Välkomsthälsning
Ordföranden
Jag vill å parlamentets vägnar välkomna delegationerna på hög nivå från ett antal ansökarländer. Delegationerna är i dag med oss på åhörarläktaren som representanter för sina regeringar och parlament. Ni kommer i dag att tillsammans med oss vara vittnen till en historisk stund för Europeiska unionen, en stund som ger oss alla möjlighet att utvidga och fördjupa våra förhållanden. Delegationernas närvaro här i dag kunde inte vara lämpligare och det gläder mig att få önska dem hjärtligt välkomna.
(Applåder)

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Van Putten
Ordförande, gärna en ordningsfråga om lobbyaktiviteter i detta hus. Ni vet att jag inte gör det förhastat. Kolleger i ett antal andra grupper som varit mycket uppmärksamma har påpekat för mig att ett fax tycks cirkulera sedan ett antal dagar, jag själv hittade det först tidigt i morse, patents for life , där man går in på ett ändringsförslag som jag lämnat in med en hel grupp och som sedan dess övertagits av min grupp. Däri sägs att om ändringsförslaget antas skall alla uppgifter om patienten i världen som har något med bioteknik och patentering att göra bli offentliga och gå till försäkringsbolagen och kunna göra skada. Jag uppmanar enträget: gå inte in på alla denna sortens vansinniga lobbyaktiviteter. Läs noggrant ändringsförslaget och ni kommer att se raka motsatsen. Det handlar om att när en gen tas från er, er granne eller vem som helst, då måste industrin först ha tillstånd till det från den juridiska personen eller er själv eller till exempel i fall med barn, från vårdnadshavaren. Sedan, när patentet lämnats, förblir det helt hemligt.
Slutligen, det sista betyder att också försäkringsbolag och industrier inte får missbruka det för då går det till domstol.

Ordföranden
Jag är tacksam om van Putten inte använder förfarandet för ordningsfrågor för att inleda en debatt som gäller ett betänkande.

Macartney
Herr ordförande, jag känner för er när man ibland försöker ta upp ämnen som inte finns med i protokollet. Men detta är en rättelse av protokollet, punkt 12 om gemenskapssystem för fiske och vattenbruk, där det står att jag sade: " Herr Macartney protesterade mot det sätt som utskottet för rättsliga frågor hade skött ändringen av den rättsliga grunden, som hade föreslagits av fiskeriutskottet" . Jag hävdar att detta är ett misstag. Det skall lyda: " Undersökningen av den rättsliga grunden som föreslagits av Europeiska kommissionen" . Det är stor institutionell skillnad mellan Europeiska kommissionen inför oss och fiskeriutskottet. Jag skulle inte vilja att parlamentet förväxlar de två, så jag vill att det ändras.

Ordföranden
Vi noterar detta och gör nödvändiga kontroller av protokollet.

Karamanou
Herr ordförande, jag ville be er notera att i den föregående omröstningen om naturkatastroferna röstade jag för och inte mot. Jag gjorde ett misstag med min utrustning.

Ordföranden
Vi noterar de här synpunkterna.
(Protokollet justerades.)

Föredragningslista
Ordföranden
Jag har från budgetutskottet fått en begäran om att betänkande (A4-0249/97) av Samland om förslaget till interinstitutionell överenskommelse mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen om bestämmelser som gäller finansieringen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skulle tas in på föredragningslistan med debatt .
Med tanke på dels betydelsen av detta ämne och dels hur omfattande föredragningslistan redan är i sin nuvarande form, föreslår jag följande ändring av föredragningslistan, enligt artikel 96 i arbetsordningen:
Betänkandet av Samland infogas med debatt på föredragningslistan för det innevarande sammanträdet.-Debatten äger rum kl. 11.45.-Föredragande presenterar sitt betänkande, efter vilket samtliga politiska grupper och de grupplösa får två minuters talartid.-Omröstningen äger rum vid tiden för omröstningen under innevarande sammanträde.Finns det några invändningar?
Jag överlåter ordet till Fabre-Aubrespy.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag vill hänvisa om ett antal artiklar i arbetsordningen i samband med uttalandet ni just gjorde samt förslaget till ändring av föredragningslistan.
Låt mig helt enkelt börja med att säga att det är omöjligt att på en kvart hinna med två minuters talartid till varje politisk grupp och till föredraganden för budgetutskottet, då omröstningarna börjar kl. 12.00. Detta sagt i förbigående för att visa hur improviserat allt det här är.
Herr ordförande, jag skulle vilja att min hänvisning till arbetsordningen, som stödjer sig på artikel 129, får ett juridiskt svar och inte ett svar som består i att säga " majoriteten har beslutat" . Visst befinner vi oss i Europa, i demokratiska länder, men det kan inte användas som förevändning för att automatiskt sätta de juridiska invändningarna åt sidan, så fort man har en politisk majoritet bakom sig. Min önskan att få ett juridiskt svar är desto större då vi nu skall påbörja ratificeringen av besluten i Amsterdam.
Jag har alltså, herr ordförande, hänvisningar till sju artiklar i arbetsordningen i samband med det ni just har sagt. Om ni tillåter skall jag nämna artiklarna, och jag skall successivt begära ordet för var och en av dem. De jag vill diskutera är artiklarna 96.2, 143.2, 99, 96.1, 97.2, 51.1 och 124.2.
Jag skall, om ni tillåter, börja med den första hänvisningen till arbetsordningen.

Ordföranden
Fabre-Aubrespy, jag vill påminna om att ni i enlighet med arbetsordningen har en minut på er, som ni till stor del redan har förbrukat.
Jag ger er ytterligare en minut för att avsluta.
(Blandade reaktioner)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag börjar med den första hänvisningen till arbetsordningen, för vilken jag har en minut till mitt förfogande.
Artikel 96.2 stipulerar: " Avslås ett förslag...

Ordföranden
Fabre-Aubrespy, ni är jurist. Metoden strider mot arbetsordningen.
Hänvisningen till arbetsordningen ger er rätt till en minut totalt, inte en minut till var och en av de motiveringar ni lägger fram.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, det är uppenbart att det måste vara en minut för varje hänvisning.

Ordföranden
Nu får vi sätta punkt här, i annat fall måste jag avbryta er. Jag gav er en minut. Redogör för era argument, sedan kommer vi att rösta.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, vi pratar mycket om demokrati, så låt mig åtminstone få lägga fram en hänvisning till arbetsordningen. Jag kommer att lägga fram de andra snart, det stör mig inte.
Artikel 96.2, herr ordförande, lyder så här: " Avslås ett förslag om att ändra föredragningslistan kan inte detta förslag läggas fram på nytt vid samma sammanträdesperiod" . Nu är det så, herr ordförande, att jag igår förmiddag lämnade in en begäran om ändring av dagens föredragningslista. Jag lämnade in den samtidigt som jag åberopade ämnets betydelse. Min begäran var att vi skulle ha en debatt, och inte en omröstning utan debatt. Jag redogjorde för mina argument som man idag kan finna på sidan 5 i protokollet. Ni gav ordet till Samland, ordförande i budgetutskottet, som bad ordförandeskapet att inte acceptera min begäran och, för att återge det som står skrivet i protokollet: " Med tanke på de argument som har lagts fram, gör ordföranden bedömningen att punkten i fråga kan behållas i föredragningslistan för sammanträdet i morgon" . I dagens föredragningslista finns den för övrigt med som omröstning utan debatt.
Ni föreslår oss nu att på nytt ändra föredragningslistan. Artikel 96.2 utgör ett hinder för det, vare sig begäran kommer från budgetutskottet, från er själv eller från 29 ledamöter.
Detta är min första hänvisning till arbetsordningen. Jag vill nämna att jag har sex andra för att kritisera det oregelmässiga förfarandet.

Ordföranden
Fabre-Aubrespy, för att ett förslag inte skall kunna läggas fram på nytt krävs att det har avslagits, i enlighet med den artikel ni nämnde, 96.2. Vi röstade inte om ert förslag, eftersom ni lade fram det efter att den fastställda tidsfristen hade gått ut. Det har alltså inte gått till omröstning och har inte avslagits.
Vi stöder oss på samma artikel, 96.2 första stycket, som tillåter ordföranden att ge förslag till ändringar av föredragningslistan.
Frågan är avgjord.
(Applåder) Jag tar upp ordförandens förslag, som syftar till att ändra föredragningslistan, till omröstning.
(Parlamentet antog förslaget till ändring av föredragningslistan.)
Aktuell och brådskande debatt (invändningar)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstning om invändningar till listan över ämnen till debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt (artikel 47).
(Under omröstningen om punkt III " Mänskliga rättigheter" .)

Giansily
Herr ordförande, jag skulle vilja åberopa arbetsordningen. Vi har faktiskt redan tagit upp sex punkter under rubriken mänskliga rättigheter, medan vi bara har rätt att ta upp fem. Om ni lägger till en sjunde tar ni verkligen lätt på arbetsordningen.

Ordföranden
Giansily, det stämmer att det inte finns med i arbetsordningen, det är praxis som härrör från att avtal mellan grupperna. Det hör inte till arbetsordningen. Därmed kan grupperna avvika från praxis i exceptionella fall.
(Blandade reaktioner) Det rör sig inte om en bestämmelse i arbetsordningen. Och det finns ingen bestämmelse i arbetsordningen som hindrar att vi röstar om den punkten.
Jag tar alltså upp invändningen till omröstning.
(Parlamentet godkände invändningen.)
Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag skulle vilja göra ett inlägg angående artikel 47 och påtala, nu när såpass många kolleger är närvarande, att den tillförordnade generalsekreteraren verkligen kan vilseleda er. Som svar på Giansilys utmärkta fråga har han just fått er att säga att talet fem inte finns med i arbetsordningen.
I artikel 47.2 sägs det att antalet ämnen som skall tas upp på föredragningslistan inte får vara fler än fem. Om en ändring görs, vilket är tillåtet, står det i samma artikel, 47.2 andra stycket, att det totala antalet ämnen inte i något fall får överstiga fem. Jag skulle också vilja hedra min kollega Giansily genom att understryka relevansen i hans argumentation, och det gäller vad som än sägs till er.
(Applåder)

Ordföranden
Fabre-Aubrespy, ni är en erfaren parlamentsledamot. Ni vet att det under rubriken mänskliga rättigheter finns ett stort antal ämnen, och att man i kammaren normalt sett och alltid accepterar att man genom omröstning lägger till ämnen som delpunkter till rubriken mänskliga rättigheter. Det är det totala antalet som arbetsordningen begränsar till fem.
Hur det än ligger till med den saken medger jag att siffran fem faktiskt finns med i arbetsordningen, men det handlar i det här fallet om det totala antalet ämnen, inte om delpunkter till " mänskliga rättigheter" . Ni har delvis rätt och delvis fel.
(Blandade reaktioner)

Agenda 2000
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens presentation av dess meddelande om Agenda 2000 (unionens politiska utveckling, utvidgning, framtida finansiering) följd av debatt.
Jag överlåter ordet till kommissionens ordförande Santer.

Santer
Herr ordförande, herr rådsordförande, ärade ledamöter, den 17 januari 1995 uttalade jag mig inför ert parlament för att visa hur jag tänkte mig att den här kommissionens mandat skulle utnyttjas, det mandat som löper ut under nästa sekels första dagar. Jag påminde då om utvidgningsperspektivet. Jag tog upp de interna reformer som man behöver ta itu med för att förbereda sig för ett större Europa, men också för ett starkare Europa.
De reflektionsarbeten som vi har lett under de senaste två och ett halvt åren har i grunden aldrig förlorat dessa två mål ur sikte: att förstärka Europeiska unionen, att förbereda utvidgningen. Jag tillhör inte de som anser att Europeiska unionen kan utöka antalet medlemmar utan att riskera sitt politiska projekt. Vi vet av erfarenhet att antalet medlemmar komplicerar och förhalar vår beslutsprocess, men vi är också många som bedömer att den historiska insatsen, som en öppning mot nya demokratier innebär, utan tvekan väger tyngre än andra överväganden.
Det enade Europa som vi lade grunden till 1952, och som vi bygger upp sedan mer än 40 år, detta Europa som, det säger jag med stolthet, har genomfört stora saker, ser nu ett slut för sina artificiella uppdelningar. Det är en historisk möjlighet som för med sig djupa förändringar.
I enlighet med Europeiska rådets önskan från mötet i Madrid 1995, lägger kommissionen idag fram ett samstämmigt utkast för att behandla en mängd frågor som är komplexa, men framför allt ömsesidigt beroende, tillåt mig att insistera på denna sista punkt. Man kan inte utforma fortsatta jordbruksreformer eller en reform av strukturpolitiken, utan att samtidigt ta hänsyn till utvidgningen och finansiella krav. Det är den ekvationen som kommissionen har satt sig att lösa genom att utarbeta meddelandet " Agenda 2000" .
Fördjupningen och utvidgningen framställs ibland som motsatta mål, eftersom en större union nödvändigtvis blir mer skiftande och mer komplex, och eftersom nya samhörighetsband kommer att tillföras de som idag enar medlemsstaterna, och eftersom det kommer att vara svårare och ta längre tid att fatta beslut i en utvidgad union. Och dessa hinder, mina damer och herrar, är reella. De kan inte förbigås med tystnad, för kommissionen vill inte att utvidgningen på något sätt skall vara ett förhastat steg. Dessa hinder kräver ett dubbelt bemötande: införandet av euron den 1 januari 1999 som planerat och utvecklingen av interna politikområden, samt dessutom omstöpningen av våra institutioner.
När det gäller den institutionella reformen skall jag vara tydlig: om vi vill att Europeiska unionen skall förbli en framgångsmodell utan föregångare, om vi vill bevara vår handlingsförmåga, trots belastningen att vara så många, om vi vill att alla medborgare i Europa erkänner legitimiteten i unionens beslut, om, kort sagt, män och kvinnor i politiken förblir beslutsamma att bygga upp Europa, så måste vi acceptera att gå längre med reformen av institutionerna och beslutsförfarandena.
(Applåder) Regeringskonferensen som just har avslutats i Amsterdam ger ett första svar. Men vi vet redan att det inte räcker. Och det är innebörden i protokollet om institutionernas framtid, en bilaga till Amsterdamfördraget. För att staka ut vägen tycker jag det är nödvändigt att redan nu förse oss med en bra tidsplan. Innan varje utvidgning - och jag menar verkligen varje utvidgning - måste vi fastställa röstviktningen i rådet, efter att vi har minskat antalet kommissionärer till en per medlemsstat. För kommissionen är det ytterst viktigt att finna en politisk överenskommelse om den här reformen innan sekelskiftet. Sista minuten-stämningen - den fick vi erfara i Ioannina - ger knappast upphov till bra beslut.
I enlighet med det institutionella protokoll som jag nyss talade om, kommer inte Europeiska unionen att kunna utvidgas med mer än fem medlemmar utan en mer omfattande reform av de bestämmelser i fördraget som avser institutionernas sammansättning och funktion. Kommissionen anser att det finns anledning att tillkalla en ny regeringskonferens så snart som möjligt efter år 2000.
(Applåder) Herr ordförande, meddelandet Agenda 2000 innehåller tre stora sektioner: att förstärka unionens politikområden, att påbörja utvidgningen på bästa sätt och att ställa upp en finansiell ram. Jag skall börja med att ta upp unionens politikområden och de reformer som vi nu måste ta itu med. Dessa reformer måste först och främst utformas för unionens medborgare. Vi måste utforma dem i förhållande till de utmaningar som väntar oss. Jag kommer därför att nämna de demografiska hindren, tillkomsten av ny teknik, informationssamhället, omstruktureringarna, ekonomiernas ökade beroende av varandra samt nödvändigheten av att ge Europa en starkare internationell framtoning.
Jag vill tillägga att vi också måste göra en helhetsvision gällande, för att få ett grepp om utvecklingen av gemenskapens åtgärder. Man kan inte längre hantera stora politikområden var för sig, behandla våra program som lika många oberoende instrument, kort sagt, låta den högra handen nonchalera vad den vänstra handen gör, eftersom en samordnad mobilisering av alla våra medel är mer nödvändig än någonsin. Vi måste slutligen ta hänsyn till det som är väsentligt och till det som är mindre väsentligt. Förtroendepakten för sysselsättningen som jag lade fram här i kammaren för mer än ett år sedan inspirerades av samma övergripande sätt att gå tillväga. Besluten som fattades i Amsterdam i fråga om stabilitets- och tillväxtpakten ger oss rätt i det.
Kommissionen har tagit fasta på fyra stora mål för den gemensamma inre politiken: att skapa förutsättningar för en varaktig tillväxt, att grunda tillväxten på kunskap, att genomföra en grundlig modernisering av anställningssystemen och till sist att främja ett solidariskt och säkert samhälle, som är mån om det allmänna intresset och som respekterar miljön. För att verkställa de här riktlinjerna föreslår kommissionen att man ökar den inre politikens relativa andel av gemenskapens budget, samtidigt som man koncentrerar sig på prioriteringar som forskning och utveckling, utbildning och, självklart, de stora näten. Kommissionen måste tänka om när det gäller sin egen roll och koncentrera sin verksamhet på de här huvudsakliga uppgifterna, och kommissionen skall, vilket tillkännagavs vid regeringskonferensen, genomföra en omgruppering, omdefiniera sina uppgifter, och även genomföra en motsvarande omorganisation av sina enheter.
Herr ordförande, den ekonomiska och sociala sammanhållningen har efter hand blivit en av pelarna i det europeiska bygget. Det målets politiska prioritet måste klart och tydligt bevaras. Utvidgningen till nya länder med en lägre utvecklingsnivå ökar ytterligare nödvändigheten av det. Att minska regionala skillnader, att stödja regioner under ekonomisk omvandling, att utveckla mänskliga resurser överallt i unionen - här har vi tre tydliga prioriteringar som kommissionen har lyft fram och som bör ta sig uttryck i tre motsvarande mål.
Genom att i det här läget gå från sju till tre mål kommer unionen att öka effektiviteten och synligheten i sin strukturella verksamhet. Vid sidan av den tematiska koncentrationen förordar vi en större geografisk koncentration. Just nu åtnjuter mer än hälften av unionens befolkning strukturstöd, vilket är överdrivet. Vi måste få ner andelen till under 40 %. I det sammanhanget kommer valbarhetskriterierna för mål 1, som är avsett för sent utvecklade regioner - dvs. under 75 % av gemenskapens BNP, att tillämpas på ett strikt sätt, med en gradvis phasing out , alltså övergångsperioder för de regioner som inte längre kan komma ifråga.
Det här tillvägagångssättet, kombinerat med upprätthållandet, i termer av BNP, av den allmänna insatsen för sammanhållning fram till 1999, kommer både att göra det möjligt att bemöta de faktiska behoven av strukturstöd i den nuvarande unionen, och att ta hänsyn till nya samhörighetsband som uppstår i samband med utvidgningen. I konkreta termer skulle det ta sig uttryck i ett anslag på 230 miljarder ecu för perioden 2000 till 2006, för de nuvarande femton medlemsstaterna, och 45 miljarder ecu för de nya medlemsstaterna. För de femton är det alltså en ökning på 15 % under perioden, koncentrerat på de minst gynnade regionerna.
Sammanhållningsfonden kommer att förbli det främsta instrumentet för att hjälpa de länder som har störst svårigheter med den ekonomiska återhämtningen och konvergensen. Kommissionen föreslår alltså att den här fondens anslag förnyas eftersom den uppmuntrar projekt som rör miljö och transporter. Det här verktyget kommer att vara av stort intresse för de framtida medlemsstater som har stora investeringsbehov i det avseendet. Eftersom det i första hand gäller ett sammanhållningsinstrument föreslår kommissionen att de länder som i fortsättningen skall åtnjuta det stödet, är de som deltar i euroområdet och vars BNP per invånare är under 90 % av genomsnittet i unionen. Kommissionen anser emellertid att det på halva vägen är nödvändigt att granska vilka länder som kan få sammanhållningsfondens stöd. Kommissionen kommer slutligen att se till att införa en förenklad och decentraliserad förvaltning av strukturfonderna samt att inrätta strukturer för utvärdering och lämpliga kontroller, i ett förstärkt partnerskap.
Herr ordförande, alltsedan den europeiska integrationens början har den gemensamma jordbrukspolitiken gjort sig gällande som ett av de grundläggande politikområdena. Jag tror fullt och fast att den kommer att förbli det europeiska byggets centrala beståndsdel, vilket den med framgång har varit under de fyrtio senaste åren. För att bekräftas och utvecklas har den gemensamma jordbrukspolitiken behövt reformeras kontinuerligt. Marknadernas utvecklingsmöjligheter på lång sikt visar att stunden är kommen för en ny reform. Vi vill både bevara vårt konkurrenskraftiga och exportorienterade jordbruk samt utveckla landsbygden. Den här reformen bör vara en förlängning av den från 1992, en reform som då var mycket kritiserad och som ledde till att överskotten eliminerades och till att jordbrukets inkomster höjdes avsevärt.
En ytterligare anpassning till världspriserna, vilket föreslås av kommissionen, kommer inte endast att möjliggöra en ökning av jordbrukets framtida konkurrenskraft inom såpass viktiga sektorer som spannmål och nötkött. Det kommer också att placera unionen i en styrkeposition inför de framtida handelsförhandlingarna som kommer att äga rum vid Världshandelsorganisationen. Den här anpassningen kommer till sist att göra de nya medlemsstaternas successiva integration lättare tack vare en dubbel prisutveckling: sänkta priser inom unionen och höjda priser i Central- och Östeuropa. Detta schema kommer också att minska risken för en okontrollerad tillväxt av produktionen i de framtida medlemsstaterna. Jag vill tillägga att de alarmerande prognoser, som jag har kunnat läsa här och var om utvidgningens kostnad för den gemensamma jordbrukspolitiken, absolut vederläggs av våra analyser.
Kommissionen förutser en sänkning av de institutionella priserna, och jag vill insistera på termen institutionell. Prissänkningarna blir betydande för spannmål och nötkött, måttligare för mjölk och underställs ett kvotsystem, som det är klokt att bevara på det här stadiet. Sänkningarna kommer naturligtvis att kompenseras med ökade inkomstbidrag. Konsumenten kommer alltså att direkt dra fördel av den nya metoden medan det allmänna stödet till jordbruket kommer att öka något.
Men jag skulle vilja understryka att vi inte kan tillåta oss att överkompensera för de inkomstförluster som orsakas av prissänkningar. Det är därför kommissionen räknar med kompensationer som ligger under 100 %, ett förslag som berättigas av det faktum att marknadspriserna enligt våra analyser kommer att förbli högre än de institutionella stödpriserna. Därav vårt förslag att fastställa ett särskilt tak för utnyttjande av alla direkta inkomststöd som finansieras av gemenskapen.
Jag talade nyss om konkurrenskraften, men jag skulle också vilja ta upp landsbygdens utveckling, den nödvändiga omvandlingen mot ett jordbruk som står närmare människan, närmare miljön och som också är mer mån om kvaliteten på produktionen. Vi bör i större utsträckning utforma jordbruksstrukturpolitiken som en komponent för social och ekonomisk balans i landsbygdsområden. Vi bör också understryka jordbrukets miljömässiga aspekt. För de ändamålen föreslår kommissionen att landsbygdspolitikens instrument anpassas, till exempel genom att mycket klart och tydligt betona de strukturella följdåtgärder som finansieras av EUGFJ. Samtidigt önskar kommissionen att man ökar de finansiella medlen till åtgärder för jordbruk och miljö. Kommissionen skall för övrigt föreslå att rådet tillåter medlemsstaterna att införa ett villkorsförhållande mellan direkta betalningar och respekten för miljöbestämmelser.
Herr ordförande, den andra delen i Agenda 2000 ägans åt utvidgningens utmaning. Här dras slutsatser som följer av den grundliga analysen av situationen i de olika kandidatländerna, i förhållande till de politiska och ekonomiska kriterier som formulerades i Köpenhamn. Det är med utgångspunkt i de slutsatserna som kommissionen formulerar precisa rekommendationer om varje kandidatur och starten av förhandlingsprocessen. Jag är säker på att en uppmärksam läsning av de dokument som kommissionen idag lägger fram kommer att övertyga er om det seriösa och objektiva i vårt arbete. Jag har alltid sagt att kommissionen kommer att ta sitt ansvar med hjärta och samvete, och det har den gjort, vare sig det handlar om demokratiska villkor, ekonomiska framtidsutsikter eller förmågan att ta över EU: s regelverk.
Demokrati, mänskliga rättigheter och respekt för minoriteter samt rättsstaten utgör förutsättningar som det inte är möjligt att kompromissa om. Det nya Amsterdamfördraget bekräftar det synsättet. Endast demokratiska stater som respekterar mänskliga rättigheter, grundläggande friheter och rättsstaten kan tillhöra Europeiska unionen. På det området är det knappast möjligt att ta några risker. Man kan förlänga en statistisk kurva eller utvärdera ekonomiska tendenser, men man kan inte låta tvivlet råda i fråga om demokrati. Det är av den anledningen som kommissionen tvingas konstatera att Slovakien inte uppfyller Köpenhamns politiska kriterium, vilket utesluter att en förhandlingsstart.
Herr ordförande, läget är ett helt annat på det ekonomiska planet. Det faktum att ett land just nu inte har en marknadsekonomi som är fullt utvecklad och som kan bemöta konkurrenstrycket inom unionen, är inte i sig en avgörande faktor. Det är faktiskt så att inget av kandidatländerna idag uppfyller samtliga ekonomiska kriterier, men vissa av dem har säkert framskridit tillräckligt för att vi rimligtvis skall kunna förutsäga om de kommer att vara redo när det är dags. Bedömningen av kriterierna är alltså framåtblickande.
Samma anmärkning gäller i ännu högre grad förmågan att tillämpa regelverket. I det sammanhanget vill jag understryka att det inte är tillräckligt att anta lagar. Man måste också ha den administrativa kapaciteten för att kunna verkställa dem. Precis som vid de föregående utvidgningarna bör kandidatländerna, vid förhandlingarnas slut, vara i stånd att tillämpa regelverket, utan att man skall behöva ange alltför långa övergångsperioder och självklart inte heller permanenta undantag, i annat fall kommer vi att få ett uppdelat Europa, ett Europa à la carte. Det framgår emellertid av våra arbeten att den här möjligheten just nu inte är garanterad för vissa länder.
Efter bedömningen av kriterierna är vår slutsats att det är möjligt att inleda medlemskapsförhandlingar med fem länder, plus Cypern. Det gäller, i den ordning som deras medlemsansökningar lämnades in: Ungern, Polen, Estland, Tjeckiska republiken och Slovenien. Jag vill i det avseendet betona att betydande kompletterande insatser är nödvändiga i vart och ett av dessa länder för att ett medlemskap kan bli möjligt på medellång sikt, det framgår för övrigt av individuella råd.
Jag tror det är bra att klargöra att en avslutning av förhandlingarna beror på framsteg som det berörda landet kommer att göra, men inget av det som kommissionen föreslår idag innebär ett avslag av vissa kandidaturer. Tvärtom, alla kan bli fullvärdiga medlemmar av Europeiska unionen. Våra förslag innebär att de minst förberedda länderna med bestämdhet bör sträva efter möjligheten till framtida förhandlingar.
Detta är hela innebörden i de partnerskap för anslutning som kommissionen föreslår att upprätta med var och en av kandidatländerna. Strategin grundar sig på en justering av de brister som har kunnat observeras då yttrandena utarbetades.
Jag kommer att låta min kollega Hans van den Broek mer detaljerat redogöra för den punkten, men jag vill betona att dessa partnerskap för anslutning innehåller tre aspekter för kandidatländerna: att successivt anta regelverket, att göra sig förtrogen med gemenskapens program och arbetsmetoder och slutligen, fr.o.m. år 2000, ekonomiska bidrag för att förbereda anslutningen.
För det ändamålet föreslår kommissionen betydande finansiella anslag för alla kandidatländer i Central- och Östeuropa: 1, 5 miljarder ecu för Phare-programmet, 0, 5 miljarder ecu i jordbruksstöd och 1 miljard ecu för strukturstöd. Här handlar det naturligtvis om årliga siffror, som representerar 21 miljarder ecu totalt under hela den period som de finansiella perspektiven omfattar.
Kommissionen skall varje år rapportera till rådet om konstaterade framsteg. Denna objektiva utvärdering gör det möjligt för kommissionen att rekommendera att man sätter igång anslutningsförfarandet för de länder som man ännu inte kommer att inleda förhandlingar med, när stunden väl är inne.
Kommissionen har slutligen tagit till sig idén att kalla samman en konferens med alla europeiska stater som vill bli medlemmar och som är förbundna med unionen genom ett associeringsavtal. Det framstår som ytterst viktigt att alla dessa länder rådgör närmare med varandra om frågor inom den gemensamma utrikespolitiken eller rättsliga och interna säkerhetsfrågor, som är såpass viktiga för unionens framtid.
Herr ordförande, den nya finansiella ramen som kommer att tillämpas från år 2000 bör täcka en tillräckligt lång period, den bör finansiera både fördjupningen av våra politikområden och utvidgningen samt garantera en sund förvaltning av de allmänna medlen. För åren 2000-2006 uppfyller kommissionens förslag de här målen samtidigt som man behåller marginaler under gränsen för egna tillgångar, förslaget är att gränsen skall ligga kvar på 1, 27 % av BNP.
Kommissionen bedömer att det är möjligt att fullfölja reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, att upprätthålla insatserna för sammanhållningen och att utveckla inre och yttre politik under den här gränsen. Samtidigt kan man finansiera en första utvidgningsomgång och inrätta ett viktigt finansiellt program för att förbereda kandidaterna för medlemskap.
Ni undrar hur det kan gå ihop? Kommissionen har tagit ett antal faktorer i beaktande, i synnerhet de marginaler som det är möjligt att frigöra under jordbruksposten och effekten av en ökad koncentration av de strukturella utgifterna. Man bör också nämna den ekonomiska tillväxtens frukter och slutligen vinsterna som följer av den finansiella återhållsamheten med de nuvarande finansiella perspektiven. Man bör påminna om att betalningarna för 1997 befinner sig på en nivå av 1, 17 %, att jämföra med den tillåtna gränsen på 1, 27 % av BNP.
Tillåt mig att nämna några siffror när det gäller de finansiella konsekvenser som Agenda 2000 för med sig: den framtida reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken kommer i slutet av perioden att innebära en ytterligare nettokostnad på omkring 4 miljarder ecu per år. Trots dessa ytterligare kostnader kommer det fortfarande att finnas en marginal på 4, 7 miljarder ecu under jordbruksposten. Den marginalen är nödvändig för att bemöta osäkerheten på jordbruksmarknaden, för att garantera en bra integration av de nya medlemsstaterna och för att förbereda sig för framtida utvidgningar.
När det gäller den ekonomiska och sociala sammanhållningen kommer den totala disponibla summan för perioden 2000 till 2006 att höjas till 275 miljarder ecu varav vi reserverar, som jag sa, 45 miljarder till de nya medlemsstaterna. Av dessa 45 miljarder kommer emellertid 7 miljarder att tas för att finansiera ett strukturstöd för att förbereda alla kandidatländer för ett medlemskap.
Den samlade insatsen av olika stöd för att förbereda anslutningen och för att integrera nya medlemsstater i de gemensamma politikområdena kommer att uppgå till den ansenliga summan 75 miljarder ecu för hela perioden. Det här, mina damer och herrar, rör sig om en verklig Marshallplan för länderna i Central- och Östeuropa.
Så långt siffrorna. Jag vill tillägga att allt det här kommer att vara möjligt utan att se över gränsen för egna tillgångar, och av det skälet behöver man inte heller se över finansieringssystemet. När det gäller denna sista punkt lägger Agenda 2000 fram ett antal överväganden på medellång och lång sikt gällande systemets rättvisa, möjligheten att föra in nya tillgångar och finansiella korrigeringar.
Herr ordförande, ärade ledamöter, av alla de dokument som jag just har lagt fram skulle jag vilja att man erinrar sig två saker: sammanhållning och objektivitet. Tillåt mig att påminna om mitt inledande uttalande: avsikten med Agenda 2000 är att ta itu med samtliga frågor som Europeiska unionen kommer att konfronteras med i början av det 21: a århundradet. Fördjupningen av unionens politikområden för att bemöta Europas ständigt växande behov; utvidgningen, eftersom den historiska skyldigheten fordrade ett framåtblickande bemötande, samt ett utkast till en finansiell ram som är förenlig med den ekonomiska och monetära unionen, det projekt som prioriteras av alla.
Vi har nu ställt upp hållpunkterna. Europeiska kommissionen tar sig an den här tidtabellen med viljan att lyckas. Jag tvivlar inte på viljan hos medlemsstaterna och samtliga kandidatländer. Jag tvivlar inte på er vilja, eftersom ert parlament många gånger har uttalat sig för ett starkt och solidariskt Europa som öppnar sig mot de nya demokratierna och som är troget den ambitiösa strävan som fördragen ger det.
Vår framgång, mina damer och herrar, blir Europas framgång!
(Ihållande applåder)
Van den Broek
Herr ordförande, jag skulle vilja börja med att helt och fullt ansluta mig till ordförande Santers anmärkning att detta verkligen är ett historiskt tillfälle, och att det är särskilt lämpligt att vi idag kan lägga fram paketet Agenda 2000 för Europamedborgarnas valda representanter. Jag har förstått att parlamentet har gjort de nödvändiga förberedelserna för att noggrant undersöka de olika aspekterna av det här paketet, och jag tror att det kommer att innebära ett klart lyft för den offentliga debatten om frågor som har en så stor betydelse för människorna i Europa.
Före det här sammanträdet hade jag tillfälle att presentera kommissionens Agenda 2000, inklusive utvidgningsdokumenten för de ärade ambassadörerna för kandidatländerna och ge dem litet mer bakgrundsinformation. Jag är mycket glad över att de är med oss denna viktiga dag, viktig för dem men även viktig för oss.
Ordförande Santer har presenterat kommissionens breda synsätt. Jag skulle särskilt vilja understryka den försäkran som han och premiärminister Kok, från det nederländska ordförandeskapet, gav kandidatländerna om att man inte kan förneka behovet av ytterligare institutionella reformer av Europeiska unionen, men att det skulle ordnas på ett sätt som inte skulle innebära en försening av utvidgningsprocessen. Det är därför som jag understryker vad ordförande Santer sade, att kommissionen har föreslagit att en ny regeringskonferens skall hållas så snart som möjligt in på det nya årtusendet för att fullborda den institutionella reformen före utvidgningen.
Låt mig litet mer i detalj beskriva kommissionens inställning till Agenda 2000-paketet vad avser utvidgningsprocessen.
Kommissionens åsikter om var och en av medlemsansökningarna utgår från villkoren för medlemskap som de lades fast av Europeiska rådet i Köpenhamn 1993. Dessa villkor behandlar kandidatlandets politiska och ekonomiska ställning och dess möjlighet att uppfylla medlemsstaternas övriga skyldigheter, den s.k. acquis .
Nämnda villkor anger att en sökande måste ha: stabila institutioner som kan garantera demokrati, en fungerande rättsstat, mänskliga rättigheter samt respekt för och skydd av minoriteter, en fungerande marknadsekonomi, förmåga att klara konkurrenstrycket och marknadskrafterna inom unionen och förmåga att uppfylla de skyldigheter gentemot acquis som medlemskapet innebär, däribland att ansluta sig till målen med en politisk, ekonomisk och monetär union.
Vid bedömningen av i vilken utsträckning varje kandidatland uppfyller dessa villkor, har kommissionen gjort en helt objektiv analys. Analysen bygger på information som har lämnats av kandidatländerna själva och även på information från andra källor. Även om kommissionen själv ansvarar för den bedömning som gjorts, har den även använt sig av analyser på specialområden som gjorts av medlemsstaterna och av andra internationella organ, t.ex. OSSE och Europarådet på den politiska sidan och EBRD, Världsbanken och IMF på den ekonomiska sidan.
Jag är naturligtvis medveten om att parlamentet har antytt att det skulle föredra att man inledde förhandlingar med samtliga kandidatländer samtidigt. Kommissionen, å sin sida, fortsätter att understryka att utvidgningen är en totalprocess som omfattar alla kandidatländer. Alla kommer att ha nytta av det förstärkta samarbetet inför anslutningen, alla kommer att inbjudas att ingå partnerskap för anslutning och alla kommer att få extra stöd från unionen att lösa de problem som har identifierats i yttrandena. Men den detaljerade, objektiva analys som kommissionen genomfört ger inget utrymme för tvivel om att det finns en naturlig skillnad mellan kandidatländerna, och detta av olika historiska, politiska och ekonomiska skäl.
Yttrandena visar att det finns en tydlig skillnad mellan, å ena sidan, de kandidatländer vars framgångar hittills skapar rimliga förväntningar att de kommer att kunna axla medlemskapets skyldigheter på medellång sikt, utan alltför långa förhandlingar eller övergångsperioder och, å den andra, de för vilka dessa förväntningar ännu inte är motiverade.
Det synsätt som kommissionen rekommenderar är att förhandlingar skall inledas tidigt nästa år med de länder som inte bara uppfyller de politiska villkoren för medlemskap, utan också gjort tillräckligt stora framsteg mot att uppfylla övriga villkor för att kunna ta på sig medlemskapets åtaganden på medellång sikt, om än med en extra ansträngning. Under tiden har man planerat en förstärkt strategi inför anslutningen. Enligt denna skall vi ingå partnerskap för anslutning med varje kandidatland, oavsett hur redo de är för medlemskap, skräddarsydda för att överbrygga de svårigheter som har identifierats i yttrandena. Det förstärkta samarbetet inför anslutningen bör, naturligtvis, få extra ekonomiskt stöd. Ordförande Santer har hänvisat till det. Kommissionen föreslår att man från år 2000 och framåt gör en miljard ecu tillgängligt från strukturfonderna, 500 miljoner ecu från jordbruksprogrammen, detta förutom stödet från Phare, som uppgår till 1, 2 miljarder ecu per år.
Det förstärkta samarbetet inför anslutningen kommer att beledsagas av ett åtagande från unionens sida att granska de framsteg som varje land har gjort i att tillfredsställa medlemskapsvillkoren senast vid slutet av 1998, och därefter skall en sådan rapport ställas samman årligen. På grundval av dessa rapporter kommer kommissionen att kunna bedöma när den skall rekommendera rådet att inleda vidare anslutningsförhandlingar.
Alla kandidatländer kommer på så sätt att delta i den fullständiga utvidgningsprocessen. Differentiering betyder på inget sätt diskriminering. Det kommer inte att finnas några " ins" eller " outs" utan bara " ins" och " pre-ins" , med möjligheten för de senare att följa de förra så snart villkoren är de rätta.
De politiska villkoren för medlemskap är helt grundläggande. Detta har bekräftats och förstärkts av artikel F i utkastet till Amsterdamfördrag. Om ett land inte har skapat stabila institutioner som garanterar demokratin, rättsstaten och respekten för mänskliga rättigheter, inklusive minoriteternas rättigheter, kan det inte bli fråga om att inleda anslutningsförhandlingar.
Slutsatserna från yttrandena är att även om kvaliteten på demokratin skulle kunna förbättras ytterligare i de flesta av länderna, är det bara i Slovakien som de politiska problemen är så allvarliga så de i sig utesluter att man inleder förhandlingar redan nu. Vår huvudsakliga oro är just bristen på stabilitet i det landet hos de institutioner som borde erbjuda de nödvändiga politiska garantierna.
Vad gäller övriga villkor för medlemskap, som är förknippade med deras ekonomiska situation och deras förmåga att genomföra acquis , har kommissionen inte bara analyserat den existerande situationen utan även gjort en systematisk utvärdering av trenderna för att kunna komma fram till en bedömning av varje kandidatlands förmåga att kunna uppfylla dessa villkor på medellång sikt. Inga kandidater har, hittills, helt uppfyllt de ekonomiska villkoren. Dock har fem av kandidatländerna i Central- och Östeuropa - Ungern, Polen, Estland, Tjeckien och Slovenien, i den ordning som de har ansökt om medlemskap - etablerat fungerande marknadsekonomier, även om en del viktiga funktioner, som till exempel en fungerande finansiell sektor, fortfarande behöver mogna och utvecklas vidare. Vad gäller förmågan att klara av konkurrenstrycket och marknadskrafterna inom Europeiska unionen, har alla fem länderna sina svaga och starka sidor, men alla kan förväntas uppfylla detta villkor på medellång sikt om ytterligare och ibland betydande ansträngningar görs.
Yttrandena bedömer också i vilken utsträckning som kandidatländerna kan " åta sig medlemskapets skyldigheter, inklusive att ansluta sig till målen politisk, ekonomisk och monetär union" , med andra ord acquis . Den metodologi som vi har använt anges i kapitel 2 i Agenda 2000. Vi har här att göra med en blandning av indikatorer, som pekar på olika starka och svaga sidor i varje kandidatland. Men det verkar som om, på det hela taget, Ungern, Polen och Tjeckien skulle kunna tillämpa acquis på medellång sikt om fortsatta förbättringar genomförs, medan Estland och Slovenien skulle kunna göra så på medellång sikt med betydande ytterligare ansträngningar.
Kommissionen har lagt fram klara rekommendationer på grundval av en övergripande objektiv värdering i yttrandena. De leder till slutsatsen att anslutningsförfaranden skall inleder med de fem nyss nämnda kandidatländerna. Dessa länder uppfyller inte bara de politiska villkoren, utan har även etablerat sina marknadsekonomier och gjort tillräckliga framsteg vad avser att uppfylla de övriga villkoren för att motivera att man inleder dessa förhandlingar.
Kommissionen är imponerad av ansträngningarna för att förbereda medlemskapet, som de andra kandidatländerna har vidtagit, särskilt under de senaste månaderna. Vi kommer att rapportera regelbundet om deras framgång med att uppfylla medlemskapskriterierna och kommer att rekommendera att förhandlingar inleds med dem så snart som de är redo.
Det är viktigt att komma ihåg att det inte finns någon nödvändig koppling mellan antalet länder med vilka unionen inleder anslutningsförhandlingar och antalet länder som därefter ansluter sig till unionen i en första grupp eller våg. Varje förhandling är separat och följer sitt eget tempo, som bestäms av komplexiteten i frågorna som skall lösas. Om vi alltså börjar förhandlingarna med sex kandidatländer inklusive Cypern, betyder det inte nödvändigtvis att alla sex kommer att bli medlemmar på samma dag.
Låt mig kort behandla Cypern. Agenda 2000 påpekar att kommissionen avgav ett positivt yttrande 1993 om Cyperns ansökan om medlemskap och Europeiska rådet har vid flera tillfällen upprepat att anslutningsförhandlingar skall inledas sex månader efter avslutad regeringskonferens. Delningen av ön skapar naturligtvis problem inom ramen för utvidgning, men vi hoppas att utsikterna om anslutning kommer att utgöra en katalysator som kan åstadkomma en rättvis och varaktig lösning. Direkta samtal inleddes förra veckan i New York under FN: s överinseende mellan president Klerides och herr Denktash och vi hoppas att detta kan var inledningen till en lösning.
Det finns också uppmuntrande tecken på framsteg i Greklands och Turkiets strävan efter en lösning på deras bilaterala problem utan att tillgripa våld. En lösning på Cypern-problemet kommer att möjliggöra ett snabbare slutförande av anslutningsförhandlingarna och dessa förhandlingar kommer att underlättas om tillräckliga framsteg görs mot en lösning, som även möjliggör för medlemmar av den turkcypriotiska befolkningsdelen att involveras i anslutningsprocessen.
Kommissionen föreslår att en europeisk konferens sammankallas för att hantera inte direkt utvidgningsrelaterade frågor, utan snarare områden som utrikespolitik och kampen mot organiserad brottslighet, där vi behöver våra partners samarbete, och konferensen bör skapa närmare kopplingar mellan alla europeiska associerade stater som strävar efter medlemskap i EU.
När vi lägger fram våra rekommendationer för rådet, parlamentet och, framförallt, för kandidatländerna själva, är det särskilt viktigt att vi sätter in dem i ramen för den övergripande utvidgningsprocessen från vilken inget kandidatland är uteslutet och meddelandet är att alla kandidatländer kommer att bli medlemmar i Europeiska unionen när de uppfyller villkoren och förhandlingarna har slutförts på ett tillfredsställande sätt.
Agenda 2000 bekräftar även att Turkiet kan bli medlem i EU, precis som det nyligen avhållna associeringsrådet. Kommissionen pekar på att den makroekonomiska instabiliteten i Turkiet är en källa till oro och att stora förbättringar av den politiska situationen, särskilt vad gäller skyddet för mänskliga rättigheter, måste göras. Goda grannförbindelser mellan Grekland och Turkiet bör etableras och vi vänder oss till Turkiet för att bidra aktivt till en rättvis och varaktig lösning i Cypern.
Rådet bad kommissionen att tänka över olika sätt på vilka förbindelserna med Turkiet skulle kunna utvecklas ytterligare med utgångspunkt i tullunionen. Vi godkände ett meddelande om detta i går, vilket även skickades till parlamentet. Tullunionen som vi känner den fungerar i det stora hela, det är ett stort överskott för EU med 10 miljarder dollar om året, men i vårt meddelande undersöker vi sätt på vilka samarbetet kopplat till tullunionen skulle kunna utvecklas ytterligare.
Sammanfattningsvis står Europeiska unionen inför ett historiskt ansvar under de kommande månaderna. Det ankommer naturligtvis på Europeiska rådet att fatta beslut om att inleda anslutningsförhandlingar. Kommissionen har uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel O i fördraget genom att lägga fram klara och otvetydiga rekommendationer. Det förstärkta samarbetet inför anslutningen, förslaget till extra ekonomiskt stöd, partnerskap före anslutning och satsningen på att årligen se över situationen för varje kandidatland, första gången i december 1998, understryker alla vår satsning på en fullständig utvidgningsprocess som omfattar alla kandidatländer, och under de kommande månaderna kommer kommissionen att noga uppmärksamma parlamentets åsikter och den breda allmänna debatten i förberedelsen för nästa steg av utvidgningsprocessen.
(Applåder)

Hänsch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Herr ordförande Santer! Det är bra att Ni först och främst lägger fram Agenda 2000 för Europaparlamentet, och jag välkomnar den varmt! Jag hade dock välkomnat den ännu mer, om inte en talare från kommissionen i går kväll redan hade presenterat väsentliga innehåll i Agenda 2000 för pressen!
(Applåder) Agenda 2000 visar att Europeiska unionen har ett ansvar för hela Europa, men den är mer än bara ett koncept för utvidgningen. Den är ett i sig sammanhängande koncept för framtiden i Europeiska unionen i början av nästa årtusende. Det är ett sammanhängande, slutet koncept, som Ni har lagt fram för oss. Ni har gjort allt, mina damer och herrar från kommissionen, som för ögonblicket är möjligt. Men det kommer inte att räcka för att möta morgondagens krav. Mycket måste och kommer inom loppet av de kommande månaderna att diskuteras i detalj, hos oss i parlamentet, i det offentliga, i regeringarna och med regeringarna. Det är rätt och riktigt.
Men eftersom rådsordföranden är här i morgon - vilket jag gläder mig åt - vill jag via honom vädja till medlemsstaternas regeringar: Börja nu inte med att prata sönder, repa upp eller stycka sönder konceptet! Europeiska unionen behöver ett sammanhängande och helgjutet koncept för att nå målen och för att bedriva en bra politik! Regeringens hönsgårdspolitik måste upphöra, där var och en av de femton regeringarna plockar upp ett korn än här än där och sedan förklarar det hela till en gemensam politik!
(Applåder) Vi önskar och vill att de östeuropeiska staterna och Cypern inträder i Europeiska unionen. Det anser vi vara oundvikligt och nödvändigt. Det är vår politiska och moraliska förpliktelse gentemot det folk, som har återvunnit sin frihet. Vi som sedan flera år, delvis sedan årtionden, hör till unionen, vi tror att vi kan reagera lite surmulet på det som är europeisk politik och Europeiska unionen.
Befolkningen i Östeuropa ser i Europeiska unionen, i Europas enande det stora hoppet för sin framtid, och vi måste och vill honorera denna förhoppning! Det handlar inte bara om att fördela subventioner eller om att transferera medel, utan det handlar om att vi inser att detta Europa är en sluten, kulturell och moralisk värdeenhet i världen och inte bara en bakgård för subventioner!
(Applåder) I detta parlament och i min parlamentsgrupp kommer det inte att vara någon brist på vilja att vara vuxen denna stora utmaning. Utvidgningen är inte bara en moralisk förpliktelse. Det är också i vårt intresse, i ett helt kallt intresse för medlemsstaterna i Europeiska unionen och för Europeiska unionen som helhet. Helt klart kommer det att kosta, det kommer att uppstå politiska problem, för övrigt inte bara för oss, utan även för länderna i Östeuropa. Det handlar nämligen även om att de övertar de sociala, ekonomiska och ekologiska regler, som vi har kommit fram till i denna Europeiska union. Framför allt handlar det om att skapa eller att stödja politisk stabilitet. Därför säger jag att vi för alla regler i Europeiska unionen, för övertagandet av EG: s regelverk kan vi fastställa övergångstider och -frister. För demokratin kan det vid utvidgningen emellertid inte finnas någon övergångsfrist.
Vi måste naturligtvis fråga oss: Vad kostar inträdet? Ni, ordförande Santer, har kommit med ett förslag till finansiering. Vi får emellertid inte nöja oss med att fråga vad inträdet kostar, utan vi måste även fråga oss vad ett icke-inträde av de östeuropeiska staterna kostar. Då står det helt klart för oss: Antingen exporterar Europeiska unionen genom utvidgning ekonomisk, politisk, social och ekologisk stabilitet till öst, eller också kommer vi en vacker dag att vara tvungna att importera instabilitet från öst. Inför detta alternativ är vårt kommande beslut mycket lätt!
(Applåder) Vi måste inte bara fråga oss, vilka och hur många östeuropeiska stater som är mogna för ett inträde i unionen, utan även frågan om vilka länder och hur många inträden vi kan kosta på oss under de kommande åren är berättigad. Den utmaning som vi står inför består också i att göra östutvidgningen acceptabel för medborgarna i vår union. Samtycket till utvidgningen är större i den politiska klassen i medlemsstaterna än i befolkningen. I allt vad vi gör måste vi vara medvetna om detta. Vi vill exportera stabilitet. Först måste vi dock vara stabila själva. Det innebär att unionen en gång för alla måste göra sina egna hemläxor! Den måste bidra till att skapa sysselsättning i Europeiska unionen. De 18 miljoner arbetslösa kommer inte att acceptera att Europeiska unionen lastar på sig nya problem, innan den har löst problemet med sysselsättningen!
(Applåder) I detta sammanhang måste toppmötet i Luxemburg i november visar på nya vägar, nämligen att unionen äntligen koncentrerar sin politik på sysselsättning, på att skapa arbeten. En framgång i Luxemburg är också ett bidrag till att göra utvidgningen acceptabel.
Vad kostar utvidgningen? Ordförande Santer, jag vill inte här och nu sätta mig in i kostnaderna - det kommer Europaparlamentet, det kommer min parlamentsgrupp att göra under de kommande månaderna. Jag vill inte värdera kommissionens reformförslag just nu, vid en första anblick verkar de vara trovärdiga.
Hur det än må vara, står ett klart - vilket även klart framgår ur Era ord: Utvidgningen är ingenting man kan få till nolltaxa, varken till den finansiella, den politiska, eller den institutionella nolltaxan.
Om de finansiella kostnaderna: Debatten behövs fortfarande, men en princip, ordföranden, vill jag slå fast i dag. En revisionsklausul måste in i budgetplanen, som fastställer att även budgetplanen måste revideras vid ett inträde av nya medlemsstater. Därvid handlar det inte om att utvidga den finansiella ramen utöver 1, 27 % av bruttonationalprodukten. Det handlar om att uttömma den till 100 % och att omfördela utgifterna inom ramen. Det handlar också om en eventuell korrektur av inbetalningsmekanismen. Denna korrektur skall inte gå på bekostnad av de fattigare, så kallade nettomottagarna och till förmån för de rikare, så kallade nettobetalarna, utan det handlar om att sörja för mer rättvisa mellan de rikare, mellan nettobetalarna.
(Applåder) Finansiellt existerar utvidgningen inte till nolltaxa, inte heller politiskt! Ni, ordförande Santer, har anmält en fortsättning av reformeringen av jordbrukspolitiken. Även detta vill jag inte diskutera i detalj. Vi ser ju alla att det är nödvändigt. Förvisso får inte utvidgningen bara bäras av lantbrukarna, men den som helt enkelt vill vältra över dagens system på Östeuropa, han gör utvidgningen obetalbar.
Vi är beredda på en reformering av strukturfonderna. Jag välkomnar de grunddrag och de avsikter, som Ni har framfört. Det är ett politiskt, ekonomiskt och även socialt ofog, om varannan EU-medborgare lever i ett EUstödområde! Det kommer vi i framtiden inte längre att kunna eller vilja stå ut med, eftersom det inte är någon vettig stödpolitik för Europeiska unionen.
Om de institutionella kostnaderna: Amsterdamtoppmötet har inte gjort Europeiska unionen redo för utvidgning. I dagens utformning är Europeiska unionen inte redo att möta utmaningarna efter sekelskiftet. Då räcker det inte att utöka de institutionella reformerna en aning här - t.ex. vid röstfördelningen i ministerrådet - för att skära ned en aning på annat håll, t ex på antalet kommissionsledamöter. Det räcker heller inte att hänföra sig till det dock mycket obskyra tilläggsprotokollet från Amsterdam, vars tolkning ännu kommer att sysselsätta flera juristgenerationer. Detta lämnar jag nu en gång därhän. På allvar: Utvidgningen, det vill säga Europas öde, kan väl inte hänga på, om det finns femton, sexton, tjugo eller tjugotvå kommissionsledamöter och om land X eller land Y har tio eller tolv röster i ministerrådet! Det hela är ju absurt, det kan väl ändå inte vara målet för Europeiska unionen!
(Applåder) Utvidgningsförmågan beror på att vi äntligen lyckas uppnå majoritetsbeslut i hela beslutsområdet för denna union! Den beror också på, om vi lyckas med att skapa en ny jämvikt mellan den nödvändiga flexibiliteten i en större union och en nödvändig större stabilitet i en utvidgad Europeisk union. Denna balans måste vi ännu finna. Vi får inte förlora oss i inskränkta debatter om antal kommissionsledamöter, eller om röstfördelning. Vi vill ha och vi önskar en ordentlig reform. En ordentlig reform, inte bara en korrektur av den ena eller den andra institutionen! Santer, jag är Er utomordentligt tacksam för att Ni har klargjort detta. Vi behöver denna ordentliga reform före det första inträdet och inte efter vilket inträde som helst!
(Applåder) Jag tillägger: Detta kan inte åstadkommas genom en regeringskonferens, som i nattens mörker hektiskt och osammanhängande snickrar ihop ett fördrag utan ordning och reda!
(Applåder) Det skulle vara ett fördrag, där ingen kan urskilja vad som är början och vad som är slutet!
Inte alla regeringar har begripit att den kommande utvidgningen - oavsett om den kommer till stånd med fem, sex eller elva nya medlemsstater - inte kan jämföras med någon utvidgning i det förgångna, varken med den som skedde 1973, den som skedde 1985/1986, eller den som skedde 1995. Denna utvidgning kommer på ett eller annat sätt att förändra unionen i grunden. Det kommer att vara en annan union efter det att vi har tagit upp Östeuropa i denna union. Inte alla regeringar i unionen har förstått sambandet mellan utvidgning och reform.
Att utvidga och gå på i ullstrumporna som hittills går inte. Utan reform kommer en utvidgad union mycket snabbt att upplösas i ett rent och skärt frihandelsområde. Detta är inte vårt mål. Jag säger med all tydlighet: Om priset för utvidgningen är en upplösning av unionen till ett rent och skärt frihandelsområde, får detta pris inte betalas!
(Applåder) Det skulle vara ett för högt pris, inte bara för de medlemsstater, som i dag tillhör Europeiska unionen, utan även för Öst- och Centraleuropa. De vill nämligen gå in i en fungerande union, i en union, som är i stånd att uppfylla de uppgifter, som den måste uppfylla, en union, som är i stånd att ge dem hjälp och solidaritet, och inte en union som befinner sig i upplösning!
Av regeringarna säger vissa ja till utvidgningen, ett stadigt ja, men nej till en reform av unionen. De vill ingenting annat än att denna union löses upp i ett frihandelsområde. Sedan finns det andra regeringar, som säger nej till reform för att förhindra utvidgningen. Det fallet finns också. Jag varnar för att vi skall falla i den fällan. Den som nekar till utvidgning för att förhindra reform, kommer att förhindra utvidgningen, men då inte heller få någon reform. Det är det problem, som vi kommer att stå inför under de kommande åren.
Kommissionen föreslår att börja förhandlingar med 6 länder, 5 + 1. Jag vill betona, vad kommissionsledamot van den Broek sade om Cypern - att detta kan och måste gälla som katalysator. Utvidgningsförhandlingarna med Cypern måste användas för en lösning av Cypern-problemet. Man måste också se upp att Cypern därvid inte bara tas som gisslan av en förhandlingsovillig.
(Applåder) Övriga fyra och andra skall vi sörja för på ett speciellt sätt genom denna europakonferens. Nåväl. Vi kommer att kontrollera vad detta kan föra med sig. Det finns ju även ett annat koncept, att vi påbörjar förhandlingarna med alla gemensamt, men naturligtvis inte slutar med alla samtidigt. Det måste - hur som helst - i varje enskilt fall handla om att vi differentierar, men inte tränger undan någon. Under de kommande månaderna måste vi kontrollera, om europakonferensens koncept är lämpligt för att garantera detta. Denna europakonferens får inte vara ett rent och skärt debattforum, den måste kunna träffa avtal, åtminstone inom den andra och den tredje pelaren.
(Applåder) Tillåt mig för övrigt att komma med en personlig anmärkning: Jag föreslog ett liknande koncept i ett strategibetänkande i detta parlament redan under början av 1993. Jag sade detsamma på det europeiska toppmötet i Essen. Då fick det ingen respons. Det gläder mig att kommissionen nu har tagit upp ämnet.
Om sex nya stater, eller fler, ett står klart: För oss - jag talar för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp - finns det inget sammanhang med Natos utvidgning. Vi inskränker oss inte till de tre länder som Nato vill ta in. Ett land kan varken uteslutas från förhandlingarna för att han inte är närvarande i Madrid, eller tvingas att delta i vår förhandlingsrunda, eftersom han i Madrid först vägrades inträde i Nato. Medlemskapet i Europeiska unionen är inget tröstpris för att man gått miste om Natomedlemskap, det har sitt eget värde och måste även behandlas därefter!
(Applåder) Att börja med sex länder - nåväl. Jag har sagt att vi kommer att fundera på, om detta är det vettigaste. Den som är av annan uppfattning, än det som Ni föreslår, måste också säga hur vi kan gå i land med det hela och hur det skall betalas. Detta gäller för övrigt också - jag ser det ju framför mig - för statsministrarna och regeringscheferna i december, om de har tänkt sig något annat. Då måste de också säga hur detta skall klaras av och hur det skall betalas. I varje fall kommer det att vara en stenig väg för oss alla, för befolkningen och länderna i öst - eftersom de nu måste ta till oerhörda ansträngningar för att klara av vad vi fastställer för dem - men stenig även för oss. Även vi, Europeiska unionen, måste vara beredda på utvidgning. Kommissionen, ni har i dag gett Ert bidrag till det hela. Jag vill gratulera Er till detta. Medlemsstaterna har hittills inte bidragit. Vi, Europaparlamentet, kommer att ge vårt bidrag under de kommande månaderna, före toppmötet i Luxemburg och därutöver. Det handlar om ingenting mindre än Europas framtid!
(Livliga applåder)
Ordföranden
Alavanos har begärt om ordet för en ordningsfråga.

Alavanos
Herr ordförande, jag skulle vilja be er avbryta debatten om Agenda 2000 i enlighet med artikel 102 och 103 i arbetsordningen. För en liten stund sedan gick jag liksom många kollegor för att hämta dokumenten som delades ut och dessa texter finns endast på franska, engelska och tyska. Artikel 103 i arbetsordningen om distribution av dokument säger att de dokument på vilka debatterna och besluten i parlamentet grundar sig trycks och distribueras till ledamöterna och artikel 102, paragraf 1 säger att alla Europaparlamentets dokument måste redigeras på de officiella språken. Jag tror att det är ett stort misstag från kommissionens sida att samtidigt tala om unionens framtid och endast ge ut texten på tre språk. Det skulle vara ett stort misstag av parlamentet att acceptera detta. Jag tycker att också ni som är portugis skall respektera arbetsordningen och ert eget språk och att vi skall fortsätta debatten i den mån texterna finns på alla Europeiska unionens språk. En del ledamöter kan inte delta i denna debatt om de inte har tillräckliga kunskaper eller kan franska eller tyska. Tack så mycket.

Ordföranden
Jag uppmanar Alavanos att bekanta sig med arbetsordningen. Enligt artikel 103 skall alla dokument delas ut till ledamöterna och enligt artikel 102 skall alla parlamentets dokument finnas tillgängliga på alla officiella språk. I detta fall rör det sig inte om ett dokument från parlamentet och därför finns det ingen grund för att skjuta upp debatten.

Poettering
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, herr rådsordförande, kära kollegor! Till att börja med vill jag å Europeiska folkpartiets grupps vägnar uttrycka ett ord av uppskattning och lyckönskan till kommissionen för att den har utarbetat Agenda 2000 för en starkare och utvidgad union, och att denna föreligger här i dag. Detta är en bra signal, även för samarbetet mellan Europeiska kommissionen och Europaparlamentet. Herr kommissionsordförande, vi förväntar oss av Er att viktiga debatter i framtiden inte kommer att kungöras genom presstalesmän, utan att viktiga politiska inriktningar i framtiden alltid först kommer att presenteras i Europaparlamentet som företrädare för 370 miljoner medborgare.
(Applåder) Om någon för tio år sedan hade haft den djärva idén att förutsäga att Europeiska kommissionen, företrädd av dess ordförande Santer, den 16 juli 1997 inför Europaparlamentet skulle föreslå att den skulle inleda förhandlingar med Estland, Polen, Tjeckien, Ungern, Slovenien och Cypern om ett inträde i Europeiska unionen, skulle man ha betecknat denna person som en fantast. Vår generation har under åren 1989/90 och därefter emellertid blivit vittne till en dramatisk förändring på vår kontinent, en förändring som väl ingen knappt en epok före oss har upplevt.
Låt oss inte glömma att det var människorna i Central- och Östeuropa som möjliggjorde denna förändring.
(Applåder) Det var människorna i Central- och Östeuropa, som efter 1945 blev påtvingade en kommunistisk diktatur. Det var människorna i Central- och Östeuropa, som alltid har hållit fast vid frihetstanken, de mänskliga rättigheternas giltighet och önskemålet att själv få bestämma över sina egna liv och över den egna samhällsordningen. För detta är vi skyldiga européerna i den västra delen av vår kontinent, liksom människorna i Central- och Östeuropa stor respekt, djup uppskattning och ett uppriktigt tack.
Människorna i Central- och Östeuropa har nu rätten att säkra sin liberala och demokratiska livsstil, som de har tillkämpat sig i en fredlig revolution. De vill inte åter bli lurade och utnyttjade. Vi i Europeiska unionen är nu förpliktade att hjälpa människorna i Central- och Östeuropa att säkra sin egen frihet.
Estland, Lettland, Litauen, Polen, Tjeckien, Slovakien, Ungern, Slovenien, Bulgarien och Rumänien är förenade med Europeiska unionen genom Europaavtal. Även om dessa stater ännu inte tillhör Europeiska unionen, är de dock alla medlemmar i den europeiska familjen. Det är vår politiska och moraliska plikt att inom överskådlig tid och i ett ordnat förfarande möjliggöra ett inträde för dessa länder i Europeiska unionen, en europeisk union med demokratiska institutioner, en europeisk union, som blir den europeiska kontinentens stabilitetsankare på 2000talet, en europeisk union, som såväl inåt som utåt kan agera gemensamt, effektivt, beslutsamt och övertygande. Vid förberedelsen av inträdet i Europeiska unionen har Ni - Santer och även kommissionsledamot van den Broek - båda sagt att inget land får diskrimineras.
Om kommissionen föreslår att inleda medlemskapsförhandlingar med sex stater, det vill säga. fem plus en, måste det göras klart att de andra fem staterna som vill bli medlemmar inte utesluts. Det får inte finnas någon skillnad mellan in och out ! Det har Ni sagt, och det har vi med glädje noterat. Vi måste emellertid tydliggöra att varje land, som Europeiska unionen har slutit ett Europaavtal med - inom ramen för strategin inför ett medlemskap och på grund av det betänkande som kommissionen utarbetar årligen för varje land - i en flexibel process kan avancera och nå samma ställning som ett land, med vilken medlemskapsförhandlingar pågår. Bara om vi gång på annan ger klart uttryck åt detta, uppmuntrar vi människorna i alla stater i Central- och Östeuropa, med vilka vi har slutet ett avtal, att beslutsamt fortsätta med sina ansträngningar för den mödosamma, men nödvändiga reformprocessen.
I dag har vi inte ett svar på alla frågor om utvidgningen av Europeiska unionen. Några svar kan dock skönjas. I regionalpolitiken - detta adresserar jag till Wulf-Mathies - måste vi koncentrera finanserna på de områden som är i störst behov. Kommissionsledamot Fischler, Ni har gång på annan betonat att jordbrukspolitiken måste fortsätta att reformeras. Kommissionsordförande, Ni har talat om enorma summor: 275 miljarder DEM. Om vi använder dessa pengar, vilket vi som Europeiska folkpartiets grupp understödjer, måste vi emellertid också garantera att de delas ut på ett vettigt sätt och att utdelandet kontrolleras på ett vettigt sätt.
Marshallplanen har ofta nämnts. Marshallplanens framgång berodde på att det handlade om lån till gynnsamma räntor, genom vilket mottagarnas initiativ stimulerades. Det är korrekt att Europeiska unionens program öppnas för inträdesländerna, så att de förbereder sig på inträdet. Vore det inte likaså vettigt att före inträdet binda inträdesländerna till Europeiska unionen genom att de blir delaktiga i unionens arbete, t.ex. som observatörer i Europaparlamentet?
Kommissionen föreslår att diskutera de flesta inträdesfrågorna bilateralt med ansökarländerna. Å andra sidan är en europakonferens planerad för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, såväl som inrikes- och justitiepolitiken inom multilateral ram, som skall sammanträda en gång per år på statsminister- och regeringschefsnivå. Vi frågar oss, om det inte vore vettigare, om denna europakonferens utvidgas med ytterligare frågor på ministernivå. Jag understödjer med eftertryck vad min kollega Hänsch antydde i denna fråga, nämligen att även de länder, med vilka man för ögonblicket ännu inte förhandlar om ett inträde, inom en multilateral ram får sitta med vid bordet, för vi vet att detta är både politiskt och psykologiskt av stor vikt för länderna i Central- och Östeuropa.
Vilken roll kommer Turkiet att spela? Vi måste ge svar på detta! Framför allt måste vi vid avtalad tidpunkt förverkliga Ekonomiska och monetära unionen, eftersom detta kommer att ge Europeiska unionen nya framtidsutsikter, hopp och kraft.
På tröskeln till år 2000 står Europa inför stora utmaningar. Vi, Europeiska folkpartiets grupp, har alltid varit på samma sida som dem, som vill reformera Europeiska unionen. Därför välkomnar vi att kommissionen även gentemot medlemsstaterna har förpliktat sig att direkt efter år 2000 sammankalla en regeringskonferens, som framför allt kommer att bidra till att motivera majoritetsbeslut som en principiell beslutsmetod i Europeiska unionens ministerråd.
Vi, Europeiska folkpartiets grupp, går i bräschen för ett enat, fredligt och demokratiskt Europa på 2000-talet. Vi kommer att nå detta mål, om vi arbetar lika modigt som beslutsamt, men även med tålamod och framtidsengagemang för vår gamla, hela tiden förnyande europeiska kontinent.
(Applåder)
Pasty
Herr ordförande, ärade kolleger, jag skulle först och främst vilja framföra en högtidlig protest mot det sätt som vi debatterar på.
Agenda 2000 är Europeiska unionens handlingsprogram, dess mål är inget mindre än att lyckas med vad som kommer att vara Europas stora ambition under de kommande tio åren, nämligen dess politiska enande. Vi ägnar det då en knapp halvdag, eller lika mycket som för de så kallade aktuella och brådskande debatterna, där hälften av punkterna bara indirekt rör Europa. Och dessutom förlorade vi en halvtimme i förmiddags genom att bestrida dessa brådskande ärenden, på så sätt förkortade vi en ytterst viktig debatt med lika mycket tid. Vi bör för övrigt reagera kraftigt på ett dokument som väger flera kilo och som vi bara har fått muntligt sammanfattat.
Jag begär, å Gruppen Union för Europas vägnar, att vi innan årets slut, inom ramen för vårt tidsschema, ägnar ett särskilt sammanträde på minst två dagar åt denna viktiga debatt, efter att de politiska grupperna och de behöriga utskotten har kunnat granska kommissionens förslag noggrant. Samtidigt borde vi börja höra alla nödvändiga parter, särskilt jordbruksorganisationerna, de som främst berörs av den gemensamma jordbruksreformen.
Idag kommer jag att begränsa mig till att reagera på en i högsta grad politisk fråga, som Europaparlamentet skall uttala sig om innan årets slut, nämligen valet av de kandidatländer som man skall inleda förhandlingar med för ett framtida medlemskap. Fram tills nu har det uttryckligen varit accepterat att förhandlingarna skulle påbörjas samtidigt med alla kandidatländer, vilket självklart inte avgör något på förhand om det slutliga datumet och om förhandlingarnas resultat. Men nu föreslår kommissionen att i första hand endast inleda förhandlingar med sex av elva kandidater.
För min del anser jag att det här valet är godtyckligt, klumpigt och provocerande. Ett godtyckligt val eftersom det på förhand avgör de insatser som kan genomföras av kandidatländerna, och endast på grundval av deras nuvarande prestationer, som man för övrigt kan ha olika uppfattningar om. Ett farligt val, eftersom det riskerar att destabilisera regeringarna i länder som har kuggats och som skall göra en omtenta på ovisst datum.
Föreställ er hur situationen kommer att se ut för den slovakiska regeringen, vilken den är, som hålls i ett järngrepp mellan Tjeckiska republiken och Ungern, som har godkänts för den första förhandlingsomgången. Föreställ er situationen för den rumänska regeringen, som redan har lidit förödmjukelsen att inte direkt godkännas av NATO, och för den bulgariska regeringen, båda sätts de åter åt sidan, medan de båda ländernas senaste val har gett dem en otvivelaktigt demokratisk legitimitet. Om man har velat ge intrycket att Europeiska unionen är en klubb för de rika, som förblir otillgänglig för de fattigaste, skulle man bete sig just så här.
Har man för övrigt velat ta konsekvenserna av misslyckandet vid toppmötet i Amsterdam, när det gäller den institutionella reformen, genom att godtyckligt begränsa antalet framtida unionsmedlemmar till 20 - med den hemliga förhoppningen att en av de sex utvalda kommer att ge upp på vägen - för att kunna fortsätta att fungera utan att reformera institutionerna?
Det är slutligen ett farligt och provocerande val gentemot Ryssland att sätta den Slovakiska republikens kandidatur åt sidan och samtidigt fortsätta att upprätthålla de goda relationerna med den, och att behålla Estlands kandidatur, med det enorma problem som orsakas av att det landet har en mycket stark ryskspråkig minoritet som inte är integrerad och som saknar alla medborgerliga rättigheter.
Sammanfattningsvis står Agenda 2000 för en anmärkningsvärd sammanställning av statistiska och bokföringsmässiga fakta, men det saknar politiska dimensioner. Alla mina kolleger i UPE-gruppen och jag själv, vi kommer aldrig att bestämma oss för att lämna våra vänner slovakerna, rumänerna, bulgarerna, litauerna och letterna vid sidan av vägen.
(Applåder)

de Vries
Ordförande, denna dag markerar slutet på en tidsperiod och början på en ny. Denna dag markerar slutet på den europeiska integrationen som var begränsad till Västeuropa. Från och med i dag tar vi de första stegen på en stig som skall leda till en europeisk union som skall omfatta alla demokratiska stater på denna kontinent. Utvidgningen av Europeiska unionen är huvuduppgiften för unionen under kommande decennier. Det är då också passande att Europeiska kommissionen presenterar sina förslag i dag i detta hus.
Jag skulle vilja uttrycka min uppskattning för kvaliteten på analysen som Europeiska kommissionen lägger fram för oss. Kommissionen har stärkt sin politiska auktoritet i Europa med denna analys och har än en gång bevisat sig vara motorn i den europeiska integrationen. Jag uttrycker också gärna min uppskattning över bidraget från kollega Hänsch i denna debatt, jag är glad att han åter så aktivt deltar i våra diskussioner.
Jag vill göra tre påpekanden. Först om urvalet av länder.
Kommissionen har bedömt vilka länder som, enligt vad den förväntar sig, kommer att uppfylla kriterierna om ett antal år. Man har dragit slutsatsen att det kommer att gälla fem länder plus Cypern. Den slutsatsen tycks mig väl avvägd och balanserad. Jag applåderar att också Slovenien och Estland antagligen kommer att kunna tas med i den första vågen. Jag har själv insisterat på det ett antal gånger. Så kan Europeiska unionen uppträda stabiliserande i regioner där Nato ännu inte kan det. Jag gläder mig också åt budskapet som skickats till Slovakien. I motsats till kollega Pasty, tycker jag att det är riktigt att meddela Slovakien att grundregeln för Europeiska unionen är demokratin och respekten för medborgerliga rättigheter och frihet. Jag hoppas att Slovakien kommer att uppfatta detta budskap som en uppmaning till att förstärka demokratin.
Ett påpekande om finanserna. Jag fruktar att i många av våra medlemsstater kommer utvidgningen framför allt att ses som en ekonomisk fråga. Samordningsländerna vill inte få mindre från Bryssel. Förenade kungariket vill inte ta upp sin rebate till diskussion och nettobetalarna vill betala mindre.
Ordförande, det är viktigt att påpeka att kostnaderna för utvidgningen kommer att vara begränsade: 1, 27 % av BNP i unionen, men fördelarna är många gånger fler. De ekonomiska och de politiska fördelarna med utvidgningen väger mycket tyngre än de eventuella budgetmässiga nackdelarna. Risken finns ändå att beslut om budgeten kommer att skjutas upp. Det har ju också hänt med de lika nödvändiga institutionella reformbesluten.
Jag fruktar, ordförande, att det i många medlemsstater spekuleras i att de nya medlemsstaterna inte kommer att tillträda redan år 2002 utan tidigast år 2005. Jag skulle ha välkomnat om kommissionen uttryckligen skulle ha fastställt år 2002 som måldatum för de nya tillträdarna. Det skulle också öka trycket på medlemsstaterna att komma överens om de nödvändiga institutionella och finansiella reformerna innan år 2002.
Ett sista påpekande om Turkiet. Turkiet kan tills vidare inte bli medlem i Europeiska unionen, människorättssituationen är för dålig för det. Men ordförande, om Europa vill spela en politisk roll i den östliga delen av Medelhavsområdet, måste vi intensifiera den politiska dialogen även med Turkiet. Jag har i det avseendet två önskemål: För det första att den politiska dialog som lovats Turkiet som pendang till tullunionen, ändå startar, inom alla 15 områden. För det andra att Turkiet tas upp i den europeiska konferensen som den Europeiska kommissionen aviserat. I dag börjar en historisk process. Muren har rivits, järnridån har försvunnit. Nu handlar det om att också skjuta undan guldridån i Europa.

Carnero González
Herr ordförande, Agenda 2000 presenteras några veckor efter det föga uppmuntrande resultatet från Europeiska rådet i Amsterdam, som kom fram till en minst sagt blygsam revidering av Maastrichtfördraget och uppvisade en motvillig inställning till debatten om sysselsättningen.
Detta är inte den bästa upptakten när vi skall behandla frågor av så stor vikt för unionens framtid - utvidgningen österut och till Cypern, och de nya ekonomiska utsikterna.
Vi tycks gripa oss an dessa frågor utan att ha riktigt stadig mark under fötterna. Det är inte fråga om att man i Amsterdam inte skulle ha lyckats definiera sammansättningen hos ett antal institutioner - om vi är relevanta kan vi säga att detta inte tillhör de viktigaste frågorna. Det verkligt oroväckande är att de praktiskt taget obefintliga framstegen i Amsterdam rörande unionens politik kan leda till att utvidgningen bara gör gemenskapen till en frihandelszon - med en splitterny gemensam valuta och 20 miljoner arbetslösa.
Kanske en del regeringar vill ha det så, men inte majoriteten av varken detta parlament eller medborgarna. Det vore helt enkelt oacceptabelt.
Det är för att undvika detta som vi fortsättningsvis kräver att utvidgningen åtföljs av en fördjupning. Följaktligen begär vi att det hålls en ny regeringskonferens, före de nya medlemmarnas inträde, för att vi skall kunna föra den politiska unionen en avsevärd bit vidare. Det skall vara en regeringskonferens som är ny och annorlunda både till formen och till grunden. Vi kräver en aktiv sysselsättningspolitik för att undvika att utvidgningen och arbetslösheten med tiden blir konvergerande och explosiva fenomen inom gemenskapen.
Politiskt säger vi ja till en utvidgning, en utvidgning som sker genom en process som bygger på solida förhandlingar och behärskade steg framåt. En utvidgning som garanterar upprätthållandet och utvecklandet av riktlinjer och instrument såsom den gemensamma jordbrukspolitiken, strukturfonderna och sammanhållningsfonderna, och som undviker att det uppstår sociala och produktionsmässiga kostnader i de nuvarande och framtida medlemsstaterna. Förhandlingarna med ansökarländerna måste göras på en individuell grund med särskild betoning på att utveckla system för demokrati och social solidaritet, men utan att inledda förhandlingar automatiskt skulle bestämma anslutningsordningen eller leda till kollektiva anslutningar.
Den historiska utmaning som utvidgningen av Europeiska unionen österut och till Cypern innebär, förutsätter att unionen gör en ansträngning för att fördjupa och utöka sina egna möjligheter för att kunna bemöta medborgarnas dagliga problem.

Aelvoet
Ordförande, kolleger, efter Amsterdam var den mest förekommande kritiken att unionen inte hade reformerat sig själv för att under ansvarsfulla förhållanden kunna ta itu med utvidgningen. Denna grundläggande brist står nu livs levande framför oss och kan självklart inte sopas under mattan. Den egentliga politiska frågan som nu ställs är naturligtvis om det är de östeuropeiska länderna och Cypern som måste bära de femtons oförmåga att reformera sig i tid. Jag tror att svaret på det är nej. Å andra sidan är fortsatt arbete på utvidgningen en eventuell möjlighet, ett politiskt momentum för att genomföra de nödvändiga institutionella reformerna. Men det kommer inte att vara någon automatik, för det måste något göras. Och när det gäller det, hade jag gärna hört något mer från kommissionen än bara en trosförklaring, jag vill veta vilka konkreta politiska initiativ som vidtas för att se till att vi verkligen institutionellt kommer att vara i stånd att anta utmaningarna som vi står inför. Vi vill som gröna ge oss själva den nödvändiga tiden för att grundligt studera det imponerande dokumentet som vi fått här av kommissionen. Men vi tycker dock att ett antal kritiska frågor tränger sig på.
Första frågan är naturligtvis punkten att endast ett antal länder har valts ut för inledande av förhandlingar. Vi vet att det under mycket lång tid fanns en möjlighet i kommissionen att börja med alla tillsammans och jag skulle gärna vilja veta varför man har missat den möjligheten, vilka de genomslagsgivande argumenten var för det? För det är tydligt att det också finns politiska nackdelar knutna till det. Nackdelar som att det dras ett antal nya gränser inom det befintliga Europa, varvid det kommer en Nato-gräns ovanpå en EU-gräns och kanske också en Schengen-gräns. Och följderna av det är inte heller särskilt positiva.
För det andra, känslan hos ett antal länder att de är nedklassade och inte kommer att vara med. I fallet Turkiet som inte kommer i åtanke för att det är ett muslimskt land. Allt det gäller, tycker vi, att det finns för få kritiska åsikter om vad man hittills har berättat i kommissionens namn, den kritiska åsikten i samband med de villkor som vi vill godta utvidgningen på? Måste vi inte också ställa frågor till oss själva?
Jag gläder mig åt att höra att man vill ha en seriös anpassning av jordbrukspolitiken. Allt kommer att hänga på om detta också genomförs konsekvent, för att flytta över vår befintliga jordbrukspolitik dit skulle innebära ödeläggelse av jordbruksstrukturerna där. Det skulle innebära arbetslöshet i stor skala och så vidare. Samma sak gäller för miljöfrågan. Det finns positiva punkter i vår politik, men det finns möjligheter som de östeuropeiska länderna har och som vi kan använda så att vi påbörjar denna reformering för att också genomföra nödvändiga förändringar i vårt eget intresse. Alltså är det ingen ensidig process där alla måste anpassa sig till oss. Vi måste ta tag i de krafterna och element som är starkare hos dem, för att gemensamt gå framåt.
En sista punkt gäller finansieringen. Den som talar om utvidgning, måste vara beredd att lägga upp tillräckligt med finansiella medel på bordet för det. När det gäller det är de tillkännagivna siffrorna enligt mig för låga och man får absolut inte gå i en riktning där fattigdom delas genom att ta pengar från södern och föra över dem till öst. Låt oss se till att de största målsättningarna som man eftersträvar realiseras för det har redan hänt för ofta att man tillkännager stora målsättningar och efteråt snubblar på ett antal tomatlådor.

Lalumière
Herr ordförande, herr rådsordförande, kommissionsordförande Santer, dagens debatt innehåller många frågor. Jag kommer endast att fästa mig vid temat utvidgningen, som utgör vår närmaste framtid, men för oss också en politisk skyldighet.
Redan nu skulle jag vilja framföra mina reaktioner på två punkter. Den första rör listan på aktuella länder. Genom att tillämpa kriterierna som på förhand fastställdes i Köpenhamn 1993, har kommissionen tagit ut fem kandidater, plus Cypern, av totalt elva sökande. Vid en första anblick har kommissionen gjort det tekniska arbete som man krävde att den skulle göra, men samtidigt riskerar dess analyser, val och redogörelser att utgöra ett allvarligt politiskt misstag. Det är faktiskt så att man därmed bryter ett väsentligt löfte, nämligen det att ställa upp alla kandidater på samma startlinje. Trots att vi idag befinner oss vid startlinjen har ett urval redan gjorts, mellan de goda och de övriga. Vi kan vänta oss både frustration och oförståelse, för att inte tala om risken för destabilisering, och detta alldeles efter de besvikelser som är förenade med NATO: s utvidgning!
Det här sättet att gå till väga är inte bara beklagansvärt, risken finns att det också är farligt om inte Marshallplanen för länderna i Central- och Östeuropa - vilken ni talade om ordförande Santer och som är avsedd för alla kandidater utan åtskillnad - inte kommer att mildra den skillnad som oförsiktigt har skapats mellan de sex första och de övriga. Detta innebär inte att man måste använda ett utslätat språk gentemot kandidatländerna och dölja svårigheter som de måste övervinna, och som vi själva måste övervinna. Men det är en sak att tala klarspråk och en annan sak att inge en känsla av orättvisa.
På en annan punkt är jag lyckligtvis nöjd över att visa mitt stöd. Genom att stödja idén om att kalla in en ny regeringskonferens tar kommissionen upp en idé som man lade fram här efter toppmötet i Amsterdam, att äntligen förverkliga de institutionella reformer som är nödvändiga inför varje utvidgning, i synnerhet majoritetsomröstningarna i rådet. Jag hoppas att den här idén snabbt kommer att bekräftas. Jag överlåter till mina gruppkolleger att ta hand om uppgiften att utveckla våra anmärkningar om utvidgningens villkor och finansiella konsekvenser. Det finns mycket att säga också om dessa punkter.

de Gaulle
Herr ordförande, anslutningen av länderna i Centraleuropa till Europeiska unionen är inte en välgärning, som Brysselkretsen, utan att ta hänsyn till de berörda folkens verkliga intresse, benämner sin ideologi.
För länderna i Centraleuropa bör integrationen värderas ur en dubbel geopolitisk och ekonomisk synvinkel. Erbjuder integrationen en möjlighet till större säkerhet, eller öppnar den vägen mot att gå upp i en helhet som kontrolleras av andra och som dessa länder kommer att ha föga eller inget inflytande i? Och varför denna brådska att påbörja förhandlingarna med de här länderna? Är inte den dolda avsikten att lämna misslyckandet vid Amsterdamkonferensen bakom sig och att åstadkomma en ny regeringskonferens, med utvidgningen som täckmantel?
Det finns för övrigt ingen som inte känner till den tyska expansionspolitikens traditionella riktlinjer. Alla känner till förbundskansler, statsmannen Kohls envetenhet att förbereda framtiden. Integrationen i Europeiska unionen skulle i synnerhet leda till att dessa stater inte längre skulle kunna motsätta sig att företag, som verkar med utgångspunkt i andra EU-länder, köper upp lokala företag.
Skulle för övrigt Centraleuropas pånyttfödda men ömtåliga ekonomier kunna tåla chocken med ett öppnande av gränserna, då konkurrensfördelarna samtidigt kommer att försvinna? Det är bedrägligt att anse att några strukturfonder som då skulle bli tillgängliga skulle kunna begränsa en ökning av arbetslösheten och invandringen. Vad är dessutom de nyss nämnda siffrorna i förhållande till de oändliga behoven, när man känner till de avsevärda summor som Västtyskland har lagt ut för att hjälpa Östtyskland?
För länderna i Centraleuropa innebär en integration i Maastricht-Europa i realiteten en marsch mot en social tillbakagång och en tillvaro som protektorat.

Muscardini
Herr ordförande! Det verkar som om alla de olika politiska krafter som idag är närvarande i kammaren är överens om att Europa inte får utvecklas till en ren handelsorganisation. Att man inte låter den Europeiska unionen utvecklas till ett stort frihandelsområde via utvidgningen till Central- och Östeuropa är däremot ett krav som inte delas av samtliga politiska krafter. Vi hör till dem som fruktar att detta skall ske: om det skulle inträffa kommer även gemenskapens regelverk att gradvis smulas sönder och unionen kommer att förlora all sin politiska betydelse. Det är av den anledningen som vi sedan flera år tillbaka kräver att utvidgningen skall underordnas förverkligandet av den politiska unionen. Vi begär med andra ord att få förhandla med kandidatländerna efter det att vi har fått veta vilka regler som kommer att gälla för den utvidgade unionen. Eller ännu hellre: vi vill äntligen få reda på hur ett Europa med femton länder, där vare sig den andra eller den tredje pelaren har blivit verkliga och som därför inte är en politisk union, är tänkt att fungera. Vi vill veta när man på allvar tänker börja diskutera de institutionella frågorna och om idén med en federal stat definitivt har övergivits eftersom Europa endast är avsett att vara något som rikare länder skall kunna erövra.
Alleanza Nazionale vill veta hur man kan tro, efter att ha förlorat Malta, efter utdragna försök, att man på mycket kort tid skall kunna förverkliga en utvidgning med till exempel Polen, Republiken Tjeckien, Ungern, samtidigt som den franske presidenten ifrågasätter om den monetära unionen skall kunna förverkligas inom den tid som beslutats, en monetär union som - anser vi - bör förverkligas samtidigt med den politiska unionen. Vi vill veta vad man tänker göra för de tjugo miljonerna arbetslösa och för de över tjugo miljonerna fattiga som för närvarande lever inom unionen, innan vi bekymrar oss om arbetslösheten och fattigdomen i de nya länder som är tänkta att dela vårt gemensamma europeiska öde.
Vi protesterar kraftfullt mot den praxis som införts i kammaren att diskutera omfångsrika texter som inte finns tillgängliga på de nationella språken, och vi hävdar vår roll som valda parlamentariker som i första hand är skyldiga att ta tillvara de människors intressen som är medborgare i Europeiska unionen, snarare än de europeiska intressen som tillhör någon enskild stat eller något multinationellt företag. Utvidgningen skulle medföra en ökning av befolkningen inom EU med mer än en tredjedel, vilket skulle göra att invånarantalet i Europa, som för närvarande är 370 miljoner, skulle stiga till 500 miljoner. BNP skulle däremot bara öka med cirka 5 %, vilket skulle medföra att klyftorna mellan rika och fattiga länder, mellan stora och små, mellan länderna i norr och länderna i söder skulle vidgas ytterligare. Låt oss dessutom inte glömma unionens uppgift i Medelhavsområdet, investeringarna inom grönsakssektorn som kommer att ställas mot det starka behovet av ekonomiskt bistånd från mycket stora länder som lever av jordbruk. Utgifterna för jordbrukspolitiken, som omfattar över hälften av unionens budget, kommer med andra ord att öka dramatiskt när kandidatländerna blir nettomottagare av bidrag.
Vi säger " nej" till en utvidgning innan den politiska unionen har förverkligats bland de femton länderna. Vi föreslår associationsavtal som, efter en rimlig tid, leder oss alla fram till en utvidgning som vi kan leva med, till ett trovärdigt Europa.

Azzolini
Herr ordförande! Det är med stark övertygelse jag instämmer i det som min kollega Pasty just har sagt, och det är med en lika stark övertygelse som jag vill framföra mina åsikter om den framtida reformeringen av strukturfonderna och om de förslag som kommissionen idag har lagt fram.
Med tanke på de framtida utmaningarna för Europeiska unionen är det ingen tvekan om att vi efter 1999 blir tvungna att reformera strukturfonderna. Utmaningarna kommer att bli många och svåra ur politisk, ekonomisk och social synpunkt. Principen om ekonomisk och social sammanhållning får, mot bakgrund av den ständiga förändring som Europa befinner sig i nu när vi förbereder oss för en framtida utvidgning, med andra ord en ökad betydelse och aktualitet. Efter att ha konstaterat att sammanhållningsmålet förblir en av grundstenarna i den europeiska konstruktionen, så hälsar jag med tillfredsställelse kommissionens förslag som syftar till att förenkla de administrativa, ekonomiska och övervakande rutinerna, eftersom dessa reformer utan tvekan kommer att främja tillgängligheten vad gäller finansiering, förkorta behandlingstiderna och, får vi hoppas, även innebära en ökad stimulans för de länder som ännu ligger efter i utvecklingen.
Jag är också öppen för att genomföra en geografisk och tematisk koncentration. Det är emellertid min plikt i egenskap av ledamot av utskottet för regionalpolitik och i egenskap av representant för en region som hör till målområde 1 att upprepa min oro och varna, såväl kommissionen som mina kolleger, för de risker som ligger i planer som är lika ambitiösa som hedervärda från unionens sida. De ekonomiska restriktionerna gör det inte möjligt att öka avsättningen till fonderna, som med andra ord kommer att ligga kvar på 0, 46 procent av EU: s BNP i enlighet med de beslut som på sin tid fattades i Edinburgh. Denna avsättning kommer dock, med tanke på den framtida utvidgningen, att motsvara ett lägre procentuellt belopp för var och en av medlemsstaterna, samtidigt som koncentrationsprincipen, som visserligen erbjuder fördelar ur administrativ synpunkt, gör mig en aning fundersam när det gäller de geografiska och tematiska aspekterna. En minskning av målområdena från sex till tre av vilka endast två kommer att vara regionala och en omfattande minskning av de områden som kan komma i fråga för stöd verkar vara svårt att genomföra, eftersom jag inte lyckas bli klar över hur detta skall genomföras i praktiken.
Det är min övertygelse att detta oundvikligen kommer att leda till överdrivna förenklingar när det gäller den verklighet man står inför i de olika områdena, med olika förutsättningar för ekonomisk och social utveckling, vilket följaktligen kräver mer preciserade och riktade insatser.
Låt mig avslutningsvis uppmana kommissionen att presentera bättre preciserade och utarbetade reformförslag för parlamentet. För egen del kommer jag att ägna semestern åt att " studera" allt det material vi har fått och jag förbehåller mig rätten att återkomma i ärendet med mer detaljerade synpunkter.

Haarder
Herr ordförande, det är problematiskt att på förhand dela upp länderna i sådana som ingår och sådana som snart ingår. Det är dålig pedagogik och det är dålig politik om det betyder att vi nu skall använda mer kraft på vissa länder och mindre kraft på andra, som kanske har störst behov, och som kanske betyder nog så mycket för freden och säkerheten i framtidens Europa. Det är otroligt viktigt, att Estland kommit med, men om några få år kunde ju Lettland vara i samma goda situation. Är Lettland då på förhand hänvisad till nästa runda, eller kan Lettland i sådant fall hinna komma med i första rundan? Det vill jag gärna be kommissionären att svara på. Och jag vill be honom bekräfta inför detta parlament och ansökarländerna, att denna uppdelning endast är en prognos, som inte utesluter ändringar om några länder utvecklar sig snabbt, och det slutliga målet är, att alla länder skall hjälpas in, och att vi skall undvika nya uppdelningar.

Miranda
Herr ordförande! Vid en närmare titt på budgetutvecklingen på senare år, de åtstramningstendenser som kan skönjas, och även på vissa av de regler som gradvis förts in, har de, i mycket nära omfattning, föregått det som i dag formellt presenterats av kommissionen i den ekonomiska planen.
För oss, är nu kärnfrågan denna: kommer taket för de egna medlen som beslutades i Edinburgh att förbli oförändrat efter det datumet (1999) och bör det räcka, inte bara i fråga om de målsättningar som de femton medlemsstaterna har, utan också till utgifterna för nyanslutningen och de första åren av en utvidgad union. Utgifterna kommer säkerligen att bli höga.
Vi har inga särskilda eller principiella invändningar mot en utvidgning. Men vi kan naturligtvis inte acceptera den på dessa villkor. Skälet till detta är att en sådan ram ovillkorligen medför kännbara nedskärningar i nuvarande målsättningar och prioriteringar och definitivt sätter rådande prioriteringar på spel.
Ett bra exempel är sammanhållningen, som är inskriven i fördraget som en grundläggande pelare för unionen men obönhörligen skjuts upp i det oändliga, med de förslag som nu formulerats för strukturfonderna och sammanhållningsfonden.
När det gäller den senare, kommer förmånsländerna att se sin tillgång till fonden kännbart minskad. Och vad gäller strukturfonderna kommer utan tvivel genomsnittsanslagen för den nya perioden för de 15 medlemsstaterna att vara mindre än nu. Så ser verkligheten ut. Och på det viset förefaller de nuvarande " sammanhållningsländerna" att sluta vara det, inte vet man riktigt genom vilket trollslag de ännu är det, och i kraft av sina potentiella framgångar, bestraffade till att betala för utvidgningen.
Vem kan, på fullt allvar, gå med på detta?! Och det är faktiskt den frågan som kvarstår: var finns nu " medlen till våra ambitioner" ?

Schroedter
Herr ordförande, kära kollegor! Medan inträdeskandidaterna hela tiden får nya läxor, har Europeiska unionen ännu inte lyckats klara av sina egna. Den trängande nödvändigheten av en ekologisk och social ihållande utveckling har felbedömts. Reformerna, framför allt inom jordbrukspolitiken och den ekonomiska politiken förblir bristfälliga. Konfrontationen i Europa har övervunnits, eftersom vi i öst oförtröttligt har kämpat för att demokrati och medbestämmanderätt skall bli verklighet i hela Europa.
Det är en historisk utmaning att nu också utveckla ett demokratiskt Europa, som inte har några skiljelinjer. Därför frågar jag kommissionen ännu en gång: Varför har ni övergivit alternativet att inbegripa alla kandidater i medlemskapsförhandlingarna? Är det inte så att ni ånyo sorterar mellan de kandidater, som är inne, och de som skall stanna utanför? Är det här man kan finna svaret på att parlamentets krav ännu inte har uppfyllts att avskaffa visumplikten mellan Bulgarien och Rumänien?
Framför allt för samarbetet mellan de baltiska staterna skulle utlösandet av ett land ha fatala följder, eftersom Baltikum förbinds genom ett mycket tätt ekonomiskt samarbete och en frihetszon att själv välja arbetsplats och bostad. Kanske ger en sådan strategi till och med nya svårigheter för de nya regeringarna att i fortsättningen inför den egna befolkningen försvara trycket på den sociala jämvikt, som påverkas så starkt genom processen till närmande. Därför behöver vi för utvidgningen en effektiv, institutionell och gemensam ramstruktur för alla kandidater och inte bara för utrikes-, inrikes- och justitiepolitiken. Inget av de associerade länderna får ha intrycket av att vara uteslutet.
Det saknas ännu en likaberättigad ekonomisk integration i det ekonomiska samarbetet mellan EU och inträdeskandidaterna. Fortfarande förvägrar EU tillträde för vissa produkter. Avgörande för en välbalanserad utveckling är ett deltagande även på bred front i de strukturpolitiska stödåtgärderna.
Integrationen in i EU får inte bara vara en sak för den politiska eliten, utan man måste lägga stor vikt vid att alla medborgare skall vara fullt delaktiga. I så måtto bekymrar oss den nya prioriteringen av Phare-programmet mycket. Här tas nu den nya, odemokratiska modellen av den immigrationspolitik upp, som kränker de mänskliga rättigheterna, och Schengenprotokollet upp i fördraget och överförs sedan på inträdeskandidaterna. De utgör på så sätt en buffert för det ursprungliga Europa. De Gröna anser det vara oansvarigt att nu även exportera den nuvarande inrikes- och justitiepolitiken i EU till Central- och Östeuropa. Här skall parlamentets och EG-domstolens demokratiska kontrollrättigheter till att börja med utgöra ett underlag för fördraget. För de unga demokratierna är erfarenheten med ett oberoende justitiedepartement och en demokratiskt kontrollerad polismyndighet ännu inte så gammal, men de lägger stort värde på den.

Dell'Alba
Herr kommissionsordförande! I morse hänvisade ni till ert tal vid tillträdet den 17 januari och även jag tillåter mig att påminna om den dagen eftersom vi då sade att vi förväntade oss en vision av ett bättre Europa från er, ett Europa för 2000-talet. Jag vill påminna mig att denna vision även förekommer i Agenda 2000. Visserligen är kommissionens roll svår, av den begär man fortsatta utvidgningar och reformer och att vi ska gå in i 2000-talet med samma resurser som de som bestämdes i Edinburgh och som inte får överskrida 1, 27 procent av BNP.
Detta är helt klart en svår process och jag betvivlar mycket möjligheten att låta länder som Slovenien bli medlemmar, som inte förtjänar ett medlemskap, samtidigt som man utesluter andra länder. Det finns en enda god sida i den agenda som vi behandlar: förslaget att hålla en regeringskonferens före år 2000. Detta förslag kommer parlamentet att stödja, eftersom det är det enda seriösa vi idag kan föreslå rådet.

Nicholson
Herr ordförande, jag lyssnade i morse med stort intresse på ordförande Santer och till herr Van den Broek, när de talade om att ge oss en vägbeskrivning för framtiden. Jag måste säga er, att den väg som ni pekade ut för oss i morse är mycket dåligt byggd, har för många skarpa kurpor och inte visar på något slutmål. Vi måste ha en lång förhandlingsperiod, så att vi kan utsträcka de reformer som krävs inom de nuvarande femton medlemsstaterna för att möta utvidgningens utmaning.
Förslagen till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonderna är långtgående och kommer att bli oerhört smärtsamma för många regioner i den nuvarande Europeiska unionen. Vi måste vara försiktiga under utvidgningsprocessen, så att vi inte isolerar regioner som nu ligger i unionen. Jag skulle tillråda försiktiga förhandlingar, som hela tiden tar hänsyn till den ömtåliga balansen som existerar för närvarande och som vi måste behålla.
Jag inser varför vi måste gå mot en utvidgning. Jag förstår också mycket väl varför dessa länder vill gå med i Europeiska unionen. Men jag inser också mycket väl besvikelsen som känns denna morgon i de länder som inte har nämnts vid namn. Jag uppmanar kommissionens ordförande och de andra förhandlarna att ta sig an denna otroliga utmaning, som har beskrivits för oss och jag önskar dem lycka till. Jag råder dem att gå framåt på ett säkert och försiktigt sätt.

Vanhecke
Ordförande, med denna " Agenda 2000" har det åter visat sig var den politiska makten inom Europeiska unionen verkligen ligger: hos kommissionen.
Ändå måste jag påminna om att Europeiska kommissionen i grunden inte är något mer än ett kollegium av politiskt utnämnda höga tjänstemän. Man kan inte förebrå dessa tjänstemän för att de använder den initiativrätt som de förfogar över. Självklart inte. Men det är och förblir i mina ögon ett ohälsosamt och till och med fundamentalt odemokratiskt arbetssätt och enligt min åsikt också helt emot domen från domstolen i Karlsruhe, som säger att Europeiska unionen är ett statsförbund och ingen federal superstat med en kommission som blivande superregering.
Vidare måste jag på grund av tidsbrist, men också för att jag inte vill basera någon kommentar på ett dokument på drygt 1 100 sidor som vi fick först för några minuter sedan och som inte ens är tillgängligt på mitt eget språk, begränsa mig till två kommentarer.
För det första, kommissionen bekräftar sin ståndpunkt från 1989 som om att Turkiet " ännu" inte skulle vara färdig för att bli medlem i Europeiska unionen. Vem skall egentligen till slut säga att det till medlemskapet i unionen inte bara knyts ekonomiska och politiska villkor, utan att det helt enkelt också finns geografiska och kulturella begränsningar som medför att ett icke-europeiskt land som Turkiet, oaktat den goda grannsämjan och de bästa möjliga förbindelserna, inte kan bli medlem i den Europeiska unionen.
För det andra fastställer vi att många länder i det tidigare östblocket fortfarande har en mycket lång väg av ekonomisk återuppståndelse att vandra. Det är då också hög tid för Europa att åter titta på alla program med så kallad utvecklingshjälp och ge absolut företräde till finansieringen av ett så kallat Marshall-program för dessa länder. Jag har inte intrycket av att denna nödvändighet tillmötesgås tillräckligt i denna politiska plan.

Arias Cañete
Herr ordförande, herr rådsordförande, ärade kommissionärer och ledamöter. Vi har nyss hört kommissionen presentera Agenda 2000, som tillsammans med utvärderingarna av de enskilda ansökarländernas ansökningar skall svara på de framställningar som formulerats av Europeiska rådet i Madrid.
Detta paket kan inte utvärderas på ett enkelt sätt, utan det behövs en separat analys av de enskilda element som ingår.
Vi stödjer utan reservationer alla förslag som avser att garantera att unionens utvidgning blir skäligen effektiv och sker med så korta mellanrum som möjligt. Jag kan såsom spansk medborgare med ett gott minne och i egenskap av representant för ett land som under en lång tid knackade på gemenskapens portar, mycket väl förstå de legitima strävanden som alla och vart och ett av ansökarländerna har.
Vi är dock, herr ordförande, oroliga för att detta så ambitiösa och i politiskt hänseende väl motiverade utvidgningspaket inte åtföljs av tillräckliga och balanserade finansieringsplaner.
När tidigare kommissioner presenterat de så kallade Delorspaketen I och II åtföljdes de ambitiösa målen av att gemenskapen tilldelades de medel som var nödvändiga för att uppfylla de legitima ambitionerna.
Nu står vi, såsom kommissionen i sitt meddelande konstaterade, inför den viktigaste utvidgningsprocessen i gemenskapens historia, man må så betrakta denna utvidgning ur geostrategisk, politisk, ekonomisk eller social synvinkel.
Mer än 105 miljoner invånare, mer än 1 miljon kvadratkilometer, länder som inte når upp till en tredjedel av BNPgenomsnittet inom gemenskapen och länder där andelen jordbrukare är 26 % när unionens medeltal är 5 %.
Denna viktiga utmaning kommer samtidigt som vi skall upprätthålla en ekonomisk och social sammanhållningspolitik och införa en ny sysselsättningspolitik som har utformats i Amsterdam och som skall garantera kontinuiteten hos de övriga delarna av gemenskapspolitiken. Denna utmaning har man tänkt bemöta utan att på något sätt öka gemenskapens budget och utan att ändra strukturen för gemenskapens inkomster. Man vill övertyga oss om att allt kan finansieras utan att öka budgettaket över den gräns på 1, 27 % som gäller enligt de aktuella perspektiven, och dessutom slår man fast perspektiv enligt vilka betalningsbemyndigandena minskas även i fråga om år 1999, med en sänkning från 1, 25 % enligt tabellen till 1, 22 % som planerats för år 2006. Man gör en utvidgning och minskar betalningsbemyndigandena.
Om detta är tanken, herr ordförande, råder inget tvivel om att någon gren av den gemenskapspolitik som förs i de femtons union helt nödvändigt måste skäras ned i förhållande till de övriga grenarna.
Vilken är då denna gren? Jo, ingen annan än sammanhållningspolitiken. Enligt det presenterade förslaget skall anslutningsförberedelserna finansieras med 500 miljoner ecu från rubrik 1 och 1000 miljoner ecu från rubrik 2. Dessa belopp stiger upp till 45 000 miljoner ecu när de första anslutningarna äger rum mellan år 2002 och 2006.
Meddelandet innehåller ingen motivering för hur man har kommit fram till den magiska siffran på 45 000 miljoner ecu som utvidgningen skall kosta. Varför 45 000 och inte 90 000 eller 35 000? Särskilt som man talar om en stegvis utvidgning, inte en simultan sådan.
Dessutom håller man fortsättningsvis fast vid ett tak på 0, 46 % av gemenskapens BNP för det totalbelopp som används för regionalpolitiken, vilket innebär en relativ nedfrysning av ökningen under denna rubrik i fråga om 1999. Detta kommer att ha regressiva följder dels eftersom man fastställer ett tak för ökningen av de tillgängliga resurserna för den gren av politiken som har de flesta anknytningarna till målet för den ekonomiska och sociala sammanhållningen - man ökar antalet ansökarregioner och -länder och sätter en broms för de medel som dessa skulle behöva - och dels eftersom största delen av stödet för finansiering av anslutningsförberedelserna genomförs på grundval av rubrik 2 i de finansiella utsikterna.
Denna regressiva linje döljer man sedan med en skenbar progressivitet. Vi informeras om att man för mål 1 reserverar cirka två tredjedelar av de totala medlen. Dessutom utannonserar man en högre grad av geografisk koncentration. Vi måste dock hålla i minnet att mål 1 redan enligt de aktuella utsikterna får två tredjedelar av de totala medlen, och att begreppet " cirka" borde förklaras närmare, eftersom andelen för mål 1 under inga omständigheter får vara lägre än den är i dag. Likaså måste man tänka på att de rikaste regionerna inte kommer att ge in nya bidrag som kunde användas till förmån för utvidgningen, på grund av att gemenskapens budget har frysts ned på inkomstsidan och på grund av att man planerar minska betalningsbemyndigandena från 1, 25 till 1, 22 % under den period som täcks av de nya finansiella utsikterna. Jag anser att kommissionens ståndpunkt är oförenlig dels med fördragets artikel F 3 som helgar principen om tillräckliga medel och dels med de politiska ståndpunkter som detta parlament antog i fråga om betänkandet av Oostlander den 30 november 1994, av Bourlanges-Martin den 17 maj 1995 och av Christodoulou den 12 december 1996. I alla dessa betänkanden betonades att utvidgningen inte får äventyra solidariteten i fråga om de femton och att man måste öka gemenskapens medel för att kunna finansiera utvidgningen.
Det kommer att i många nationella parlament, särskilt i sammanhållningsländerna, bli svårt att förklara hur man tänker finansiera denna utvidgningsprocess.
Men efter denna allmänna kritik måste vi konstatera att det bland kommissionens förslag angående den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken finns element som är mycket positiva och för vilka kommissionen måste gratuleras. Särskilt gäller detta den ansvarige kommissionären Wulf-Mathies som under denna reformprocess alltid har ställt sig till förfogande för parlamentets utskott för regionalpolitik, vilket jag särskilt uppskattar.
De positiva elementen är följande: att sammanhållningsfonden bibehålls i sin nuvarande form, vilket vi anser utgöra en faktor som tillåter de minst gynnade medlemsstaterna att formulera en utvecklingspolitik i hela sitt nationella territorium; den intelligenta förenklingen av strukturfondernas mål, vilket dock kommer att kräva valbarhetskriterier som är öppna, klara och absolut objektiva, och slutligen den förenkling av förvaltningsförfarandena som de sociala aktörerna och regionala myndigheterna så kraftigt har efterlyst.
Jag avslutar med att tacka kommissionen för den stora ansträngning och det arbete som otvivelaktigt har krävts för att utarbeta detta förslag, och med en förvissning om att detta parlament under de följande månaderna kan förbättra de aspekter som vi inte delar i detta förslag. Den utmaning som vi nu möter har en tidigare aldrig skådad politisk betydelse och den kommer att kräva en stor ansträngning av alla.

Collins, Gerard
Herr ordförande, bördan med att finansiera utvidgningen av unionen österut bör delas mellan de nuvarande medlemsstaterna rättvist och skäligt. Förslaget att faktiskt frysa storleken på Europeiska unionens budget till 1, 27 % av den europeiska BNP: n innebär att det måste till en rejäl nedskärning i reella termer av storleken på det strukturfondspaket, som är tillgängligt, för att uppmuntra ekonomisk tillväxt i de mindre utvecklade regionerna i de nuvarande 15 medlemsstaterna. Detta skulle vara ett steg tillbaka, vilket riskerar att undergräva de positiva resultat som nu har uppnåtts av det föreliggande programmet för strukturfondsstöd i vissa delar av unionen, till exempel Irland.
Strukturfonderna bör behållas på sin nuvarande nivå för de 15 medlemsstaterna tills målet med att skapa lika förhållanden över hela unionen har uppnåtts. Man behöver dock se över kriterierna för att kvalificera för detta stöd. För närvarande tar den godtyckliga gränsen 75 % av BNP inte hänsyn till viktiga faktorer såsom arbetslöshet och avlägsenhet. Arbetslöshet bör användas för att bedöma om man har rätt till strukturfondsstöd.
Lika viktiga är transport- och kommunikationskostnader, som kan spela en mycket stor roll vid bedömningen av om en industri är konkurrenskraftig eller ej. En viss hänsyn måste tas till avlägsenhet för att se till att industrin kommer att fortsätta att skapa arbetstillfällen i perifera regioner när man väl har skapat ett enda valutaområde.
Unionen måste fortsätta att vidta strukturåtgärder för att uppmuntra en balanserad utveckling runtom i unionen och för att undvika att glida mot mitten på grund av mobila investeringar. Innan kommissionen föreslår förändringar i de regioner som har rätt till olika nivåer av strukturstöd, bör den även bedöma nivån av ekonomisk tillväxt inom regionerna. Det skulle helt säkert vara fel, om ett område som fortfarande inte kommer över 75-procentströskeln inte längre har rätt till stöd bara för att kommissionen lägger ihop den med ett annat, mer blomstrande grannområde. Till exempel avspeglar den starka ekonomiska tillväxten inom östkustregionen i mitt land inte nödvändigtvis alla delar av landet, och olika tillväxtnivåer inom ett land eller en region bör vara något som kommissionen tar hänsyn till.
Jordbruket är en sektor av avgörande betydelse för den irländska ekonomin och inkomstskyddet för Irlands familjejordbruk är central i vår strävan efter utveckling av landsbygden. Även om jordbruket måste vara konkurrenskraftigt och förändras för att ta hänsyn till olika omständigheter, till exempel EU-utvidgning och världshandelsvillkor, är det viktigt att kompensera jordbrukarna tillräckligt för de prissänkningar som detta kommer att innebära.
Kommissionens förslag avseende direktbetalning till jordbrukare är en viktig del av det totala paketet. Jordbrukare måste ha garantier i form av direkt inkomststöd på tillräckliga nivåer på medellång till lång sikt, om de skall kunna planera för framtiden. En ökad produktion skall bara övervägas inom de sektorer där en färdig marknad kan finnas för produkterna och ur den synvinkeln måste jordbruket vara berett att mota utmaningarna från världsmarknaden. Det bästa sättet att förbereda sektorn är att sätta upp ett stabilt, långsiktigt stödsystem för våra familjejordbruk.
Slutligen stöder jag starkt herr Pastys begäran om att en passande och rättvis tid ägnas åt att diskutera dessa oerhört viktiga förslag som har lagts fram av ordförande Santer för kommissionen. Att gå igenom det som om hela helvetet bryter lös om vi inte är klara klockan 12, gör inte rättvisa åt ordförande Santers uttalande. Det är galenskap och han förtjänar betydligt bättre.

Alavanos
Herr ordförande, denna debatt oroar mig. För det första gör den mig orolig med tanke på språkfrågan, liksom jag sa tidigare. Vid en så stor utvidgning av Europeiska unionen och med ett sådant initiativ från kommissionen fanns det inte ens något intresse för att informera ledamöterna och medborgarna på ett jämlikt sätt. Det finns en del språk som är mer jämlika än andra: tyska, engelska, franska. För det andra blev jag också orolig över det faktum att bara några veckor efter Amsterdam kommer kommissionen hit, dess ordförande, och säger till oss att vi måste gå vidare med en ny revidering av fördragen för att lösa de institutionella frågorna. Och jag ställer frågan: vilket förtroende kommer att finnas hos de europeiska medborgarna när de ser sin regering kräva en revidering av konstitutionen samtidigt som man ännu inte formellt ratificerat den revidering som ägde rum. Om detta skedde i en regering i en av medlemsstaterna, tänk er vilken enorm politisk fråga detta skulle resultera i. För det tredje känner jag oro inför det faktum att det finns en stor osäkerhet i fråga om sammanhållningsfonden och utgifterna i strukturfonderna. För det fjärde skulle jag vilja ha ett öppnare närmande till Bulgarien och Rumänien och ett närmande med bredare perspektiv med tanke på utvidgningen.

Novo Belenguer
Herr ordförande, herr rådsordförande, ärade kommissionärer. I dag stakar vi ut den väg som vi kommer att vandra under de första åren av nästa årtusende. En viktig ändring med tanke på unionens framtid.
Detta är den första diskussionen om ett tema som vi alla har väntat på, och jag är säker på att vi kommer att ha många fler tillfällen - såsom redan har konstaterats - att föra debatt om omständigheterna, utvidgningspakterna och deras ändringar samt finansieringspaketet. Detta kan vi göra utifrån en premiss som kommissionen borgade för vid det senaste sammanträdet i utskottet för regionalpolitik: att länderna i söder varken bör eller kan betala notan för länderna i öster. Vi kan inte ignorera vissa fakta som har bekräftats genom analysen av struktur- och sammanhållningsfonderna under den senaste utvidgningsperioden. Samma skillnader mellan de tio rikaste regionerna och de tio fattigaste kvarstår. Och när det gäller arbetslösheten - ett vitalt tema för unionen - har fonderna inte lyckats minska arbetslösheten i Europa. De 25 fattigaste regionerna har haft en högre arbetslöshet än de 25 rikaste.
Vi tror slutligen, herr ordförande, att det är farligt att förlita sig på att jordbruket kan finansiera denna utvidgning. Ni vet och vi vet alla att jordbruket är förknippat med väldigt många risker.
Jag avslutar med att stödja det som har sagts om behovet att ha en ny regeringskonferens där man går djupare in på den nödvändiga reformen av de europeiska institutionerna.

Lukas
Herr ordförande! Agenda 2000 är en imponerande helhetsvision, som gör det nödvändigt att inbegripa alla politiska krafter i Europa i det framtida arbetet, närmare bestämt också de krafter, som avviker eller till och med starkt avviker från kommissionens föreställning om en hälsosam och fredlig framtid i Europa.
För att uppnå framgång kommer det att vara nödvändigt att verkligen inom alla områden ha modet att prioritera och att frångå principen att ge alla lika mycket av kakan. Glädjande är betoningen av miljötanken i utvecklingen av landsbygden och i jordbrukspolitiken. Det kommer att bli nödvändigt att ta bort tabuna i alla frågor och att inte bedriva någon strutspolitik.
Ordförande Santer har sagt att euron måste införas som planerat den 1.1.1999. Frågan är kanske, om euron kan införas mot många medborgares vilja, om man samtidigt skall kunna infria de stora målen i Agenda 2000, framför allt utvidgningen.

Rosado Fernandes
Herr ordförande och kommissionens ordförande! Jag skulle faktiskt ha uppskattat om er avdelning hade haft tid att skriva en lite mindre bok. Det är svårt att skriva kortfattat och samtidigt bra. Hur som helst, i ert tal fann jag ingenting som visar huruvida det är möjligt eller inte att fortsätta med gemenskapens prioriteringar, huruvida det är möjligt att fortsätta med den inre marknaden, huruvida det är möjligt att fortsätta med den ekonomiska solidariteten. Detta var viktigt för fyrtio år sedan, och det är viktigt i dag också!
Vad beträffar den gemensamma jordbrukspolitiken, tycks mig däremot moduleringen vara extremt viktig om den verkligen vore knuten till ländernas naturliga handikapp, om den vore knuten till sysselsättningen, om den vore knuten till territorierna. Det skulle vara en åtgärd som - enligt min åsikt - vore viktig, jag vet naturligtvis inte om det är möjligt eller inte att behålla den, eftersom jag ännu inte läst detta enorma dokument.
Hur som helst skulle jag, när det gäller gemenskapsmedlen, när det gäller budgeten, som så många säger inte kommer att räcka till utvidgningen, vilja fråga hur det är möjligt att man inte sagt ett enda ord om hur institutionerna skall bekämpa bedrägerierna inom gemenskapen, bedrägerier som går upp till miljarder ecu och som, naturligtvis, skulle ge oss mer pengar för att finansiera utvidgningen och för att finansiera vår egen interna politik? Hur är det möjligt att våra budgetayatollor , som försöker skära på rättmätiga utgifter för rättmätig verksamhet, alltid glömmer bort att miljoner ecu just nu stjäls från gemenskapen i form av momspengar, vilket är något som, förutom att de är ett bedrägeri mot gemenskapen och medlemsstaterna, även snedvrider den verkliga kompetensen och den lojala konkurrensen, och möjligheten för företagen att överleva? Jag skulle vilja att ni tänkte på det, kommissionsordföranden.

Ephremidis
Herr ordförande, alla frågor från föregående kollegor har en förklaring: kommissionen och det som befinner sig runt omkring och bakom kommissionen vill dölja att det konkret handlar om en öppning av ett vitalt utrymme för de plundrande och lönsamma aktiviteterna hos de stora gemenskapsfinansiärerna och annat kapital.
Denna utvidgning har ett pris och kommissionen vill dölja den saken, det vill säga att detta pris skall betalas av de små och svagaste länderna och av arbetskraften. Av denna anledning finns det inte någonstans en kommentar angående summorna gällande arbetslösheten, tvärtom finns det ett klart omnämnande av begränsningar, minskningar av beloppen till den gemensamma jordbrukspolitiken, till strukturfonderna och återigen kommer priset att betalas av de länder som har någon tröst av summorna i fråga.
Vidare, herr ordförande, introducerar kommissionen på ett olagligt sätt ärenden, som omvärderingen av Turkiet, den konstaterar och bekräftar Cyperns fångenskap och säger att med förhandlingarna kommer en integration att uppnås, men att den alltid kommer att bero på viljan hos Denktash, hos Turkiet och hos amerikanarna. Detta, herr Santer, både är och är inte det stora och starka Europa som eftersträvas med denna Agenda, det är folkens miserabla Europa och det stora kapitalets lönsamma Europa.

Daskalaki
Herr ordförande, det har redan pratats om många saker. Jag skulle vilja säga att pressen har skyndat sig att karakterisera Agenda 2000 som en text som kommer att existera under de närmaste 50 åren, som Jalta-avtalet under åren som gått. Då vi inte har läst denna text, låt oss hoppas att det är så och ta det från den positiva sidan och att den inte kommer att öppna samma sår som Jalta gjorde. Därför att uteslutningen av många europeiska länder från den första fasen i utvidgningen kommer att framkalla bitterhet och tvivel och spänningar och detta överensstämmer inte alls med vissa av de fagra löftena från den första tiden.
Kommissionens ordförande talade om en ny Marshall-plan. Den differentiering som sker kan enbart accepteras under förutsättning att programmen för de uteslutna staterna förstärks, och då speciellt för Rumänien och Bulgarien, som har stora problem.
Historiskt sett är Cypern det första landet som går mot en integration. Det var det första land som man diskuterade och om Cypern finns formella åtaganden från Europeiska unionens sida, vilka till och med kommissionens ordförande hänvisade till. För övrigt är Cypern - och detta måste betonas - det enda land som står inför en integration och som uppfyller alla de ekonomiska kriterier som krävs. På denna punkt måste vi betona uppriktigheten och inställningen hos den cypriotiska regeringen inför de nyligen avslutade samtalen om Cypernfrågan, trots den fortsatta omedgörligheten från turkisk sida och detta är en orsak till att Cypern inte kan vara gisslan för dessa intentioner och lösningen får inte vara en förutsättning för integrationen.
Beträffande den institutionella omstruktureringen av unionen i framtiden, skapas frågeställningar som kan vara nödvändiga, men de får inte vara sådana att de försvagar sammanhållningen och äventyrar jämställdheten mellan medlemmarna. Det är heller inte möjligt att inte ta hänsyn till arbetslöshetskriteriet på vägen mot år 2000, och inte heller att strukturfonderna skall betala kostnaden för utvidgningen.
Slutligen, herr ordförande, skulle jag beträffande den gemensamma jordbrukspolitiken vilja betona att det är välkänt att redan för mycket länge sedan startades en stor utslagning av jordbruksekonomin i Sydeuropa.

Svensson
Herr ordförande! Det är ett vanligt fenomen att man döljer misslyckade projekt genom att ständigt starta nya. Europeiska unionen har misslyckats med nästan allt: arbetslöshet, ekonomisk politik, jordbrukspolitik, miljöpolitik och kontroll av svindel. Vore det då inte bättre om unionen först redde ut sina egna problem, innan den drog in andra i dem?
Detta projekt är illa förberett. Det finns ingen trovärdig kalkyl över kostnader och sociala konsekvenser. Slutligen reagerar man mot att unionen dikterar ansökarländernas inrikespolitik och kräver underkastelse under unionens destruktiva ekonomiska dogmatism, precis som om dessa länder inte hade egna värden att ta med sig in, utan skall behandlas som kolonier, vars tillgångar man kan köpa upp, och vars folk man kan dominera. Detta, herr ordförande, är ingen lycklig utgångspunkt för ett projekt att så kopiera Europa från 1930.

van Bladel
Ordförande, under detta århundrade har det inte ofta förekommit att vi arbetat utifrån en fredssituation på Europas öde. Verkligen en historisk chans. Kommissionen har lagt ett sammanhängande förslag på bordet för vilket mycket pengar behövs. Det får dock aldrig bli så att detta blir ett monopolspel där bidrag skjuts fram och tillbaka och det därför ändå ringa sambandet mellan nord och syd inom unionen kommer att rubbas ytterligare. Mycket kommer att bero på övertalningsförmågan för att realisera anpassningen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Därvid kan man inte gå förbi, ordförande, de avtal som står öppna med Medelhavsländerna, som delvis också har en agrarisk bas. Aelvoet gav ett exempel på där det inte går bra. Spanien går emot i associationsavtalet med Jordanien för ett par ton tomater. Ett dåligt omen, också för länderna i Östeuropa. Vi är på resa tillsammans i en ökande marknad. Under vägen måste vi övertyga medborgaren om att Schengen, Nato och unionen någonstans står i samband med varandra och slutligen så småningom kommer att leda till ett nytt politiskt sammanhang som lyfter sig över marknaden.
Ett bekymmer finns kvar hos mig, ordförande, underbudgetering i Phare och strukturfonderna. Det går inte att förklara för medborgarna. Där måste det snabbt ske en förändring, annars förlorar vi medborgarnas stöd.
Agenda 2000 gör definitivt upp med andra världskriget. Tyskland integreras för gott och vi bär gemensamt ansvaret för det och bördan. En utmaning, men också en illustration av Europas inre kraft. Ett initiativ som vi som parlamentariker vill försvara gentemot väljarna. Ett initiativ, ordförande, som efter att ha studerats är värt en bättre tidpunkt än den här timmen på onsdagsmorgonen.

Moreau
Herr ordförande, kommissionens villkor inför utvidgningen grundas huvudsakligen på att ekonomierna och folken utsätts för konkurrens. Det gäller särskilt jordbrukssektorn, och här har kommissionen knappast visat prov på fantasi, eftersom dess förslag i stor utsträckning inspireras av den amerikanska modellen: sänkta priser till produktionen, vilket delvis kompenseras med direkta inkomstbidrag.
Dessa förslag ingår i WTO: s regeltvång, som tenderar att bli ett instrument uteslutande i Förenta staternas tjänst, vilket utlåtandena om bananer och hormonbehandlat kött har visat. Dessa riktlinjer har antagits i den heliga konkurrenskraftens namn, och förstärker sänkningen av jordbrukspriserna och minskningen av antalet jordbrukare. Och det finns en stor risk att de medför en åtstramning av jordbruksbudgeten, till nackdel för vårt jordbruk.
Möjligheten till en förändring av inkomstbidragen kan vara en intressant väg, under förutsättning att man uppnår en jämvikt i bidragsutdelningen till förmån för små och medelstora lantbrukare och missgynnade produktionsformer.
En konsekvens av den galna ko-krisen borde vara att man bryter med den nuvarande ultraliberala och produktionsinriktade logiken, som skadar både producenternas och konsumenternas intressen. Man måste göra den gemensamma jordbrukspolitiken mer rättvis genom att garantera en rättvis lön för jordbruksarbetet, en omfördelning av resurserna till fördel för de minst utvecklade regionerna, ett inrättande av en förnyad gemenskapspreferens, en förändring av och en övre gräns för jordbruksstöden, i syfte att både kämpa mot ett alltför intensivt jordbruk och en ökenutbredning, som båda skadar miljön.

Santer
Herr ordförande, ärade ledamöter, jag skulle vilja göra ett mycket kort inlägg, eftersom jag vet vilken späckad föredragningslista ni har idag, för att tacka samtliga debattdeltagare. Jag är väl medveten om att kommissionen har ställt dem i vissa svårigheter genom att samma dag ge dem ett paket på 1350 sidor som behandlar mycket viktiga problem och som lägger själva grunden för det 21: a århundradets europeiska arkitektur. Det stämmer att det har lagts fram hastigt, men å andra sidan tror jag att man måste hedra alla de som, med iver, har velat svara på kommissionens rådfrågning.
Jag är säker på och övertygad om att det kommer att vara en av de centrala punkterna som kommer att uppta de olika ministerråden under det luxemburgska ordförandeskapet. Ni kommer att ha tillfälle, det är jag säker på, att i stor utsträckning diskutera dessa med de ansvariga kommissionärerna, dvs. Wulf-Mathies för strukturfonderna - vilka har tagits upp ett flertal gånger, för övrigt på ett felaktigt sätt, i ett sammanhang som inte alltid motsvarar det som vi själva har fastställt, och kommissionsledamot Fischler för den gemensamma jordbrukspolitiken. Båda två kommer att upplysa er om de mål som kommissionen strävar efter inom ramen för Agenda 2000.
Agenda 2000 syftar till att skapa de nödvändiga förutsättningarna i en värld som förändras, och där Europa naturligtvis också måste förändras. Självklart måste utvidgningen integreras här, men det krävs också att vi anpassar oss till den internationella omgivningen och att vi kan spela vår roll på den internationella scenen.
Nu säger ni mig att vi har försökt att ge oss på det omöjliga. Ja, i viss utsträckning, eftersom vi har tagit hänsyn till utvidgningen, och även utvidgningens konsekvenser för ett antal politikområden, i synnerhet för strukturfonderna och den gemensamma jordbrukspolitiken, men även för andra. Vi har redan nu utvecklat en ny finansiell ram för samtliga inre politikområden, som vi har omorganiserat för att bemöta våra medborgares bekymmer och för att anta Europas utmaningar under det 21: a århundradet.
Det är en helhet som man kan finna i kommissionens dokument. Vi har i vilket fall som helst tagit vårt ansvar i det avseendet, och därigenom har kommissionen visat att det också kan agera som en politisk kommission, som en politisk institution inom gemenskapen. Jag skulle vilja tala om för Vanhecke att kommissionen inte är en domstol med apatiska teknokrater, och den består inte av, vilket man ibland påstår, höga tjänstemän. Nej, tvärtom. Jag själv valdes till Europaparlamentet i juni 1994. Jag har valts till premiärminister i mitt land. Jag kan skryta med, liksom även andra, den nationella och europeiska suveräniteten.
(Applåder) Jag och mina kolleger i kommissionen spelar alltså vår roll som politisk institution i det politiska EU, och inom de ramarna har vi tagit vårt ansvar.
Jag skulle ändå vilja opponera mig mot två allmänna observationer som ibland har gjorts. Först och främst, när det gäller de nya kostnaderna kan jag bekräfta att de inte kommer att bäras av den gemensamma jordbrukspolitiken. De kommer inte heller att bäras av strukturfonderna. Det är tack vare reformerna av den finansiella ramen som strukturfonderna har blivit mer effektiva, genom koncentration, omgruppering och omorganisering. Om ni analyserar siffrorna kan ni att se att medlemsstaterna under hela perioden kommer att få 15 % mer i bidrag via strukturfonderna än vad de får just nu. Så, att säga till mig att det är genom att skära ned i strukturfonderna som man nu finansierar utvidgningen, det är felaktigt och helt enkelt inte sant. Det stämmer inte överens med hur det faktiskt ligger till. Det stämmer inte överens med de siffror som finns i dokumenten och som jag uppmanar er att sätta er in i.
Jag skulle vidare också vilja opponera mig mot en annan kritik som har riktats mot kommissionen. Vissa har t.o.m. talat om Jalta, om inrättandet av en ny demarkationslinje i Europa. Det är fel! Kommissionen har sagt, och Van Den Broek och jag själv har mycket väl uppfattat det, att en hel förhandlingsprocess har satts igång, och att alla kandidatstater, utan något som helst undantag, kan bli fullvärdiga medlemmar av Europeiska unionen. Det är av den anledningen som vi också har planerat ett antal strukturer som syftar till att upprätta ett verkligt partnerskap för anslutning. Det är så vi har lagt fram de här frågorna.
Det är också av det skälet som vi har inrättat den europeiska konferensen, där alla länder som vill bli medlemmar av Europeiska unionen finns representerade. Som Van Den Broek sade: vi har inte antagit vår ståndpunkt av politiska skäl. Det är i den andan - dvs. på grundval av objektiva kriterier och analyser som våra enheter har gjort i samarbete med internationella experter - och endast i den andan som vi har meddelat vilka kandidatländer som just nu kan påbörja förhandlingar med möjlighet att avslutas på medellång sikt. Det är ett framtidsperspektiv som har upprättats.
När det gäller mänskliga rättigheter kan inte en uppdelning göras mellan olika medlemsstater, mänskliga rättigheter är ju något odelbart, och vårt ställningstagande har varit mycket fast i det avseendet, vilket för övrigt bemöter ett antal farhågor i parlamentet. När det däremot gäller ekonomi och uppfyllandet av ekonomiska kriterier är vår slutsats att det redan nu är möjligt att inleda förhandlingar med vissa av kandidatländerna, trots att ingen av dem just nu uppfyller alla ekonomiska kriterier, eftersom vi räknar med de olika kandidatländernas framtida utveckling, i enlighet med våra egna analysresultat.
Det är givetvis Europeiska rådet som har sista ordet, men vi har tagit vårt ansvar inom ramen för utvecklingen i den internationella omgivningen, som vi är oroliga för. Jag håller med det som sägs, vilket också jag gör, att utvidgningen är en historisk möjlighet. Vi har för första gången på mer än femhundra år den historiska möjligheten att få vår kontinent att försonas, och det i fred och frihet. Denna möjlighet bör vi ta tag i. Den här utvidgningen måste följaktligen lyckas. Det är min enda ambition, ambitionen för den kommission som jag har äran att vara ordförande i.
Låt oss alltså lämna alla politiska problem, alla strategier och knep åt sidan, som ibland, det måste sägas, tyder på ett visst hyckleri i politiska församlingar, för det som betyder någonting, det är att vi lyckas med utvidgningen. Detta är den här kommissionens känsla och plikt. Det är i den andan som vi har lagt fram paketet Agenda 2000.

Haarder
Herr ordförande, jag ställde en mycket enkel fråga. Jag frågade, huruvida Lettland, om det om två år uppfyller alla kriterier, fortfarande kan hinna vara med i den första omgången?

Santer
Herr ordförande, jag tror att Van Den Broek mycket klart och tydligt svarade på den frågan i sitt inlägg. Om ni lyssnade till honom, så sade han mycket klart och tydligt att förfarandet sätts igång då Europeiska rådet, som vi årligen rapporterar till, bedömer att ett land uppfyller ett antal kriterier. Då kan vi rekommendera Europeiska rådet att sätta igång förhandlingarna med det berörda landet, dvs. beroende på i vilken grad det uppfyller kriterierna, en bedömning som våra egna analyser också bidrar till.
Jag tror att det här är ett jakande svar på er fråga.

Finansiering av GUSP
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0249/97) av Samland för budgetutskottet om förslaget till en interinstitutionell överenskommelse mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen om bestämmelser som gäller finansieringen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.

Samland
Herr ordförande, kära kollegor! Detta dokument, som vi diskuterar här i dag, har redan välkomnats som en framgång av detta plenum. Under sammanträdet den andra juni fastställde parlamentet med rekordstor majoritet vad gäller resultaten från Amsterdam att Europeiska rådets enande om den interinstitutionella överenskommelsen om GUSP: s budgetaspekter kommer att välkomnas som framgång och framsteg.
Med detta beslut har vi klart och tydligt sagt vilken riktning vi kommer att välja. Som föredragande av betänkande vill jag nu inte föredraga detaljerna för dessa föreskrifter, men jag vill hänvisa till två punkter. För det första: Det interinstitutionella avtalet utarbetades för att undanhålla den andra pelaren för de personer i regeringskonferensen som ville att innehållet i denna pelare skulle höra till de obligatoriska utgifterna, och att fortsättningsvis låta den vara kvar i de icke-obligatoriska utgifterna. Detta är en framgång i förhandlingarna för alla - och här vill jag uttryckligen inbegripa Europaparlamentets ordförande, men även det dåvarande nederländska rådsordförandeskapet - som därmed har säkrat och skyddat Europaparlamentets rättigheter.
Ytterligare en sak lyckades man uppnå, och ordföranden i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, Spencer, har uttryckligen befullmäktigat mig till att också säga detta i hans namn. Faktiskt lyckades man uppnå en institutionaliserad kommunikation om andra pelaren, en institutionaliserad kommunikation mellan våra utrikesministrar och rådets verksamhet i denna andra pelare, som hittills inte var överenskommen och föreskriven. Jag tror att i så måtto är den överenskommelse, som föreligger oss här i dag, ett framsteg, och därför får jag be parlamentet att det ger sitt samtycke till den i den nu följande omröstningen.

Brinkhorst
Herr ordförande, jag anser att vi slutligen skall skriva under det här avtalet. Men vi skall inte hysa några illusioner om att det är en seger för parlamentet, för vi utsattes för ett förfärligt tryck. Om parlamentet inte hade gått med på det, skulle rådet ha gjort det till en obligatorisk snarare än icke-obligatorisk utgift. Vi har undvikit det värsta, och jag anser att vi kan lyckönska oss själva där. Samtidigt är det mycket sant att allt nu beror på hur de två institutionerna - rådet och kommissionen - genomför detta: rådet genom att hederligt genomföra denna överenskommelse och lämna nödvändig information och kommissionen genom att verkligen samarbeta med parlamentet för att garantera insyn och demokratisk kontroll. Under rådande omständigheter finns inget annat alternativ, men vi bör definitivt arbeta i framtiden för att undvika sådana incidenter, där rådet cyniskt försöker ta ifrån parlamentet befogenheter som det tidigare har använt på ett nyttigt sätt.

Müller
Herr ordförande, min parlamentsgrupp har med eftertryck arbetat för att utgifterna inom området för utrikes- och säkerhetspolitik inte skall förbli obligatoriska och att parlamentets rättigheter, som vi har i budgeten, inte skall inskränkas. Därför kan vi inte göra annat än att samtycka till denna kompromiss, som nu ligger på bordet, eftersom vi vill förhindra att det värsta inträffar.
Jag ser emellertid ett problem och jag vore tacksam om kommissionen ännu en gång kunde ge mig ett svar, om än inte i dag. Vi har alltid konstaterat att budgetproblematiken inte är den avgörande svagheten inom ramen för utrikes- och säkerhetspolitiken, utan den avgörande svagheten har alltid varit frågan: Vem skall vi hålla ansvarig och hur kontrollerar vi utgiftssidan? Vi har alltid pratat om att det finns en brist i förfarandet i artikel J.11. Denna brist kan enligt min åsikt inte täckas genom denna institutionella överenskommelse. Jag vore tacksam om kommissionen ännu en gång kunde framlägga ett yttrande om detta till budgetutskottet.

Dell'Alba
Herr ordförande! Vår grupp kommer att rösta för fördragstexten av ren pliktkänsla, men utan övertygelse. Vi anser inte att man så här snabbt skall rösta om bara de här två lösryckta sidorna ur Amsterdamfördraget, medan resten av fördraget är så förvirrat att rådets medlemmar själva ännu inte har skrivit under det, något som de skall göra i oktober. Vi är emellertid medvetna om att detta kan vara det minst dåliga för parlamentet, eftersom man har lyckats, åtminstone i stora drag, att bevara utgifterna för GUSP som icke obligatoriska utgifter. Vi vill emellertid inte att en omröstning om detta fördrag gör att vi glömmer bort att det inte blev något resultat av den stora utmaning vi riktade till rådet, den att gör en total översyn av samtliga utgiftsposter i budgeten, vilket för oss är en central punkt och en som vi kommer att återvända till i november.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, vid öppnandet av den här debatten och i enlighet med artikel 128 i arbetsordningen framförde jag en inledande fråga till ordförandeskapet på grund av otillåtlighet.
Ni gav mig inte ordet. Trots den aktning jag har för er person beklagar jag att ni inte tillämpade arbetsordningen: motionen om otillåtlighet är rättsenlig och ni skulle ha gett mig ordet.
När det gäller innehållet är vår grupp inte positiv till den interinstitutionella överenskommelsen. Vi kommer inte att rösta för det. Det handlar om en kompromiss som antogs av medlemsstaterna i Amsterdam, medan flera av dem med all rätt motsatte sig att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens utgifter skall vara ickeobligatoriska utgifter. Genom att godkänna den kompromissen hukar dessutom parlamentet i förhållande till sina krav. Överallt i världen är utrikespolitiken en sak för den verkställande makten, och inte för beslutsmässiga församlingar. Parlamentet kan inte, såsom en gren av den finansiella makten, vara delaktig i utrikespolitiken.
Det handlar dessutom om - jag tackar er, herr ordförande, för att ni leder kammaren och låter tystnaden råda här - det handlar som sagt om en del av Amsterdamavtalen, men detta avtal har ännu inte ratificerats! Vilket förakt för demokratin! I det här sorlet, och utan att tveka om gemenskapsrätten, antar vi en text som lägger till ett dokument som antogs i all hast på mindre än 48 timmar, genom att praktiskt taget vägra all debatt. Kammarens två huvudsakliga grupper vägrar att uttala sig om det här dokumentet då de var och en hade två minuter till sitt förfogande.
Allt det här avslöjar att ingenting har förändrats sedan Maastricht. Europeiska unionens famösa demokratiska underskott, som med all rätt kritiseras i alla europeiska länder, är inte redo att täckas upp. Ni vägrar ta minsta strid, ni vägrar tillåta minsta verkliga debatt, ni vägrar ge ordet till medlemsstaternas parlament och till medborgarna i Europas länder!
(Applåder från I-EDN-gruppen)

Giansily
Herr ordförande, UPE-gruppen kommer att rösta för Samlands förslag.
Även om vi har haft få utskottsdebatter, bör man inte göra en större sak av det här betänkandet än vad det är. Det ger kammaren möjlighet att under kommande veckor uttrycka sin ståndpunkt om allt som rör den gemensamma säkerhetspolitiken, och det ordförande Samland följaktligen har gjort, i egenskap av föredragande, var att bringa kammarens arbetsordning i överensstämmelse med den här texten, som är en viktig text.
Jag tror inte att man skall ge materiella saker större betydelse än vad de har, och istället koncentrera sig på innehållet. När det gäller innehållet är det här betänkandet ett lagenligt betänkande, och det är skälet till att UPEgruppen kommer att rösta för det.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Omröstning
Ordföranden
Till följd av valet av Nicole Pery till den franska nationalförsamlingen, och därmed hennes avsked från Europaparlamentet, skall vi nu välja en ny vice ordförande. Jag har tagit emot ett enda förslag till kandidat, Jean-Pierre Cot.
(Applåder) Cot, ni kommer att applåderas två gånger, eftersom jag skall vända mig till kammaren för att rådgöra med den formellt, och ta reda på om den accepterar att välja er med acklamation, eftersom ni är den enda kandidaten.
(Kammaren valde Cot med acklamation.) Cot, jag gratulerar er.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, jag tackar er för att ni ger mig ordet, i enlighet med artikel 129, för en begäran om återförvisning till utskott. Jag utnyttjar tillfället för att gratulera Cot till ett lysande val.
Det finns tre skäl till att jag begär en återförvisning till utskott, fru ordförande. Först och främst för att man slarvade med debatten i budgetutskottet. Det fanns ingen möjlighet att lägga fram ändringsförslag till resolutionsförslaget, då det uppenbarligen är avskilt från den interinstitutionella överenskommelsen.
För det andra har man inte rådfrågat utskottet för utrikesfrågor. Men utskottet för utrikesfrågor är självklart behörigt, i enlighet med bilaga VI, I-1 i arbetsordningen, i frågor som avser Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
För det tredje, och det, fru ordförande, gäller det mest allvarliga: utskottet för institutionella frågor har inte rådfrågats. Det skulle ha framfört sitt yttrande vid sitt möte den 1 och 2 juli, men den här punkten fanns inte ens med på föredragningslistan. Ingen avtalstext delades ut vid det mötet och ingen omröstning om något som helst yttrande ägde rum. Jag har medlemmarna i utskottet som vittnen till det.
Dessa är alltså skälen till att jag begär en återförvisning till utskott.

Samland
Fru ordförande! Jag vill uttala mig mot denna motion från Fabre-Aubrespy. Inget av hans tre argument stämmer! För det första: Budgetutskottet debatterade innehållet i beslutet i ett två timmar långt specialsammanträde i går kväll. Fabre-Aubrespy deltog i sammanträdet och därför är det rent ut oförskämt att här väcka intrycket av att det inte har förekommit någon debatt.
För det andra: Förebråelsen att utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor skulle ha varit ansvarigt är oriktig. Budgetutskottet har tilldelats yttrandet om detta betänkande, och detta har oemotsagt meddelats ordföranden i plenum genom beslut.
För det tredje: Fabre-Aubrespy, det institutionella utskottet har med en skrivelse undertecknad av ordföranden den 4.7.1997 meddelat ordföranden i budgetutskottet att det institutionella utskottet samtycker till denna överenskommelse. I så måtto är alla Era tre argument ogiltiga och därför vill jag be Er att vi nu börjar med omröstningen.

Berthu
Fru ordförande, jag skulle vilja stödja Fabre-Aubrespys begäran, om att återförvisa den här interinstitutionella överenskommelsen till utskott.
Jag stöder det av alla de skäl som han framförde, och även av ett skäl som jag, såsom vice ordförande i utskottet för institutionella frågor, särskilt skulle vilja betona: jag kan inte minnas att det skulle ha förekommit en omröstning om yttrandet om den här interinstitutionella överenskommelsen och jag har aldrig sett ordförandens skrivelse.
För övrigt frågar jag mig när dokumentet som vi skulle ha röstat om distribuerades till utskottet för institutionella frågor. För om man pratar om Amsterdamfördraget skulle jag vilja betona att den interinstitutionella överenskommelsen, som ingår i utkastet till Amsterdamfördraget, skiljer sig från det som vi skall rösta om idag. Till exempel omnämns olika artiklar redan på den andra raden, artikel J 17 eller artikel J 18.

Ordföranden
Berthu, för att friska upp minnet uppmanar jag er att efter sammanträdet komma och läsa de Giovannis skrivelse av den 3 juli.
(Kammaren avslog begäran om återförvisning till utskott.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ordföranden
Jag vill gratulera Rothley och alla de som har bidragit till det här resultatet.
(Applåder)

Berthu
Fru ordförande, den interinstitutionella överenskommelsen om finansieringen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som i all hast godkändes av kammaren, verkar för oss vara helt reglementsvidrigt såväl i fråga om det parlamentariska förfarande man följt som om innehållet.
Förfarandet först: under en enda förmiddag beslutar man att skriva in punkten på föredragningslistan, att ha en slarvig debatt och dessutom att hålla själva omröstningen, utan att någon möjlighet ges att lämna in ändringsförslag, inte ens till förslaget till lagstiftningsresolution. Denna nonchalans borde ha varit ett tillräckligt skäl för att avvisa den här texten, om det här parlamentet hade haft en smula värdighet.
I fråga om innehållet syftar den här överenskommelsen till att låta driftskostnaderna för GUSP, med vissa undantag, vara en del av gemenskapens icke-obligatoriska utgifter, dvs. den del av budgeten där det är Europaparlamentets ord som i sista hand gäller. Detta är helt ologiskt eftersom GUSP fortfarande är mellanstatligt, vilket rådet i Amsterdam bekräftade genom att låta det ingå i unionsfördragets andra pelare.
I vilket fall som helst är den föreslagna ändringen likvärdig med en revidering av fördraget, eftersom den föregriper ratificeringen. Detta är självklart inte möjligt när det handlar om en interinstitutionell överenskommelse.
Allt det här är såpass improviserat att den överenskommelse som har röstats igenom stödjer sig på en artikel i fördraget, J 18, som idag inte existerar, eftersom fördraget inte har ratificerats.
Dessutom diskuteras den provisoriska texten fortfarande av de ständiga representanterna. Och det förhåller sig verkligen så: artikel J 18 som jag just nämnde kallas J 17 i den enda fördragstext vi har, den som är resultatet av rådet i Amsterdam.
Alla dessa reglementsvidrigheter tenderar att tvinga medlemsstaterna att stödja det provisoriska dokumentet från Amsterdam, ett dokument som är motsägelsefullt eftersom det fastställdes i förvirring, om det nu någonsin har fastställts!

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, jag skulle vilja, om så bara vore för protokollets skull, att ett antal reglementsvidrigheter tas upp. Jag kommer inte att tala om innehållet. Min kollega, Georges Berthu, tog nyss upp det på ett utmärkt sätt.
Det förfarande som man från början valde var det förenklade förfarandet. Man noterade inte tidsramarna för det förfarandet. Sedan ändrade man sig, man ville ha en debatt, men ingen har angett den verkliga orsaken till det. Man fruktade med all rätt att 29 ledamöter, kanske anförda av oss, skulle motsätta sig det behändiga omröstningsförfarandet utan debatt.
Man beslutade sedan att ha en omröstning med debatt. Man anslår 15 minuter och en tidsrymd om två minuter per politisk grupp, utan att upptäcka att det inte räckte till. Kammarens mest betydande politiska grupper vägrar att tala. Jag lämnar in en motion om otillåtlighet, en föregående fråga, som hamnar på sammanträdesbordet fem minuter innan vi skall börja. Man låter mig inte tala.
Fru ordförande, det fanns möjlighet till att lämna in ändringsförslag. Det är av misstag som ordföranden beslutade på annat sätt. Titta dessutom på förslaget till betänkande, i det nämns en tidsfrist för inlämning av ändringsförslag.
Här har vi alltså reglementsvidrigheterna. Allt det här är ett bevis på att man inte genomför saker på ett seriöst sätt, framför allt då det handlar om viktiga saker. Jag vill att detta betonas.

Souchet
Eftersom våra institutioner är så förtjusta i rollen att överallt ge tillrättavisningar i fråga om respekt för lag och rätt, skulle det göra dessa gott att tillämpa den stränghet de kräver av andra på sig själva. Men förutsättningarna för debatten om finansieringen av GUSP som just ägde rum, visar än en gång hur sällan parlamentets majoritet respekterar rättsreglerna. När man tar upp de här reglerna, vilket framför allt mina kolleger Fabre-Aubrespy och Berthu just gjorde, är ordförandens oföränderliga svar följande: " Juridiskt sett har ni fel, eftersom ni tillhör en politisk minoritet..." .
Vad fruktade alltså strategerna bakom det här framtvingade förloppet genom att påskynda och, med misstänkt brådska, improvisera kammarens granskning av en text som inte ens har underställts utskottet för utrikesfrågor? Man har med förvåning kunnat konstatera detta utskotts absoluta tystnad, medan det ändå helt legitimt kunde ha åberopat sin behörighet när det gäller innehållet, eftersom den interinstitutionella överenskommelsen inte bara avser de finansiella aspekterna, utan även hela verkställandet av GUSP.
Man har också kunnat konstatera att betänkandet av Samland drar fördel av ett gynnsamt yttrande från utskottet för institutionella frågor trots att den här punkten aldrig har förekommit på dess föredragningslista.
Man har också kunnat konstatera den förhastade och slarviga debatt som organiserades mycket nonchalant av budgetutskottet igår eftermiddag.
Man har slutligen kunnat konstatera kammarens två dominerande partiers förvånande vägran att uttala sig om betänkandet av Samlande i förmiddags.
Varför denna brådska? Varför dessa anomalier? Fruktade man att vissa förhandlingsparter, som plötsligt skulle ha blivit mer medvetna om insatserna, skulle ångra något i sista minuten, trots att de fortfarande håller på att förhandla om ett antal mycket viktiga artiklar (däribland den artikel som stöder den interinstitutionella överenskommelse som vi granskar) i ett trots allt välkänt fördrag som antogs vid toppmötet i Amsterdam?
Den här institutionella överenskommelsen uppvisar, liksom, det vill jag påminna om, dess föregångare, ett " juridiskt monsters" alla kännetecken. Det är inte bara så att villkoren för slutandet av de här avtalen inte formuleras tydligt; dessa avtal, som inte skall ratificeras av de nationella parlamenten, tolkar likväl fördragen, som ju måste ratificeras. Vilka märkliga juridiska företeelser dessa interinstitutionella överenskommelser är, med hjälp av dem ger de europeiska institutionerna sig själva behörighet att tolka fördragen!
Dessutom har parlamentet i det här fallet just uttalat sig om en överenskommelse som saknar den rättsliga grund den åberopar, eftersom förhandlingen om artikel J 18 än idag inte är avslutad... och därmed är den givetvis inte ratificerad!
Det skulle slutligen, i fråga om innehållet, finnas mycket att säga om förvanskningen av en mellanstatlig politik, vars mellanstatliga karaktär högtidligt bekräftades vid toppmötet i Amsterdam, genom att göra dess finansiering överstatlig. Här handlar det om en verklig överföring av faktiska befogenheter, eftersom man genom att klassificera utgifterna för GUSP som icke-obligatoriska utgifter ger Europaparlamentet sista ordet, och därmed i praktiken berövar de styrande den verkliga kontrollen över Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
Med det här sättet att gå till väga får vi varken demokrati eller insyn, och inte heller realism, eftersom man aldrig har sett någon beslutande församling effektivt föra utrikespolitik...

Van Dijk
Europaparlamentet har bara kunnat behålla sin rätt till ändringsförslag när det gäller utlandsutgifter endast genom att lova att i fortsättningen vara snällt och fogligt. Det är kontentan av det interinstitutionella avtalet. En illustration av 1900-talets tillstånd som den europeiska demokratin befinner sig i. Med kniven mot strupen krälade Europaparlamentets ordförande i stoftet inför medlemsstaternas regeringar. Ett antal av dem tyckte att Europaparlamentet var för besvärligt vid GUSP-budgeten och ville i Amsterdamfördraget göra processen kort med det som ungefär är vår enda möjlighet till demokratisk kontroll på GUSP.
Det förnedrande krypande som Europaparlamentet gör för att behålla sin rätt till ändringsförslag skulle ändå åtminstone ha angivits ärligt i förklaringen till betänkandet Samland som denna vecka jagats igenom budgetutskottet och plenarsammanträdet. Men nej, denna, för kortfattade, förklaring till det interinstitutionella avtalet, döljer de eftergifter som Europaparlamentet varit tvunget att göra. Vi får inte längre minska utlandsutgifterna utan enighet med rådet, vi får inte reservera några belopp. Vad innehåller då vår budgeträtt?
I sina försök att ändå rädda någon liten demokratisk kontroll har detta parlaments ordförande tappat bort att vi också måste uppvisa något som en känsla av egenvärde. Respekten från rådet för normala demokratiska procedurer får vi verkligen inte gratis, den måste vi tvinga fram. Vi skulle helt enkelt inte ha gått på denna utpressning från fördragsförhandlarna för att sedan uttrycka vår indignation vid vår behandling av Amsterdamfördraget.
Slutligen: jag vill se om rådet kommer att följa informationsskyldigheten som också finns i det interinstitutionella avtalet. Om inte, då hoppas jag att Europaparlamentet då kommer att ha modet som det inte har visat i dag, modet att säga upp detta avtal och åter till fullo utöva sin budgeträtt.
Betänkande (A4-0222/97) av Rothley
Schierhuber
Fru ordförande, eftersom inget av de ärenden som var viktiga för jordbruket i Rothleys betänkande har fått någon majoritet, vill jag föra till protokollet att jag hade velat låta bli att rösta vid slutomröstningen, även vid den modifierade omröstningen om betänkandet. Tyvärr tryckte jag av misstag på plus.

Cot
Fru ordförande, jag skulle vilja uttrycka min glädje över omröstningen som just ägde rum, där en stor majoritet gav sitt stöd till betänkandet som lades fram av Rothley. Genom att göra det tror jag att vi inleder den nödvändiga dialogen med rådet på ett bra sätt. Jag gläder mig över kvaliteten på debatterna som har ägt rum i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt såväl som över omröstningen som gjorde det möjligt att klargöra den här majoriteten.
Å min grupps vägnar beklagar jag att majoriteten antog ett stycke i artikel 9, i fråga om begreppet allmän ordning och goda seder. Enligt min mening verkar den helt klart stå i motsats till lagstiftningen eller sedvänjan i ett antal medlemsstater, och jag tror att rådet oundvikligen kommer att notera detta, inom ramen för det förfarande som inleds härefter.
Här skulle jag starkt vilja betona kommissionär Montis viktiga gest, som bekräftade att kommissionen tar över samtliga ändringsförslag från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, det vill säga det viktigaste av det som vi har röstat igenom, och det tror jag är mycket viktigt för det fortsatta förfarandet. Jag skulle vilja vända mig till ministerrådet för att be det att ta intryck av den här klokheten.
Fru ordförande, vi minns hur diskussionen om det här projektets första version med all säkerhet komplicerades av rådets olyckliga sätt, dess ambivalenta formuleringar. Jag tror att det skulle vara bra att inta en tydlig ståndpunkt så att vi tillsammans kan komma fram till en text som vi alla tycker är nödvändig. Och för att kunna antas i kammaren måste den vara det på ett sätt som är tillräckligt tydligt och som inte har de ödesdigra tvetydigheter som vi nyligen har fått se.

Seillier
Fru ordförande, vi gjorde rätt i att avslå det direktiv som lades fram till oss 1995. Den text som vi nu har framför oss erbjuder faktiskt ett bättre skydd på den helt och hållet avgörande punkten som rör mänskligt liv och värdighet, och det alltifrån livets början. Men vi måste vara vaksamma. Det här är en etapp, det kan inte vara det slutliga steget. Människan har faktiskt inte förmågan att skapa liv. Hon avlar eller manipulerar liv, till det bättre eller till det sämre.
För mig verkar det som om - och betänkandets ordalag tyder på det - att reflektionen måste fördjupas. Livet är inte ett materia, livet är inte heller en egenskap hos materien. Jag tror att vi alla har intresse av att fördjupa den här reflektionen, för att förbli trogna Europas stora filosofiska tradition som går tillbaka till det antika Grekland och som har berikats med judisk-kristet inflytande, och för att verkligen anta de utmaningar som vetenskapens framsteg på det genetiska området ställer oss inför, som sagt, vi har ett intresse av att reflektionen fördjupas.
Vad vi behöver är inte bara en etikkommitté, på, så att säga, höjdpunkten av våra samhällens utveckling. Vi har, tror jag, ett ännu större behov av att i utbildningen av våra ungdomar, våra tonåringar - våra framtida forskare om några år, våra framtida läkare, våra framtida ansvariga politiker - redan på den här nivån har vi ett behov av att föra in en verklig reflektion inom området som rör livet och den genetiska manipulationen.
Min personliga önskan är att vi, än en gång i linje med Europas humanistiska storhet och alla dess traditioner, kan återfinna klokheten som består i att erkänna att man bara kan styra naturen genom att lyda den, eller annorlunda uttryckt, att det skulle bildas en ny allians mellan den skapande visdomen och den mänskliga intelligensen.

Hallam
Herr ordförande, jag skulle bara vilja säga att jag röstade mot kommissionens dokument i dag, och jag försökte ändra det så mycket jag över huvud taget kunde för att se till att det skulle bli acceptabelt för mig. Jag är besviken över resultatet. Jag anser att parlamentet har låtit sig självt bli hunsat av de stora läkemedelsbolagen och av kommissionen och att vi i dag har tagit ett jättelikt steg bakåt. I dag har vi faktiskt givit storbolagen tillstånd att trycka pengar. Även i ändrad form - kom ihåg att parlamentet tvingades förkasta upp till en tredjedel för att få igenom det - anser jag att vi har tagit ett stort steg bakåt, och jag misstänker att vi senare under lagstiftningsprocessen kommer att råka illa ut och att vi kommer att beklaga den dag som vi röstade för detta dokument från kommissionen.

Posselt
Fru ordförande, jag har trots moget övervägande, som jag delar med mina kollegor Schierhuber och Seillier, röstat för Rothleys betänkande, eftersom det innehåller väsentliga ändringsförslag till skydd för männoskoliv och framför allt människoembryon. Jag nämner framför allt 55 ba och 55 bb.
Jag vill emellertid helt klart varna rådet för att bryta ut dessa huvudkomponenter i kompromissen, eftersom många av oss då inte längre anser oss kunna rösta för detta direktiv, för här handlar det om verkligt viktiga saker. För övrigt kan vi glädja oss åt att vi för över ett år sedan förkastade det miserabla första förslaget och att vi inte lät oss påverkas av hotet " om Ni förkastar förslaget kommer det inte så snabbt till ett nytt förslag" . Vi har redan i dag det nya förslaget. Således kan man bespara sig denna skrämselpropaganda! Jag uppmanar Er att inte bryta ut människolivet från denna kompromiss.

Ahlqvist, Hulthén, Theorin, Waidelich och Wibe
Vi har efter noggrant övervägande beslutat att rösta nej till direktivet under förutsättning att vissa principiellt viktiga förslag inte får majoritetens stöd. Vi anser att det krävs en tydligare skrivning som markerar att patent på mänskliga gener under inga omständigheter är aktuellt. Det handlar också för oss om att vi motsätter oss metoder som omfattar användningen av mänskliga embryon.

Amadeo
Alleanza Nazionale ställer sig positivt till direktivet om rättsligt skydd för bioteknologiska uppfinningar. Vi hävdar att det nu är nödvändigt och oundvikligt att man utfärdar patent för bioteknologiska uppfinningar så att allmänheten skall kunna informera sig och kontrollera den pågående utvecklingen inom biotekniken.
Vi anser att ett patentskydd av uppfinningarna inte bara inte utgör något hinder för forskningen, utan att det i själva verket gör det möjligt att göra resultaten offentliga och undvika monopolsituationer inom vetenskapen.
Vi stryker under att förslaget till direktiv syftar till att eliminera den nuvarande rättsliga osäkerheten och att undanröja hotet om fragmentarisering, något som skulle kunna uppkomma som ett resultat av att nationella domstolar, på grund av skillnader i den nationella lagstiftningen, dömer olika i frågor som är av fundamental betydelse.
EG: s patentkonvention från 1973 kan inte eliminera den rättsliga osäkerhet som råder när det gäller de nationella föreskrifterna om patenträttigheter och den innehåller inga regler som tvingar medlemsstaterna att harmonisera de nationella reglerna på patenträttens område. I och med det här aktuella direktivet kommer konventionen och de patenträttsliga reglerna inom bioteknologin att harmoniseras för 15 av de 18 undertecknande staterna.
Vi håller dessutom med kommissionens etiska utskott när det hävdar att människokroppen och dess beståndsdelar i olika former och stadier av sin utveckling inte är uppfinningar som kan patenteras. Vi håller också med det etiska utskottet om att utfärdande av patent när det gäller uppfinningar som är beroende av upptäckten av mänskliga gener enbart kan accepteras om upptäckten av genens funktion öppnar nya möjligheter och den föreslagna användningen är tillräckligt väl specificerad och beskriven.
Vi anser också att det är nödvändigt att tillsätta en etisk kommitté som skall ha till uppgift att utvärdera alla aspekter i samband med biotekniken och dess tillämpningar och det är också nödvändigt att kommissionen vart 5: e år med början när direktivet träder i kraft, vilket är tänkt att bli den 1 januari 1999, publicerar en rapport vari man beskriver alla de problem man möter när det gäller direktivets tillämpning i förhållande till de internationella avtal om skydd för mänskliga rättigheter som medlemsstaterna har anslutit sig till.

Banotti
Jag kommer att rösta för det bioteknologiska patentdirektivet. Detta är en oerhört komplex och viktig fråga. Patentlagstiftningen är mycket teknisk och svår, och frågor som den här har långtgående följder. Jag är nöjd med att fördelarna för människor, sysselsättning och forskning är enorma.
För Irland, som har riktat in sig på bioteknologin som en bransch med enorm potential, är det särskilt viktigt. I Irland har vi en mycket hög förekomst av ärftliga sjukdomar som cystisk fibros och spina bifida. Vi har också en stor förekomst av andra sjukdomar, som diabetes, där framstegen med insulinproduktion, som ett direkt resultat av bioteknologisk forskning, har varit till oerhörd nytta.
Vad vi röstar om i dag är en uppsättning regler för att ge branschen en chans att utvecklas. Liknande regler existerar idag i USA och Japan och ingen har påstått att dessa länder har sjunkit in i ett moraliskt förfall eller är etiskt blinda på grund av dem. Det finns farhågor och vi måste besvara dem, men det finns också stora förhoppningar i samband med nya utvecklingar. Jag har kontaktats av många patientgrupper, som stödjer detta direktiv. För många ligger det enda hoppet för dem och för framtida generationer i forskning och utveckling av dessa nya teknologier.
Vid de tidigare tillfällen då detta parlament förkastade de ursprungliga förslagen framför oss, hyste vi etiska farhågor om att patentskydda delar av människokroppen och de praktiska farhågorna att jordbrukare skulle kunna hindras från att använda säd som producerats på deras egen gård. Dessa våra farhågor har, anser jag, till fullo tillgodosetts i det förslag till lagstiftning som vi har framför oss.
Dessa bestämmelser är inte skrivan på stentavlor, de är alltid öppna för ändringsförslag, och om något tecken på missbruk eller fara skulle visa sig, kommer vi naturligtvis att svara, och svara snabbt, för att åtgärda eventuella problem som uppstår.

Berthu
Vi granskar idag ett mycket viktigt ämne som har tagits upp flera gånger i kammaren utan att vi har kommit fram till en definitiv slutsats: bör man på europeisk nivå ge ett harmoniserat juridiskt skydd till bioteknologiska uppfinningar, dvs. till uppfinningar som påverkar generna hos en växt, ett djur eller en människa?
Efter att med stor uppmärksamhet ha läst betänkandet av Rothley i Europaparlamentet och betänkandet av Mattei i franska nationalförsamlingen om den här frågan, medger jag att jag har en djup känsla av olust, som beror på det föreslagna direktivets förvirrade karaktär: man försöker lösa tekniska problem - nämligen vissa uppfinningars patenterbarhet - utan att först tydligt ha upprättat grundläggande etiska principer. Dessutom vill man i ett enda direktiv reglera totalt skilda frågor, som å ena sidan hänger ihop med medicin och å andra sidan med jordbruket.
Första punkten: bestämmelserna i direktivets förslag innehåller inga grundläggande principer som vi ämnar respektera: skyldigheten att skydda människans värdighet och identitet, garantin att respektera människors genetiska integritet, att vägra all arvsrätt som kan gälla den mänskliga kroppen, dess beståndsdelar eller dess produkter, att donationer av mänskliga kroppsdelar skall vara kostnadsfria såväl som frivilliga.
Om de här principerna inte finns med i direktivet är det för att det begränsar sig till de ekonomiska reformer som är förbundna med fullbordandet av den inre marknaden. Inom den ramen är dess mål att harmonisera en juridisk aspekt hos patentbreven, och inte att upprätta moraliska principer, för vilka unionens institutioner inte har någon befogenhet. På den här punkten hänvisas vi till de nationella lagarna, såsom den franska lagen av den 29 juli 1994, som upprättar bra principer, i synnerhet den om att den mänskliga kroppen inte kan ärvas. Men alla länder i Europa tillämpar inte exakt samma metod. Det är här vi kommer fram till begränsningarna med en rent teknisk harmonisering.
Den andra punkten anser jag vara mycket allvarligare: texten som läggs fram till oss blandar glatt ihop medicinoch jordbruksfrågor, på ett sätt som gör att många ledamöter har en känsla av att man tvingar dem att godkänna den. De aktuella frågorna är verkligen helt olika: inom det medicinska området handlar det om att finna behandlingsformer för att kämpa mot allvarliga sjukdomar som idag är obotliga genom att påverka de sjukas gener, men inte genom att använda " genterapi på könsceller" , dvs. de uppfinningar som tenderar att ändra härkomstens genetiska arv, och inom jordbruksområdet handlar det om att ändra generna inom faunan eller floran för att anpassa dem till livsmedelsproduktionens lönsamhetskrav.
I det första fallet är den åsyftade befolkningen snävt begränsad, dess behov är skriande och de eventuella negativa konsekvenserna kommer att begränsas till den som behandlas. I det andra fallet är den åsyftade befolkningen mycket stor - samtliga konsumenter - vilket gör att en eventuell spridning av negativa konsekvenser riskerar att inte kunna kontrolleras. Att godkänna patenterbarheten för bioteknologiska uppfinningar från ett fall till ett annat har alltså inte alls samma effekter, å ena sidan uppmuntrar man att bota sjuka, å andra sidan öppnar man istället dörren för en kommersiell spridning av genmodifierade organismer, vilkas slutliga inverkan på hela befolkningen man har en mycket dålig uppfattning om.
I det första fallet, inom läkarvetenskapen, anser jag att det kan vara bra att gå fram försiktigt med bioteknologiska uppfinningars patenterbarhet, med villkoret att våra grundläggande etiska principer skyddas väl.
Kommissionens förslag går i rätt riktning i det avseendet, genom att specificera att den mänskliga kroppen och dess beståndsdelar, i sitt naturliga tillstånd, inte är patenterbara. Europaparlamentet har med rätta fått förslaget att gå något längre, genom att klargöra att den mänskliga kroppens beståndsdelar innehåller en sekvens eller delsekvens av gener. Jag beklagar att man inte gick ännu längre, såsom gruppen Nationernas Europa föreslog, genom att deklarera diverse andra uppfinningar på genuppsättningar som icke patenterbara.
I det andra fallet, jordbruket, hör de allvarligaste problemen mer samman med folkhälsa än med etik. Vi kan inte se hur man idag kan tillåta patenterbarheten för t.ex. genetiskt modifierad majs, då Europaparlamentet självt nyligen begärde att odling, import och saluföring av den produkten förbjuds.
Visst säger man oss att det är helt skilda saker juridiskt sett, och att man i teorin mycket väl kan tänka sig att bevilja patent för en produkt som det är förbjudet att producera. Men det där är spetsfundigheter. De båda är, om inte juridiskt, så politiskt förenade. Eftersom vi inte godtar livsmedel som producerats med hjälp av genetiskt modifierade växter eller djur, godtar vi inte heller patent som skyddar den produktionen.
Vi avslår följaktligen det här förslaget till direktiv som strävar efter att avtvinga oss röster i ett förvirrat tillstånd. Vi begär att man underställer parlamentet två distinkta texter om de bioteknologiska uppfinningarna, med två distinkta omröstningar, en som rör det medicinska området och en som rör jordbruket.

Crawley
Jag erkänner att omröstningen om direktivet för det rättsliga skyddet för bioteknologiska uppfinningar har varit en av de viktigaste som det här parlamentet har genomfört på många år. Skälet till att jag röstade för Rothley-betänkandet var att efter nästan ett decennium av oföretagsamhet i denna viktiga fråga, tycker jag, tillsammans med en majoritet av detta parlament, att en stabil rättslig grund för patentskyddande av bioteknologiska uppfinningar nu är nödvändig.
I ekonomiska termer kommer en rättslig grund för att hantera patentförfarandet att förbättra investering i och incitament för forskning. Det kommer att stödja patienter och små forskningsföretag liksom större företag och kommer att vara till förmån för sysselsättningen inom sektorn. Etiskt sett, vilket är den övergripande frågan i vår debatt, har jag med styrka stött ändringsförslaget från Ian White, som skapar en etikkommitté före fastläggandet av en rättslig grund. Jag har även stött ändringsförslag som uppmanat till starkare djurskydd.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat emot Rothleys betänkande. Betänkandet präglas av en principiell hållning som vi inte delar.
Vi menar att människors hälsa och den biologiska mångfalden måste stå i centrum. I denna fråga handlar det inte om maskintekniska eller industriella uppfinningar.
En upptäckt av en gens funktioner borde vara just en fantastisk upptäckt och därför stå i den globala allmänhetens tjänst, inte i de privata ekonomiska vinstintressenas.

Ben Fayot
Jag har röstat för Willi Rothleys betänkande, eftersom jag anser att bioteknologin är en framtidsvetenskap som erbjuder enorma möjligheter inom områdena för medicin, livsmedel och miljö och att Europa bör ge den här vetenskapen en juridisk inramning i fråga om uppfinningspatent.
Just nu utfärdas patent på det nationella planet. Framför allt i Förenta staterna, där bioteknologin utvecklas i ett blixtsnabbt tempo. Inför detta faktum gör betänkandet av Rothley ett pionjärarbete genom att i direktivets ändringsförslag sammanställa den allmänna opinionens huvudsakliga moraliska och juridiska farhågor.
Man bör inte underskatta problemen med bioteknologin för mänsklighetens framtid. Man bör inte underskatta rädslan och känslorna hos dem som engagerar sig i försvaret av våra samhällen och våra värden mot strävan efter vinst till varje pris och en vetenskap utan samvete.
Det var alltså nödvändigt att nå fram till en jämvikt mellan reglerna som skyddar det ekonomiska utnyttjandet av de bioteknologiska uppfinningarna och de etiska farhågor som med all rätt har uppkommit. Med betänkandet från utskottet för rättsliga frågor har den jämvikten uppnåtts, även om man hade kunnat klargöra en och annan detalj ytterligare. Men det kan bli föremål för parlamentets och kommissionens fortsatta arbeten.

Ferrer
Med tanke på den europeiska integrationsprocessen, men framförallt med tanke på det globaliserade och allt mer teknikinriktade samhälle som vi lever i, är det uppenbart att det behövs ett direktiv om det rättsliga skyddet för bioteknologiska uppfinningar.
Direktivet behövs i första hand för att undvika en rättslig fragmentering i ett så komplicerat sammanhang som detta, där medlemsstaternas patenträtt dessutom inte ger några exakta svar. Direktivet behövs också genom att den rättsliga trygghet som det erbjuder säkerligen kommer att gynna forskningen. På så sätt säkerställs att Europeiska unionen inte missar tåget när det gäller den vetenskapliga utvecklingen inom ett område som placerar oss rakt in i följande århundrade.
Hur viktigt det än är att gå vidare inom området för bioteknologiska uppfinningar, är det ännu viktigare att säkerställa att dessa uppfinningar under inga omständigheter kränker människans värdighet och integritet, under människokroppens alla bildnings- och utvecklingsstadier.
Av detta följer att ingen del av människokroppen får vara patenterbar och att uteslutandet från patenterbarhet särskilt skall gälla kloningen av människor, modifieringen av den genetiska identiteten i arvsmassan och användningen av mänskliga embryon.
Utöver att Rothleys betänkande erbjuder det nödvändiga rättsliga skyddet för att Europeiska unionen även inom det bioteknologiska området skall stå på samma linje som den har på grundval av sitt politiska kall, säkerställer betänkandet också att den bioteknologiska forskningen genomförs med strikt respekt för människans värdighet. Dessa grunder är mer än tillräckliga för att motivera en positiv röst för betänkandet.

Ford
Jag kommer att rösta för det ändrade Rothley-betänkandet om det rättsliga skyddet för bioteknologiska uppfinningar. Det har inte varit ett lätt beslut. Jag har tagit emot mer lobbying rörande det här betänkandet än något annat under mina tretton år i Europaparlamentet: från branschen liksom från fackförbund, patientgrupper, kyrkogrupper och miljöorganisationer. Det är en fråga som har djupgående sysselsättningsmässiga och etiska följder, sidor som inte är lätta att balansera. När vi diskuterade den här frågan för två år sedan, stödde jag inte förslagen - balansen var fel. Nu har vi sett ett antal viktiga ändringsförslag med stöd för en övervakande etikkommitté och ändringar för att förhindra att man tar patent på liv.
Jag stödde ändringsförslag 72 av fru Gebhardt och andra, som sade att detta direktiv inte skulle innebära att man inte kunde utesluta patentskydd av djur- och växtvariationer. Jag blev besviken när det inte erhöll majoritet.
Jag avser att fortsätta att övervaka hur denna fråga drivs vidare. Mitt stöd, när den återkommer till parlamentet nästa år, kommer att bero på om dessa positiva ändringsförslag antas av rådet och att balansen bibehålls.

Gahrton, Holm och Schörling
Resultaten av omröstningen om genpatentdirektivet är ett nederlag för demokratin, en skam för Europaparlamentet och en storseger för den biotekniska industrins lobbyister. Patentdirektivet utgör ett hot inte bara mot människovärdet, djurskyddet, den biologiska mångfalden och ulandsbönders ekonomi, utan också mot forskningens frihet och därmed mot svårt sjuka människors chans att bli hjälpta av nya läkemedel och behandlingsmetoder. Det är sannerligen inte av omsorg om de sjuka som storindustrin har satsat gigantiska belopp på att förmå tveksamma ledamöter av Europaparlamentet att byta åsikt, utan, som det öppet erkänns i ett brev från den europeiska bioteknikindustrins branschorganisation EuropaBio, av omsorg om " att ge Europa en stödjande omgivning för konkurrenskraftig bioteknikindustri" . Eller, som det heter i ett brev från MSF, en annan patentpositiv lobbyorganisation: Patentdirektivets syfte är att gynna " en fortsatt tillväxt för bioteknikindustrin" . Inte ett ord om hänsyn till svårt sjuka människor!
European Alliance of Genetic Support Groups har påstått att utan patentering av människoceller, djur och växter kommer storföretagen att hemlighålla sina forskningsresultat, vilket skulle hämma utvecklingen av nya läkemedel. Detta avslöjar att dessa så kallade patientorganisationer helt har svalt storindustrins genomkommersialiserade och vetenskapsfientliga syn på kunskapsutveckling. I vetenskapssamhället har det sedan urminnes tider varit självklart att forskningsresultat skall vara fritt tillgängliga för alla forskare genom publicering vid konferenser och i vetenskapliga tidskrifter. Genom patentdirektivet kan emellertid vissa storföretag få monopol inte bara på en säljbar bioteknisk uppfinning, utan också på upptäckt av och kunskap om genetiska celler och sammanhang, inklusive människoceller, djur och växter.
Det är alarmerande och avslöjande att parlamentet inte ens biföll ändringsförslag som syftade till att i direktivet införa det så kallade läkarundantaget som redan finns i den Europeiska patentkonventionen, artikel 52.4, där det fastslås att " behandlingsmetoder för människors eller djurs kroppar genom kirurgi eller terapi och diagnostiska metoder" är undantagna från patentering.
Syftet med direktivet är inte att förbättra existerande patentregler, utan att införa hela nya principer för patentering som i grund och botten bara har ett enda syfte, nämligen att tjäna den EU-baserade biotekniska industrins profitintressen. Förlorare blir alla andra - inte minst svårt sjuka människor som får se sina förhoppningar om bot grusade när den fria utvecklingen av nya rön och metoder förkvävs av kunskapsmonopolisering och krav på licensavgifter i patentdirektivets kölvatten.

Gebhardt
Den 1 mars 1995 förkastade vi efter svåra och allvarliga förhandlingar ett direktiv om patentering av biotekniska uppfinningar. Med tydlig majoritet!
I dag har Europaparlamentet beslutat just det, som vi då ville förhindra. Nämligen att upptäckta delar av människokroppen omdefinieras till uppfinningar. Det innebär att delar av människokroppen får patenteras.
Detta kan leda till att forskningen hindras, att monopolen i läkemedelsindustrin skärps, och att kostnaderna inom hälsovårdsväsendet stiger på grund av förhindrad konkurrens.
Detta politiska beslut kan jag inte anta, därför var jag tvungen att rösta nej i slutomröstningen.

Gillis
Jag välkomnar det nästan enhälliga stödet i detta parlament för direktivet om patentskydd av bioteknologiska uppfinningar.
Våra etiska och andra betänkligheter har till fullo tillfredsställts av kommissionens förslag och stärkts av ändringsförslag, acceptabla för den stora majoriteten av ledamöter, vilka lagts fram av min grupp - PPE-gruppen.
Jag välkomnar särskilt bestämmelserna om jordbrukarens " privilegium" , som klart kommer att låta jordbrukare fritt använda säd som producerats på deras egen gård.
Vid de tidigare tillfällen, då detta parlament förkastade de ursprungliga förslagen som lades fram för oss, hyste vi etiska farhågor vad gällde patentskydd av delar av människokroppen och de praktiska farhågorna att jordbrukare skulle kunna förhindras att använda säd som producerats på deras egna gårdar. Våra farhågor har, anser jag, till fullo undanröjts av det förslag till lagstiftning som nu ligger framför oss.
Nu är tiden inne att lagstifta på detta så viktiga område för europeisk, inklusive irländsk, forskning och utveckling. Vi är skyldiga de patienter som lider av ärftliga sjukdomar att försöka finna lösningar på deras och deras ättlingars problem.
Jag vet att det finns lobbygrupper och andra som är ärligt oroade över att tillämpningen av detta direktiv inte kommer att kunna kontrollera och övervaka forskningen och industrin på det här området. Jag anser att dessa farhågor är ogrundade, särskilt som en specialkommitté skall skapas för att åtgärda alla etiska spörsmål. Slutligen kan vi ju återkomma till frågan och ändra reglerna om det, av någon anledning, skulle visa sig nödvändigt.

Kirsten Jensen, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har valt att rösta ja till förslaget i första behandlingen. Vi anser det vara viktigt, att man på EU-nivå ställer upp klara regler för vad som kan och vad som inte kan patenteras, och att man definierar, vad som uppfattas som uppfinningar, och vad som uppfattas som upptäckter, som inte kan patenteras.
För närvarande utfärdas patent till bioteknologi enligt helt traditionella kriterier, eller också utfärdas de i USA, men bioteknologien reser etiska frågor, som vi vill få in i EU: s regler. Ett EU utan en särskild grund för patentering av bioteknologiska uppfinningar är inte ett EU utan bioteknologi eller utan patent!
Vi stöder därför ändringsförslaget om, att man upprättar en etisk kommitté på EU-nivå. Den kan stärka den etiska grunden för direktivförslaget, som i sina utgångspunkter är bättre än det, som vi avvisade för två år sedan, så till vida att det ursprungliga förslaget var ett mer traditionellt patentförslag utan mjuka hänsyn.
Patentering betyder, att uppfinningar offentliggörs, och det inbyggda skyddet av uppfinnarens ekonomiska intressen kan ge större sannolikhet för, att bioteknologien används till forskning, som kan medverka till att man kommer åt allvarliga sjukdomar.
Direktivet tillåter jordbrukarna att så egen skörd utan att behöva betala licens till patentinnehavaren. Denna så kallade " farmers privilege" är nämligen helt centralt för bönder i u-länderna. Det är också viktigt, att det i direktivet hänvisas till den biologiska mångfalden, genom att detta kommer att bidra till att man inte övertar nyskapelser, vetande och praxis från ursprungsbefolkningar.
Vi hade gärna sett, att det i direktivet skulle ha gjorts helt klart, att det inte är möjligt att ta ut patent på mänskliga kroppsceller, och att det inte är möjligt att ta ut patent på djur. Vi har därför stött de ändringsförslag, som försöker ändra direktivet i den riktningen, men noterar i övrigt, att det enligt direktivtexten inte är möjligt att ta patent på liv.

Lis Jensen och Krarup
Folkrörelsen mot EU kan inte rösta ja till betänkandet, eftersom det är ett otillständigt EU-försök att kila in sig mellan nationell lagstiftning och internationella avtal och konventioner. Det kommer inte att lösa det samlade Europas problem i samband med patentering av bioteknologi, eftersom det endast skapar ytterligare en aktör på området, vilket inte kan vara i någons intresse. En harmonisering bör heller inte komma i fråga, eftersom erfarenheterna tydligt visar, att man inte kommer att kunna komma åt nationella skillnader, traditioner och hållningar. Hellre än att skapa EU-lagstiftning bör patentlagstiftningsarbetet stärkas genom de redan existerande institutionerna, som är fastlagt bl.a. i den europeiska patentkonventionen.

Kinnock, Glenys
Jag har röstat för Rothley-betänkandet om patentskydd för bioteknologiska uppfinningar. Man måste dock överväga de olika möjligheter som står parlamentet till buds, och jag har stött flera ändringsförslag på den grunden att vi, i den första behandlingen, skall lägga in skyddsmekanismer, som sedan kan inkluderas i den andra behandlingen.
Jag har röstat för betänkandet, eftersom det är nödvändigt att lägga fast en tydlig rättslig grund för ett immaterialrättsligt skydd på det bioteknologiska området på gemenskapsnivå. Jag har dock även stött ett antal viktiga ändringsförslag, som syftar till att möta de farhågor som har uttryckts från läkarhåll, djurskyddsgrupper, miljövänner och utvecklingsländer.

Lindholm
Så har då Europaparlamentet, en gång för alla, bevisat att det är lobbyn som avgör viktiga beslut. Industri- och patientlobbyn har lyckats! För kortsiktig vinnings skull sade man ja till att sätta såväl evolutionen som framtida forskning ur spel.
Ett parlament som går industrins ärenden förlorar snabbt i trovärdighet och medborgarnas förtroende. När samma parlament också säger nej till förbud av patentering för " all användning av genetisk kunskap som leder till framställning av vapen avsedda att användas på enskilda individers eller specifika befolkningsgruppers anatomiska, fysiologiska eller psykologiska system" (ändringsförslag 93, V-gruppen), då blir man verkligen rädd för den värld och den framtid som folken i EU går till mötes - om Europaparlamentet får bestämma.

Lindqvist
Jag har röstat nej till betänkandet av nedanstående skäl. Betänkandet föreslår att patent skall kunna ges på humangener som isolerats, när möjlig industriell användning föreligger. När det gäller växt- och djurgener finns inte ens denna vaga koppling till möjlig nytta. Det betyder att det blir möjligt att patentskydda gener, dvs. liv, utan att man vet om det har någon industriell användning. Det kan låsa och monopolisera utvecklingen av nya sorter och produkter samt stärker de stora multinationella företagen på småföretagens, miljöns och konsumenternas bekostnad.
Det finns heller inga motiv att införa något patent på liv och livsdelar. Gällande patentlagar räcker. För mediciner finns redan i dag ett fullgott skyddssystem genom produktpatent, och för jordbruksprodukter finns växtförädlarrätten.
Patent på mänskliga celler, gener, organ och kroppsdelar samt på växtsorter och djurraser måste förbjudas. Det som föreslås få patentskydd i betänkandet är heller inga uppfinningar utan upptäckter hos mänskligt liv som funnits i tusentals år; det är inget man skall få patent på.
Att patent och monopol skulle vara en förutsättning för fortsatt forskning inom medicin etc. håller inte som argument. De skyddsregler som finns är tillräckliga.

McCarthy
Jag vill att mitt beslut att rösta för Rothley-betänkandet om det rättsliga skyddet för bioteknologiska uppfinningar förs till protokollet.
Det har tagit nio år för EU att lägga fram det här direktivet och det skulle vara dumt, i det här skedet, att förkasta det. Den bioteknologiska industrin skapar ett betydande mervärde i ekonomiska termer och innovativa och revolutionerande behandlingar av sjukdomar som tidigare inte kunde behandlas. I Förenade kungariket har vi utvecklat en klar ledning inom bioteknologi med bioteknologiska små och medelstora företag som sysselsätter mer än 10 000 människor. Men EU släpar efter och harmoniseringen av patentlagstiftning kommer att hjälpa Europa att skapa en klar fördel.
Parlamentet har aldrig utsatts mer skoningslöst för lobbying som om det här direktivet under de senaste månaderna och åren och detta från alla intresserade parter: läkarorganisationer och företag, patientgrupper, miljöorganisationer och djurskyddsorganisationer.
Patentskydd på liv är inte en fråga som kan besvaras med ett enkelt ja eller nej. Det finns många kanske. Det finns också, enligt mitt sätt att se det, en mycket allvarlig farhåga, som har uttryckts för mig av National Hereditary Breast Cancer Helpline, vilken ligger i min valkrets. Patentskyddet av bröstcancergenen BRAC1 har blivit kontroversiell. Det amerikanska företaget som patentskyddade den har sagt att det skulle ta betalt för test efter genen, inte forskning. Jag anser att ett EU-regelverk för patent inte skall få innebära högre behandlingskostnader, inte heller att man styr bort forskning från olönsamma områden som är till allmän nytta.
Därför har jag röstat för ändringsförslag i den första behandlingen för skyddsmekanismer som kan granskas ytterligare i den andra behandlingen. De rör medicinsk forskning och behandling som man har råd med, djurskydd och omsorg om utvecklingsländerna.
Jag är för inrättandet av en bioetisk kommitté, som kan granska några av de " grå" områdena, samtidigt som jag uttrycker mig positivt för direktivet, en tydlig ram för immaterialrätt på det bioteknologiska området.
Jag kommer att fortsätta att övervaka framstegen på en del av de mer kontroversiella områdena.

Marset Campos
Vår grupp är inte tillfreds med innehållet i Rothleys betänkande eftersom ändringarna till det ursprungliga betänkandet har varit mycket lindriga, och eftersom de mest oroväckande aspekterna som ledde till att majoriteten av detta parlament förkastade betänkandet fortfarande finns kvar.
Orsaken till vår oro ligger i första hand i de etiska övervägandena i anslutning till den betydelse som vi ger den mänskliga värdigheten. Vi anser att det trots redigeringen - som är tvivelaktig - kvarstår en möjlighet till ingrepp i embryon, såsom kloning av människor och patenterbarheten för aspekter eller delar av det mänskliga livet under förevändningar som hänsyftar till frågor om genterapi och dylikt. Det finns andra skäl som hänför sig till ekonomiska dimensioner, närmast kommersiella, och även dessa skäl utgår från etiska aspekter. Vi anser det ligga en fara i möjligheten att patentera naturliga element som är delar av kulinarisk, uppfödningsmässig, jordbruksmässig, terapeutisk och liknande användning, eftersom detta inte bara berövar folken, samhällena och kulturerna en rätt som de alltid haft, utan också utsätter dem för en senare ekonomisk utpressning som är orättvis, olidlig och i strid med samvetet. Slutligen måste vi nämna de globala biologiska aspekterna i anslutning till hotet för den genetiska biodiversiteten, som är så viktig för livet på jorden. Det finns också andra aspekter i anslutning till forskningsverksamheten, upptäckten av hur biologiska processer fungerar och en eventuell patenterbarhet av dessa processer.

Nicholson
Bioteknologiskt patentskydd väcker ett antal frågor. Den centrala frågan är huruvida det är etiskt. Till skillnad från många andra frågor med en etisk dimension, där frågorna är antingen svarta eller vita, har den bioteknologiska frågan en stor gråzon.
Det är inte lätt att säga till människor som lider av genetiska sjukdomar, varav många anser att de kan dra nytta av den föreslagna patenträtten, att deras hopp bygger på en dålig etik. Det är mycket enklare att säga sådant till multinationella företag. Man måste dock inse att många små och medelstora företag och välgörenhetsorganisationer har investerat kraftigt i vetenskaplig forskning med syfte att hjälpa till i kampen mot genetiska sjukdomar. Det är därför beklagligt att kontroversen kring patentskyddet har inskränkt argumentet så mycket att man påstår att ett avvisande av patentförslaget kommer att undergräva sådan forskning i framtiden.
En berömvärd ansträngning har verkligen gjorts för att förbättra de ursprungliga förslagen. Trots detta anser jag att bioteknologiskt patentskydd är oetiskt, särskilt där det kan föreligga en möjlighet för oönskade effekter på själva det mänskliga livet. Gener existerar, de tillhör ingen, kanske oss alla. Politiska, ekonomiska och miljöfrågor bör hanteras utifrån denna utgångspunkt.

des Places
Då man pratar om principen om patenterbarhet på det bioteknologiska området tar man upp många exempel för att vissa oss intresset av det. Exemplen är oftast hämtade från området för mänsklig hälsa (insulinproduktion, genterapi...) Ur en ekonomisk synvinkel är det viktigt att påminna om att framtidsprognoserna för den bioteknologiska industrin visar att det är jordbruks- och livsmedelssektorerna som kommer att väga tyngst.
För två år sedan motsatte sig vår grupp, som en svag majoritet av parlamentets ledamöter, kommissionens första förslag till direktiv avseende patenterbarheten för bioteknologiska uppfinningar. Vi känner till dess konsekvenser för den här framtidsbranschen. Det är med tillfredsställelse som vi har analyserat förbättringarna i kommissionens nya förslag.
Rothleys förslag, såsom det röstades igenom i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, gör det möjligt att avslöja sanningen om ett antal av våra frågetecken. När det gäller jordbruket i synnerhet, är det inte bara nödvändigt att bevara, utan också att utveckla principen om " jordbrukarens privilegium" . Jag vill gärna förtydliga att det inte handlar om ett privilegium som sådant, utan om en rätt, både legitim och nedärvd, som gör det möjligt för jordbrukarna att använda en del av sin skörd för reproduktionssyften. Det är viktigt att utsträcka den här rätten till att omfatta all animalieproduktion och inte bara boskap, vilket var kommissionens förslag. Varför skulle den här rätten tillämpas för nötköttsuppfödare och inte för hönsuppfödare? Vår grupp kommer alltså att stödja samtliga ändringsförslag, både de från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och de som har lämnats in av olika kolleger och som bidrar till att förstärka denna rätt.
Hela vår grupp kan bara ställa sig positiv till de vetenskapliga framsteg som möjliggör en förbättring av den mänskliga hälsan. Men ett antal villkor är ändå nödvändiga för att inte det världsomfattande arv som den genetiska rikedomen representerar skall privatiseras. Vi måste hjälpa vetenskapen att utvecklas för allas välbefinnande. Vi kommer alltså att ta avstånd från alla principer för patenterbarhet som rör en enskild mänsklig gen och, naturligtvis, människan eller delar av människan.
Vår grupp kan slutligen endast ställa sig positiv till skapandet av en etikkommitté, en kommitté som samlar de verkligt kloka och som skall vara oberoende från alla ekonomiska eller politiska påtryckningar. Den senaste tiden har visat att det kommer att vara svårt, men nödvändigt, att vara krävande när det gäller principen om oberoende, vilket klargjordes i samband med galna ko-frågan.

Pirker (PPE), Habsburg-Lothringen (PPE), Flemming (PPE), Stenzel (PPE), Rack (PPE), Rübig (PPE), Schierhuber (PPE)
Vi kunde inte understödja ändringsförslag 74, eftersom det var så formulerat att det bl a även utesluter ett patentskydd för människoproteiner.

Ripa di Meana
Rothleys betänkande om patent på bioteknologiska produkter, inklusive växter, djur och mänskliga gener, som idag godkänts av Europaparlamentet, motsvarar tyvärr det betänkande som kammaren avvisade för drygt två år sedan. Sanningen är den att Europa godkänner en förordning om patenträttigheter inom det bioteknologiska området därför att Förenta Staterna och Japan redan har en liknande lagstiftning.
Det val som gjorts idag inte bara upphäver vår roll genom att forma den efter val som redan träffats i andra länder, utan det medför också enorma risker för den biologiska mångfalden, för jämvikten i miljön, för den medicinska forskningens frihet och för försvaret av de sjukas rättigheter och låter oss ana oacceptabla scenarier för den mänskliga integriteten, som till exempel utbyte av gener, bildandet av hybridceller mellan människa och djur, samt skapandet av genetiska vapen.
Detta är en svart dag för oss europeiska miljövänner och för alla dem i samhället som bryr sig om naturens integritet och okränkbarhet.

Rovsing
Under alltför lång tid har Europa varit handlingsförlamat, vad gäller lagstiftning, som reglerar framställningen av medicin baserad på bioteknologiska uppfinningar.
Det är verkligen nödvändigt, att vi i EU: s regi kan anta bestämmelser, som kommer att öka motivationen att forska om genetiskt betingade sjukdomar. Betänkandet från Europaparlamentets juridiska utskott omfattar de nödvändiga befogenheterna. Det är ett väsentligt framsteg för den europeiska läkemedelsindustrin. Den intensiva forskningen och den därtill knutna framställningen av bioteknologiska preparat har alltför länge varit koncentrerad till USA och Japan, till skada för europeiska patienter och europeisk industri, som har haft svårt att utveckla en näringssektor på området. Det har också skadat sysselsättningen på detta kunskapsintensiva fält.
Man kan naturligtvis inte ta ut patent på liv eller på delar av människor, men man kan med patentlagstiftningen ge läkemedelsindustrin ett skydd, som gör det ekonomiskt försvarbart att ge sig i kast med nya forskningsmässiga utmaningar, där man inte i förväg känner till resultatet. Det finns en rad mycket sällsynta sjukdomar, som tyvärr har det gemensamma draget, att de ofta är dödliga. EU har på grund av en dålig lagstiftningsmässig beredskap alltför länge varit förhindrad att etablera det nödvändiga skyddet av bioteknologiska uppfinningar. Man har nu tagit de nödvändiga etiska hänsynen, och man måste nu visa handlingskraft och beslutsamhet för att, så långt det är möjligt, hämta in det man försummat. De många patienterna med sjukdomar, som orsakas av genfel, har väntat alltför länge.

Schlechter
Europaparlamentets " all round men" konfronteras ännu en gång med ett problem som har stor betydelse för Europeiska unionens framtid och för medborgarnas och djurens välbefinnande.
Jag är ingen vetenskapsman, men skall uttala mig för eller emot ett direktiv som, vilket diskussionerna har visat, representerar ett mycket kontroversiellt ämne.
Är det ett juridiskt eller ett etiskt problem som skiljer ledamöterna åt? Skyddet av bioteknologiska uppfinningar är framför allt ett tekniskt problem, med juridiska konsekvenser, även om gårdagens passionerade debatt till största delen utvecklades till en etisk och moralisk debatt.
Liksom många bland oss anser jag att man bör förekomma allt missbruk och alla tendenser som ifrågasätter vårt samhälles etiska och sociala grundvalar, men det är å andra sidan inte frågan om att vilja stoppa forskningens framsteg.
Vad kan vi nu konstatera? Att de betydande skillnaderna i fråga om reglering leder till att många europeiska forskningsföretag omlokaliserar vissa av sina forsknings- och utvecklingsverksamheter till Förenta staterna, Japan och andra tredje länder, och det särskilt för att dra fördel av en vetenskaplig, ekonomisk och regleringsmässig miljö som är mer förmånlig.
Vi är tvingade att konstatera att utvecklingen inom bioteknologisk forskning går fortare och fortare i övriga världen, utan att vi direkt kan ingripa, och det inom ett område där bioteknologiska framsteg bör kunna användas till förmån för dagens och framtidens generationer.
Men vi vet också att européerna prioriterar respekten för människan som individ, att vi måste se till att den mänskliga värdigheten garanteras och, varför inte, djurens värdighet, genom att med alla medel undvika att levande varelser kränks av en okontrollerad användning av bioteknologiska uppfinningar.
Vi måste alltså skapa bestämmelser och det är därför som jag kommer att rösta för Rothleys betänkande. Det är ett kompromissbetänkande som har diskuterats under många år och som borde tillfredsställa de allra flesta medborgare.
Slutligen skulle jag vilja, eftersom jag har följt Rothleys ansträngningar i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, gratulera honom till det arbete som han har lagt fram till oss. Det är ett betänkande som hedrar det parlamentariska arbetet.

Souchet
För två år sedan avslog Europaparlamentet ett förslag från kommissionen som gällde patenterbarheten för bioteknologiska uppfinningar. Det nya förslag som vi skall granska idag visar att vi gjorde rätt i att avslå det förra, eftersom ett antal förbättringar har tillförts det nya förslaget. Men det fanns fortfarande ett stort antal osäkerheter att ta itu med, vilket det stora antalet inlämnade ändringsförslag visar.
När det gäller växter ställer vi oss positiva till nyttjandet av bioteknologin för en genetisk förbättring av utsäden, men vi är negativa till avskaffandet eller inskränkningen av " jordbrukarens privilegium" . Det får inte bli så att världens alla jordbruk är beroende av några multinationella utsädesfirmor.
När det gäller tillämpningen av bioteknologin inom området för människors hälsa ställer vi oss i princip positiva, men självklart motsätter vi oss, av etiska skäl, patenterbarheten för en enskild mänsklig gen. Den genetiska rikedomen är en del av mänsklighetens arv och det kan inte vara fråga om att privatisera den.
Vi förstår absolut nyttan med principen om patenterbarhet, som kan få företagen att hoppas på att deras investeringar i forskning ger utdelning. Men om vi föranleds att acceptera den principen måste det finnas tillräckliga garantier. Det är uteslutet att patenterbarheten skall kunna möjliggöra en systematisk kommersialisering av genmodifierade produkter.
De huvudsakliga ändringsförslag som syftar till att fastställa seriösa garantier har inte antagits, och texten, som är ett resultat av olika omröstningar i kammaren, är osammanhängande. Därför har det varit omöjligt för oss att rösta för den.

Spiers
Jag röstade mot Rothley-betänkandet med viss tvekan, eftersom jag inser behovet av en gemenskapsrättslig ram för patent - alla patent - och respekterar det oerhört hårda arbete som Rothley och andra har lagt ned på betänkandet.
Jag tror dock att det i den första behandlingen var viktigt för parlamentet att tydligare signalera sina etiska och politiska farhågor om de möjliga konsekvenserna av en storskalig bioteknologisk expansion.
Jag oroar mig särskilt för att den bioteknologiska spridningen inom jordbruket helt enkelt kommer att resultera i en ny sorts industriellt jordbruk som redan har visat sig så skadligt för vår miljö och vår mat. Vi behöver vara mer försiktiga för att bevara planetens biologiska mångfald och därmed säkra tillgången på mat.
" Inkapslingen av kunskap" av företag i den utvecklade världen kommer att öka den globala ojämlikheten och kan resultera i privatisering av utvecklingsländernas genetiska resurser.
Om och när detta direktiv slutligen går igenom, måste parlamentet noga granska EU-representationens beteende i WTO och se till att utvecklingsländerna inte exploateras och att konventionen om biologisk mångfald respekteras. Framtiden ligger i biologiskt jordbruk, inte i bioteknologi.

Theonas
Samtidigt som jag förklarar att vi röstat mot betänkandet av Rothley och kommissionens respektive förslag till direktiv, skulle jag vilja notera följande:
Den moderna industrins möjligheter går utöver varje tidigare händelse inom vetenskapen och utlovar mångfaldiga möjligheter till prestationer i förebyggandet och botandet av sjukdomar, i lösningen av jordbruks-, miljö- och andra problem.
Det är ett faktum att det är farligt att hejda det som den mänskliga tanken kan föreställa sig. Vårt mål är att stödja vetenskapen, nya upptäckter och teknologier. Vårt krav tillåter emellertid inte någon kompromiss eller någon som helst utveckling som går emot naturen och livet men som integrerar sig i den, respekterar och beskyddar den.
Skönmålandet av farorna betyder inte att de inte finns och ännu mindre att de kan undvikas. Vi befarar att ett oförnuftigt och okontrollerat ingrepp i komplicerade system som det behövdes hundratals miljoner år för naturen att fullborda och potentiellt ingreppet i de genetiska koderna för alla levande organismer, inklusive människan, i den vetenskapliga utvecklingens och sjukdomsbekämpningens namn, kan skapa enormt farliga störningar, förändringar och även rubbningar i ekosystemet med oförutsedda konsekvenser för livet på planeten.
Omvandlingen av människan från en unik och integrerad helhet till ett delvis avskilt tillbehör som disponeras av multinationella företag, reproduceras och byts ut efter behov, till och med täckta av patent, utgör en förolämpning och en nedvärdering av den mänskliga arten och förnekar konkret vetenskapsidén och den mänskliga tanken.
Faran finns att de genmanipulerade organismerna omvandlas till en miljöförstöring i framtiden, en miljöförstöring som inte är reversibel, med förmåga att reproducera sig, att bytas ut, att mångdubbla sig, en antagonist till de naturliga arterna som inte kommer att ha tid och förmåga att skapa försvarsmekanismer.
Ingen kan förutse och ge garantier för antalet och arten av sjukdomar som kan uppstå genom genetiska ingrepp och för de oförutsedda konsekvenserna av laboratoriemissbildningar. Återverkningarna kan inte utvärderas och kommer inte att uppenbara sig genast utan utifrån de konsekvenser de ger, som då de blir kännbara kan bli katastrofala och oåterkalleliga.
Det oroar oss särskilt att procedurerna för beskydd och utvärdering av industriella upptäckter sker i konkurrensens namn och för garantin för den inre marknadens harmoniska funktion. För oss är det otänkbart och otillåtet att ingripa i livskedjan med baktanken att mångdubbla de ekonomiska verksamheterna för de stora, multinationella företagen, för skapandet av marknader och konkurrerande investeringar, samtidigt som man lämnar farliga, och i det här fallet, kriminella marginaler för avvikelser från kontrollmekanismer, en fullständig säkerhet och en borgen för respekten för deontologiska krav, med syfte att skapa en ny högre, neogenetisk ordning.
Vi står inför en enorm utmaning för själva livets framtid och de faror som beskrivs tillåter inte något förbiseende, någon vårdslöshet eller eftergivenhet. Än mer, den tillåter inte att denna process lämnas i händerna på de multinationella företagen, eftersom intressena som de representerar inte är den bästa garantin för respekten för det mänskliga livets integritet. Och på detta har vi fram till nu mångfaldiga och kusliga exempel.
Vi kräver alltså en grundläggande revidering av direktivet med ett samarbete mellan europeiska tvärvetenskapliga organisationer, som skall ge sitt utlåtande efter en noggrann, uttömmande och oklanderlig studie, angående gränserna för och ändamålsenligheten med tillämpningarna av biotekniken, så att de först och främst kan få fram och ge klara fakta angående farorna och nyttan av en sådan arbetsprocess och med klarhet fastställa stränga regler, tillämpningsområden och gränser för en hög säkerhet.
Med dagens fakta kan de bioteknologiska uppfinningarna och deras tillämpning liknas vid en ny, kanske oberäkneligt farligare atombomb och det skulle vara likgiltigt efteråt vem som tar patent på ansvaret och konsekvenserna.

Valverde López
Vi måste framförallt konstatera att detta förslag om rättsligt skydd för bioteknologiska uppfinningar är en klar satsning från Europas sida till förmån för den vetenskapliga utvecklingen och ett medel för att bevara den rättsliga tryggheten och människans värdighet.
Det är i dag nästan 10 år sedan kommissionen kom med sitt första förslag, som bemöttes av kraftiga protester från parlamentet eftersom man ansåg att den etiska dimensionen inte fanns med i förslaget. Onekligen dominerade de tekniska aspekterna över de etiska i det ursprungliga förslaget. Det var orsaken till att parlamentet beslöt att förkasta kommissionens första förslag.
I kommissionens nya förslag, som vi i dag har framför oss, har våra tidigare synpunkter generellt sett beaktats. De etiska aspekterna har förstärkts och utvidgats i betänkandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Detta betänkande försäkrar oss om att den etiska dimensionen nu utgör en oskiljaktig del av texten. Denna innehåller nu förbud mot kloning av människor och en vädjan till det verkställande utskottet om att upprätta en etisk kommitté för behandling av bioteknologiska frågor. Ingen kan säga att detta direktiv inte skulle ha debatterats tillräckligt i Europaparlamentet. Vi vill gratulera professor Monti, som är ansvarig kommissionär, till ett utmärkt arbete. Han har omfattat parlamentets motiveringar och bekymmer, och har accepterat över femtio ändringsförslag. Detta är ett bra exempel på fruktbart samarbete mellan kommissionen och parlamentet.
Det står dock klart att vissa politiska grupper inte i första hand är intresserade av att uppnå samförstånd och ett skäligt innehåll, utan av att systematiskt bojkotta direktivet om rättsligt skydd av bioteknologiska uppfinningar. Deras strategi är klar: enkla och känslomässiga argument som går hem hos den stora publiken men som saknar korrekt rättslig grund. Patenträtten är inte ny, varken i Europa eller ute i världen. Den är en del av rätten till konkurrens och den tillämpas sedan flera år tillbaka. Det är viktigt att vi har klart för oss att det här gäller en harmonisering av lagarna i de olika medlemsstaterna.
Det är skäl att betona betydelsen av denna sektor i fråga om medicinernas framtid. Mediciner som är bioteknologiska tillämpningar är i dag verklighet. Av de 50 nya mediciner som varje år kommer ut på marknaden har mellan 10 och 15 producerats med hjälp av bioteknologi. Sjukdomar som cancer, alzheimer, diabetes och cystisk fibros kan redan behandlas med dessa produkter, för att inte tala om vaccinen mot hepatitis B och C där bioteknologin har bidragit till att eliminera de tidigare riskerna för virusinfektion. Jag kunde fortsätta uppräkningen av produkter och sjukdomar där vi alla måste medge att patienterna har fått lindring och hjälp, och även om sjukdomar inte har kunnat botas helt så har man i alla fall kunnat förbättra patienternas livskvalitet.
Den europeiska bioteknologiska industrin ligger långt efter den amerikanska och den japanska. Som ledamöter av Europaparlamentet måste vi bidra till att Europa får en stabil lagstiftning som etableras i samförstånd. Jag anser att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt efter alla dessa år av diskussioner om ämnet har fått fram en balanserad text som inte bara beaktar den bioteknologiska industrins framtida utveckling i Europa utan också den anslutande etiska dimensionen.
Ett direktiv som inte erbjuder en lagstiftningsram som är säker och i enlighet med gällande internationella avtal leder till en blockering av den europeiska bioteknologiska industrins utveckling. Europa får inte hamna på efterkälken inom en sektor som är under stark utveckling och som själva kommissionen i flera sammanhang anser har en stor framtid.

Vandemeulebroucke
Jag kommer inte att godkänna betänkandet Rothley eftersom betänkandet inte tillräckligt går in på och tar för lite hänsyn till de grundläggande principerna som är tillämpliga på den mänskliga kroppen. Jag utgår ju ifrån att den mänskliga kroppen i alla sina former och utvecklingsstadier, delarna från den och produkterna från den och kunskapen om den genetiska strukturen inte kan patenteras. Det ges en absolut förtur till den vetenskapliga forskningens möjligheter medan följderna för samhället inte värderas tillräckligt. Det betyder en förflyttning av de samhälleliga prioriteringarna.
Patenträtten skall dessutom tillgodose en monopolposition för farmaceutiska koncerner. Det mänskliga livet får i vilket fall som helst inte vara underställt något enda monopol. Patenträtten ger ju den absoluta förturen till högstbjudande, utan att de sociala följderna av det beaktas tillräckligt.

Voggenhuber
Jag har röstat mot Rothleys betänkande, men inte för att jag är emot en rättslig reglering för patentering av biotekniska uppfinningar. Jag har röstat mot betänkandet, eftersom han - precis som kommissionens förslag - rätt och slätt har skrivit parlamentets tungt vägande etiska betänkanden förgäves, vilket har föranlett att betänkandet förkastades den 1 mars 1995.
Direktivet förvränger patenträttens grundläggande rättigheter för att tillmötesgå genindustrins intressen. Upptäckten av enskilda gener skall omtydas till en patenterbar uppfinning, så att man kan dela ut licenser för dess ekonomiska exploatering och driva igenom ekonomiska monopol för dess användning. Utövarna av denna patenträtt river med detta direktiv elementära etiska gränser för människans profittänkande och tillstår ekonomiska enskilda intressen ett formligen totalitärt anspråk på allt livs grundläggande beståndsdelar.
Tvärt emot industrins påståenden kommer även friheten att forska att massivt inskränkas med detta direktiv. I enlighet därmed vore då enbart uppfinningsprovet licensfritt, men inte vetenskapliga försök, som bygger på de patenterade resultaten. Det tyska läkarförbundet liksom enkätkommissionen i det tyska och österrikiska parlamentet har förkastat denna inskränkning av den vetenskapliga friheten.
Till sist kommer denna monopolbildning följaktligen att leda till en massiv fördyring av medicinska terapier och läkemedel.
Tvärt emot den internationella överenskommelsen om artmångfalden skall det därmed även bli möjligt att tillgå gentekniska resurser från tredje världen utan någon form av materiell motprestation. Därmed kommer det att uppstå monopol i de nordliga industriländerna på den gentekniska potentialen, vilket avsevärt kommer att skärpa nord-syd-konflikten.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.50 och återupptogs kl. 15.00.)

Ordföranden
Jag vill gratulera de närvarande. Åhörarskaran är till största delen, det måste jag säga, luxemburgsk. Ni är visserligen inte de enda, det finns andra ledamöter här, men den luxemburgska närvaron är imponerande.

Det luxemburgska ordförandeskapets verksamhetsprogram
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådsordförandens deklaration om det luxemburgska ordförandeskapets verksamhetsprogram.

Poos
Herr ordförande, med tanke på åhörarskarans sammansättning frågade jag mig själv om jag inte snarare borde hålla mitt tal på luxemburgska. Men eftersom jag förväntar mig att många ledamöter ansluter sig till oss, så kommer jag att hålla det på ett av Europeiska unionens officiella språk.
Herr ordförande, mina damer och herrar, för tionde gången är Luxemburg kallat att åta sig ordförandeskapet i rådet. Under decenniernas lopp har det visat sig att det roterande ordförandeskapet har utgjort ett mäktigt medel för att göra den allmänna opinionen medveten om europeiska frågor och för att få de nationella förvaltningarna att sluta upp kring vår gemensamma sak. För mig är det framför allt viktigt att våra folk uppfattar Europa som ett gemensamt företag, där alla är delaktiga i ledningen. Det faktum att de minsta medlemsländernas nationella identitet inte har ifrågasatts, med mer än fyrtio år av integration, bedöms av medborgarna i kandidatländerna som något betryggande, och därmed som något viktigt i de interna debatter som handlar om de här ländernas anslutning.
Herr ordförande, mina damer och herrar, till följd av regeringskonferensens avslutning, för vilken jag än en gång vill framföra våra varmaste gratulationer till våra nederländska vänner, är det framför allt upp till det nya ordförandeskapet att definitivt utforma avtalstexterna, att en sista gång kontrollera att de överensstämmer mellan de elva språken och att låta sändebuden underteckna dem i Amsterdam, den 2 oktober 1997. I enlighet med Europeiska rådets slutsatser skall vi vidta lämpliga åtgärder för att garantera att fördraget tillämpas inom de aktuella områdena, så snart det undertecknats.
Ordförandeskapets främsta uppgift är att förbereda de beslut som unionen måste fatta i december, angående de nya förhandlingarna inför utvidgningen av unionen. Europaparlamentet har idag hänvisats kommissionens yttranden om medlemsansökningarna, såväl som ett detaljerat meddelande, kallat Agenda 2000, om framtiden för de gemensamma politikområdena, om de övergripande frågorna i samband med utvidgningen och om den framtida finansiella ramen. Agenda 2000 och dess bilagor innehåller drygt 1000 sidor och är säkert det mest substantiella meddelande som kommissionen har lämnat till rådet, alltsedan gemenskapen bildades. Det här meddelandet är också ytterst kompakt och väl artikulerat. Ordförandeskapet vill hedra kommissionen och dess enheter för ett imponerande arbete. Vi välkomnar också det faktum att kommissionen klart och tydligt har tagit sitt ansvar, och att det ger oss ett förslag till färdväg som utmärks av en exemplarisk klarsynthet. Just nu är det framför allt rådets sak, men också parlamentets, att uppmärksamt granska meddelandet, dess effekter och de rekommendationer det innehåller. Det luxemburgska ordförandeskapet har för sin del föresatt sig att informera om det här meddelandet och de olika yttrandena som gäller medlemsansökningarna, helt objektivt, med full insyn och utan att göra antaganden på förhand.
Vi konstaterar att kommissionen har valt att skilja kandidatländerna åt när det gäller starten av medlemskapsförhandlingarna. Europeiska rådet i Luxemburg kommer att uttala sig om det valet. I vilket fall som helst, och oavsett de beslut som slutligen fattas i Luxemburg i december, så bör unionens utvidgningsstrategi vara en strategi för inneslutning och inte för uteslutning. I det avseendet skall rådet ägna särskilt stor uppmärksamhet åt en förstärkt strategi för förberedelse av anslutning, vars mål är att alla kandidatländer som är föremål för kommissionens yttranden skall bli medlemmar på sikt. Vi skall se till att kandidatländernas vilja till medlemskap verkligen välkomnas, och att diskussionen endast skall handla om när den önskan kan bli verklighet. Ordförandeskapets avsikt är att göra allt för att vi under Europeiska rådets möte i Luxemburg skall nå fram till ett tydligt beslut som gör det möjligt att sätta igång utvidgningsprocessen.
Kommissionens meddelande påminner på ett relevant sätt om att utvidgningsprocessen ingår i en bredare satsning som kräver alla medlemsstaters engagemang. Kommissionen har hänvisat ett antal riktlinjer till oss som gäller framtiden för unionens politikområden, särskilt strukturpolitiken, den gemensamma jordbrukspolitiken och unionens framtida finansiella ram. Kommissionen har börjat upprätta en utförlig förteckning över de reformbeslut som unionen kommer att behöva fatta under kommande år.
Som ni vet begärde Europeiska rådet i Amsterdam att rådet skulle upprätta en rapport om de här frågorna inför Europeiska rådets möte i Luxemburg den 12 och 13 december. Ordförandeskapet kommer att åta sig den uppgiften, för att Europeiska rådet skall ha möjlighet att fatta beslut om utvidgningen med full sakkännedom. Rådet för allmänna angelägenheter har av Europeiska rådet fått uppdraget att leda förhandlingarna. Det kommer att ansvara för verksamheternas samordning och enhetlighet. Så som vi ser det bör den här rapporten reflektera alla riktningar i medlemsstaterna, särskilt de som gäller gemensam solidaritet och finansiell återhållsamhet. Den bör också göra det möjligt att få fram några framtida prioriteringar för unionens politikområden. Om vår önskan är, vilket det uppenbarligen är, att bidra till att klargöra ett antal grundläggande riktlinjer, särskilt då det gäller unionens framtida finansiella ram, den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturpolitiken, ligger beslutsfattandet inom det här området längre fram i tiden.
För att avsluta den här punkten skulle jag vilja upprepa att det luxemburgska ordförandeskapet kommer att göra allt för att utvidgningsbeslutet blir objektivt och inneslutande. Europaparlamentet kommer att kunna göra sin ståndpunkt gällande under hela processen. Genom er kommer de europeiska medborgarna att ha rätten att uttrycka sig om detta stora bygge och denna stora ambition som utvidgningen av vår union utgör.
Vid Europeiska rådet i Amsterdam fick det luxemburgska ordförandeskapet i uppdrag att sammankalla ett extra möte för Europeiska rådet. Det här mötet kommer framför allt att handla om initiativ i fråga om nya arbetstillfällen inom små och medelstora företag, den nya rådgivande gruppen om konkurrenskraften, studien av goda erfarenheter från medlemsstaternas sysselsättningspolitik och om Europeiska investeringsbankens initiativ för att skapa sysselsättningsmöjligheter. Kommissionen och rådet skall, i samarbete med EIB, sammanställa en rapport om hur arbetena framskrider inför Europeiska rådets extra sammanträde om sysselsättningen. Det luxemburgska ordförandeskapet har omedelbart satt igång de arbeten som hänför sig till uppdraget som det har anförtrotts. Vi anser för övrigt att det är nödvändigt att stats- och regeringscheferna personligen satsar helhjärtat på förberedelsen av toppmötet om sysselsättningen, för att det skall kunna bemöta de förhoppningar som Europeiska unionens medborgare har och för att det skall leda till konkreta resultat.
För att berika analysarbetena har vi tillkallat ett antal personer. Dessa kommer att ha ett nära samarbete med ordförandeskapet för att finna nya vägar i kampen mot arbetslösheten och bevarandet av sysselsättningen. Det är otänkbart att Europa ger upp inför utsikten att miljoner medborgare marginaliseras, att de slås ut ekonomiskt och socialt. Arbetslösheten försätter de berörda sociala kategorierna i en materiell och moralisk misär. De unga är ofta de första offren. Sysselsättningen kommer alltså att stå i centrum för våra bekymmer.
Det enda sättet för att på medellång sikt närma sig full sysselsättning är att garantera en stark tillväxt de närmaste åren, en tillväxt som är varaktig och som för med sig arbetstillfällen. Detta är möjligt eftersom förutsättningarna just nu är gynnsamma. Vi bör nu utarbeta och verkställa den makroekonomiska och den strukturella politiken, två områden som skall anpassas för en nära samordning.
Ordförandeskapet har uppmanat medlemsstaterna, institutionerna och arbetsmarknadens parter till att aktivt delta i det förberedande reflektionsarbetet inför toppmötet. Medlemsstaterna har dessutom uppmanats att skynda på presentationen av de uppdaterade fleråriga programmen om sysselsättning till slutet av juli. Med dem som grund skall kommissionen och rådet utarbeta den gemensamma rapporten, vilket den nya rubriken om sysselsättningen i Amsterdamfördraget föreskriver, en del av fördraget som för övrigt kommer att förverkligas tidigare än planerat. Det här tillvägagångssättet bemöter de tillämpliga bestämmelserna i resolutionen om tillväxt och sysselsättning som antogs i Amsterdam.
Vid sidan om sysselsättningen förtjänar också de andra delarna av den europeiska socialpolitiken hela vår uppmärksamhet. Europa har utvecklat en social modell som ger arbetstagarna ett antal rättigheter. De utgör en del av vår kultur. Vi får inte ifrågasätta vår modell, som grundas på solidaritet, med hjälp av en social avregleringspolitik.
Vi skall se till att ge ny kraft åt en av de frågor som rådet inte på länge har gjort några framsteg i. Med hänsyn till de senaste och smärtsamma företagsrationaliseringarna kommer vi att utveckla alla nödvändiga insatser för att diskussionerna om arbetstagarnas rättigheter i fråga om information, samråd och delaktighet startar om på nya, mer lovande grunder.
Samtidigt skall ordförandeskapet se till att rådet ger en tvingande rättslig ram till det avtal som arbetsmarknadens parter träffade om deltidsarbete för några veckor sedan.
Bland de frågor som vi kommer att prioritera under de närmaste månaderna finns också det sociala regelverket i samband med utvidgningen. Det kommer i första hand att handla om, inom ramen för den strukturerade dialogen som planeras till den 7 oktober, att knyta närmare kontakter mellan medlemsländernas ansvariga politiker och deras kollegor i de central- och östeuropeiska länder som vill bli medlemmar.
Den ekonomiska och monetära unionen är det viktigaste ekonomiska och politiska projekt som Europa har satt igång sedan början av integrationsprocessen. Europeiska rådet i Amsterdam har förverkligat konkreta och substantiella framsteg, inför förverkligandet av EMU den 1 januari 1999, ett datum som är fastställt av fördraget och som kommer att respekteras.
Antagandet av stabilitets- och tillväxtpakten samt resolutionen om tillväxt och sysselsättning garanterar både att en förnuftig makroekonomisk och finansiell politik fullföljs och att sysselsättningen utvecklas. Tack vare de framsteg som uppnåtts är flertalet tekniska förberedelser för införandet av EMU nu klara. Eurons rättsliga ram har upprättats. Det gäller nu att alla aktörer, inklusive förvaltningarna, påskyndar de praktiska insatserna för att förbereda inrättandet av euron.
I enlighet med slutsatserna vid Europeiska rådet i Amsterdam förpliktar sig ordförandeskapet för att tillämpningsbestämmelserna i artikel 109 skall granskas. Det handlar särskilt om att formulera allmänna riktlinjer för valutapolitiken som är förenliga med den framtida europeiska centralbankens stadgar. Europeiska rådet i Luxemburg kommer också att hänvisas till en rapport om medel för att förbättra samordningen av ländernas ekonomiska politik.
Dessa arbeten kommer att ledas på ett aktivt sätt. Den stora majoriteten europeiska ekonomiska aktörer vill att den gemensamma valutan inrättas på utsatt datum. Den kommer att skapa det förtroendeklimat som den europeiska ekonomin så väl behöver. Den kommer att gynna nya investeringar och bidra till nya sysselsättningstillfällen på ett betydelsefullt sätt. Saneringsinsatserna som har gjorts är långtgående. Aldrig tidigare har de europeiska ekonomierna haft en så hög konvergensnivå som nu.
Det är av det skälet kontraproduktivt att hålla liv i de osäkerheter som idag bromsar expansionen i Europa, med alla slags deklarationer eller spekulationer. EMU är tekniskt sett uppe på spår. Den är vårt ytterst viktiga mål, den europeiska trovärdigheten är till stor del också beroende av den. Det är idag vår uppgift att fullborda arbetet för att vi nästa år i lugn och ro skall kunna fatta beslut i hela unionens ekonomiska intresse.
Medborgarna är dessutom mycket bekymrade över ökningen av all slags kriminalitet. Det är därför som arbetet i rättsliga och inrikes frågor främst kommer att prioritera verkställandet av handlingsprogrammet om den organiserade brottsligheten, såsom det fastställdes av Europeiska rådet i Amsterdam.
Drogproblemet kräver att vi handlar nu. Dess kostnader, i mänskliga termer, är enorma. Det är därför som Europeiska rådet i Dublin bekräftade att en effektiv och samordnad insats i kampen mot droger och narkotikamissbruk är högt prioriterad. Ordförandeskapet avser att fullfölja den här verksamheten med bestämdhet, särskilt när det gäller det fleråriga programmet om kunskapsutbyte mellan medlemsstaterna i fråga om forskningsmetoder, information och åtgärder som är riktade till specifika grupper.
I fråga om droger kommer en utvärderingsrapport att läggas fram vid Europeiska rådet i Luxemburg, en rapport om det gemensamma programmet avseende tillnärmning av lagstiftningar och sedvanor vid rättsliga myndigheter och polis- och tullavdelningar. Den gemensamma insatsen som gäller syntetiska droger har en framträdande plats på dagordningen.
I det sammanhanget kommer vi att lansera ett nytt initiativ. Ordförandeskapet kommer att organisera ett gemensamt möte mellan hälsoministrarna och justitie- och inrikesministrarna, för en debatt som skall handla om de många vinklar av problemet som är förenat med droger. Ordförandeskapets avsikt är att konfrontera de ansvariga för förebyggande åtgärder och de politiker som är ansvariga för bekämpning.
Det luxemburgska ordförandeskapet kommer också att anstränga sig för att ge ny kraft åt det regionala samarbetet, särskilt med Latinamerika, Karibien och Ryssland, såväl som åt den strukturerade dialogen med de associerade länderna och den transatlantiska dialogen om droger.
När det gäller asyl- och invandringsfrågor föreslår vi att man granskar kommissionens utkast om tillfälligt skydd av personer på flykt samt Dublin-konventionens verkställande. Vad gäller kampen mot korruption skall kommissionens meddelande om en antikorruptionspolitik få en konkret uppföljning.
På ett mer allmänt plan slutligen, kommer det luxemburgska ordförandeskapet att sondera terrängen inför ikraftträdandet av Amsterdamfördraget, som medför att Schengens regelverk införlivas i fördraget.
Nödvändigheten av att förstärka den inre marknadens dynamik har med kraft och tydlighet ställts mot bakgrund av en ny handlingsplan för den inre marknaden, som lades fram av kommissionen på kommissionär Montis initiativ.
Europeiska rådet i Amsterdam har för sin räkning övertagit den här planens generella mål genom att bekräfta, jag citerar: " den vikt vi lägger vid att den inre marknaden fungerar bra, eftersom den är en avgörande del i en övergripande strategi som syftar till att främja konkurrenskraften, den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen i hela Europeiska unionen" .
Ur den synvinkeln kommer ordförandeskapet att bestämt verka för att handlingsplanens fyra strategiska mål verkställs. Verkställandet bör spänna över en längre period, det bör ha ett helhetsperspektiv som kommer att engagera de tre följande ordförandeskapen i samma insats.
Målet för den insatsen är att uppnå betydande framsteg, med Europaparlamentets stöd hoppas jag, i de viktigaste prioriterade frågorna som pekas ut i handlingsplanen.
Jag skulle än en gång vilja upprepa att det luxemburgska ordförandeskapet inte kommer att ha en strikt ekonomisk vision av den inre marknaden. Vi är faktiskt övertygade om att den inre marknaden inte kan utvecklas och uppnå full verkan, till förmån för medborgarna, om den inte kompletteras med en stark och fast social del samt djärva åtgärder i fråga om skyddet av miljön och konsumenternas hälsa.
Vad gäller skattefrågor kommer ordförandeskapet att anstränga sig för att få de ärenden som just nu behandlas att framskrida, både de som gäller indirekta och direkta skatter. I fråga om direkta skatter kommer vi särskilt att uppmärksamma slutsatserna från den politiska skattegruppen som leds av kommissionsledamot Monti, liksom också ett förslag som väntas om det gemensamma skattesystemet som tillämpas för räntebetalningar och skulder som regleras mellan moder- och dotterbolag i olika medlemsstater.
Ordförandeskapet förväntar sig att man kan utarbeta en första lista över områden där en tillnärmning skall ske och en kod för gott uppförande.
Som jag nyss sade, att garantera en hög nivå för konsumentskyddet, och därmed för de europeiska medborgarnas hälsa och säkerhet i de mest vardagliga situationer, är en avgörande dimension för en trovärdig och effektiv inre marknad. Och jag vet att parlamentet stöder den strävan. Det har vittnat om det med kraft och engagemang vid ett flertal tillfällen.
Förändringarna i artikel 129 och 129a i Amsterdamfördraget representerar ett märkbart framsteg. Man har lagt grunden till en ny start i fråga om skyddet av konsumenter och konsumenternas hälsa.
Det finns självklart en koppling till den starka oro som har gripit den europeiska allmänna opinionen under 1996 när det gäller vad som nu allmänt kallas " galna ko-krisen" . Med hjälp av er tillfälliga undersökningskommitté, vars verksamhet nu har tagits över av er tillfälliga kommitté med uppdrag att följa upp rekommendationerna rörande BSE, har man kunnat fatta beslut om beståndsdelarna i en ny metod för livsmedelssäkerhet under hela produktions- och konsumtionskedjan. Kommissionen har å sin sida lanserat ett antal åtgärder och har fattat bestämda beslut som syftar till att återupprätta medborgarnas/konsumenternas, dvs. vårt, förtroende. Det handlar nu om att förlänga och fördjupa den insatsen där det är nödvändigt.
Det luxemburgska ordförandeskapets avsikt är att fullt ut bidra till att den här nya strategin i fråga om livsmedelspolitik inrättas. För det ändamålet kommer vi att föreslå att man inleder en bred politisk debatt inom de olika församlingar som berörs av rådets beslut.
Förutom de konkreta förslag som väntas från rådets sida kommer vi att kunna göra vår röst hörd inom ramen för den här viktiga diskussionen, som innefattar alla institutioner inom unionen, liksom även representanterna för det civila samhället och berörda ekonomiska sektorer, jordbrukare och förädlingsindustrier.
Det är bara genom att ta itu med de här frågorna på ett rakt och öppet sätt som vi kommer att återvinna och styrka det förtroende som är grunden för att den inre marknaden skall fungera harmoniskt.
Herr ordförande, mina damer och herrar, inom ramen för den här framställningen kan jag tyvärr inte gripa mig an de många andra verksamhetsområden som hör till Europeiska unionens inre utveckling och som mina kolleger i den luxemburgska regeringen kommer att ägna all sin energi. I det luxemburgska ordförandeskapets skriftliga program, som finns till ert förfogande, kommer ni att hitta en mycket detaljerad redogörelse för de mål vi har ställt upp inom de här områdena.
Det återstår för mig att delge er i vilken anda som ordförandeskapet ämnar att ta itu med de viktigaste problemen på internationell nivå.
Inom området för multilaterala handelsförbindelser kommer jag att begränsa mig till två datum som kommer att prioriteras.
Till följd av avtalen om grundläggande telekommunikationer och informationstekniker, som slöts under det föregående halvåret, kommer det att handla om att verka för en konsolidering av liberaliseringen av tjänster inom WTO, med hjälp av ett avtal om de finansiella tjänsterna som bör slutas innan årsskiftet.
Dessutom bör unionen bekräfta sin traditionella insats till förmån för mindre utvecklade länder. Följaktligen kommer vi att särskilt uppmärksamma förberedelsen av ett möte på hög nivå som kommer att hållas i oktober och som kommer att handla om de minst utvecklade länderna. Vi skall också se till att rådets slutsatser om tillgången till dessa länders marknader verkställs.
Ordförandeskapet kommer att arbeta för en harmonisk utveckling av de transatlantiska förbindelserna, som vi tillmäter stor betydelse. Vi skall så snabbt som möjligt verkställa slutsatserna från toppmötet i Haag. I ekonomiska frågor kommer vi särskilt att uppmärksamma fullföljandet av de arbeten som gäller den analysen och främjandet av the transatlantic market place. För det ändamålet skall avtalen om ömsesidigt erkännande träda i kraft och eventuellt utsträckas under så bra förhållanden som möjligt.
Tillsammans med våra amerikanska partner skall ordförandeskapet aktivt fortsätta att försöka lösa de problem som de amerikanska lagarna Helms-Burton och d'Amato medför. Den lösningen skall självklart vara förenlig med de juridiska principer som vi har förbundit oss till.
Ordförandeskapet kommer att samarbeta med sina transatlantiska partner i sökandet efter en lösning på konflikterna i f.d. Jugoslavien framför allt, men också i Mellanöstern, Cypern och Centralafrika.
Inom området för rättsliga och inrikes frågor, som nu får en särskild betydelse i de transatlantiska förbindelserna, skall ordförandeskapet förstärka samarbetet i fråga om kampen mot terrorismen, den organiserade brottsligheten och den internationella droghandeln.
Ordförandeskapet kommer också att fästa stor vikt vid verkställandet av slutsatserna från toppmötet i Denver mellan Europeiska unionen och Kanada, i enlighet med deklarationen om gemensam politik och i linje med handlingsplanen Europeiska unionen-Kanada.
Jag kommer nu fram till de många krishärdar där Europa är engagerat.
Situationen i Bosnien-Hercegovina förblir mycket oroande. De framsteg som har uppnåtts för att konsolidera Bosnien som en enhetlig stat är alltför långsamma. Vill verkligen parterna verkställa de förpliktelser som de åtog sig i Dayton, eller föredrar de att kasta sig in i en ny katastrof?
Rådet har klart och tydligt påmint om den väg som skall följas och det har ställt villkoren för ett europeiskt stöd. Bosnien-Hercegovina institutioner måste till slut upprättas i sin helhet och deras verksamhet får inte hindras. Flyktingar måste kunna återvända hem och krigsförbrytarna måste överlämnas till den internationella domstolen.
Lokalvalen i september måste vara fria och hederliga. Tillsammans med OSSE och den Höge representanten skall Europeiska unionen bevaka dem på nära håll och dra nödvändiga slutsatser.
För övrigt väntar det internationella samfundet fortfarande på att Gonzalez betänkande som avser Jugoslaviens federala republik genomförs full ut. Myndigheterna i Belgrad måste till slut börja garantera respekten för mänskliga rättigheter i Kosovo och inleda en dialog om hur en långtgående självständighet skall se ut.
Det är nödvändigt att nya etapper i övergångsprocessen i Östslavonien förverkligas. I Kroatien måste mänskliga rättigheter och minoriteters rätt respekteras i hela landet. Flyktingar och personer som har tvingats flytta måste äntligen kunna återvända hem. I Albanien ger Europeiska unionen ett mycket viktigt bidrag till den internationella insatsen för förnyelse och restauration. Ordförandeskapet kommer att fullfölja den här verksamheten. Uppföljningen av parlamentsvalen i slutet av juni utgör en viktig etapp i Albaniens återuppbyggnadsprocess. Ordförandeskapet kommer att samarbeta med framför allt OSSE, vars samordningsinsatser vi fullt ut stöder, samt med Västeuropeiska unionen och Europarådet. En konferens om det ekonomiska stödet till Albanien kommer att organiseras inom den närmaste tiden. Jag vill i det här sammanhanget verkligen hedra Italien och de andra europeiska länder som har skickat sina soldater för att bidra till att stabilisera situationen.
I Mellanöstern befinner sig fredsprocessen i ett oroande dödläge. Men det finns inget alternativ till den processen. Den vädjan som framfördes av Europeiska unionen i Amsterdam till förmån för freden i Mellanöstern banar vägen för upprättandet av en rättvis, varaktig och allomfattande fred. Ordförandeskapet förbinder sig till, genom insatserna som Europeiska unionens speciella sändebud gör, att uppmuntra de israeliska och palestinska ledarna till att återuppta förhandlingarna för att göra framsteg i tillämpningen av de avtal som har ingåtts och att fortsätta samtalen om de slutliga stadgarna. Varje part måste avstå från att vidta ensidiga åtgärder som kan skada förhandlingsresultatet om de slutliga stadgarna. För att kämpa mot terrorismen måste ett varaktigt och effektivt samarbete om säkerhetsfrågor upprättas.
Främjandet av mänskliga rättigheter, demokrati och det civila samhället utgör en annan prioritet, såväl som uppbyggnaden av palestiniernas ekonomiska och sociala situation.
Inom ramen för arbetet med utvidgningen av Europeiska unionen skall ordförandeskapet också förbereda för att inleda medlemskapsförhandlingar med Cypern. Vi har ett stort intresse av att Cypern-frågan får en politisk lösning. Vi kommer att aktivt stödja de direkta förhandlingarna mellan ledarna för de två cypriotiska parterna, vilka just har satts igång under FN: s ledning.
Associeringsrådets möte den 29 april utgjorde en viktig etapp i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet. Vi kommer att stödja den entusiasm som då uppstod genom att uppmuntra till nya framsteg i frågorna som kan förbättra våra förbindelser med det landet, särskilt vad gäller mänskliga rättigheter.
Utvecklingen av de politiska och ekonomiska förbindelserna mellan Europeiska unionen och den ryska federationen får en mycket viktig betydelse. Nya framtidsutsikter uppstår till följd av händelseutvecklingen de senaste månaderna, särskilt avtalet mellan NATO och Ryssland. Andra halvåret av 1997 kommer troligen att utmärkas av att partnerskaps- och samarbetsavtalen, som undertecknades den 24 juni 1994, träder i kraft. Ordförandeskapet kommer att aktivt fullfölja förberedelsen av det här viktiga målet för att göra det möjligt att hålla det första mötet i samarbetsrådet med Ryssland. Ett toppmöte mellan Europeiska unionen och Ryssland kommer att äga rum under hösten. Ett första toppmöte i höst mellan Europeiska unionen och Ukraina, i Kiev, kommer också att göra det möjligt att på nytt bekräfta hur viktiga förbindelserna med det landet är. De förbindelserna bör förstärkas när partnerskaps- och samarbetsavtalet träder i kraft. Ett första möte på ministernivå i partnerskapsoch samarbetsrådet är planerat. Unionen kommer inte att dra ned på sina insatser, och den kommer att fullfölja sina åtgärder för kärnkraftssäkerhet i Ukraina, liksom i andra central- och östeuropeiska länder, särskilt med hänsyn till de slutsatser som man kom fram till under G8-mötet i Denver.
Den fortsatta förstärkningen av det partnerskapet Europa-Medelhavet får en särskild betydelse för unionens utrikespolitik. Vår önskan är alltså att nya associeringsavtalet Europa-Medelhavet kan slutas under den närmaste framtiden, med Egypten, Libanon, Jordanien och Algeriet. Organiseringen av den andra industriministerkonferensen i Marrakech och en miljöministerkonferens i Helsingfors kommer att göra det möjligt att få fram nya drivkrafter. Ordförandeskapet kommer att ge ett eget bidrag till utvecklingen av det sociala, kulturella och mänskliga partnerskapet genom att i Luxemburg organisera en konferens på utbildningsområdet, med temat uppfattningen om våra medmänniskor.
I Afrika kommer ordförandeskapet att stödja stabiliserings-, försonings och demokratiseringsprocessen i regionerna kring de stora sjöarna, i synnerhet i den demokratiska republiken Kongo. Det kommer framför allt att verka genom det uppdrag som Europeiska unionens speciella sändebud har. Konstruktiva förbindelser med de nya myndigheterna i den demokratiska republiken Kongo skall upprättas och utvecklas allt eftersom processen framskrider. De förpliktelser som president Kabila åtog sig när det gäller val, skydd av flyktingar och de undersökningarna som skall ledas om kränkningarna av mänskliga rättigheter, måste respekteras.
Vad gäller förnyelsen av Lomékonventionen kommer ordförandeskapet att organisera två debatter i rådet, den ena som innefattar utrikesministrarna och den andra biståndsministrarna. Kommissionen har åtagit sig att hänvisa ett meddelande till rådet i slutet av oktober om hur unionens partnerskap med de 70 partnerstaterna bör förändras. Rådet kommer då att hänvisas till ett utkast till förhandlingsmandat av kommissionen, för att förnya den priviligierade och exemplariska ram som Lomé representerar.
Europa fäster en särskilt stor uppmärksamhet vid förbindelserna med Asien. Ordförandeskapet verkar till förmån för fördjupningen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Asean-länderna, i enlighet med slutsatserna från ministerrådet som ägde rum i Singapore i februari, och det kommer att sätta igång arbetet med att förbereda Asem: s?? andra toppmöte, som kommer att äga rum i London 1998. Ordförandeskapet kommer att på nära håll följa den pågående övergångsprocessen i Hongkong, särskilt respekten för avtal liksom folkets fri- och rättigheter.
De prioriteringar som har satts upp när det gäller förbindelserna mellan Europeiska unionen och länderna i Latinamerika är att förhandla fram nya avtal, verkställa bilaterala och interregionala avtal, vilka undertecknats under de senaste åren, liksom att utveckla och stadfästa politiska dialoger som redan har upprättats. I det sammanhanget kommer ett nytt avtal med Mexiko, liksom förberedelserna för den andra fasen av våra avtal med Mercosur och Chile, att få en särskild uppmärksamhet från vår sida. Reflektionsarbetet för att förbereda stats- och regeringschefernas toppmöte, som planeras till det första halvåret 1998, kommer att påbörjas.
Vad gäller förbindelserna med Europaparlamentet kommer halvåret under luxemburgskt ordförandeskap att vara rikt på stora debatter om Europeiska unionens framtid. Amsterdamfördraget har kunnat stadfästa de nödvändiga institutionella reformerna för att beslutsprocessen inom unionen skall bli mer effektiv, öppnare och mer demokratisk. Europaparlamentets lagstiftande roll, som nu delas jämlikt med rådet, har därmed tydligt förstärkts genom att medbeslutandeförfarandet har förenklats och utsträckts.
Dessutom bör man nämna minskningen av antalet förfaranden till tre, nämligen samtyckes-, medbeslutande- och samrådsförfarandet. För övrigt har Europaparlamentets roll i fråga om kampen mot och förebyggandet av brottsligheten förstärkts: rådet kommer att samråda med parlamentet innan det antar rambeslut, beslut eller konventioner i ämnet, och Europaparlamentet har befogenhet att lägga fram förslag, för sitt eget valförfarande, som skall grundas på principer som är gemensamma för alla medlemsstater.
Vi kommer att lyssna på parlamentet när det gäller utvidgningen och reformeringen av vår inre politik. Parlamentet kommer att regelbundet informeras om hur arbetena går framåt. Vi kommer att samråda med parlamentet om stora utrikespolitiska frågor som skall behandlas under de kommande sex månaderna. Ordförandeskapets önskan är att upprätta nära utbytes- och dialogrelationer med kammaren.
I likhet med sina förpliktelser gentemot Europaparlamentet kommer det luxemburgska ordförandeskapet att respektera sina skyldigheter gentemot Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén.
Herr ordförande, mina damer och herrar, regeringskonferensen har knappt avslutats då unionen åter igen, under de närmaste månaderna, måste anta fundamentala utmaningar. Ordförandeskapet kommer att anstränga sig för att den här svåra debatten kommer att hållas i en solidarisk anda, en anda som bör utmärka förbindelserna mellan medlemsstaterna som delar samma europeiska ideal. Ordförandeskapet kommer att tjäna det idealet med engagemang och uppoffring.
(Applåder)

Fayot
Herr ordförande, jag har nöjet att välkomna det luxemburgska ordförandeskapet å socialistgruppens vägnar. Redogörelsen för programmet ägde rum i en förtrolig miljö, men inför en ack så uppmärksam publik. I vilket fall som helst, herr ordförande, är luxemburgarna vana vid att ersätta kvantitet med kvalitet.
Herr ordförande, ert ordförandeskap inleds strax efter toppmötet i Amsterdam. Ett av besluten från detta toppmöte i Amsterdam var att organisera ett nytt toppmöte, om sysselsättningen. Rådet har äntligen gett en stark signal inför en arbetslöshet som inte sjunker. Det är utan tvivel inte mer än en signal just nu, men socialistgruppen gläder sig åt det och avser att utnyttja de kommande veckorna och månaderna för att bidra till en ny sysselsättningsdynamik i Europa.
Vi vill utnyttja den möjlighet som de kommande fyra månaderna erbjuder på det mest effektiva, offensiva och konstruktiva sätt som möjligt, till förmån för sysselsättningen. Parlamentets sysselsättningsutskott ägnar sig åt, som ni vet, att sammanställa ett betänkande i frågan. Socialistgruppen själv har inrättat en taskforce för att entusiasmera sina egna sammanträden. Vår ordförande, Pauline Green, har i den här veckan skrivit ett brev till stats- och regeringscheferna där hon beskriver våra reflektioner och förslag i form av sex spår: förbättra samordningen av ländernas ekonomiska politik, minska kostnaderna för arbete, avskaffa ungdoms- och långtidsarbetslösheten, eftersträva ett nytt arrangemang av arbetstiden, utveckla nya sysselsättningstillfällen inom det sociala och miljömässiga området, utveckla offentliga och privata investeringar.
Förutom de här ansträngningarna måste vi, om man vill att den gemensamma insatsen skall nå resultat, klart och tydligt komma överens om att - och jag gläder mig över att ni särskilt nämnde den här punkten, herr ordförande - utveckla en social och ekonomisk modell på europeisk nivå som tjänar som referenspunkt. Om det är så att man måste modernisera den sociala modellen och arbetslagstiftningen är det för oss socialister viktigt att det inte leder till att man systematiskt gör arbetsförhållandena osäkra eller att man nedmonterar den offentliga servicen.
På en mycket mer konkret nivå, herr rådsordförande, måste det luxemburgska ordförandeskapet tala om för oss vad det skall göra för att besluten under toppmötet i Luxemburg, från den 20 till 22 november, skall tas i beaktande i 1998 års budget, vars första behandling i Europaparlamentet planeras till den 21 november.
Herr ordförande, när det gäller utvidgningen säger sig det luxemburgska ordförandeskapet vilja förbereda Europeiska rådet i december med försiktighet och betänksamhet. Vad jag framför allt har tagit fasta på är att er strategi skall vara en inneslutningsprocess och inte en uteslutningsprocess, i förhållande till kandidatländerna.
Socialistgruppen anser att man bör ha två villkor klart för sig under hela den här processen. Först och främst vill vi att Europeiska unionen förblir en politiskt enhetlig sammanslutning. Vi vill inte att Europeiska unionen urvattnas, vilket, när processen är avslutad, skulle göra det till ett enkelt frihandelsområde. För det andra, och det är den logiska följden av det första villkoret, före utvidgningen är det nödvändigt att nå ett samförstånd om omröstningarna med kvalificerad majoritet för att Europeiska unionen skall kunna fortsätta att fatta beslut inom alla områden.
Herr ordförande, de här stora målsättningarna skall inte få oss att glömma att få ordning och reda i vårt eget hus. Galna ko-krisen har genomgått skandalösa nya vändningar. Rådet har en mycket viktig roll att spela om hälsans Europa skall bli verklighet, vilket Santer har lovat oss. Till exempel måste rådet bevilja nödvändiga medel till forskningen om BSE. Medlemsstaterna måste också ta sitt uppdrag på allvar, att kontrollera och upprätta moral på köttmarknaden. Ja, vad tjänar det till att utsträcka den inre marknaden, att lätta nationella kontroller och att rasera gränser om det är för att uppnå en bedrägeriets marknad? Europeiska unionen, herr ordförande, riskerar en institutionell kris under hösten om rådet och kommissionen inte tar skyddet av konsumenternas hälsa på allvar.
Herr rådsordförande, socialistgruppen vill vara en kritisk och konstruktiv partner till det luxemburgska ordförandeskapet. Vi hoppas framför allt - och de senaste fjorton dagarna har gett uppmuntrande tecken på det - att ordförandeskapet kommer att ha mycket kontakt med Europaparlamentet och att tar våra förslag på allvar.
Vi önskar er lycka till i er svåra och spännande uppgift.

Martens
Ordförande, ärade kolleger, ordförande för rådet. Er första stora utmaning är det särskilda toppmötet om sysselsättning i november. Jag tror att vi alla måste känna oro för en ny desillusion hos befolkningen. Vi skall också ta vårt ansvar, vi håller en kongress med PPE-partiet i Toulouse i början av november. Jag hoppas att jag där kommer att kunna samla regeringscheferna i vår politiska familj. I varje fall, detta toppmöte förbereds också av vår grupp i en särskild arbetsgrupp. Jag anser att vi inte får ge intryck av att sammanträdet för de högsta politiska ledarna i unionen kommer att räcka för att lösa ett problem som förföljer oss sedan många år. I motsats till andra kontinenter är arbetslösheten i Europa en bestående plåga. På sikt kan den utgöra ett hot mot vårt demokratiska samhälles legitimitet och för den europeiska integrationsprocessen. Jag tror att framgången i striden mot arbetslöshet beror på de gemensamma ansträngningarna när det gäller medlemsstaternas ekonomier. Saneringen av statsfinanserna är ett viktigt villkor för återhämtning av en sund, hållbar tillväxt som är ett absolut krav för att nya arbeten skall skapas. Samtidigt måste varje medlemsstat införa ökad flexibilitet på arbetsmarknaden genom att minska kostnaderna för okvalificerat arbete och sänka sociala utgifter och bidrag. Men PPE-gruppen understryker än en gång att man är fäst vid den europeiska samhällsmodellen som vilar på marknadsekonomi med socialt ansvar. Denna marknadsekonomi med socialt ansvar innebär att kampen mot stelhet inte får urarta i en vild avreglering som gör att ojämlikheten ökar och hotar de minst bemedlade bland våra medborgare. Vi säger alltså ja till en bättre konkurrens. " Ja" till förnyande lösningar genom vilka initiativ och företagaranda kan blomstra, men utan stelhet och de byråkratiska hinder som tillhör planekonomin. Dessutom begär vi att man beslutar om denna reformering av vår ekonomiska politik i en öppen social dialog och att man letar efter största möjliga konsensus.
Ordförande, hur kan vi övertyga våra medborgare om att Europeiska unionen ger ett mervärde? Efter Amsterdam måste vi mer än någonsin färdigställa och fördjupa den inre marknaden. EMU kommer att eliminera de höga transaktionskostnaderna, de monetära riskerna och konkurrerande devalvering. Därför är efterlevandet av målsättningarna och den monetära unionens tidsschema så intimt knutet till en aktiv sysselsättningspolitik i medlemsstaterna. Därför önskar vi att debatten om de transeuropeiska nätverken för transport, energi och telekommunikation åter inleds. De kommer att främja den inre gemensamma handeln och förbättra den europeiska ekonomiska strukturen.
Ordförande, den andra stora utmaningen för ert ordförandeskap är utvidgningen av unionen. Jag skulle vilja varna ert ordförandeskap för de katastrofala följderna för vår kontinents enhet, för en känsla av frustration hos de folk som inte kommer att tillhöra den första utvidgningsvågen. Vi får aldrig glömma att öppnandet av unionen för länder från Central- och Östeuropa, de baltiska staterna och Cypern är en i allra högsta grad politisk process. När vi begränsar oss till de ekonomiska kriterierna då urvattnas det europeiska projektet till en ren frihandelszon. Vi vill dock ha en politisk union, besjälad av demokratiska ideal, stödd av kulturprojekt, nödvändig på grund av geopolitiska anledningar. Vi kommer inte under några omständigheter att acceptera ett förfarande som hos tiotals miljoner européer skulle väcka känslan av att de är utstötta. Vi måste hålla tillträdet för alla kandidater öppet, upprätta en permanent konferens och intensifiera pre-samordningsstrategin, med andra ord, acceptera ett arbetssätt som i morse kallades för " ins" och för " pre-ins" av kommissionen.
" Agenda 2000" , " Paketet Santer" , en del säger " Jacques III" , betyder en verklig omskrivning av unionens strukturpolitik och till och med av de gemensamma och så viktiga politiska områdena som jordbruks- och regionalpolitik. Den är oumbärlig för utvidgningen och också för att kunna nå 1, 27 % av BNP. Men dessa begränsningar innebär också en risk för en riktig kohandel som skulle kunna sätta den nationella egoismen och de erhållna rättigheterna i första rummet. Det är ert ansvar och kommissionens att i kommande debatter avvärja en allvarlig kris där effekten för befolkningen skulle vara fatal. Låt oss tvärtom försöka få unionen att röra sig ännu mer i gemensam riktning så att gemensamma intresset främjas framför de nationella intressenas enkla totalsumma. Herr ordförande för rådet och för kommissionen, troget den drivande funktion som Luxemburg alltid har haft, måste allt satsas för att låta unionen komma stärkt ur de kommande svåra förhandlingarna.

Schaffner
Herr ordförande, ärade kolleger, herr rådsordförande, i det program som ni har utformat för ert ordförandeskap tar ni upp tre stora mål för den närmaste framtiden: det extra toppmötet om sysselsättningen, utvidgningsprocessen och den fortsatta förberedelsen av EMU.
Å min grupps vägnar kommer jag att dröja mig kvar närmare vid de två första punkterna. Om det är ett effektivare och mer solidariskt Europa ni önskar, om ert mål är att i första hand verka för medborgarna, så är det arbetslöshetsproblemet som man måste ta ett rejält grepp om för att bemöta deras verkliga förväntningar. Vi kommer inte att dölja för er att vi fortsätter att hoppas på en verklig utveckling av beteenden som underlättar för att skapa nya arbetstillfällen, särskilt för de små och medelstora företagen. Den punkten står för övrigt i direkt samband med ansträngningarna för att överföra och verkställa gemenskapslagstiftningen och att minska de administrativa avgifter som tynger de små och medelstora företagen.
Europeiska rådets extra möte kommer utan tvivel att utgöra ett test för ordförandeskapet. Antingen blir resultatet endast en text vars slutsatser kommer att hamna i katalogen för goda avsikter, eller så når man verkligen fram till konkreta förslag, och medlemsstaternas vilja att godkänna dem kommer då att vara påtaglig.
Vi stöder ert förslag till medlemsstaterna, som innebär att de skall informera om sina nationella åtgärder som har en inverkan på sysselsättningen. Man skall inte skämmas över att använda effektiva recept som man inte har kommit på själv.
När det gäller utvidgningen hedrar det rådet att det har en politisk vision av utvidgningen, då kommissionen i morse lade fram ett matematiskt förslag om ansökningarna.
Sådana länder som Rumänien, jag citerar kommissionen: " som har inrättat demokratiska institutioner, vilkas stabilitet nu verkar garanterad" , men också Slovakien, som är åtminstone lika demokratiskt som de övriga, har behov av det politiska erkännande som en granskning av deras kandidatur skulle vara.
Jag vågar inte tro att begränsningen av antalet kandidater till " fem plus en" skulle vara ett modigt sätt att lösa problemet med att reformera institutionerna, ett problem som toppmötet i Amsterdam gjorde sig av med.

Goerens
Herr ordförande, utvidgningen av Europeiska unionen mot länderna i Central- och Östeuropa ingår i ett historiskt perspektiv, som ger oss tillfälle till att avskaffa de sista efterverkningarna av Jalta.
Enligt min mening uppmanar den här uppgiftens historiska karaktär oss till att avstå från att göra trångsynta uträkningar när det gäller kostnaden för utvidgningen. Alla de budgetära medel som krävs för det här ändamålet är visserligen ovanligt omfattande: omstöpningen av det institutionella systemet som har blivit oundviklig, kort sagt, alla insatser som vi måste göra i samband med utvidgningen mot Central- och Östeuropa.
Inte desto mindre verkar det förnuftigt att i det här fallet karakterisera vårt bidrag efter ansvarets pris. 1947 var ansvarets pris det som Förenta staterna betalade i form av Marshallplanen, som syftade till att få västra Europa att resa sig ur det andra världskrigets ruiner, inte utan framgång för övrigt. 1997 är ansvarets pris det som krävs av oss om vi vill ge länderna i Central- och Östeuropa den legitima rätten att delta i utformningen av ny politisk och ekonomisk ordning av fred, rättvisa och säkerhet i Europa.
Herr ordförande, det finns inget alternativ till ansvarets pris, om det inte är likgiltighetens pris som vi kommer att behöva betala för att vi inte tar vårt ansvar - en hypotes som man definitivt har avfört hoppas jag - gentemot de som alldeles nyligen var förbjudna att ha en verklig dialog med Europeiska unionen.
Det åligger det luxemburgska ordförandeskapet att åta sig rådets hantering av frågan under de följande sex månaderna. Genom att göra det kan det nuvarande ordförandeskapet räkna med Europaparlamentets välvilliga stöd generellt sett, och med den liberala gruppens stöd i synnerhet. Det har inte undgått oss att kvaliteten på ett ordförandeskap inte nödvändigtvis är en funktion av storleken på den medlemsstat som skall sköta det.
Herr rådsordförande, ni utövar ordförandeskapet för en medlemsstat som redan under det förra seklet förstod att det var alltför litet för att ensamt anta alla ekonomiska, politiska och säkerhetsmässiga utmaningar. Eftersom skyldigheten att lyckas har blivit ert lands historiska konstant, ledamot Poos, återstår det bara för mig att önska er den fantasi, det mod och den klarsyn som krävs för att ni skall fullgöra er historiska uppgift.

Puerta
Herr ordförande, jag vill till rådsordförande Poos förmedla en välgångsönskan och två bekymmer. Jag önskar att rådet i december har framgång med förberedelserna inför utvidgningen. Vi har denna förmiddag haft en lång debatt om ämnet och vi har fått höra kommissionens kriterier. Allt detta ger en god grund för att rådet under det luxemburgska ordförandeskapet skall ta betydande steg framåt i fråga om denna oumbärliga utvidgning.
Jag vill dock även föra fram två bekymmer: det ena, som också alla mina kolleger har tagit upp, gäller Europeiska rådet om sysselsättningen den 21 och 22 november i Luxemburg. Det luxemburgska ordförandeskapet har accepterat ett enormt ansvar. Det börjar förekomma en viss oro hos den europeiska allmänna opinionen och de politiska partierna, eftersom man skapar stora förväntningar. Det som dock inte får inträffa är att Europeiska rådet i Luxemburg bara omvandlas till en propagandaoperation som skall täcka bristerna hos Europeiska rådet i Amsterdam eller Europeiska unionens tillgängliga mekanismer för att få fram en sysselsättningspolitik. Min grupp känner sig speciellt kallad att försvara sysselsättningspolitiken. Vi kallar oss ju Den europeiska enade vänstern, och det säger nästan allt. Vi anser att detta sätt att underkasta sig stabilitetspaktens kriterier gör det mycket svårt att skapa sysselsättning utan att man samtidigt gör ändringar i den makroekonomiska politiken. Vi anmodar det luxemburgska ordförandeskapet att lägga upp klara mål och mekanismer. Ordförandeskapet kommer också att få ett besök av vår grupp i Luxemburg där vi kommer att överlämna våra egna förslag.
Vårt andra bekymmer, som jag helt kort skall ta upp, är gemenskapens budget. Kommissionens ursprungliga förslag är mycket restriktivt och vi ser även med stor oro på regeringarnas tendens till en nollbudget. Vi sätter vår tilltro till det luxemburgska ordförandeskapet och hoppas att vår oro är obefogad.
Vi önskar er lycka till och vi önskar det europeiska samhället lycka till i dessa så svåra men ändå hoppingivande tider.

Wolf
Herr ordförande, som en fantasirik, radikal och just därför även ansvarsmedveten opposition vill även vi formulera vårt samtycke till Luxemburgs ordförandeskap. Vi kommer mycket noggrant att kontrollera vad Luxemburgs ordförandeskap tar itu med och vi kommer att understödja varje steg, även det minsta, som är ett genuint steg bort från dagens förfelade politik och mot ett annat demokratiskt, ekologiskt och socialt Europa. Ett Europa, en Europeisk union, som inte primärt tjänar bankerna och storkoncernerna, utan tjänar den enkla människan och världen över spelar en konstruktivt solidarisk, utjämnande och preventivt konfliktbemästrande roll. Till detta hör att kravet på en verklig jämlikhet i behandlingen av inträdeskandidaterna, även de som inte har föreslagits för den första omgången, skall efterkommas på allvar. Till detta hör dock också att man befattar sig mera ingående med sysselsättningspolitiken. Jag kan också tillkännage att vi 14 dagar före toppmötet kommer att hålla ett grönt sysselsättningstoppmöte i Luxemburg. Vi kommer att vara närvarande vid toppmötet i Luxemburg tillsammans med andra krafter från Europeiska församlingen för full sysselsättning för att presentera våra krav.
Till detta hör att vi verkligen tar avstånd från den nyliberala och monetaristiska orienteringen i sysselsättningspolitiken, vilken går ut på att låga löner och en prekär sysselsättning anges som lösning. Vi har inget behov av spöket keynesianska utgiftsprogram, vid vilket utan vett och reson miljarder ecu grävs ner och grävs upp igen. Vi måste sätta i gång med en europeisk sysselsättningspolitik, som naturligtvis även kostar, men framför allt kommer an på en ordningspolitisk övergång till en annan utvecklingsmodell: ekologiska framtida investeringsprogram, offentligt främjande av arbetstidsförkortning, direkt stärkning av den inhemska efterfrågan genom omfördelning nerifrån och finansiella åtgärder i den tredje sektorn.
Om vi gemensamt tar itu med det hela, kommer vi att klara av att Agenda 2000 inte bara som ett lejon vrålande hoppar ut ur buren för att därefter landa som en lejonfäll hos dem, som hittills har bestämt den europeiska politiken.

Weber
Herr ordförande, detta är en mycket speciell eftermiddag för oss luxemburgare. Som representant för ett land med 400 000 invånare är jag mycket stolt över att för Gruppen Europeiska radikala alliansen i Europaparlamentet få välkomna den luxemburgska ordförandegruppen. På er dagordning finns flera utmaningar, huvudsakligen på miljöpolitikens område. Ni måste förbereda konferensen om klimatförändring i Kyoto. Detta är en fråga som särskilt är kopplad till bevarandet av skogar över hela världen. Herr Poos hänvisade just till det handlingsprogram som vi har med Canada, och som kommer att diskuteras i kväll i parlamentet.
Visst är det ett allvarligt arbete som ni har framför er. Jag skulle vilja be er att, särskilt på detta område, ta hänsyn till klago- och önskemål från de fristående organisationerna. Eftersom det nästan bara är luxemburgare i kammaren skall jag avsluta på luxemburgska.
Här Präsident, well mir de mettag ennert eis sin, ass ett mir eng besonnesch Éier an e Pleséira, Iech enorm vill Erfoleg ze wënschen an Ärer schwieriger Missionn am Dängscht vun Europa. Vun eiser Fractionn huet Dir all die bescht Wënsch! Merci!

Bonde
Herr ordförande, det sades att regeringskonferensen inkallades för att förbereda EU inför utvidgningen med de nya medlemsländerna. Den uppgiften är inte löst. Kommissionen begär nu en regeringskonferens år 2000 för en möjlig utvidgning. Men Amsterdamfördraget gör det svårare att samla Europa. Nya medlemsländer skall uppfylla ännu hårdare krav på den ekonomiska politiken och de offentliga budgetarna. De skall delta i det monetära samarbetet. Det kommer att göra en bärkraftig ekonomisk utveckling svårare i de stagnerande ekonomierna. En förutsättning för att vara med är, att de nya medlemsländerna skall slopa sina inbördes gränser och gränserna till EU. Är EU berett att öppna arbetsmarknaden för en ny invandring, medan vi har 18 miljoner arbetslösa? Kan det ske utan sociala konflikter? Med sina skärpta krav på de nya länderna innebär Amsterdam en reell framflyttning av utvidgningen. I motsats till vår uppgift delar vi i stället Europa för att samla det. I Amsterdamfördraget finns det vackra ord om öppenhet, bärkraftig utveckling och sysselsättning. Men tillsammans med valutaunionen mynnar de vackra orden om sysselsättning ut i en större arbetslöshet. Deklarationerna om miljön åtföljs av ett avskaffande av miljögarantin i fördragets artikel 100a.4, till fördel för en dispensordning, som kommissionen administrerar. Öppenheten kan i dag antas av 8 av 15 länder. Den kan i morgon blockeras av 3 länder som Spanien, Frankrike och Tyskland. Så det som jag skulle hurra för, finns inte, och därför måste jag nu sätta mig utan att ropa hurra, men jag vill ändock lyckönska Luxemburg till övertagandet av ordförandeskapet i EU. Vi brukar ha goda ordförandeskap, när de små länderna sitter i ordförandestolen.

Vanhecke
Ordförande, jag vill gärna använda tillfället till att be om uppmärksamhet från det luxemburgska ordförandeskapet på ett problem som för närvarande föreligger i mitt land med anledning av införandet av det europeiska direktivet av den 19 december 1994 om rösträtten för europeiska medborgare i belgisk lag.
Jag vill först säga att detta direktiv är ett exempel - åtminstone i mina ögon - på odemokratisk europeisk beslutsprocess. För att införa europeisk rösträtt krävs ju i Belgien en grundlagsändring och tvåtredjedels parlamentarisk majoritet. Ändå godkändes i mitt land såväl Maastrichtfördraget som det bindande direktivet självt, godkänt med en vanlig majoritet. Det faktiska företrädet för ett europeiskt direktiv framför belgisk grundlag innebär alltså att vilken minister som helst med vanlig majoritet eller vilket ministerråd som helst kan ändra mitt lands grundlag, vilket tycks mig oacceptabelt och odemokratiskt.
Konkret uppstår nu det enorma problemet för oss flamländare att rösträtten för EU-medborgare i Bryssel och i de flamländska kommunerna runt Bryssel i praktiken innebär en sorts etnisk rening till nackdel för de nederländskspråkiga, till nackdel för flamländarna. Jag anser att det är en situation som inte är okänd för luxemburgarna som också har en helt egen specifik språkkultur.
I dag måste jag då också principiellt framhålla att den ofta hanterade slogan om " europeisk mångfald som vår kontinents rikedom" , inte får bli någon död bokstav. Och att mångfald betyder att ett folk har ett eget skyddat område där dess kultur dominerar och där invandrare är välkomna, men förväntas anpassa sig.
Nåväl, flamländarna måste fastställa att de som har ett annat språk, de invandrare som kommer till deras område i Bryssel och runt omkring inte bara inte anpassar sig, utan också försöker påtvinga sin kultur, sitt språk, sin lag.
I dag är det europeiska direktivet som det är tal om fortfarande inte infört i belgisk lag. Om det luxemburgska ordförandeskapet eller Europeiska kommissionen, så som tillkännagivits, vidtar åtgärder för att ändå pracka på det på mitt land, Flandern, måste man väl inse att ett helt folk, flamländarna, kommer att vända sig mot detta Europa och det skulle vara beklagligt.

David
Herr ordförande, det kanske är självklart, men det är värt att poängtera det faktum att det luxemburgska ordförandeskapet infaller vid en kritisk tid i den europeiska utvecklingen. Vi har slutsatserna från regeringskonferensen och vi har dokumentet Agenda 2000 framför oss i dag. Bägge pekar, på sitt eget sätt, ut vägen i riktning mot en utvidgning av Europeiska unionen. Den utvidgningen är av oerhörd betydelse, inte bara symboliskt utan även rent faktiskt.
Utvidgning är viktigt för de länder som vill gå med i Europeiska unionen, men även viktigt för oss, de existerande medlemsstaterna. Det råder ingen tvekan om att det kommer att ske en utvidgning som, på många sätt och helt riktigt, kommer att bli de stora rubrikernas fråga under det luxemburgska ordförandeskapet. Men min speciella vädjan i dag är: låt oss inte glömma sysselsättningen. Låt oss i själva verket lägga förnyad vikt vid skapande av sysselsättning.
Jag är överförtjust över att ett särskilt toppmöte skall äga rum i november. Det kommer att vara av otroligt stor betydelse för alla, inte minst de 18 miljonerna arbetslösa i Europa i dag. Men jag vill inte att konferensen skall bli enbart en artig tillställning. Jag vill att det skall bli en dynamisk händelse. En dynamisk händelse som inte bara pratar om bästa praxis, utan en händelse som har framför sig väl utarbetade, konkreta förslag och kommer överens om att genomföra dessa förslag. Vad jag till exempel skulle vilja se är förslag om anställbarhet, om mer effektiv användning av strukturfonderna, om förbättrad konkurrenskraft i Europeiska unionen, om främjande av utbildning och yrkesutbildning, om att gå framåt när det gäller att främja övergången från bidrag till arbete, utan att på något sätt undergräva välfärdsstaten.
Vi behöver föra handlingsprogrammen för den inre marknaden framåt, men jag anser att vi även behöver hitta extra resurser för att skapa sysselsättning. Kanske ett av de bästa sätten att göra det är att låta gemenskapslån med låg ränta riktas till transeuropeiska nät och även till små och medelstora företag - en av nyckelvägarna för att effektivt skapa nya jobb i Europa i dag.
Om vi inte gör det här, kommer vi alla att löpa en allvarlig risk att ge bränsle åt den desillusionering som existerar i Europa i dag om hela konceptet samarbete och integration på europeisk nivå. Men i dag är jag optimistisk. Jag är säker på att vi kan bygga på vad vi åstadkom i Amsterdam, föra det framåt, förbättra utvidgningsdiskussionen och även skapa de jobb som vi så väl behöver.
Jag tycker att de indikationer som vi denna eftermiddag har fått av det luxemburgska ordförandeskapet är mycket uppmuntrande och mycket sunda. Jag är också imponerad av den äkta beslutsamheten att samarbeta med Europaparlamentet och jag är säker på att det, om det luxemburgska ordförandeskapet avspeglar många av prioriteterna i detta parlament, kommer att bli ett framgångsrikt ordförandeskap. Jag önskar er lycka till.

Reding
 Gudde mëtteg, Här Präsident! Erlaabt mir, dei lëtzeburgesch Präsidentschaft an eiser Nationalsprooch, op lëtzeburgesch, ze begrëissen.
Herr ordförande, det luxemburgska ordförandeskapet inleds vid en avgörande tidpunkt för vår unions utveckling. Efter Amsterdam väntas grundläggande beslut. Å ena sidan vänder unionens medborgare blicken mot toppmötet om sysselsättningen som skall äga rum under hösten. Miljoner européer utan arbete, miljoner unga utan framtidsutsikter väntar sig svar från oss. Inte tomma löften, inte nya rapporter eller ytterligare resolutioner.
Alltsedan toppmötet i Essen 1994 talar Europa regelbundet om sysselsättningen. Det borde vara hög tid för att de orden äntligen skall följas av handling. De arbetslösa och de unga kan bara göra ett toppmöte till ett alibi, som producerar en femtioelfte resolution. De vill ha konkreta, faktiska lösningar. De här praktiska lösningarna kan inte Europa ge, men det kan stimulera, mobilisera, visa vägen, samordna. Europa kan uppmuntra medlemsstaterna att tillämpa initiativ för sysselsättningen, som har gett resultat i andra länder. Europa kan frigöra pengar som vilar längst nere i de europeiska kassorna, så att de investeras i projekt som skapar arbetstillfällen. Kort sagt, Europa kan återge hoppet och få nationella åtgärder att sättas igång på nytt, de enda åtgärder som konkret kan lösa arbetslöshetsproblemet.
En politik som syftar till att nedmontera den europeiska sociala modellen skulle ersätta arbetslösa med fattiga, det måste stå klart. Det skulle vara en politik som strider mot respekten för individen, mot solidariteten. En sådan politik skulle möta ett oförsonligt motstånd från kristdemokraterna!
För att toppmötet om sysselsättningen skall krönas med framgång, räcker det likväl inte bara med det luxemburgska ordförandeskapet. Alla stats- och regeringschefer måste engagera sig personligen, de nationella parlamenten bör ge sitt bidrag. Europaparlamentet måste spela sin drivande roll, arbetsmarknadens parter måste bli verkliga aktörer, den privata kreditsektorn måste gynna investeringen i sysselsättning. Om alla tar itu med den uppgiften, på lokal, regional, nationell, europeisk nivå, endast då kan arbetslösheten effektivt bekämpas.
Det luxemburgska ordförandeskapets andra starka punkt kommer att vara förberedelsen av utvidgningen. Miljoner kvinnor och män i länderna i öst, som har återfått friheten och demokratin, har vänt blicken mot oss. Vi kan inte och vi bör inte göra dem besvikna!
" Agenda 2000" , som presenterades av ordförande Jacques Santer i förmiddags, har satt igång debatten om Europas arkitektur under det 21: a århundradet. Det är nu upp till det luxemburgska ordförandeskapet att lägga grunden för ett historiskt företag, som kommer att få vår kontinent att försonas med sig själv. Det stämmer att unionens medborgare ser skeptiskt på utvidgningsprojektet. Vi måste ta deras tvekan och rädsla på allvar. Vi måste förklara att utvidgningen kommer att genomföras på ett eftertänksamt sätt, land för land, steg för steg, att den är nödvändig för stabiliteten och freden på vår kontinent och att den på sikt kommer att skapa positiva ekonomiska och sociala effekter för alla.
Det är nödvändigt att medborgarna sluter upp kring det här historiska projektet. Herr rådsordförande, att stimulera den här förståelsen, det här deltagandet, är också en uppgift för det luxemburgska ordförandeskapet och det kommer inte att vara en av dess mindre uppdrag.
Luxemburg är ett litet land, men det har vid upprepade tillfällen visat att det har förmågan att sköta storartade ordförandeskap. Jag är starkt övertygad om att förhoppningarna inte kommer att svikas den här gången heller!

Wurtz
Herr ordförande, det luxemburgska ordförandeskapet verkar bli febrilt, men spännande. Under det kommande halvåret får vi se motsägelser mogna fram, motsägelser som kommer att kräva beslutsamma val för Europabyggets framtid. Den starkaste av dessa motsägelser är den som skiljer social- och sysselsättningspolitiken åt från den finansiella låsning som har inrättats av den aktuella ekonomiska och monetära unionen. Överallt skärps debatten om den framtvingade marschen mot den gemensamma valutan, om kriteriernas och stabilitetspaktens tvång, om den orealistiska tidtabellen, ja t.o.m. om själva logiken som bär upp hela projektet.
Officiellt säger man att frågan har varit löst sedan fem år tillbaka, men det är först idag som medborgarna konkret kan bekräfta att dessa nyliberala val helt enkelt är oförenliga med ett socialt Europa.
Det är därför som eurokrisen bryter ut överallt. Trots att Sverige har undertecknat Maastrichtfördraget utan undantag bedömer det nu projektet med den gemensamma valutan som osäkert och vacklande, och bestämmer sig för att inte gå med i valutaunionen 1999. Därigenom bevisar det landet att det mycket väl är möjligt att göra ett nytt val med stöd av nya erfarenheter. Storbritannien å sin sida väntar sig att kunna göra en bedömning på grundval av verifikationshandlingar för att kunna bestämma sig. I Frankrike har premiärministern själv meddelat att han, vid rätt tidpunkt, kommer att redogöra för konflikterna mellan de sociala kraven och marschen mot euron för den allmänna opinionen, för att den skall kunna bestämma sig.
Idén om att skjuta upp projektet med den gemensamma valutan vinner terräng. Vad bättre är, det är inte längre ett helgerån att ställa frågan: Borde man inte arbeta om projektet? Man har t.ex. trott att en sänkning av de offentliga sociala utgifterna skulle minska underskotten. Nu fungerar inte det, och därför tar man till konstgjorda metoder för att respektera kriterierna. Varför inte istället välja en väl riktad stimulering av de offentliga sociala utgifterna, med andra ord, utgifter som bidrar till högre tillväxt och fler riktiga arbeten, och därmed större offentliga och sociala inkomster, vilket minskar underskotten? Denna politiks instrument för valutasamarbete borde i våra ögon inte vara en gemensam valuta, med andra ord en anpassning efter den starkaste valutan med alla de ekonomiska och politiska konsekvenser som det får, utan en allmän europeisk valuta, de nationella valutornas verkliga union för samarbete.
I vilket fall som helst har stunden kommit för att acceptera en öppen debatt, fri från tabun, om frågan som alla bär med sig, inte motståndarna till Europa, utan tvärtom, de som vill att Europa skall lyckas. Denna fråga är följande: Vad är det som man i grunden måste förändra i Europabygget för att medborgarna skall känna igen sig i det och sluta upp kring det på nytt? Detta är i mina ögon de närmaste sex månadernas stora utmaning.

Berthu
Herr rådsordförande, ni tar över ordförandeskapet för Europeiska unionen vid en svår tidpunkt, då ni måste bidra till att lösa avgörande problem för den gemensamma valutans framtid, som era företrädare inte lyckades behandla och som de bara har skjutit framför sig, till följande ordförandeskap.
I den frågan skulle jag vilja ta upp den exakta matematiken för de länder som deltar i euron, valutapolitikens inriktning, möjligheten till en ekonomisk regering för euron och dess ställning i förhållande till den europeiska centralbanken. Det krävs stor skicklighet av er för att hantera dessa fundamentala problem, för uppenbarligen blir det svårt att bevara det relativa samförståndet då man inte längre kan låta tvetydigheterna råda, som man måste få ett slut på.
För att hindra diskussioner och spekulationer gav man er uppdraget att innan årets slut direkt och definitivt fastställa likvärdigheten mellan ett antal valutor. Denna metod, som verkar taktiskt skicklig, anges emellertid inte av fördraget, och i vilket fall som helst kommer den att lämna de problem jag nyss nämnde olösta, vilket ger medlemsstaterna en känsla av att vara låsta när man väl skall ta itu med dem.
Personligen anser jag - men det är inte något ni uttrycker - att det skulle vara klokare att ni, innan den 1 januari 1998, i enlighet med artikel 109 J 4 i fördraget begär att rådet skall fastställa ett annat startdatum för den gemensamma valutan än den 1 januari 1999. Debatten skulle på så sätt bli friare om mycket viktiga framtidsfrågor, särskilt de som handlar om uppbyggnaden av den monetära organisationen, institutionerna och utvidgningen.
Frestelsen att vilja dölja det här är idag stor. Poos gav kanske i viss mån efter för den, genom att antyda att man måste välja en metod som är, jag citerar, " så behändig som möjligt" för att utkastet till Amsterdamfördraget skall ratificeras. Vilken överraskning det var för oss att, vid slutet av samma möte i rådet, höra en statschef glädja sig över att de obetydliga reformerna enligt honom skulle göra det möjligt att undvika en folkomröstning i hans land! Det är sannerligen ett märkligt demokratiskt Europa, där frånvaron av samråd med folket betraktas som något positivt! Det är denna onda cirkel av missförstånd mellan Europeiska unionen och dess folk som vi vill komma ur och vi hoppas, herr ordförande, att det luxemburgska ordförandeskapet kommer att bidra till det.

Amadeo
Herr ordförande! Utan tvekan kommer det luxemburgska ordförandeskapet att få det svårt, av två anledningar. För det första därför att det följer på en misslyckad regeringskonferens, och för det andra därför att problemet med arbetslösheten, som nu ligger absolut högst upp på den europeiska dagordningen, hittills bara har bekämpats med prat. Låt mig trots detta göra en internationell reflektion eftersom tiden är knapp. Min utgångspunkt blir det som skedde vid NATO-toppmötet i Madrid, där man beslöt att utvidga den organisationen med Polen, Ungern och Tjeckien, för att visa att Europa lider verklig brist på en gemensam europeisk säkerhetspolitik.
Vid det aktuella toppmötet hävdade enbart Frankrike och Italien, mycket försiktigt, att utvidgningen skulle omfatta även Slovenien och Rumänien. Enbart den franska presidenten satte klackarna i marken och protesterade mot de amerikanska besluten och vidhöll med kraft den egna åsikten, i lysande men tyvärr också ofruktbar ensamhet. Europa har med andra ord vid ett viktigt tillfälle av historisk betydelse än en gång visat sig splittrat och utan reellt inflytande. Amerikanska diplomater bestämde dessutom, efter det att man beslutat att utvidgningen av NATO skall äga rum, att denna utvidgning endast skall omfatta tre länder, efter att ha skickligt utnyttjat den europeiska splittringen och frånvaron av en gemensam linje från de europeiska länderna. Enligt vår åsikt skulle det ha varit bättre att inte utvidga NATO österut på grund av risken att isolationismen på nytt skall växa sig stark i Ryssland och ge ny näring åt den panslavistiska militarismen. Det hade varit mycket bättre att låta de tre länderna, plus Slovenien och Rumänien, bli medlemmar i den västeuropeiska unionen, eventuellt samtidigt med ett framtida medlemskap i Europeiska unionen. Men det vi framför allt protesterar mot är bristen på en enhetlig gemenskapsstrategi, något som dessvärre kommer att fortgå till dess att vi reformerar beslutsprocessen och överger kravet på enhällighet och till dess att vi bestämmer oss för att ge den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken en prioriterad roll i det europeiska konstruktionsarbetet.

van Velzen
Ordförande, föregående talare började med att säga att Luxemburg kommer att få stora problem, åtminstone ordförandeskapet. Jag vill ha en annan infallsvinkel. Enligt mig har det luxemburgska ordförandeskapet en enorm chans. Enligt mig är alla i Europa så trötta på allehanda förklaringar utan någon betydelse och så medvetna om att det äntligen måste formuleras konkreta mål, att chansen till framgång vid toppmötet för sysselsättning är mycket större än vad folk antar. Jag vågar säga det så djärvt, eftersom jag har stort förtroende för det luxemburgska ordförandeskapet. Och inte för att de är så små, jag tror inte att det är av vikt, utan för att jag vet att de vill ärendet väl, och eftersom de har kvaliteten att formulera frågan mycket tydligt, nyktert men också mycket konkret. Jag är glad att ordförande Juncker i går i utskottet för sysselsättning, uttryckligen bad oss om att innan mitten av oktober lämna ett bidrag. Vi kommer gärna att göra det och jag vill säga något om vårt engagemang och våra kriterier.
För det första, det måste vara mycket konkret. En tidplan måste formuleras, tydliga mål måste sättas upp, medlen måste formuleras och ni måste vara konkreta med procentsatserna, med antalen osv. Besluten måste också omedelbart träda i kraft, vilket betyder att det på detta toppmöte måste fattas beslut som dagen efter har betydelse, också för de nationella budgetarna. För det är vackert att säga att sysselsättningen primärt är en nationell angelägenhet, men då måste också det ansvaret tas i de nationella budgetarna. Jag hoppas att man inte redan innan toppmötet har låst sina nationella budgetar. Det gäller för övrigt också Ecofin-rådet. Även där måste det finnas tillräckligt utrymme för att i andra behandlingen tillämpa det som beslutats under toppmötet.
Jag skall också rikta mig, och det gäller för parlamentet, hoppas jag, till arbetsmarknadsparternas commitments . För de spelar också en viktig roll. När det gäller mig, inga tabun för att göra det flexibelt eller att modernisera. Men det kan aldrig vara en ensidig uppoffring från arbetstagarnas sida. Flexibilitet och modernisering kan endast vara följden av ett kontrakt varvid på ena sidan flexibilitet står och på den andra till exempel fler arbetsplatser, eller tillräcklig säkerhet, social säkerhet. Vi skulle gärna se att det i varje fall fattas ett konkret beslut och det är att den aktiva arbetsmarknadspolitiken primärt kommer att inrikta sig på de arton till trettio miljoner människor som är arbetslösa. Ingen frivillig praktik längre i Europa, utan en förpliktelse där praktik alltid följs av minst ett år på en arbetsplats. Det gamla förslaget från Delors, det måste äntligen träda i kraft. För det behöver vi för övrigt arbetsmarknadens parter mer än väl.
Jag har redan sagt: sysselsättningspolitik är nationell. Det är delvis sant, delvis är det struntprat. Ett av de viktigaste instrumenten är skattepolitiken. Skattepolitiken är en av frågorna som primärt utspelar sig europeiskt och om vi vill ge utrymme för incentive measures , där måste Europa spela en utomordentligt viktig roll här.

Friedrich
Herr rådsordförande, jag tar bara ställning till en aspekt - skatteharmoniseringen. Den extremt skilda skattelagstiftningen i Europa leder till avsevärda snedvridningar av konkurrensen med arbetsplatsnedskärningar som följd. Hela företagscentraler och många företagsbeslut fattas i dag inte efter ekonomiska aspekter, utan praktiskt efter skatteaspekter, dvs. av företagsfrämmande metoder.
Här måste Ni - och jag vädjar i dag inför Europaparlamentet till Er - komma med förslag, precis som Ni har antytt. Om det nu inte är möjligt med en harmonisering i det första steget, kan man åtminstone realistiskt sträva efter steg till ett närmande. Jag vet att just min regering har hittills sagt att enhällighet vore så viktigt vid skattelagstiftningen. Jag erbjuder Er nu att vi skall avskaffa enhällighetsprincipen för spännvidden och för beräkningsunderlaget av skatterna. Vi skall således vara beredda att för dessa aspekter besluta även utan enhällighet, men med majoritet, annars närmar vi oss inte detta problem med skatteharmoniseringen.
Därför är jag mycket tacksam för att Ni behandlade detta i Ert tal. Vi förväntar oss att Ni inom området skatteharmonisering för våra medborgares skull och på grund av konkurrensen inom den globala marknaden med amerikanerna och asiaterna verkligen tar steg i riktning mot harmonisering, och att Ni gör detta med stöd av Europaparlamentet. För övrigt ber jag att Ni i protokollet fastslår att jag inte har utnyttjat hela min talartid.

Salafranca-Sánchez-Neyra
Herr ordförande, jag vill först önska det sittande ordförandeskapet lycka till, och därefter vill jag lägga fram en rad konkreta frågor på vilka jag så långt det är möjligt önskar få konkreta svar.
För att inleda med det mest omedelbara, konstaterar jag att det sittande rådet har haft som uppgift att slutföra redigeringen av avtalen i Amsterdamfördraget och jag har förstått att det finns en del medlemsstater som motsätter sig en del av avtalen, särskilt sådana delar som hänför sig till utvidgningen av parlamentets medbeslutandemakt och en del aspekter som hänför sig till den fria rörligheten för personer.
Jag tror, herr ordförande, att det vore önskvärt att det sittande rådet i egenskap av garant för det allmänna intresset sätter in alla medel för att säkerställa att avtalen från Europeiska rådet i Amsterdam uppfylls.
Vad beträffar den inre marknadens funktion är sanningen den, herr ordförande, att det fortsättningsvis sker kränkningar av begreppet den inre marknaden, närmare sagt i fråga om den fria rörligheten för varor. Dessa kränkningar har varit grova, upprepade och ihållande. De försätter den inre marknadens innersta väsen i fara och är en risk för det europeiska projektets trovärdighet. Vi kan inte begära att våra medborgare skall tro på en verklighet som inte fungerar på korrekt sätt.
Frågan är mycket enkel, herr ordförande: Skulle det sittande ordförandeskapet dela tanken om att, inom ramen för det åtgärdsprogram som kommissionen har antagit för den inre marknaden, införa sanktioner mot medlemsstater som inte garanterar de friheter som fördraget förpliktar dem till?
Jag gratulerar till det som har sagts om att stärka relationerna med de latinamerikanska länderna och jag skulle, herr ordförande, vilja veta om det luxemburgska ordförandeskapet i anslutning till toppmötet mellan Europeiska unionen och de latinamerikanska länderna - som enligt de första uppgifterna skall ledas av det tyska ordförandeskapet - kunde fortsätta att gå vidare i frågor som gäller plats, förfaringssätt, format och datum för deltagande.
Herr ordförande, jag slutar där jag började, med att uttrycka mina bästa välgångsönskningar för ert ordförandeskap och jag är övertygad om att vi tack vare er erfarenhet och beprövade vilja att försvara det allmänna intresset kan nå fram till de resultat som vi alla hoppas på.

Lulling
Herr ordförande, i förmiddags avslutade ordförande Santer sin presentation av Agenda 2000 med att säga. " Vår framgång blir också Europas framgång" . Alldeles nyss uppmärksammade Poos det som nästan har blivit en plattityd, dvs. att Luxemburg tar över ordförandeskapet för unionen vid en avgörande tidpunkt för dess utveckling. Det luxemburgska ordförandeskapets framgång kommer alltså också att vara Europas. Jag önskar det med hela mitt hjärta.
Jag skulle inte vilja insistera på betydande datum för det här ordförandeskapet, det har mina kolleger i stor utsträckning kommenterat, men som medlem av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik vill jag uttrycka min tillfredsställelse när det gäller det luxemburgska ordförandeskapets avsikter i fråga om skatteharmonisering. I den här kammaren riktar man ofta felaktig kritik mot mitt land när det gäller den frågan. Jag hoppas att det luxemburgska ordförandeskapet kommer att kunna övertyga parlamentet om att dess metod, dvs. en övergripande metod, är den rätta för att få bukt med all skadlig skattekonkurrens. Jag kan alltså lugna min kollega Friedrich.
Mina kolleger i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har gett mig uppdraget att säga att eftersom saker och ting är som de är när det gäller Agenda 2000, så väntar vi oss att det luxemburgska ordförandeskapet, och framför allt att vår vän Fernand Boden, jordbruksminister, skall behandla våra ståndpunkter på ett mer uppmärksamt sätt än vad som t.ex. var fallet med 20 av de 22 ändringsförslagen i mitt betänkande om att rädda Europas bin, vilka led ett dystert öde. Jag vet att det luxemburgska ordförandeskapet är medveten om de nya utmaningar som vi måste anta i fråga om den gemensamma jordbrukspolitikens framtida utveckling och att dess avsikt är att ta itu med dem med försiktighet, men också med en nödvändig beslutsamhet för att få ärendena att gå framåt. Men, för Guds skull, låt dem inte gå i fel riktning genom att göra de europeiska jordbrukarna och vinodlarna till eviga bidragstagare.
Jordbrukarna och vinodlarna borde inte vara utvidgningens huvudsakliga offer: det de begär är inte fler subventioner, utan villkor för att kunna producera med ansvar, både när det gäller kvalitet och kvantitet. Att vilja berättiga prissänkningar genom att påstå att det är till konsumenternas fördel vittnar om en viss cynism, eftersom våra konsumenter betalar en större och större del av sin inkomst för överflödet, och mindre och mindre för det avgörande behovet, nämligen sunda och balanserade livsmedel.

Poos
Herr ordförande, mina damer och herrar, jag vill tacka alla de som har reagerat livligt på presentationen av det luxemburgska ordförandeskapets ramprogram för de kommande sex månaderna, och jag vill varmt tacka dem, å hela ordförandeskapslagets vägnar, för den uppmuntran som de har velat ge det tillträdande ordförandeskapet.
Jag skulle vilja svara kort på tre eller fyra stora teman som har återkommit i de flesta anförande som vi just har lyssnat till.
Det första temat och den första utmaningen, toppmötet om sysselsättningen, som vi skall förbereda tillsammans med er på ett effektivt sätt. Ni vill inte, det vet vi, att toppmötet om sysselsättningen skall bli ett toppmöte för avregleringar, för en demobilisering av arbetsrätten och fackliga erövringar. Vi vet också att toppmötet inte får bli en illusion, och inte heller en medievänlig festival utan uppföljning. Det är därför vi har satt igång ett konkret förfarande för att förbereda toppmötet genom att uppbåda all energi som finns i sysselsättningens Europa.
Under de kommande fyra månaderna, fr.o.m. nu fram till toppmötet, skall alla regeringar, alla arbetsmarknadens parter, experter, politiska partier och Europaparlamentet uppbådas för att delge oss sina förslag för att det här toppmötet skall lyckas. När det gäller innehållet måste det här toppmötet tillföra ett europeiskt mervärde till den nationella arbetslöshetsbekämpningen, det innebär att vi måste befästa konkurrenskraften i de företag som har ansvaret för att skapa arbetstillfällen, vi måste än en gång tala om att sänka avgifter som inte hänger samman med löner, vi måste än en gång tala om miljöskatter, vi måste också mobilisera dolda tillgångar för sysselsättningen, till att börja med hos våra egna institutioner, den gemensamma budgeten, Europeiska investeringsbanken, utan att glömma de nationella budgetarna, där kampen för sysselsättningen bör få prioriterad uppmärksamhet.
Och sedan måste vi se över alla bra förslag som redan ligger på bordet, Delors-rapporten, Santer-rapporten om nya arbetstillfällen i närområden. Det finns arbetstillfällen i Europa som vi måste uppbåda och jag hoppas att det europeiska toppmötet kommer att kunna peka på några konkreta vägar i den frågan.
Alltså, ingen publicitetsvänlig verksamhet, utan ett konkret mål, ett toppmöte om sysselsättningen som skiljer sig från alla andra toppmöten och som skall fastslå några prioriterade och begränsat antal mål till våra medlemsstater.
Det andra temat, utmaningen med utvidgningen. Det har tagits upp på två sätt: genom att än en gång insistera på nödvändigheten av vi fördjupar innan vi utvidgar och för det andra genom att insistera på nödvändigheten av att inte skapa en ny delning av Europa. Ledamöterna Fayot och i förmiddags Hänsch, sade att de gemensamma institutionernas effektivitet inte beror på kommissionens storlek, inte heller på röstviktningen i rådet. Våra institutioners effektivitet är beroende av det sätt varpå de fattar sina beslut, av hur de är organiserade. Kommissionen skall omorganiseras och jag skall också föreslå rådet att det skall se över sina arbetsmetoder. Dessutom har vi också frågan om kvalificerad majoritet.
De femton länderna skulle kunna, för vissa områden i fördraget, acceptera att fler beslut fattas med kvalificerad majoritet och att ett färre antal artiklar styrs av enhällighetsprincipen. Men om man summerar det antal veto som lämnas in av det ena eller det andra landet inom den ena eller andra beslutskategorin, blir resultatet, jag måste säga det klart och tydligt, den lilla lista i Amsterdamfördraget med områden där kvalificerad majoritet skall gälla. Och om vi i morgon på nytt sätter igång den här övningen, att nagelfara fördraget från början till slut och från slutet till början, för att där finna andra artiklar där kvalificerad majoritet skulle kunna införas, så kommer man kanske att finna ytterligare en eller två artiklar, men det är inte värt att göra den övningen. Låt oss alltså vänta några år innan vi kastar oss in i det nya företaget.
Detta är alltså innebörden i det institutionella protokoll som hänger samman med Amsterdamfördraget. När det gäller de fem första utvidgningarna förutser det en rent matematisk anpassning av kommissionens storlek och röstviktningen, och det förutser faktiskt en ny regeringskonferens efter att vi fått fem nya medlemmar, och då kan inte bara institutionernas storlek, men också deras funktioner, inbegripet frågan om kvalificerad majoritet, tas upp på nytt.
När det gäller nödvändigheten av att undvika en ny delning av Europa håller jag med alla de som har betonat det kravet. Vi måste hålla dörren öppen för alla kandidatstater under unionens utvidgningsprocess, och vi måste på nytt bekräfta att alla kan bli medlemmar. Det enda vi inte känner till just nu är tidpunkten för deras inträde. Det historiska företaget med att återförena den europeiska kontinenten bör inte falla offer för ett förfarandemässigt misstag.
Den gemensamma valutan har också tagits upp av ett antal talare. Jag anser att den gemensamma valutan en del av den stabila makroekonomiska ram som är nödvändig för att få fram fler arbetstillfällen. Om vi misslyckas med det målet kastar vi in oss i en destruktiv sysselsättningskris. Det är därför jag säger till alla som har framfört idén om att slopa införandet av euron, snarare än att senarelägga det, att det riskerar att tillintetgöra många år av ansträngningar för att få ekonomierna att stämma överens med varandra och utlösa en allvarlig europeisk kris. Man bör snarare tidigarelägga införandet av euron så snart det är uppenbart att ett betydande antal medlemsstater uppfyller fördragets kriterier.
Några konkreta frågor ställdes till mig på slutet av en talare som jag inte vet om han fortfarande är här. När det gäller Amsterdamfördraget vill jag bekräfta att det luxemburgska ordförandeskapet inte kommer att ta upp debatten på nytt. Fördraget har formellt fastställts av dåvarande ordföranden för Europeiska rådet, premiärminister Wim Kok, som konstaterade att alla delegationer var formellt överens om texten. Vi kommer inte att ta upp det till diskussion fler gånger.
Överträdelserna mot den inre marknaden i vissa länder är en förkastlig vana men de stater på vilkas territorier sådana vanor förekommer, har ansvaret för att fördraget och tillkommande bestämmelser respekteras. Vi har hittills inte haft några europeiska sanktioner till förfogande i det avseendet, men jag utesluter inte att det temat kommer att diskuteras i rådet och att vi inför en typ av sanktioner som t.ex. finns i stabilitetspakten, vilken nyligen fastställdes i Amsterdam angående den gemensamma valutan.
Toppmötet om Latinamerika har vi ännu inte börjat förbereda på ett konkret sätt. Jag tror att det kommer att hållas i ett av de latinamerikanska länderna, och vi kommer att sätta igång nödvändiga förberedelser under de närmaste veckorna.
Jag avslutar, herr ordförande, genom att tacka er än en gång. Det har betonats att det luxemburgska ordförandeskapet kommer till stånd vid ett kritiskt ögonblick i den Europeiska unionens historia. Ett kritiskt ögonblick har också behov av kritiska parlamentsledamöter. Idag har ni varit kritiska och konstruktiva. Jag önskar att ni kommer att vara det under den närmaste tiden och det luxemburgska ordförandeskapet skall anstränga sig för att inte svika era förväntningar.
(Applåder)

Ordföranden
Tack Poos för svaret.
Jag förklarar debatten avslutad.

Situationen i Turkiet och norra Irak
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är en redogörelse från rådet om situationen i Turkiet och norra Irak.

Wohlfart
Herr ordförande, mina damer och herrar, inledningsvis skulle jag vilja säga att åren går, men vissa konfliktelement består.
För sex år sedan fick jag tillfälle att samtala med parlamentet om det ämne som upptar oss idag, inom ramen för det luxemburgska ordförandeskapet. Och tyvärr tvingas jag konstatera att problemen kvarstår.
Herr ordförande, mina damer och herrar, jag skulle ändå vilja påminna ledamöterna om att respekten för mänskliga och demokratiska rättigheter i Turkiet fortfarande står i centrum för ministerrådets bekymmer. Jag vill påminna om att rådet uttryckte sin starka oro när Turkiet trängde in i norra Irak.
Samtidigt som vi förstår Turkiets önskan att sätta stopp för terroristhandlingar har Europeiska unionens ordförandeskap betonat att det kurdiska problemet bara kan lösas med politiska medel, inte med militära medel.
(Applåder) Ordförandeskapet har uppfordrat Turkiet att ge prov på största återhållsamhet, och framför allt att inte riskera livet för oskyldiga civila. Det har för övrigt manat de turkiska ansvariga till att dra tillbaka sina militära styrkor från det irakiska territoriet så snart som möjligt.
Herr ordförande, jag vill också påminna om att Europeiska unionen, vid associeringsrådets möte med Turkiet den 29 april i år i Luxemburg, åter har bekräftat principen om att Turkiet kan bli medlem av Europeiska unionen, vilket för övrigt associeringsavtalet från 1963 kungör. Den principen förekommer också i kommissionens yttrande från 1989, vilken rådet instämmer i.
Av det skälet kommer Turkiet att bedömas på grundval av samma objektiva normer och kriterier som de andra medlemskandidaterna. Samtidigt har Europeiska unionen betonat att stärkta relationer mellan Europeiska unionen och Turkiet beror på ett antal objektiva förhållanden, bl.a. en lösning på den kurdiska frågan.
Samtidigt som man är medveten om vidden av det problem som Turkiet konfronteras med i landets sydöstra del, har unionen ändå betonat att kampen mot terrorismen måste föras med respekt för mänskliga rättigheter och för rättsstaten. Av det skälet har unionen vädjat till att man skall finna, jag säger det än en gång, en politisk lösning. EU har betonat nödvändigheten av att Turkiet uppfyller de förpliktelser som åligger det som medlem av Europarådet och OSSE.
Det verkar som om den största delen av de turkiska militära styrkorna nu har dragit sig tillbaka från det irakiska territoriet. I det sammanhanget noterar Europeiska unionen med intresse att den nya regeringen, ledd av Yilmaz, kommer att sätta igång ekonomiska och sociala program för att förbättra livsvillkoren i landets sydöstra delar. Och under associeringsrådets möte upprepade Europeiska unionen Turkiets förpliktelse att göra nya ansträngningar för att de mänskliga rättigheterna skall respekteras.
Herr ordförande, jag tror att det är för tidigt att kommentera det meddelande om en fördjupning av tullunionen som Europaparlamentet och rådet just har fått från kommissionen, men jag kan försäkra er, mina damer och herrar, att det luxemburgska ordförandeskapet kommer att studera det meddelandet under de kommande veckorna och att jag är villig att återkomma om den här frågan under er nästa sammanträdesperiod.

Green
Herr ordförande, nu diskuterar vi Turkiet igen. Det är samma gamla historia med Turkiet igen. Det är samma gamla svar från Turkiet, samma gamla förnekanden från Turkiet, och, än mer, detta från en alltmer vanhedrad politisk elit i Turkiet.
Politiska allianser kommer och går och de turkiska regeringarna kommer, lovar och går. Kom ihåg det löfte som vi fick av den före detta premiärministern i Turkiet, innan vi röstade för tullunionen i denna kammare, att sätta stopp för arresteringar på grund av att man utövat sin yttrandefrihet - detta avskyvärda brott, yttrandefrihet och åsiktsfrihet i Turkiet! Nå, så har vi här i dag ännu en pressrelease från den nya premiärministern i Turkiet, att sätta stopp för arresteringar för yttrandefrihet till slutet av den här månaden och att garantera alla pressens friheter.
När jag var i Turkiet i mars i år, fick vi ett löfte av den dåvarande turkiska regeringen att de till slutet av detta år skulle se till att alla brott mot mänskliga rättigheter i Turkiet skulle upphöra. Men situationen för mänskliga rättigheter förbättras inte. Ordförande, politisk demokrati och rättsstaten är bara tomma ord, som upprepas närmast som ett mantra av den politiska eliten i Turkiet. Undantagslagarna i den sydöstra delen av landet infördes först den 19 juli 1987, nästan på dagen tio år sedan, och under den tiden har nästan 26 500 människor dött. Det är den officiella siffran. Gudarna vet hur många det egentligen är. Och, som resolutionen säger, mer än 1 800 människor har dött under det senaste turkiska intrånget i norra Irak.
Den 20 juli närmar sig. 23 år sedan invasionen och ockupationen av den norra delen av Cypern. I morse hörde vi kommissionen säga att den hade antagit ett meddelande om förbindelserna med Turkiet. Jag har det här, och har inte haft tid att studera det ännu, men det står klart att det ber oss i parlamentet att stödja den ekonomiska utvecklingen i Turkiet. I morse bad herr Santer och herr van den Broek mycket rimligen att Turkiet skulle hjälpa till att finna en lösning på det långvariga cypriotiska problemet, med medlemskapet i Europeiska unionen som katalysator. Vad svarar den turkiska regeringen? Den turkiske utrikesministern sade i går att om Europeiska unionen inledde förhandlingar med Cypern, skulle inte Turkiet ställa sig bakom Rauf Denktash närvaro i den andra omgången av de sammanträden som är avsedda att lösa Cypern-problemet. Vilken otrolig skenhelighet.
Och ändå finns det några ljusglimtar, och det är på dessa ljusglimtar som vårt hopp vilar: den äkta viljan att få till stånd en ordentlig utveckling av det turkiska civila samhället, så som det uttrycks i initiativen från Tüsiad, företagssektorn i Turkiet lägger sin tyngd bakom den demokratiska utvecklingen, fackförbund och småföretagarförbund i Turkiet går för första gången tillsammans i en ansträngning för att tvinga fram en demokratisk förändring i deras eget land. Detta är det turkiska folkets eget hopp om fred och stabilitet för framtiden.
Slutligen välkomnar min grupp verkligen och gratulerar president Demirel och Greklands premiärminister Simitis till deras banbrytande möte och överenskommelsen i Madrid. Detta är det hopp vi har för framtiden.

Langen
Herr ordförande, i motsats till Green är jag av den uppfattningen att den nya turkiska regeringen väcker förhoppningar, förhoppningar om en normalisering av förhållandena till Europa, om ytterligare framsteg i demokratiseringsprocessen och om de mänskliga rättigheterna. Jag är egentligen glad att statsminister Yilmaz senast för fyra dagar sedan fick en relativt bred majoritet i den stora turkiska nationalförsamlingen, med understöd av två socialdemokratiska partier. Jag hoppas att denna övergångsregering fram till nästa val är i stånd att ta itu med saker och ting och att förbättra det som de tidigare regeringarna Erbakan och Çiller inte har åstadkommit.
Jag har det intrycket att en del av dagens debatt i dag är inriktad på att försvara den gamla regeringen, som inte ens längre är i tjänst. Som Europeisk union måste vi se framåt. Jag är uttryckligen tacksam mot kommissionen för att den offensivt ger sig i kast med denna problemställning. För vår parlamentsgrupp är det ännu för tidigt att i dag avge ett definitivt utlåtande om det som har ägt rum under de senaste åren och månaderna. Den nya regeringen behöver nämligen tid för sina planer. Den behöver tid för att hävda sig, för att stabilisera sin socialdemokratiskt och konservativt orienterade majoritet i parlamentet, för att införa en ny valrätt, för att garantera yttrandefrihet och för att omsätta alla de artiklar - som med rätta har förts på tal här i parlamentet - i praktiken. Därför vore det bättre att inte föra debatten just nu, utan omedelbart efter sommaruppehållet. Rådsordförandens korta inlägg visade mig att han i själva verket är av samma mening. Jag vill därför yrka på att vi avger ett moderat yttrande, vid vilket, Roth, vi inte behöver förneka vår position, men vid vilket vi kan skönja alla nya chanser hos den nya regeringen och gemensamt bemöda oss om att parlamentet gör sitt inflytande gällande. Detta gäller självklart även för Turkiets återtåg från norra Irak. Här är vi väl alla av samma uppfattning. På denna basis bör vi anta ett vettigt beslut och ge den nya regeringen en chans.

Caccavale
Herr ordförande! Jag anser också att denna debatt om Turkiet kommer i ett mycket ömtåligt och speciellt ögonblick, ett övergångsskede när det är mycket svårt att förstå den nya regeringens åsikter: en regering som - låt oss inte glömma det - föddes efter stora diplomatiska ansträngningar och efter påtryckningar från parlamentet. En regering som trots allt borde ge oss hopp om ett nytt kapitel i den turkiska politiken.
Det som hände under de senaste månaderna kan inte få passera obemärkt, det kan inte få passera i tysthet. Vi fruktar nämligen att det kan ha förekommit någon form av kohandel med de väpnade styrkorna i samband med den parlamentariska överenskommelse som gjorde det möjligt för regeringen Ylmaz att tillträda - låt oss hoppas att så inte var fallet - en kohandel som lämnade fältet fritt för armén att agera och att ostört kränka de mänskliga rättigheterna i landets sydöstra del, i Kurdistan och i norra Irak.
Men jag anser ändå att det är absolut nödvändigt att hålla dörrarna öppna för en dialog med den nya turkiska regeringen. Vi måste kräva att den internationella konventionen om mänskliga rättigheter respekteras, i det skick den undertecknats av Turkiet - detta står utom alla diskussion - och vi måste kräva förbättringar när det gäller de rättsliga villkoren för de fångar som idag befinner sig i de turkiska fängelserna, fängslade enbart för att de uttryckt sina åsikter, dvs. det skamligaste skälet till att låta fängsla en människa - och även detta står utom all diskussion - men vi måste vara försiktiga och inte stänga dörren för denna nya regering. Det skulle kunna vara ett allvarligt misstag för Europa!

Bertens
Ordförande, detta parlament är väl väldigt sent ute med att diskutera situationen i Turkiet och norra Irak. Sedan ett antal månader har Turkiet ockuperat en del av det suveräna grannlandet utan att det egentligen framkommer mycket kritik för det. Även om också jag förkastar PKK: s terrorism, är denna turkiska reaktion ingen grund för en fredlig lösning. Ett omedelbart tillbakadragande är naturligtvis på sin plats och särskilt också kombinerat med ett erkännande av kurdernas rättigheter som minoritet. Turkiet genomgår svåra tider, sedan många år. Som tur är verkar bildandet av den nya regeringen minska den politiska instabiliteten. Förhoppningsvis kommer också militären, även om den står för ett sekulariserat Turkiet, att åter dra sig ur politiken. Också den nya turkiska regeringen känner till unionens hållning och de fem kriterierna, men de lika många förväntningarna som väcktes då tullunionen ingicks har ännu inte gått i uppfyllelse.
Jag förstår att den politiska instabiliteten komplicerade reformprocessen, men den dagliga verkligheten i de turkiska fängelserna, den turkiska hållningen när det gäller kurderna, den långsamma konstitutionella reformeringen och den obevekliga hållningen när det gäller Cypern är för min grupp ingen anledning till att ändra vår politik.
Främst måste det vara så, herr ordförande, att Turkiet skulle kunna vara ett land som ansöker om medlemskap i unionen. Dörren är öppen om kriterierna uppfylls och av de länder som ansöker om medlemskap får man förvänta sig mycket. Att detta också gäller Turkiet är ingen diskriminering av Turkiet utan endast en tillämpning av objektiva kriterier i en ytterst svår situation. Tillbakadragandet av trupperna från norra Irak är endast början på en lång process som Turkiet måste genomgå innan det kan inträda i unionen.
Och slutligen, herr ordförande, det glädjer mig inte att läsa, i alla fall i nederländska medier, att vice premiärminister Bülent Ecevit, då ansvarig nota bene för invasionen av Cypern, med anledning av beslutet som vi i morse hörde från bland annat kommissionär Van den Broek, har sagt att man kommer att börja med norra Cyperns integrering i den turkiska republiken om inte unionen ändrar sin hållning. Det betyder alltså, om vi fortsätter att förhandla med Cypern om medlemskap. Med integration av norra Cypern avses tydligt en andra invasion.

Roth
Herr ordförande, kära kollegor! Vi talade i dag om Agenda 2000, det vill säga om Europas framtid. När vi nu debatterar om Turkiet, handlar det återigen om Europa och om vår gemensamma framtid. Vi vill ha en gemensam framtid med Turkiet. Vi vill ha öppna dörrar och inga nya murar. Vi vill inte ha ett Europa, som definierar sig som skydd för det kristna Västerlandet, utan som bygger på en frihetssträvan, där det finns plats för alla: kristen, muslim, jude och ateist. Den nya framtiden bygger dock på en oförytterlig princip, som den nya turkiska regeringen verkligen måste ta på allvar, nämligen demokrati och mänskliga rättigheter.
Demokrati och mänskliga rättigheter måste vara mer än de vanliga kosmetiska kungörelser, som vi har hört Çiller böna och be om inför tullunionen. Demokratisering innebär att skapa en stabil grund för de grundläggande rättigheterna, t.ex. garantin om yttrande- och pressfrihet som förutsättning för att över huvud taget kunna fundera högt på framtiden i Turkiet.
Demokratisering innebär att äntligen vilja komma till en politisk lösning i den kurdiska frågan, det innebär ett slut på det militära alternativet och varje invasion av norra Irak. Kurdfrågan är oskiljbart förknippad med denna demokratisering. Den kan inte delegeras till militären, även om många bland oss och i Turkiet vill tro att militären är borgensman för demokrati och rättsstatlighet. Är det inte just antidemokratiska strukturer i Turkiet som är ett arv av den senaste militärkuppen 1980?
Inga nya murar måste dock framför allt innebära att gamla murar rivs. Cypern behöver en gång för alla ett perspektiv på en lösning. Ecevits senaste hot är allt annat än lämpligt för detta ändamål.

Dupuis
Herr ordförande, jag tillhör inte dem, som t.ex. Green, vars favoritsport är att rikta pipan mot Turkiet.
Jag anser, och jag håller inte med rådet i det avseendet, att Europeiska unionens politik gentemot Turkiet inte är densamma som man för gentemot andra länder. Turkiet finns inte med på listan över kandidatländer för medlemskap i Europeiska unionen och turkarna har mycket väl förstått vad det vill säga.
Jag tror att man är i färd med att framkalla i Turkiet vad man metodiskt skapade i Jugoslavien under tio år, vilket ledde fram till den förödelse man nu känner till. Antingen föreslår Europeiska unionen klart och tydligt att Turkiet skall bli medlem av Europeiska unionen och man talar också om vilka villkoren är för att det skall kunna bli medlem, eller, i annat fall, är allting bara pladder, vilket kommer att tjäna som alibi såväl för Turkiet - för att fortsätta med att inte respektera mänskliga rättigheter - som för Europeiska unionen - som kan fortsätta att tro att den kan föra en halvhjärtad politik. Men det är inte politik, det vet vi mycket väl, det kommer att leda till förödelse, till katastrofer som i f.d. Jugoslavien och Algeriet.
Man kan göra något annat, men man måste vilja det, och man måste göra det snabbt.

Dankert
Ordförande, den här i morse så gynnsamt diskuterade Agenda 2000 från kommissionen har, har jag intrycket av, slagit ner som en bomb i Turkiet. Jag har aldrig tidigare sett våra turkiska kolleger från det blandade parlamentariska utskottet så bittra som vid överläggningen i går och annekteringsförklaringen från Ecevit som gäller norra Cypern pekar i samma riktning. Men jag tycker ändå att det då är något fel med turkarna eftersom det var att förvänta vad Europas position när det gäller Turkiet skulle vara vid denna tidpunkt. Valet för medlemskap förblir öppet, förbindelserna kan utvecklas vidare men på det politiska området finns det i varje fall ett antal allvarliga hinder för medlemskapet. Hinder, Pauline Green har också pekat på dem, som turkarna själva i ökande omfattning är medvetna om. Om jag tittar på vad samhällskrafter så som fackföreningsrörelser och arbetsgivarorganisationer tycker på området demokratisering, då överensstämmer deras krav och önskemål ganska väl med vad vi tycker och det är en framgång. Jag tycker också att det är viktigt på grund av perspektivet, som jag gärna unnar turkarna.
Ordförande, jag tycker att det är glädjande att rådets, kommissionens och parlamentets ståndpunkter när det gäller Turkiet tydligt har närmat sig varandra under de senaste åren. Parlamentet har oftast beskrivits som en oansvarig röra och särskilt beskrivits som sådan i den turkiska pressen. Om jag nu tittar på texterna som gäller Cypern, den kurdiska frågan, demokrati, mänskliga rättigheter, och jag tittar på förklaringen från associationsrådet eller på dokumentet från kommissionen i Agenda 2000, då tror jag att våra ståndpunkter så sakteliga passar ihop. En text som till exempel kommissionens uttalande:
" Upprepade fall av tortyr, försvinnanden och Turkiets tidigare bekämpande av terrorismen i sydöst. Turkiet behöver visa återhållsamhet, vidta större ansträngningar att upprätthålla rättsstaten och mänskliga rättigheter och att finna en civil, inte en militär, lösning. Upprepade fall av tortyr, försvinnanden och summariska avrättningar, trots upprepade officiella uttalanden av regeringen om att man skulle sätta stopp för sådant, gör att man kan ifrågasätta i hur stor omfattning myndigheterna kan övervaka och kontrollera säkerhetsstyrkornas verksamhet."
(NL) Ordförande, den sortens förklaringar anger tydligt varför Nord-Irak-resolutioner är nödvändiga nu och då.

Lambrias
Herr ordförande, först av allt skulle jag vilja, medan jag i alla händelser lyckönskar rådets ordförande till det klara sätt på vilket han presenterade Luxemburgs ordförandeskaps program, påminna honom om att det var samme Poos som för sex år sedan med samma kvalitet och på ett lika klart sätt utarbetade förslaget till en lösning av Cypernfrågan. Det har i dessa dagar gått inte bara sex men tjugotre år sedan den turkiska invasionen av Cypern och tragedin med det uppdelade Cypern fortsätter, de folkrättsliga principerna till trots.
Tyvärr finns det också en annan turkisk invasion. Och andra uppenbara rättsinskränkningar följer, eftersom avståndet mellan lagenliga tillkännagivandena och den politiska viljan till en konkretisering uppmuntrar förbrytarna, som inför den internationella kritiken finner förevändningar, ger vaga löften och smutskastar sina offer. Det kurdiska dramat är ett av de mest slående och långvariga fallen. Sedan decennier rasar kriget långt inne i Anatolien med massakrer och manspillan. Men för Ankara, som dess ambassadör i Bryssel tillkännagav i förrgår, finns det inget krig, det finns inget folk på 14-15 miljoner som lever utan grundläggande mänskliga rättigheter, utan möjlighet att utbilda sig och att kommunicera på sitt eget språk. Det finns enligt Güner Oztek endast en gäng terrorister som med sin kriminella verksamhet och sin skickliga propaganda leder den internationella folkopinionen. På detta sätt rättfärdigar Turkiet sitt sätt att avrätta, fängsla, tortera och förfölja alla de som försvarar kurdernas rättigheter, parlamentsledamöter, författare, journalister, och slutligen att invadera ett främmande land.
Detta monstruösa hyckleri måste äntligen få ett slut. Den politiska lösningen av det kurdiska problemet och respekten för de mänskliga rättigheterna är villkor som på ett tydligt sätt har ställts för att ett turkiskt samarbete med Europeiska unionen över huvud taget skall äga rum. Låt oss hoppas att, efter sammanbrottet med det onaturliga paret Erbakan och Çiller, den nya regeringen Gilmaz kan ge vissa garantier för en europeisk inriktning, men för detta måste villkoren från Europeiska unionens sida vara definitiva och direkta.

Roubatis
Herr ordförande, även jag vill gratulera rådets ordförande och även Van den Broek till det han sa till journalisterna angående Cypern. Det var mycket klarare och tydligare än det var här i församlingen.
För en liten tid sedan åkte Turkiets diplomatiska representanter i de europeiska länderna till Ankara för att diskutera på vilka sätt Turkiet skulle kunna förbättra sin offentliga bild i Europeiska unionen. Det är en dålig bild som har sin orsak i otaliga internationella organisationers observationer gällande de fortsatta kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, förtrycket av 15 miljoner kurder som lever i Turkiet, bristen på respekt för de folkrättsliga principerna, den fortsatta ockupationen av republiken Cypern och avsaknaden av en rättsstat.
Förbättringen av bilden av Turkiet är emellertid inte en fråga om offentliga relationer. Det är en konkret fråga och denna måste, tror jag, förstås av den politiska ledningen i landet. Det stora tillfället har kommit för Turkiet att bevisa att de menar vad de säger, det vill säga att de respekterar de internationella överenskommelserna och avtalen, att de respekterar de mänskliga rättigheterna, att de accepterar att dra tillbaka den militära ockupationen av Cypern, och att de vill ha goda förbindelser med Grekland. Avtalen i fråga har ett värde om Turkiet håller sitt ord. Men de senaste uttalandena är oroande - Green refererade till några - det finns andra som gjorts av den turkiska regeringens vice president, Bülent Ecevit som meddelade att om Europeiska unionen inte ändrar sin inställning, kommer hans land inte att ha något annat val än att gå vidare med ett införlivande av den ockuperade delen av republiken Cypern i Turkiet.
Vi behöver en ny start med Turkiet och låt oss ta den som en förutsättning för arbetet och låt oss acceptera den. Denna nya start måste emellertid karakteriseras av ett ärligt och medvetet försök till förbättring av den oacceptabla situationen som existerar i Turkiet. Vi måste omvandla orden till handlingar, till konkreta handlingar. Vi kan inte längre acceptera lögner, falska löften, lögnaktiga ord och hot som dem som Ecevit uttalade. Turkiet är en bit av Europas historia. Tyvärr tvingas nu Turkiet på grund av sitt uppförande att bevisa det.

Sakellariou
Herr ordförande, herr rådsordförande, jag vänder mig till Er, men menar det ordförandeskap, som tjänstgjorde, när detta brott mot mänskliga rättigheter begicks, när Turkiet skickade sina trupper till norra Irak.
Jag tycker att det är skamligt att rådet inte har hittat några mer energiska ord för att fördöma detta brott mot mänskliga rättigheter och att även nämna brottet vid dess rätta namn, i stället för att bara påpeka vilka terrorhandlingar som har fått Turkiet att gå så långt. Jag tycker att vi bör vara uppriktiga mot goda vänner, framför allt bör vi inte vara fega.
Vi för naturligtvis en debatt, som vi skulle ha fört för två månader sedan. Det hängde inte på oss, utan på rådet att det inte accepterade vårt önskemål om en motivering till denna tidpunkt. Min kollega Langen har sagt att den nya regeringen nu måste lyssna på förebråelserna mot den gamla regeringen. Det finns en kontinuitet, det måste finnas en kontinuitet i en stat. Regeringen bär ansvaret för det som staten företar sig. Om Turkiet växlar regering var sjätte månad, kan vi inte alltid glömma vad den tidigare regeringen har sagt och bara blicka framåt. Vi behöver även förtroendeskapande åtgärder. Detta parlament måste också veta att det har en partner som det kan förhandla med och som det kan lita på. Det är mycket viktigt! Kollega Langen, även jag - precis som hela parlamentet - sätter mycket hopp till denna nya regering. Även denna regering måste emellertid vidta förtroendebildande åtgärder, och den måste visa oss att den håller vad den lovar. Jag hoppas mycket att det kommer att leda till att Turkiet kommer att överta eller snarare sagt behålla sin roll i Europa. Jag är för att Turkiet behåller sitt alternativ till inträde. Detta alternativ skall de ha. Vi vill att Turkiet skall vara en del av Europa. Tyvärr har regeringen i Turkiet alltid avlägsnat sig från Europa på grund av kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, den bristande demokratin, situationen på Cypern och även på grund av det olösta kurdproblemet.
Vi förväntar oss en fredlig lösning av kurdproblemet. Vi förväntar oss ett slut på ockupationen av Cypern, och vi förväntar oss att situationen beträffande de mänskliga rättigheterna och även demokratiseringen förbättras. Då är Turkiet en av oss!

Wohlfart
Herr ordförande, jag skulle kort vilja svara de talare som har tagit ställning och tacka dem för deras bidrag, varav några dock var mycket kritiska, till ordförandeskapet.
När det gäller språkbrukets tydlighet kan jag vara helt uppriktig gentemot den siste talaren, eftersom jag för sex år sedan, under Gulfkrigets efterdyningar, hade privilegiet att besöka kurdiska flyktingläger. Under det uppdraget samtalade jag också med ansvariga i Turkiets utrikesministerium och redogjorde tydligt för ståndpunkten som inte bara Europeiska unionen har, utan också Europaparlamentet.
Låt oss undvika missförstånd. Det finns inga tvetydigheter i det här ämnet. Vid den tiden, och t.o.m. idag, det vet ni, nekar vissa ansvariga turkiska politiker till att det finns ett kurdiskt problem, de säger att det inte handlar om en minoritet: vid den tidpunkt som jag befann mig hos dem betecknade de kurderna som " bergsturkar" . Det var det uttryck de använde. De förnekar bestämt problemet. För mig var och förblir det oacceptabelt.
I övrigt skulle jag vilja avsluta, herr ordförande, med ett klargörande: jag tror att det är Europeiska rådets och kommissionens skyldighet att, trots vissa besvikelser, trots en viss frustration, upprätthålla en dialog med den nya turkiska regeringen. En dialog som jag skulle beteckna som kritisk, bestämd och konstruktiv, samtidigt som vi är mycket beslutsamma och vägrar att godta all form av tvetydighet i frågan om mänskliga rättigheter och respekten för den kurdiska minoritetens rättigheter.
Jag skulle vilja betona, herr ordförande, att även om vi måste vara vaksamma och försiktiga, så måste vi samtidigt med alla medel uppmuntra alla turkiska demokratiska krafter som vill främja demokrati och respekt för mänskliga rättigheter, men det på ett konkret sätt, och inte bara med ord, ord som inte har följts upp med handling under alltför lång tid.

Ordföranden
Tack Wohlfart.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag , framlagda i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Situationen i Albanien efter valen
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är en redogörelse från rådet och kommissionen om situationen i Albanien efter valen.

Wohlfart
Herr ordförande, mina damer och herrar, som en introduktion till situationen i Albanien skulle jag kort vilja påminna om några fakta.
Jag vill betona att Europeiska unionen, redan då den civila ordningen brakade samman i Albanien under början av året, spelade en aktiv roll för att hjälpa detta land att återgå till politisk och ekonomisk stabilitet, att återupprätta den inre säkerheten och att främja demokratin genom att genomföra fria och regelbundna val, med respekt för internationella normer.
I mars tog rådet för övrigt initiativ till att sända en undersökningsdelegation till Tirana, som har blivit kärnan i den rådgivande delegationen för Albanien inom ramen för OSSE: s samordnade insatser. Den här delegationens uppdrag var att yttra sig om utvecklingen av situationen på det mänskliga, ekonomiska, finansiella och säkerhetsmässiga området. Rådet har samordnat sin insats med andra organisationers insatser, och har gett sitt fulla stöd till de samordningsinsatser som den personliga representanten för OSSE: s ordförande, Vranitzky, gör. I den krissituationen bestod unionens särskilda bidrag i att å ena sidan ge humanitär hjälp, i synnerhet livsmedel och mediciner och, å andra sidan, att bidra till återupprättandet av den albanska polisstyrkan och att stödja valprocessen, nyckelfrågan för de internationella insatserna.
Som ni vet ägde parlamentsvalen rum den 29 juni och 6 juli, och rådet uppmanade de politiska partierna och alla albanska medborgare att delta i valen i en anda av fred, disciplin och försoning. Jag skulle vilja påminna om att medlemsstaterna skickade observatörer till platsen, inom ramen för det övervakningsarrangemang som inrättades under OSSE: s ledning, för att se till att valen genomfördes på ett riktigt sätt.
För övrigt betonade rådet att de framtida relationerna mellan Europeiska unionen och Albanien kommer an på det fullständiga återupprättandet av demokratiska principer, respekten för mänskliga rättigheter och en sund ekonomisk verksamhet samt befintligheten av samarbetsband mellan Albanien och dess grannar. Rådet välkomnade med tillfredsställelse den allmänna bedömningen att valen genomfördes på ett acceptabelt sätt. Det betonade också nödvändigheten av att albanerna respekterar valresultaten och den tillträdande regeringens auktoritet.
Rådet vill betona den viktiga roll som den internationella skyddsstyrkan har, vilken har bidragit till att skapa en säker omgivning för valen och världssamfundets olika delegationer i Albanien.
För övrigt har rådet uppmanat alla albanska politiska och fackliga formationer till att målmedvetet fullfölja den nationella försoningsprocessen, för att övervinna splittringarna i samhället och för att öka tilltron till statsmakterna. Villkoren för internationellt bistånd är också beroende av att den här processen fullföljs. I det sammanhanget vill unionen verkligen fortsätta ge bistånd till Albanien, på grundval av sin gemensamma ståndpunkt den 2 juni och med hänsyn till villkorsprincipen.
Europeiska unionen kommer att agera under eget ansvar, men det kommer att samarbeta nära med andra internationella organisationer inom ramen för OSSE: s samordning. För att stödja det tillvägagångssättet ställer rådet sig positiv till att man utarbetar en gemensam och övergripande internationell handlingsplan, i samarbete med de albanska myndigheterna.
För det ändamålet gläder sig unionen över Vranitzkys initiativ till att skapa en grupp med uppdraget att bl.a. bestämma hur en sådan handlingsplan skulle se ut. Unionens avsikt är att bidra till att den upprättas, och den förbereder sig för att utarbeta en serie konkreta åtgärder för att demobilisera väpnade grupper och för att inrätta ett klimat som gynnar säkerheten.
Unionen uppskattar för övrigt Italiens förslag att organisera en konferens den 31 juli för höga tjänstemän, där albanska ansvariga skall delta. Konferensen bör leda till ett ministermöte i Rom i september. I det sammanhanget förväntar sig rådet att de nyligen valda albanska myndigheterna och alla sektorer i det albanska samhället verkar tillsammans med världssamfundet för en stabilisering, demokratisering och ekonomisk uppbyggnad av deras land och att de avstår från all verksamhet som går emot de målen. Dessa gemensamma insatser bör mynna ut i nödvändiga politiska och ekonomiska reformer som främjar respekten av mänskliga rättigheter och internationellt accepterade demokratiska normer.
Den albanska regeringen skall upprätta ett program med ekonomiska reformer med stöd från IMF. Först därefter kommer Världsbanken att organisera en internationell givarkonferens vid kommissionen. En strategi för ekonomisk sanering, som utarbetas av Världsbanken, kommer att utgöra ramen för landets ekonomiska och institutionella reformer.
Vi måste garantera att de albanska myndigheternas förpliktelser följs upp.
Om de här villkoren uppfylls kan rådet återuppta den politiska dialogen som upprättades med Albanien 1992. Samarbetsavtalet från samma år skall även i fortsättningen utgöra ramen för mer utvecklade relationer med Europeiska unionen.

Ordföranden
Tack så mycket, Wohlfart.
Jag överlåter ordet till kommissionär van den Broek som uttalar sig i kommissionens namn.

Van den Broek
Ordförande, några ord som komplettering till det som rådets ordförande har sagt och vilket jag gärna ansluter mig till. Jag skulle vilja använda tillfället till att rikta ett speciellt ord av uppskattning till Lalumiére som, som OSSE-samordnare av de internationella observatörsaktiviteterna, under ofta mycket svåra förhållanden har kunna utföra sitt uppdrag framgångsrikt. Vi var glada att kommissionen också kunde ge det nödvändiga stödet.
Vi hoppas att det redan denna månad bildas en ny regering i Albanien som sedan tillsammans med den internationella gemenskapen kan arbeta på den så kallade gemensamma agendan för Albanien, som har som mål att ange vad som skall uppnås på kort, medellång och lång sikt. Prioriteringarna som vi har därvid är naturligtvis den demokratiska reformeringen, däri upprättandet och godkännandet av konstitutionell lagstiftning, förbättring av den inre säkerhetssituationen - jag tänker på det utbredda vapeninnehavet hos befolkningen - och den nödvändiga omorganisationen av polisen, de institutionella reformeringarna och förbättring av myndighetsapparaten och självklart också ekonomisk rehabilitering.
De internationella organisationerna som kommissionen intimt samarbetar med skall var och en på basis av sina egna kompetenser spela en viktig roll i denna process och så som rådets ordförande redan har förklarat har Vranitzky, OSSE-samordnaren, redan för i morgon planerat ett sammanträde för att de skall stämma av de olika aktiviteterna inom ramen för den så kallade common agenda med varandra.
Vi kommer också att vara närvarande i slutet av denna månad i Rom där de politiska och ekonomiska villkoren som eventuellt måste knytas till hjälpen tas upp. Vidare skall det i september på ministernivå beslutas om verkställande av common agenda .
Efter det att genomförandet av det har påbörjats och avtalen med den nya regeringen är gjorda kan sammanträdet med internationella bidragsgivare planeras. Vi antar att det kommer att hållas under hösten och därmed måste då det ekonomiska återhämtningsprogrammet få en vidare impuls. Villkor för det är att IMF-avtal upprättas. Europeiska kommissionen har under det senaste månaderna bistått där det har varit möjligt. Genom Echo har humanitär hjälp ställts till förfogande och hålls för övrigt matförråd i beredskap om i fall att situationen skulle försämras.
Inom ramen för Phare-programmet har man redan börjat att reparera delvis förstörda fängelser och hjälp har kunnat ges till tullmyndigheterna. Det sista är av stor vikt för att i varje fall åter säkerställa en viss inkomstkälla för myndigheterna.
Kommissionen bedömer nu i vilken utsträckning hela Phare-programmet för Albanien måste revideras för att kunna ge ett adekvat svar på den nya situationen. På basis av befintliga program skall förtur ges till att påskynda programmet som syftar till lokal utveckling, däri att skapa sysselsättning, bistånd vid omorganisationen av polisen, en revision av sättet som pyramidspelen var organiserade på, infrastrukturella arbeten för att förbättra förbindelserna mellan olika städer och förbättring av systemet med skatteindrivning.
Vidare arbetar vi med IMF, Världsbanken och Europeiska utvecklingsbanken på ett dokument som skall innehålla strategin för den ekonomiska återhämtningspolitiken. Detta dokument ger orienteringen, tillika med villkoren på kort och medellång sikt för att återuppta internationellt finansieringsstöd. Vi tror att detta dokument inom kort kan avslutas och i bilagan kommer det att anges vilka sektoriella strategier som måste följas inom området sociala arrangemang, transport och myndighetsadministration och vilka behov som finns av tekniskt och ekonomiskt bistånd.
Albaniens nya regering måste uttala sig om dokumentet och sedan kan avtal träffas om follow up . Kort sagt, med rådet följer vi situationen noggrant.

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Tack för betänkandena! I slutändan torde utvecklingen i Albanien ändå har ändrats till det bättre. Jag tror att OECD, vilket redan har nämnts, absolut var framgångsrik, och som österrikare är jag naturligtvis stolt över att det var Vranitzky som här kunde vara till avsevärd hjälp.
Det hela hade naturligtvis inte varit möjligt utan Europeiska unionens handlingskraftiga stöd och hjälp. Jag vill helt klart säga att det visserligen stämmer att valen på det stora hela har gått rätt och rättvist till. Helt fredligt har det dock inte gått till, det fanns säkert ett och annat problem.
Jag vill också nämna, herr kommissionsledamot - och jag ber Er att undersöka saken - att valövervakandet inte kunde äga rum optimalt genom parlamentsledamöterna, eftersom närvaron av valobservatörer, som gång på annan förs på tal, var mycket minimal, om den över huvud taget förekom. Ni har lovordat Lalumière, vilket är något som vi helt och hållet kan ansluta oss till. Egentligen skulle det ha varit parlamentets fulla rätt att i Europeiska unionens namn ha haft en officiell företrädare även i trojkan. Europeiska unionen sätter sitt ljus lite grann under skäppan.
Jag skulle t.ex. även undersöka följande. För valövervakandet köptes det upp många kommunikationsradioapparater, som sedan skulle överlämnas till EU. Vi - min kollega Roubatis och jag - kunde absolut inte hitta några walkie-talkies. Detta erfor även många av mina kollegor. Kanske har de gått direkt till EU, jag vet inte. Jag tror dock absolut att vi måste undersöka saken.
Det väsentliga är emellertid - här har ni helt rätt - att hjälpa till nu, i denna svåra situation, när Albanien är verkligen i trängande behov av hjälp.
Vi understödjer till fullo det konditionella tillvägagångssätt, som här nämndes, så att man entydigt kan garantera att den ekonomiska utvecklingen kan följa direkt på demokratiseringen. Det är det riktiga tillvägagångssättet. Där kommer Ni säkert att få ett omfattande stöd från parlamentet.

Pack
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Valen i Albanien var nödvändiga, för att kunna möjliggöra en nystart i detta land. OSSE har, framför allt med europeiska pengar, förberett dessa val tillsammans med den albanska myndigheten, och den multinationella fredsstyrkan, som ursprungligen hade ett helt annat uppdrag, garanterade just på valdagen ett förhållandevis lugnt valförlopp.
Faktum kvarstår dock att dessa val varken var fria eller rättvisa och att många kandidater t.ex. inte hade möjlighet att ställa upp för medborgarna i sina valkretsar under valkampanjen. Av säkerhetsskäl fick vi som valobservatörer inte komma in på Europeiska unionens yttersta randområden ens på själva valdagen. Ändå var alla kollegor, som var på plats vid valövervakandet, överens om att detta val måste accepteras under de givna förutsättningarna. Det skulle ju vara en förutsättning för den fortsatta utvecklingen av de demokratiska strukturerna.
Den nya regeringen har svåra uppgifter framför sig. Den måste till att börja med samla in de otaliga vapnen, och den måste framför allt äntligen lösa upp de rebellkommittéer, med vilka det nu regeringsbärande partiet ingick en pakt så sent som i mars.
Vi förväntar oss att regeringen genom oberoende experter skoningslöst klargör vem som stod bakom de ofantligt stora bedrägerier, som genom brottsliga intriger förde befolkningen in i fördärvet.
Europeiska unionen måste naturligtvis fortsätta att hjälpa detta land. Den måste framför allt hjälpa till vid skapandet av demokratiska strukturer. Jag tackar de båda herrar, som talade, för att de förde villkoren på tal.
Det faktum att elva döda civilpersoner kan rapporteras bara under de senaste tre dagarna visar att insamlandet av vapen är absolut nödvändigt för en vidareutveckling. Den multinationella fredsstyrkan skulle utrustas med ett nytt mandat tills dess att regeringen har skapat ordning igen.
Som Europeiska folkpartiets grupp önskar vi denna regering allt det bästa, så att de demokratiska krafterna i deras parti erhåller majoritet och att de lämnar sitt kommunistiska arv långt bakom sig.

Caccavale
Herr rådsordförande, herr kommissionär! Utan tvivel var valen i Albanien ett viktigt steg, ingen bestrider det, ett första steg i den långsamma, ansträngande processen att återuppbygga landet. Men vi ser vad som skedde i dessa val. Framför allt gör Europa än en gång en slät figur i samband med händelserna i Albanien: Europa framstår som en politisk dvärg, splittrat av de vanliga interna stridigheterna, de skilda politiska hållningar som de olika medlemsstaterna intar. Och i vanlig ordning har vi varit tvungna att kompromissa. Dessutom måste vi tacka OSSE och Vranitzky för deras sätt att lappa ihop förhandlingarna i Albanien. Vi får hoppas att Europa inte framhärdar i denna utslätade självmordspolitik när det gäller rekonstruktionsarbetet i Europa.
När det sedan gäller själva valet håller jag med Pack: låt oss säga som det är, valet var varken fritt eller rättvist. Självklart är jag glad över att valet ägde rum - och förmodligen hade det varit ännu värre om det inte hade hållits val - men det är helt klart att det i en del av landet är svårt att tala om demokrati. Vi gläder oss åt att alla politiska partier har accepterat resultatet, men det är också sant att, om valresultatet varit annorlunda, om det demokratiska partiet hade vunnit i stället för det socialistiska, vilken hade då den besegrade partens reaktion blivit? Detta måste man vara uppmärksam på, herr rådspresident och herr kommissionär, så att framtiden verkligen blir demokratisk och inte bara normaliserad enligt gammal god albansk sed, den realsocialistiska sed som vi känner till sedan fyrtio år av skamligheter och kommunism i dess mest hotfulla, brutala och grymma form.
Jag hoppas först och främst att de väpnade grupperna kan avväpnas, att de inte tillåts äventyra civilbefolkningens liv och framför allt att Albanien slår in på den ekonomiska utvecklingens och den fria demokratins väg.

Cars
Herr ordförande! Den som förlorar makten till en diktator - eller kampen mot den som vill göra sig till diktator - förlorar vanligen allt: tillgångar, frihet, liv.
Varje sann demokrati kännetecknas däremot av att segraren har en vilja att ge förloraren såväl säkerhet för sin person som möjlighet att kunna kritisera segrarens sätt att regera. Därtill måste förloraren ha medel att föra ut sin kritik till väljarna. Här kan man verkligen tala om ett upplyst självintresse. Segraren vet ju att rollerna redan i nästa val kan vara de ombytta.
I Albanien har det nyligen hållits val. Ingen har sökt göra gällande att valrörelsen har uppfyllt rimliga anständighetskrav. Tvärtom verkar båda huvudmotståndarna ha sökt hindra den andra sidan från att komma till tals och att sprida sitt budskap. Själva valet var dock, som Lalumière såsom ordförande för de internationella valobservatörerna har uttalat, ett sådant att man kunde ge det betyget " med tvekan godkänt" . Det tycker jag, trots allt, är en framgång för Albanien.
Valet gör inte Albanien till en demokrati. Vill man vara vänlig - och det vill vi ju gärna här i parlamentet - kan man säga att det är en språngbräda till demokrati.
Albanien - såväl regeringen som oppositionen - kommer nu att ha blickarna riktade mot sig. Vi i Europaparlamentet hoppas få notera fortsatta demokratiska framgångar. Vi vill också noggrant understryka att den mångfasetterade hjälp som vi nu önskar att EU skall lämna till Albanien står i samklang med Albaniens utveckling i riktning mot en demokratisk rättsstat.
När klanhövdingarnas tid är ute, då är Albanien välkommet in i demokratiernas Europa.

Theonas
Herr ordförande, jag tror att alla de som hade tillfälle att närvara som observatörer vid de albanska valen konstaterade att - om de gör en objektiv bedömning - för det första långt ifrån de små episoderna, de små svagheterna som presenterades, har det albanska folket visat både ansvar och kallblodighet inför de förhållanden som har uppstått i landet. Jag tror att vi måste notera detta som ett mycket viktigt element i utvecklingen av situationen i Albanien. För det andra, att det albanska folket med sin revolt krävde tre saker: att Berisha skulle ge sig av, att pengarna skulle återbetalas, att regimen som skapats och som åderlåtit landet skulle förändras. Det första lyckades de genom valet. Berisha jagades bort. Tiden är inne för förändringsprocessen, som startats av republikens president, att demokratiseras och för världssamfundet och Europeiska unionen att bidra med sitt ekonomiska stöd för att återgälda pengarna som folket förlorade och för att åter bygga upp landets ekonomi. Här måste Europeiska unionen klara testet och inte bidra till att stärka militariseringen av Albanien.

Tamino
Herr ordförande! Jag anser, i likhet med vad samtliga internationella observatörer har kunnat konstatera, trots tveksamheter och oro under bevakningen på grund av de speciella villkor och svårigheter som förelåg i Albanien, att valen har genomförts på ett acceptabelt vis, tack vare den multinationella säkerhetsstyrkans närvaro och en massiv närvaro av internationella observatörer. Men det faktum att valen har genomförts och att de har erkänts, inte bara av de internationella observatörerna utan också av de albanska politiska partierna, är bara det första steget på vägen mot en rekonstruktion av den albanska interna demokratin.
Av dessa anledningar måste man ställa upp ett antal mål när det gäller att lösa vissa problem. Det första problemet hänger samman med det faktum att den multinationella säkerhetsstyrkan skall börja avvecklas i mitten av juli och skall ha avslutat tillbakadragandet i slutet av augusti. Före den tidpunkten kommer med all sannolikhet inte de albanska interna kontrollsystemen att kunna klara sig på egen hand. Av den anledningen är det nödvändigt att begära av FN att den multinationella styrkans mandat förlängs och ges en ny, utökad sammansättning som även omfattar andra länder.
Det krävs emellertid också att Europeiska unionen samarbetar med det nya parlamentet och den nya regeringen och att man utnyttjar fondmedel, inte bara för att exportera konsumtionsvaror, utan även för att få igång den interna albanska konsumtionen i syfte att få till stånd en varaktig och hållbar utveckling.

Lalumière
Herr ordförande, jag tackar rådets ordförande och kommissionsledamot Hans Van den Broek för den information de just har gett oss om Albanien. Eftersom OSSE gav mig uppdraget att leda samordningsdelegationen för de utsedda observatörerna, för att bedöma valen som just har genomförts i landet, kan jag bekräfta mycket av det som har sagts här.
Efter valen, som genomfördes under omständigheter som man har ansett vara acceptabla - även om de förekom många incidenter - skulle jag idag vilja insistera på följande punkter. Ingenting har stabiliserats i Albanien. Incidenter förekommer dagligen, ofta med dödlig utgång. Den nya makten är ännu inte installerad. Strukturerna i en normal stat existerar inte. Armén är praktiskt taget obefintlig. Rättsväsendet och polisen måste reformeras helt och hållet. Folk bär fortfarande alltför mycket vapen. Var och en, i princip, har sin egen kalaschnikov, och använder sig av den.
I en sådan situation är vårt ansvar stort. Jag vill framföra två önskningar. Å ena sidan verkar det för mig nödvändigt att Europeiska unionen snabbt återupptar sitt ekonomiska och finansiella bistånd till Albanien, utan att glömma stöd till demokratiseringsprocessen. Det är ont om tid, eftersom befolkningen saknar det mesta. Denna brådska betyder likväl inte att man måste skicka pengar utan urskiljning. Ur den synvinkeln är det min stora önskan att kommissionen uppvisar en större försiktighet i användningen av de medel som den uppbådar. Historien med pyramidspelen visar att förstärkta kontroller skulle behövas. Vi måste förbättra våra metoder.
Å andra sidan, när det gäller den multinationella skyddsstyrkans närvaro i Albanien, skulle jag vilja att den styrkan, som har gjort ett anmärkningsvärt arbete, inte plötsligt dras tillbaka, vilket säkerhetsrådets mandat förutser. Styrkan skall enligt planerna lämna Albanien i mitten av augusti. Det skulle vara högst önskvärt att tillbakadragandet sker successivt, allteftersom albanska säkerhetsmedel inrättas. Det skulle också vara mycket önskvärt att denna nya styrka inte bara får uppdraget att upprätthålla ordningen, utan också utbildningsuppdrag, för att förse Albanien med den armé den behöver. Albanien är ett litet land, men ett europeiskt land, geografiskt nära oss och beläget i en ytterst känslig region. Vi har ett intresse av att vara generösa, aktiva och effektiva där.
I denna strävan önskar jag att Europeiska unionen stöder det mycket praktiska och lägliga förslag som f.d. kanslern Vranitzky har utformat, att snabbt skapa en arbetsgrupp som skall samordna de olika internationella organisationernas insatser i Albanien, för att undvika splittringar och motsättningar.
Ärade rådsordförande, ärade kommissionsledamot, jag är nöjd över att just ha hört er godta kansler Vranitzkys förslag.

Ordföranden
Tack så mycket, Lalumière.
Jag har i enlighet med artikel 37 i arbetsordningen mottagit sju resolutionsförslag som avslutning på debatten.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 12.00.
Jag överlåter ordet till Parigi.

Parigi
Herr ordförande! För att undvika era våldsamma klubbslag kommer jag att läsa snabbt. Även i fallet Albanien har Europa givit intryck av en ekonomisk koloss på lerfötter. När den albanska krisen exploderat med folkresningar, plundring av vapenförråden och flyktingvågor dröjde det flera veckor innan det äntligen blev möjligt, tack vara ett isolerat italienskt diplomatiskt initiativ och sedan FN gett sitt tillstånd, att skicka en multinationell skyddsstyrka och på så vis införa ett minimum av stabilitet i landet. Albanien har på så vis kunnat byta ut sina ledare, låt oss hoppas inte bara i teorin, och vi hoppas att dessa nya ledare har för avsikt att arbeta på att med internationellt stöd lösa de oräkneliga problem som plågar det albanska folket.
Vi inom Alleanza Nazionale fördömer emellertid det faktum att valet inte genomförts helt enligt reglerna och vi misstänker att mycket av det internationella intresset hänger samman med att det var vänstern som vann. Vem vet om motsvarande förståelse hade visats om motståndarsidan hade vunnit! Vi hoppas under alla omständigheter att Albanien skall kunna komma ur den tunnel i vilket landet befinner sig och att de albanska erfarenheterna skall ge Europa en knuff i riktning mot en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, för att vi skall kunna undvika att återigen stå oförberedda och tragiskt försenade inför de olika oroshärdar som med jämna mellanrum flammar upp utanför Europas portar.

Roubatis
Herr ordförande, jag ser en näst intill besvikelse hos flera kollegor därför att saker och ting i Albanien inte utvecklades som de förväntade sig. Albanerna lyckades hålla val trots att de befann sig i en djup kris, de höll val som till och med bedömdes som tillfredsställande. Om många blev besvikna, kan jag bara beklaga detta. Fatos Nano, ledaren för socialistpartiet lyckades ta sig förbi vissa fällor som gillrats för honom eller vissa provokationer och vann valet. Och han inte bara vann det, han bildade en regering som inte består av enbart ett parti, den består av flera partier. Många deltar i den här regeringen och parlamentets president och vissa ministrar tillhör inte hans parti. Detta gör antagligen en del personer besvikna, men för min del blev jag uppmuntrad och jag hoppas att det även uppmuntrar andra. Det som jag hörde från rådets ordförande och från Van den Broek gör att jag drar slutsatserna att de är överens med mig.
Vi står i dag inför en utmaning, en utmaning som jag hoppas leder oss mot ett beslut angående en gemensam aktion i Albanien, så att den politiska, sociala och ekonomiska situationen i detta land kan rättas till ordentligt. Vi måste hjälpa Albanien att fördjupa demokratin, denna demokrati som befinner sig i ett begynnande skede, att kontrollera och avväpna de kriminella beväpnade grupperna, att planera ett ekonomiskt program som skall hjälpa Albanien att gå framåt på en ny väg. Jag uppmanar alltså till att vi inte skall fortsätta att agera som vi agerade tidigare. Att vi inte skall tveka att hjälpa Albanien, liksom vi tvekade då de behövde vår hjälp och bara vissa av Europeiska unionens länder åkte dit och befann sig på plats för att hjälpa till. Jag tycker att Europeiska unionen i sin helhet är skyldig att ställa upp i Albanien och agera på ett samordnat sätt för att hjälpa detta land. Jag vill påminna er om att Albanien ligger i Europa, det ligger nära oss och vi är skyldiga att hjälpa dessa medborgare. Dessa medborgare har rätt till något bättre. Och jag tror att också Europa skulle bli bättre om detta land uppnår ett välstånd och en bättre ekonomisk situation.

Bianco
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Utvecklingen visar att den handlingslinje som valdes var den rätta. Man ingrep innan situationen hade någon möjlighet att förvärras och utvecklas till ett socialt sönderfall förutom ett institutionellt sammanbrott. Att idag uppehålla sig vid att utvärdera det som gjordes är en ofruktbar sysselsättning. Val har hållits, det är sant, och valen utgjorde under alla omständigheter en startpunkt. Det är emellertid nödvändigt att Europa och de olika partier som finns representerade i parlamentet, precis som i andra länder, aktar sig för att försöka utöva påtryckningar, eftersom en av de positiva faktorer som har lett fram till detta resultat är den opartiska hållning som har iakttagits. Jag anser att ur den synpunkten har den multinationella styrkans ingripande varit av avgörande betydelse.
Men låt mig säga till rådets verkställande ordförande att Europa på den här punkten har varit tämligen svagt. Parlamentet stödde ett gemensamt ingripande, men bara ett par länder accepterade att ingripa och därigenom lämna ett viktigt bidrag till lösandet av den albanska krisen. Vi kan hoppas att Europa i framtiden, förenat i det program som här har beskrivits och som jag stöder, kan agera på ett betydligt effektivare och intelligentare vis.
Låt mig påminna om att de partier som ingår i regeringskoalitionen har träffats i Rom och att de har kommit fram till positiva resultat: den som vann kan inte räkna med att utplåna sina motståndare och den som förlorade måste enligt demokratins spelregler acceptera resultatet. Det är kanske nödvändigt att rådsordföranden och även kommissionären blir medvetna om det avtal som träffades i Sant'Egidio och som utgör en viktig byggsten när det gäller att bygga en framtid. De linjer som har dragits upp är utan tvekan positiva. Jag välkomnar kommissionärens program, som kan bli ett positivt program för alla.

Imbeni
Herr ordförande! Låt mig först av allt påminna om att Europas ingripande inte levde upp till förväntningarna, men att det ändå var av avgörande betydelse: den multinationella styrkans närvaro och bidraget från OSSE är två element som har haft avgörande betydelse och som vi inte får glömma bort.
När det gäller framtiden anser jag att det grundläggande problemet är att inte ge ett intryck av att vi håller på att ge oss iväg, att det mesta redan är gjort, att vi definitivt har vänt blad. Valen var viktiga och eftersom alternativet till dem var kaos, gjorde Vranitzky rätt som insisterade på att de skulle hållas i slutet av juni. Men vi får inte lura oss själva, och inte heller andra. Situationen i Albanien är fortsatt känslig ur alla synpunkter. Framför allt måste vi inse att Albanien inte är ett fattigt land: den ekonomiska och sociala situationen är dramatisk enbart därför att landet har utarmats på grund av att man valde fel väg för länge sedan och även ganska nyligen.
Det är nu nödvändigt att rådet och kommissionen anger preciserade tidsramar och program för framtiden och att man i Albanien kan vara säkra på att programmen följs och att tidsramarna håller.
Kommissionär Broek, låt mig peka på en viktig punkt som diskuterades före valen i Albanien: kontrollen av det internationella ingripandet och kontrollen över hjälpen. Vi får inte upprepa det som skedde i det förflutna! Vi har gett Albanien mer pengar än något annat land och resultatet har blivit en katastrof på grund av bristen på kontroll. Detta får inte hända igen!

Ordföranden
Cars har bett om ordet för en ordningsfråga.

Cars
Ni har en mycket klar vilja att talarna skall hålla sina talartider. Det måste vi alla respektera. Eftersom jag är en av de få som ni inte har haft anledning att avbryta, vill jag dock göra er uppmärksam på att ni ofta har slagit med klubban några sekunder innan talartiden har gått ut. Jag ber er därför överväga om det är ett riktigt förfarande.

Ordföranden
Jag gör Cars uppmärksam på att tidsfrågan är ett av de största problemen i detta parlament. Ordförandeskapet kan inte tvinga ledamöterna till tystnad men kan påpeka om att talartiden är slut. Ansvaret för tidsanvändningen ligger hos varje ledamot. Jag gör under alla omständigheter allt vad jag kan för att respektera tiden.
Jag förklarar debatten för avslutad.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0349/97). Vi skall behandla frågor till rådet.
Fråga nr 1 från Jaime Valdivielso de Cué (H-0477/97):
Angående: Införande i fördraget av en artikel som utgör rättslig grund för frivilligarbete
Socialt frivilligarbete och icke-statliga organisationer är ett ständigt växande fenomen. Omkring 30 % av de spanska medborgarna deltar i någon form av frivilligverksamhet. Hundratals européer deltar i humanitära och fredsbevarande insatser i områden drabbade av hungersnöd, fattigdom, epidemier eller väpnade konflikter.
Fördraget innehåller ingen särskild juridisk definition av frivilligarbete. Denna typ av arbete är dock tillräckligt betydelsefull för att förtjäna att få en egen artikel.
Planerar rådet att föreslå införandet av en artikel som reglerar och stödjer frivilligarbete och icke-statliga organisationer?
Vilka åtgärder avser rådet att vidta för att främja ömsesidigt samarbete mellan humanitära organisationer från olika länder i syfte att optimera deras insatser och främja en europeisk dimension?
Finns det redan ett register över icke-statliga organisationer och humanitära organisationer som till de mest behövande kan dela ut sådana produkter som till följd av bedrägerier mot gemenskapen har beslagtagits och som för närvarande helt enkelt förstörs?

Wohlfart
Jag skulle först och främst vilja säga att rådets ordförande redan har svarat på en identisk fråga från ledamoten, under juni månads sammanträdesperiod. Jag kommer alltså att ge samma svar.
Den här frågan kräver i första hand följande klarläggande, nämligen att rådet, såsom institution, inte deltar i regeringskonferensen. För övrigt är inte ledamoten ovetande om att regeringskonferensens arbeten under tiden har avslutats och att resultaten nu är tillgängliga offentligt.
Jag skulle vilja betona att jag emellertid delar ledamotens uppfattning om de icke-statliga organisationernas insatser och det frivilliga arbetet inom vitt skilda sektorer, för de är avgörande bidrag till att lindra mycket lidande, samtidigt som de i vissa fall gör det möjligt för hela delar av samhällen i utveckling att ta ödet i egna händer.
När det gäller de konkreta åtgärder som har vidtagits för att optimera de humanitära organisationernas insatser, förutser förordningen " Humanitärt bistånd" från 1996 bl.a. möjligheten att finansiera gemenskapens förstärkningsoch samordningsinsatser med internationella humanitära organisationer och institutioner, icke-statliga organisationer, liksom organisationer som representerar de sistnämnda.
När det handlar om att skapa ett register över icke-statliga organisationer och humanitära organisationer som kan dela ut varor som har beslagtagits p.g.a. bedrägeri till de mest behövande, kan jag bara meddela parlamentet att kommissionen inte har hänvisat sådana förslag till rådet.

Valdivielso de Cué
Herr rådsordförande, jag anser svaret vara intressant. Jag vill betona den potential - inte obegränsad, men fantastisk och magnifik - som det europeiska samhället har och som vi kunde utnyttja bättre. Jag anser att vi inte gör det, och vi skall vara medvetna om att här återstår mycket att göra.
Jag vill även ta upp en mycket mer materiell fråga. Det förekommer inom Europeiska unionen många fall där man på grund av bedrägeri, industriell förfalskning osv. förstör illegala produktpartier. Ofta bränner vi upp kläder eller förstör filtar och skor på grund av att ett märke har missbrukats eller liknande omständigheter. Jag förstår väl att man gör så på grund av de kriterier som gäller för varumärken men det är synd att vi inte utnyttjar tillfället att hjälpa de mest behövande.

Wohlfart
Jag gläder mig över att ledamoten och jag har samma uppfattning om de icke-statliga organisationernas helt fantastiska roll inom det område som just har beskrivits, särskilt när det gäller de mest behövande och minst bemedlade. Jag kan uppskatta det arbete som har utförts av de icke-statliga organisationerna, eftersom jag har ansvaret för sektionen samarbete-utveckling inom utrikesministeriet.
När det gäller den sista delen av inlägget, önskemålet, som jag helt och hållet kan förstå, skulle det kanske också vara bra att vända sig till kommissionen för att ta reda på om den skulle kunna ta det initiativ som ledamoten önskar se.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 2.
Fråga nr 3 från María Izquierdo Rojo (H-0481/97):
Angående: Situationen i Algeriet
Vilka planer finns och vilka åtgärder övervägs på kort sikt inom ramen för EU: s förbindelser med Algeriet?

Wohlfart
Istället för att svara på frågan skulle jag vilja ge ledamoten följande fakta.
Som ni vet följer rådet utvecklingen av situationen i Algeriet mycket nära. Rådet är tillfreds med de val som hölls den 5 juni i år. Det algeriska folket har gjort sin röst hörd under ordnade former och goda säkerhetsförhållanden. Ett stort antal medlemsstater i Europeiska unionen svarade positivt på en förfrågan från de algeriska myndigheterna genom att skicka nationella observatörer, vilka samordnades av Förenta Nationerna.
Unionen har tagit del av den gemensamma observatörsdelegationens rapport som bekräftar att omröstningen, trots vissa anmärkningsvärda brister, genomfördes under villkor som man generellt sett kan beteckna som tillfredsställande. Det relativt höga valdeltagandet vittnar om, enligt min mening, det algeriska folkets beslutsamhet att ta framtiden i sina egna händer.
Rådet bedömer att de här valen innebär ett steg framåt i den politiska reformprocessen. Vi hoppas för övrigt att den nya flerpartiförsamlingen och koalitionsregeringen, som förfogar över en trygg majoritet, kommer att vara nyckelaktörer i reformprocessen för uppbyggnaden av ett demokratiskt samhälle utan våld i Algeriet.
Rådet kommer att mycket uppmärksamt följa nästa omröstningsomgång, den här gången kommunala val, som kommer att hållas i början av hösten.
När det gäller de bilaterala relationerna hoppas rådet att det snart kan bli möjligt att sluta ett nytt avtal EuropaMedelhavet med Algeriet.

Izquierdo Rojo
Herr rådsordförande, tack för svaret. Men mot bakgrund av att svaret i huvudsak gällde det närmaste förflutna och valet, vill jag i anslutning till dagens verklighet fråga hur ni värderar den villkorliga frigivningen av FIS-ledaren Abasi/ett eller två s??/ Madani? Ser ni den som ett effektiv bidrag till strävan att finna utvägar från våldet?

Wohlfart
Jag tror att vi har intresse av att alla berörda parter i Algeriet har en öppen dialog med varandra. Frigivningen av Abassi Madani igår skulle kunna bidra till att lugna den situation som nu råder i Algeriet och som oroar oss alla. Den här frigivningen skulle kunna utgöra ett steg framåt i den svåra förhandlingen och den svåra vägen mot en lösning av konflikten, som redan har krävt alltför många offer.

von Habsburg
Herr rådsordförande, tror Ni verkligen att det har gått demokratiskt till, när valen bara genomförs för privilegierade partier, när det parti utesluts, som förra gången fick absolut majoritet, men därefter emellertid avsattes av militären? Trots allt är det ett steg i rätt riktning. Gudskelov. Är Ni beredda att fortsätta att utöva tryck på den algeriska regeringen, så att den tillåter verklig demokrati, företrädd genom det algeriska folket, och inte bara genom sådana människor, som makthavarna finner lämpliga? Helt bortsett från detta vet Ni ju också, herr rådsordförande, hur mycket man har understött detta parti, som fick majoritet - understöd i form av finanser, administration och alla medel som stod regeringen till förfogande!

Wohlfart
Jag tror att jag redan i mitt första svar betonade att de här valen utgör ett första steg. Att de här valen ägde rum under omständigheter som inte på något sätt tillfredsställer ledamoten, det är jag med på. Jag tror ändå att vi måste göra allt just nu för att framtida val skall genomföras under mer demokratiska villkor.
Jag skulle ändå vilja säga att den nuvarande stämningen inte lämpar sig för det. Men det bör inte avstyra oss från att göra allt som är möjligt från vår sida för att inleda en positiv dialog, en konstruktiv dialog som till slut kommer att leda fram till demokratiska val, utan att försumma att betona det faktum att, kort sagt, de partier som använder sig av våld och terrorism inte skall ha någonting att säga till om. Alla de andra demokratiska krafterna, som accepterar demokratiska principer, skall kunna delta i det här landets kommande val.

Ordföranden
Fråga nr 4 från John Iversen (H-0488/97):
Angående: Burma
Har rådet efter de nyligen genomförda valen i det Förenade kungariket och i Frankrike ändrat ståndpunkt angående en gemensam handelsbojkott av Burma?

Wohlfart
Vad gäller den här frågan om situationen i Burma skulle jag vilja säga att rådet beslutade, den 29 april i år, att förlänga de administrativa sanktionerna med sex månader, sanktioner som fastställdes genom Europeiska unionens gemensamma ståndpunkt om Burma, antagen den 29 oktober förra året.
Det här beslutet om förlängning fattades till följd av att det inte görs några interna framsteg i Burma, i synnerhet när det gäller mänskliga rättigheter och demokratiseringsprocessen.
I det nuvarande läget har man ännu inte tagit hänsyn till antydningar om ytterligare åtgärder på det ekonomiska området. Men de skulle kunna ge upphov till en senare debatt, om situationen i Burma förvärras ytterligare.
Jag kan för övrigt bekräfta att Europeiska unionen förblir ständigt vaksam i förhållande till situationen i Burma, och att den tar upp frågan om nödvändigheten av betydande och snabba reformer med alla sina internationella partner, i synnerhet Asean-staterna, som unionen har bett att använda alla sina påtryckningsmedel för att påverka SLORC: s ställningstagande (State Law and Order Restoration Council).

Iversen
Jag vill gärna säga tack för svaret och vill fråga er, herr rådsordförande när - ty vi vet ju alla, att situationen är allvarlig i området och i själva Burma - frågan kommer upp på rådets dagordning? Blir det inom en månad, två månader, eller har man redan nu bestämt, när rådet kommer att diskutera ytterligare sanktioner mot Burma?

Wohlfart
Jag skulle vilja tillägga ytterligare en sak som svar på den här följdfrågan. Man har ännu inte utfärdat några sanktioner, som jag sade till er, men jag utesluter inte att ministerrådet kan hänvisas den här frågan för september månads möte i rådet (allmänna angelägenheter).

Ordföranden
Fråga nr 5 från Ulla Sandbæk (H-0490/97):
Angående: Icke-diskrimineringsartikeln och " Maastricht II-fördraget"
Danmark har en statskyrka som får ekonomiskt stöd av staten, till exempel för byggnadsunderhåll och prästlöner.
Kan rådet redogöra för om införandet av en icke-diskrimineringsartikel i det nya " Maastricht II-fördraget" kan medföra att frikyrkliga samfund i länder som har en statskyrka (exempelvis Danmark) kan begära att jämställas med statskyrkan och därmed till exempel få ekonomiskt stöd? Kommer det att bli möjligt att klaga vid domstolen om detta inte sker?

Wohlfart
Som svar på ledamotens fråga skulle jag vilja betona att EG-domstolen är den enda instans som har befogenhet att tolka de bestämmelser som i framtiden skulle kunna omfattas av Fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen, till följd av regeringskonferensen som just har avslutats i Amsterdam.
Jag tror inte att det är rådets sak att bedöma ett dokument som inte har trätt i kraft och som inte heller är undertecknat.

Sandbæk
Jag skulle kanske kunna fråga rådsordföranden, vad man tänkte på när man satte in kyrkan i denna icke-diskrimineringsparagraf. Vilken form av diskriminering föreställde sig rådet, att man kunde hamna i som kyrka?

Wohlfart
Av de skäl som jag just tog upp, kan jag bara strikt personligen försöka svara på Sandbæks följdfråga. Enligt min mening kommer fördragets framtida artikel 6a inte att ha någon direkt effekt efter första behandlingen, vilket innebär att enskilda inte kommer att kunna stödja sig på dess bestämmelser inför en nationell domstol eller inför EG-domstolen.
Rådet, som fattar enhälliga beslut efter förslag från kommissionen och efter samråd med Europaparlamentet, kommer att erbjudas möjlighet, men inte skyldighet, att vidta åtgärder för att bekämpa, och inte förbjuda, ett antal former av diskriminering av personer, inom ramen för de befogenheter som fördraget ger gemenskapen.
I det avseendet bör det noteras att relationerna mellan kyrkan (eller kyrkorna) och staten, inom varje medlemsstat, inte lyder under gemenskapens behörighet, och kan alltså inte utgöra föremål för gemenskapens åtgärder. I det här ämnet kan man för övrigt stödja sig på regeringskonferensens slutliga skrivelse om kyrkornas ställning i enlighet med nationell rätt.

Posselt
Herr ordförande, jag är tacksam för att Ni nämnde slutakten, vilken till skillnad från fördraget redan är undertecknad och innehåller en klausul om förhållandet mellan kyrka och stat. Kristendomen präglar alla medlemsstater på samma sätt, och det skulle inte finnas ett Europa utan kristendom, men förhållandet mellan kyrka och stat har utvecklats mycket olika i de enskilda länderna. Därför är det mycket förnuftigt att man låter subsidiariteten råda här. Jag skulle vilja veta, om Ni tycker att omnämnandet i slutakten är tillräcklig, varför det inte var möjligt att uppfylla de europeiska kyrkornas önskemål och att förankra detta i själva fördraget. Här bör speciellt även Luxemburg ha haft sina betänkanden.

Wohlfart
Jag tror att ni själv svarade på er egen fråga. Ni anspelade på subsidiariteten, på subsidiaritetsprincipen, som jag själv tog upp som en del av svaret till den första följdfrågan. Detta är orsaken, det finns ingen annan. Det existerar inget Luxemburg-undantag, det kan jag försäkra er.

Ordföranden
Fråga nr 6 från Felipe Camisón Asensio (H-0491/97):
Angående: Åtgärder för trafiksäkerhet
Rådet visar ökat intresse för säkerheten på vägarna, vilket visat sig i flera av dess resolutioner.
Med detta som bakgrund undrar jag om rådet anser att de åtgärder som föreslagits i fråga om att underställa alla vanliga infrastrukturprojekt en undersökning av deras inverkan på miljön och förslagen om att bilarna skall förses med en " hastighetsbegränsare" är lämpliga?

Wohlfart
Herr ordförande, för att svara på den frågan skulle jag först och främst vilja säga att rådet, under sammanträdesperioden den 17 och 18 juni 1997, har antagit slutsatser angående kommissionens meddelande " Främjandet av trafiksäkerheten i Europeiska unionen, ett program för perioden 1997-2001" .
Efter att ha tagit del av det citerade handlingsprogrammet som lades fram av kommissionen gladde sig rådet åt att nya gemensamma initiativ förutses för att fastställa ett helhetsgrepp om trafiksäkerheten.
Rådet har inte uttryckligen uttalat sig om de två åtgärderna för att förebygga olyckor som ledamoten nämner, gällande dels hastighetsbegränsningar, och dels en granskning av säkerhetens inverkan på infrastrukturerna.

Camisón Asensio
Herr rådsordförande, rådet för transportsäkerhet i Europa har lagt fram för kommissionen - och jag antar även för rådet - sin omtalade plan med det ambitiösa målet att minska antalet vägtrafikoffer i Europeiska unionen från 45 000 per år till 25 000 år 2010.
Samtidigt strävar man efter att minska de enorma socialekonomiska kostnader som i dagens läge präglar unionen.
En av lagstiftningsåtgärderna i ämnet är ett förslag om att underställa alla infrastrukturprojekt en obligatorisk studie om projektets inverkan på säkerheten, i samma stil som man i dag gör när det gäller miljön. Vi anser att denna åtgärd är mycket vettig och vi är intresserade av vilken ställning rådet har i frågan, även om rådet enligt sitt uttalande inte har studerat den närmare. Vi är dock intresserade av rådets åsikt.
Den andra frågan anser vi vara mer tvivelaktig, även om den inte är förkastlig. Vi uppfattar den som ett förslag för att utarbeta pilotprojekt om vilka möjligheter det finns att förse bilarna med hastighetsbegränsare i avsikt att minska antalet trafikoffer. Vi skall inte glömma att en del av långtradarna redan har det, och undersökningar har visat att en minskning på bara 5 kilometer per timme i medelhastigheten på Europeiska unionens vägar skulle betyda att vi kunde spara inte mindre än 11 000 människoliv per år.
Var anser rådet här, även om det inte ännu har studerat frågan närmare?

Wohlfart
Genom att ställa en följdfråga har ledamoten redan gjort den tragiska summeringen av trafikolyckor i gemenskapen: människoliv, men också ett stort antal skadade, 1 600 000 skadade. Som läkare kan jag försäkra er att de skadade, som man inte pratar mer om efteråt, ibland får bära ett mycket tungt öde, och inte bara de skadade själva, utan också deras familjer, utan att förglömma de stora socio-ekonomiska kostnaderna. Allt det här skall tas med i beräkningen.
För övrigt skulle jag vilja säga er att, inför det här blodbadet, håller ministerrådet helt och hållet med er och kommissionens förslag. Enligt vår mening får vi inte försumma någon möjlighet när det gäller förebyggande åtgärder.

Ordföranden
Fråga nr 7 från Patricia McKenna (H-0499/97) tas inte upp då dess ämne redan förekommer på föredragningslistan.
Fråga nr 8 från Sören Wibe (H-0501/97):
Angående: EKOFIN: s rekommendationer till Sverige
Enligt tidningsuppgifter i Sverige uppmanade EU-ländernas finansministrar 12.05.97 Sverige att minska budgetunderskottet genom att sänka skatterna för hushåll och företag och göra nedskärningar i den offentliga sektorn och/eller i det sociala transfereringssystemet.
Maastrichtfördraget, till vilket Sverige anslutit sig, anger en övre gräns för medlemsländernas budgetunderskott. Men fördraget säger inget om hur länderna skall nå detta mål. Med sin rekommendation har EKOFIN gjort en klar politisk prioritering. Sverige skall skära i sitt välfärdssystem, trots att undersökningar visar på svenskarnas stöd för detta.
Anser rådet att det är lämpligt av Ekofin att på detta sätt göra politiska prioriteringar? Hade det inte varit bättre att enbart rekommendera Sverige att nå budgetmålet med antingen nedskärningar eller ökade skatter och avgifter? Har rådet reflekterat över hur många arbetstillfällen som försvinner i Sverige om landet genomför dessa skattesänkningar och nedskärningar?

Wohlfart
Artikel 104c i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen stipulerar att då rådet har fastställt att en medlemsstat har ett alltför stort underskott, skall det ge sina rekommendationer till den berörda medlemsstaten, så att den kommer till rätta med den situationen inom en given tidsram.
För att en sådan rekommendation skall få någon effekt kan den å ena sidan inte begränsas till en enkel påminnelse om det finansiella målet. Å andra sidan uttalar sig rådet alltid i tillräckligt generella termer för att lämna en marginal åt medlemsstaterna för att göra sina egna interna prioriteringar.
Texten som rör Sverige, som de två ledamöterna refererar till och som ännu inte har offentliggjorts, i enlighet med artikel 104c i fördraget, respekterar i våra ögon den balansen.
För övrigt har Europeiska rådet i Amsterdam bekräftat att sunda statsfinanser är ett nödvändigt villkor för en stark, varaktig och sysselsättningsfrämjande tillväxt. Dessutom kan det i det här sammanhanget vara intressant att notera att konvergensprogrammet som lades fram av den svenska regeringen i september 1995 för perioden fram till 1998, delar den uppfattningen.

Ahlqvist
Tack, rådsordförande! Jag kommer att framföra svaret till min partikamrat Sören Wibe. Jag har dock en fråga: När kommer den text som rörde Sverige, och som ännu inte har offentliggjorts, att offentliggöras?

Wohlfart
Jag hoppas att det kommer att ske så snart som möjligt. Det är det enda svar jag kan ge er. Annars skulle jag inte vara uppriktig gentemot er.

Sjöstedt
Jag skulle vilja ställa två följdfrågor till ministerrådet. Det är ju så att om man sänker skatterna, så minskar statens intäkter och underskottet ökar. Jag förstår därför inte riktigt ordförandeskapets logik. Är det inte i stället så att Sverige borde höja skatterna för att minska underskottet i de offentliga finanserna? Det var den ena frågan.
Den andra frågan är: Om ministerrådet ger Sverige råd om inom vilket område vi skall skära ned, är det då t.ex. inom försvaret, barnomsorgen eller den sociala sektorn? Var skall Sverige alltså göra nedskärningar? Som jag ser det är detta en politisk rekommendation som egentligen handlar om att försöka få länderna att bedriva en sorts högerpolitik.

Wohlfart
Jag har inget recept att ge, eftersom jag just har förklarat mig när det gäller förfarandena som bör leda fram till en minskning av budgetunderskottet. Det är den svenska regeringen som skall göra en bedömning och det är den som skall vidta nödvändiga åtgärder för att anpassa sig efter kraven. Rådet kan inte, och inte heller rådets ordförande, undervisa den svenska regeringen. Det är subsidiaritetsprincipen som styr på det området.

Svensson
Är rådsordföranden medveten om att Sverige i sina statliga finanser för närvarande inte har något budgetunderskott i de löpande affärerna? Är han för det andra medveten om att den påstådda höga skattekvoten i Sverige är skenbar, därför att den är ett resultat av att man i Sverige har offentliga socialförsäkringssystem? Man får skenbart lägre skattekvoter i länder, där socialförsäkringssystemen och deras avgifter inte går via det offentliga, utan är av enskild natur.

Wohlfart
Det var snarare ett klarläggande än en fråga, om jag har förstått saken rätt. Ledamoten talade just om för mig att det inte finns något budgetunderskott, på grund av de mycket höga skatterna. Jag kan säga er att i Luxemburg är situationen omvänd, där finns det inget underskott, trots ganska låga skatter.

Ordföranden
Fråga nr 9 från Arthur Newens (H-0503/97):
Angående: Handelssamarbete med Mexiko
Skulle rådets representant kunna redogöra för läget i förhandlingarna om handel och samarbete med Mexiko?

Wohlfart
Jag skulle vilja be om ursäkt då svaret kan verka något omfattande, men jag skulle vilja ge en del nödvändig information som man just nu förfogar över.
Förhandlingarna om nya avtal med Mexiko är praktiskt taget avslutade. Den enda punkt som fortfarande är öppen rör det eventuella fastställandet av bestämmelser och utgångslägen för förhandlingarna om liberaliseringen av handeln med varor och tjänster. Men jag har gott hopp om att en lösning kan komma till stånd inom de närmaste dagarna, för att dokumenten skall kunna undertecknas. Man har talat om för mig att det kan bli i morgon.
Så, herr ordförande, tillåt mig att betona några särskilt viktiga aspekter i de nya avtalen. Först och främst när det gäller innehållet. De två parterna har kommit överens om att upprätta en ram som främjar utvecklingen av utbyten av varor, tjänster och investeringar, genom en ömsesidig och successiv liberalisering, med hänsyn till vissa varors känslighet och genom att följa Världshandelsorganisationens tillämpliga regler.
Dessutom förpliktar sig de två parterna till att bl.a. inrätta ett samarbete i ekonomiska, vetenskapliga, industriella, utbildningsmässiga, sociala, audiovisuella, kulturella och regionala frågor, till att skapa en politisk dialog och utarbeta vissa institutionella bestämmelser.
För övrigt omfattar de två avtalen, liksom alla avtal som sluts av gemenskapen, klausuler som avser respekten för demokratiska principer och mänskliga rättigheter, vilka utgör en avgörande del av avtalen.
När det sedan gäller den formella och förfarandemässiga nivån har parterna förhandlat fram ett övergripande avtal av blandad karaktär, och i väntan på att det skall ratificeras, ett interimsavtal som faller under gemenskapens behörighet. Det avtalet tjänar som ett instrument i förhandlingarna för det gemensamma råd som avtalet upprättar, i syfte att liberalisera handeln. Dessutom förbinder sig parterna, genom en separat gemensam förklaring, till att samtidigt förhandla om liberaliseringen av tjänster, kapitalflöden, åtgärder avseende intellektuella rättigheter osv., eftersom de områdena lyder under medlemsstaternas befogenheter och därför inte kan behandlas inom ramen för ett interimsavtal.
På det här sättet har de två parterna försäkrat sig om helheten i behandlingen av de olika områdena som skall liberaliseras. Det finns i det sammanhanget anledning att betona att liberaliseringen av handeln med varor inte kommer att träda i kraft förrän rådet har uttalat sig om förhandlingsresultaten i sin helhet, och efter att det övergripande avtalet har undertecknats.

Newens
Samtidigt som vi tackar ministern för hans mycket fullständiga redogörelse och välkomnar de framsteg som gjorts mot en överenskommelse som vi hoppas kan leda till bättre förbindelser mellan Mexico och Europeiska unionen, kan han kanske ytterligare kommentera diskussionerna om mänskliga rättigheter, som visat sig vara en ganska ömtålig fråga, och vill han klarlägga att vi skall fortsätta att noga granska denna fråga, i vilken några av oss får regelbundna rapporter eller klagomål från mexikanska medborgare? Vi anser att verkliga framsteg på detta område kommer att vara till nytta för bägge våra folk.

Wohlfart
Det finns inget särskilt problem för de områden som ledamoten just tog upp.
I den nya generationens avtal med Mexiko tror jag att man även försöker att ta hänsyn till vår övergripande politik i fråga om mänskliga rättigheter.

Ordföranden
Fråga nr 10 från Birgitta Ahlqvist (H-0506/97):
Angående: Avvecklingen av demokratin i Vitryssland:
President Lukasjenko har upplöst det demokratiskt valda parlamentet och utsett ett marionettparlament.
Oppositionstidningarnas möjlighet att verka i Vitryssland är starkt begränsad. Yttrandefriheten har också starkt begränsats och många oppositionsledare har tillfälligt fängslats.
Vitryssland kan nog idag sägas vara Europas minst demokratiska land. Skall vi tolerera detta på vår kontinent år 1997?
Tyvärr verkar Europas demokratier mestadels stillatigande åse utvecklingen. Jag har tagit upp frågan med kommissionen tidigare men fått svaret: " Vi avvaktar." . Har rådets utrikesministrar diskuterat denna fråga? Har man diskuterat samfällda åtgärder för att få Vitrysslands president att återgå till ett demokratiskt styre? Har framtiden vad gäller handelsförbindelserna mellan EU och Vitryssland diskuterats?

Wohlfart
Jag skulle vilja säga att rådet följer utvecklingen av situationen i Vitryssland med stor oro, och det har drivit fram en gemensam insats för att försöka utöva ett inflytande på de vitryska myndigheterna, så att de skall återupprätta den fulla respekten för och bruket av internationellt accepterade demokratiska principer.
En undersökningsdelegation från Europeiska unionen, ledd av Aol Kosto, en f.d. nederländsk justitieminister, skickades till Vitryssland i januari 1997 för att fastställa de omständigheter som rör folkomröstningens legalitet, för att bedöma om den nya relationen mellan den verkställande, lagstiftande och dömande makten är förenlig med maktdelningsprincipen och till sist för att kontrollera om oppositionen och massmedia är föremål för trakasserier.
Delegationen har gjort bedömningen att det finns flera allvarliga konstitutionella och politiska funktionsfel i landet. På grundval av dessa konstateranden beslutade rådet, i februari 1997, att man skall ta ett helhetsgrepp om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Vitryssland, med betoning på att Europeiska unionen inte vill isolera landet och att unionen förblir mån om den process som gör det möjligt för landet att, då stunden är kommen, spela en betydande roll inom de europeiska strukturerna. Men det är Vitryssland som har nyckeln till den processen.
Rådet granskar också den hållningens konsekvenser för Europeiska unionen och för landet i fråga. Om de vitryska myndigheterna inte vidtar några positiva åtgärder har man kommit överens om att: a) Europeiska unionens medlemsstater inte skall stödja Vitrysslands ansökan om medlemskap i Europarådet, b) Europeiska unionen inte skall sträva efter att uppnå ett interimsavtal, och inte heller något partnerskaps- och samarbetsavtal, c) de bilaterala kontakterna med Vitryssland på ministernivå skall bedömas från fall till fall, d) gemenskapens och medlemsstaternas tekniska stödprogram skall granskas på nytt och bedömas efter principen om att de direkt skall tjäna reformprocessen.
Till följd av händelserna kring demonstrationerna, vågen av arresteringar och motdemonstrationer i mars 1997 antog rådet dessutom, i april 1997, en kritisk deklaration och bekräftade att samarbetet mellan Europeiska unionen och Vitryssland inte kan fortsätta om det inte görs övertygande ansträngningar för att i Vitryssland inrätta ett politiskt system som respekterar internationellt accepterade normer i fråga om mänskliga rättigheter och politiska friheter.
Deklarationen uppmanade de vitryska myndigheterna att göra verklighet av sin förpliktelse att påbörja samråd med den valda trettonde högsta sovjeten för att nå fram till en rättvis maktdelning.
Rådet gläder sig åt att en arbetsgrupp med tre parter har skapats, bestående av representanter för den vitryska regeringen, den trettonde högsta sovjeten och experter från Europeiska unionen, de kommer att sträva efter att uppnå det målet.
Jag skulle vilja meddela er, mina damer och herrar, att gruppen har haft sitt första sammanträde i juni i år och den har ännu inte avslutat sina arbeten. Rådet skall fortsätta med att uppmärksamt följa arbetsgruppens resultat såväl som utvecklingen av den allmänna situationen i Vitryssland.
Europeiska unionens ansträngningar kompletterar och förstärker äntligen OSSE: s och Europarådets insatser.

Ahlqvist
Det gläder mig att rådet i alla fall har litet mer konkreta åtgärder när det gäller att tackla situationen i Vitryssland än vad kommissionen hade. Jag ställde tidigare frågan till kommissionen och fick ett mycket, mycket avvaktande och försiktigt svar.
Vitrysslands senaste år kunde lika gärna ha varit en tillspetsad thriller i bokform, men detta är alltså verklighet. Vi måste göra något konkret. Jag uppfattar nu i alla fall rådets ambitioner som mer konkreta. Det räcker nämligen inte med att vara orolig, att utvärdera och att undersöka. Det har redan gjorts. Vi vet att folket har det på detta sätt. Vi vet också att media står inför censur, vi vet att fackföreningar är förbjudna och att demonstrationsförbud råder. Jag kommer att följa upp denna fråga senare. Det svar jag har fått av rådet gläder mig.

Wohlfart
Jag tror inte att det här var en regelrätt fråga. Ledamoten tackade för vårt svar och om jag har förstått det rätt kommer hon att förbli uppmärksam i den här frågan.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Fråga nr 11 från Anne McIntosh (H-0508/97):
Angående: Avskaffandet av skattefri försäljning
Kan rådets sittande ordförande samtycka till att snarast se över förslaget om att avskaffa den tull- och skattefria försäljningen från och med den 1 juli 1999 för att värna om intresset hos de anställda inom turismoch sjöfartssektorn samt den resande allmänheten?
Instämmer rådet till att ett avskaffande av den skattefria försäljningen skulle medföra högre avgifter och resekostnader för passagerarna med biljettpriser som förväntas stiga med i genomsnitt 30 % samt en förlust i konsumenternas val som följd?
Vilka stödåtgärder har rådet för avsikt att föreslå för att uppväga den otvetydigt negativa inverkan på turismsektorn och för att värna om den resandes intressen, i händelse av att den skattefria försäljningen skulle avskaffas? Fråga nr 12 från Brian Crowley (H-0545/97):
Angående: Kompensationer med anledning av det föreslagna avskaffandet av taxfree-försäljning 1999
Kommissionen har nyligen antytt att en del av de regionala, sociala och ekonomiska konsekvenserna av ett avskaffande av taxfree-försäljning inom EU kan ge anledning till kompensationer i form av statsstöd.
Anser kommissionen att statsstöd skall övervägas för att kompensera för konsekvenserna av ett avskaffande av taxfree-försäljning vid transporter inom EU, särskilt på resor mellan kustländer och kustregioner i unionens ytterområden, såsom Irland, och övriga Europeiska unionen?
Wohlfart
Jag skulle vilja svara på McIntoshs och Crowleys frågor samtidigt, de handlar båda två om avskaffandet av taxfree-försäljningen vid hamnar och flygplatser, i synnerhet för resor inom Europeiska unionen.
Jag skulle först vilja betona att upprätthållandet av taxfree-försäljningen i resetrafiken inom gemenskapen står i motsats till en inre marknad utan gränser.
När direktiven som avskaffar skattegränserna antogs 1993 beslutade rådet samtidigt att tillfälligt förlänga taxfreeförsäljningen för resande inom gemenskapen fram till den 30 juni 1999, just för att undvika sociala och regionala problem som ett plötsligt stopp för den här försäljningen hade kunnat ge upphov till.
Det handlade alltså om att ge tillräckligt med tid till de berörda sektorerna, särskilt till flygplatsmyndigheter, flygbolag, färjebolag och producenter av varor som normalt säljs i taxfree-butiker, så att de kan förbereda sig för avskaffandet av taxfree-försäljningen inom gemenskapen, vilket direktiven från 1993 föreskriver.

McIntosh
Detta svar från rådet var en besvikelse. Skattegränserna är fortfarande på plats. Gränskontrollerna är också värre nu mellan Förenade kungariket och andra länder, för vi har både Schengen- och icke-Schengen-länder. Jag skulle vilja upprepa min fråga till rådets ordförande: Hur tänker han skydda intressena för de för närvarande anställda, särskilt i färje-, flyg- och turistsektorn, liksom den resande allmänheten?
Jag accepterar att Förenade kungariket, eftersom det är en ö, kommer att bli särskilt missgynnat av avskaffandet av taxfree. Det kommer att bli dyrare att resa. Eftersom det är en ö, är det svårare att komma dit. Taxfreeförsäljningens bidrag till Förenade kungarikets ekonomi, till vår turismsektor och till vår sysselsättning är högre vad gäller bibehållna priser, service, serviceurval och sysselsättning. Skulle han vara så snäll att besvara den frågan?

Wohlfart
Jag kan förstå att mitt svar inte tillfredsställer McIntosh. Men jag skulle än en gång vilja påminna om att medlemsstaternas beslut var att skjuta upp tillämpningen av direktiven om avskaffandet av skattegränser ända till 1999. Syftet med den tidsfristen var att göra det möjligt för aktörer och anställda inom sektorn att finna lösningar inför en långsam omställning, om jag vågar uttrycka mig på det sättet, till annan ekonomisk verksamhet.
Jag skulle än en gång vilja betona att det inte var ett plötsligt beslut att avskaffa taxfree-försäljningen. Samtidigt skulle jag också vilja fästa uppmärksamhet på att rådet inte har hänvisats något som helst förslag som syftar till att behålla taxfree-försäljningen för resor inom gemenskapen efter den 30 juni 1999. Det är självklart att rådet kommer att ge all nödvändig uppmärksamhet åt de eventuella förslag i frågan som kommissionen skulle kunna lägga fram.
Till sist vill jag också påminna om att taxfree-försäljningen kommer att finnas kvar för resande som lämnar gemenskapen. Alltså, McIntosh, för att sammanfatta mitt svar, rådet är alltid berett att ta emot eventuella förslag från kommissionen angående de områden som ni just tog upp.

Crowley
Jag skulle vilja tacka rådets ordförande för hans svar. Utifrån det han sade har kommissionen sagt till parlamentet att det inte kan vidta någon åtgärd, eftersom rådet har fattat ett beslut och har vägrat att ändra det beslutet på något sätt. Kan därför rådets ordförande ge oss sitt ord på att han kommer att lägga fram det vid nästa rådsmöte, för att se om beslutet kan ändras eller om man kan få en förlängning av något slag?
För det andra, som redan har nämnts av min kollega vad avser det perifera läget - och rådets ordförande nämnde också detta - det faktum att människor som lämnar gemenskapen fortfarande skulle ha rätt till skattefria inköp. Känner ni till antalet gemenskapsmedborgare som reser utanför gemenskapen jämfört med gemenskapsmedborgare som regelbundet reser inom gemenskapen? Enbart i Irland är förhållandet ungefär 74 % för de som reser inom gemenskapen och 24 % för de som reser utanför.

Wohlfart
Med risk för att göra ledamoten besviken skulle jag trots allt vilja betona att initiativrätten fortfarande hör till kommissionens område och inte rådets.

Elliott
Jag skulle vilja fråga rådets ordförande, för det första om han har några bevis på att turismen kommer att påverkas negativt av att taxfree-försäljningen upphör inom Europeiska unionen och, för det andra, om taxfree-försäljningen skulle fortsätta, varför de som reser till sjöss och i luften skall gynnas, medan sådana som reser med tåg eller bil och korsar nationsgränser inte har någon möjlighet att handla taxfree? Vilken logik ligger i det?

Wohlfart
Trots att man inte gör livet lätt för mig, skall jag ändå försöka ge ett svar.
Jag tror att vi står inför den inre marknadens logik. Vad jag inser mycket väl, det är att när alla de direktiv som inrättar den inre marknaden har diskuterats, och inte bara just det här, var kanske vissa inte ännu riktigt medvetna om de möjliga konsekvenserna. Jag vet inte om var och en ställde sig den frågan då de här direktiven antogs, som, det vill jag påminna om, har antagits av ministerrådet med sikte på att inrätta den nödvändiga rättsliga ramen för att den inre marknaden skall fungera väl.
Idag, efter att den inre marknaden har fungerat i tre år, har de första slutsatserna dragits och man ser att vissa bestämmelser måste förbättras ytterligare för att den inre marknaden skall fungera på ett lämpligt sätt. Under förmiddagen och eftermiddagen har vi, tror jag, pratat om många saker som också rör den inre marknaden, och även bestämmelser som kommer att vara nödvändiga för att den inre marknaden skall fungera till hundra procent. Jag tror att vi står inför problematiken som handlar om den inre marknadens funktion. Här har vi hela problemet. Vissa konsekvenser är olyckliga, det medger jag, men det är ett av de konstateranden som man måste finna sig tillrätta med: det gäller den inre marknaden, och man vill undanröja vissa former av konkurrens som på en gemensam marknad skulle kunna visa sig vara illojala, låt oss inte glömma det.

Ordföranden
Jag vill säga till Wohlfart att ledamöterna av detta parlament inte vill krångla till saker, men vi kan inte undvika att vissa saker är svåra och detta är kanske en svår fråga. Och nu ska vi se om vi får saker tillkrånglade för oss av Lindqvist, som får ordet för en minut.

Lindqvist
Jag är inte så säker på att detta kommer att göra det. Denna fråga har varit uppe flera gånger tidigare. Svaren har väl varit ungefär desamma; vi har ju fakta.
Jag skulle vilja fråga rådet om man efter ett ganska stort antal frågor från ett antal medlemsländer skulle kunna tänka sig att uppdra åt kommissionen att göra en konsekvensutredning av effekterna för sysselsättningen och turismen i de länder som berörs av att taxfree-försäljningen avskaffas, så att vi får ordentliga fakta om vilka följder avskaffandet kan få. Det handlar bland annat om ett antal jobb i EU-området, vilket kanske är det allra största europeiska problemet i dag.

Wohlfart
Sysselsättningen är ett av våra stora bekymmer och ni kan vara säker på och övertygad om att jag är den siste att inte bekymra mig för de människor som förlorar en anställning: jag tror att det är en sak som förenar oss i den här frågan som skiljer oss åt. Jag vet mycket väl att det vid den tiden fattades enhälliga beslut av Ekofinrådet, det skulle jag vilja påminna om, med syftet att inrätta den här bestämmelsen med en övergångsperiod, såsom jag har beskrivit den.
Om det uppstår svårigheter kan jag försäkra er om att det också är en sak som bekymrar oss. Om ni har frågor om effekterna på turismen och andra delar av vår ekonomiska verksamhet, anser jag - och tro nu inte att jag inte vill svara på er fråga - anser jag, som sagt, att kommissionen i det här sammanhanget är bättre lämpad än vad jag är för att ge er ett mer tillfredsställande svar.

Ordföranden
Fråga nr 13 från Clive Needle (H-0510/97):
Angående: Förändringar i EU: s politik angående djurskydd med hänsyn till djurs förmåga att uppleva
Vilka förändringar i EU: s politik räknar rådet med till följd av införandet av en ny skrivning i fördraget om att fullständigt beakta kraven för djurs välbefinnande med hänsyn till deras status som " varelser med upplevelseförmåga" (as sentient beings)?

Wohlfart
Genom att återge den allmänna opinionens insikt, som blir mer och mer tydlig, kan rådet bekräfta att förbättringen av gemenskapens lagstiftning för ett bättre skydd av och en större respekt för djurens välbefinnande, såsom känsliga varelser, är en av Europeiska unionens medlemsstaters prioriteringar.
Den här medvetenheten har lett fram till att våra stats- och regeringschefer, vid Europeiska rådet i Amsterdam, kom överens om att inkludera ett protokoll om djurens välbefinnande i det framtida fördraget. Men självklart, herr ordförande, det här fördraget är ännu inte undertecknat och än mindre ratificerat.
Det är också självklart, när det gäller ett mål som hädanefter kommer att utgöra en viktig beståndsdel av fördraget, att alla berörda EU-institutioner, rådet såväl som medlemsstaterna, blir skyldiga att ta full hänsyn till de krav som är förenade med djurens välbefinnande, då det handlar om att verkställa gemenskapens politik inom områdena jordbruk, transport, inre marknaden och forskning.
Det kommer i första hand att åligga kommissionen att formulera, var gång det är nödvändigt, lämpliga förslag för det ändamålet. Jag är för min del övertygad om att parlamentet kommer att ge ett värdefullt bidrag till utvecklingen av gemenskapens lagstiftning i frågan.

Needle
Herr ordförande, jag tackar rådets ordförande för det välkomna uttalandet om den nya prioriteten, vilken jag är säker på kommer att finna gehör runtom i hela gemenskapen och som kommer att välkomnas av många människor. Jag måste säga att den här frågan lades fram efter det att man i pressen läst om detta ganska oväntade införande av protokollet, som många i denna kammare har argumenterat så hårt för så länge, men jag trodde knappast att det skulle bli verklighet. Jag skulle vilja att rådet är medvetet om, när nu ledamöterna har fått en så enorm ström av självförtroende, att saker och ting kommer att gå framåt. Det kommer till exempel att bli framsteg för burhöns, det kommer att bli framsteg i förhållandena i djurparker. Detta väcker alla slags förhoppningar och folk kommer att vänta på konkreta framsteg under de kommande månaderna. Jag inser vad ni säger om behovet av att först ratificera protokollet, men kan ni tala om för mig om arbetet börjar på något särskilt område, där vi kan vänta framsteg på kort sikt, så att vi kan få människor ännu säkrare på att detta inte bara är ord i ett fördrag, utan verkligen kommer att resultera i åtgärder?

Wohlfart
Jag skulle vilja tacka ledamoten för den positiva reaktionen på rådets svar. När det gäller oron för om de olika åtgärderna kommer att omsättas i praktiken, åtgärder som syftar till att förbättra ödet för djuren inom olika områden som jordbruk, transport, inre marknaden och forskning, skulle jag vilja säga att varje ändring av den befintliga lagstiftningen i frågan skall vara föremål för ett förslag från kommissionen, innan det underställs rådet. Jag hoppas att kommissionen kommer att hänvisa få initiativ och förslag till rådet med den innebörd som ledamoten önskar.

Ordföranden
Fråga nr 14 från Christine Oddy (H-0512/97):
Angående: Massakrer på Sri Lanka
Känner rådet till den pågående utredningen av morden på 24 civila tamiler i byn Kumarapuram i Trincomalee på Sri Lanka i februari 1996 som utförts av militär personal.
Vilka åtgärder kommer rådet att vidta för att säkerställa att resultatet av den oberoende utredningen offentliggörs när den har avslutats, och kommer man att ge stöd åt kraven på att de 24 civila tamilernas familjer skall ges kompensation av staten - en utbetalning av ersättning skulle indikera att staten åtar sig att på ett korrekt sätt reglera skuldfrågan och förebygga framtida övergrepp av säkerhetspersonal.

Wohlfart
Europeiska unionen har ständigt uttryckt sin oro för våldet och kränkningarna av mänskliga rättigheter som kännetecknar den inbördes konflikten i Sri Lanka. Europeiska unionen har formulerat sina iakttagelser inom ramen för den politiska dialogen med Sri Lanka och vidtar åtgärder inom lämpliga internationella församlingar, särskilt genom deklarationer.
Rådet har inte fått kännedom om just det fall som parlamentsledamoten nämner. Det är emellertid berett att be behöriga lankesiska myndigheter om ytterligare upplysningar, tack vare möjligheterna som den institutionaliserade dialogen erbjuder. För övrigt vill rådet påminna om dess deklarationer av den 17 april 1997, som välkomnar skriftväxlingen mellan Sri Lankas president och oppositionsledare. Skrivelserna behandlar de två parternas närmande till varandra, parterna i den etniska konflikt som rasar i landet. Europeiska Unionen hoppas att det avtalet kommer att bidra till att skapa förtroende och till att få ett slut på konfrontationspolitiken.

Oddy
Jag välkomnar kommentarerna från rådets ordförande. Jag skulle vilja påpeka för ordförandeskapet det faktum att massakern är särskilt allvarlig eftersom den omfattade kvinnor och barn. Den kan därför inte tillskrivas armén som försöker rensa ut de Tamilska tigrarna och terroristkämparna.
Den organisation som informerade mig är mycket respekterad i Sri Lanka. Jag skulle vilja uppmana rådet att å det allvarligaste beakta detta. Jag skall med glädje vidarebefordra den information som jag har fått.

Ordföranden
Den tid som avdelats för frågestunden har tagit slut och frågorna nr 15-37 överlåts till rådet, som kommer att svara skriftligt.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.05 och återupptogs kl. 21.00.)

Föredragningslista
Ordföranden
Jag vill meddela er att ordföranden för PPE-gruppen informerar presidiet om att Graziani är frånvarande, han är sjuk och ber att få ändra föredragningslistan och uppskjuta debatten om betänkande (A40140/97) av Graziani.
Arbetsordningen fastställer i artikel 96, paragraf 2, att om föredragningslistan har godkänts, kan den inte längre ändras förutom med tillämpning av artiklarna 97 och 128 till och med 132 eller till följd av förslag från ordföranden. Eftersom det i dag inte finns något beslutsmässigt antal för att en giltig omröstning skall äga rum accepterar presidiet Martens förslag att inte debattera Grazianis betänkande.

Barón Crespo
Herr ordförande, jag vill som representant för den socialistiska gruppen stödja ert förslag - även om detta inte har någon betydelse med tanke på arbetsordningen - och önskar vår kollega Graziani ett snabbt tillfrisknande så att han kan lägga fram sitt betänkande i parlamentet under september.

Castagnetti
Herr ordförande! Jag tackar er å PPE-gruppens vägnar för den förståelse ni visat och för ert tillmötesgående. Låt oss hoppas att Grazianis betänkande om relationerna EU/Kanada skall kunna behandlas under nästa sammanträdesperiod i september.

Situationen i Albanien efter valen (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Albanien efter valet.

Fassa
Herr ordförande! Idag har Albanien behov av Europa mer än någonsin tidigare. Detta är den verkliga innebörden i den problematik som vi har diskuterat idag under eftermiddagen. Över 1 500 personer mördades under den period som föregick valen den 29 juni och den 6 juli förra året och ungefär 1 miljon automatvapen beräknas fortfarande befinna sig i händerna på privatpersoner.
Av den anledningen får framgången med de nyligen genomförda valen, som flera av mina kolleger har bedömt i positiva ordalag, inte leda till att rådet och även Europeiska unionen som helhet sänker garden. Det är framför allt nödvändigt att rådet genomför alla de nödvändiga, konstruktiva och anpassade åtgärder som krävs för att stabilisera och demokratisera Albanien, även via ekonomiskt stöd som villkorats med respekten för de mänskliga rättigheterna och att de demokratiska spelreglerna tillämpas i detta olyckliga land.
Endast en sådan hållning kan rättfärdiga den utvidgning med länder i tidigare Östeuropa som Europeiska unionen håller på att genomföra. Vi kan inte längre slå oss till ro med den princip som uttrycks i talesättet " hellre litet än ingenting alls" .

Papayannakis
Herr ordförande, jag hoppas att vi trots kommissionens och rådets frånvaro kan notera följande punkter:
I verkligheten var valet svårt, men slutligen accepterades det av alla. Jag påminner t.ex. om att Berisha, som kontrollerade televisionen i Albanien, förbjöd utsändningen av alla händelser under valkampanjen. Nu börjar emellertid svårigheterna för den nya regeringen.
Herr ordförande, eftersom allt har sagts vill jag betona följande:
För det första hoppas vi - och jag skulle önska att jag hade de frånvarandes position - att Berishas regim inte på något sätt kommer att stödjas längre, bristen på trovärdighet behöver inte längre bevisas, varken inom Albanien eller i de dumdristigheter som begåtts utåt, eftersom det redan har börjat visa sig sådana exempel. Jag hoppas att både gemenskapens organisationer och de medlemsstater som har något intresse i affären kommer att inta en passiv hållning.
För det andra beträffande biståndet, herr ordförande, så ger vi Europeiska unionens största bistånd per capita till Albanien. Vad sker med pengarna?
För det tredje, måste det framtida biståndet genom prioritering ersätta offren för pyramidspelsbedrägeriet som den tidigare regimen framför alla andra var ansvarig för. Annars kommer det inte att existera någon politisk stabilitet i landet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Ariane
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0237/97) av Mouskouri för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkastet till Europaparlamentets och rådets beslut (C4-0294/97-94/0189(COD)) om att inrätta ett program för stöd till böcker och läsning, inklusive översättning (Ariane).

Mouskouri
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kollegor, ni kanske kommer ihåg att för ungefär två år sedan, i april 1995, presenterade jag med mycket stor entusiasm programmet Ariane i denna sal. Jag påminner er om att det handlar om ett program vars mål är att via översättningar stödja utgivningen av litterära, dramatiska och andra verk, att främja samarbetet inom boksektorn och att bidra till en fullständig utbildning av översättare. Likaledes kanske ni kommer ihåg att efter den första presentationen var vi tvungna att vänta mer än ett år, ända till dess att rådet hade formulerat en gemensam ståndpunkt om ändringsförslagen som vi hade lagt fram till en första behandling. Till detta redan årslånga förfarande kan vi lägga hårda förhandlingar som genomfördes inom ramen för förlikningskommittén och som slutligen förde oss fram till en överenskommelse med rådet.
I dag skulle jag vilja presentera för er produkten av denna överenskommelse angående Ariane-programmet och samtidigt försöka behålla en oförminskad entusiasm, därför att det i verkligheten handlar om ett program som är värt vårt stöd. Och detta eftersom det genom översättningar av böcker och kännedomen om historien och civilisationen kommer att bidra till ett ömsesidigt närmande av de europeiska medborgarna.
Jag skall börja med ändringsförslagen som vår delegation lyckades få godkända av rådet. Dessa ändringsförslag avser två mycket betydande frågor. För det första, prioriteringen av översättningar av verk som har skrivits på mindre utbredda språk i unionen. Dessa verk drar nytta av stöd från Ariane-programmet, liksom om de inte tidigare har översatts till andra språk inom unionen. För det andra, den prioritering som måste ges till små oberoende förlag. För övrigt måste jag tillägga att även våra ändringsförslag gällande skapandet av en databas och för främjandet av samproduktioner antogs, samt beträffande skapandet av en begreppsdatabas som skulle vara användbar som värdefullt arbetsredskap för översättare.
Om än förhandlingarna angående ändringsförslagen som jag just refererade till var svåra, var de vid varje tillfälle lyckade för vår delegation. Detta skedde tyvärr inte för de andra två besvärliga frågorna som var föremål för förlikning med rådet, naturligtvis refererar jag till finansieringen av programmet och till frågor för kommissionen. Jag kan bara uttrycka min sorg och besvikelse, inte bara på grund av att programmets tidslängd minskar till två år - 1997 och 1998 - med en total budget på 7 miljoner ECU, utan därför att rådet, trots våra ihållande försök, inte lämnade någon förhandlingsmarginal på denna punkt. Beträffande ärenden för kommissionen är jag tvungen att betona att förordningen antogs med en kompromisslösning, eftersom kommissionen i sista stund och helt till vår förvåning inte gav sitt stöd till vårt förslag.
Kanske tar mina sista påpekanden i någon mån bort glädjen som godkännandet av Ariane-programmet föranleder. Låt oss dock inte glömma det viktigaste: med detta program lägger vi ännu en sten, om än liten, till den ömsesidiga kännedomen om den europeiska kulturen, för en mer konkret kommunikation och ett närmande mellan de europeiska medborgarna och slutligen för skapandet av ett verkligt medborgarnas Europa, vilket jag inte kan föreställa mig utan en kulturell dimension.
Under de kommande två åren av tillämpning, även med denna lilla budget, hoppas jag att Ariane-programmet kommer att visa att det har något att erbjuda och jag är säker på att dess tidslängd kommer att förnyas. Jag hoppas att medlemmarna i rådet fram till dess kommer att ha hittat tråden till sin egen Ariane, vilken skall hjälpa dem att hitta ut ur labyrinten och att ge den betydelse som sig bör till kulturen och den kulturella dimensionen inom Europeiska unionen. Jag tror ändå att det är bättre att ha ett program med lite pengar som är godkänt av alla än ett program som för alltid kommer att förbli ett pilotprojekt.
(Applåder)

Vaz da Silva
Herr ordförande! Sagan om ARIANE har nått sitt slut. Den europeiska interkulturella kommunikationen genom boken och läsningen kan betraktas som en skrattretande summa på 7 miljoner ecu för åren 1997-1998. Trots parlamentets ansträngningar - och jag kommer särskilt att lyfta fram dem som genomförts av föredraganden Nana Mouskouri, och även kommissionens ansträngningar att utöka budgeten under förlikningsförfarandet, och den överraskande orubbligheten hos rådet, eller snarare, hos en eller två medlemsstater, som fick det att inte ge efter en tum i fråga om de anslag som skall gå till ett program som utan tvivel är ett fördelaktigt instrument för spridning av de kulturella särarterna, som rådet självt så väl lovordar. Den särskilda hänvisning som rådet, för övrigt, införde i Amsterdam under artikel 128 bekräftar detta. Det är bara synd att rådet inte i denna artikel införde de förändringar som alla väntade på, och som hade gjort artikeln verkbar, med ett majoritetsförfarande istället för den nuvarande enhälligheten, som är så förtvivlat paralyserande.
Samma opasslighet beträffande finansiella resurser inträffade nyss med ett annat av Europas flaggprogram, Socrates, som främjar utbyte bland studenter, lärare och inom språkundervisningen. Detta skedde trots att detta program är en av de tydligaste exemplen på framgång inom unionen. Vad är det då, som rättfärdigar den oförklarliga motsägelsen i unionen mellan den prioritering som den vill ge programmet och de otillräckliga medlen som man disponerar för det? En motsägelse är det också i förhållande till de förhoppningar som programmet införlivar hos medborgarna och den frustration som sedan erbjuds... Denna motsägelse finns inte på något annat av gemenskapspolitikens områden. När man beslutar sig för att gå fram med jordbrukspolitiska eller transportpolitiska åtgärder, köpslår man inte om medlen för att genomföra dem. Till och med forskningen, tills nu även den en fattig släkting, fick sina resurser förstärkta inför nästa budget, kanske för att den knutits allt närmare industrin, kanske till och med för mycket för intressena i mitt land. Och, ändå, Herr ordförande, vem skulle våga underkänna den fundamentala betydelsen av kulturen för att uttrycka den europeiska andan, den egna arten och särarterna, för att stärka det lokala och globala medborgarskapet, för att bekämpa utslagningen, för att förstärka sammanhållningen, ge startskott till ny planeringspolitik och, last but not least , för att skapa nya arbeten?
Jag är säker på att nästa fördrag, inte just Amsterdamfördraget, men det som kommer sedan, som regeringskonferensen negativt bidragit till att förbereda för, inte kommer att kunna undgå att ge kulturpolitiken den centrala roll som den förresten redan har i projektet med ett Europa för medborgarna.

Banotti
Herr ordförande, fru Vaz da Silva gör helt rätt i att läxa upp rådet och kommissionen för den bristande budgeten för Ariane-programmet. Men jag skulle vilja säga att " det är bättre att tända ett ljus än att förbanna mörkret" . Fru Mouskouri har verkligen tänt ett ljus här och hållit det brinnande under mycket mörka dagar. Vi vill lyckönska henne till det. Det finns stora hopp förknippade med Ariane-programmet, särskilt i länder, där minoritetsspråken i större omfattning börjar användas av unga författare, bland de små förläggare som har modet att ge ut dessa böcker, väl vetandes att de förmodligen inte kommer att tjäna några pengar på dem eller, ännu värre, kanske förlora pengar på dem. Vi måste erkänna att detta är en kulturell service som vi måste skydda och stödja.
När fler och fler av våra unga författare börjar lära känna andra, liknande människor i andra länder upptäcker vi, när de finner gemensamma föreställningstrender sinsemellan, att en helt ny typ av litteratur håller på att produceras. Vi borde fira och sjunga om detta. Det är synd att fru Mouskouri inte kunde ha sjungit sitt betänkande i dag.
Men faktum är att vid sidan av faran för små förläggare står vi inför ett våldsamt angrepp från massiva bestsellerkulturer, där enorma summor pengar tjänas på ibland skrämmande dåliga böcker.
Jag skulle stödja fru Mouscouris betänkande och lyckönska henne till det och säga: låt oss tala för de små böckerna, låt oss tala för de små, speciella minoritetsspråkens böcker, låt oss tala för de som fortfarande njuter rent och fullständigt av en god bok. Låt oss åtminstone visa nästa generation att det finns mer här i livet än några av de böcker som produceras och säljs på alla våra flygplatser.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande, mina damer och herrar, jag skulle vilja svara på den här debatten i samma positiva anda som fru Banotti just har uttryckt. Särskilt skulle jag vilja förena mig med henne i en hyllning till det fina och långa arbete som fru Mouscouri har genomfört för att föra detta projekt framåt mot en framgångsrik avslutning.
Jag vill säga att vi inte bara bör glädjas åt vad projektet och ordningen nu kan göra för att hjälpa små förläggare och minoritetskulturer utan också att vi i mycket skall se det som en vägbanare mot någonting mer substantiellt i framtiden, eftersom det sannerligen är kommissionens avsikt. Därför hoppas jag att fru Mouscouri miss lyckas med en sak hon sade sig vilja göra, och det är att dämpa sin entusiasm. Vi vill inte att hon skall lyckas med det, för vi behöver hennes entusiasm för att förverkliga projektet och också för att kunna börja arbeta med större saker.
Jag förstår besvikelsen som har uttryckts om de belopp som är aktuella, även om jag misstänker att om parlamentet hade fått samma procentandel av sin ursprungliga begäran för allt som det vill spendera pengar på, skulle det ligga över genomsnittet här. Trots detta kan jag förstå synpunkten att, med utmaningen framför sig, beloppen i fråga är små. Dock innebär Ariane-programmet en verklig framgång i utvecklingen av vårt stöd på kulturområdet och ett som vi bör vara tacksamma för att kunna lägga fram i dag för formellt godkännande.
Dess varaktighet är kort just för att det är avsett att vara ett övergående program. Det ger en bas på vilken gemenskapen kan gå vidare i sitt stöd på området för böcker och läsning, och det ger gemenskapen möjlighet att tänka över prioriteterna på lång sikt och instrumenten i vår kulturpolitik. Det är inte bara ett vagt, allmänt hoppfullt uttryck. Det är mycket mer specifikt än så, ty kommissionen har redan åtagit sig att lägga fram ett förslag för ett globalt program på det här området, och det kommer att ske i en snar framtid.
Men jag tänker inte ursäkta mig för det faktum att vi, innan vi lägger fram det globala programmet, tänker höra gemenskapens institutioner och intresserade kulturorganisationer och be dem att bidra med idéer och säga vilka de anser att prioriteterna skall vara. Konferensen är utsatt till november, så att man skall få möjlighet att göra just det.
Jag kanske skulle säga några ord om administreringen av Ariane-programmet under innevarande år. Anbudsförfarandet har redan inletts för att slå fast de nödvändiga genomförandeåtgärderna och ca 480 ansökningar har kommit in: 340 för översättning av litterära verk, 20 för översättning av teaterstycken och 30 för översättning av referensarbeten, detta oräknat 20 vidare utbildningsprogram och ca 80 samarbetsprojekt. Det är en betydande ökning jämfört med fjolårets pilotprojekt, där man bara fick in totalt 320 ansökningar.
Resultatet kommer att läggas fram i september för den kommitté som skapades i enlighet med artikel 5 i det beslut som lade fast programmet och det formella resultatet kommer att offentliggöras formellt tidigt i oktober i år. Så, även om det har varit en lång process, hoppas jag att de som har arbetat så hårt för projektet känner att nu, när det väl har startats, har det startat på riktigt och att konkreta och positiva resultat mycket väl ligger inom synhåll kort tid efter sommaruppehållet.
Jag kan försäkra er å kommissionens vägnar att vi kommer att försöka att se till att programmet blir så verkningsfullt och effektivt som möjligt för med ett finansiellt begränsat program är det så mycket viktigare att det sköts ordentligt. Vi hoppas återigen att vi kan förlita oss på stöd från Europaparlamentet - och vi vet att vi kan det - i utförandet av denna uppgift och med att bygga en grund för ett mer konkret, globalt program inom en, hoppas jag, inte allt för avlägsen framtiden.

Ordföranden
Presidiet gratulerar fru Mouskouri.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildningsbevis m.m
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0246/97) av Fontaine för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv (C4-0307/97-94/0305(COD)) om ändring av direktiv 93/16/EEG om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis.

Fontaine
Herr ordförande, kära kolleger, betänkandet vi diskuterar gäller det gemensamma utkast om läkares fria rörlighet och erkännandet av deras utbildningsbevis, som antagits i förlikningskommittén.
Jag vill påminna om att det direktiv som kommissionen hade överlämnat till oss var ett av de många initiativ som de europeiska institutionerna tagit sedan 1975 för att successivt förverkliga denna fria rörlighet. Direktivet bestod främst i att införa ett kommittésystem med hjälp av en ny artikel.
Vid andra läsningen, herr ordförande, hade parlamentet lagt fram ändringsförslag på tre viktiga punkter. Då dessa ändringsförslag hade förkastats av rådet var förlikningen oundviklig. Dessa tre punkter gällde medlemsstaters medborgare med utbildningsbevis utfärdade i tredje land, den rådgivande kommitténs roll när det gäller läkarutbildning samt kommittésystemet. När det gäller kommittésystemet skulle vi vilja återinföra förvaltningskommittén i stället för regleringskommittén.
Herr ordförande, mina kära kolleger, vi kan konstatera att resultatet på det hela taget blev positivt på dessa tre punkter. Jag är för övrigt tacksam mot det nederländska ordförandeskapet som personligen engagerat sig för att detta ärende skulle leda till ett bra resultat.
Jag tackar också kommissionen och måste säga att den stött oss på ett sätt som sker allt oftare. Då tänker jag främst på att kommissionen gick med på att lägga till en förklaring till det gemensamma förlikningsutkastet, som gäller just likvärdigheten mellan läkares behörighetsbevis som erhållits utanför Europeiska unionen.
Herr ordförande, det finns ett problem som vi måste lösa när det gäller den mer allmänna ramen för systemet för ömsesidigt erkännande av utbildningsbevis. Det gäller för övrigt också den svåra frågan om numerus clausus som riskerar att bli aktuell allt oftare, ju mer yrkesgruppernas rörlighet ökar inom gemenskapen, vilket vi naturligtvis inte kan annat än glädja oss åt.
Av denna anledning vill jag också påminna kommissionen om att den lovat mig en framåtblickande undersökning på denna punkt, inom ramen för det betänkande som jag för några månader sedan överlämnade till kammaren, om slutsatserna av det allmänna direktivets genomförande.
Vad gäller kommittésystemet har vi lyckats nå en allt igenom godtagbar lösning. På den sista punkten slutligen, har det nu preciserats att den rådgivande kommittén för läkarutbildning skall ställa yttranden och rekommendationer till kommissionen och till medlemsstaterna. Som vi hade önskat kommer denna instans på så sätt att kunna bidra till att garantera en allmän och specialiserad läkarutbildning inom gemenskapen, med jämförelsevis hög nivå.
Herr ordförande, mina kära kolleger, jag gläder mig avslutningsvis rent allmänt över förlikningsförfarandets framgång, som bidragit till att vi på ganska kort tid lyckats komma fram till de resultat som jag har äran att lägga fram inför er i kväll.

Zimmermann
Herr ordförande, mycket ärade herr kommissionsledamot! Just med tanke på den fria rörligheten för personer - Fontaine har också påpekat detta - i Europeiska unionen är det om och om igen ett stort hinder att utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis inte erkänns i alla medlemsländer, eller att de förses med ålägganden. Detta är obegripligt för många medborgare och det dämpar deras entusiasm för Europa. När jag hör att vi enligt Fontaine redan sedan 1975 sysselsätter oss med att vidta anpassningar, är detta dock en mycket, mycket lång väg. Vi ser det också på de många framställningar, som hela tiden läggs fram för utskottet för framställningar, eftersom våra medborgare har enorma problem, när deras utbildningsbevis inte erkänns inom unionen.
Vi diskuterar i dag beträffande denna ändring av direktivet om ett underlättande av läkares fria rörlighet. Det är ju verkligen en mycket lång rubrik. Min parlamentsgrupp välkomnar det föreliggande resultat, som förlikningskommittén har uppnått, och vi kommer också att anta det på det sättet.
Vi beklagar emellertid att detta förlikningsförfarande har dragit ut på tiden onödigt länge genom kommissionens uppträdande. Fontaine förde tidigare några ärenden på tal, som jag ansluter mig till. Jag vill därför tacka Fontaine för det arbete, som hon har presterat och i rask takt har påskyndat, så att vi i dag kan acceptera detta förslag.
Parlamentet har kunnat göra sig gällande med sina krav i det så kallade förvaltningsutskottsförfarandet. Detta är på så sätt viktigt, eftersom man på ett vederbörligt sätt kan ta hänsyn till de nya utvecklingarna inom det medicinska området. De ändringar som parlamentet föreslagit antogs även av rådet. De utarbetades och lades fram av Fontaine under loppet av förlikningsförfarandet. Min parlamentsgrupp har emellertid gjort det mycket svårt för sig med antagandet av direktivet, framför allt eftersom antagandet företogs med en motivering från kommissionen utan att parlamentet meddelats på förhand. I denna motivering betonades bara att jämställandet av dessa utbildningsbevis, som förvärvas utanför Europeiska unionen, är ett av de kvarstående problemen. Vi hoppas också att man kommer att fortsätta att arbeta i rask takt med detta, så att de personer, som har förvärvat sina behörighetsbevis utanför unionen, kan utöva sitt yrke även inom unionen, där de bor.

Heinisch
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, kära kollegor! Det europeiska medborgarskapet medger enligt artikel 8a i EG-fördraget alla medborgare i ett medlemsland rätten att röra sig fritt och att uppehålla sig i medlemsstaternas territorium. Likväl försvåras denna grundläggande rätt för den enskilde genom en rad hinder, som inskränker på rörelsefriheten för den person, som vill leva och arbeta på andra sidan gränsen om sitt ursprungsland. Framför allt är erkännandet, intyget och rättsgiltigheten av utbildningar och avslutade prov ofta en bromskloss på denna väg.
Som ledamot av utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och utskottet för framställningar konfronteras jag ofta med dessa hinder för rörelsefriheten.
Därför välkomnar jag direktivet om läkares fria rörlighet och det ömsesidiga erkännandet av deras utbildningsbevis inom gemenskapsområdet i versionen av det gemensamma förslag, som föreligger oss nu. Det kommer att ta oss ett steg närmare målet om fri rörlighet för personer i Europa.
Glädjande nog har förlikningskommittén mot kommissionens ursprungliga motstånd hållit fast vid att den rådgivande kommittén för läkarutbildning har rätt att avge rekommendationer beträffande erkännandet av utbildningsbevis till medlemsstaternas regeringar och till kommissionen. Just för Tyskland var det speciellt viktigt att specialistavdelningen inbegrips. Detta garanterar en jämförbart anspråksfull nivå på läkarutbildningen i gemenskapen.
Erkännandet av utbildningsbevis som förvärvats i tredje land av EU-medborgare behandlades också i förlikningskommittén. De därmed sammanhängande problemen behandlas inom ramen för den allmänna regleringen av erkännande av högskoleutbildningsbevis. Därför kommer enbart EU-medborgare att profitera av direktivet.
När vi i dag styr den europeiska båten, har vi ett mål, nämligen att skapa en verkligt fri rörlighet för människor i Europa. Låt oss tillsammans styra mot detta mål.
Jag tror att detta direktiv har bidragit med ett viktigt steg i den riktningen, och jag tackar Fontaine för hennes stora och framgångsrika insats!

Pradier
Herr ordförande, föredraganden, kommissionsledamoten, parlamentets delegation i förlikningskommittén antog enhälligt förslaget till beslut och det med all rätt. Fontaine har välvilligt lett ärendet och haft i åtanke att läkekonsten inte är en vetenskap som bara skall garantera goda livsvillkor för läkarna utan snarare garantera tryggheten för de sjuka, eller för de som tror att de är sjuka och därför inte är långt ifrån att bli det.
Denna trygghet vilar på tre grundpelare, att universitets- och sjukhusutbildningen är mycket strikt, att teknisk och vetenskaplig kunskap håller en hög nivå och till sist att sjuka, skadade och deras anhöriga skall få bli bemötta med etik och respekt för den enskilda människan.
Sjukvårdspersonalens rörlighet som började för ungefär tjugofem år sedan, kommer nu att öka kraftigt. Att direktivet antagits i enlighet med det gemensamma utkastet, möjliggör den svåra förlikningen mellan sjukvårdens krav och den nödvändiga samstämmigheten av hur läkekonsten utövas i Europeiska unionen.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande, mina damer och herrar, låt mig först förena mig med alla andra talare och uttrycka vår tacksamhet och våra lyckönskningar till fru Fontaine för det arbete som hon har utfört i denna viktiga fråga. Jag skulle vilja tillägga, att helt bortsett från det arbete som hon har utfört under detta direktivs gång, har hon lagt fram det med en sådan tydlighet denna kväll, att det är fullständigt onödigt för mig att i detalj förklara vad direktivet gör och vilka framsteg som det har inneburit.
Jag är också mycket glad att fru Fontaine kunde säga, och andra talare som fru Zimmermann förenade sig med henne i konstaterandet, att förlikningsprocessen fungerade bra och åstadkom ett tillfredsställande slutresultat. Snarare än att gå tillbaka på alla de svårigheter som förekom, bör vi koncentrera oss på slutresultatet, som blev mycket positivt. Jag är mycket glad att resultatet blev detta.
Vi gläds inför utsikten att vårt förslag snart kommer att antas. Det kommer att göra det möjligt att genom ett mycket förenklat rättsligt förfarande uppdatera listorna över de diplom i specialistmedicin som kan erkännas automatiskt erkännande, och detta i sin tur kommer att i stor utsträckning underlätta fri rörelse för läkare i Europeiska unionen, vilket är ett viktigt mål för oss alla.
När man tänker på de många förändringar som har skett på senare tid inom specialistmedicinerna, inser man lätt det absoluta behovet att regelbundet uppdatera listorna. Så direktivet är egentligen ett svar på läkaryrkets behov och de som ansvarar för ansökningar från läkare över hela Europeiska unionen för att deras kvalifikationer skall erkännas.
I debatten hänvisade både fru Fontaine och andra till de svårigheter som orsakas av diplom som erhållits utanför Europeiska unionen. Jag tänker inte påstå att detta direktiv löser det problemet, men jag är glad att det var möjligt att komma överens under förlikningskommittén att ett yttrande av kommissionen skulle föras till kommitténs protokoll om den nionde beaktandesatsen, om att kommissionen understryker att behovet av att lägga fast diplomekvivalenser för diplom som tilldelats läkare utanför Europeiska unionen är ett av de viktiga problem som skall behandlas. Det innebär inte en lösning på problemet, men det utgör ett allvarligt och formellt erkännande av problemet, vilket i alla fall är ett första steg mot att arbeta mot dess lösning.
Jag skulle vilja tacka Europaparlamentet och rådet för den stora ansträngning som de har lagt ned på att överbrygga de svårigheter som de ställts inför på det här området och välkomnar detta lilla, men viktiga, steg framåt genom att åstadkomma det mycket bredare målet fri rörelse för människor, inklusive yrkesmänniskor, för att de, när de har tillräckliga kvalifikationer, skall kunna utöva sitt yrke över hela Europeiska unionen.

Ordföranden
Presidiet gratulerar Fru Fontaine och jag personligen, såsom läkare, tackar henne för den respekt som hon visar för utövandet av läkaryrket.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Mot en hållbar utveckling
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A4-0235/97) av Dybkjær för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut (C4-0170/97-96/0027(COD)) om en översyn av Europeiska gemenskapens åtgärdsprogram för miljön och en hållbar utveckling kallat " Mot en hållbar utveckling" .

Dybkjær
Herr ordförande, hållbar utveckling definieras i Brundtlandrapporten från 1987 som en förändringsprocess med syfte att uppfylla nutidens behov utan att åsidosätta de kommande generationernas möjlighet att tillfredsställa sina behov. En enkel målsättning som det emellertid har visat sig vara svårt att leva upp till. Saken, som vi nu skall diskutera, handlar - i varje fall enligt rubriken - om EU: s politik och handlande på miljöområdet i anslutning till hållbar utveckling. Det är värt att upprepa politik och handlande . Ty utan politisk överblick handlar vi i blindo, men utan handling förblir de politiska idéerna självfallet bara tomt prat. Vid festliga och officiella tillfällen går det i stort sett alltid ganska lätt att komma överens om den allmänna politiska målsättningen, att vi skall göra något för miljön. Så på den nivån har det nog aldrig varit svårt att bli ense om, att vi skall vara miljövänliga. Det svåra är och har alltid varit att omsätta de vackra orden i handling. Å andra sidan är handling, dvs. det konkreta utförandet av avsiktsförklaringarna, helt avgörande på miljöområdet, annars går det snett.
Men i översynen av det femte miljöhandlingsprogrammet betonade kommissionen mest de överordnade generella politiska kommentarerna, och långt mindre det konkreta handlandet. Och detta trots, att de rapporter, som utgjorde bakgrunden, klart visade, att utan en åtstramning av handlingsprogrammet kan EU inte leva upp till de beslutade målsättningarna. Och utan omfattande justeringar kommer vi inte att kunna nå fram till en hållbar utveckling.
I sin första behandling av översynen av det femte miljöhandlingsprogrammet beslutade Europaparlamentet, att rätta till situationen och antog en rad ändringsförslag, som alla hade det överordnade målet att konkretisera och strama åt kommissionens förslag. Det var och är vår ståndpunkt, att man i en översyn av ett miljöhandlingsprogram har plikten att tillse att det sker en förnuftig justering på de områden, där man kan se, att man annars inte kommer att kunna uppfylla de i miljöhandlingsprogrammet uppställda målsättningarna. Vad är annars meningen med en översyn? Man får ju inte glömma, att de målsättningar det är tal om är fastlagda av rådet, kommissionen och Europaparlamentet gemensamt och antagna år 1992. Dessvärre ville kommissionen bara godta ganska få och inte de viktigaste av parlamentets ändringsförslag, och står tillsvidare inte stort bättre till vad beträffar rådets ståndpunkt.
Men Europaparlamentet har inte förlorat hoppet och tron på rådet miljöministrar. Rådet tog nämligen inte reellt ställning till Europaparlamentets ändringsförslag från första behandlingen och tillkännagav i ett protokoll sin vilja till och önskan om samarbete med Europaparlamentet. Och det är ju bra. Nu hoppas vi bara, att rådet kommer att leva upp till detta uttalande. För närvarande står rådets gemensamma ståndpunkt långt från parlamentets. På vissa områden har rådet visserligen förbättrat kommissionens förslag, men på andra går man tyvärr fel väg.
Så nu hoppas vi, att rådet vill låta sig inspireras av Europaparlamentets förslag, inte minst därför att miljön har en mycket hög prioritet hos ett stort flertal av befolkningen i alla medlemsstater. Och miljön är verkligen ett område, där EU kan leverera varan och visa positiva resultat för EU: s medborgare. Den chansen hoppas jag, att rådet inte vill låta glida sig ur händerna.
Vi har lyckligtvis också tidigare sett exempel på, att rådet kan vara miljövänligt och progressivt, när det gäller. Senast upplevde jag det själv, då jag deltog i Rio 2-toppmötet i New York förra månaden. Här var det tydligt, att rådet är en drivande kraft i den globala miljöpolitiken. Därför är vi också intresserade av ett gott samarbete med rådet, liksom rådet har gett uttryck för, att de är intresserade av ett gott samarbete med oss. Så för att hjälpa rådet på väg, har de politiska grupperna tillsammans skurit ner antalet ändringsförslag till några få, men desto viktigare förslag, som alla har till syfte att hjälpa oss vidare i riktning mot en hållbar utveckling.
Förslagen skiljer sig naturligtvis åt innehållsmässigt eftersom de handlar om olika områden inom miljöutveckling. Men de har en sak gemensamt. De har till syfte att omsätta miljöpolitiken i konkret handling. En hållbar utveckling är helt nödvändig för vårt samhälle och på längre sikt för mänsklighetens överlevnad. När vi i alla fall har så svårt att uppnå en hållbar samhällelig och ekonomisk utveckling hänger det samman med att vi i de rika länderna i flera generationer har byggt upp en livsstil som går direkt i motsatt riktning. Det medför en stor press på naturresurserna. Livsstil ändras inte från en dag till en annan. Det vet vi som försöker det med jämna mellanrum. Men varje resa påbörjas som bekant med det första steget, och det första steget heter konkret handling.
Jag vill inte gå så långt som att säga att parlamentet är the last action hero , men vi ser det nog som vår uppgift att vara konkreta och handlingsorienterade. Liksom när man spelar in film lyfter vi klappan och ropar: Action . Till slut vill jag gärna tacka skuggföredraganden, utskottets ordförande och sekretariatet för ett gott samarbete. Det tror jag nästan att man kan kalla hållbart.

Graenitz
Herr ordförande! Jag vill till att börja med tacka föredraganden av betänkande så mycket för hennes omfångsrika och uppoffrande arbete inom området, och jag hoppas att detta arbete också kommer att krönas av framgång. Miljöministerrådet, som ju är sammansatt av enskilda miljöministrar, och som i sina länder mycket väl finner många ord för att tala om förebyggande miljöskydd, för att tala om hur viktigt det är för oss att skydda klimatet, att jordbruket är miljövänligt, och hur viktigt det är för industrin att ha en hållbar miljövänlig utveckling kommer, hoppas jag - om parlamentet i morgon har tagit ett beslut för miljön - i ett förlikningsförfarande, eller kanske redan innan, att godkänna parlamentets ståndpunkt, eftersom vi har mycket framför oss.
I förmiddags pratade kommissionens ordförande Santer om att de primära uppgifterna för unionen består i att skapa en hållbar tillväxt och nya arbetsplatser. Jag skulle vilja säga att en hållbar tillväxt, om den används på rätt sätt, skapar nya arbetsplatser. Vi vet nämligen alla att vi inte bara genom att reparera miljön - vilket vi ännu måste göra på många håll, eftersom saker och ting inte på långt när är så, som de skulle vara - kan skapa nya och permanenta arbetsplatser, utan framför allt om vi bedriver förebyggande miljöskydd i alla områden. Det handlar alltså om att energi utnyttjas på rätt sätt, att en vattenförsörjning garanteras, som är miljövänlig och som ger människorna tillräcklig med vatten, och att avfallshanteringen organiseras på sådant sätt att vi inte kvävs i våra egna avfallsberg. Bara på detta sätt kan vi nå denna hållbarhet, som tid efter annan besvärjas.
Föredraganden av betänkande har på alla områden lämnat in mycket bra och viktiga ändringsförslag, som min parlamentsgrupp vill understödja. Framför allt vill jag betona det förebyggande miljöskyddet inom alla områden - inom jordbruket, inom industrin, inom bilindustrin i all synnerhet och inom kemikalieområdet, eftersom det här är speciellt viktigt att vi arbetar vidare med mycket stor omsorg och med mycket stor eftertanke. Även energiområdet är mycket viktigt.
Jag skulle också vilja nämna ännu en punkt, som jag tror måste föras framåt, nämligen inbegripandet av befolkningen. Detta gäller i synnerhet de många lokala åtgärderna i Agenda 21.
Mina mycket ärade damer och herrar, fru kommissionsledamot, det finns ett italienskt talesätt som säger att mellan prat och agerande ligger halva havet. Låt oss inte lämna halva havet mellan handlandet och agerandet inom miljöområdet!

Jackson
Herr ordförande, jag skulle vilja lyckönska fru Dybkjær och visa henne mitt deltagande, för hennes grupp gav henne inte ett riktigt förslag att sätta tänderna i. Detta program är extremt svårt att ta itu med, men hon har gjort det med stor energi. Även när jag inte håller med henne, beundrar jag henne.
Betänkandet lägger till några mycket värdefulla aspekter till genomgången av det femte handlingsprogrammet, och det skall bli intressant att se om kommissionen kommer att ta dem åt sig. Det finns ett antal punkter som PPEgruppen skulle vilja lyfta fram om Dybkjær-betänkandet och som den hoppas att kommissionen kommer att acceptera.
Ändringsförslag nr 20 till 22 är tre ändringsförslag som visar på vägar, genom vilka vi kan få bättre iakttagande av gemenskapslagar. Fru Dybkjær går där längre än vad kommissionen har föreslagit hittills, bland annat genom att föreslå ett gemensamt Europeiskt miljöinspektorat. Jag vet inte om vi någonsin kommer att gå mot det. Många kanske ogillar idén som någonting alltför inskränkande, men jag tror att jag talar för många ledamöter i denna kammare när jag säger att Europeiska miljöbyrån, i viss utsträckning, har varit en besvikelse för ledamöterna i Europaparlamentet. Det verkar som om den har fastnat i sin egen metodologi. Det råder ingen tvekan om att den utför intressant och nyttigt arbete, men det är inte särskilt nyttigt för oss. Vi skulle också vilja se raskare åtgärder av kommissionen i enlighet med artikel 171.
Vad avser ändringsförslag 25 hoppas vi att kommissionären tar åt sig det, för det innehåller idéer om skapande av miljöplaner för kandidatländerna. Kommissionens rapport, som vi tog emot i morse, är mycket dyster där: " Unionen kommer inte att ha möjlighet att täcka det finansiella gapet fram till tiden för anslutningen, vilket uppstår när kandidatländerna ställs inför konsekvenserna av att försöka leva upp till gemenskapens miljölagar." Fru Dybkjær ger oss några idéer om hur vi skulle kunna göra det.
Min grupp föredrar klart herr Virgins ändringsförslag nr 40 mot fru Dybkjærs ändringsförslag nr 31 om klimatförändring, vilket vi anser ställer upp orealistiska mål.
Slutligen, om den infekterade frågan om ändringsförslag nr 34, där fru Dybkjær inför en ny stor avfallshierarki - ny eftersom det faktiskt inte är samma avfallshierarki som i förpackningsdirektivet: vi skulle alla vilja se mer återanvändning, mer återvinning - mycket mer. Men kommissionens egna studier har visat att det inte finns något avfallshanteringsalternativ som är det bästa för alla material i alla medlemsstater. Inte en " universallösning" där inte. En varierad gemenskap behöver, enligt min mening i vilket fall, varierade lösningar. Därför hoppas jag att kommissionen inte kommer att gå med på ändringsförslag nr 34.
Jag kan inte inse varför det inte finns några parlamentsledamöter från brittiska labour här i kväll. Jag misstänker att ett av skälen till varför de inte är här är att de troligen försöker övertyga Tony Blair om att inte ändra valsystemet för Europavalen i Förenade kungariket. Det passar mycket väl in i avfallshierarkin, om jag får lov att säga så. Frågan är: kommer de nuvarande labour-ledamöterna att återanvändas, återvinnas eller, som jag misstänker, behandlas som inert avfall för deponi.

González Álvarez
Herr ordförande! Föredragande - som måste gratuleras för sitt betänkande - säger avslutningsvis att " vi är trötta på att de vackra orden inte åtföljs av konkreta förslag" . I enlighet med detta lägger hon i sitt betänkande, som har fått ett enhälligt godkännande i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, fram konkreta förslag inom ett antal välkända områden: kvaliteten på vatten, behandlingen av avfall, stabiliseringen av koldioxidutsläppen, avsikten att etablera en grupp inspektörer som övervakar att gemenskapsrätten efterlevs, förslaget om att genomföra de sanktioner som är nödvändiga och, när det gäller behandlingen av avfall, förslaget om att eventuellt arbeta i två riktningar. Den ena riktningen vore att försöka lindra katastrofer som producerats av de som förorenar utan att betala - vilket inträffar i många länder - och den andra riktningen vore att förebygga.
Jag tillbringade förra veckoslutet i Baracaldo, ett samhälle i Baskien. Där finns ett förorenat område på en miljon kvadratmeter som myndigheterna nu måste satsa betydande medel på att sanera. Jag anser därför att man i första hand skall förebygga och sträva efter att de som i praktiken förorenar och utnyttjar naturens resurser skall betala, vilket hittills inte har skett.

Gahrton
Herr ordförande! Detta handlar om en sak som borde vara mycket enkel, men som tycks vara väldigt svår, nämligen att Europeiska unionen skall infria sina egna utfästelser när det gäller miljöpolitiken, dvs. att unionen skall uppnå sina egna mål.
Jag vill gärna gratulera Dybkjær, till och med utnämna henne till något av en " hedersgrön" för hennes envisa försök att förmå denna union att skaffa sig medel för att uppfylla de miljölöften som den själv har utställt i det femte åtgärdsprogrammet för miljön. Det är ett radikalt program som vi stöder, och som vi har samarbetat aktivt om för att få till stånd. Jag vill särskilt nämna ändringsförslag 37, punkt f, som innebär att de nyaste EU-medlemsländerna inte skall behöva sänka sina miljönormer. Tvärtom skall EU lära något av sina nya medlemmar och anpassa sig till dem, vilket är särskilt aktuellt i dag när det också gäller hur vi skall agera i förhållande till andra nya medlemmar.
Herr ordförande! Förra gången vi diskuterade denna fråga tvingades jag på V-gruppens vägnar att be kommissionären med ansvar för miljöfrågor, Bjerregaard, att ompröva sin ställning som miljökommissionär på grund av den sällsynta arrogans som hon bemötte parlamentets krav med. Jag hoppas verkligen att jag inte skall behöva göra det denna gång också. Jag hoppas att miljökommissionären har förstått att detta handlar om hennes möjligheter att agera med ett förtroendefullt samarbete med parlamentets miljöutskott. Om hon ännu en gång på samma arroganta sätt som förra gången avvisar de beslut som parlamentet med all sannolikhet kommer att fatta här med stor majoritet, vore det en katastrof för EU: s miljöpolitik. Jag skulle också vilja säga att det vore något av en personlig katastrof för miljökommissionären. Jag hoppas därför för EU: s skull, och för kommissionär Bjerregaards skull, att de miljöbeslut som med all sannolikhet kommer att fattas av parlamentet denna gång skall få ett annat bemötande.

Taubira-Delannon
Herr ordförande, sedan 1967 har över tvåhundra åtgärder för miljön antagits. Under toppmötet i Rio 1992 tillkännagavs ambitioner som var mycket betryggande. Resultaten från New York är visserligen inte särskilt hoppingivande. Europeiska unionens handlande har ändå varit förtjänstfullt. Resultatet från arbetet i Amsterdam visar också att vi vill gå vidare.
Vår optimism ökade dessutom ytterligare när ett telegram från Agence d'Europe den 12 juli tog upp en hel rad åtgärder som kommissionen antagit med hänsyn till miljöomsorg inom alla delar av gemenskapspolitiken.
Ni får förlåta att vi tagit kommissionens ambitioner på så stort allvar. De uttrycker att vi med all rätt är oroade när det gäller vårt ansvar här på denna jord vilken vi inte fått i arv, utan lånat av våra barn.
Tyvärr är vi nu lite skeptiska eftersom flera händelser hittills har fått oss att inse att det är lång väg kvar, som till exempel miljöhänsynen inom den gemensamma jordbrukspolitiken eller inom transportpolitiken. Vi kommer att bli helt övertygade när vi får se tydliga finansiella åtaganden och en fast tidsplan.

Valverde López
Herr ordförande, jag vill sluta mig till mina övriga kolleger och gratulera föredragande för hennes arbete. Vi är dock inte helt nöjda, eftersom det kunde ha förekommit högre grad av selektivitet i fråga om de framlagda ändringsförslagen och de övriga som har tagits emot - vilket vi har konstaterat under vårt arbete i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. I bland är fundamentalismen de miljöpolitiska framstegens värsta fiende.
När man lägger fram godtyckliga förslag som inte grundar sig på verkligheten och tekniska fakta kommer också de vettiga förslagen i sämre dager. Detta betänkande innehåller många vettiga förslag, men vi kunde ha undvikit ett antal som inte är hållbara. Hur skall vi uppnå målet om att grundvattnet skall vara fritt från nitrater och bekämpningsmedel när vi alla vet att den europeiske jordbrukarens medelproduktion, lyckligtvis nog, har stigit från 2 ton till 6, 5 ton mellan 1950 och 1996? Detta har uppnåtts tack vare bättre utsäde och förbättringar av de metoder och verktyg som används för odlingen och som är helt nödvändiga. Detta förslag är inte realistiskt.
Efter detta säger vi, i en annan avdelning, att det behövs kontrollåtgärder för de ämnen som tunnar ut ozonskiktet, och jag delar detta mål. Men vi säger också att dessa ämnen skall elimineras så långt det är möjligt. Och i följande stycke står det att förbrukningen av metylbromid skall minskas med 50 % och att ämnet skall avvecklas helt senast år 2000. Jag vill fråga utskottet och föredragande vilka alternativa tekniker det finns med tanke på ersättning av detta ämne. Detta är ett av de exempel som inte är hållbara.
Det finns en strävan efter att ändra prioriteterna inom avfallsbehandlingen med två eller tre års mellanrum. Det kan inte vara på allvar, och samhället klarar inte av detta.
Däremot säger vi att antalet ryggradsdjur som används för experiment skall minskas med 50 % före utgången av år 2000. Det är ett annat helt godtyckligt förslag. På så sätt degraderas betänkandets viktiga förslag och det skulle ha varit tillrådligt att eliminera de förslag som inte leder någonvart.

Sjöstedt
Herr ordförande! Det betänkande som vi nu diskuterar är mycket bra. Det handlar i grunden om EU: s trovärdighet i miljöpolitiken, om förmågan att gå från vackra ord till handling. Det som gör betänkandet extra intressant är att det också vill åtgärda några av systemfelen i EU: s politik, där EU i dag ibland faktiskt förvärrar miljöproblemen. Viktiga delar av förslagen utgör inte minst ändringsförslag 7 om miljöanpassning i jordbrukspolitiken samt ändringsförslagen 18 och 19 om standardiseringsarbete och offentlig upphandling. Även ändringsförslag 26 om Världshandelsorganisationen, WTO, och miljön är oerhört viktigt och kommer sannolikt att bara bli viktigare i framtiden.
Ett par andra ändringsförslag som jag också tycker är av stor betydelse är ändringsförslagen 2 och 37, punkt f, som handlar om de nya medlemsstaterna och att dessa inte skall behöva sänka några miljökrav. Inte minst har ju den ansvariga kommissionären, Bjerregaard, lovat att det inte skall ske. Därför hoppas jag att man kan stödja dessa skrivningar. Vi kommer att stödja alla de förslag som detta betänkande framför.

Virgin
Herr ordförande! Europaparlamentets behandling av översynen av det femte åtgärdsprogrammet för miljön är mycket viktig. Föredraganden har tillfört denna översyn vitala delar som är värda helhjärtat stöd.
På många punkter finns det väl anledning att fortsätta att debattera och fördjupa analysen. På klimatområdet för betänkandet fram ett förslag om minskning av växthusgaserna med 20 % till år 2005, 30 % till år 2010 och 50 % till år 2030. Det är förvisso önskvärt att nå dessa nivåer, men det är inte realistiskt. Ministerrådet har inför Kyotomötet om klimatfrågan beslutat om en position på minus 15 % till år 2010. PPE-gruppens förslag ligger på 20 % och är koncentrerat till koldioxidutsläppen. Det är en nivå som är möjlig att uppnå.
Det vore emellertid inte möjligt att uppnå detta viktiga miljömål, om man samtidigt skall avveckla kärnkraften. Det visas bland annat av att Sverige inom ramen för åtaganden inför Kyotokonferensen får tillåtelse att öka koldioxidutsläppen med 5 % till år 2010. Det beror på beslutet att stänga två kärnkraftsreaktorer, ett, enligt min mening, fullständigt felaktigt beslut. Det ger i blixtbelysning god information om vad som skulle hända om fler länder skulle följa Sveriges exempel. Då skulle EU: s ambition på klimatområdet falla ihop som ett korthus.
Den offensiva miljöpolitiken vore att ersätta ett antal fossilbaserade kraftverk med kärnkraft. Det skulle på sikt dessutom rädda människoliv. Om man studerar materialet i kommissionens externrapport, kan man räkna ut att kärnkraften har räddat ca 20 000 människoliv inom EU under en tioårsperiod, jämfört med ett läge där motsvarande energi hade producerats i kolkraftverk.
Demonstrationen av elbilar utanför parlamentet pekar mot framtidens miljöanpassade fordon. Jag är övertygad om att konkurrenskraften om 5-10 år kommer att ha ökat väsentligt och att vi har fordon med nollutsläpp. Detta gäller även koldioxid, om kärnkraften räcker till för batteriladdningen. Detta vore en avgörande miljöseger. Jag delar också Jacksons uppfattning om avfallshierarkin.

Flemming
Den mycket stora frågan för alla motståndare av kärnkraft står för omröstning i och med ändringsförslag 10. Euratomfördraget må avskaffas i sin nuvarande form, men säkerhetsaspekterna kommer att införas i Europeiska unionens fördrag. Om denna motion verkligen antas i morgon - vilket jag hoppas - skulle antagligen en antikärnkraftsmotion komma in i förlikningsförfarandet för första gången i detta parlaments historia. Det skulle innebära att även rådet för första gången måste befatta sig med kritiken och förkastandet av sin kärnkraftspolitik. Det fanns redan tidigare en liknande motion, men den utgick från den mycket naiva föreställningen att alla kärnkraftverk i Europa skulle vara avvecklade år 2002. När man vet att 34 % av den totala strömförbrukningen i EU kommer från kärnkraftverk - i Frankrike är det 70 % - då vet man att detta inte är möjligt. Dessutom måste säkerhets- och hälsobestämmelserna absolut bibehållas. Helt säkert också på grund av att några stater i och med östutvidgningen kommer att förena sig med oss, vars säkerhetsstandarder ju nu en gång inte på något sätt inte motsvarar våra. De måste då naturligtvis hålla sig till våra säkerhetsbestämmelser.
Om alla miljömedvetna parlamentsledamöter i morgondagens omröstning kan kämpa sig fram till ett gemensamt omröstningsbeteende som sträcker sig tvärs över partigränserna och tvärs över landgränserna, har vi chansen att få in detta i förlikningsförfarandet. Jag skulle verkligen glädja mig mycket åt detta förlikningsförfarande, och jag tror att jag måste också tacka föredraganden av betänkande, Dybkjaer, så mycket. Hon gör det hela helt fenomenalt, och om vi skulle lyckas är det också hennes framgång.

Eisma
Ordförande, det femte miljöhandlingsprogrammet utgör basen för den nuvarande miljöpolitiken i Europeiska unionen. Därför är den nuvarande revideringen av detta program av oerhört stor vikt. Men kärnfrågan är därför hur denna bas bör förändras för att komma fram till en bättre miljöpolitik i unionen. Kärnproblemet i det femte handlingsprogrammet är att många av löftena som är formulerade där, genom avsaknad av politisk vilja inte har omsatts i handlingar och inte har omsatts i lagstiftning. Det enda sättet att komma ur den situationen är inte det som valts av kommissionen, att fortsätta på den nuvarande vägen med några små anpassningar till förnyade insikter. Nej, min grupp ställer sig helt bakom kollega Dybkjær som har valt att mycket tydligare definiera målsättningarna i det reviderade handlingsprogrammet och att koppla det till fastställda data när handlingar måste vara genomförda.
Eftersom det framför allt är rådet som under de senaste åren varit ansvarigt för bristen på handlingskraft är det så otillfredsställande att samma råd inte har brytt sig om att överväga ändringsförslagen från parlamentet från den första behandlingen. Genom detta institutionella irrande från rådet har parlamentet inget annat val än att åter lämna in de flesta ändringsförslagen från den första behandlingen. Jag hoppas att rådet i den medlingsprocedur som nu väntar oss, kommer att lyssna bättre och handla bättre.

Bjerregaard
Herr ordförande, jag vill gärna först och främst tacka miljöutskottet och främst föredraganden, Lone Dybkjær, för det grundliga arbete, som lagts ned på detta förslag. Som kommissionen klargjort i sitt meddelande om rådets gemensamma ståndpunkt, beklagar vi, liksom parlamentet, och som Eisma också gjorde för en stund sedan, att rådet fastlagt en gemensam ståndpunkt utan att först ha företagit en grundlig undersökning av de ändringsförslag, som parlamentet godkänt under första behandlingen, eller för den delen av kommissionens ändrade förslag. Efter vår överläggning i dag kommer rådet att få en ny möjlighet att behandla parlamentets ändringsförslag, och jag hoppas, att de två institutionerna kan avsluta beslutandeförfarandet av detta förslag före utgången av 1997.
På några områden, som Lone Dybkjær också var inne på, har rådet försvagat kommissionens förslag. Jag tänker framför allt på artikel 2 om jordbruket, som både Graenitz och Valverde López starkt betonade i sina inlägg. Här är texten i den gemensamma ståndpunkten mycket svag, och den kommer inte alls in på frågan om integrering. Vi kan ju gemensamt glädja oss över, att den Agenda 2000 , som ordföranden Santer, har lagt fram i dag, förhåller sig helt annorlunda och progressivt till att integrera miljösynpunkter i jordbrukspolitiken.
Rådets försvagning av förslaget kommer tyvärr också till uttryck i samband med miljöansvaret i artikel 3. Här försöker rådet i den gemensamma ståndpunkten att avgränsa handlingsmöjligheterna på EU-nivå, så att de uteslutande består i att främja åtgärder på nationell nivå. Här skulle jag tro, att kommissionen och parlamentet har ett gemensamt intresse av att få miljöansvaret starkare uttryckt. Det var i varje fall vad jag hörde i den debatt, som vi hade i går förmiddag om förslag 90/220, och där Bowe mycket klart underströk parlamentets intresse av denna fråga.
Det gäller tyvärr också artikel 4, där rådet har försvagat bestämmelsen om förbättring av tillgång till rättssystemet på miljöområdet och slopat den bestämmelse, där det föreslås, att man skall överväga att införa sanktioner för bristande åtlydnad av gällande lagstiftning. Det var några av de punkter, som Jackson speciellt var inne på i sitt inlägg, och som Jackson givetvis är medveten om, har vi varit mycket aktiva i frågan om den bristande åtlydnaden av miljölagstiftningen. Det är ju så, att miljöområdet är det enda området, där man hittills använt vitesinstrumentet, nämligen mot sex länder och det med - anser jag - mycket goda resultat.
Jag har med beklagan noterat, att parlamentet på grund av önskemålet att begränsa antalet ändringsförslag har accepterat de försvagningar, som kommit från rådet. Det tycks fortfarande råda ett missförstånd eller kanske rättare sagt, olika uppfattningar om den översyn, som vi nu behandlar, genom att det har varit vår uppfattning, att den inte skall ersätta det femte miljöprogrammet. Syftet med förslaget är att säkra ett mer effektivt genomförande av det femte programmet före år 2000. Därför pekar förslaget på de viktigaste prioriterade åtgärderna, som skall genomföras på EU-nivå för att lösa några av de existerande problemen. De anförda prioriteringarna skall självfallet omsättas i konkreta förslag, och kommissionen är i full färd med detta.
På detta stadium av programmets genomförande är det enligt kommissionens uppfattning viktigt att fokusera sig på några få nyckelfrågor, som förtjänar särskild uppmärksamhet och särskild uppbackning. Flera har varit inne på dem under debatten i dag. Parlamentet har låtit förstå, att det önskar lägga till vissa andra punkter, och det är också förståeligt, eftersom det finns många uppgifter på miljöområdet, som är viktiga. Det vi självfallet inte får glömma är, att ju fler prioriteringar vi ställer upp desto mindre uppmärksamhet kommer de att få var och en för sig.
Med hänsyn till de ändringsförslag, som rör konsekvenserna av unionens utvidgning till Österrike, Finland och Sverige, som speciellt Gahrton och Sjöstedt var inne på, så vill jag gärna ännu en gång understryka, att jag är fast besluten, att ingen medlemsstat - gammal eller ny - skall vara nödsakad att sänka sina miljönormer. Det har vi sett till inte skall behöva ske, och parlamentet böra vara uppmärksammad om, att det föreligger en rad förslag, bl.a. gällande fordons- och oljeprogrammet och nyligen också försurningsprogrammet med därav följande förslag om minskning av svavelutsläppen. Om vi kan hålla vår önskan och våra löften till de nya länderna, beror självklart också på, att vi ser till att vi följer ett förfarande, som kan garanterar, att när vi behandlar förslagen inom den tidsram, som står till förfogande.
Herr ordförande, parlamentets betänkande innehåller 38 ändringsförslag till rådets gemensamma ståndpunkt. Till detta kommer ytterligare 2 ändringsförslag. Kommissionen kan acceptera 16 av dessa ändringsförslag helt, delvis eller principiellt. Av dessa ändringsförslag hade kommissionen redan accepterat 5 i samband med förstabehandlingen och tagit med dem i det ändrade förslaget från december 1996. Kommissionen kan tyvärr inte acceptera de 24 andra ändringsförslagen, först och främst av institutionella skäl. De 24 ändringsförslag, som inte kan accepteras är, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 8, 9, 10, 16, 19, 20, 21, 22, 24, 26, 27, 28, 30, 31, 36, 37, 38, 39 och 40. Jackson kan av detta se, att vi mycket väl kan acceptera ändringsförslag 34, som är i full överensstämmelse med den ursprungliga texten från kommissionen.
Herr ordförande, vid framläggandet av det förslag, som vi debatterar i dag i en andra behandling, har kommissionens utgångspunkt varit, att gemenskapen måste föregå med ett gott exempel och visa vägen framåt både internt och internationellt, och vi kommer senare i kväll att få tillfälle att diskutera UNGASS-konferensen i New York. Detta kräver ökat politiskt engagemang och handling på alla nivåer för att få genomfört det femte handlingsprogrammets överordnade strategi och målsättning, som är en hållbar utveckling. Som vi kan se omkring oss här i Europa, i Denver och i New York, betraktas detta som en oerhört viktig utmaning, där vi i EU har en viktig roll att spela.

Transporter av avfall till länder som inte tillhör OECD
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0241/97) av Virgin för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets förordning (KOM(94)0678 - C4-0048/97-95/0029(SYN)) om upprättandet av gemensamma regler och förfaranden för transporter av vissa typer av avfall till vissa länder som inte tillhör OECD.

Virgin
Herr ordförande! Detta betänkande gäller regler för export av avfall för återvinning till länder som inte tillhör OECD. Det finns i själva verket en stark koppling mellan detta betänkande och det om miljöfarligt avfall som vi nyligen behandlade. Parlamentet vann då en betydande framgång när vi fick igenom att fler grupper av miljöfarligt avfall togs med i beslutet, bland annat en hel del ämnen från den så kallade gröna listan, som ju till största delen ändå omfattar miljömässigt harmlösa ämnen. Det är egentligen denna lista som detta betänkande rör. Det är också bakgrunden till en hel del ändringsförslag.
Kommissionens förslag går ut på att tillåta export, om mottagarländerna har accepterat detta. Här uppstår en konflikt när det gäller de ämnen som vi anser skall behandlas som miljöfarliga. Denna del är korrigerad med ändringsförslagen 8-10, där det fastslås att den nya bilagan, nr 5, som håller på att konstrueras och som skall omfatta miljöfarligt avfall, skall arbetas in i denna förordning också.
Det har också varit fråga om vilken rättslig grund som skall tillämpas. Kommissionens linje har varit artikel 113, eftersom frågan anses vara handelsrelaterad. Rådet ansåg att förslaget till vissa delar var miljörelaterat och att artikel 130s var tillämplig. Parlamentets utskott för rättsliga frågor och medborgarrätt stöder denna uppfattning med övertygande argumentering. Jag är också säker på att parlamentet finner denna linje självklar.
Förslaget i betänkandet i övrigt går ut på att ändra beslutsordningen när det gäller länder som sagt nej till import av avfall för återvinning från den gröna listan, eller som inte har svarat alls. Kommissionen föreslår ett komplicerat prövningsförfarande för att ändra importländernas ställningstagande. Man säger i förslaget att " det är möjligt att de länder som har svarat att de inte önskar att mottaga vissa eller alla typer av avfall /.../ kanske inte är helt medvetna om den betydelse deras svar har för den egna industrisektorn" . Jag tycker att detta citat speglar en överhetsattityd som är stötande. Mina ändringsförslag går ut på att ett nej är ett nej . Det skall respekteras och då tillåts inte export. Ett land skall dock kunna ändra sin inställning på eget initiativ. Det skall vara relativt enkelt att få en sådan ändring till stånd. Det täcks av ändringsförslag 4 och även de metoder som anges i artikel 4. För länder som inte har svarat bör vi betrakta detta som ett nej, men med möjlighet att ge ett positivt svar i framtiden.
Med hänsyn till att detta förslag kommer att ta lång tid att slutbehandla finns det tid att öppna exportkanaler som kan vara väsentliga både för export- och importland. Exempel kan säkert hämtas inom textilsektorn. Vi har varit utsatta för en betydande brevskörd den senaste tiden. Det rör sig bland annat om välgörenhetsorganisationer som arbetar inom textilsektorn. På detta område finns en traditionell export från EU till länder som inte tillhör OECD, en export som knappast kan ge några miljömässiga problem. Det är viktigt, inte minst för många hjälporganisationer, att en sådan export inte hindras, och att man öppnar enkla kanaler och enkla beslutsförfaranden för att skapa sådana möjligheter. Det är alltså viktigt att behålla denna handel och ge instrument till dessa snabba tillstånd. Det bör vara fullt möjligt inom ramen för de tilläggsförslag som detta betänkande innehåller.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande, avfall är inte bara något, som vi alla obetingat vill bli av med. Avfall är också en ytterst givande affär, en affär, som kommissionen med föreliggande förslag har avstått från för transport av avfall. Så mycket avfall skall därför så snabbt som möjligt transporteras bort på andra sidan Europas gränser, utan hänsyn till förluster och miljöskador hos dem, som får frakterna och utan hänsyn till den gällande EU-lagstiftningen.
Som föredragande av betänkande för REX-utskottet har jag tittat på utkastet till förordning, och precis som Virgin kunde jag bara skaka på huvudet vid några punkter, som där föreslogs. Där tar kommissionen en föråldrad lista av avfall som underlag. Baselkonventionen, liksom EU själv, inordnar sedan länge många av dessa som farliga. Tennrester skall skickas tillbaka till Albanien, koboltskrot till Colombia och nickelavfall till Brasilien. Sedan antar kommissionen att länder, som inte har svarat på deras förslag, helt enkelt skulle ha glömt det. Därför vill kommissionen varje gång, när länder uttryckligen har förkastat dessa förslag, knacka på hos dem för att inhämta enskilda tillstånd.
Nej, mina damer och herrar, vad vi inte vill tillfoga oss själva, kan vi heller inte tillfoga någon annan. Ännu mindre kan vi hävda att länder, som inte vill ta emot välsignelsen av det europeiska avfallet, möjligtvis över huvud taget inte skulle vara medvetna om den ekonomiska betydelsen av sin vägran. Det är en oöverträffad arrogans! Som om man utanför Europa inte skulle veta att kadmium och aluminiumrester kan förstöra miljön. I REX-utskottet har vi arbetat oss igenom ett komplicerat ämne, och vi har kommit till den slutsatsen att en grön lista verkligen måste vara en helt och hållet ofarlig lista och inte en lista med ett par gula eller till och med röda prickar. Vi har enhälligt beslutat oss för att helt och hållet anta Virgins ändringsförslag till kommissionens förslag. Den 1.1.1998 träder i alla fall ett nytt direktiv om transport av avfall i kraft. Varför skall vi nu visa denna brådska för att engagera oss i ett direktiv, som redan om ett halvt eller trekvarts år kommer att vara föråldrad?

Telkämper
Herr ordförande! Sedan år tillbaka kämpar detta parlament för en ny avfallspolitik, för ett undvikande av avfall och för en återvinning av avfall inom Europeiska unionen. En framgång har vi uppnått. I artikel 39 i Loméavtalet har vi fastställt att det inte får förekomma någon export av giftigt och miljöfarligt avfall till AVS-länderna. Tyvärr fanns det ingen jämförbar överenskommelse med andra länder i tredje världen. Vi är dock av den uppfattningen att det äntligen måste vara ett slut på avfallsexporten till tredje världen! I detta sammanhang har Sydafrika för övrigt bestämt sig för att det varken kommer att importera avfall, eller exportera miljöfarligt avfall. Med Baselkonventionen har vi tillkämpat oss ett världsomspännande genombrott. Revisionen av Baselkonventionen säger att från och med den 1.1.1998 förbjuds all export av miljöfarligt avfall utanför OECDländerna.
Detta beslut togs för ett halvår sedan, och gäller egentligen redan nu. Varför måste kommissionen i denna situation lägga fram ännu ett dokument här och nu, som i grund och botten upphäver detta beslut, och som är en reglering för ett halvt år? Kommissionen dristar sig till att - efter det att detta beslut har fattats och det världsomfattande genombrottet har skett - fortfarande vilja exportera miljöfarligt avfall.
Dessutom dristar sig kommissionen - vilket Virgin alldeles nyss hänvisade till - till att yttra följande i motivering 5 i texten: " Det finns en möjlighet att de länder, som har svarat att de inte vill mottaga vissa eller alla typer av avfall i bilaga 2 till förordningen, inte är helt medvetna om betydelsen av sina svar för yrkesverksamheten " . Ja, vad innebär nu detta? Det är ju en formulering från tiden för nykolonialismen, som om dessa länder inte skulle veta vilken potential de har!
Jag tycker att enbart på grund av denna formulering skall hela dokumentet förkastas. Vi har diskuterat detta i utskottet. Vi har försökt att skaffa en saklig grund. De ändringsförslag, som Virgin har lagt fram, kommer vi helt och hållet att stödja. Det är ett försök att komma till ett slut i en saklig argumentation. Personligen är jag emellertid av den åsikten att detta dokument borde tillbakavisas. Vi borde inte ens rösta om det!

Kokkola
Herr ordförande, det är säkert att vissa av människans verksamheter numera förorsakar stora faror lika mycket för miljön som för folkhälsan. Enligt denna allmänna inställning måste vi undersöka kommissionens föreslagna revidering av förordning 259/93. I alla fall är frågan om export av avfall inte en handelsfråga. Den har ett direkt samband med miljön och med folkhälsan för planetens medborgare och inte bara med medborgarnas hälsa i unionen. Och vi måste särskilt ta hänsyn till den katastrof som vi i dag " skapar" för kommande generationer. Vi måste följaktligen se det som ett faktum att om ett land inte svarade på kommissionens inbjudan att ta emot avfall till förvaring eller upparbetning betyder inte detta att det accepterar att ta emot det. Och just detta är målsättningen med Virgins ändringsförslag och jag tror att det kommer att godkännas, därför att det är oacceptabelt att kommissionen ger sig själv rätt att efter sina egna intressen avgöra ett lands uteblivna svar.
Miljöns motståndskraft har minskat avsevärt med de industriella verksamheterna lika mycket i de utvecklade länderna som i länderna i Central- och Östeuropa. Nyligen lämnade den store forskaren och miljöforskaren Cousteau, som mänskligheten stod i så stor skuld till, en stor tomhet efter sig när han gick bort. Och han gjorde sin röst hörd angående katastrofen som inom kort och med snabb fart kommer att drabba vår planet. Vi måste ta hänsyn till den. Och ett beslut från Europeiska unionens sida att äntligen sätta stopp för denna avfallsexportslogik, som egentligen inte är en export utan en transport av problemet till ett annat område på planeten, utgör ett politiskt ansvar på högsta nivå och en omedelbar prioritering på den världspolitiska scenen. Angående denna punkt i direktivet som refererar till typen av avfall, innehåller den gröna listan enligt kommissionen så kallade ofarliga ämnen, av vilka många är skadliga för miljön och folkhälsan, anser jag att det är mycket viktigt att ta hänsyn till listan som ingår i Basel-konventionen och att den inkorporeras i förslaget till förordning.
Tillåt mig att referera till en annan viktig fråga, frågan om kontrollen av tillämpningen av denna förordning. Europeiska unionen måste förutse stränga sanktioner för de medlemsstater som överträder bestämmelserna och i alla fall förutse sådana förfaranden som förhindrar illegala transporter som vi vet äger rum. Jag gratulerar Virgin till hans betänkande och jag delar fullständigt hans tankar och åsikter.

Jackson
Herr ordförande, vad vi lär oss av denna debatt är följande: var för guds skull noga med att läsa er post och svara noga på frågeformulär. Det verkar som om det förekommer en del missförstånd kring frågan och när kommissionsledamoten svarar, hoppas jag att han kan bringa lite ljus över det hela.
Som många brittiska ledamöter har jag plötsligt fått ett stort antal påstötningar i frågan och ganska sent på dagen från Röda korset, Frälsningsarmen, från Help the Aged - inte hjälp parlamentsledamöterna - och så vidare. De säger alla, och jag citerar från ett brev: Europeiska kommissionens förslag, här med Virgin-betänkandet kommer att förbjuda handeln med begagnade textilier. Det är inte sant och det skulle vara oerhört värdefullt om kommissionären, när han svarar, skulle kunna bekräfta att handeln med begagnade kläder mellan dessa medlemsstater och tredje land kan fortsätta, där dessa länder har sagt att de definitivt vill importera dem. Det skulle hjälpa.
För det andra, kommissionens huvudproblem är det mycket stora antal länder som helt enkelt inte svarade på " den verbala noten" . Kanske de trodde att det bara var ännu ett i raden om Europaparlamentets förfaranden. Vilket skälet än var, hamnade det direkt i papperskorgen och inget svar skickades tillbaka till Bryssel. Skulle kommissionären kunna säga hur många tredje länder som aldrig svarade på den verbala noten? Och skulle han kunna säga hur många länder som svarade att de inte ville ha detta avfall?
Jag kan förstå kommissionen, när den säger att länder kanske sade att de inte vill ha det avfallet, men att de inte visste vad de sade. Jag känner dock en del för herr Virgin. Om ett land säger att det inte vill importera detta avfall, då vill de inte importera det avfallet. För oss skulle det vara ungefär som ett misslyckat postorderföretag att gå tillbaka till dem och säga: Ni menade inte riktigt att ni vägrar, eller hur? Ni kryssade i fel ruta, eller hur? Kom igen, ni vill allt ha det ändå.
Det kan inte vara rätt och jag hoppas att kommissionen kan lägga saker tillrätta i kväll. Jag hyser stor sympati för herr Virgin, men skulle kommissionen kunna säga om det finns en enkel mekanism för de länder som hittills har svarat att de inte vill importera det här avfallet, eller om de inte har svarat, helt enkelt skulle kunna ändra sig om man lade fram alla fakta för dem?

Dybkjær
Herr ordförande, jag vill säga, att också jag är intresserad av ett svar på de frågor, som Jackson ställde, och jag vill gärna tillägga till Jacksons inlägg, att jag anser, att kommissionen inte varit särskilt lyckosam med detta förslag, för om man var lite otillfredsställd med vad folk svarade, och det skulle ha förhållit sig så, att folk inte skulle ha svarat i tillräcklig omfattning, så kunde man kanske ha tagit initiativ till att försöka få svaren uppklarade i stället för att lägga fram detta förslag. Nu har man emellertid lagt fram förslaget. Jag stöder föredragandens alla ändringsförslag i betänkandet och jag är helt ense med att den inställning, som kommissionen anlagt, är helt patriarkalisk, vilket Jackson utmärkt illustrerade. Därför är det också viktigt, att vi här i Europaparlamentet får godkända de ändringsförslag, som gör rent hus med denna patriarkaliska hållning, och samtidigt naturligtvis får ett förfarande, som är så enkelt att vi kan ändra möjligheterna för export och import av avfall, när länderna verkligen kan indikera, att det är det de önskar.

Bowe
Herr ordförande, jag skulle vilja välkomna herr Virgins betänkande om kommissionens förslag till reglering av handeln med vissa typer av avfall med icke-OECD-länder. Det fyller ett tomrum i den nuvarande regleringen som kontrollerar exporten av avfall i Europeiska unionen. Men många av dessa material har betydande ekonomisk betydelse för de länder till vilka de exporteras, och vi skulle vilja se att handeln fortsatte, men på ett organiserat och kontrollerat sätt.
Under de senaste dagarna har emellertid många av mina kollegor på den här sidan, liksom min kollega, fru Jackson, utsatts för hård lobbyverksamhet från välgörenhetsorganisationer, vilka hävdar att vi genom att rösta för herr Virgins betänkande är på väg att förbjuda exporten av begagnade kläder och andra textilier till icke-OECDländer. Som svar på dessa framställningar, skulle jag vilja göra följande kommentarer.
För det första anser jag att exportörerna av industriavfall av misstag har målat en onödigt överdriven och skrämmande bild av den nuvarande situationen för välgörenhetsorganisationerna. Det föreligger ingen omedelbar eller verklig fara för att det förbudet skulle träda i kraft. Virgin-betänkandet självt innehåller ett samarbetsförfarande, som skulle ta månader, kanske år, om inte rådet rör på påkarna. När man läser lagstiftningen inser man lätt att icke-OECD-länderna har tillskrivits minst tre gånger med en fråga om de kan acceptera textilier på den gröna avfallslistan i Baselkonventionen. Det bör noteras att vi inte kan ändra på Baselkonventionen. Det är en internationell konvention, som inte kan ändras av parlamentet eller kommissionen.
Europaparlamentet har haft ett mycket tolerant synsätt i den här frågan. Herr Virgins betänkande ber kommissionen respektera önskemålen från de länder som svarat kommissionen att de inte vill acceptera avfall eller bara vissa typer av avfall. Vi har beslutat oss för att föreslå att de länder som inte har svarat ännu, inte skall sändas avfall så länge de inte svarar. Slutligen erkänner vi möjliga problem och förelår att kommissionen startar ett kommittéförfarande för att göra det möjligt för länder att ändra sig snabbt om de känner att de har gjort ett misstag eller inte har förstått vad som har skickats till dem. Och även därefter kommer vi att utarbeta en kompromiss i den andra behandlingen med kommissionen.
Jag anser att föredragandens förslag är mycket rimliga och de stöds, förvånansvärt nog, till och med av Greenpeace. De respekterar länders rätt till självbestämmande. Detta sagt, måste det även noteras att vi har den största respekt för de välgörenhetsorganisationer som har kontaktat oss och för det arbete som de utför världen runt för att mildra fattigdomen och uppmuntra ekonomisk utveckling. Vi kan försäkra dem att ingen gemenskapslagstiftning kommer att hindra deras verksamhet.

Brittan, Sir Leon
Det har verkligen varit en del missförstånd om vad detta förslag innebär. Därför välkomnar jag varmt detta tillfälle att klarlägga situationen. Jag bör inledningsvis säga att trots den häftighet som en del har visat upp, kommer jag att stödja sju av de tio ändringsförslag som har lagts fram.
Jag skall börja med att tacka herr Virgin för hans betänkande om förslaget till direktiv. Den föreslagna texten bör ses mot bakgrund av rådets förordning nr 259/93. Det är den förordning som ställer upp ett omfattande system för övervakning och kontroll av transporter av avfall inom, in till och ut från gemenskapen. Det förslag som vi diskuterar i dag ställer upp särskilda regler för export av ofarligt eller " grönlistat" avfall till länder som inte är medlemmar i OECD. Det är sant att det finns åtta poster som är farliga och som fortfarande omfattas, men avsikten är - och det anges i bilaga 5 till förordning nr 259/93 - att de skall läggas in i den kategorin i sinom tid, så den helt övervägande delen av detta förslag handlar om ofarligt avfall.
Artikel 17 i rådets förordning 259/93 innehåller en bestämmelse, genom vilken kommissionen underrättar ickeOECD-länder om innehållet på listan över ofarligt avfall och frågar dem om de skulle kunna acceptera sändningar av dessa avfall utan ett kontrollerat förfarande, eller om de vill använda ett strängare förfarande. Kommissionen har skickat brev till vart och ett av de berörda länderna och det föreliggande förslaget tar full hänsyn till dessa svar.
Det har verkligen förekommit ett missförstånd här. Det är absolut inte fråga om att kommissionen på något sätt skall inta ett förmyndaraktigt synsätt. När ett land svarar och säger att det inte vill ha avfallet, då respekteras svaret fullt ut. Det är inte fråga om att skicka avfall till det landet.
Det finns för närvarande ca 30 länder som inte har svarat. Det är svaret på fru Jacksons fråga. Vad skall man då göra om ett land helt enkelt inte svarar? Kommissionens ursprungliga förslag tillät att man skickade avfall under sådana omständigheter. För den första och tredje gruppen - dvs. länder som hade informerat kommissionen om sin vägran att släppa in avfallet samt länder som inte svarade på frågorna - skulle en sådan export nu bara vara möjlig efter ett uttryckligt godkännande av det berörda landet för varje individuell sändning på grundval av ett välinformerat och förtida beslut. Det betyder att om ett land inte har svarat, antar vi inte helt enkelt att svaret är " nej" . Det anser jag vara lika förmyndaraktigt som att förutsätta att svaret skulle vara " ja" . Svaret är att vi inte vet vad de tycker. Därför föreslår vi nu ett förfarande där det berörda landet, för varje individuell sändning, har en absolut rättighet att säga " ja" eller " nej" och att det måste ge sitt uttryckliga godkännande om svaret är " ja" . Så antagandet är " nej" om inget uttryckligt godkännande ges. För mig verkar det inte alls förmyndaraktigt, utan att det till fullo respektera landets rättigheter att ta in en speciell sändning eller ej och det garanterar att det berörda landets önskemål respekteras, när det inte har lämnat ett specifikt svar.
Jag tillfrågades om vad som händer om ett land ändrar sig. Svaret är att det bara behöver skriva ett brev, där det säger att det ändrar sig - det finns inget omständligt förfarande alls - och den ändrade inställningen kommer att respekteras. Det är aldrig fråga om att tvinga på avfall på någon som inte vill ha det. Förfarandet är i själva verket ordentligt komplicerat för ett land som inte har svarat. I varje fall, för varje transport, krävs ett förtida godkännande från det berörda landet av den transporten.
Låt mig nu ge parlamentet kommissionens syn på de tio ändringsförslagen.
Syftet med det första ändringsförslaget är att lägga till artikel 13s som rättslig grund. Det är ett ändringsförslag som kommissionen inte kan godta, eftersom Europeiska gemenskapernas domstol sedan länge slagit fast och upprepat att den rättsliga grunden för en gemenskapsåtgärd måste vila på syftet med och innehållet i en rättsakten. Syftet med det här förslaget hänför sig till handelsförbindelser med tredje land. Det är ett klassiskt instrument som behandlar transporttillstånd för att reglera extern handel. Transportgodkännandet som anges i artikel 15.7 motsvarar en exportlicens. Övervakningssystemet som nämns i artikel 17.2 är också ett klassiskt instrument av det slaget, så det förslaget faller tydligt inom tillämpningsområdet för artikel 113. Det faktum att handeln rör avfall påverkar inte dess rättsliga grund och är en underordnad aspekt till syftet med förslaget, vilket är att reglera handeln.
Kommissionen har dock beslutat att acceptera ändringsförslagen 2 och 5. De handlar om de länder som svarade direkt till kommissionen att de inte vill ta emot import av avfall. Kommissionen ansåg att det skulle vara olämpligt att ignorera dessa uttryckliga, skriftliga önskemål, och därför kommer de som parlamentet vill att gälla. All export från gemenskapen av ofarligt avfall till dessa länder kommer att stoppas, så snart som förordningen träder i kraft. Så de ändringsförslag som accepteras är mycket viktiga - det andra och det femte - och de ser till att om ett land säger " nej" , kommer det inte att vara möjligt att exportera ofarligt avfall till det landet. Om ett land säger " ja" kommer det att vara möjligt. Om ett land inte svarar, måste varje individuell transport godkännas.
Ändringsförslag nummer 4, om granskningsförfarandet för länder som ändrar sig, kan också godtas. Kommissionen beslutade sig för att inte godkänna ändringsförslagen 3 och 6, som berör de länder som inte har svarat på frågorna. Vi har i stället föreslagit att exportörer från gemenskapen endast använder sig av förtida, välinformerade godkännanden i sådana fall. Vi behåller vårt ursprungliga förslag eftersom ett uteblivet svar inte kan ses som ett tecken på att man söker ett förbud mer än att man ger sitt tillstånd. Den allmänna principen bakom den gröna listan med ofarligt avfall är att produkter som finns på listan kan vara föremål för normala affärstransaktioner. Det föreliggande förslaget innehåller ett förfarande med förtida, välinformerade godkännanden, varigenom det endast är när man fått ett positivt svar från den behöriga myndigheten i det berörda landet som en transport kan lämna en gemenskapshamn. Mer restriktiva förfaranden skulle bestraffa lagliga och lovvärda transaktioner, till exempel begagnade kläder från Oxfam, om vilket även vi har tagit emot en rapport.
Jag välkomnar tillfället att få klarlägga de frågor som ställdes av både fru Jackson och herr Brown om sådana saker som återexport av begagnade kläder, vilket räknas som avfall. Detta är på inget vis avsett att stoppa det. Det kommer inte att stoppa det förutom i de fall då länder uttryckligen har vägrat att ta emot sådana sändningar, och de är i sin fulla rätt att göra det.
Kommissionen accepterar även ändringsförslag nummer 7. Granskningsdagen bör ändras till 1998 för att ta hänsyn till den tid som har förflutit sedan förslaget till text först skrevs. Jag vill även hänvisa till det faktum att herr Telkämper under debatten hänvisade till ett förslag för 1998. Det hänförs till farligt avfall och bör därför inte blandas ihop med det här förslaget, som huvudsakligen behandlar ofarligt avfall.
Kommissionen har inga invändningar mot ändringsförslagen 8, 9 och 10. De berör alla klassificeringen av avfall som farligt eller inte farligt. Bilaga 2 i förslaget till förordning kan bara innehålla ofarligt avfall. Jag är medveten om att den internationella klassificeringen av avfall ändras regelbundet. Kommissionen är helt redo att ändra listan, när så krävs.
Som jag sade, godtar vi sju ändringsförslag av tio. De är inte små textändringar. Ibland ställer sig kommissionen upp och räknar upp det imponerande antal ändringsförslag som har godtagits, och så berör de bara mindre ändringar av ord. Det är inte fallet här. Ett antal betydande förslag har godtagits. Jag tror att den mest debatterade frågan nu kan skötas på ett sätt som parlamentet kan acceptera och som tillåter att handeln med begagnade varor fortsätter obehindrat, vilket inte innebär att Europeiska unionen påtvingar tredje land sin uppfattning, utan som klart och tydligt låter dem säga " nej" , om det är vad de vill och att, när de inte har svarat, ger dem möjlighet att granska varje sändning innan den går iväg och ser till att deras inställning respekteras.
Jag anser att detta är ett rimligt förslag. Jag välkomnar det faktum att parlamentet har givit oss möjlighet att förbättra det genom att lägga fram några viktiga ändringsförslag, varav vi är beredda att acceptera flertalet. Jag hoppas att parlamentet, allteftersom processen går framåt, kommer att känna att vi har lyssnat noga på dem och att det, när vi inte har gjort det, har funnits goda grunder därför, och att förslaget, nu när det läggs fram, upplevs som klokt och systematiskt, rättvist både mot exportörer och berörda länder, och inte påtvingar andra vår uppfattning utan tillåter legitim handel att fortsätta.

Jackson
Herr ordförande, jag har en fråga att ställa till herr Virgin. Det verkar som om vi nästan kan komma överens om allt det här, och det som kommissionsledamoten har sagt har varit till stor hjälp. Herr Virgin har åstadkommit oerhört mycket genom att få kommissionen att gå med på de två nyckel-ändringsförslag som han har lagt fram. I ljuset av vad kommissionen sade om ändringsförslag 3, där jag tror att det förelåg ett äkta missförstånd, skulle herr Virgin kunna tänka sig att dra tillbaka det?

Virgin
Herr ordförande! Jag vill först kommentera denna regeltvist. Jag tycker att ändringsförslagen 8-10, som ju kommissionen ändå accepterar, visar att denna fråga har en miljöaspekt som inte var förutsedd. Det är i och för sig kanske inte så konstigt, eftersom kommissionen utgick från en annan syn på den så kallade gröna listan när detta förslag ursprungligen lades fram. I och med att parlamentet, och även så småningom rådet, beslutade att vissa ämnen på den gröna listan skall betraktas som miljöfarliga, är det ändå naturligt att detta förslag innehåller miljöaspekter som är viktiga att få med. På denna punkt har vi kanske fortfarande en meningsskiljaktighet. Däremot tycker jag att det är glädjande att kommissionen i övrigt accepterar så många av våra ändringsförslag.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Vi må ha olika uppfattning och paternalism. Men är då dessa länder förpliktade att svara, om de inte har lust till detta? Kan man inte helt enkelt låta saken bero? Vi är dock alla redan mycket glada över att några av Virgins och våra ändringsförslag har antagits. Vad gäller paternalism är jag nu en gång lite försiktig, vad detta egentligen innebär.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande, jag skulle vilja svara på det. Vi accepterar principen som herr Kreissl-Dörfler framför, att länder inte skall tvingas att ta emot vad de inte vill ta emot. De ändringsförslag som vi nu accepterar har följande innebörd. Om ett land säger nej, är det ett slutligt nej och varorna kan inte exporteras till det landet. Om ett land säger ja, kan det det. Om ett land inte svarar, kan det bara exporteras om mottagarlandet säger ja i varje enskilt fall. Det mottagande landet säger antingen ingenting, och då kan det inte exporteras, eller så säger det ja, och då kan det det, eller så säger det nej, och då kan det inte det. I samtliga fallen kommer det berörda landets vilja att gälla. Jag hoppas därför att herr Kreissl-Dörfler, när han tänker efter lite grand, kommer att anse att vi har återspeglat de principer som han önskar. Det ligger ingenting förmyndaraktigt i detta. Vi tvingar ingen att göra någonting, utan vi lägger fast en tydlig grund för hur vi skall gå vidare på ett rättvist sätt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Miljöavtal
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0224/97) av Graenitz för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet (KOM(96)0561 - C4-0013/97) om miljöval.

Graenitz
Jag vill gärna inleda mitt betänkande med en personlig kommentar till kommissionens förslag. I den stad, som jag bor i, har under de senaste åren mer än 90 % av utsläppen av skadliga ämnen från den lokala tunga industrin undvikits genom ett frivilligt avtal, utan att denna industri behövde stänga eller i avgörande grad minska sin produktion. Ändå tror jag att man bara kan bara kan utveckla och komma överens om frivilliga miljöavtal som ett komplement, men inte som en ersättning för miljölagstiftningen. Detta kommer jag att motivera nedan.
Vi talade för en halvtimme sedan om det femte miljöåtgärdsprogrammet, i vilket det också gjordes klart och tydligt att det är nödvändigt att skapa nya metoder för att vid sidan om miljölagstiftningen effektivt kunna uppnå en hållbar tillväxt. Jag tror att det stämmer och att vi behöver dessa nya metoder. I mitt betänkande har jag därför också anmodat kommissionen - jag hoppas att mina kolleger kan följa mig här - att precisera dessa nya metoder, vilket hittills inte har varit fallet i förslaget.
Jag kan tänka mig att det är mycket viktigt att veta vilka för- och nackdelar dessa metoder innebär för att man politiskt skall kunna besluta var dessa metoder skall tillämpas för att främja en hållbar utveckling, för att främja miljön och för att det hela inte skall leda till tillbakagång eller fördröjningar. När vi talar om frivilliga avtal, har man lite olika föreställningar om detta, och just därför vore en sådan definition, en sådan precisering mycket nödvändig.
Fördelarna kan säkert snabbt räknas upp: Man kan vidta skräddarsydda åtgärder. Det är mera dynamiskt, det går snabbare, det är i vilket fall som helst billigare, eftersom investeringar i industrin kan avstämmas på ett bättre sätt. Man kan undvika lagstiftningar för enskilda fall. Det är möjligt - vilket jag också tycker är mycket viktigt - att föregripa lagregleringar. Man kan lösa regionala problem på det sättet. Det finns dock en mycket stor nackdel med de frivilliga avtalen, vilken enligt min mening inte kan lösas, och därför måste tas med i avvägningen. Vid det frivilliga avtalet ingår två parter ett privaträttsligt fördrag. Detta privaträttsliga fördrag innehåller i rättsligt hänseende inget effektivt skydd för tredje man, varken för den enskilde medborgare, som berörs av området för det frivilliga avtalet, eller för alla andra industriföretag, dvs. företag, som är verksamma i detta område. Jag tror att EGdomstolen därför med rätta påpekar att detta är en mycket viktig punkt, som man alltid måste komma ihåg, när man letar efter metod.
Vi kommer säkert att få höra många andra för- och nackdelar i debatten. Låt mig här bara räkna upp en punkt, som är speciellt viktig för mig, en punkt, där jag inte är säker hur denna nackdel av ett frivilligt avtal kan lösas eller åtminstone förvandlas till en fördel - allmänhetens deltagande, öppenheten. Här måste det säkert hända saker och ting för att förbättra situationen. Frågan om gratisåkaren är en fråga som absolut måste lösas, eftersom det ju absolut kan vara möjligt att gratisåkare - vilket vi ju har sett i avtalen, framför allt inom avfallsområdet - kan bringa det hela på fall, eftersom kostnaderna, som nu bara bärs av några få, då är för höga.
Avslutningsvis vill jag gå in på en sista punkt: Vi måste inte bara sätta in de riktiga metoderna för att komma vidare i miljöpolitiken, utan även sätta in de rätta metoderna på geografiskt rätt ställe. Jag tror att väldigt många medlemsstater och väldigt många regioner har uppnått mycket bra framgångar med dessa miljöavtal. Jag har samtalat med olika medlemsstater och jag måste säga att dessa frivilliga avtal framför allt i Nederländerna har vidareutvecklats på sådant sätt att de har fört mycket gott med sig för miljön. Ändå tror jag att motsvarande kompetens saknas såväl från kommissionens som från förbundens sida, och därför har vi ännu inte kommit så långt, som kommissionen själv har påpekat i grönboken om livsmedel.
Till sist vill jag ännu tacka både kommissionen och parlamentet för att de har hjälpt mig att utforma detta betänkande.

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! I en tid av små resurser och en sträng budget har miljöpolitiken det extra svårt. Effektiva miljölagar leder inte till lägre kostnader. Även om de har betalat sig för flera år sedan, har de för närvarande ingen högkonjunktur. Dessutom vet vi alla mycket väl att lagar behövs, även om de inte alltid är den allra senaste visheten. Att de däremot inte räcker till, det vet vi också.
Sedan år tillbaka bemödar sig Europaparlamentet med sitt utskott för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om att hitta och använda nya metoder, som tjänar miljöskyddet. Metoden miljöskyddsavtal är - sett ur denna aspekt - ytterst intressant. I många av våra medlemsstater har man redan erfarenhet av detta. Oomen, från Nederländerna - hon skulle säkert med glädje ha talat i kväll, men är tyvärr förhindrad - hade säkert kommit med några exempel.
Vi måste emellertid veta att avtalen har träffats på frivillig basis och att de därefter också kan skapa positiva impulser. Dessa stimulerar fantasin att genomföra miljöskydd på ett helt annat sätt och att lösa, eller åtminstone ta upp problem, som lagstiftaren över huvud taget inte eller bara på ett inkompetent sätt kan kartlägga. Det finns t.ex. miljöfaror, som bara kan dyka upp i vissa medlemsstater, eller å andra sidan bara hos enskilda producenter. Kostnaderna för att lösa sådana problem över hela EU står inte i något förhållande till ett avtal, som några få inblandade mycket snabbt skulle kunna få grepp om.
Miljöavtal kan inte ersätta lagar - här har jag samma uppfattning som Ni - men de kan på ett utomordentligt sätt komplettera dem och öka beredskapen till mer miljöskydd, utan att utöva tvång. Miljöavtal ser jag som en överenskommelse mellan industrigrenar eller företag och myndigheter, som har till uppgift att minska eller undvika miljöskador. Ja, de har med tiden delvis blivit ett framgångsrikt medel, som mycket väl kan tjäna en hel produktionsgrens image. Med all denna kritik bör vi bidra till att visa på bestående brister och svagheter, och under vissa omständigheter om detta är möjligt till och med även använda dessa som ett förstadium till en senare lagstiftning.
Hemma hos mig finns det så kallade miljöavtalet Bayern, som bidrar till att minska avfallsbergen och att utveckla en effektiv energianvändning och miljöhantering även i företagen. Miljöcertifikatet är ju en sådan inkörsport, och detta miljöcertifikat har bidragit mycket till att tusentals företag nu har förklarat sig beredda att bli aktiva inom detta område. Det saknas emellertid ännu ett bidrag inom området bransch-, ämnes- och produktrelaterade system, och detta skulle kunna möjliggöras just genom miljöavtalen. Jag är övertygad om att förbud och föreskrifter i miljöpolitiken inte räcker för att lösa de kvarstående problemen, men jag tror att kommissionens förslag är en inkörsport. Vi bör försöka att uttömma alla möjligheter inom Europeiska unionen.

Eisma
Miljöavtalen måste närmas mycket försiktigt och det har föredraganden, Graenitz, också gjort i sitt utmärkta betänkande. Hon har med eftertryck fört fram nackdelarna med avtalen och också formulerat mycket tydliga och väldigt stränga kriterier som avtalen måste uppfylla. Men fördelarna har därigenom blivit något åsidosatta. Min grupp har därför lagt in ett antal ändringsförslag, såväl i utskottet som nu i plenum. För avtalen kan vara mycket användbara instrument, det är tydligt. Graenitz anger det också själv och i Nederländerna har vi mycket goda erfarenheter av det. Också i andra medlemsstater erhålls mycket goda erfarenheter med instrumentet avtal. Men det måste användas med rätta förutsättningar och då kan det verkligen bidra på ett mycket bra sätt till miljöpolitiken. Det passar därför utmärkt i Europeiska kommissionens strävan att utöka antalet instrument. Möjligheterna bör skapas för medlemsstaterna att genom att använda avtalen implementera Europeiska unionens lagstiftning. Våra ändringsförslag behöver därför inte kommenteras mer och jag hoppas att föredraganden kommer att acceptera dem.
Ordförande, i morse lyssnade vi till kommissionen som presenterade Agenda 2000. Europeiska unionens miljölagstiftning kommer att vara ett enormt hinder för de framtida medlemsstaterna att uppfylla acquis communautaire . Avtal kan spela en roll där. I punkt 18 i resolutionen har det nu tagits över: Ett avtal skulle i Central- och Östeuropeiska länder kunna medföra att den investerande industrin redan nu skulle följa Europeiska unionens miljölagstiftning. Jag skulle gärna från kommissionären vilja höra vilken hennes reaktion är på det.

Blokland
Ordförande, kommissionens meddelande om miljöavtalet är ett bra arbete. Från uppräkningen av de praktiska erfarenheterna av avtalen, bak i meddelandet, framgår att instrumentet används överallt i Europa, men att det är stora skillnader i juridisk status. Jag anser därför att den juridiska statusen måste bli tydlig.
Jag kan helhjärtat instämma i kraven som Europeiska kommissionen ställer på avtalen. Bara om man fastställer strama kriterier för avtalets innehåll och att det har en bindande juridisk karaktär, är instrumentet väl användbart. Om det är garanterat, då är avtalet inte underlägsen en detaljerad lagstiftning. Tvärtom, det kan då vara ett mycket effektivare instrument för att uppnå miljömålsättningar.
Därför tycker jag att det i förslaget till resolution finns några paragrafer, som är för negativa i tonen. Det sägs till och med att avtalen kan orsaka en " förtroendekris hos medborgarna" . Det är enligt mig något för hårt uttryckt. Jag tror att medborgarens förtroende skadas mycket mer om målsättningarna för miljöskydd inte uppnås än att man arbetar selektivt med avtalen.
Invändningen att tredje man inte skulle kunna skyddas tillräckligt infrias inte vid en bra juridisk utformning av avtalen. Jag är därför inte enig med paragrafen som säger att avtalet aldrig kan ersätta lagbundna föreskrifter. Bara det är tydligt vilka artiklar i direktivet som kan implementeras genom ett avtal och vilka som inte kan det.

Florenz
Herr ordförande, fru kommissionsledamot! Miljöavtal i Europeiska gemenskaperna är den ena frågan, miljöavtal på nationell nivå den andra frågan. I Nederländerna finns det sedan många år mer än ett hundra nationella, juridiskt bindande avtal. De fungerar bra i ett litet, överblickbart land. I Tyskland med 80 fördrag ser det redan något svårare ut, eftersom landet storleksmässigt sett är helt annorlunda. Jag tror att sådana avtal behöver en ledsagande stödmur inom ramen för rättsliga föreskrifter, som måste komma från europanivå.
Kommissionen har nu sysselsatt sig med denna fråga. Det gläder mig mycket att Ni är så modig att Ni tror att Ni kan koordinera dessa frivilliga avtal från Bryssel. Jag vet bara att mitt eget land, Tyskland, inte en gång har omsatt över 100 direktiv. Hur vill Ni då kontrollera frivilliga avtal från Bryssel? Det vore en fråga, som jag mycket gärna skulle vilja ställa till Er.
Fru kommissionsledamot, jag skulle bra gärna vilja veta, hur Ni å ena sidan kan arbeta för fördragsenliga avtal och inte kan arbeta för självförpliktelser, när Ni å andra sidan mycket väl vet att Ni inte alls kan delta i detta avtal. Så vitt jag vet får kommissionen nämligen inte ingå frivilliga avtal.
Jag tror att initiativet för ett sådant tillvägagångssätt ligger på annat håll. Kommissionen gör det inalles svårt för sig att få till stånd europeiska direktiv. Vi har åstadkommit mycket lite inom det här området under de två senaste åren, och då tror Ni nu att Ni genom den stora avregleringen tillbaka till de nationella regeringarna kan göra miljöpolitiken en tjänst över frivilliga avtal. Det tror inte jag! En frivillig metod är bra så länge den inte måste tjäna som skottavla för att inte ersätta antagna ramdirektiv. Det får inte inträffa. Jag tror att det är viktigt att Europeiska kommissionen i betydligt högre grad och mera tydligt åstadkommer en ramlagstiftning för frivilliga avtal. Detta måste bli tydligare i detta betänkande. Då kan jag föreställa mig att frivilliga avtal på europeisk nivå är vettiga. Nationellt välkomnar jag dem dock mycket väl!

Bjerregaard
Herr ordförande, jag vill gärna tacka miljöutskottet och föredraganden, Graenitz, för det grundliga arbete och för det mycket välbalanserade anförande, som Graenitz höll här i plenum för en stund sedan. Frågan om miljöavtal med industrin är svår. Kommissionen har därför baserat sitt meddelande på en bred utfrågning både av industrin, icke-statliga miljöorganisationer samt experter från medlemsstaterna, och vi har också deltagit i konferenser i ämnet.
Som Graenitz också nämnde, utgör miljöavtal ett viktigt element i det femte handlingsprogrammet, och är ett av de politiska instrument, som kan användas. Jag anser det vara bra, att resolutionsförslaget erkänner detta. Miljöavtal skall vara klara och de skall vara pålitliga. Det är ett drag, som inte är gemensamt för alla tidigare eller hittills slutna avtal. Parlamentets förslag till resolution understryker med rätta behovet både av klarhet, öppenhet och pålitlighet. Kommissionens ståndpunkt skall garantera, att framtida avtal uppfyller dessa krav.
Det föreligger enighet om, att allmänna bestämmelser i miljödirektivet i vissa fall kan genomföras genom bindande miljöavtal, medan bestämmelser, som ger enskilda individer rättigheter, måste genomföras med hjälp av nationell rätt. De flesta av dessa punkter är också nämnda i resolutionen, som rådet antog den 19 juni. En rad frågor är mer kontroversiella. Mot bakgrunden av parlamentets och rådets beslut och resolutioner måste vi klart arbeta vidare med dessa punkter. Låt mig endast nämna tre av dem: förhållandet mellan rättsföreskrifter och avtal, avtalens genomförbarhet och avtalens användning i gemenskapen.
En stor fara eller kanske bara en fara beträffande miljöavtal är, att de kan leda till, vad man kanske skulle kunna kalla en privatisering av miljöpolitiken. Enligt min mening kan det föreligga en fara för sådan privatisering, när det förekommer en obalans i informationen mellan de privata och offentliga sektorerna, eller när offentliga myndigheter inte förmår få igenom sina synpunkter avseende på vad som är genomförbart, och, vad det beträffar, vad som är ekonomiskt hållbart. I båda fallen kan farorna för en sådan privatisering undvikas genom att lagstiftaren är engagerad i målsättningen exempelvis som ett led i ett EG-direktiv.
Avtalens genomförbarhet är nära förknippad med deras rättsliga ställning. Med avseende på genomförandet av direktiv är det ett obligatoriskt krav, att de har en rättsligt bindande form. Den svåraste frågan är uppenbarligen, huruvida och hur avtal skall användas på gemenskapsnivå, och det var särskilt det som Florenz fäste sig vid. I sitt meddelande från 1996 erkände kommissionen de svårigheter, som uppstår, när detta instrument används på europeiskt plan. Å andra sidan har vi redan vidtagit föranstaltningar med industrin som ger resultat. Redan 1989 avtalade kommissionen t.ex. med industrin, att innehållet av kemiska ämnen skall anges på förpackningarna för tvätt- och rengöringsmedel. Detta arrangemang fungerar effektivt och tillfredsställande.
Det är helt klart, att vi måste bli eniga om, hur vi skall arbeta vidare i framtiden. Hellre än att gå in i en teoretisk debatt om ett modus vivendi, anser jag, att vi bör tillgripa en praktisk metod. Detta kräver, att kommissionen ger ut meddelanden om uppnådda resultat och vunna erfarenheter, och sådana rapporter tillställs parlamentet. Låt mig därför sammanfatta med att miljöavtal enligt min uppfattning innebär en möjlighet att främja miljöpolitiken, men att denna möjlighet endast bör utnyttjas selektivt och med stor försiktighet.

Florenz
Fru kommissionsledamot! Ni rekommenderar fördragsenliga och frivilliga avtal. Min fråga är då: Vem på europeisk nivå kan ingå ett fördrag med industrin, även om det bara rör sig om fem områden?

Graenitz
Herr ordförande, även jag vill ställa en fråga till kommissionsledamoten från det juridiska området: Det har blivit allt tydligare i utskottsdebatten och även här att tydligen är rättssystemen i de olika staterna för olika, offentlig rätt och privat rätt inte är lika överallt, även om alla våra rättssystem bygger på romersk rätt och därför skulle behöva göra just denna åtskillnad.
Jag skulle vilja be om följande: När det kommer ett nytt förslag, en ny information till parlamentet, borde man ägna sig mer åt rättsaspekten, än vad man gjort i det nu föreliggande förslaget, eftersom jag tror att just detta är en av de speciellt kritiska och viktiga punkterna, dvs. frågan om hur det hela är rättsligt underbyggt.

Eisma
En fråga har ställts och jag skulle gärna vilja ha ett svar. Frågan lyder enligt följande: Om vi nu skulle kunna använda avtalen för industrier som investerar i Östeuropa för att där också verkligen tillämpa den nuvarande miljölagstiftningen så som vi känner till den. Tycker hon att det är ett bra exempel på användningen av avtal på europeisk nivå. Det var min fråga.

Bjerregaard
Herr ordförande, först ställde Florenz ett fråga till mig om, vem det egentligen är möjligt att ingå avtal med på europeisk nivå. Det kommer, som Florenz vet, att bero på de enskilda områdena. Det kommer att röra sig om områden, där det finns en representativitet, och där de ifrågavarande industrierna känner sig representerade av europeiska organisationer. På andra områden kommer detta emellertid inte att vara fallet, och då kommer det heller inte att vara möjligt att ingå ett sådant avtal. Detta måste man överväga i samband med de enskilda ärendena, som dyker upp. Det är precis därför, som vi i meddelandet och jag i mitt svar i dag har sagt, att vi blir tvungna att skaffa oss vissa erfarenheter. Jag har nämnt ett gott exempel på något som lyckades. Parlamentet vet, att det finns länder, som har haft vissa goda erfarenheter av att sluta miljöavtal, men att svårigheten just är den, som Florenz pekat på, nämligen vem i all världen det är, som på de olika områdena tecknar bilden på europeisk nivå, och det är det som vi helt konkret måste ta reda på.
Jag är också fullständigt enig med Graenitz om att vi hamnar i en lång rad frågor, när vi arbetar med detta instrument, och att det är därför vi har valt att lägga fram meddelandet. Vi vet, att det har funnits länder, som har haft mycket goda resultat, det har Eisma pekat på. Vi har hört det samma vid rådets möten. Andra länder, bl.a. det land, som jag själv kommer från, använder inte detta instrument. Det vill säga, att vi på de områden, där vi anser det vara ändamålsenligt, måste pröva detta och se vilja möjligheter det ger. Vi skall i varje enskilt fall överväga den rättsliga situationen, liksom vi också skall överväga representativiteten, innan vi går vidare med frågan.
Jag vill säga till Eisma, att vi faktiskt alls inte har övervägt problemet i förhållande till Öst- och Centraleuropa i det föreliggande meddelandet. Jag vill ogärna för närvarande binda mig för en eller annan formulering om, huruvida vi kan använda instrumentet eller inte. Här kommer förmodligen svårigheten i ännu högre grad att visa sig i samband med frågan, om vem det är som kan stå bakom ett sådant avtal å andras vägnar. Å andra sidan vill jag emellertid ogärna avvisa, att vi också kan använda ett sådant instrument, så därför önskar jag att låta frågan stå öppen i denna debatt. Vi har helt enkelt inte övervägt den.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

FN: s generalförsamlings toppmöte om " planeten jorden
Ordförande
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande av kommissionen om FN: s generalförsamlings särskilda sammanträde om toppmötet om " planeten jorden" i New York.

Bjerregaard
Herr ordförande, ärade ledamöter, för tre veckor sedan samlades stats- och regeringschefer från hela världen i New York till ett specialmöte i Förenta nationernas generalförsamling för att gå igenom de framsteg, som har gjorts i riktning mot en hållbar utveckling. Det gällde självfallet de framsteg, som gjorts sedan Riokonferensen om miljö och utveckling 1992. Kommissionens ordförande, Jacques Santer, representerade de europeiska gemenskaperna, och det var också en stor glädje att se två ledamöter av Europaparlamentet som observatörer i gemenskapens delegation. Allmänt fanns stora förväntningar på detta särskilda möte. Förväntningarna var särskilt höga i EU, och Europaparlamentet spelade en viktig roll för utformandet av EU: s ambitiösa dagordning, nämligen genom sitt beslut den 14 mars. Hur långt uppfylldes EU: s ambitioner? Pressen har varit ganska negativ med avseende på de allmänna resultaten, även om EU: s ledande roll erkänts. Jag är övertygad om, att EU i stor utsträckning kan ta åt sig äran av de positiva resultat, som trots allt uppnåddes, och jag vill därför ge en lite mer nyanserad bild av situationen.
För det första blev det goda resultat i behandlingen av nya frågor. Som det betonades av Europaparlamentet i beslutet från mars, gav det särskilda mötet ett välkommet tillfälle till att behandla nya frågor. Parlamentet pressade på, för att EU skulle ta ledningen i New York. Och det gjorde EU genom att föreslå två nya initiativ. Det ena gick ut på att ta tag i de ständiga allvarliga problemen som sammanhänger med knappheten på färskvatten. Det andra initiativet gick ut på att främja övergången till en mer hållbar användning av energi. Båda initiativen är inarbetade i det slutliga resultatet från mötet, som innehåller principer och en tidsplan för konkreta framsteg, som skall göras genom kommissionen för hållbar utveckling, CSD.
Ett annat område, där vi inte nådde våra mål, men som några trots allt vill klassa som en delframgång, är skogarna. EU insisterade starkt på, att det särskilda mötet skulle inleda förhandlingar om en skogskonvention. Detta var inte möjligt till följd av starkt motstånd från framför allt USA, Brasilien och vissa inflytelserika icke-statliga organisationer. Det särskilda mötet upprättade ett mellanstatligt forum, som skall undersöka möjligheterna för en konvention och inrapportera resultaten till CSD år 1999. Mot bakgrund av detta skall CSD år 2000 besluta om och i givet fall, hur en sådan konvention skall utformas. Det föreligger vidare enighet om att genomföra framställningarna från den mellanstatliga panelen för skogar samt att främja bevarande och hållbar förvaltning av skogar i andra fora bl.a. under konventionen om biologisk mångfald. Vi har klargjort, att EU kommer att arbeta hårt med att genomföra panelens förslag och på att skapa enighet i frågan om en skogskonvention.
Jag vill nu komma in på de områden, där FN: s specialmöte inte infriade förväntningarna. I parlamentets beslut av den 14 mars heter det, att både klimatförändringar och finansiering avseende hållbar utveckling är prioriterade uppgifter. Vad klimatförändringarna beträffar, var resultatet inte uppmuntrande trots unionens ansträngningar. I texten hänvisas det visserligen till behovet av " avsevärda" reduktioner av utsläppen, och den är på det sättet lite bättre än Denvertexten. President Clintons tal innehöll också vissa uppmuntrande element. Han gav uttryck för beundran för EU: s inställning och närmade sig EU: s mer progressiva hållning en aning, då han medgav, att Förenta staterna hittills inte tagit tillräckligt allvarligt på klimatförändringarna. Presidenten aviserade också, att han skulle ta initiativ till att övertyga kongressen och den amerikanska befolkningen om behovet av en väsentlig reduktion av utsläppen av växthusgaser. Men EU måste nu fortsätta med att utöva press på USA och andra parter, bland annat Japan, som bär ett stort ansvar för den kommande partskonferensen i Kyoto. Vi måste göra, vad vi kan, för att de i fråga varande ländernas hållning blir klar. Det kommer att ge oss en möjlighet att inleda seriösa förhandlingar om reduktionsmål på de förberedande mötena innan Kyotokonferensen.
Vad slutligen finansieringsmålet beträffar, tog EU en ledande roll för att bekräfta målen från Rio. EU försökte också att medla mellan USA: s och Japans hårda linje å ena sidan och G77-ländernas å den andra. EU föreslog nämligen, att deltagarna skulle säga ifrån om att vända den nedåtgående tendensen i det officiella utvecklingsbiståndet, och att ett förfarande skulle inledas på mellanstatligt plan till behandling av innovativa finansieringsidéer. Dessa förslag var för ambitiösa för några och inte tillräckligt ambitiösa för andra. Sluttexten om bistånd går till slut inte utöver Agenda 21 och upprepar i-ländernas oinfriade löfte om att fortast möjligt avsätta 0, 7 % av bruttonationalprodukten till utvecklingsbistånd.
Vilka möjligheter ger oss allt detta inför framtiden? För det första har vi lagt fast ett gott arbetsprogram för CSD för de nästkommande fem åren, och ännu ett toppmöte Rio+10 år 2002. Dessförinnan måste EU koncentrera sig på att göra konkreta framsteg i CSD på de områden, nämligen färskvatten och energi, där EU tagit initiativet liksom också i det nya mellanstatliga forumet för skogar. För det andra måste EU utveckla en strategi för genomförandet av de ärenden, där det förelåg enighet i New York. Och för det tredje måste EU avgöra, vilka steg den oberoende av FN-processerna kan ta för att främja hållbar utveckling globalt.
Låt mig framföra en enkel kommentar om den resolution som parlamentet lagt fram, och som också tar ställning till det fortsatta arbetet. Jag är på det hela taget enig om innehållet i resolutionen. När jag överhuvudtaget nämner den här i kväll, så är det därför att vi har varit en aning bekymrade över det - man kan nästan kalla det - mycket starka fördömandet av Kina i punkt 10. Vi anser att det är vanskligt att kalla Kina destruktivt, även om vi delar parlamentets uppfattning, att det kommer att vara nödvändigt att aktivt arbeta vidare med att i högre grad integrerar också Kina i de miljömässiga framstegen.
Kommissionen avser, att i början av 1998 förelägga rådet och parlamentet ett meddelande om gemenskapens genomförande av resultaten från det särskilda mötet om framstegen avseende hållbar utveckling i världen som helhet. Vi ser fram mot parlamentets aktiva deltagande i utvecklingen av EU: s strategi för framtiden.

Pollack
Herr ordförande, de fem år som har gått sedan de välmenande resolutionerna från Riotoppmötet 1992 har kännetecknats av Västs bristande åtaganden för att ta itu med de utmaningar som ställs av klimatförändring och miljö och utveckling. Industriländerna har inte förändrat sina konsumtions- och beteendemönster, och detta har, automatiskt, uppmuntrat overksamhet i Syd.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp befarar att fattigdom och underutveckling kommer att försätta att vara en orsak till miljöförsämringar. De rika länderna har inte hållit sitt löfte att lägga 0, 7 % av sin BNP på utvecklingsstöd och -samarbete. Den viktiga kopplingen mellan hållbar utveckling och miljöskydd saknas därför fortfarande. Det är bra att vi inte är här i kväll för att kritisera kommissionen. Det blir alltid annorlunda när vi är så få här i kammaren och alla står enade i frågan.
Men de skrämmande dåliga resultaten från UNGASS, trots ett starkt ledarskap från Europeiska unionen och, i synnerhet, den nya regeringen i Förenade kungariket, belyste det faktum att vad gäller klimatförändning, finansiering, vatten och skogar är klyftan mellan åtagandena i Rio och de steg som görs för att infria dem enorm. Men all skuld för detta kan inte läggas på våra regeringar heller. Så vad kan vi göra? Vi kan slå oss för bröstet i Europa och säga att vår position i UNGASS var jämförelsevis progressiv i strävan efter globalt skydd och en hållbar utveckling, för en global beskattning av flygbränsle och vårt åtagande att minska växthusgaserna med 15 % till år 2010. I jämförelse med andra aktörer var detta utmärkt, men massor återstår att göra i Kyoto i december.
I realiteten måste vi plocka upp skärvorna och arbeta vidare mot nästa möjlighet. De viktigaste frågorna återstår: överenskomna mål för utsläpp av växthusgaser, särskilt av USA och Japan, skydd av skogarna, sötvattenresurser, utveckling av förnybar energi, kampen mot öknarnas utbredande och skydd av den biologiska mångfalden. Detta står fortfarande på dagordningen. Och ingen av dessa frågor kommer att föras framåt om man inte skyndar på genomförandet av Agenda 21 och behandlar den dubbla frågan om offentligt utvecklingsstöd och den negativa roll som perversa bidrag spelar.
Investeringar i förbättring av den globala miljön är investeringar i sysselsättning och välstånd och det är hög tid att detta ges större trovärdighet av finansministrar. När vi försöker åstadkomma en överenskommelse i dessa frågor, måste vi städa vårt eget hus i Europa och se till att vi involverar det civila samhällets olika aktörer i genomförandet av en hållbar utveckling och miljöutbildning, både hemma hos oss och i Syd. Ett av sätten som vi kan göra det på är genom att öka stödet för lokala Agenda 21-förfaranden, som börjar uppstå som ett lapptäcke över hela Europeiska unionen. I en tid när vi skär ner våra budgetar för utveckling, för arbete för skydd av internationella skogar och för nätverks- och pilotprojekt för stadsmiljön, är det ibland inte riktigt klart om våra handlingar stämmer med våra ord. Vi vill väl, men vi anstränger oss inte tillräckligt. Tiden är inne att börja arbeta med dessa problem och vi behöver ett tydligare politiskt åtagande från alla våra regeringar, vår industri och våra finansministrar än vi har för närvarande.

Liese
Herr ordförande, fru kommissionsledamot! Jag var tillsammans med Dybkjaer på konferensen i New York som företrädare för Europaparlamentet, och jag måste säga att under denna konferens smög sig nog en deprimerad stämning över mig. Tyvärr har det inom flera områden inte hänt mycket, även om problemen - t.ex. växthuseffekten - är så prekära. Vi styr just inom detta område åter mot en katastrof.
Ändå finns det några positiva signaler. För det första var Europeiska unionen verkligen en drivande kraft i förhandlingarna, och med de olika uppfattningarna i medlemsstaterna är ju detta åtminstone någonting, som man måste berömma att kommissionen och rådets ordförandeskap i Europeiska unionen gemensamt har styrt i en positiv riktning. Alla statsministrar och regeringschefer har yttrat sig konstruktivt. För det andra ser jag inte så kritiskt på USA: s roll, som den delvis har beskrivits i det offentliga. I Denver var USA den stygge gossen, the bad guy så att säga. I New York har Clinton själv medgivit att amerikanerna med bara 4 % av världsbefolkningen står för 20 % av växthusgasemissionerna och att det måste bli en ändring på detta. Detta ser jag i alla fall som ett framsteg. Vi vet alla hur tuffa förhandlingarna är inom USA. Nu har dock presidenten för första gången gått i spetsen.
Jag tror att det inte finns något alternativ till förhandlingarna ens på multilateral nivå, annars skulle det bara återstå resignation, vilket vi säkert inte kan ange som skäl för våra barn varför vi ingenting har gjort. Vi måste nu ta det tillfälle i akt, som gör sig gällande före Kyoto. Vi måste öka trycket på Japan, och jag tror också att vi måste betrakta den speciella situation som G 77 utgör. Man kan bråka om formuleringen, men i själva verket är det så att Aosis-länderna och några ACP-länder, som anstränger sig, inte har spelat någon roll i New York i G 77, och att stora länder, som t.ex. Kina eller Saudiarabien har trängt G 77 i en dålig riktning. Vi bör därför försöka att även i våra förhandlingar med ACP-länderna hänvisa till de gemensamma intressena och klargöra att någonting måste ske.
Detta går naturligtvis bara, om vi också får det att låta trovärdigt att vi som européer håller våra förpliktelser inom u-hjälpen. Här måste vi alla tillsammans - kommission, råd och parlament - även vid Europeiska unionens budgetöverläggningar ge akt på att u-hjälpen höjs och inte ytterligare sänks. Dessutom måste vi göra våra läxor vad beträffar miljöskyddet och framför allt beträffande klimatskyddet. Jag tror att ett initiativ att införa flygbensinskatter på internationell nivå är bra, men vi i Europa måste även fundera på om det åtminstone inte på europeisk nivå, när det gäller inomeuropeiska flyg, är en överflödig subvention, när vi visserligen belastar dieselloken inom järnvägen med skatter, men inte flygplanen.
Den som säger att miljöskydd och framför allt klimatskydd har att göra med lägre livskvalitet och lägre ekonomisk framgång, den personen vill jag ge ett exempel: En bekant till mig som har levt en tid i New York sa till mig att i New York har man en tröja på sig under sommaren, eftersom det är för kallt, och under vintern har man en fläkt, eftersom uppvärmningen är för varm. Det är för mig ingen livskvalitet, det är slöseri med energi!

Dybkjær
Herr ordförande, jag vill gärna tacka kommissionären för anförandet. Jag är i stort sett ense med henne och kollegan Liese om de lite pessimistiska värderingarna, men också om den positiva synen. Samtidigt vill jag påminna om, att den gången som vi behandlade Riokonferensen var vi heller inte alltför begeistrade över resultatet. Den gången sade vi också, att det var för många ord och för lite handling. Men i efterhand kan vi ju konstatera, att Riokonferensen var bra i jämförelse med andra toppmöten. Vi fick bl.a. en konvention om biologisk mångfald, och det sattes i gång en process genom Agenda 21. Med hjälp av Agenda 21 har vi fått en gemensam dagordning för det lokala och regionala arbetet på en bättre miljö. Plötsligt är det faktiskt inte så långt från Strasbourg till Johannesburg.
Och så fick vi framför allt Rio+5. Men innan det blir alltför ljusrött, måste man självfallet tillägga, att vi dessvärre inte uppnådde de mål, vi hade föresatt oss. På en lång rad områden har det gått fel, och det mest katastrofala är självklart, att utvecklingsländerna inte alls får den hjälp vi utlovat dem. Tvärtemot har utvecklingshjälpen blivit mindre och mindre under de senaste åren. Som kommissionären sade, kunde vi överhuvud taget inte vända den tendensen på UNGASS i New York. Men det tjänar ju inte någonting till att tvivla. Vi är tvungna att se positivt på situationen. Vi är tvungna att säga, att det hela kunde ha varit mycket värre. T.ex. hade det varit mycket värre om inte president Clinton hade kommit på torsdagen och personligen i viss utsträckning förpliktat sig inför Kyoto, och nu är det vår uppgift, att få dessa förpliktelser verkställda, så att de blir en realitet. Härvidlag bör EU hjälpa honom, och inte minst vi parlamentariker bör vara med om att lägga press på den amerikanska kongressen. Jag anser också att det är positivt att vi fick beslutet att göra hållbar energi till en del av CSD: s arbetsprogram, och jag uppmanar EU till att här spela en ledande roll. Därutöver var det bra, att de icke-statliga organisationernas roll stärktes. Om vi tänker tillbaka på Rio, så måste vi konstatera att man inte hann med både organisationerna och det officiella programmet, men i New York sprang organisationer, parlamentariker och regeringschefer runt hos varandra i FN-byggnaden. Det ryktas till och med att FN vid nästa reform kommer att formalisera de icke-statliga organisationernas roll i systemet.
Detta leder mig till min sista punkt. Jag har också lagt fram ett ändringsförslag om detta, eftersom frågan faktiskt glömdes bort i första omgången. Det gäller en förstärkning av parlamentarikernas roll i hela FN-systemet och framför allt ett stärkande av samarbetet mellan de olika parlamentarikerna. Vi har egentligen fått goda erfarenheter av det initiativ, som det nederländska ordförandeskapet tog i New York, och där det visade sig vara ganska nyttigt med en dialog. Det tror jag man kan utnyttja, och det ber jag, att ordföranden för utrikesutskottet, Tom Spencer, tar fasta på.

González Álvarez
Herr ordförande, kommissionär Bjerregaard. Vi har i Spanien ett talesätt som säger " i de blindas rike är den enögde kung" .
Jag säger detta eftersom Europeiska unionen, enligt det som framlades i Dybkjærs betänkande om det femte åtgärdsprogrammet för miljön, inte har uppfyllt sina mål från år 1992. Ändå föreslog Europeiska unionen vid toppmötet i New York att utsläppen av koldioxid skall minskas med 15 % minst till år 2010, och detta framför Förenta staterna, som inte bara underlåter att dela förslaget utan även anser att medborgarna måste tillfrågas. Och detta från Förenta staterna som är det mest förorenande landet i världen - de har 4 % av världens befolkning men står för 24 % av alla koldioxidutsläpp.
Likaså i anslutning till ett annat löfte i Agenda 21 - löftet om 0, 7 % av BNP till utvecklingsländerna - kan vi konstatera att Förenta staterna i dag avsätter 0, 1 % för utvecklingssamarbete.
Europeiska unionen kommer inte heller upp till 0, 7 %, men når i medeltal ändå upp till 0, 30 % efter att tidigare ha haft ett medeltal på 0, 35 %. Vi kan alltså säga att även om Europeiska unionen inte är den perfekta modellen av en miljöförsvarare, så kan den fortfarande utgöra en förebild för andra länder.
Jag anser att det som Bjerregaard säger om sötvatten och förnybara energier är gott och väl, mot bakgrund av att 20 % av befolkningen inte har tillgång till sötvatten och att varannan afrikan inte har det. Men hon har inte sagt om det finns ett finansieringsförslag för ett sådant program och ett sådant tidsschema.

Lannoye
Herr ordförande, jag tror att det är mindre viktigt att fråga sig huruvida toppmötet i New York var sämre eller bättre än det i Rio, och huruvida de åtgärder som behandlades skulle ha kunnat vara bättre eller sämre. Det viktiga är, kanske, att se hurdan situationen är i dag jämfört med för fem år sedan.
Men här blir de olika parametrarna tydliga. När det gäller den genetiska mångfalden blir situationen inte bättre. Man konstaterar att det försvinner sjuttio arter varje dag, fem år efter Rio. Man konstaterar att människans livsmedelsproduktion på jorden minskar, att tillgången till dricksvatten per invånare minskar, att klyftorna mellan norra och södra halvklotet ökar, att temperaturen på jordklotet fortsätter att stiga och att vi lever i en värld som generellt sett är ännu mer ohållbar än för fem år sedan. Det är detta som är det viktiga. Fattade man då några beslut i Rio, inrättade man några mekanismer som kan få oss att hoppas på en förbättring? Personligen tror jag inte det. Jag välkomnar dock Europeiska kommissionens och Europeiska unionens ansträngningar, som faktiskt var jämförelsevis större än andra nationers.
Mot bakgrund av detta måste man konstatera att det är stor skillnad mellan att sätta upp mål för sig själv, vilket Europeiska unionen gjort, och att göra det möjligt att genomföra dessa mål. Låt oss ta minskningen av växthusgaser som exempel. Det är omöjligt att föreställa sig hur man skulle kunna lyckas med detta inom Europeiska unionen, eftersom man i Amsterdamfördraget kommer att ha kvar regeln om enhällighet för skatt på koldioxid. Hur skall man gå tillväga? Vad är det som hindrar Europeiska unionen att vidta åtgärder för skogarna som gäller inom Europeiska unionen? Det är visserligen bra att kräva en konvention, men man kan också mycket väl handla kollektivt inom Europeiska unionen till förmån för ett hållbart skogsbruk. Till sist, en global skatt på flygtrafik och på flygbränsle är en bra idé. Varför inte tillämpa den på interna transporter inom Europeiska unionen? Jag tror att konkreta åtgärder skulle ge stor trovärdighet åt Europeiska unionen. Den skulle sedan kunna föreslå dessa åtgärder för andra, eftersom vi då skulle befinna oss i en styrkeposition.

Graenitz
Herr ordförande! Jag kan tänka mig att när man ser tillbaka på konferensen är åskådningssättet olika, likaså som det berömda halvfulla eller halvtomma glaset, som allt beroende på ur vilken synvinkel man ser det hela, kan bedömas på det ena eller det andra sättet!
Denna konferens förpliktar Europeiska unionen - som är den största sammanslutningen av industrinationer i denna värld, med stor rikedom och en befolkning, som kan mycket och är kapabel till mycket - att inom området klimatskydd och hållbar utveckling såväl inom denna union som i länderna i tredje och fjärde världen och i de länder, som snart kommer att inträda i vår gemenskap arbeta för att miljösituationen förbättras. Vi bör också vara trovärdiga och föregå med gott exempel. Då kan vi säga till de andra varför det är bra att arbeta på en förbättring av miljösituationen, vad detta ger. För en uppnå en framtid med en hållbar utveckling, med arbete för människorna och med livskvalitet måste vi arbeta på vår miljö. Jag tror att det ännu finns mycket att göra, även i förberedelsen för Kyoto. Vägen till Kyoto bör nu kantas av väldigt mycket arbete och inte bara med goda föresatser. Om vi nu i en gemensam ansträngning - parlament, kommission och råd - utvecklar förslag för Kyoto, som sedan kan antas och genomföras, kommer vi att bidra till att detta glas i slutändan varken är halvfullt eller halvtomt, utan helt fullt med livskvalitet och en bra framtid för alla människor.

van Putten
Ordförande, jag tror att jag också är överens med Liese att en stor besvikelse kan uttalas. Jag förstår kommissionärens ståndpunkt, han ser naturligtvis ändå ett antal ljuspunkter, men jag tror slutligen att vi måste dra slutsatsen att en otrolig tröghet har uppstått och att FN åter har visat att det egentligen blivit en byråkratisk maskin dit länder kommer inflygande, avlägger vackra förklaringar, åker i väg och åter konstaterar att mycket lite eller inget har uppnåtts. Vi kan ur miljösynpunkt fråga oss: Måste det också fortsätta på det sättet med Rio? Den frågan ställer jag inte utan grund, se vad som hänt. För klimatet, det har redan nämnts, ett uttalande om nödvändigheten av bindande, betydelsefulla och realistiska mål för att komma dit, men inga verkligen konkreta åtgärder, det kommer först i Kyoto. Om det då lyckas då har man åter påbörjat en resa.
Kapitlet " skogar" , den fjärde paragrafen där det begärs follow-up för intergouvernemental panel on forests , det har satts inom parentes. Som tur är har man begärt nationella skogsprogram. Och, jag läser det nu på engelska: " remained including unnegotiated paragraphs dealing with legal instruments and difficulties mostly in the field means of implementation, official development assistance, finance mobilisation of the resources, etc..." . Medan produktionen och konsumtionen i väst samtidigt har förblivit densamma, fortsätter skogsavverkningen och stödjande utvecklingshjälp, så som ni själv redan angivit, minskar. 0, 7 % uppnås inte, ännu värre, det minskar. Summan av kapitalet i världen som myndigheter just nu investerar i utvecklingsländer minskar och den privata sektor har under fem års tid sexdubblats. Sex gånger större än utvecklingshjälpen från stat och gemenskap, det får också konsekvenser. Det uppnås inga framgångar. Jag tror att vi slutligen måste erkänna, och det erkändes också i texten, att på området finansiella och tekniska överföringar och på området capacity building , det finns inget bra nederländskt ord för det, finns det en enorm eftersläpning. Tillbakagången av utvecklingsinvesteringar och skuldkrisen är de stora hindren. Jag tycker slutligen att, om de inte hittar någon lösning på det, så bör de för min del upphöra med cirkusen. Jag är kanske lite dyster så här dags, ordförande, jag hoppas att kommissionären fortfarande har en ljuspunkt att komma med.

Bjerregaard
Herr ordförande, jag skall inte förlänga debatten mycket vid denna sena tidpunkt. Det är bara några få saker jag önskar ta upp gällande till det jag inledningsvis sade. Det första, som jag vill nämna, har i hög grad samband med kommande internationella konferenser, av vilka den viktigaste kommer att vara den, som äger rum i Kyoto, vilket de flesta varit inne på. Den kommentar jag önskar lägga fram är att det är helt uppenbart att vi i den rika delen av världen blir tvungna att förbättra våra relationer till G77gruppen av länder. Det är inte första gången vi har konstaterat en klyfta mellan våra uppfattningar. Det är heller inte första gången, som vi har konstaterat, att det är svårt att argumentera om målen för miljöfrågorna, och det är helt givet, att i synnerhet i samband med klimatfrågorna kommer vi att få den traditionella motsättningen, om vi inte gör en särskild insats, och det är vi naturligtvis beredda att försöka göra å EU: s vägnar.
Det andra jag gärna skulle vilja nämna, är, att jag i och för sig delar Graenitz uppfattning, att man både kan beskriva en sådan konferens som ett halvfullt glas vatten eller ett halvtomt glas vatten. Det var mycket målande beskrivning. Van Puttens inlägg gick i samma riktning. Det är riktigt, att det är frestande att fastna vid allt det, som inte uppnåddes. Å andra sidan anser jag också, att det skulle vara fel av oss. Jag anser, att vi skall fästa oss vid de framsteg, som ägt rum. Jag anser också, att vi skall fästa oss vid, att det ser ut att finnas en vilja att reformera FN-systemet. Jag kan alla argument om att man försökt tidigare utan resultat. Trots det anser jag, att vi skall stödja de tendenser, som går i den riktningen. Det har naturligtvis också glatt mig, liksom det har glatt er här i kammaren i kväll, att vi som samarbetsorganisation och union har lyckats att framträda med en progressiv miljöpolitik, så att vi utåt har kunnat teckna en linje, som också andra har lagt märke till. Det lägger ett ansvar på oss alla. Det är inte lätt, när vi skall arbeta vidare inför Kyoto, men jag hoppas på samma intresse och samma välvilja, när vi skall arbeta vidare med denna fråga.

Ordföranden
Angående denna fråga har jag fått in sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 37, paragraf 2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.00.)

