeiskt forskningsråd med deltagande av alla aktörer inom den sociala sektorn, så att en verkligt fruktbar debatt, en dialog, skapas mellan samhället och den vetenskapliga världen. 
Ransdorf (GUE/NGL ),
   .  Voltaire sade en gång att hemligheten med att vara tråkig är att säga allting, så jag skall begränsa mig till ett fåtal punkter. Den första gäller den totala omfattningen av medel till vetenskap och forskning. Jag anser att vissa instrument som vi skulle kunna använda, såsom europeiska värdepapper, för närvarande försummas. I Förenta staterna finansieras ett antal nyckelprojekt med värdepapper, och sådana skulle även kunna utgöra den ekonomiska basen för europeiska nyckelprojekt.
Ett annat sätt att öka finansieringen skulle kunna vara att utnyttja de resurser som finns tillgängliga i de nya medlemsstaterna. Forskningspotentialen i dessa länder är mycket hög även om den för närvarande är underfinansierad. Kostnaderna för att nå forskningens mål skulle realistiskt sett minska om dessa länder engagerades.
Min tredje punkt har att göra med hur de tre procenten skall struktureras. Kommissionen litar på att två tredjedelar av dessa pengar skall komma från den privata sektorn. Detta kommer emellertid att bli mycket svårt att åstadkomma med tanke på att endast 3 procent av de små och medelstora företagen, som betalar 85 procent av företagsskatterna och tillhandahåller 75 procent av arbetstillfällena, för närvarande investerar i forskning och att 40 procent av dem håller på med innovationer.
Vi kommer inte att göra några framsteg på detta område utan en ny politik när det gäller värdeminskning, generös finansiering av investeringar, flexibel lagstiftning, en ny kreditpolitik och skattelättnader. Jag anser också att det är viktigt att vi har en hög andel forskare i förhållande till tekniker. För närvarande släpar EU efter Förenta staterna med 50 procent i fråga om antalet forskare per 1 000 arbetare, med andra ord har Förenta staterna 50 procent fler forskare per 1 000 arbetare. Större tekniska genombrott och banbrytande upptäckter är beroende av en ständig ström av mindre innovationer och för närvarande är detta inte fallet.
Slutligen vill jag säga att forskning följer vissa lagar. I det förgångna har detta analyserats som Kondratiev-cykler, varvid banbrytande genombrott befanns vara koncentrerade till klart definierade klungor. Vi bör ställa generösa medel till förfogande för att säkerställa att klungor av detta slag än en gång bildas. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Tack för att ni är närvarande vid denna viktiga debatt i dag. Om ni vill fördubbla finansieringen – och många miljoner européer skulle vara för att göra det om de bara visste något om saken, och jag är faktiskt för detta fastän jag bara vet lite grand om det – vilka investeringar vill ni de facto öka genom att göra detta? Erfarenheten har visat att 80 procent av medlen från de femte och sjätte ramprogrammen har gått till stora företag och bara 20 procent till vad som kan betecknas som små och medelstora företag eller företag som är ännu mindre.
Jag anser att huvudorsaken till detta är att lobbyisterna – särskilt de som agerar för de stora bolagens räkning – har ett inflytande som ligger över genomsnittet. De har för länge sedan sett sig omkring ordentligt och frågat var de kan få ännu mer pengar om finansieringen kommer att fördubblas. Dessa människor är mycket skickliga i sitt arbete. Den näst viktigaste orsaken ligger emellertid hos kommissionen själv. Många av de åtgärder som ni vidtar visar – och eftersom jag har varit ledamot i utskottet för industrifrågor, forskning och energi i många år kan jag säga att det alltid har varit så – att ni fortfarande lyder samma gamla motto som Världsbanken: ”Storleken har betydelse.” Det är olyckligt att kommissionen gör samma misstag som Världsbanken har gjort genom att ständigt ge bidrag till överdimensionerade projekt över hela världen. Den nya och förstorade kommissionen har en reell chans att förhindra ett sådant misstag och fjärma sig från förhållandet 80:20 till de stora företagens fördel. Detta skulle vara ett bombsäkert sätt att skapa arbeten och det skulle betyda att framsteg gjordes på alla områden av den europeiska drömmen.
Den andra frågan gäller naturligtvis vilka områden som faktiskt får investeringar. Jag vill varna er för att inför EU:s medborgare låtsas att militär rustning kan resultera i några som helst framsteg på forskningens område och för att göra samma misstag som historien är full av. Vad vi bevittnar är en ny upprustning i smyg inom EU, vilket jag bara kan varna å det kraftigaste mot.
Mindre dramatisk men lika viktig är frågan om kärnkraften. Det är av absolut avgörande betydelse, herr kommissionsledamot, att ni om ni vill fördubbla finansieringen måste göra fullständigt klart vart de medel som fördelas faktiskt går. Det krävs öppenhet så att människorna vet exakt vart medlen är avsedda att gå och så att man inte agerar bakom stängda dörrar. När det gäller att upplysa allmänheten om hur medlen används måste EU bestämma sig om man vill gå i riktning mot propaganda – som har gjorts till vad det är av Josef Goebbels, som själv är föremål för mycket debatt för närvarande – eller mot upplysning, ett förhållningssätt som Jean-Jacques Rousseau står som pionjär för. För Europas skull ber jag er att gå i riktning mot att upplysa medborgarna om hur medlen fördelas.
Slutligen anser jag att 1 procent av BNP från medlemsstaterna är mer än tillräckligt för att ni skall klara er. Det finns många sätt på vilka pengar skulle kunna sparas inom EU. Enbart parlamentet har 50 miljoner euro att spendera i år och vi har ingen aning om vad vi skall göra med allt detta. I detta fall skulle mindre betyda mer, och en fördubbling är på intet sätt oförenlig med ett maximum på 1 procent, vilket är vad många länder önskar. 
Hudacký (PPE-DE ).
    Mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Efter en halvtimmes analys av Lissabonstrategin finns det inget behov av att särskilt framhålla att det är nödvändigt att stärka forskning och innovationer inom EU. De viktigaste tecknen på utveckling inom denna sektor visar tydligt att vi inte bara halkar efter de ledande aktörerna i världen utan framför allt att vi är oförmögna att utnyttja vår egen potential för forskning och innovation. Det finns ett obestridligt behov av att kraftigt öka omfattningen av de resurser som tilldelas detta viktiga område, men detta måste ske i överensstämmelse med våra budgetplaner. Det är emellertid inte klart hur detta skall genomföras. Ramprogrammen för forskning och teknisk utveckling, som har varit huvudredskapet i EU:s genomförandestrategi, har under hela den tid som de har existerat av olika anledningar visat sig vara otillräckliga för att främja potentialen för forskning och innovation i framför allt små och medelstora företag. Det har för det mesta handlat om det komplexa system som präglar hela strukturen och de rutiner som tillämpas för fördelning av ekonomiska medel, vilket avskräcker främst små enheter för forskning och innovation eller små företag. Regionala erfarenheter pekar även på andra orsaker: den regionala infrastrukturen är otillräcklig, det fattas viktiga institutioner, såsom centrala institutioner för utveckling vid universiteten, avdelningar för teknisk utveckling, högteknologiska center och så vidare, men det saknas även fonder för riskkapital, vilka å ena sidan skulle stimulera den regionala potentialen för innovation och forskning i vidare mening men å andra sidan även skulle skapa en starkare konkurrensmiljö. I EU:s budget måste vi ta hänsyn till dels en ökad grad av finansiering av ramprogrammen och en stärkt budget för strukturfonderna för att skapa en regional infrastruktur för forskning, dels en förstärkning av programmen för de europeiska finansieringsinstituten i syfte att stimulera utvecklingen av regionala fonder för riskkapital. 
Locatelli (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I kommissionens meddelande om riktlinjerna för det sjunde ramprogrammet och i dess förslag angående budgetplanerna talar man i allmänna ordalag om att fördubbla finansieringen. Denna försäkran behöver konkretiseras, något som ni, herr Potočnik delvis redan har gjort. Jag vill påpeka att det konstitutionella fördraget utöver utvidgningen och de nya verksamhetsrubrikerna, nämligen rymden och forskningen, ger nya befogenheter till unionen på forskningens område. Jag vill också nämna att Europeiska forskningsrådet kommer att bildas, ett nytt instrument som vi tror kommer att förbruka 10–15 procent av de totala resurserna i det sjunde ramprogrammet.
Herr Potočnik, ni känner redan till resultatet av omröstningen i utskottet för industrifrågor, forskning och energi om riktlinjerna för det sjunde ramprogrammet. Dokumentet innehåller också krav på ytterligare finansiering för Europeiska forskningsrådet inom det sjunde ramprogrammet. I dokumentet fastslås även att en fördubbling av budgeten är ett absolut minimum om vi verkligen har för avsikt att ge det europeiska forskningsområdet ett innehåll och genomföra målen i Lissabonstrategin.
Jag vill fråga er om ni håller med om att Europeiska forskningsrådet skall finansieras genom ytterligare resurser. Och beträffande en dubblering av budgeten, vad menas med en dubblering? Vi behöver finna ett kriterium och jag föreslår ett kriterium som grundas på proportioner, det vill säga ramprogrammets resurser som en procentandel av EU:s bruttonationalprodukt. Detta är den procentandel som vi bör fördubbla. Därför frågar jag er: Instämmer ni i denna tolkning av begreppet fördubbling?
Dessutom vet vi att en större debatt är under uppsegling bland medlemsstaterna på detta stadium av förberedelserna av budgetplanerna, eftersom några av medlemsstaterna har för avsikt att skära ned sitt bidrag till EU:s budget till 1 procent. Dessa nedskärningar kan förväntas få negativa återverkningar på frågan om ”forskningsanslagen”. Går ni med på att kämpa hårt mot denna ståndpunkt som de mindre generösa medlemsstaterna har intagit? Och om dessa nedskärningar ändå genomförs, kommer ni ändå att arbeta för kravet på att finansieringen skall fördubblas? Det sjunde ramprogrammet får inte bara bli ett nytt ramprogram, utan det måste utgöra en vändpunkt i linje med unionens nya befogenheter om vi verkligen vill skapa ett nytt europeiskt område för forskning. 
Ek (ALDE ).
    Herr talman! Jag är mycket glad över att den grundläggande genomgripande idén om hur vi skall nå en bättre utveckling i Europa numera är kunskapsbaserad ekonomi. Jag tror att det är lösningen på väldigt mycket. Jag tror också att det är riktigt att fokusera på utbildning, forskning och innovation, var och en för sig men ändå i ett sammanhållet sammanhang.
Jag tror också att teknikplattformarna kommer att fylla en mycket bra funktion. Det är bra att samhällsvetenskaperna finns med i detta sammanhang. Det som vi behöver fokusera på är förstås infrastrukturen runt forskningen, som vi ännu inte har diskuterat särskilt mycket.
I detta sammanhang är det två saker som jag vill ta upp som bekymrar mig. Den första är de yrkesmässiga och sociala villkoren för Europas forskare på det personliga planet. Vi ser hur stora grupper i dagens läge lämnar forskningen för att syssla med annat därför att de finner att de inte kan skapa goda karriärvägar och goda familjeförhållanden med de regler och de förutsättningar som vi ger dem. Detta är förstås extra beklagansvärt när vi nu vet att vi med denna nya forskningspolitik kommer att behöva inte färre utan dubbelt så många forskare. Jag vill höra vad kommissionen tänker göra på detta område.
Den andra saken som bekymrar mig är förstås industrins del av de totala forskningsanslagen. Den generella tendensen i alla medlemsländer är att dessa går ner i stället för att gå upp. Jag vill höra vad kommissionen gör för att entusiasmera industrin att satsa mer på forskning och utveckling.
Slutligen, när vi nu ser ramarna för en ny europeisk forskningspolitik måste vi också samtidigt fundera över hur vi överför dessa forskningsresultat till arbetstillfällen. Jag skulle därför också vilja se ett första genomgripande ramprogram för innovation. 
Henin (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är naturligtvis för en fördubbling av de medel i EU:s budget som anslås för forskning.
När man inser att offentliga och privata utgifter för forskning och utveckling inom EU uppgår till endast 1,95 procent av BNP jämfört med 2,64 procent i Förenta staterna och 2,98 procent i Japan kan man förstå hur mycket den berömda Lissabonstrategin och kommissionen har misslyckats. Därför anser jag att om EU skall kunna ha en effektiv forskningspolitik måste vi inte bara fördubbla anslagen till forskningen utan även granska och i grunden ifrågasätta metoderna och målen för det sjunde ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling som Europeiska kommissionen och rådet har beslutat om.
Ja, tvärtemot filosofin i det sjunde ramprogrammet kan ett framgångsrikt forsknings- och utvecklingssystem bara bygga på samarbete och utbyte mellan offentliga och privata forskare och laboratorier och inte på total konkurrens och brist på pengar.
Vad jag fruktar mest är att resurserna kommer att koncentreras till ett litet antal prioriterade forskningsområden som nödvändigtvis kommer att vara de som med största sannolikhet kan förväntas ge omedelbar vinst för de stora industrigrupperna på bekostnad av grundläggande fysik och de humanistiska och samhällsvetenskapliga områdena; detta skulle betyda att rekryteringen av forskare och forskarnas karriärer antagligen inte längre skulle bygga på vetenskaplig bedömning utan på prioriteringar som direkt dikterades av de intressen som fanns hos de multinationella företag som var inblandade i ramprogrammets verksamhet.
För min del anser jag naturligtvis att kostnaderna för forskningen måste tas från de beräkningar som görs för stabilitetspakten, men detta är inte tillräckligt. Det är ännu viktigare att de frågor som berör forskningen i Europa inte längre skall bestämmas enbart av kommissionen utan av valda företrädare för det vetenskapliga samhället. Jag föreslår därför skapandet av en församling som företräder alla forskare i Europaparlamentet. Denna församling skulle ha så viktiga uppgifter som etisk bedömning, upprättande av rekommendationer, främjande av samverkan, granskning och kontinuitet i fråga om tilldelade medel och tillsyn i syfte att undvika att regionerna tvingas konkurrera med varandra. Detta är det enda sätt på vilket EU kommer att kunna se framtiden an med större optimism. 
Belet (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har två minuter på mig att ta upp två frågor och sammanföra dem. Ni vet ju bättre än vi, herr kommissionsledamot, att forskningsprogrammen kommer att få en ännu större effekt om ni använder dem som brobyggare mellan å ena sidan forsknings- och utvecklingsprogrammen i sammanhållningspolitikens regi och å andra sidan det sjunde ramprogrammet. Om dessa båda instrument kombineras så att de ligger i linje med varandra kommer de att få mycket mer vittgående konsekvenser. Låt mig ge ett exempel från min egen region, som ligger i gränstrakten mellan Nederländerna, Tyskland och Belgien.
Herr kommissionsledamot, universiteten i Eindhoven, Louvain, och Aachen, liksom universiteten i Hasselt och Maastricht, har nu ett nära samarbete i fråga om forskning och utveckling liksom i fråga om sammanhållningsprojekt. Jag anser att liknande gränsöverskridande samarbetsprojekt förtjänar att följas och uppmuntras, eftersom de först och främst förstärker den regionala dimensionen som en del av Lissabonprocessen. Ingen kan väl ha något emot att de städer, universitet och regioner inom vilka de rör sig och verkar spelar en sådan roll?
Vi var därför särskilt nöjda då vi såg att kommissionen trots allt godkände ett ändringsförslag till Locatellibetänkandet av Lambert van Nistelrooij med den innebörden, som parlamentet godkände i början av denna vecka. I detta ändringsförslag kräver parlamentet uttryckligen samarbete med regionerna och en sammankoppling av å ena sidan nationella program under strukturfonderna och å andra sidan program som sorterar under det sjunde ramprogrammet.
Sammanfattningsvis, herr kommissionsledamot, är företagen som ni vet redo att investera och att föregripa de möjligheter som visar sig. Om vi som behandlar ekonomiska frågor inom EU nu låter dessa möjligheter passera, om våra vackra ord om innovationspolitik inte följs av handling, kommer vår trovärdighet naturligtvis att tillintetgöras – både er och vår vill jag påstå. Vi kommer då att ge de nationella regeringarna den perfekta ursäkten för att inte bidra med den nationella finansiering som är så absolut nödvändig. För närvarande råder vad som kan kallas ett gyllene tillfälle med många regeringsmedlemmar på alla nivåer – regionalt, nationellt och naturligtvis även på EU-nivå – som är övertygade om att vi drastiskt måste uppgradera våra investeringar i innovationer. Om vi bara låter detta rinna ut i sanden måste vi nog söka orsakerna bland oss själva. 
Thomsen (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill tacka kommissionsledamoten för att han betonar att EU i linje med Lissabonmålen måste konkurrera med kunskap som grund och inte med dåliga löner och miljöförstöring. Naturligtvis skall kunskap nu uppfattas i ordets vida bemärkelse, och om vi tittar på förslagen till det sjunde ramprogrammet i relation till det sjätte – och även går tillbaka till det femte ramprogrammet – kan vi se att socioekonomisk forskning spelade en viktig roll vid den tiden och bidrog till en analys och en förståelse av växelverkan mellan avancerad teknologi och social utveckling. Särskiljandet av naturvetenskaplig och sociologisk forskning vid utformandet av det sjunde ramprogrammet har emellertid i själva verket försatt den sociologiska forskningen i ekonomisk konkurrens med den tekniska forskningen i relation till IST-programmet. Detta tenderar att marginalisera den socioekonomiska forskningens betydelse och i framtiden bör därför den tekniska forskningen utvecklas sida vid sida med utvecklingen av samhällets behov, värderingar och förväntningar. Socioekonomisk forskning i informationssamhället är en förutsättning för att vi skall nå detta mål. 
Vakalis (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Med den berättigade styrka som i dag har utvecklats till förmån för forskningen tycker jag personligen att en fördubbling av finansieringen är en av de nödvändiga förutsättningarna, , som våra förfäder skulle ha sagt.
Jag vill emellertid använda dagens debatt till att närma mig frågan på ett annorlunda sätt. Jag frågar därför:
För det första, är det eller är det inte vårt strategiska val att EU:s ekonomi skall vara den mest konkurrenskraftiga ekonomin i världen 2010?
För det andra, om svaret är ja skulle jag vilja veta i vilken grad – och detta är något jag verkligen tror på – EU:s ekonomi måste bli en kunskapsbaserad ekonomi, och om den blir det, är det tillräckligt för att vi skall nå detta mål?
För det tredje, om svaret återigen är ja, bör då inte logiskt sett gemenskapen av forskare i EU, dess företag och industri undra vilka medel som behövs för att fullgöra detta uppdrag? Med andra ord, borde vi inte vända botten upp i vårt fall, varmed jag menar samråd med de människor som producerar kunskap och innovationer i Europa i syfte att komma överens om var och exakt hur mycket vi bör investera för att nå vårt mål?
Herr kommissionsledamot, vad vi i själva verket vill uppnå är inte en fördubbling av resurserna utan vårt strategiska mål, och detta leder till frågan om en fördubbling är tillräckligt för att vi skall nå vårt mål. 
Riera Madurell (PSE ).
   – Herr talman, herr Potočnik! Även jag vill tacka er för ert uttömmande svar. Det råder ingen tvekan om att ifall vi skall uppnå de mål som slagits fast i Lissabonstrategin för 2010 så måste vi vara beredda att avsevärt förbättra de resurser som avsätts för forskning och utveckling. Det är nämligen själva kärnan i en kunskapsbaserad ekonomi och därför det viktigaste redskapet för främjande av tillväxt, sysselsättning och konkurrenskraft.
Vi är följaktligen överens om att EU:s vetenskapspolitik skall vara mittpunkten i de kommande årens strategi och även om att de totala utgifterna för forskning och utveckling skall fastslås till 3 procent av EU:s BNP och naturligtvis håller jag med om vad de föregående talarna sagt.
Jag vill tillägga något annat. Det är verkligen mycket viktigt att minska teknikklyftan mellan EU och länder som Förenta staterna, men det är även så att det inom EU finns en annan avsevärd klyfta mellan olika länder och den måste vi också försöka minska. I det avseendet måste vårt mål vara att förbättra hela EU:s konkurrenskraft så att vi kan minska klyftan till de tekniskt mest avancerade länderna. Det måste dock ske på ett sådant sätt att det inte innebär att skillnaderna i teknisk kapacitet ökar mellan våra olika länder.
Därför är det mycket viktigt, herr kommissionsledamot, att vi vidtar konkreta åtgärder för att förbättra kapaciteten i de länder som hittills deltagit i mindre omfattning i ramprogrammet.
Herr kommissionsledamot! Vi vill att ni åtog er att minska den inre teknikklyfta som utan tvekan finns inom vår union.
Niebler (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Om vi vill ta tag i Lissabonstrategin måste vi investera i forskning, utveckling och innovation. För att kunna göra det behöver vi pengar och därför måste vi öka anslagen. Herr kommissionsledamot! Ni har mitt fulla stöd i att försöka få rådets medgivande med hjälp av denna kammare.
Om vi, för det andra, begär mer pengar så måste vi se till att dessa medel används på bästa sätt. Vi måste också dra lärdom av det sjätte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling och göra förfarandena enklare, mindre byråkratiska och mer harmoniserade. Det ser jag som en absolut avgörande uppgift som vi alla måste sträva efter att uppfylla och i det avseendet behövs både kommissionen och parlamentet. Ledamöterna i budgetutskottet undersöker just nu budgetförordningen och detta är ett annat område där det måste ske en hel del förbättringar. Detta, herr kommissionsledamot, är en annan arbetsuppgift där ni och era kolleger behövs. Det som behövs är professionell projektledning och jag väntar ivrigt på era förslag i denna fråga den 6 april.
Slutligen vill jag återvända till de lärdomar vi borde dra av det sjätte ramprogrammet. I det sjätte ramprogrammet ingick att engagera näringslivet och vi måste få fram idéer om hur vi skall påskynda detta. Om vi menar allvar med Lissabonmålen behöver vi helt enkelt investera mer i forskning och utveckling. Sådana investeringar måste även komma från den privata sektorn och jag vill gärna höra kommissionsledamotens tankar kring följande fråga: Hur tänker ni få näringslivet, i små och medelstora företag, mer engagerat i det sjunde ramprogrammet?
Jag lyssnade mycket noga till Miloslav Ransdorfs kommentarer och han nämnde att vi bland annat behöver en bättre deprecieringspolitik och en mer flexibel lagstiftning. Det är användbara tankar men jag vill gärna höra kommissionsledamotens förslag i det avseendet också.
Gierek (PSE ).
      Herr talman, herr kommissionsledamot! Forskning och utveckling är de grundläggande hjälpmedlen för att genomföra Lissabonstrategin. Det sjunde ramprogrammet har gett oss en enastående möjlighet att närma oss det målet genom att på ett bättre sätt utnyttja den intellektuella potentialen hos Europeiska unionens 450 miljoner medborgare, inbegripet de nästan 80 miljonerna nya medborgare i de nya medlemsstaterna. Det sjunde ramprogrammet borde påskynda den europeiska integreringen och det borde inte bara innebära en mycket välbehövlig och betydande ökning av de finansiella resurserna utan även vidtagande av åtgärder där dessa medel kan användas på ett effektivt sätt. Det blir inte möjligt förrän helt nya och innovativa metoder för genomförande av den europeiska vetenskapspolitiken tagits fram.
Huvudprioriteten borde vara att ändra de kriterier enligt vilka de finansiella resurserna fördelas eftersom det skulle göra det möjligt att inrätta expertcentrum vid de institutioner där forskarna är verksamma. Studenter från Central- och Östeuropa vill inte behandlas som en eftertanke, eller ibland endast som udda vara, i program för expertcentrum såsom är fallet i det sjätte ramprogrammet. I detta sammanhang dyker det upp två frågor. Den första är huruvida begreppet ”expert” inte missbrukas här som en underlig sorts förbannelse, vilken senare kan frambesvärjas för att berättiga en ojämlik fördelning av medel. Vi borde inte endast sträva efter expertis när det gäller att skaffa fram och ge ut finansiella resurser. Den andra frågan som dyker upp gäller den typ av objektiva kriterier för fördelning av resurser som anges i det sjunde ramprogrammet. Tack så mycket.
Potočnik,
   . Herr talman! Jag uppskattar verkligen stödet från parlamentet. Det är mycket uppmuntrande för mitt framtida arbete. Det har ställts många frågor, och några av dem kan jag inte besvara särskilt exakt, men jag skall sammanföra dem och försöka ge så mycket information som möjligt. 
Den beräkning som ligger till grund för fördubblingen har gjorts i reala termer på årlig basis och utifrån samma antaganden som när det gäller de andra aspekterna av debatten om den nya budgetplanen. När allt kommer omkring är det av avgörande betydelse att vi fördubblar anslagen som procentuell andel av BNP. Detta är ett trovärdigt sätt att hantera frågan. Vårt förslag byggde på detta tänkesätt, och jag anser att förslaget är tillräckligt ambitiöst för att vi skall kunna nå våra mål. Jag drar mig mer för att minska anslagen än för att ställa frågan om förslaget är tillräckligt långtgående, även om till och med denna fråga är trovärdig och skulle kunna hanteras på ett officiellt sätt. 
Offentlig finansiering är inte den enda finansieringen. Som ni vet uppskattas de offentliga anslagen till ungefär en tredjedel och de privata till två tredjedelar. Därför är det mycket viktigt att vi ökar de offentliga anslagen på grund av den källa de kommer från och på grund av hävstångseffekten på de privata investeringarna. Men som några av er har framhållit är det ännu viktigare att skapa sådana villkor att bolagen stannar och investerar i Europa. De senaste siffrorna är inte lovande: år 2002 minskade Europeiska unionens 500 största bolags investeringar med 2 procent medan de 500 största bolagen utanför EU ökade sina investeringar med 3,9 procent. 
I Europa görs omkring 24 procent av investeringarna inom bilindustrin och reservdelsindustrin. I övriga världen är informationsteknik den största sektorn för investeringar. Detta är de fakta som vi har att ta ställning till. Därför är det av avgörande betydelse att skapa en bättre miljö för forskning och utveckling. Det finns flera sätt att åstadkomma detta, bland annat genom statligt stöd, skatteincitament, immateriella rättigheter, struktur- och sammanhållningsfonderna samt riskvilligt kapital, vilket förvisso är ett av problemen. 
För två dagar sedan träffade jag Europeiska investeringsbankens ordförande, och vi har redan börjat förbereda åtgärder för att ta itu med detta problem. Miljön spelar en avgörande roll. Om vi vill nå vårt mål måste vi skapa en miljö där bolagen arbetar, konkurrerar och bedriver forsknings- och utvecklingsverksamhet inom EU. 
I det ramprogram som kommissionen nu diskuterar måste hänsyn tas till Lissabonstrategin. Jag vill att det skall vara enkelt, flexibelt, begripligt och lätt att tillämpa och att det skall bygga på kontinuitet. Vi vill fastställa fyra viktiga områden där det behövs stöd. 
För det första samarbete. I dag kallar vi detta ”samarbetsstrategin”, även om termen ”samarbete” inte är särskilt populär i en del länder. Detta område bör vara mer industristyrt än det har varit tidigare. Därför bör teknikplattformar spela en viktig roll för att avgöra vart pengarna skall gå och hur beslut skall fattas. Samarbetet kommer att vara mer tematiskt inriktat och mindre instrumentellt än tidigare. Jag anser att detta är det rätta sättet att gå till väga. 
Det andra området är idéer. Detta betyder Europeiska forskningsrådet. Detta område är forskningsstyrt, och därför är åtskillnaden mellan grundforskning och tillämpad forskning i praktiken föråldrad. Vi vill försöka klargöra vad som är industristyrt, vad som är politiskt styrt och vad som är forskningsstyrt. Detta kommer att bli tydligare. Vi kommer att ge alla möjlighet att uttrycka sina åsikter om detta. 
Det tredje området bör vara människor. Det stora problemet här är att de har varit underbetalda. Det fjärde området är resurser, däribland infrastruktur, små och medelstora företag, regioner och forskningspotential. Här vill vi ta upp frågan om de nya medlemsstaterna, men inte på ett sätt som skulle kunna äventyra programmets höga vetenskapliga nivå. Forskarna i dessa länder bör stödjas så att de kan utvecklas och bli mer synliga. Vi bör besluta om åtgärder som gör att vi får tillgång till struktur- och sammanhållningsfonderna. 
Det värsta för de nya medlemsstaterna och deras forskare skulle vara att skapa förhållanden som skulle göra det omöjligt för dem att konkurrera. Det är bäst för dem att utvecklas snabbt så att de kan konkurrera från första början. Det gör de redan. Jag är mycket medveten om att förhållandena i en del länder innebär att de inte kan konkurrera. Vi måste hjälpa dem, men frågan är hur vi skall göra det. 
I vårt program försöker vi uppnå en hög vetenskaplig nivå och konkurrensförmåga i EU, vilket är av avgörande betydelse. Vi har struktur- och sammanhållningsfonder för att främja solidariteten. Om vi använder dessa fonder till att bygga upp infrastruktur på väg-, järnvägs- och miljöområdet kan och bör vi också använda dem till att utveckla en infrastruktur för forskning. Det är mycket viktigt att vi skapar sådana förhållanden att forskarna från de nya medlemsstaterna stannar i dessa länder och konkurrerar och samarbetar med andra forskare i Europeiska unionen. 
Förenkling och rationalisering bör vara våra ledstjärnor, annars kommer vi att få stora problem. Jag är medveten om de utmaningar som ligger framför mig, och jag räknar med ert stöd. Kommissionen är inte det enda organ som är delaktigt. Jag har inrättat en arbetsgrupp i mitt direktorat. Det finns nu också en avdelningsövergripande arbetsgrupp. Nu håller vi på att skaffa oss diskussionspartner bland små och medelstora företag samt mindre grupper för att ge dem en möjlighet att framföra sina åsikter om förslagen. 
Ramprogram, forsknings- och utvecklingsstrukturer, sammanhållningsprogram och program för konkurrensförmåga och innovation är mycket viktiga. Dessa program bör syfta mot samma mål. Detta är en av de punkter jag vill understryka särskilt. 
För de små användarna försöker vi fastställa bättre definitioner av instrumenten, som ofta är långt ifrån användarvänliga, särskilt de integrerade projekten. Å andra sidan är förenkling och rationalisering ganska stora problem för de små användarna. För dem är kostnaderna proportionellt sett mycket högre och bördorna tyngre än de är för de större användarna. Jag tror att dessa två saker kommer att få avgörande betydelse. Vi bör få in fler små och medelstora företag i själva processen. 
Avslutningsvis tror jag att samtalen om nästa budgetplan kommer att innebära ett slags sanningens ögonblick. Jag hoppas att vi kommer att vara tillräckligt starka för att komma fram till slutsatser som stämmer överens med kommissionens förslag. Om vissa förändringar görs är jag rädd att budgetens struktur kommer att bli sämre än den är nu. Tack för ert stöd. 

Jag förklarar härmed debatten för avslutad.
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten för hans enastående svar och be om ursäkt för det faktum att en kollega ledamot ställde väldigt aggressiva frågor, utan att tycka det var mödan värt att invänta svar. Jag skulle vilja tacka er för att ni tagit detta initiativ, vilket bjuder denna kammare att fortsätta sitt samarbete i frågan.
Talmannen.
   Jag tackar er för det fina exemplet på österrikisk artighet och oklanderlighet.
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet i enlighet med artikel 134 i arbetsordningen om en särskild åtgärd för överföring av fartyg till länder som påverkats av tsunamin 2004 (KOM(2005)0036 – C6-0036/2005 –2005/0005(CNS)).
Reding,
   .  Herr talman! Jag agerar som ställföreträdare för min kollega, kommissionsledamot Borg, som tyvärr på grund av det häftiga snöfallet förhindrades att ta flyget till Strasbourg.
 I fråga om detta ämne vill jag tacka parlamentets ledamöter för att de har bifallit begäran om brådskande förfarande och ledamöterna av fiskeriutskottet för deras stöd och deras effektiva sätt att hantera frågan.
Tsunamikatastrofen ödelade kustområdena i ett stort antal asiatiska länder, och förutom turismen var det fiske- och vattenbrukssektorn i dessa länder som drabbades hårdast. 
Parlamentet och rådet har redan välkomnat och uppmuntrat de initiativ som kommissionen har tagit, särskilt de åtgärder som syftar till att återuppbygga sektorn i de berörda områdena. 
Detta förslag är bara en specifik del av ett helt paket med återanpassnings- och återuppbyggnadsåtgärder. Syftet med förslaget är att skapa regler som medger att gemenskapsfartyg som har fått offentligt stöd för att permanent tas ur drift överförs till de länder som drabbats av tsunamin, i stället för att skrotas eller återanvändas för andra icke-vinstgivande syften än fiske. Avsikten är att ge befolkningen möjlighet att bedriva fiske så att de snabbt kan återuppta den verksamhet som ett stort antal kustsamhällen är helt beroende av för sin försörjning.
Vi har särskilt inriktat oss på att det skall göras en noggrann bedömning av de lokala behoven. I detta avseende spelar FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) en avgörande roll för genomförandet av återuppbyggnadsarbetet i området. Detta står på dagordningen vid FAO:s fiskeriministrars nästa sammanträde i Rom den 12 mars. 
Det är framför allt två principer som har varit vägledande för vår strategi i förslaget. För det första en stark vilja att leva upp till de allmänna målen för den gemensamma fiskeripolitiken och att främja ett långsiktigt hållbart fiske. För att nå dessa mål har vi föreslagit tekniskt bistånd för att göra en omedelbar konsekvensbedömning och en kartläggning av återanpassnings- och återuppbyggnadskraven i de berörda områdena.
I detta avseende kommer det att upprättas ett övervakningssystem för att undvika eventuella negativa effekter på den lokala ekonomin och för att garantera att de fartyg som överförs tillgodoser de behov som FAO har konstaterat. Dessutom har vi betonat att överföringarna måste överensstämma med tredjeländernas önskemål och att de lokala fisketraditionerna måste respekteras. 
För det andra måste Europeiska unionen erbjuda en mekanism som gör det möjligt att agera snabbt samtidigt som man upprättar ett effektivt övervaknings- och kontrollsystem utan att skapa onödiga administrativa hinder. Det nuvarande förslaget motsvarar dessa krav. Förslaget kommer faktiskt inte att kräva några förändringar av programmen i medlemsstaterna med avseende på den nu gällande regleringen av fiskesektorn. Ytterligare en fördel med förslaget är att det inte får några konsekvenser för gemenskapens budget. 
Jag vill understryka förslagets politiska betydelse. Med tanke på den enorma förstörelsen av tusentals fartyg kommer förslaget ensamt förvisso bara att få begränsad effekt. Om man tar hänsyn till principerna om anpassningsbarhet och hållbarhet innebär den förväntade tillgången på lämpliga fartyg att vi bara kommer att kunna tillgodose en bråkdel av behoven genom denna omedelbara åtgärd. Utan tvivel kommer denna specifika och riktade insats att följas av andra insatser på det humanitära området för att tillgodose de enorma behoven även inom fiskesektorn i de drabbade länderna. 
Jag kan tala om för er att rådet redan har diskuterat detta förslag på teknisk nivå och att medlemsstaternas reaktioner överlag är mycket uppmuntrande. Jag välkomnar också de ändringsförslag som har lagts fram av parlamentet, som uppenbarligen känner mycket starkt för denna fråga. Kommissionen kan godta en del av dem. När det gäller de andra ändringsförslagen noterar jag att de i många fall är anmärkningsvärda genom att de går mycket längre än vad som är möjligt i förordningen, och därför kan de tyvärr inte godtas som en del av denna. Men bakom andemeningen i ändringsförslagen ligger utan tvivel en tydlig vilja att lindra det lidande som tsunamin har förorsakat.
Jag hoppas att Europaparlamentet kommer att avge ett positivt yttrande om förslaget så att jag kan arbeta vidare med förordningen vid rådets möte måndagen den 28 februari. Detta skulle göra det möjligt för medlemsstaterna att genomföra de nödvändiga förändringarna i sina interna regelverk så att vi kan agera snabbt och effektivt om behoven faktiskt konstateras av FAO.
Låt mig nu övergå till ändringsförslagen. Kommissionen kan godta ändringsförslag 1.
Om ändringsförslag 2: Kommissionen instämmer i andemeningen i ändringsförslaget, men det är aningen missriktat och olämpligt att på detta sätt ta upp utbildning och yrkesutbildning, eftersom denna aspekt inte ingår när det gäller tredjeländer. Men innan parlamentet längre fram antar förordningen är jag villig att göra ett uttalande om att kommissionen anser att man bör uppmuntra lämpliga yrkesutbildnings- och utbildningsinsatser för fiskare i de länder som drabbades av tsunamin. I uttalandet skulle jag också tillkännage kommissionens avsikt att på begäran av tredjeländerna göra en bedömning av behoven, genom den expertis som finns att tillgå för den långsiktiga återuppbyggnaden av fiskesektorn i de drabbade länderna. 
Om ändringsförslagen 3, 18 och 19: Även här instämmer vi i andemeningen i förslagen, men de insatser som föreslås täcks av den övervakningsmekanism som planeras enligt förordningen. Att göra så detaljerade och specifika tillägg till själva förordningstexten skulle emellertid kunna leda till att förordningen blev komplicerad och alltför svår att tillämpa. Därför anser vi att dessa specifika ändringsförslag inte behövs. 
Vi kan godta ändringsförslag 4 och 5.
Om ändringsförslag 6: Vi har inget problem med innehållet utan är villiga att ta upp denna förändring med ordförandeskapet och rådet, och vi räknar med att kunna klara av de juridiska och tekniska svårigheter som kan uppstå när man gör förändringar i en titel på ett sent stadium.
Om ändringsförslag 7: Även här instämmer vi i andemeningen, men vi har svårt att godta detta ändringsförslag eftersom det går utanför förordningens räckvidd. 
Om ändringsförslagen 8, 9, 11 och 21: Även här instämmer vi i andemeningen, men vi anser att detta inte är rätt plats för att ta itu med sådana mer omfattande frågor som gäller programmen för humanitärt bistånd. Förordningen ger oss möjlighet att göra en mycket konkret och specifik insats inom fiskerisektorn, och mer specifikt inom ramen för förordningen om Fonden för fiskets utveckling (FFU). Det kommer att tas ytterligare initiativ, inte bara för att tillgodose de omfattande humanitära behoven utan också inom fiskerisektorn, men tyvärr kan dessa initiativ inte behandlas i denna förordning. 
Om ändringsförslagen 10 och 12: Det kan inte krävas specifika önskemål från de berörda länderna för att dessa ändringsförslag till förordning 2792/99 skall träda i kraft. Jag vill påpeka att denna förordning garanterar medverkan av tredjeländerna, och jag hänvisar ledamöterna till artikel 1 i den nuvarande förordningen, som innehåller ett tillägg till artikel 7 i den ursprungliga förordningen, enligt vilket våra insatser skall överensstämma med tredjeländernas önskemål.
Om ändringsförslagen 13, 14 och 15: Vi instämmer i andemeningen i dessa ändringsförslag och kommer att ta upp dem med ordförandeskapet och rådet för att se hur de bäst kan beaktas i förordningen.
Om ändringsförslag 16: Förordningen innehåller redan ett flertal bestämmelser som skall garantera att fiskeverksamheten bedrivs på ett hållbart sätt. Vi anser därför att hänsyn redan har tagits till detta ändringsförslag i förordningen. 
Vi kan godta ändringsförslag 17, men vi vill begränsa insatsens räckvidd till att gälla småskaliga fiskefartyg enligt definitionen i artikel 3 i rådets förordning 2371/2002 (förordningen om reformering av den gemensamma fiskepolitiken).
Om ändringsförslag 20: Vi anser att denna punkt täcks tillräckligt av bestämmelsen om att de fartyg som överförs bör vara till förmån för de fiskesamhällen som drabbats, och därför behövs inte ändringsförslaget. 
Om ändringsförslag 22: Kommissionen har svårt att godta detta ändringsförslag. Även om det är bra i tekniskt avseende är det uppenbart att det strider mot andemeningen bakom förordningen. 
Stevenson (PPE-DE ),
Kindermann (PSE ),
   . – Herr talman! Förstörandet av ett stort antal båtar har inneburit att en hel ekonomisk sektor har skadats. Bistånd kan ges i många former och ett sätt att ge nödbistånd på är att skicka fiskebåtar som i alla fall skulle tas ur drift i Europeiska unionen. Dessa båtar kunde sedan tas ur drift i Europeiska unionen men återanvändas av tsunamioffren i Sydostasien om de ville och begärde det. Det skulle verkligen vara exakt vad de behöver. För att ge bistånd på ett sådant sätt behöver dock den rättsliga ram som för närvarande är i kraft ändras.
De flesta av ledamöterna i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp i parlamentet välkomnar denna möjlighet, vilken kommer att stå oss till buds under en kort tid, även om vi är medvetna om de många problem som den medför. Vi tycker att det på lång sikt alltid är bättre att hjälpa människor hjälpa sig själva och det borde framgå av våra ändringsförslag. Vi ser dock detta förslag som ett politiskt tecken på solidaritet och vi kommer att stödja det därefter.
Morillon (ALDE ),
   – Herr talman! Jag talar för Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa.
Herr talman, herr kommissionsledamot! Den våg av solidaritet som tsunamikatastrofen på Annandag jul framkallade var kanske ännu större bland den sjöfarande gemenskapen, vilken ju är mer medveten än andra om konsekvenserna för en befolkning där de flesta levde av vad havet ger.
Det var därför som parlamentet, som en reaktion på detta, i sin resolution den 13 januari, begärde en utredning av möjligheten att till de drabbade samhällena skicka något som skulle kunna vara till hjälp för dem, exempelvis båtar. Därför undersökte kommissionsledamot Borg och hans tjänstemän saken själva och ber oss nu godkänna den resolution som tillåter denna potentiella överföring. Som Struan Stevenson just sade har detta tillkännagivande upprört känslorna hos några av ledamöterna, vilka blir upprörda vid tanken på att Europa på detta sätt tänker döva sitt samvete genom att helt enkelt sända sina gamla fartyg till människor som inte skulle ha någon nytta av dem och som på det sättet skulle berövas de resurser som är avgörande för att få igång ekonomin igen.
Det är självklart inte det som kommissionen eftersträvar, eftersom den har sänt ut de experter som behövs för att undersöka hur de ödelagda regionerna skall byggas upp igen på medellång och lång sikt. Godkännandet av överföringen av några dussin fartyg som är lämpliga för den lokala befolkningens behov och av den anledningen begärda av deras myndigheter är därför en åtgärd på kort sikt, för de närmaste månaderna. Som ni vet kommer dessa fartyg att vara kortare än tolv meter och skall inte vara mer än högst 20 år gamla.
Innan kommissionens förslag godkänns, vilket jag hoppas det gör, ville parlamentet med hjälp av några ändringsförslag förtydliga villkoren för denna överföring som inte kommer att ske förrän FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) har slutfört den undersökning som kommissionsledamoten nämnde. FAO har den sakkunskap och behörighet som krävs och ansvarar för samordningen av biståndet från hela världen. Ändringsförslagen är även ett försök att införa nya redogörelser för att klargöra att detta är något som tillkommer utöver de bidrag som anslagits för återuppbyggnaden av sektorns näringsliv och infrastruktur.
Schlyter (Verts/ALE ),
   . Herr talman! Låt oss först vara överens om att alla vill ge snabbast möjliga bistånd på effektivast möjliga sätt. Det var en trevlig idé att exportera gamla fiskefartyg, men den fungerar inte. Detta är ett solklart fall av ”kejsaren är naken”. Alla har insett att idén inte fungerar, men ingen vågar säga det offentligt och skrota förslaget.
FAO har inte fått in någon begäran om båtar. Tvärtom har både Indonesien och Sri Lanka avböjt sådana erbjudanden. Dessutom har en konferens av regionala fiskeorganisationer haft ett möte förra veckan på Sumatra, med representanter från alla de drabbade länderna. De motsätter sig export av gamla fartyg. De vill hellre ha stöd med att bygga upp sina lokala varv och sina fiskeflottor. Det är det vi måste hjälpa dem med.
Med våra ändringsförslag försöker vi i alla fall minska risken för att denna export av båtar skall förstöra havsbottnar och den lokala ekonomin och skada fiskebestånden med fel utrustning. Jag hoppas att kommissionen följer sin goda , men era röstrekommendationer kunde ha varit generösare.
Rådet! Finns det någon från rådet här? Kan ni se att kejsaren är naken och skrota detta förslag. Släpp prestigen, ha inte ett europeiskt perspektiv utan se det från de drabbades sida.
Sjöstedt (GUE/NGL ),
   . Herr talman! När man först hör detta förslag låter det väldigt sympatiskt att båtar som blivit över i EU skall sändas till de katastrofdrabbade områdena, där så många fartyg har förstörts. Men när man tänker på det en andra gång börjar man fundera på alla de svårigheter som uppstår. När man tänker en tredje gång uppstår frågan om inte detta skapar fler problem än det löser och, definitivt, om det inte kostar mer än det smakar.
För det första: Vad får man för pengarna? Om motsvarande belopp som detta kostar som helhet skulle användas till att producera båtar lokalt, skulle det ge mångdubbelt mer positiv effekt för det lokala fisket. Det skulle dessutom ha den effekten att man stödjer den lokala ekonomin och den lokala varvsnäringen som behöver stöd i denna katastrofsituation.
För det andra det praktiska. Är det så praktiskt egentligen att samla upp och transportera dessa båtar till denna region? Hur skall man klara av distributionen och fördelningen?
För det tredje kan man fundera på ekologin. Det handlar om helt olika typer av fiske, man använder olika typer av redskap och är ute efter olika fångster. Risken är att man får ett mindre uthålligt fiske och ett sämre ekologiskt fiske när man då skickar en helt annan typ av båtar än dem som traditionellt används i området.
För det fjärde: Vill de länder som är tänkta som mottagare till dessa båtar verkligen ha dem? Svaret på detta är ju det som vi har fått från FN-organet FAO, som samordnar detta, att ”nej, det vill de inte”. Ingen begäran om att få dessa båtar har kommit in, utan de vill i stället kunna bygga sina båtar själva, med sin lokala tradition och sin lokala teknik.
När man har funderat en, två och tre gånger på detta blir det ganska uppenbart att detta var en god tanke, som man vid närmare eftertanke borde överge. Visst kan detta förslag bli bättre om man antar ändringsförslagen, inte minst ifrån de gröna. Då blir det ett bättre förslag. Men det klokaste vore nog om kommissionen inser situationen, drar tillbaka förslaget och istället försöker få medlemsländerna att ge minst motsvarande belopp till att bygga upp båtar lokalt i de katastrofdrabbade länderna. Det skulle göra en större nytta för dem som vi alla vill hjälpa, nämligen offren för den fruktansvärda tsunamikatastrofen. 
Lundgren (IND/DEM ),
   . Herr talman! Annandag jul inträffade en av de största naturkatastroferna i modern tid. Hundratusentals människor förlorade livet, miljoner förlorade nära anhöriga och sitt levebröd. Att omvärlden reagerade med en historiskt unik solidaritet och generositet har utgjort en stråle av hopp mitt i denna tragedi.
Fiskerinäringen drabbades särskilt hårt av tsunamin. De överlevande har ofta förlorat redskapet för sitt levebröd – båten. Förslaget att bistå länder som drabbades av tsunamin med fartyg från EU är därför moraliskt lovvärt, men det är en droppe i havet som gör det nästan löjligt. Ett långt bättre alternativ vore att köpa båtar i de drabbade länderna och i andra länder i närområdet, anpassade för de lokala ändamålen och behoven. Detta skulle också innebära en mycket välbehövlig lokal ekonomisk injektion.
EU:s roll som internationell aktör i dessa sammanhang är inte heller självklar. Det finns en tendens att krafter inom EU tar katastrofer till hjälp för att flytta fram sina positioner. Nya EU-myndigheter, program och åtgärder föreslås och de som ifrågasätter denna utveckling framstår just i det historiska ögonblicket som osolidariska. Sanningen är dock ofta att EU-länderna i dessa lägen borde samordna de ekonomiska och materiella resurserna genom andra internationella organ, främst inom ramarna för FN-samarbetet. Detta gäller t.ex. en angelägen uppbyggnad av ett varningssystem för tsunamikatastrofer i Indiska oceanen av samma slag som redan finns i Stilla havet.
Jag vänder mig emot att internationella tragedier används för att EU skall få nya kompetenser. EU:s kompetens skall diskuteras inom ramen för subsidiaritetsprincipen under normala förhållanden och inte avgöras via snabba beslut i katastrofsituationer. De europeiska folkens uppslutning bakom global solidaritet får inte missbrukas för att underminera subsidiaritetsprincipen. 
Fraga Estévez (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! De goda möjligheterna till EU-stöd till de drabbade länderna måste mobiliseras snarast möjligt och parlamentet har, liksom ni har bekräftat, fullgjort sin plikt genom att godkänna det brådskande förfarandet.
Icke desto mindre anser vi också att det är viktigt att agera snabbt, men omsorgsfullt. I detta avseende kan vi endast uttrycka vår uppskattning över att humanitärt bistånd riktas mot den ifrågavarande fiskerisektorn, men vi anser inte att valet att uteslutande transportera fartyg är det lämpligaste tillvägagångssättet.
Kommissionsledamoten säger att hon samtycker till innebörden i flera ändringsförslag. Vi skulle ha velat att kommissionen hade lagt fram ett helt paket av åtgärder för att mildra de problem som denna sektor står inför, och vi anser inte att den metod som presenterats är lämplig, eftersom den har förkastats av de icke-statliga organisationer som arbetar i området och som har mottagit detta förslag med kraftiga förbehåll. Själva FAO har hävdat att våra goda avsikter kan försvåra problemet snarare än lösa det, och såvitt jag vet har två länder sagt att de inte vill att fartyg skall sändas, och vissa av dem har stränga restriktioner, som till exempel förbudet att fiska med fartyg som har en motorkraft som överstiger tio hästkrafter.
Därför räcker det inte med att bara säkerställa att vi inte skickar stora fartyg, såsom anges i förslaget, utan vi måste snarare skicka sådana fartyg till området som konstruerats för att ankra vid grunda stränder och som är gjorda i material som bland annat är motståndskraftiga mot höga, tropiska temperaturer och fuktighet.
Ett annat problem är finansieringen, och vi hade blivit lovade att det skulle lösas. I detta fall finns det inga extra stöd, såsom kommissionsledamoten helt riktigt har sagt. Det innebär att denna börda kommer att drabba vissa länder på bekostnad av en fond för fiskets utveckling som de redan blivit lovade, och jag betvivlar starkt att detta förslag kan bli effektivt överhuvudtaget. 
Av alla dessa orsaker ber vi att de ändringsförslag som har lagts fram av en majoritet av dessa grupper och som vi alla har instämt i och kommer att stödja, som föreslår andra alternativ och som dessutom föreslår att man accepterar Europeiska kommissionens förslag, skall betraktas som ett politiskt budskap från parlamentet till Europeiska kommissionen och rådet, och jag hoppas att det får effekt under de kommande veckorna.
Capoulas Santos (PSE ).
   – Herr talman! Det har gått två månader sedan tsunamitragedin inträffade. Dessa två månader måste ha varit som en förfärlig evighet för de många tusentals människor som inte bara har förlorat sina familjer, hem och samhällen, utan som också har blivit berövade – och dessvärre fortfar att vara berövade – deras enda utkomstmöjligheter, särskilt de som försörjde sig på fiske.
Därför är kommissionens förslag välkommet, och det bör antas av parlamentet så snart de förslag till förbättringar har införlivats som lagts fram av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp i Europaparlamentet och andra parlamentariska grupper. Förslaget måste emellertid bedömas realistiskt och med hänsyn till dess faktiska omfattning. Med andra ord bör förslaget ses som en begränsad, kortsiktig lösning som är något mer än symbolisk, med tanke på de tusentals fartyg som förstördes, och det är föga troligt att denna åtgärd kommer att kunna bidra till att ersätta fler än några dussintal fartyg. Det råder dessutom tvivel huruvida fartygen är lämpliga för det avsedda syftet, och förslagets planläggning och utförande börjar bli komplicerat och kostsamt, i synnerhet när det gäller transporten av fartygen.
Fördelen med initiativet är emellertid att det visar att EU inte har blundat för denna aspekt av tragedin. Men vår solidaritet kommer endast att bli verksam om vi går vidare, det vill säga om tillräckliga medel beviljas för att bygga och reparera fartyg på plats, särskilt mindre fartyg och traditionella redskap som är lämpade för lokala fiskemetoder. De ifrågavarande ekonomiska medlen kan säkerställas genom att dra bort en del av Fonden för fiskets utveckling från anslagen till varje medlemsstat. Sammanfattningsvis bör kommissionens förslag inte utsättas för demagogisk kritik bara för att det inte motsvarar vad som krävs. Vårt primära mål är att göra allt som står i vår makt för att det skall åtgärdas.
Attwooll (ALDE ).
    Herr talman! Detta är en mycket besvärlig fråga. Ingen ifrågasätter att man skall hjälpa de människor som har drabbats av tsunamin. I sin resolution om tragedin nämnde parlamentet särskilt dem som bedriver fiskeverksamhet och uppmanade även kommissionen att undersöka hur man kan ge de drabbade samhällena konkret hjälp i form av fartyg, utrustning, teknisk expertis och råvaror. Men det har funnits alltför många exempel i det förflutna på hjälp som har getts med goda avsikter men som har gått till spillo därför att den inte har varit anpassad till de lokala förhållandena eller därför att det inte har funnits resurser eller expertis för att dra nytta av den. 
Om utrangerade fartyg skall exporteras måste det ske enligt stränga krav på lämplighet som bygger på en samlad bedömning av behoven. Exporten får bara ske på begäran av det berörda landet och måste åtföljas av lämpligt bistånd. Eftersom vi är oroliga för de negativa effekterna på de lokala ekonomierna och risken för utarmning av fiskbestånden vill vi också ha några ytterligare garantier. För det första garantier i fråga om vilka som skall äga fartygen och för det andra garantier för att detta uteslutande är en nödåtgärd som inte kommer att leda till mer omfattande export bakvägen. 
Om vi får sådana garantier och under förutsättning att både kommissionen och rådet tar våra reservationer på allvar är det möjligt att stödja förslaget. Kommissionsledamoten har gjort vissa utfästelser i detta avseende, men jag är besviken över hans motvilja att införliva en stor del av ändringsförslagen i själva förordningen. 
Jag vill uppmana kommissionen och rådet att utforma en mycket mer omfattande strategi för återuppbyggnaden av fiskesamhällena. Det snabba löftet att stödja sådana projekt som det som erbjuds av sjöräddningsinstitutet i Stonehaven i Skottland är bara ett exempel, och det ligger mycket mer direkt i linje med parlamentets tidigare krav.
Hudghton (Verts/ALE ).
    Herr talman! Det kan ibland vara svårt att förklara för EU:s skattebetalare, våra väljare, varför det är meningsfullt att använda deras pengar till att förstöra fartyg som mycket väl kan vara sjödugliga och som skulle kunna användas på något sätt, även för andra syften än fiske. Men detta betyder inte att fartygen är lämpliga att användas i vilket område som helst. Ju mer jag har satt mig in i den aktuella situationen i de tsunamidrabbade länderna, desto mer skeptisk har jag blivit till värdet av just detta förslag. Det kanske är en symbolisk gest, och det kan tänkas att ett litet antal fartyg skulle kunna användas eller byggas om, men jag tror inte att detta kommer att vara till någon större hjälp för de områden som har ödelagts.
Jag stöder de ändringsförslag som har lagts fram av de olika grupperna. Jag beklagar verkligen att kommissionen inte har gått med på att stödja dem. Om detta förslag på något sätt antas av rådet anser jag att ändringsförslagen skulle innebära mycket betydande förbättringar, inte bara i praktiskt avseende utan också när det gäller förslagets syfte och andemening. En åtgärd som denna bör betraktas som en åtgärd som ger möjligheter: inte en möjlighet för medlemsstaterna att aktivt göra sig av med olämpliga fartyg och skicka dem till dessa länder, utan en möjlighet för de länder som har drabbats att anhålla om att vissa fartyg skall transporteras till deras områden om de är lämpliga att använda eller bygga om.
Giertych (IND/DEM ).
      Herr talman! Någon enstaka gång då och då drabbas världen av en större naturkatastrof. Vi är oförmögna att vare sig förutsäga eller förhindra sådana katastrofer, och de påminner oss om hur obetydliga vi är i jämförelse med naturkrafterna. De påminner oss också om att djuren ibland är bättre än oss på att uppfatta faran och att förbereda sig inför den. Detta borde fungera som en varningsklocka till oss alla för att vi inte skall betrakta oss som alltför intelligenta, alltför tvärsäkra och alltför övertygade om vår egen allmakt. Det finns en kraft som är starkare än oss, och från stund till annan kväser den oss och påminner oss om vår obetydlighet.
Övriga världen reagerade på tsunamikatastrofen genom högst generösa donationer, vare sig det skedde på individuell, statlig eller institutionell nivå. Man måste emellertid ställa sig frågan huruvida vi kommer att kunna använda dessa donationer på ett lämpligt sätt. Omedelbart efter olyckan rådde stor brist på det mesta, däribland vatten, livsmedel, tält och filtar. Man har redan viss erfarenhet av att snabbt kunna tillhandahålla sådana artiklar, och hjälpen nådde snabbt fram till offren. Men att tillhandahålla långsiktigt bistånd är någonting annat, och det ger oss ännu ett tillfälle att påminnas om vår egen småaktighet. Underhuggare tenderar att dyka upp varhelst pengar är inblandade, enbart i avsikt att rycka åt sig något för egen vinning. Detta medför ett antal problem, som till exempel hur pengarna skall fördelas, vad som skall återuppbyggas först, vilka institutioner eller partier som bör anlitas för överföringen av pengarna och vem man kan lita på?
Tsunamin förstörde de kust- och strandnära ekonomierna. Turistnäringen drabbades värst, däribland sexturismindustrin, som många av de förstörda regionerna var beryktade för, men även fiskerinäringen drabbades. Frågan är om, och i vilken grad, de pengar som människor har varit generösa nog att donera borde användas för att återuppbygga sexturismindustrin, med dess eskortförmedlare, sällskapsrum och bordeller. Vi bör också ställa oss frågan huruvida vi kommer att kunna försäkra donatorerna att deras pengar inte kommer att användas för sådana syften.
I dag diskuterar vi ett förslag om att transportera fiskefartyg till yrkesfiskare, vars livsuppehälle tillintetgjordes av tsunamin. Detta är den bästa möjliga form av bistånd som kan ges. I Europeiska unionen betalar vi yrkesfiskare för att utrangera sina fartyg. Om fartygen ännu är sjödugliga borde vi väl i stället ge dem till de yrkesfiskare i de områden som drabbades av tsunamikatastrofen och som har förlorat sina egna fartyg? Förutsatt att kostnaderna för att transportera maskindelar till dessa fartyg och andra relaterade kostnader inte är alltför höga, borde biståndet inriktas på sådana åtgärder. Vi kan lita på att donatorerna blir nöjda med ett sådant arrangemang. 
Förslaget förtjänar vårt stöd, men det är bara en droppe i ett hav av behov. Vi borde göra mer genom att tillåta att biståndspengar används för att bygga fiskefartyg som uppfyller tsunamioffrens särskilda behov. Vi skulle då möta det välbekanta problemet att besluta vem som bör dra nytta av dessa beställningar och få betalt för att bygga fartygen. De länder som har drabbats av tsunamin borde gagnas så långt det är möjligt, och sedan får donationsländerna inta andraplatsen. Samtidigt måste de som bygger fartygen gå med på att avstå från egen vinst, och att endast tjäna ett minimibelopp. Vi borde också återuppbygga andra grenar inom den kustindustri som förstördes av tsunamin, som till exempel skaldjursindustrin, men vi bör vara noga med att säkerställa att bistånd inte beviljas till turistindustrin, i synnerhet den del som lever på människors svagheter. Jag tackar er.
Sudre (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska kommissionens lovvärda önskan att transportera gemenskapens fartyg – som annars skulle ha utrangerats – till de asiatiska länder som drabbats av tsunamikatastrofen förtjänar all heder. Det är helt i sin ordning att Europeiska unionen bör visa solidaritet när större naturkatastrofer inträffar.
Ändå vill jag, mina damer och herrar, uttrycka min oro över detta slags åtgärder. Det finns en verklig risk att de fartyg som skickas till de asiatiska länderna varken lämpar sig för dessa länders fiskevanor eller för deras miljöer. Vad värre är, de skulle kunna utgöra en föroreningskälla. Låt oss inte förstärka flodvågens tragedi genom att ordna så att odugliga fartyg lämnas att förorena dessa länders kustlinjer.
Min andra farhåga gäller transportkostnaderna. Europeiska kommissionen uppskattar att transporten av fiskefartyg från Europeiska unionen till de länder som drabbats av tsunamin kommer att kosta omkring 50 000 euro per fartyg. Om så är fallet, vore det då inte bättre att ge dessa pengar direkt till de berörda länderna, som i sin tur kunde bygga långt fler fartyg i enlighet med de egna traditionerna, särskilt sedan de icke-statliga organisationerna som står i kontakt med yrkesfiskarna har uppgett att de kan bygga fartyg för omkring 1 200 euro?
Därför anser jag att två nödvändiga villkor måste infrias när det gäller EU:s åtgärder. Begäran om transport av fiskefartyg måste komma från de asiatiska länderna själva. Det har uppriktigt talat visat sig att varken Indonesien eller Sri Lanka önskar motta några sådana. Dessutom har FAO inte mottagit någon begäran om denna sortens transporter. Jag är också övertygad om att transporten av fartyg endast bör utgöra en del av våra insatser. Gemenskapsmedel till humanitärt bistånd måste också mobiliseras för återuppbyggnaden av fiskerisektorn. Bistånd skulle exempelvis kunna innebära att experter och yrkesfiskare skickas till dessa länder för att hjälpa till med återuppbyggnaden av det lokala fiskets infrastrukturer. Rapporten från FAO, som vi förväntar oss att få i början av mars, kommer att vara avgörande för att fastställa den strategi som gemenskapen skall följa.
Stihler (PSE ).
    Herr talman! Vi blev alla chockerade av den fysiska och emotionella ödeläggelse som tsunamin förorsakade i hela Sydostasien annandag jul 2004. 
Det kommer att dröja en tid innan man vet hur omfattande förluster och skador fiskeindustrin har drabbats av. Men det har kommit rapporter om allvarliga förluster av och/eller skador på fiskefartyg av alla typer från de länder som drabbades av tsunamin, särskilt från Sri Lanka, Thailand, Indonesien och Indien.
Enligt en rapport som nyligen kom från FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) har till exempel Sri Lanka förlorat nästan 70 procent av hela sin fiskeflotta. Det mesta av fisket i området bedrivs med tusentals småbåtar som är ungefär 4,8 meter långa. Bortsett från förlusten av fiskares liv och förlusten av båtar och utrustning har också hamnar, produktionsanläggningar och frysanläggningar drabbats av omfattande skador. Normal fiskeverksamhet kan inte återupptas utan hjälp utifrån och investeringar.
Det är förståeligt att vi vill hjälpa till. Den brådskande fråga vi har att ta ställning till i dag gäller överföringen av fartyg från EU-medlemsstaterna till de länder som drabbades av tsunamin. Som vi har hört nu på förmiddagen har förslaget utsatts för stark kritik för att vara olämpligt eftersom klimatet och sättet att bedriva fiske är annorlunda i EU-länderna jämfört med i Sydostasien. Jag kan förstå varför man har uttryckt farhågor om EU-båtarnas lämplighet för fiske i Sydostasien. Men jag välkomnar dagens förslag eftersom det möjliggör överföring av båtar som motsvarar de begränsade kriterierna och som kan komma till användning. 
Jag välkomnar också de ändringsförslag som Heinz Kindermann har lagt fram både på PSE-gruppens vägnar och tillsammans med andra grupper, i synnerhet de ändringsförslag som går ut på att negativa effekter på fiskeresurserna och den lokala ekonomin skall undvikas, att överföringen skall åtföljas av den yrkesutbildning som kan vara lämplig, att båtarna skall vara lämpliga och att överföringen skall motsvara FAO:s bedömningar av behoven och begäras av tredjelandet. Mot denna bakgrund stöder jag gärna begäran om brådskande förfarande, och jag uppmanar mina kolleger att också göra det. 
Van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! Välmenande initiativ kan ibland få negativa konsekvenser. För det första har FAO i veckan skrivit till kammaren för att meddela att vi omnämndes sju gånger i kommissionens förslag, om vilket det själv inte rådfrågades en enda gång. För det andra informerade FAO oss att ingen av regeringarna för närvarande efterfrågar europeiska båtar, och, för det tredje, att fartygen och den industriella fiskerisektorn på Atlantkusten i alla avseenden skiljer sig från de traditionella kanoterna och katamaranerna i Sri Lanka och Indien. För det fjärde är det de lokala båtvarven som skall göra reparationsarbetet, dels för att de är bra på det, dels för att det förser människorna på plats med pengar, arbete och möjligheter att förtjäna sitt levebröd. Våra pengar skulle räcka till ungefär 2 500 båtar i stället för de 200 som nämns här. För det femte måste vi hindra våra fartyg från att inkräkta i de redan hårt ansatta fiskevattnen och de lokala fiskesamhällena.
Den enda slutsatsen som kan dras av detta är: Hjälp de lokala fiskarna i båtvarven, men skicka inga fartyg, för annars kommer vi, hur goda våra intentioner än är, att vålla ytterligare en tsunami vid Asiens kuster. Jag är besviken över att kommissionen endast är beredd att godta tre av denna kammares 22 ändringsförslag, vilka jag gärna stöder. Allt detta tillsammans med FAO:s brev och rapporterna från icke-statliga organisationer på plats gör att jag kommer att rösta emot betänkandet. 
Gill (PSE ).
    Herr talman! Jag vill bara göra två påpekanden. När kommissionen nu försöker finna innovativa lösningar på en katastrof utan motstycke vill jag för det första uppmana den att fortfarande vara saklig i sin bedömning av effekterna av denna gest. Detta förslag bygger på goda avsikter. Jag inser att vi alla vill göra allt vi kan för att hjälpa de hundratusentals människor som har förlorat sina hem och sitt levebröd på grund av tsunamin, men det är viktigt att detta är extra hjälp, inte ersättningshjälp eller hjälp i natura, och att hjälpen inte räknas av mot de 350 miljoner euro som redan har anslagits för detta ändamål. 
För det andra vill jag be kommissionen att undersöka det bästa sättet att använda de större utrangerade båtarna. Fiskesamhällena i Indien och Thailand utsattes för lika stor förstörelse, och jag anser att den mer utvecklade fiskeindustrin i dessa länder kan placeras bättre och få bättre utrustning så att man kan använda de större fartygen, och därför bör denna tanke undersökas. Uppenbarligen kommer dessa båtar inte att vara till någon nytta för de individuella, lokala fiskarna, men de skulle kunna användas av kooperativ eller av små och medelstora företag. Det är viktigt att alla länderna behandlas lika och att vi undersöker den bästa vägen för dem. 
Golik (PSE ).
      Herr talman, fru kommissionsledamot! I januari 2005 anslöt sig kommissionen och parlamentet till den internationella vågen av solidaritet genom att snabbt bevilja enorma summor av finansiellt bistånd och annan hjälp till offren för tsunamin. Ett av sätten att ge icke-finansiell hjälp på är överföring av begagnade båtar till fiskare som drabbats av tsunamin. Fiskarna förlorade inte bara sina familjer och bästa vänner utan också sina hem och sitt sätt att försörja sig. När kammaren röstade om denna resolution i torsdags morse fanns det ingen som tvivlade på om de skulle rösta för. Det var ett naturligt sätt att uttrycka medkänsla och solidaritet.
Det finns dock ett antal frågor som måste ställas. Kommer kommissionen betala ut kompensation till alla dem som har blivit lovade det? I vilken utsträckning kommer det att inverka på EU:s budget och varför vill kommissionen lägga över en del av kostnaderna på medlemsstaterna? Kommer de fiskare i Europa som har beslutat sig för att ge upp sina arbeten att få den kompensation som de har blivit lovade av EU? Finns det några möjligheter till kompensation för företag och stålverk som redan har fått kontrakt att skrota båtarna och därigenom har haft organisationskostnader? Kommer de arbetstillfällen som skapades i det tidigare programmet att tryggas? Borde kommissionen överväga att ge stöd till uppbyggnad av nya hamnar och skeppsvarv i länder som har drabbats av tsunamin i stället för att enbart skicka gamla fiskebåtar? Tack så mycket. 
Reding,
   .  Herr talman! Som alltid finns det inget enkelt svar. Jag skall försöka besvara alla de frågor som har ställts men jag vill börja med en fras som Heinz Kindermann använde, nämligen ”politiskt tecken på solidaritet”. Vårt syfte är att sända ut precis en sådan signal med hjälp av detta projekt, vilket bara är en liten del av en mycket större hjälpåtgärd samt ett sätt att ge snabb hjälp till dem som behöver det. 
Med er tillåtelse kommer jag nu att ge mer specifika svar på en del specifika frågor. Först till frågan om beräkningarna. Jag har hört siffror på 47 000 och 50 000 euro per fartyg. Som redan har förklarats för fiskeriutskottet är dessa siffror inte korrekta. Fartygens ägare får skrotningsbidrag för dem i vilket fall som helst. Det enda som förändras är att fartygen inte skrotas utan överförs och transportkostnaden är inte mer än 4 000 euro per fartyg. Detta är de kostnader vi har att ta hänsyn till och inte de fantasifulla siffror som har nämnts tidigare. Detta är för övrigt inga små båtar. Små båtar som jollar kan naturligtvis byggas på plats. Vad vi talar om här är emellertid medelstora fartyg på mindre än tolv meter och den kapacitet som behövs för att bygga sådana fartyg finns inte på plats.
En annan fråga gällde åldern på fartygen. Den genomsnittliga åldern på fartyg som är i bruk i Europa är 25 år, men åldern på de fartyg som exporteras till de tsunamidrabbade länderna kommer att ligga på mellan 5 och 20 år. Vi talar alltså inte om väldigt gamla båtar.
På frågan om experter kan jag berätta att de redan har skickats dit och att fler kommer att skickas. Dessutom är det på vår begäran som FAO gör behovsbedömningar och denna fråga kommer att finnas på dagordningen vid ministermötet den 12 mars, där Joe Borg kommer att representera kommissionen. Vi är alla för ett nära samarbete med FAO och vi kommer att se till att våra experter kan bidra till det.
När det gäller införandet av tidiga varningssystem kommer kommissionen tillsammans med experter från internationella organ att sätta upp tidiga varningssystem genom att överföra vårt teknikkunnande till de berörda länderna.
Herr talman! Jag vill tydligt påpeka att experter kommer att undersöka fartygens skick och om de är lämpliga för de behov som finns. Behoven kommer att bedömas av FAO. Vi vill vara redo om förfrågningar kommer in. Vi har redan fått en förfrågan om fartyg från Thailand. Slutligen, herr talman, tror jag att detta är en moralisk fråga. Skall vi fortsätta skrota fartyg här om de kan användas av fiskare på andra sidan jordklotet?
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen äger rum vid tiden för omröstning, inom kort. 

Talmannen. –
   Jag vill nu presentera för kammaren, och samtidigt hälsa välkommen till åhörarläktaren, en delegation från Turkiets nationalförsamling ledd av den vice talmannen professor Dumanoglu.
Delegationen deltog i det femte sammanträdet för den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Turkiet i går och i dag. 

Stevenson (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag vill ta upp en ordningsfråga. I början av debatten upplyste kommissionen oss om att den inte skulle godta flertalet av de ändringsförslag som de politiska grupperna här i parlamentet har kommit överens om. Detta innebär nu att vi inte kommer att sända meningsfull hjälp till de förstörda fiskesamhällena i form av erfarna experter, fiskare, ingenjörer, båtbyggare och pengar, utan att vi i stället kommer att sända ett par gamla, övertaliga båtar till en enorm kostnad som en rent politisk gest. Detta är inte till någon hjälp. FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) har skrivit till fiskeriutskottets ordförande för att förklara att Sri Lanka och Indonesien avvisar denna hjälp. De vill inte ha båtarna. Under dessa omständigheter bör vi tänka oss för innan vi röstar om den slutliga resolutionen.
Jag föreslår att vi inte skall ägna oss åt politiska gester. Vi skall ägna oss åt att ge verklig, meningsfull hjälp till de fiskesamhällen som har förlorat levebröd och människoliv. Det är inte någon meningsfull hjälp att sända ett par övertaliga båtar från Medelhavet. Jag hoppas därför att vi kommer att avvisa kommissionens förslag.
Reding,
   .  Herr talman! Ni kommer inte att bli förvånad när jag säger att kommissionen inte alls håller med om vad som just har sagts. Det gick kanske lite väl högljutt till här i kammaren nyss för att man skulle höra vad kommissionen hade att säga i slutet av debatten.
När det gäller kostnader kommer jag att säga det igen så att alla kan höra. Kostnaderna ligger inte på 47 000, 50 000 eller 100 000 euro per fartyg. I vilket fall som helst handlar det om fartyg där ägarna har fått skrotningsbidrag. Det enda som förändras är att den slutliga destinationen för dessa fartyg inte är skrothögen utan överföring. Att överföra ett fartyg kostar maximalt 4 000 euro och det rör sig om fartyg som är för stora för att byggas på plats.
Slutligen kommer vi bara att bistå med sådana fartyg om vi blir tillfrågade. Just nu har vi en förfrågan från Thailand. 

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill lägga fram ett muntligt ändringsförslag i samband med ändringsförlag 7 från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp i Europaparlamentet, vilket vi kommer att rösta om härnäst.
Herr talman! Detta är ett mycket viktigt ändringsförslag, som kommer att påverka vår och andra gruppers slutliga ståndpunkt till detta viktiga betänkande om nästa möte med FN:s kommission för mänskliga rättigheter i Genève.
Eftersom detta ändringsförslag läggs fram av socialistgruppen har jag talat med Richard Howitt, i stället för författaren som inte finns i kammaren för tillfället, och föreslagit för honom att om vår grupp skall inta en positiv ställning måste vi fokusera på den andra delen av detta ändringsförslag och ta bort den första delen.
Herr talman! Jag vill bara föreslå ett alternativ på uppdrag av min grupp och jag tror att författarna till ändringsförslaget håller med om det. De politiska grupperna har självfallet rätten att motsätta sig förslaget, men vi har också rätten att rösta emot rapporten. Herr talman! Jag tänker därför ta tillfället i akt att försöka förena kammaren när det gäller denna rapport. Även om vår grupp är emot det, tycker jag att det väsentliga innehållet i ändringsförslaget bevaras och att detta kan vara en rimlig lösning som gör att vår grupp i slutändan röstar för resolutionen. 
Howitt (PSE ).
    Herr talman! Som jag uppfattar saken föreslår José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra på Europeiska socialdemokratiska partiets grupps vägnar att man skall ta bort ordet ”beklaga” som en del av en uppgörelse till stöd för det brasilianska initiativet i detta stycke. Europeiska socialdemokratiska partiets grupp godtar förslaget. Jag har just talat med ordföranden för underutskottet för mänskliga rättigheter, och jag vädjar till andra politiska grupper att stödja förslaget eftersom det kommer att göra det möjligt att godkänna betänkandet i dess helhet. 
Flautre (Verts/ALE ).
   – Uppriktigt sagt vill jag fråga José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra om han i själva verket föreslår att vi påminner ordförandeskapet om hans begäran att fortsätta sitt strävande till stöd för det brasilianska initiativet om diskriminering på basis av orientering och sexuell identitet genom att söka andra länders stöd för en resolution om detta problem. Är det så det är? Vill han upprepa villkoren? Slutligen, om vi tar bort den första delen måste vi upprepa vad det handlar om i den andra delen. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   –Herr talman! Så här ser situationen ut. Jag tror att en majoritet kommer att vara för detta förslag. Vi är helt klart motståndare till det. Men under dessa förutsättningar tror jag att vår grupp till sist kan tänka sig att inta en positiv ställning, om resultaten från de resterande omröstningarna om ändringsförslagen är positiva. 
Howitt (PSE ).
    Herr talman! På Europeiska socialdemokratiska partiets grupps och min kollega María Elena Valenciano Martinez-Orozcos vägnar vill jag påpeka att det kan finnas ett fel i omröstningslistan för ändringsförslag 15, som har lagts fram av PPE-DE-gruppen. I ändringsförslaget nämns uttalandet från den givarkonferens för Colombia som nyligen hölls i Cartagena. Andra ändringsförslag som berörs är de identiska ändringsförslagen 4, 19 och 23, som har lagts fram av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och ALDE-gruppen.
Dessa ändringsförslag gäller stöd för rekommendationerna från det kontor som FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter har i Colombia. Det är uppenbart att de inte utesluter varandra. Det skulle vara helt fel att slopa ändringsförslagen 4, 19 och 23 om ändringsförslag 15 antas, som omröstningslistan antyder. Parlamentets tjänsteenheter har sagt mig att detta problem kan lösas genom att vi röstar om Europeiska socialdemokratiska partiets grupps och ALDE-gruppens ändringsförslag som skäl Ia (nytt) i stället för som ändringsförslag till skäl I. Jag ber om ert stöd i detta, herr talman. 
Avslutningsvis vill jag påpeka att det kontor som FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter har i Bogotá har inrättats genom en överenskommelse med Colombias regering. Kontoret finansieras i själva verket av Europeiska unionen. Jag hoppas att hela parlamentet återigen skall uttrycka sitt stöd för kontorets arbete genom att stödja ändringsförslagen från PPE-DE och PSE/ALDE. José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra håller med om att omröstningen bör ske separat även om han råder sin grupp att rösta mot. Jag beklagar detta, men jag är tacksam för hans stöd i de tekniska frågorna kring dessa ändringsförslag. 

Buzek (PPE-DE ).
      Tack, herr talman! Mina damer och herrar, jag vill be om ursäkt för att jag lägger fram ett ändringsförslag i sista minuten. Jag anser att detta är ett viktigt ändringsförslag eftersom det kan vara till hjälp vid antagande av en lagstiftning som kan gynna miljontals EU-medborgare.
Punkt 7 är uppdelad i två delar och jag föreslår att följande text skall läggas till i slutet av den första delen: ”i enlighet med de beslut som tagits av parlamentets utskott för rättsliga frågor den 2 februari 2005 och av talmanskonferensen den 17 februari 2005.” Efter detta tillägg kommer den första delen i punkt 7 lyda enligt följande: ”uppmanar kommissionen se över sitt förslag till direktiv i enligt med de beslut som antogs av parlamentets utskott för rättsliga frågor den 2 februari 2005 och talmanskonferensen den 17 februari 2005.” Den andra delen av punkten skulle förbli oförändrad. Tack så mycket. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja att ändringsförslag 15 betraktas som ett tillägg. I så fall skulle vi rösta för, i annat fall röstar vi emot. 
Duff (ALDE ).
    Herr talman! Kan jag be Verts/ALE-gruppen att godta detta ändringsförslag som ett tillägg till punkten och inte som en ersättning för den? 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Ja, herr talman, vi vill att ändringsförslag 21 betraktas som ett tillägg. I så fall skulle vi rösta för, i annat fall röstar vi emot. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill bara särskilt tacka alla parlamentsledamöter, speciellt högern, som röstade för våra ändringsförslag. Tyvärr var dessa ledamöter för få i antal och tillräcklig hänsyn har inte tagits till de sociala frågorna som är av avgörande betydelse för oss och för allmänheten. Detta betyder att vi inte kan rösta för resolutionen och vi kommer att fortsätta att kämpa för allmänhetens sociala rättigheter.


Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   . Stridigheterna och den allmänna utvecklingen i Elfenbenskusten utgör en betydande politisk fråga. FN är engagerat i denna konflikt och har genom resolution 1572 (2004) beslutat att införa restriktiva åtgärder mot Elfenbenskusten. Denna resolution har antagits av FN:s säkerhetsråd.
FN är och skall vara engagerat i internationella frågor. Junilistan anser inte att EU-länderna skall samordna deras respektive åtaganden i FN inom ramarna för EU-samarbetet. Det finns en allmän tendens att EU försöker flytta fram positionerna i utrikespolitiken. Vi vänder oss emot denna utveckling och förordar en nationell utrikespolitik samt internationellt samarbete inom FN.
Vår grundläggande inställning är att EU inte skall vara involverat eller engagerat i utrikespolitiska frågor. Vi har därför valt att rösta nej till detta betänkande. 
Queiró (PPE-DE ),
    Den viktigaste frågan som tas upp i detta betänkande är med vilken effektivitet som EU hanterar sina internationella åtaganden, särskilt med tanke på att alla dess medlemsstater är medlemmar i FN. I detta sammanhang och med unionens rättsliga struktur i åtanke är förslaget till rådets förordning helt motiverat.
Syftet med detta förslag är dock att genomföra sanktioner – som förhoppningsvis kommer att tillämpas med nödvändig stringens – med avsikt att förhindra allt som utgör ett hot mot freden och den nationella försoningsprocessen i Elfenbenskusten. Med tanke på fredens känsliga natur och den nationella försoningsprocessen behöver landet allt internationellt skydd som det kan få. Dessutom berör inte de sanktioner som har lagts fram i förslaget – och är heller inte avsedda att beröra – den bredare allmänheten utan är endast avsedda för särskilda personer. Det framgår helt klart att de både är nyttiga och rättvisa. Av dessa anledningar röstade jag för betänkandet. 

Ek, Malmström och Wijkman (PPE-DE ),
   . Direktivförslaget om otillbörliga affärsmetoder syftar till en ökad harmonisering när det gäller regler om otillbörliga affärsmetoder som skadar konsumenternas ekonomiska intressen. Direktivet ska bidra till att förbättra den inre marknadens funktionssätt och ett stärkt konsumentskydd. I förslaget förbjuds otillbörliga affärsmetoder. Vi ställer oss helt bakom förverkligandet av den inre markanden och ett bra konsumentskydd. Anledningen till att vi inte kan stödja direktivförslaget i dess nuvarande utseende är att det riskerar att leda till att Sverige på sikt inte kan behålla sitt förbud mot TV-reklam riktade till barn. Vi vill inte medverka till att försämra de regler som finns idag gällande reklam riktade mot barn och har därför valt att avstå i slutvoteringen om Bressos betänkande i dess helhet. 
Martin, David (PSE ),
   . Jag välkomnar varmt detta förslag om förbud mot otillbörliga affärsmetoder av svindlare. I min valkrets finns det många människor som har lidit skada till följd av de metoder som förslaget förhoppningsvis kommer att få ett slut på. En av de metoder som lagstiftningen riktas mot är exempelvis lurendrejerier i form av lotterier där konsumenterna, ofta via MMS, uppmanas att ringa dyra betalnummer för att få vinster som inte finns.
Genom den nya lagstiftningen kommer de 25 medlemsstaternas olikartade bestämmelser att ses över, och det blir lättare för konsumenterna att vidta rättliga åtgärder mot orimligt aggressiva eller vilseledande försäljningsmetoder. Dessutom kommer det att införas en ”allmän skyldighet” att bedriva rättvis handel. 
Queiró (PPE-DE ),
    En av de viktigaste förutsättningarna för att den kapitalistiska ekonomiska modellen skall fungera smidigt är verklig valfrihet för konsumenterna, och verklig valfrihet existerar bland annat bara om konsumenterna är korrekt och noggrant informerade om de produkter och tjänster som de köper. Det är dock också så att en överreglering av företagen utgör ett hinder för standardisering och harmonisering och som till slut gör konkurrens ogenomförbar.
När man ser frågorna utifrån detta perspektiv kommer Europaparlamentets och rådets direktiv om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden helt klart kunna åstadkomma, som det stod i betänkandet, ”tillräcklig harmonisering av ömsesidigt erkännande av nationella lagar”. Detta resulterar i ett förslag till direktiv som man i betänkandet helt riktigt bedömer som ”väl avvägt”. Därför röstade jag för förslaget. 

Staes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen delar den allmänna uppfattningen att vi måste se till att livskraften i fiskesamhällena i de tsunamidrabbade regionerna tryggas, men det måste jag säga, mina damer och herrar, att den nuvarande förordningen är dålig och förslaget är torftigt. Vi har tagit emot råd från WWF och från de icke-statliga organisationerna på plats och jag har också begärt ett yttrande från FAO. Det är uppenbart att de båtar som vi vill skicka dit är helt opassande eftersom de är annorlunda i strukturen. Fisketekniken de använder är annorlunda och om inga anpassningar görs kan hjälpen ha motsatt effekt. Driftsunderhållet för de båtar som vi vill donera för också med sig problem. Låt mig också tillägga att FAO bekräftade att de flesta fiskevattnen i området har blivit överfiskade och att vi måste ta hänsyn till den begränsade biologiska kapacitet som finns där. Det är absolut nödvändigt att anpassa fisketekniken därefter. Som om inte det vore nog, mina damer och herrar, betonar FAO också att de drabbade länderna inte vill importera fartyg, varken nya eller gamla. Regeringarna i Indonesien och Sri Lanka har själva sagt till FAO att de inte har något behov av sådana åtgärder. Myndigheterna och fiskesamhällena vill mycket hellre ha hjälp med att bygga båtar åt sig själva och som är anpassade efter lokala traditioner och fiskemetoder. FAO har bekräftat att det i området finns god teknisk kapacitet för att bygga fartygen där. Kort sagt, detta slags hjälp är både ovälkommen och opassande. Kommissionen har också meddelat att den endast kommer att godta tre av de 21 ändringsförslagen som vi har lagt fram och av den anledningen, herr talman, mina damer och herrar, har en stor majoritet av min grupp röstat emot detta förslag till förordning. 
Martin, David (PSE ).
    Herr talman! Jag röstade för förslaget, men jag måste medge att det var ett svårt val. Till sist valde jag att rösta för förslaget eftersom jag ser det som ett sätt att ge kommissionen tillåtelse att överföra fartyg till den tsunamidrabbade regionen. Inte ens denna omröstning betyder emellertid att kommissionen verkligen måste göra det. Jag framhåller att kommissionen måste följa FAO:s råd innan den vidtar några åtgärder. Kommissionen får endast agera på begäran av de länder som drabbades av tsunamin och får inte påtvinga något land fartyg. Dessutom måste kommissionen göra en fullständig analys av den kostnad och nytta som det innebär att frakta fartyg till den tsunamidrabbade regionen i stället för att bygga fartyg i regionen.
I dag har vi gett kommissionen klartecken att ändra förordningarna. Vad vi inte har sagt är att kommissionen sedan nödvändigtvis måste börja sända fartyg, ens om förordningarna ändras. Det beslutet bör baseras på andra överväganden. 
Evans, Robert (PSE ).
    Herr talman! I likhet med min kollega David Martin tyckte jag att detta var en svår omröstning. Jag röstade mot resolutionen med tungt hjärta, men gjorde så av praktiska och goda skäl. Jag var mycket besviken över kommissionsledamotens dåliga förklaring och över hennes skäl att förkasta parlamentets ändringsförslag. Ändringsförslagen skulle ha lett in omröstningen på rätt spår. I vilket fall som helt anser jag att förslaget var en felaktig gest från EU:s sida och inte den typ av stöd som vi bör inrikta oss på.
Jag besökte nyligen de norra och södra delarna av Sri Lanka. Jag såg förstörelsen med egna ögon. Jag såg förstörda båtar och sönderslagna liv, men jag såg ingenting som fick mig att tro att de skulle få nytta av gamla, utmönstrade och oönskade europeiska fartyg. Inte heller tror jag att det kan löna sig att frakta ned fartygen. Ett hundratal båtar för att ersätta de tusentals som förstördes. Människorna i Sri Lanka och på andra ställen i södra Asien behöver riktig hjälp. Åtta och en halv vecka efter den 26 december är det enda som vi kan erbjuda några utslitna båtar.
Jag tror på verkligt bistånd för att hjälpa människorna att själva bygga upp sina liv igen. Ge dem verktyg så att de kan bygga sina egna lämpliga båtar. Hjälp dem med arbetskraft, javisst. Hjälp dem att tillverka nät, så att de kan fortsätta fiska, och allt annat de behöver. För närvarande kommer inte biståndet fram på det sätt som det borde. Vi borde inte bara komma med tomma gester, hur välmenande de än är. 
Mastenbroek (PSE ).
    Herr talman! Tack för att jag får detta tillfälle att göra ett mycket kort uttalande om hur jag röstade om överföringen av fartyg till länder som drabbades av tsunamin. Jag håller helt och hållet med Robert Evans. Jag anser att regionen behöver verklig hjälp, inte någon symbolisk gest från EU:s sida. Jag blev mycket besviken över kommissionens svar på vår kritik och på våra ändringsförslag. Ända in i det sista var jag osäker på om jag skulle rösta för eller mot, men till sist röstade jag mot. Genom detta uttalande förklaras mitt beslut. 
Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   . Tsunamikatastrofen är en stor internationell tragedi där global solidaritet och generositet är önskvärd. Vi har valt att rösta ja till förslaget.
Vi anser dock att FN är det internationella organ som är bäst skickat att bistå med humanitär hjälp i samband med internationella katastrofer. FN har en bredare internationell förankring och större erfarenhet än EU av att hantera krissituationer. Vi är kritiska till att EU tar varje tillfälle i akt att flytta fram och förstärka unionens position och inflytande.
Det finns dessutom goda skäl för att ifrågasätta om den mest lämpade hjälpen är att skicka fartyg från EU-länder till de länder som drabbats av tsunamin. Ett alternativt bidrag vore att köpa fartygen lokalt. Detta skulle förenkla hjälpinsatsen samt bidra till att utveckla den lokala ekonomin i de länder som drabbats av tsunamin. 
Guerreiro (GUE/NGL ),
   . Tsunamikatastrofen har haft oerhörda konsekvenser för fiskeindustrin i Indien, Indonesien, Myanmar, Maldiverna, Somalia, Sri Lanka och Thailand. Siffror visar att tusentals fiskare har dött och 110 000 fartyg har förstörts, vilket innebär att kostnaderna för fiskeindustrin uppgår till ca 400 miljoner euro och mer än 450 miljoner euro om man räknar in reparationer av hamnanläggningar.
Omfattningen av katastrofen betyder att det krävs stora ansträngningar från världssamfundet för att stödja återuppbyggnaden av denna nyckelsektor.
Förslaget att överföra fartyg till dessa länder som var ämnade för skrothögen i de olika medlemsländerna visar dessvärre på hyckleri i form av symbolisk och knappt användbar hjälp som inte möter behoven på plats. Vi har hamnat i en exempellös situation, eftersom det inte har kommit någon begäran från de drabbade länderna.
Enligt beräkningarna skulle man med de pengar som det skulle kosta för att skicka dessa fartyg kunna bygga 9 600 nya fiskebåtar som är anpassade till fiskemetoderna i dessa länder.
Vi stöder därför ändringsförslagen som syftar till att ändra kommissionens förslag till att handla om humanitärt bistånd och ekonomisk och teknisk hjälp för att utveckla fiskeindustrin i de drabbade länderna. Vi måste försäkra oss om genomförandet av konceptet att vid begäran överföra båtar och att vi uppfyller de kriterier som har angetts av FN:s jordbruks- och livsmedelsorganisation (FAO). 
För att korrigera ett misstag röstade vi för. 
Hudghton (Verts/ALE ),
   . Jag röstade för förslaget efter Europaparlamentets ändringar, som avsevärt förbättrade förslaget. Mina egna ändringsförslag stöddes av en stor majoritet och visar tydligt att detta endast bör utgöra en del av ett brett utbud av nödvändiga åtgärder för att hjälpa fiskesamhällena i och runt Indiska oceanen. Europaparlamentet uppmanar Europeiska kommissionen att ändra sig och godta vårt ändrade förslag och uppmanar ministerrådet att följa vårt tydliga exempel i frågan. 
Jałowiecki (PPE-DE ),
   .  Trots mina innerliga sympatier med offren i denna ofattbara tragedi röstade jag emot rådets förordning av följande skäl.
Man har inte gjort några uppskattningar över vilka kostnader denna åtgärd medför, trots att preliminära analyser tyder på att de kan bli enorma.
Fiskebåtarna som skulle skickas dit kommer att vara gamla och skulle annars ha skrotats. Med andra ord uppfyller de inte längre grundläggande säkerhetskrav. Detta är ungefär vad som hände i Polen vid översvämningarna 1997, där offren ibland fick kläder som var totalt utslitna och inte gick att ha på sig.
De europeiska fiskebåtarna i fråga byggdes för att användas under helt andra förhållanden än de som råder i de tsunamidrabbade länderna.
Efter vad vi har hört framgår det tydligt att länder som Sri Lanka och Filippinerna inte vill bli hjälpta på ett sådant sätt.
Av dessa och andra orsaker är jag benägen att tro att överföringen av cirka 150 fiskebåtar är till för att lätta det europeiska samvetet och skall vara en symbolisk gest. Det är dock verklig hjälp som behövs och inte symboler. Mot denna bakgrund måste jag avsluta med att säga att rådets förordning är helt obegriplig. 
Wijkman (PPE-DE ),
   . Europaparlamentet röstade i dag om ett förslag med innebörden att små fiskefartyg som inte längre används inom EU skall överföras till fiskesamhällen som drabbats av tsunamin. Jag instämmer till fullo i betydelsen av att de drabbade ländernas fiskerinäring återhämtar sig. Däremot anser jag inte att ett överlåtande av fiskebåtar, i linje med förordningsförslaget, är rätt väg att gå. Att överlåta ett antal fiskebåtar kommer inte att täcka de befintliga behoven. Stöd till de drabbade ländernas fiskerinäring bör dessutom anpassas till lokala behov och lokal efterfrågan. 

Carlshamre (ALDE ),
   . Jag röstar nej till denna resolution då jag anser den vara emot marknadsekonomins principer. Erfarenheter från Sverige visar att lösningarna som föreslås i resolutionen inte kommer åt de problem man vill lösa. 
Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   . Junilistan anser att Europaparlamentet inte bör ägna sig åt att besluta var företag skall förlägga sin produktion. Det bör stå varje medlemsstat fritt att driva sin egen industripolitik inom ramen för konkurrensrätten. Den europeiska stålindustrins överlevnad är beroende av dess konkurrenskraft på den internationella marknaden, inte av skydd och subsidier. 
Queiró (PPE-DE ),
    Jag röstade för resolutionen om framtidsperspektiven för stålindustrin.
Stålindustrin är ett av de områden där teknisk utveckling är avgörande och vi har sett en rad exempel på produktionsområden som har betraktats som förebilder tack vare sitt tekniska kunnande. Denna industriverksamhet sysselsätter en stor del av befolkningen i det utvidgade Europa och på senare år har stora statliga investeringar gjorts inom innovation och utveckling i europeiska industriella intressen.
Jag vill påpeka att många av dessa investeringar kommer från gemenskapsmedel och att tydliga och praktiska regler krävs för hur dessa medel används. Vi får inte tillåta att de berörda företagen kringgår de överenskomna villkoren om hur de åtnjuter detta stöd, åtaganden som långsiktig produktion i området och bevarande av arbetstillfällen. Som det nämns i resolutionen blir situationen ännu allvarligare när de berörda företagen registrerar positiva nettoresultat och ekonomisk tillväxt och ändå tar det oförklarliga beslutet att omlokalisera eller att stänga fabriken i fråga. 
Toussas (GUE/NGL ),
   .– Vi vill visa vår fulla solidaritet och vårt stöd för arbetarna vid Thyssen Krupp-stålverket i Terni i Italien som kämpar för rätten till arbete och för bevarandet av den industriella stålproduktionen men också mot EU:s och företagets arbetarfientliga politik, som kommer till uttryck i form av tvång och hot om ytterligare uppsägningar.
Av följande skäl avstod vi ifrån att rösta om det gemensamma resolutionsförslaget av Europaparlamentet:
– Arbetarnas intressen faller inom ramen för Lissabonstrategin, vilket är ett angrepp mot arbetstagarnas rättigheter och främjar massuppsägningar och arbetslöshet.
– Det likställer de uppsagda arbetarnas intressen med konkurrenskraften hos europeiska monopol och denna specifika industrigrupp samt vädjar om social sammanhållning, vilket betyder att klasskampen för att upphäva massuppsägningar överges.
– Det uppmanar till ”företagens sociala ansvar”, vilket därmed odlar den farliga, falska föreställningen att monopol kan gynna arbetstagarna och folket.
Stålindustrins situation är en följd av kapitalistiska omstruktureringar, marknadsliberalisering och koncentration av kapital. Europeiska unionen själv och regeringarna i medlemsstaterna har stärkt stora industrier genom metoder som omstrukturering, omflyttning och nedläggning av enheter och verksamheter, helt likgiltiga inför de sociala konsekvenserna.
Rätten till arbete och belåtenhet bland dagens medborgare kan åstadkommas genom arbetarklassens och folkets kamp mot EU och dess arbetarfientliga politik. 

Stenzel (PPE-DE ).
   – Herr talman! På uppdrag av Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokraterna) och Europademokrater vill jag ge följande röstförklaring till omröstningen om betänkandet om mänskliga rättigheter. Vi har röstat för betänkandet som helhet även om det finns några nyckelpunkter i det som vi inte stödjer, framför allt den som handlar om reproduktiv hälsa och det brasilianska initiativet. Jag vill framhålla att vår grupp röstade emot dessa punkter för att vi inte vill att betänkandet om mänskliga rättigheter skall användas som en förevändning för att indirekt införa fria aborter. 
Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! I denna resolution om mänskliga rättigheter har vi tittat på situationen i ett stort antal länder i världen, vilka nämns i FN:s rapport. De är så många att det vore omöjligt för mig att rada upp allesammans. Värre än så, i ett skäl i den resolution som antogs uttrycks oro över att inte tillräckligt många länder är omnämnda. Inga EU-länder ingår i denna oroväckande lista. Det är verkligen ett problem, mina damer och herrar, för jag anser att vi måste börja med att se om vårt eget hus, till exempel i Konungariket Belgien, där vi nyligen tog del av ett sorgligt spektakel av obegripliga rättsliga åtgärder på initiativ av ett organ som är direkt underställt premiärminister Guy Verhofstadt och finansierad av honom. Jag talar här om centrumet för jämställdhet, vars chef Johan Leman är dominikanmunk och minner om Tomás de Torquemada. Johan Leman fick på ett skandallöst sätt igenom ett faktiskt förbud mot Vlaams Blok, ett helt legalt och fredligt parti, enbart på grund av dess åsikter. Detta är en stor skandal, men den har aldrig tagits upp i denna kammare annat än av medlemmar i den ifrågavarande politiska gruppen.
Till sist, vad skall vi säga om situationen i många europeiska länder, inklusive Frankrike? Ett land där det inom många områden slås ned på ”tankebrott”; där det under förevändning av revisionism är förbjudet att nämna kommunismens brott under andra världskriget; där det under förevändning av kampen mot rasism är förbjudet att kritisera invandringspolitiken; där det under förevändning av kampen mot främlingsfientlighet är förbjudet att yttra legitima nationella preferenser; där det under förevändning av kampen mot homofobi, efter ett skandalöst initiativ av Dominique Perben helt nyligen, är förbjudet att uttrycka att man föredrar den naturliga familjen framför homosexuella och lesbiska partnerskap; det är en skandal som vi i parlamentet borde bry oss om. 
Ford (PSE ),
   . Jag uppskattar verkligen arbetet av FN:s flyktingkommissariat i Genève. Ibland tycker jag emellertid att vi borde vara lite försiktigare och ägna oss åt verklig politik i stället för att skriva resolutioner. EU förde en dialog om mänskliga rättigheter med Nordkorea, som baserades på dialogen om mänskliga rättigheter med Kina. Dialogen avbröts 2003 efter ett möte i Genève där EU utan att ens informera våra delegater i förväg ställde sig bakom en starkt kritisk resolution om de mänskliga rättigheterna i Nordkorea. Tillsammans med det särskilda sändebudet för Nordkorea deltog jag i ett möte i Genève om mänskliga rättigheter. På mötet fick vi veta att vi måste ha en ny resolution nästa månad eftersom det inte fördes någon dialog. Dialogen upphörde i och med den första resolutionen. Det hade varit bra om man hade övervägt om vi kanske hade gjort mer för att bidra till förbättrade mänskliga rättigheter genom att fortsätta dialogen än genom att anta resolutioner. 
Howitt (PSE ),
   . Europaparlamentets labourgrupp, som jag talar för, betonar att vi kraftfullt stöder de mänskliga rättigheterna och kravet på fria val i Zimbabwe. Det är just därför som vi i dagens resolution ställer oss bakom fördömandet av EU:s misslyckade resolution om Zimbabwe vid mötet i FN:s flyktingkommissariat förra året. På årets möte i Genève uppmanas EU att än en gång ställa sig bakom en resolution som fördömer kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Zimbabwe. I dag röstade vi av tekniska skäl emot ändringsförslag 12 från PPE-gruppen. Där upprepas helt enkelt de politiska ståndpunkter som redan fanns i parlamentets text. 
Pafilis (GUE/NGL ),
   . – Resolutionen från utskottet för utrikesfrågor uttrycker i sin helhet EU:s reaktionära, aggressiva och medborgarfientliga utrikespolitik och dess imperialistiska karaktär.
Det använder svepskälet mänskliga rättigheter och deras selektiva beskydd, legitimerar interventioner i och till och med krigshandlingar mot andra länder. Det är ingen tillfällighet att den långa listan av länder som FN kommer att utfärda fördömande resolutioner mot, även inkluderar länder som härnäst står på tur för imperialismen (Kuba, Nordkorea, Iran, Vitryssland, Zimbabwe m.fl.).
Den hänvisar till överträdelser i dussintals länder, men är irriterande tyst i ämnet mänskliga rättigheter för hundratusentals irakier, afghaner, palestinier och andra som har mördats i samband med de imperialistiska krigen och militära interventionerna. I stället fördöms irakier kollektivt och ett folkligt uppror klassas i allmänhet som terrorism.
Den lyfter på ett skenheligt sätt fram skyddet av de grundläggande friheterna, vilka den tar död på med så kallade antiterroristlagar som kriminaliserar samhällskampen.
I resolutionen hänvisas till fattigdom, hungersnöd, miljöföroreningar, hälsa, utbildning och annat, vilket är en förolämpning mot gräsrötterna och de miljoner människor i tredje världen som berövats sina grundläggande mänskliga rättigheter till följd av ett (tillfälligt) imperialistisk och kapitalistisk dominans. 
Därför kommer parlamentsledamöterna från Greklands kommunistparti att rösta emot resolutionen. 
Queiró (PPE-DE ),
    EU och dess 25 medlemsstater måste försöka se det kommande 61:a mötet i FN:s kommission för mänskliga rättigheter som ytterligare en möjlighet att införa de värderingar som EU och alla dess 25 medlemsstater har angett och vid upprepade tillfällen bekräftat.
EU har utan tvekan medverkat till ett ökat försvar av de mänskliga rättigheterna, både när det gäller tredjeländer – även om vissa allvarliga avvikelser fortfarande existerar – och i synnerhet genom utvidgningsprocessen, där förhoppningar om anslutning eller något slags privilegierat partnerskap med unionen har lett till välkomna reformer i olika länder. Vad vi måste göra – förutom att säga att innehållet är rätt men handlingskraft saknas – är att vara konsekventa i de värderingar som vi anger, både som union och som enskilda länder. Detta synsätt måste deltagarna betona under det 61:a mötet i FN:s kommission för mänskliga rättigheter. Världen kommer bara att bli bättre om någon visar vägen framåt, och det är vi som skall vara denna någon.
Det var i denna anda som jag röstade för resolutionen. 

Martin, David (PSE ),
   . Jag välkomnar resolutionen och det stöd som där uttrycks för G8-länderna och deras planer på en hundraprocentig skuldlättnad för världens fattigaste länder. Det är viktigt att pengarna för skuldavskrivning kommer från nya medel och omläggning av befintliga utvecklingsresurser. Därför måste skuldlättnad behandlas och rapporteras separat från bistånd.
Utvecklingsländerna måste uppmuntras att använda de medel som de sparar in på skuldåterbetalningar till att finansiera kärntjänster som hälsovård och utbildning. Utan sådana tjänster kommer det att bli praktiskt taget omöjligt att uppfylla millenniemålen.
I samband med detta är det viktigt att de fattigaste länderna inte utsätts för otillbörliga påtryckningar att avreglera sin tjänstesektor som motprestation till EU:s avreglering av handeln. 
Queiró (PPE-DE ),
   . Jag röstade för Europaparlamentets resolution om åtgärder mot hungersnöd och fattigdom, därför att jag anser att vi måste hålla ett öga på alla åtgärder som har föreslagits och genomförts för att bekämpa detta gissel som miljontals människor i världen drabbas av.
Jag vill åter uttrycka min djupa oro över att tidsfristen för att uppnå millennieutvecklingsmålen har försenats och vill påpeka att skuld- och handelslättnader är nyckelfaktorer som måste tas i beaktande vid planeringen av åtgärder för att finansiera utvecklingen.
Den viktigaste utmaningen vi står inför är svårigheten att finna rätta sättet att se till att de fattigaste länderna hjälps på ett effektivt sätt och med insyn. Medlemsstaterna och kommissionen måste oförtröttligt fortsätta det arbete som har utförts på detta område och uppmärksamma alla tänkbara nya initiativ, såväl privata som offentliga, som kan bidra till att höja nivån och effektiviteten av biståndet, verka för skuldlättnader för de fattigaste länderna i världen och för internationell handel, som spelar en avgörande roll, när det gäller att utplåna grundorsakerna till fattigdom och hungersnöd. 

Villiers (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag vill avge en röstförklaring om kommissionens lagstiftningsprogram. Jag röstade inte för betänkandet eftersom jag bekymrat har noterat det som saknas i arbetsprogrammet, trots att mycket av innehållet är godtagbart. Jag är bekymrad över att EU fortsätter sin överreglering. Man fortsätter att producera lagstiftning som är för detaljerad, som belastar företagen med alltför mycket byråkrati och som allvarligt skadar välståndet i EU och medlemsstaterna, däribland Förenade kungariket.
Jag är också bekymrad över att det i arbetsprogrammet saknas tillräckligt kraftfulla åtgärder för att få finansiell kontroll över EU:s budget. Det är oacceptabelt att EU under nästan ett årtionde inte har lyckats utarbeta en budget som kan godtas av de egna revisorerna och att över 80 procent av EU:s budget inte redovisas riktigt. Det rör sig om skattebetalarnas pengar. Jag önskar att kommissionen hade lagt fram ett arbetsprogram som behandlade denna skandalösa situation på ett mycket allvarligare sätt och som omfattade förslag till åtgärder för att ta itu med situationen.
Dessutom skulle jag gärna vilja se ett kommissionsarbetsprogram där man undersöker hur befogenheter kan återföras till medlemsstaterna, för att på så sätt decentralisera makten i EU, i stället för att driva fram mer integration med euron och den europeiska konstitutionen, två saker som jag kraftfullt motsätter mig.
Det gläder mig att ändringsförslag 64 förkastades, det ändringsförslag om Cypern som den liberala gruppen lade fram. Ändringsförslaget syftade till att stärka de ekonomiska banden med regimen i norra Cypern, som inte har erkänts. Det är viktigt att ge ekonomiskt stöd till norra Cypern, men stödet måste gå genom Republiken Cyperns demokratiskt valda regering. Det är oacceptabelt med direkta kopplingar till en regim som inte har erkänts.
Orsaken till embargot är Turkiets ursprungliga invasion som ägde rum för så länge sedan. Detta är inte en internationell bojkott. Det är helt enkelt så att regimen inte kan utfärda exporttillstånd. Embargot återspeglar därför den turkiska invasionens olagliga karaktär. Det är därför som jag inte kan rösta för att upphäva embargot. Jag kommer att stödja ekonomiskt stöd till norra Cypern, men bara med Cyperns demokratiska, erkända och lagliga regerings samtycke och samarbete. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
    Trots att det som verkligen behövs är en fullständig förändring av gemenskapspolitikens riktlinjer och mål genom att stabilitets- och tillväxtpakten upphävs och ersätts med en tillväxt- och sysselsättningspakt, tillsammans med genomgripande förändringar av Lissabonstrategin, för att få ett slut på avregleringarna och privatiseringarna av industrin och viktiga offentliga tjänster och för att ge absolut företräde till skapandet av nya arbetstillfällen med rättigheter och till kampen mot fattigdom och social utslagning, fortsätter kommissionen mot ännu större avreglering, det vill säga mer av samma sak.
Då det avslöjas att de stora europeiska företagens rörelsevinster steg med nästan 80 procent under 2004, och att vinstprocenten uttryckt som en andel av BNP i euroområdet för närvarande närmar sig sin högsta nivå under de senaste 25 åren, medan lönenivåerna fortsätter att falla – trots att både handelsbalansen och betalningsbalansen på nuvarande konton i euroområdet har registrerat positiva resultat under de senaste tolv månaderna – kan vi inte godta den rådande strategiska vikt som kommissionen fäster vid konkurrenskraft och de ekonomiska strukturreformerna.
Det är också oacceptabelt att den nya socialpolitiska dagordningen har berövats både de nödvändiga instrumenten och tillräckliga finansiella resurser, ...
Honeyball (PSE ),
   . Jag och mina kolleger i Europaparlamentets labourgrupp lade ned våra röster i slutomröstningen eftersom vi inte ville rösta mot hela resolutionen. Vi anser att kommissionens arbetsprogram bidrar till att föra Lissabondagordningen framåt och att vissa nödvändiga miljöåtgärder tas upp i programmet. 
Lienemann (PSE ),
   . – Jag kommer att rösta emot kommissionens lagstiftnings- och arbetsprogram, som har lagts fram av ordförande Barroso, av följande anledningar. Det innehåller ingenting om återkallandet av tjänstedirektivet eller om principen om ursprungsland. Det innehåller inget exakt åtagande om ett ramdirektiv om offentliga tjänster. Det finns ingen uppåtriktad skattemässig och social harmonisering, och de antisociala tendenserna i förslaget till ”arbetstidsdirektiv” har bibehållits. Det innehåller krav på flexibilitet, på strukturreformer som tar hänsyn till åldrandet, vilket kommer att medföra ifrågasättande av pensionsplaner och arbetslagstiftning. Dess industripolitik är svag, eftersom det inte innehåller några sektorspecifika planer för sektorer som textilier och inte heller någon strategi för att förhindra omlokalisering. Det saknas ambitioner vad gäller utvecklingsbistånd, i synnerhet på grund av införandet av en skatt på förflyttningar av kapital.
Det är tydligt att detta program inte leder till skapandet av ett verkligt socialt EU, utan att det i stället kommer att utgöra ett hot mot EU:s nuvarande sociala modell. Genom detta program bekräftas Barroso-kommissionens ultraliberala tendenser. 
Martin, David (PSE ),
   .Jag välkomnar att kommission har för avsikt att främja politik som får i gång den europeiska ekonomin. Jag är emellertid inte övertygad om att det program som förelagts parlamentet har en lämplig balans mellan att vara företagsvänligt och att samtidigt främja social integration och hållbar utveckling. Ekonomisk politik, socialpolitik och miljöpolitik verkar inte behandlas på ett integrerat sätt. Jag är exempelvis oroad över att inga förslag om att främja lika möjligheter för män och kvinnor eller att minska ekonomisk skillnader mellan regioner har tagits med i arbetsprogrammet.
Dessutom anser jag att det är oacceptabelt att kommissionen inte planerar några lagstiftningsåtgärder inom det prioriterade området klimatförändringar. 

Pafilis (GUE/NGL ),
   .– Den grymma verklighet som arbetstagarna och folken upplever är ett resultat av den imperialistiska krigspolitiken, den politik som förs av Internationella valutafonden och Världsbanken, av de multinationella företagens utnyttjande och av rovgiriga frihandelsavtal. EU och de europeiska monopolen är gemensamt ansvariga för situationen.
Ingen av resolutionerna bestrider den orättvisa internationella ekonomiska ordningen eller dess orsaker.
De förbigår med tystnad attacken mot arbetstagarnas rättigheter och den allmänna privatiseringsvågen, även när det gäller hälsovård och utbildning, med politiska åtgärder som genomförs av konservativa och socialdemokratiska regeringar. De har strukit alla anspelningar på de orättfärdiga, imperialistiska krigen mot länder som Irak och Afghanistan.
Allmänna problem förs avsiktligt fram för att dölja klasskaraktären i den politik som tillämpas till förmån för storfinansen.
Båda resolutionerna framhäver teorin om socialt samtycke och socialt partnerskap i en satsning på att få arbetarorganisationerna och andra rörelser att underkasta sig de kapitalistiska grymheterna.
Det förslag som läggs fram av Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater och av liberalerna innehåller den formelmässiga lösningen med den fria marknaden, WTO-avtal och G7-avtal, medan den andra resolutionen innehåller förslag om en mer demokratisk form av global styrning, som aldrig kommer att lyckas genom den imperialistiska klassens dominans.
Avslutningsvis görs en ansträngning att legalisera de reaktionära riktlinjerna från Davos under förevändning av det sociala världsforumet, genom att förkunna att någon annan värld än en kapitalistisk inte är möjlig.
Greklands kommunistparti kommer att rösta mot båda resolutionerna. 
Queiró (PPE-DE ),
   . Jag röstade för resolutionen om det sociala världsforumet och det världsekonomiska forumet.
Jag anser att globaliseringen erbjuder verkliga möjligheter till tillväxt och till att förbättra levnadsstandarden i världen. Jag vill belysa det arbete som dessa båda fora uträttar, vart och ett med sitt eget perspektiv, genom att ta itu med sådana globala frågor som kampen mot fattigdom, hälsovården, utbildningen, handeln, jordbruket och de mänskliga rättigheterna.
Jag vill upprepa min tro på att globaliseringen måste åtföljas av energiska ansträngningar, som syftar till att minska fattigdomen. Vi måste inse värdet av att avskriva skulder som ett sätt att bekämpa fattigdomen i länder där framsteg görs mot demokratisering, respekten för de mänskliga rättigheterna, rättsstatsprincipen och en hållbar ekonomi.
Jag vill upprepa min tro på att globaliseringen är en grundläggande faktor för att främja konkurrenskraft och tillväxt i EU och i utvecklingsländerna. Därför anser jag att det är väsentligt att upprätta ett världsomspännande system med fri och rättvis handel. Jag vill också påpeka att detta arbete i synnerhet utförs av Världshandelsorganisationen, det viktigaste forumet för att hantera globaliseringen, genom att öppna handeln, genom att förstärka de multilaterala normerna, och för att uppnå en hållbar utveckling. 

Queiró (PPE-DE ),
   . Jag röstade för den gemensamma resolutionen om parlamentsvalen i Moldavien.
Inom ramen för EU:s grannskapspolitik fortsätter Moldavien att utveckla reformerna i den handlingsplan som har utarbetats för att främja och befästa demokratin, respekten för rättsstatsprincipens värderingar och respekten för de mänskliga och medborgerliga rättigheterna. Genom de politiska och institutionella reformerna kommer landet gradvis att integreras med Europeiska unionens politik och program.
Därför vill jag åter säga att jag tror att det kommande valet blir en viktig måttstock för att mäta de moldaviska myndigheternas engagemang för de demokratiska normerna. Jag noterar också bekymrat att den situation som gäller tillgång till information i Moldavien ännu inte har lösts. Parlamentet väntar sig därför att valet är ett klart tecken på att den moldaviska regeringen kommer att se till att parlamentsvalet blir fritt och rättvist, både på själva valdagen och under hela valkampanjen.
Jag är säker på att mitt land, som har en stor moldavisk folkgrupp, kommer att samarbeta med de moldaviska diplomatiska myndigheterna för att finna sätt att hjälpa så många moldaviska invandrare som möjligt att få tillfälle att rösta. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
    Vi röstade för detta viktiga betänkande om främjande av hälsa och säkerhet på arbetsplatsen. Det har utarbetats av en medlem av vår grupp och innehåller ett antal mycket positiva förslag. 
De siffror som anförs i meddelandet är oroväckande. 5 200 arbetstagare förlorar livet på grund av arbetsrelaterade olyckor varje år. I hela EU inträffar varje år omkring 4,8 miljoner arbetsrelaterade olyckor. Omkring två tredjedelar av olyckorna leder till mer än tre dagars frånvaro från arbetet och nästan 14 procent of arbetstagarna drabbas av mer än en olycka under ett år. Det innebär att omkring 158 miljoner arbetsdagar förloras årligen, och nästan 300 000 arbetstagare drabbas varje år av olika grader av bestående funktionshinder som ett resultat av arbetsplatsrelaterade olyckor eller sjukdomar. Den totala kostnaden för ekonomin beräknas uppgå till mellan 2,6 och 3,8 procent av BNP. Dessa uppgifter bevisar den höga ekonomiska kostnaden för att lämplig socialpolitik inte har genomförts, vilket utgör ett stort hinder för att uppnå det strategiska målet med full sysselsättning.
Ramdirektivet skulle kunna sträcka sig längre och vara mer praktiskt inriktat …
De förslag som har lagts fram av Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater är oacceptabla.
Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   . Junilistan väljer att rösta nej till initiativbetänkandet rörande hälsa och säkerhet på arbetsplatsen. Initiativbetänkandet behandlar viktiga frågor och Junilistan stödjer många av grundtankarna som föreslås. En god arbetsmiljö är viktigt för alla arbetstagare.
Junilistan menar dock att varje medlemsland själv måste tillåtas välja hur man vill uppnå en god arbetsmiljö. För svenskt vidkommande är det exempelvis en förhandlingsfråga mellan arbetsmarknadens parter och inte en fråga som bör regleras av EU-lagstiftning. 
Marques (PPE-DE ),
   . Jag gratulerar Jiří Maštálka till hans viktiga betänkande om främjande av hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, som jag stöder, i synnerhet när det gäller behovet att förstärka det förebyggande systemet som ett grundläggande sätt att öka säkerheten på arbetsplatsen och att minska antalet arbetsrelaterade olyckor. Det är nu ytterst viktigt att kommissionen mera detaljerat undersöker tillståndet för medlemsstaternas förebyggande system och utarbetar förslag, i samarbete med de behöriga nationella myndigheterna, för att fastställa sammanhängande, förebyggande politiska åtgärder som grundas på en övergripande EU-strategi. I detta syfte är det nödvändigt att förbättra det statistiska systemet för olyckor på arbetsplatsen, eftersom frånvaron av pålitlig och förenlig statistik gör det svårt att planera gemenskapspolitiska åtgärder och att främja dem på ett effektivt sätt. Hälsa och säkerhet på arbetsplatsen är en av gemenskapens viktigaste politiska frågor, och säkra och sunda organisationer leder till en mycket positiv kedjeeffekt på ett samhälles ekonomi och konkurrenskraft. 
Queiró (PPE-DE ),
   . Det betänkande som ligger framför oss ger upphov till en allmän synpunkt som i sig har påverkat min röst. När vi talar om hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, tänker vi genast på hur långt vi har kommit sedan industrialiseringsprocessens början. Denna oundvikliga tanke visar att, när det gäller denna fråga, det som är acceptabelt i dag inte motsvarar det som krävs i morgon. Det betyder att vi hela tiden kräver mer och mer, och när det gäller denna fråga är detta ett tecken på betydande framsteg. Det är den första synpunkten.
Trots att jag inte helt håller med vad beträffar vissa av de punkter som ingår i betänkandet, samtidigt som jag i vissa fall skulle vilja ändra prioritetsordningen, välkomnar jag huvudinnehållet, därför att de vägledande principerna ligger nära mina i denna fråga. Därför anser jag att skyddet för hälsa och säkerhet på arbetsplatsen är en förutsättning för den sorts civilisation som vi måste främja, och dessutom utgör det en plikt för arbetsgivarna, eftersom även företag har sociala förpliktelser. Dessutom, ju bättre villkoren är på arbetsplatsen, desto större blir produktiviteten, desto bättre blir arbetskvaliteten och desto lägre blir förlusterna, både individuellt och kollektivt. Därför röstade jag för betänkandet.
Cashman (PSE ).
    Herr talman! Först och främst vill jag be parlamentets tjänsteenheter om ursäkt. De utför massor av arbete. Arbete som för det mesta är otacksamt och inte erkänns. Jag vet att de arbetar långt in på nätterna. Jag kontaktade dem i går för att få besked om punkt 89 kommissionens förslag. Jag måste be om ursäkt. Vid den aktuella tidpunkten trodde jag att en annan kollega skulle ta upp frågan, och jag förväntade mig ett besked från er om punktens tillåtlighet.
Därför vill jag veta om det har kommit ett sådant besked. Om så är fallet, kom det tillsammans med punkt 88? Hur som helst, är det vi röstade om i dag juridiskt tillåtligt? 
Talmannen. –
   Herr Cashman! Jag måste meddela er att saken har undersökts och att artikel 89 ansågs vara tillåtlig. 
Cashman (PSE ).
    Herr talman! Jag är ledsen över att behöva ta upp denna fråga på nytt, men med tanke på att frågan behandlades trodde jag, vilket också framgår av omröstningslistan, att ärendet hade hänskjutits till myndigheterna för beslut. Kanske felaktigt förväntade vi oss att vi skulle få besked före omröstningen. Herr talman, är beskedet att artikel 89 med sin aktuella skrivning i vilket fall som helst var tillåtlig? 
Talmannen. –
   Ja, artikeln var tillåtlig i sin aktuella skrivning. 
Detta är vad de meddelade mig. Vi fick besked precis före omröstningen. 


Talmannen.
   Mina damer och herrar! Sammanträdet återupptas. 
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I morse togs påven Johannes Paulus II in på sjukhus i Rom.
Innan vi börjar debatten om försvaret för de mänskliga rättigheterna anser jag att det är lämpligt att, om ni samtycker, sända ett budskap om stöd och solidaritet från parlamentet till en stor försvarare av de mänskliga rättigheterna, en fredens man och en stor europé, som är älskad av alla europeiska medborgare, troende såväl som icke-troende. Jag anser att det skulle kunna vara en viktig signal från Europaparlamentet. 
Talmannen.
   Javisst, herr Tajani! Vi skall genast överlämna ert förslag till talmannens kontor, eftersom jag anser att det är mycket lämpligt. Vi skall meddela talmannen att parlamentet vid denna tid önskar sända ett budskap om stöd och solidaritet till den helige fadern. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om sex resolutionsförslag om Togo(1).
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är inte bara i monarkier som statsöverhuvudets barn ärver makten. Det förekommer tyvärr också i vissa republiker. Det har redan hänt i Sri Lanka, Azerbajdzjan, Syrien och i Demokratiska republiken Kongo samt för inte så länge sedan i Togo, och det kan mycket väl också hända i Egypten. Ibland utlyses allmänna val för att besluta om maktövertagandet, men det är känt på förhand vem som kommer att utgå som segrare. I Togo hoppade man över detta steg. Familjen Gnassingbé tog för länge sedan makten med våld från familjen Olympio, och de vill behålla den. En ändring av konstitutionen, som utfördes blixtsnabbt efter statsöverhuvudets död, hindrade talmannen i landets parlament att efterträda honom temporärt och att förbereda presidentval i god tid. I stället blev det möjligt för hans son att överta staten, som om han var arvtagare till en privat egendom. Faktum är att sonen inte befinner sig i en mer legitim ställning än sin far. Det som händer är fortsättningen på en statskupp som inträffade för länge sedan.
Genom att detta tillstånd fortfarande pågår har Togo, efter att först ha varit en tysk, sedan en fransk koloni och därefter under lång tid en inhemsk diktatur, förlorat hoppet att kunna utvecklas till en demokrati. Hittills har det varit anledning till allmänna klagomål att makten nästan alltid har legat i händerna på profithajar som understöddes av militärmakten och som inte brydde sig om att tjäna landets intressen. De var snarare intresserade av att behålla sina privilegierade ställningar. Detta tillstånd måste få ett slut, inte bara i Togo, inte bara i Afrika, utan i hela världen.
Låt oss i stället för att begränsa vår upprördhet till det som händer i Togo bidra till att det militära och ekonomiska skyddet av detta slags regimer upphör. Det är det viktigaste just nu. Det olyckliga faktum att sådana händelser är regel snarare än undantag betyder att vi måste se till att de inte upprepas, och att det vore bra om fria val inom kort kunde hållas i Togo.
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag anser att om vi skall nå en klar uppfattning om händelserna i Togo, måste vi använda en särskild strategi mot dem. Togo liknar många andra västafrikanska länder genom att det är en konstgjord stat, som har skapats för att tjäna koloniala intressen. Man behöver bara kasta en blick på kartan för att förstå detta, eftersom Togo, i likhet med de flesta andra västafrikanska länder, är format som en långsmal näsduk. Togo styrdes först av tyska och sedan av franska kolonialherrar, men dess gränser drogs upp på konstlad väg, och i början var utsikterna mycket små att landet skulle bestå i denna form.
Eftersom Togos gränser drogs upp på ett ritbräde, vilket gjorde att hela folk och familjer skiljdes åt, medan andra etniska grupper som inte hade något gemensamt fördes samman på konstlad väg, måste det sägas att landet trots detta under ett antal år såg ut att utvecklas på ett förvånansvärt bra sätt. Det verkade vara en lugn ö i Västafrika, trots att vi alla är medvetna om att det knappast har funnits några verkliga demokratier i vår mening i regionen.
Men som Hans-Peter Meijer har påpekat, har general Eyadémas sätt att leda landet allt mer kommit att likna en ytterst våldsam diktatur, och nu görs försök att införa en arvsdiktatur. Utan att vilja förneka att familjer och stammar har en annan betydelse i Afrika än i våra samhällen, måste det sägas att vi inte kan godta denna arvsdiktatur.
Våra krav är därför mycket tydliga. Presidenten, som kom till makten på olagligt sätt, måste avgå. Parlamentets legitime talman måste återinsättas i sitt ämbete. Fria val måste hållas inom kort och respekten för rättsstatsprincipen och de mänskliga rättigheterna måste införas allmänt. Framför allt måste en sak klargöras. Denna gång har Afrikanska unionen, vilket jag i hög grad välkomnar, samt Västafrikanska staters ekonomiska gemenskap, som utformas enligt samma principer som EU, tydligt klargjort att de inte accepterar detta olagliga styrelseskick. Jag vill tacka båda dessa gemenskaper och ser det som ett uppmuntrande tecken att Afrika, om än tvekande, börjar ta sitt öde i egna händer i sådana frågor och därvid förtjänar vårt fulla stöd. 
Trautmann (PSE ).
   – Herr talman! Efter nästan 38 år med president Eyadéma som diktator, och sedan hans son Faure Gnassingbé gripit makten i strid mot all konstitutionell rättsordning, och sedan Togo den 14 april 2004 i Bryssel gav löfte om en återgång till en politisk dialog mellan alla styrkor, förvärras landets kris för varje dag, och det är risk för inbördeskrig. Det togolesiska folket och de togolesiska medborgare som lever i våra europeiska länder litar på att Europaparlamentet och Europeiska unionen skall inta en fast och beslutsam hållning. De vill ha vår solidaritet och nya utsikter för sin och sina barns framtid. Detta kräver först av allt en verklig återgång till allmän suveränitet.
Två villkor gäller för detta. Det första är att Faure Gnassingbé omedelbart och villkorslöst måste avgå och göra slut på denna arvsdiktatur, som han försökte införa genom en militärkupp i strid med de demokratiska principerna och lagarna i hans land och i strid mot den internationella rätten.
Det andra är återinförandet av en lagenlig författning och återgång till en pluralistisk dialog, som omfattar alla partier, naturligtvis även oppositionspartierna. Endast Fambare Natchaba, nationalförsamlingens talman, skulle vara i stånd att bilda en interimsregering som förberedelse inför presidentvalet i enlighet med författningen. Det är emellertid bara möjligt för Fambare Natchaba att återvända till Togo, om hans säkerhet kan garanteras.
Herr talman! I detta sammanhang vill jag betona den berättigade oro som uttrycktes i parlamentet i går av en representativ delegation av sammanslutningar av demokratiska rörelser och människorättsorganisationer om de påtagliga risker som politiska aktivister, människorättsaktivister och journalister löper i dag.
Tillsammans med min kollega, Marie-Arlette Carlotti, tog vi emot dem och lyssnade uppmärksamt på dem, därför att vissa av dem, eller medlemmar av deras familjer, har misshandlats fysiskt och kränkts under Eyadémas diktatur. De vädjade till våra känslor och till alla internationella organ att vidta bestämda gemensamma åtgärder för att återställa demokratin i Togo för gott. Eftersom de vet att deras land, som redan omfattas av sanktioner, har lidit under de senaste åren, sade de ändå att de förväntade sig att vi skulle inta en fast och sträng hållning mot Togo, om ingenting händer som garanterar att fria val kan hållas. Vår resolution motsvarar denna förväntan, genom att den hänvisar till sanktioner, varav vissa redan har införts av Västafrikanska staters ekonomiska gemenskap, medan andra planeras av andra internationella organ.
För min del vill jag betona behovet av att riktade åtgärder snabbt vidtas, när det gäller tillgången till vapen och penningöverföringar utanför Togo. De internationella organen måste också se till att ge befolkningen den säkerhet som är nödvändig för att framtida val skall kunna förberedas i en lugn atmosfär. Det är nödvändigt att de politiska partierna får möjlighet att bedriva en riktig valkampanj. Det är också nödvändigt att alla medier gör sin plikt genom att sprida information. 
Martin, David (PSE ),
    Herr talman! Det är knappt att man tror att det är sant att det 2005 fortfarande finns diktatorer som tar kontrollen i länder av det enda skälet att de är sina fäders söner. Tyvärr är det precis detta som har hänt i Togo.
De goda nyheterna, vilket Catherine Trautmann har betonat, är att Västafrikanska staters ekonomiska gemenskap gav ett mycket snabbt och positivt svar. De insisterade på att alla ambassadörer skulle kallas hem. De införde handelssanktioner, förbjöd vapenförsäljning och slutade utfärda visum både för egna medborgare som vill besöka Togo och för togoleser som vill besöka deras länder.
Detta är ett steg i rätt riktning. Men hela världssamfundet måste följa detta exempel. Europeiska gemenskapen måste stödja de demokratiska krafter som glädjande nog finns i Togo. Vi måste uppmuntra dem. Vi måste uppmana armén att stanna i sina förläggningar. Catherine Trautman har rätt när hon säger att vi måste försöka arbeta med Fambare Natchaba för att skapa en situation där han kan återvända till sitt land och anordna rättvisa och fria val.
Föreställningen att denna statskupp stöds av befolkningen motsägs av att presidenten när han hade tagit makten var tvungen att förbjuda alla offentliga demonstrationer i två månader. Han stängde åtta TV- och radiostationer och har sett till att alla andra oppositionella röster förtrycks. Detta är en statskupp i ordets rätta bemärkelse, och vi bör inte visa någon förståelse för den. 
Reding
   , .  Herr talman! Som ledamöterna vet, följer kommissionen situationen i Togo mycket noga. För övrigt har EU:s bistånd till landet varit avskaffat sedan 1992, och det författningsstridiga maktövertagandet, som har beskrivits som en arvsdiktatur, har ifrågasatt allt hopp om att normalisera de förbindelser med landet som vi skulle ha kunnat ha haft vid slutet av förra året.
Europeiska unionen har reagerat bestämt genom att fördöma det som måste betraktas som en statskupp och genom att efterlysa en återgång till den konstitutionella ordningen och till respekten för rättsstatsprincipen. Louis Michel har uttryckt en mycket fast hållning för kommissionens räkning. Allt vi gör och säger är därför ett stöd för den åtgärd som har vidtagits av Västafrikanska staters ekonomiska gemenskap och Afrikanska unionen, som har varit föredömliga i sin hantering av krisen i Togo. Den internationella gemenskapens åtgärder har redan börjat verka, eftersom Fauré Gnassingbé den 18 februari gick med på att hålla presidentval inom den tid som föreskrivs i konstitutionen.
Emellertid måste vi också fördöma brotten mot de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, under de dagar som följde efter maktövertagandet. Demonstrationer bannlystes, och många radio- och TV-kanaler stängdes. Den första demonstrationen slogs ned med våld, journalister utsattes för påtryckningar och godtyckliga arresteringar rapporterades. Det var på grund av internationella påtryckningar som den togolesiska regeringen började göra eftergifter. Rätten att demonstrera återinfördes den 18 februari, och några radiostationer kunde åter börja sända från och med den 21 februari.
Vad gäller samarbetet, herr talman, och i synnerhet den nionde europeiska utvecklingsfonden (EUF), håller kommissionen därför fast vid slutsatserna i de samråd som ingår i rådets beslut av den 15 november 2004. Det kommer inte att bli några samarbetsåtgärder förrän fria och öppna val har hållits, och uppenbarligen betyder det nu även presidentval, vilket ingår i processen med återgången till rättsstatsprincipen. Det kommer därför inte att bli någon återgång till EU-bistånd utanför denna ram.
Rådets beslut av den 15 november förra året gjorde det också möjligt att delvis återuppta samarbetet. Alla gällande projekt uppskjuts också i praktiken tills situationen har klargjorts. Vad gäller de pengar som återstår från tidigare projektfinansierande europeiska utvecklingsfonder ämnar kommissionen organisera stöd för president- och parlamentsvalen, om regeringen skulle uttrycka en önskan att hålla dem på ett korrekt och öppet sätt, och om tiden som återstår tillåter det.
Vad gäller förslaget om riktade sanktioner uttryckte Europeiska unionen i sitt uttalande av den 20 februari att den förbehåller sig rätten att vidta åtgärder för att stödja de aktioner som har vidtagits av Västafrikanska staters ekonomiska gemenskap. I allmänhet stöder kommissionen parlamentets resolutionsförslag, som överensstämmer med det förslag och den ståndpunkt som har antagits av Europeiska unionen, och som backas upp av kommissionen. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen äger rum efter debatten.
Flautre (Verts/ALE ).
   – Den situation vi ser i Togo i dag kräver det starkaste fördömande från vårt parlament av den statskupp som förde Fauré Gnassingbé till makten i detta land. Jag gläder mig därför åt rådets uttalanden och Europaparlamentets svar i dag genom denna resolution.
Precis som vi visade vår solidaritet med anhängarna av den ”orangefärgade” revolutionen i Ukraina för några veckor sedan, måste vi i dag ge vårt stöd åt de togolesiska demonstranterna, som vägrar att acceptera denna statskupp och som utsätts för stränga repressalier för sitt handlingssätt. Flera dödsfall har redan inträffat under de demonstrationer som äger rum i Lomé. Det är fullständigt outhärdligt och oacceptabelt. EU måste agera med största kraft för att förkasta denna arvsdiktatur, som backas upp av ett visst maffiafinansierat nätverk, och först av allt begära att Fauré Gnassingbé avgår och att en ny författning därefter utarbetas. Det är enda sättet att garantera att fria och öppna val kan hållas för att säkerställa att demokratin återvänder till ett land som har utarmats och där fattigdomen har ökat genom general Eyadémas diktatur och för att göra det möjligt för Europeiska unionen att återta sitt samarbete med Togo, som har varit avbrutet sedan 1993 och som det togolesiska folket är i stort behov av. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om sex resolutionsförslag om Nepal(1).
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   – Herr talman! I januari 1990 högtidlighöll Nepal turismens år. En storartad parad med tiotusentals deltagare och flera hundra tusen åskådare åskådliggjorde vidden av landets kulturella rikedom med dess sherpas, munkar, tempeldansare, vandrande asketer, mahouter (elefantförare), mandalakonstnärer och bergsbestigare.
Jag deltog i denna parad tillsammans med organisationen Nepals vänner. Vi marscherade genom Katmandu och förbi kung Birendra, som åtnjöt den högsta aktning av 95–98 procent av det nepalesiska folket, både som person och som förkämpe för den konstitutionella monarkin. Detta får kontrasten till kung Gyanendra, sju år senare, att framstå allt skarpare. Han har avskedat ytterligare en premiärminister, och dussintals politiker, människorättsaktivister och journalister har arresterats eller satts i husarrest. Han har nu för avsikt att regera som envåldshärskare i tre år.
Den fråga som måste ställas är varför inte en enda premiärminister under de senaste åren har lyckats hålla fria val. Svaret är att någon överenskommelse aldrig har uppnåtts mellan de olika partierna, för att inte tala om med maoisterna. Huvudorsaken är emellertid bristen på säkerhet i landet. Folket lever i fruktan, och ingalunda bara i västra Nepal. Två tredjedelar av landet kontrolleras nu av maoistrebellerna, och otillräckligt utbildade poliser blir ideligen offer för dödliga attacker. Hittills har inbördeskriget krävt 10 000 liv och visar inget tecken på att ta slut, medan turismen, som är landets viktigaste inkomstkälla, nästan har upphört.
Jag fruktar att maoisterna kommer att få ytterligare anhängare efter kuppen den 1 februari. Undantagstillståndet kommer att utnyttjas för att ytterligare inskränka de mänskliga rättigheterna, och därför är det en anledning till stort bekymmer för oss i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater. Exempelvis har man stängt viktiga flyktingläger för tibetaner som har tvingats lämna sitt hemland, inklusive biståndskontoret för tibetanska flyktingar. Under de senaste 15 åren har detta kontor stött arbetet vid UNHCR:s flyktingcentrum i Katmandu, som jag själv känner till, och för närvarande bor där omkring 1 000 asylsökande.
Dessutom har man stängt Dalai Lamas representationskontor, som inrättades 1959. Situationen blir alltmer desperat. Fru kommissionsledamot! Jag välkomnar de initiativ som har tagits både av Europeiska unionen och av Indien och Förenta staterna. Ett exempel på detta är att kungen har uppmanats att avblåsa undantagstillståndet inom 100 dagar. En företrädare för Europeiska kommissionen, som var närvarande i morse vid sammanträdet i vår SAARC-delegation (Sydasiatiska sammanslutningen för regionalt samarbete), sade att ett antal finansieringsprogram skulle dras in för att stärka demokratin med hjälp av ekonomiska påtryckningar. Lyckligtvis kommer emellertid utvecklingsstöd att beviljas i fortsättningen och riktas till de fattigare delarna av befolkningen samt till lokala människorätts- och icke-statliga organisationer.
Det skulle glädja mig mycket om frågan om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Nepal fanns med på föredragningslistan vid sammanträdet med FN:s kommission för mänskliga rättigheter, som skall hållas i Genève. Demokratin i Nepal är bara 15 år gammal. Den är fortfarande skör och måste skyddas, inte förstöras. 
Libicki (UEN ).
   Tack så mycket, herr talman! Mina damer och herrar! Europaparlamentet står inför ett dilemma. Vi har å ena sidan inte råd att slösa tid i väntan på att ta ställning i frågan. Det är just därför som vi siktar på att inta en ståndpunkt i dag. Men vi känner å andra sidan inte riktigt till de exakta skälen till den statskupp som kungen av Nepal lät genomföra, även om det skulle vara oerhört bra för oss att känna till dem. Men om vi drar ut på ärendet kommer vårt ingripande troligen att komma för sent och ett snabbt ingripande är av avgörande betydelse.
Kungen har meddelat att han vill inleda en mer effektiv kamp mot den maoistiska gerillarörelsen, men han har samtidigt stängt biståndskontoret för tibetanska flyktingar, som Thomas Mann nämnde för en stund sedan. Utöver stängningen av biståndskontoret har Nepal även stoppat sitt stöd till Tibet som var avsett att stärka landets motstånd mot Kinas angrepp. Mot bakgrund av detta verkar kungens skäl inte särskilt övertygande.
Europaparlamentet måste snabbt ta ställning i frågan eftersom vi inte kommer att kunna uppnå vårt mål, det vill säga att förhindra ytterligare kriminella handlingar, om vi dröjer för länge med detta. Jag anser att vi borde kunna känna oss försäkrade om att de åtgärder som andra länder – till exempel Förenta staterna och Indien – vidtar, och som är mer aktiva diplomatiska åtgärder, är lämpliga. Indien är grannland till Nepal och må därför ha egna skäl till att vidta diplomatiska åtgärder. Det kan röra sig om skäl som vi inte skulle ställa oss helt bakom om vi kände till dem. De åtgärder som andra länder, till exempel Förenta staterna, vidtar borde emellertid kunna övertyga oss om att dessa åtgärder är en strategi som vi också borde följa.
Kungen har upphävt alla rättigheter och även om vi inte har glömt den tragedi som drabbade kungafamiljen för flera år sedan är det ett faktum att varken världssamfundet eller internationella organisationer har ifrågasatt det kungliga styrets legitimitet. Därför finns det ett antal faktorer som måste övervägas. Som jag sa tidigare är orsakerna till händelserna oklara, men de ger anledning till viss oro. Dessutom vill jag upprepa Thomas Manns kommentarer om att vi inte kan tolerera att man stoppar stödet till Tibet, liksom vi inte kan acceptera avskaffandet av de mänskliga rättigheterna, arresteringar, stängningen av nyhetskanaler eller omfattande inskränkningar av yttrandefriheten. Vi har därför all anledning att agera och vi borde anta resolutionen. Låt oss hoppas att ett snabbt beslut av kammaren, tillsammans med andra länders åtgärder, kan vara ett steg framåt för att återställa situationen i Tibet. Tack så mycket, herr talman! 
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Under 60- och 70-talen var Nepal i likhet med Afghanistan ett semestermål för västeuropeiska anhängare av alternativa levnadssätt, som reste dit för att hitta en mindre materialistisk livsstil och annorlunda klädstilar och för att bruka narkotika – rätt så många färre sorter än vad vi numera känner till. Sedan dess har båda dessa resmål för alternativ semester blivit fasansfulla områden dit ingen längre åker som turist eller för att söka en bättre värld. I båda länderna har man under de senaste årtiondena gjort olika försök att skapa en diktatorisk enhet som omfattar hela befolkningen utan något riktigt stöd från folkets majoritet. Även omvärlden har ett intresse av att tillsätta en regering eller att tvinga på länderna olika regimer.
Det är under sådana omständigheter som människor inser att de inte kan uppnå fred med fredliga medel och i stället tar till vapen. I Nepal har den ena kungen efter den andra upplöst demokratiskt valda regeringar i tron att de kunde göra ett bättre jobb på egen hand. Därmed har de inte bara ådragit sig fiendskap hos ett flertal politiska partier utan även provocerat fram folkliga uppror. Nu kontrolleras stora delar av landet, särskilt de västra delarna, av rebeller. De stridande parterna drar sig inte för någonting.
Samtidigt som detta pågår tvistar konventionella politiker om hur man bäst skall få övertaget över rebellerna, antingen genom absolut monarki eller med hjälp av parlamentarisk demokrati. Belgiska vapenleverantörer skyddar kungen mot rebellerna. Det ser inte ut som om eländet skall ta slut för någon part men det måste likväl få ett slut. De traditioner som Thomas Mann talar varmt om kanske inte kan komma tillbaka så fort, men människorna i Nepal har fortfarande rätt att göra sina egna val och att uttala sig för demokrati och mänskliga rättigheter. Vi får inte lägga några hinder i vägen för nepalesernas förmåga att själva välja. 
Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Det undantagstillstånd som kung Gyanendra utlyste den 1 februari utgör ett klart hot mot de mänskliga rättigheterna i Nepal eftersom det har lett till att säkerhetsstyrkornas makt har ökat och att chanserna till en politisk fredsprocess har minskat.
Men vi måste alla komma ihåg att det trots att Europeiska unionens uppförandekod för vapenexport uttryckligen förbjuder vapenförsäljning till länder i väpnade konflikter finns vissa regeringar i Europa, till exempel Förenade kungarikets regering, som har sålt vapen till den nepalesiska regeringen under de senaste tre åren.
Mina damer och herrar! Den resolution vi röstar om i dag är oerhört viktig för att klargöra Europeiska unionens ståndpunkt om fredsprocessen och om mänskliga rättigheter i Nepal. Med tanke på hur allvarlig situationen är måste vi först och främst glädjas över besluten från den brittiska och från den indiska regeringen om att stoppa allt militärt stöd till Nepals sittande regering.
Vidare måste Europeiska unionen ställa tunga krav på kung Gyanendra att han omedelbart upphäver uppehållstillståndet och engagerar sig i en politisk process i syfte att lösa konflikten utifrån rättvisa och respekt för de mänskliga rättigheterna.
Dessutom måste Europeiska unionen kräva att den maoistiska gerillan förbinder sig att respektera internationell humanitär rätt och undertecknar ett humanitärt avtal om mänskliga rättigheter med regeringens säkerhetsstyrkor.
I enlighet med resolutionen som vi antog i morse om det kommande sammanträdet för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna måste vi, för det fjärde, även uppmana kommissionen att anta en särskild resolution om Nepal samt att utnämna en särskild rapportör som skall övervaka situationen när det gäller de mänskliga rättigheterna i landet.
Slutligen vill jag hänvisa till Thomas Manns uppmaning – som jag fullständigt håller med om – och säga att vi inte får glömma att situationen i Nepal även har en regional aspekt, särskilt när det gäller grannlandet Tibet. Därför måste vi kräva att Nepals regering åter öppnar såväl biståndskontoret för tibetanska flyktingar som Dalai Lamas representation i Katmandu. 
Lynne (ALDE ).
    Herr talman! Som vi alla har hört utlyste kungen undantagstillstånd den 1 februari. Han avsatte regeringen och tog själv direktkontroll över makten. Händelserna följer på en konflikt som har pågått i årtionden och som har krävt 11 000 liv. Det nepalesiska folkets mänskliga rättigheter har under lång tid kränkts, både av säkerhetsstyrkorna och av de maoistiska rebellerna. Det förekommer tortyr, fängslanden, försvinnanden och olagligt dödande.
Kommunikationerna med världen utanför har skurits av, och i brist på offentlig kontroll ökar risken för ytterligare kränkningar, enligt Amnesty International. Radionyheter har stoppats, utländska nyhetskanaler har slutat att sända, och de lokala medierna har förbjudits att publicera nyheter eller kommentarer utan förhandsgodkännande. Direkt efter undantagstillståndet bröts telefonförbindelserna, och vissa mobiltelefontjänster fungerar fortfarande inte.
Enligt nepalesiska regeringskällor sitter för närvarande omkring 3 000 människor i husarrest. De personer som har gripits är antingen högre medlemmar av den avsatta regeringen, människorättskämpar eller student- och fackföreningsledare. Möjligheten att träffa dem har begränsats. De bör antingen åtalas, få en rättegång eller omedelbart släppas fria.
EU och medlemsstaterna ger mer än 100 miljoner i bistånd varje år. Allt militärt stöd bör nu stoppas. Betoningen bör ligga på ett demokratiskt flerpartisystem, på konfliktlösning och på lindrande av fattigdom och lidande. En militär lösning är inte svaret. 
Deva (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag skulle vilja välkoma advokat Desmond de Silva, biträdande generalsekreterare i FN och ställföreträdande åklagare vid den särskilda krigsförbrytartribunalen i Sierra Leone. Han har kommit hit till kammaren för att lyssna till vår debatt om Sierra Leone. 
Gill (PSE ).
    Herr talman! Vi beklagar djupt den senaste händelseutvecklingen i Nepal. Vi kan inte bortse från att kung Gyanendras åtgärder den 1 februari var en sorglig dag för demokratin i Nepal. Vi kan inte heller bortse från terroristernas verksamhet. Europaparlamentet kan helt enkelt inte stå vid sidan om.
Som vi har hört är Nepal ett oerhört fattigt land med en olycklig historia av konflikter. Den senaste tiden har landet plågats av terrorattacker av maoistiska rebeller. Detta land i Himalaya står inför en rad problem, bland annat frågan om flyktingar från Bhutan. Det nepalesiska parlamentets upplösande hjälper inte den vanliga befolkningen i Nepal. För att blomstra ekonomiskt och politiskt behöver nepaleserna i stället stabilitet och demokrati.
De mest akuta åtgärder som vi kräver att de nepalesiska myndigheterna vidtar är att undantagstillståndet upphävs, att alla politiska fångar som sitter i husarrest eller i fängelse släpps och att medieembargot hävs för att tillåta nationell och internationell pressfrihet.
På medellång och lång sikt måste vi också undersöka hur EU och andra internationella organ kan hjälpa till. Jag ber därför kommissionen och rådet att ställa sig bakom följande tre förslag: För det första att EU mycket noga granskar programmen för konfliktlösning och identifierar andra innovativa lösningar för att hjälp till att minska fattigdomen. Detta bidrar till att minska den nepalesiska befolkningens sårbarhet gentemot de maoistiska rebellerna.
För det andra vill jag att medlemsstaterna inför sanktioner i sina bilaterala program. Detta skulle sända ett tydligt budskap om att medlemsstaterna inte godtar det som har hänt. Vi måste emellertid vara försiktiga så att vanliga människor inte drabbas, eftersom detta skulle göra det svårare för oss att hjälpa dem.
För det tredje bör vi se över vilka diplomatiska åtgärder vi kan vidta. Sådana åtgärder skulle kunna omfatta medling mellan monarkin och andra politiska partier för att uppmuntra dem båda att komma till förhandlingsbordet, där stegen i riktning mot ett demokratiskt flerpartisystem kan tas. Dessutom måste vi undersöka möjligheten att sända en neutral tredje part, t.ex. EU:s höge representant Javier Solana eller FN, för att utarbeta en färdplan för fred och demokrati i Nepal. Det skulle t.o.m. kunna vara till hjälp om vi skickade en delegation från parlamentet.
Avslutningsvis skulle jag vilja betona vikten av att återupprätta de grundläggande rättigheterna i Nepal samt den roll som vi kan spela för att främja och stödja en demokratisk framtid. EU måste emellertid agera försiktigt. Det finns en risk att den svåra situationen förvärras ytterligare. Vi måste tänka på Nepals ganska utsatta geografiska läge mellan Indien, Pakistan och Kina. Så detta lilla land är väldigt viktigt för den regionala säkerheten. 
Deva (PPE-DE ),
   . ) Herr talman! Jag gratulerar Neena Gill till ett utmärkt anförande.
Vi har hört att kungen har utlyst undantagstillstånd, avsatt regeringen, infört direktstyre och upphävt de mänskliga rättigheterna på obestämd tid. Sedan dess har kungen fortsatt att förtrycka medierna och den potentiella oppositionen, fängslat tusentals människor, däribland politiker, studentledare, människorättsaktivister, journalister, professorer och andra viktiga offentliga personer. Ett fåtal har sedan släppts.
Nepal har relativt liten erfarenhet av det demokratiska flerpartisystemet. Ett sådant inrättades så sent som på 1990-talet inom ramen för en konstitutionell demokrati. Jag uppskattar och respekterar konstitutionella monarkier. Vid denna tidpunkt tillät Nepal tidigare förbjudna partier på nytt, och den nepalesiska befolkningens medborgerliga fri- och rättigheter ökade. Tyvärr har försöken med demokrati kantats av svårigheter. Under de senaste 15 åren har de nepalesiska politikernas trovärdighet om och om igen underminerats efter anklagelser om korruption och egenintresse. Politikerna vägrar att sätta Nepals intressen främst, utan sätter sina egna intressen främst.
Politikerna har visat att de inte kan hjälpa Nepal att bli av med de ”maoistiska upprorsmakarna”, som 1996 inledde sitt uppror för att störta monarkin och regimen. Den vapenvila som de försökte förhandla fram med upprorsmakarna bröt samman i augusti 2003. Kungens senaste handlingar visar att han är en person som å enda sidan vill få bort terrorismen från Nepal och å andra sidan vill ha stabilitet i ett land vars demokratiska aktörer inte har lyckats med detta. Han har beslutat sig för att ta saken i egna händer. I och med att han har gjort det har han emellertid spelat rebellerna i händerna och skadat de rättigheter som han påstår sig vilja skydda.
Nepal får inte återgå till ett system där kungen är oomtvistad härskare och hans undersåtars rättigheter och liv är i händerna på en man. Den senaste raden händelser är extremt oroande och påminner om Nepal under Rana-oligarkerna, ett Nepal vars människorättsliga förflutna hela världen hoppades att man en gång för alla hade lagt bakom sig. Vi i världssamfundet måste förmå kungen att upphäva vissa av hans senaste åtgärder. Vid behov kan detta innebära att avbryta det militära stödet till Nepal till dess att kungen till sist inser att kampen mot terrorismen är en internationell kamp som bäst hanteras i ett öppet och demokratiskt samhälle. Till skillnad från den förtryckande, stängda, auktoritära stat som han tråkigt nog försöker återskapa. 
Matsakis (ALDE ).
    Herr talman! Nepal, som är en av de fattigaste länderna i Asien, har haft väldigt stora problem under senare tid, och då inte minst på grund av den mäktiga maoistiska gerillans uppror, som har pågått i nio år och medfört mer än 11 000 döda. I juni 2001 mördades Nepals kung och andra medlemmar av kungafamiljen, och kungens bror, Gyanendra, kröntes till ny kung.
Gyanendra har aldrig varit känd för sina demokratiska meriter, snarare tvärtom. Han har sökt fruktansvärda strider med rebellerna, och han har åsidosatt landets politiska krafter. Under 2001–2002 rådde undantagstillstånd, vilket ledde till en explosiv ökning av antalet allvarliga kränkningar av mänskliga rättigheter, även utomrättsliga avrättningar och tortyr. Jag måste tyvärr säga att kungen trots detta har haft fortsatt stöd från länder i väst, däribland EU:s medlemsstater. Den 1 februari i år avsatte kungen regeringen med hjälp av den kungliga nepalesiska armén. Han tillskansade sig direkt makt och utlyste undantagstillstånd igen. Som väntat resulterade detta i omfattande kränkningar av de mänskliga rättigheterna. 
I det gemensamma förslaget uppmanas kungen att upphäva undantagstillståndet, att återinföra samtliga grundläggande demokratiska friheter, även pressfrihet, och att ge tillbaka parlamentet dess befogenheter. I förslaget uppmanas också rådet och kommissionen att vidta praktiska åtgärder, som att exempelvis att införa ett förbud mot militärt bistånd för att tvinga kungen att ge ifrån sig makt. 
Krupa (IND/DEM ),
   .  Tack så mycket! De senaste veckornas händelser gör att Europaparlamentet inte har något annat val än att hålla en debatt om brott mot de mänskliga rättigheterna i Nepal, som är ett problem som har trappats upp under flera år. Konungariket Nepal ligger mellan Indien och Kina och håller på att bli allt mer beroende av Kina eftersom Kina är såväl landets största handelspartner som den maoistiska gerillarörelsens största inspirationskälla. Maoistrebellerna kämpar för att störta den konstitutionella monarkin och deras mål är att upprätta en kommunistisk stat. Inbördeskriget i Nepal har redan krävt över 12 000 offer och den politiska situationen är bysantinsk i sin komplexitet, även om medieembargot gör att vi inte känner till alla detaljer. Efter att premiärministern avsattes tog kungen och den nepalesiska armén makten och upphävde grundläggande konstitutionella rättigheter som föreningsfriheten, yttrandefriheten, rätten till information, privatliv och ägande samt förbudet mot olagliga arrester. Kungen har förbjudit kritik mot säkerhetstjänsten i radio, TV och på Internet. Censur och förföljelse hör till vardagen. Nepals regering ignorerar även flyktingars rättigheter eftersom den har stängt Dalai Lamas representationskontor och biståndskontoret för tibetanska flyktingar, som hjälpte tibetaner som förföljdes för sin tro. Varje år flyr 2 500 människor från Tibet, som är ockuperat av Kina, därför att de vill utöva sin religion i fred och för att få studera på sitt modersmål. Ännu fler tibetaner väljer att lämna landet därför att de känner sig allt mer hotade. Nepals regering bryter emellertid mot nationell och internationell rätt genom att lämna ut tibetaner till Kina. När tibetanerna har förvisats till Kina fängslas de och utsätts för otroligt grym misshandel.
Både regeringen och de maoistiska rebellerna har anklagats av internationella människorättsorganisationer för att begå grymheter mot den civila befolkningen. Med hjälp av dagens debatt i kammaren kommer vi att kunna fastställa orsakerna till konflikten. Dessa ligger i en vanvettig totalitär, kommunistisk och ateistisk ideologi som förnekar guds existens och behandlar människor som objekt, trampar på deras värdighet och bryter mot deras rättigheter. Nepal har 23 miljoner invånare och hälften av dem är analfabeter. Samtidigt styrs samhället fortfarande av ett kastsystem. Det som behövs är förbättrade levnadsvillkor och utbildning, inte ett inbördeskrig som syftar till att upprätta ett destruktivt kommunistiskt system.
De enda alternativ vi har är att öka medvetenheten om konflikten och att använda diplomatiska kanaler, som denna resolution från Europaparlamentet, för att kräva att regeringen i Nepal sätter stopp för olagliga arrester och andra korrupta handlingar. Dessutom måste vi kräva att den nepalesiska regeringen skyddar människorättsaktivister, journalister och politiska ledare från sådana handlingar. Allmänhetens påtryckningar har redan vid ett tidigare tillfälle lett till en minskning av förföljelsen. Vi bör överväga om EU:s stöd verkligen används till att gynna utvecklingen och till humanitära syften, och det är nödvändigt att agera. Slutligen vill jag citera påven Johannes XXIII som skrev att ett hot mot familjen är ett hot mot staten och att ett hot mot samhällsordningen på liknande sätt är ett hot mot den internationella ordningen. Tack så mycket. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
   Tack, herr talman! Mina damer och herrar! De tidigare talarna har talat väldigt kunnigt om inrikessituationen i Nepal, bristen på demokrati i landet samt om landets historia. Jag vill betona ytterligare en sak, nämligen bristen på mediefrihet, som har blivit särskilt överhängande efter den 1 februari 2005. Vi vet säkert att censur tillämpas och att journalister avvisas och arresteras, ofta utan att deras familjer får veta något. Regeringen har dessutom stoppat privata radiosändningar, vilket har lett till att 800 journalister har förlorat sina arbeten. Eftersom många av Nepals invånare inte kan läsa innebär stängningen av radiostationerna att de inte längre har någon tillgång till nyheter eller till några andra radiostationer än BBC. Och som om detta inte var nog har redaktionslokalerna blivit genomsökta och dokument har belagts med censur. Detta är en kort sammanfattning av den rådande situationen i Nepal. Låt oss inte förbli oberörda av den. 
Romagnoli (NI ).
   – Herr talman! Mina damer och herrar! Jag gläder mig över och stöder resolutionerna om den oacceptabla inrikespolitiken, upphävandet av de medborgerliga friheterna och de systematiska kränkningarna av de mänskliga rättigheterna som kung Gyanendra av Nepal tillämpar. Med detta sagt vill jag yrka på precis lika mycket tryck från resolutioner och framför allt från kraftiga åtgärder för att sätta politiskt och ekonomiskt tryck på Kina, som har förtryckt det tibetanska folket i flera årtionden. Målet för parlamentet och de övriga institutionerna måste vara att främja försvaret av Tibet och dess kultur, och detta skall vi inte bara göra genom att fördöma det systematiska folkmordet på det tibetanska folket, som har pågått i årtionden.
Vi måste ta till principer som icke-våld, demokrati, tolerans, solidaritet, dialog, respekt och rättvisa i sin helhet, men vi får inte, som så ofta sker, välja lättare eller bekvämare vägar för att försvara folks rätt till självbestämmande. Denna princip känner inga geografiska gränser och den får aldrig utsättas för ekonomins, eller ännu värre, den finansierade politikens maktspråk. Dessa initiativ är de bästa sätten att främja principerna om frihet och självbestämmande, principer som skär tvärs över partier och institutioner. 
Reding,
   .  Herr talman! Europeiska kommissionen är djupt oroad över hur markant den politiska situationen har försämrats i Nepal sedan den 1 februari.
Jag behöver inte tala om för parlaments ledamöterna hur viktig respekten för de mänskliga rättigheterna, demokratin och rättsstatsprincipen är i våra förbindelser med tredje land. Ordförandeskapets förklaring av den 2 februari är väldigt tydlig: Europeiska unionen anser att kungens agerande är ett allvarligt bakslag för möjligheten att få till stånd en demokratibaserad förhandlingslösning på den nuvarande konflikten. EU-trojkan, som besökte Nepal för bara två månader sedan, uttryckte då sin djupa oro över den snabba försämringen när det gäller de mänskliga rättigheterna. Sedan den 1 februari har Nepal upplevt en djup människorättslig kris, vilket många parlamentsledamöter nu har betonat. 
Förenta nationerna har konstaterat över 340 arresteringar av politiska ledare, journalister, människorättsaktivister och civila aktörer. Vi, Europeiska unionen, kommer att fortsätta att arbeta för att alla de som fortfarande är godtyckligt arresterade friges, och vi kommer att ta tillfället i akt att vid nästa möte i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève påminna båda parter i konflikten om deras skyldigheter enligt internationell rätt.
Som ledamöterna kanske är medvetna om har Europeiska unionen ännu inte fattat något beslut i frågan om fortsatt hjälp till Nepal, eftersom situationen är så komplicerad. Enligt kommissionens globala strategi för konfliktförebyggande måste vi försäkra oss om att gemenskapens instrument och program syftar mot politisk och social stabilitet samt demokrati. Som vi så ofta har sagt är utvecklingspolitiken och övriga samarbetsprogram de mest kraftfulla instrument som kommissionen har för att göra något åt grundorsakerna till konflikter.
Vi har lärt oss att länder i konflikt ibland kräver mer, inte mindre, hjälp. Skulle vi då ställa hårda politiska villkor finns det en risk att vi straffar de svagaste i samhället. Det är därför vi tror att de grundläggande målsättningarna för EG-samarbetet fortfarande går att uppfylla. Att prioritera stöd till fattigdomsminskning, mänskliga rättigheter och konflikthantering är faktiskt ännu viktigare i den nya miljön. För närvarande bör vi exempelvis inte dra in vårt stöd till den nationella kommissionen för de mänskliga rättigheterna i Nepal, så länge den fortsätter att verka som ett självstyrande och oberoende organ som försöker främja rättsstatsprincipen. 
Detta innebär dock inte att givarstödet till Nepal kan fortsätta som förut. Justeringar måste göras, inte minst med anledning av de nya restriktionerna som är till för att garantera att alla sidor respekterar givarens grundläggande principer när det råder undantagstillstånd och konflikten trappas upp.
Därför har kommissionen fattat följande beslut. Europeiska kommissionens delegation i Katmandu kommer inte att tacka ja till några inbjudningar på hög nivå från kungen eller från någon av hans ministrar såvida den inte har fått andra instruktioner från högkvarteret. Alla pågående samarbetsaktiviteter granskas noggrant, och situationen på fältet övervakas konstant. För närvarande fortsätter aktiviteterna, men tills vidare kommer inga nya utvärderingar eller identifieringsuppdrag att påbörjas som förberedelse för samarbetet 2005. 
Kommissionen fortsätter att föra en omfattande dialog i denna fråga med medlemsstaterna och andra givare på plats, och kommer att delta i ett möte med likasinnade givare under vecka 10 i Europa för att försöka nå en samordnad linje. 
Som alltid i sådana här situationer är det de svagaste i det nepalesiska samhället som får betala det högsta priset. Jag tänker på barnen, som inte får gå i skola eller som tvångsrekryteras, de fattiga, som inte har tillgång till hälso- och sjukvård eller tak över huvudet, och alla dem som drabbas av brutalt våld. Även om huvudansvaret för att lösa konflikten i Nepal ligger hos de lokala aktörerna får vi inte överge dem nu. 
Genom ett nära samarbete med Europeiska unionens medlemsstater, i synnerhet med dem som innehar Europeiska unionens rådsordförandeskap, fortsätter kommissionen att engagera sig i alla diplomatiska, politiska och utvecklingsmässiga insatser som kan främja fredsprocessen så att demokratin återvänder till Nepal. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen äger rum efter debatterna. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om sex resolutionsfördrag om specialdomstolen för Sierra Leone: Målet ”Charles Taylor”.(1)
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Liberia och Sierra Leone har utvecklats från att vara länder vars sociala toppskikt var väldigt bundna till amerikanska och europeiska traditioner till att bli länder som har återtagit de allra mest primitiva aspekterna av Afrikas historia. Vi kan utan ytterligare undersökning acceptera att kaoset och återgången till gamla traditioner beror på den mångåriga diskrimineringen av inlandsbefolkningen, som är fattig, lågutbildad och minst urbaniserad.
De gör uppror mot de engelsktalande invånarna i kustlandet som de betraktar som kolonialister. Detta är vad som sker i Liberia, där man på 1800-talet upprättade en koloni dit befriade slavar från Amerika kunde återvända till sina afrikanska rötter. En grupp tog hand om marken medan den andra såg sig själv som koloniherrar i nivå med européerna i andra afrikanska länder.
Det som är utmärkande för alla länder i Afrika är att det var utländska kolonialmakter som drog upp de landsgränser som gäller än i dag. Grupper som hörde ihop språk- och kulturmässigt skildes åt medan grupper som hade väldigt lite gemensamt fördes samman i en enda förbundsstat. Detta påpekade även Bernd Posselt vid dagens diskussion om Togo.
Lycksökare och profitörer som utnyttjar neddrogade barn som mördare och smyckar sig själva med huvuden från sina offer terroriserar de människor som de inte kan kontrollera. Det kan tilläggas att amerikanerna gjorde ett bra jobb med att utbilda Charles Taylor till president och sätta honom till makten, varefter det var väldigt svårt att bli av med honom. Något som är ännu viktigare är att befolkningsgrupperna i inlandet, som har återgått till ett primitivt levnadssätt, efter att en person har röjts ur vägen borde få möjlighet att utvecklas till fullfjädrade 2000-talsmedborgare.
Jag vill avråda oss från att sätta hela vårt hopp till Nigerias inflytande. Nigeria må vara en stormakt i området men landet har även en historia kantad av inre konflikter, statskupper och diktatur, även om förhållandena som väl är har förbättrats den senaste tiden. Problemen i Liberia och Sierra Leone kommer inte att kunna lösas på lång sikt om inte alla befolkningsgrupper får delta på lika villkor. 
Deva (PPE-DE ).
    Herr talman! Sierra Leone, Nigeria och Liberia är alla medlemmar i AVS och har undertecknat Cotonouavtalet. Detta avtal främjar god förvaltningssed. Sierra Leone är emellertid rankat som det minst utvecklade landet i världen. De normer som enligt Cotonouavtalet är oumbärliga för långsiktig utveckling är tyvärr även de som Sierra Leone saknar allra mest. 
I januari 2002 upplevde Sierra Leone slutet på ett grymt inbördeskrig, som hade pågått i ett årtionde. Konflikten i Sierra Leone kostade tiotusentals människor livet och gjorde miljontals till flyktingar. Den särskilda domstolen för Sierra Leone har nyligen väckt åtal mot Charles Ghankay Taylor, Liberias före detta president, för att han aktivt stödde Revolutionära förenade fronten (RUF), som var skyldig till de omfattande grymheterna i Sierra Leone. 
Enligt Amnesty International har Taylor gjort sig skyldig till systematiskt dödande av civila, stympning, våldtäkt och andra former av sexuellt våld, bruk av barnsoldater, kidnappning och tvångsarbete. Den särskilda domstolen för Sierra Leone, som inrättades av världssamfundet och som EU stödde med cirka 800 000 euro förra året, har åtalat Taylor för 17 fall av krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten och andra allvarliga kränkningar av internationell människorätt. Nigeria har trots detta beviljat Taylor asyl. Enligt internationell rätt måste de som misstänkts för krigsförbrytelser eller brott mot mänskligheten bli föremål för utredning och ställas inför domstol
Enligt Genévekonventionen från 1949 är myndigheterna i Nigeria förpliktade att arrestera Taylor och överlämna honom till den särskilda domstolen för Sierra Leone. Det finns ingen som helst rättslig grund för Nigerias president Obasanjo att skydda Taylor. Om Taylor stannar kvar i Nigeria är det dock tveksamt om denna man, som anklagas för avskyvärda brott, någonsin kommer att ställas inför rätta. Om Taylor söker skydd i ett annat AVS-land bör vi för övrigt se till att Cotonouavtalet tillämpas till fullo i det landet. 
Kusstatscher (Verts/ALE ).
   – Det känslofulla talet från föregående talare och det aktuella resolutionsförslaget, med de motiveringar som alla kammarens politiska grupper har godkänt, visar att det finns ett trängande behov av att någonting görs. De av oss som bor i välbärgade länder har ingen aning om vad som pågår i många afrikanska stater. Omedelbart efter att de hade uppnått så kallad frihet, efter århundraden av exploatering som kolonier, fick många länder utstå ett annat förtryck av den värsta sorten. Detta gäller till exempel Liberia under Charles Taylor.
Vi kan inte stå likgiltiga inför alla de brott som en specialdomstol i Sierra Leone fann Charles Taylor skyldig till 2003 och vi måste göra allt som står i vår makt för att se till att denna brottsling, som under sin tid i exil fortsätter sina försök att destabilisera Liberia och dess grannländer, överlämnas till domstolen. Jag stöder samtliga initiativ som kammaren har uppmanat till, men jag noterar med oro att varken FN, FN:s säkerhetsråd eller någon av oss ännu på långa vägar har den auktoritet som världsfreden kräver. Internationell rätt och mänskliga rättigheter fordrar att alla välvilliga människor övervinner sin likgiltighet och att man utnyttjar alla medel som finns för att hitta mer rättvisa och fredliga lösningar. Jag vill tacka alla i kammaren som har arbetat med detta resolutionsförslag. 
Maaten (ALDE ).
   – Herr talman! Som Liberias president gjorde Charles Taylor sig skyldig till allvarliga brott mot mänskligheten och till krigshandlingar. Han stödde aktivt de väpnade oppositionsgrupperna i Sierra Leone i deras grymma handlingar, som mord, stympning, våldtäkter och rekrytering av barnsoldater. Under hans styre fick Liberia utstå våld och maktmissbruk, vilket ledde till stort mänskligt lidande som inte får gå ostraffat förbi. Nigeria måste övertalas att utlämna Charles Taylor till domstolen i Sierra Leone och att därmed göra rätt gentemot de otaliga offren och överlevande i Liberia och andra länder och bringa fred i Västafrika. Europeiska unionen arbetar för fred, säkerhet, stabilitet, respekt för de mänskliga rättigheterna och demokratiska principer. Vi kan inte blunda för det faktum att Charles Taylor fortfarande befinner sig i frihet i Nigeria, varifrån han fortfarande kan manipulera fredsprocessen i området. Nigeria har inte bara en moralisk skyldighet att överlämna Charles Taylor till domstolen utan är även skyldigt att göra det enligt internationell rätt. Den internationella rättsordningen, i form av Genèvekonventionen, anger bland annat att krigsförbrytelser alltid måste bestraffas. Enligt denna regel i internationell rätt skall stater avstå från att erbjuda skydd till denna typ av ogärningsmän. Nigeria måste utlämna Charles Taylor till domstolen i Sierra Leone så att den kan ge honom hans dom. 
Tannock (PPE-DE ),
   . Herr talman! Afrika har alltför länge plågats av inbördes strider, hunger, misskött ekonomi och utbredd korruption. Det är först nu som Afrika äntligen börjar få ordning i sina länder med hjälp av regionala sammanslutningar och överstatliga institutioner som omfattar hela kontinenten och som har förbundit sig att följa internationella människorättslagar, som exempelvis Västafrikanska staters ekonomiska gemenskap (Ecowas) och Afrikanska unionen. 
Den före detta krigsherren Charles Taylor styrde Liberia på ett brutalt sätt mellan 1997 och 2003 som blodtörstig diktator. Han godkände våldtäkter och summariska avrättningar i slutet av Liberias 14-åriga inbördeskrig, men i enlighet med den fredsuppgörelse som Nigeria medlade fram tvingades han i exil. Under den tid som Taylor styrde Liberia införde Ecowas sanktioner på grund av de illdåd som han gjorde sig skyldig till. När han satt vid makten stödde han Revolutionära förenade fronten (RUF) i grannlandet Sierra Leone, som tillsammans med överlöpare störtade president Kabbah 1997, efter att ha härjat i landet sedan 1991. De mördades tiotusentals civila på ett brutalt sätt och använde sig av barnsoldater. 
Krigsförbrytartribunalen i Freetown, Sierra Leone, är en hybridblandning av nationell och internationell rättvisa som har godkänts av alla parter och som har stöd av FN. Den är tänkt att utgöra en modell för andra krigsdomstolar som inte faller under kapitel 7 i FN:s resolution. Taylor åtalades för krigsförbrytelser av denna domstol 2003, men Nigeria vägrar att utlämna honom och hävdar att han har fullständig immunitet och rättigheter enligt överenskommelsen om asyl.
En organisation för barnens rättigheter som kallas FOCUS kräver nu att han överlämnar sig till domstolen i Sierra Leone. De anklagar Taylor direkt för att tusentals kvinnor och barn har blivit stympade i Sierra Leone och för att han har gett order om blodiga räder över gränsen in i grannlandet Guinea. Numera vet vi att immunitet inte längre gäller för krigsförbrytelser, men FOCUS har även understrukit att Taylor har brutit mot villkoren för sin asyl genom att blanda sig i politiken i Liberia inför valet i oktober och genom att finansiera partier som är positivt inställda till honom med korruptionspengar från diamanthandeln som han fick när han var president. Han hoppas förmodligen på att en ny regering tillåter att han återvänder. 
Nigerias president Obasanjo är för närvarande ordförande för Afrikanska unionen, och hans land måste föregå med gott exempel inför världssamfundet och förpassa straffriheten för blodtörstiga tyranner till historien genom att överlämna Taylor. 
Matsakis (ALDE ),
   .  Herr talman! Charles Taylor, krigsherre och Liberias före detta president, har utpekats som skyldig till grova kränkningar av de mänskliga rättigheterna, bland annat tusentals mord, omfattande tortyr, enorma tvångsförflyttningar av människor samt förstörelse av sociala och ekonomiska strukturer under de tio år som han styrde Liberia. 
I juli 2003 flydde Taylor landet och accepterade erbjudandet från Nigerias regering om asyl. I mars 2003 väckte åklagaren vid den särskilda domstolen för Sierra Leone åtal mot Charles Taylor för 17 fall av brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser, bland annat mord, stympning, våldtäkt, sexslaveri och rekrytering av barnsoldater. 
Det är en förolämpning mot internationell rätt och en skymf mot den mänskliga värdigheten att denne utpekade massmördare fortfarande skyddas av Nigeria. Regeringen i Nigeria har inte bara en skyldighet gentemot mänskligheten, utan är även enligt Genévekonventionen, som landet har ratificerat, skyldig att genast överlämna den ökände Charles Taylor till den särskilda domstolen för Sierra Leone, så att han kan ställas inför rätta och få ett rättvist straff om han befinns vara skyldig. Om den nigerianska regeringen inte gör detta bör och kommer både EU och världssamfundet i allmänhet att agera så som de anser skäligt. Vi bör ställa oss själva följande fråga: Varför kunde Taylor styra Liberia och utöva sin terror i 14 år innan vi beslutade oss för att vidta bestämda åtgärder?
Coveney (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag glädjer mig åt möjligheten att kunna stödja denna resolution. En av de viktigaste bidragande orsakerna till att mänskliga rättigheter kränks i dag och kommer att kränkas i framtiden och till att krigsförbrytelser begås är kanske att människor med makt tidigare har kunnat agera ostraffat utan att riskera att åtalas eller ställas inför rätta enligt internationell lag. 
Detta gäller särskilt den afrikanska kontinenten. Resolutionen belyser ett känt fall i världssamfundets viktiga kamp för att få ett slut på gisslet att människor runtom i världen kränker mänskliga rättigheter utan att riskera straff. 
Den 7 mars 2003 väckte åklagaren vid den särskilda domstolen för Sierra Leone åtal mot Charles Taylor för 17 fall av brott mot mänskligheten. Dessa brott omfattar stympning, våldtäkt, sexuellt slaveri och rekrytering av barnsoldater, som alla är väsentliga kränkningar av mänskliga rättigheter som parlamentet och EU försöker bekämpa på ett bestämt sätt. 
Charles Taylor skyddas och har för närvarande fått asyl i Nigeria, trots att Nigeria har ratificerat Genèvekonventionen, i vilken fastslås att de som har begått krigsförbrytelser inte får beviljas flyktingstatus. Jag uppmanar rådet, kommissionen och FN att vidta åtgärder och att ta resolutionen på allvar.
Reding,
   . Herr talman! I den resolution som har lagts fram inför kammaren sammanfattas bakgrunden till denna fråga på ett mycket bra sätt. Charles Taylor är anklagad för fruktansvärda brott, bland annat utrotning, mord, våldtäkt, slaveri, omänskliga handlingar och brott mot mänskligheten. 
I resolutionen konstateras även hur viktig fredsprocessen är för regionen. Det rör sig om en process som har styrts och genomförts av afrikanska länder och organisationer. Det har ett flertal gånger sagts här i kammaren att det är väldigt viktigt att de afrikanska länderna själva ansvarar för att kontinenten städas upp. 
De brott som Charles Taylor anklagas för är fruktansvärda och har fått Interpol att föra upp hans namn på listan över de mest efterlysta brottslingarna i världen. Att Taylor bestred den särskilda domstolens anklagelser på grund av immunitet var en förolämpning mot de som föll offer för illdåden. Taylors påstådda inblandning i Liberias ekonomiska och politiska liv och hans öppet uttalade önskan att återvända till landet utgör ett hot mot den fortsatta fredsprocessen i Liberia och mot årets valprocess. 
Att det häktningsbeslut som utfärdades av den särskilda domstolen inte verkställs underminerar domstolens legimitet. Den särskilda domstolen för Sierra Leone fick, till skillnad från de internationella domstolarna för Jugoslavien och Rwanda, inget mandat enligt FN-stadgans kapitel VII, som föreskriver att alla FN:s medlemsstater måste följa domstolens beslut. För att den särskilda domstolen skall lyckas med sitt uppdrag är det därför nödvändigt att alla värdländer för kriminella är samarbetsvilliga.
Kommissionen stöder formellt Europeiska unionen i dess försök att få Taylor överlämnad till domstolen. Det senaste FN-initiativet togs under trojkamötet på hög nivå med Nigeria i december. Nigerias inställning har varit att Taylor inte kan åtnjuta straffrihet, men han är för tillfället gäst hos den nigerianska regeringen och kommer att lämnas över till den första demokratiskt valda regering i Liberia som begär att få honom utlämnad.
Kommissionen anser att EU:s erbjudanden måste fortsätta och att vi måste klargöra att Charles Taylor förr eller senare måste ställas inför rätta, vilket inte får dröja alltför länge. Det är också nödvändigt att vidta effektiva åtgärder i och utanför Nigeria för att förhindra att Taylor fortsätter att blanda sig i Liberias angelägenheter och destabilisera andra länder i regionen. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen. 

Deva (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag ville bara klargöra hur Specialdomstolen inrättades. Därför föreslår jag att vi ändrar det första citatet av den gemensamma resolutionen till ”med beaktande av den särskilda domstol för Sierra Leone som inrättats genom ett avtal mellan FN och Sierra Leones regering i enlighet med resolution 1315 av den 14 augusti 2000 från FN:s säkerhetsråd i syfte att ställa inför rätta dem som anklagas för krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten och internationell rätt i Sierra Leone”. Det rör sig om en uppsnyggning.
Eftersom frågan är såpass viktigt för världssamfundet, kommissionen och medlemsstaterna vill jag dessutom begära namnupprop vid den slutliga omröstningen. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag stöder min kollegas begäran om namnupprop vid den slutliga omröstningen.
Talmannen.
   Vi skall därför behandla begäran som om den lagts fram av en politisk grupp och skall hålla omröstning med namnupprop för det gemensamma resolutionsförslaget, med tillägg av Nirj Devas muntliga ändringsförslag. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som ni förstår har jag inga invändningar mot detta beslut. Jag vill emellertid påpeka att vi i morse kom överens med kommissionsledamot Janez Potočnik om att vi skulle begära att det hålls en talmanskonferens som är öppen för samtliga ledamöter den 6 april klockan 14.30 – och jag vill att detta förs in i protokollet – för att lägga fram det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling. Vi vill dessutom begära att kommissionens ordförande José Manuel Barroso, kommissionsledamot Viviane Reding och kommissionsledamot Janez Potočnik närvarar vid konferensen för att redogöra för kammaren om huvuddragen i det sjunde ramprogrammet, och jag vill att talmanskonferensen fattar ett beslut om detta. 
Talmannen.
   Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
