Ünnepi ülés és vita - az euró tízedik születésnapja
Elnök
A következő napirendi pont az ünnepi ülés és vita az euró 10. születésnapjáról.
(Film)
Juncker úr, Giscard d'Estaing úr, Trichet úr, Almunia úr, Berès asszony, hölgyeim és uraim!
2009. január 1-jén volt valutánk, az euró 10 születésnapja. Ma itt az Európai Parlamentben az Európai Unió eddigi egyik legfontosabb és történelmi határozatát ünnepeljük. A gazdaságilag egyre szorosabban összetartozó Európai Unióban az euró létrehozása a közös piac megerősítésének és a belső piacon folytatott kereskedelem egyszerűsítésének logikus fejlemény volt; mégis amikor tíz évvel ezelőtt 11 szuverén állam valutája helyébe egyetlen valuta lépett, igen sok kétség volt afelől, hogy a tervezett egységes valuta valóban sikeres lesz-e. Bevezetése bátorságot és határozottságot igényelt.
Tíz év elteltével nemcsak azt látjuk, hogy az euróban éppen úgy megbíznak, mint az euróövezetben korábban használt valutákban, hanem azt is, hogy a közös pénz kétségtelenül jelentős előnyökkel járt az Európai Unió népei és vállalkozásai számára.
Az eurózóna a makrogazdasági stabilitás kősziklájává vált. Az eurózóna gazdaságának méretére és arra a tényre tekintettel, hogy kereskedelmének nagyobb része az unión belül folyik, az eurózónáról bebizonyosodott, hogy sokkal inkább képes ellenállni a gazdasági sokkokkal szemben, mint amennyire a tagállamok korábban képesek voltak erre.
A globális pénzügyi válság elmúlt hónapjaiban az euró fontos stabilizáló tényezőnek bizonyult: az egységes valuta megvédett bennünket az 1930-as évek óta bekövetkezett legsúlyosabb pénzügyi válság legrosszabb hatásaitól.
A stabilizáló tényezőként működő Európai Központi Bank és a központi bankok európai rendszere nélkül az Európai Unió helyzete tavaly ősszel számottevően rosszabb lett volna.
Nézzenek csak Írországra, egy olyan országra, amelyet különösen súlyosan érintett a pénzügyi válság: a monetáris unióban való tagsága megvédte a még nagyobb arányú válságtól.
A monetáris unió remélhetően visszafordíthatatlan lépést jelent a mélyebb gazdasági és politikai integráció felé; ez a "közös célú Unió” részeként való létet jelenti. Mint egy család, az eurózóna valamennyi tagja beszél a másikkal, és a valamennyiük számára haszonnal kecsegtető legjobb megközelítést fogadják el.
Az euró létrehozása azonban nem csak gazdasági és pénzügyi hatásokkal járó döntés volt; ez igen egyértelmű jelzést is adott arra, hogy az Európai Unió olyan helyzetben van, hogy képes nagy horderejű döntéseket hozni a közös virágzó jövő felépítése érdekében.
Ma az eurózóna számos polgára szemében az egységes valuta egyike az európai integráció legkedvezőbb eredményeinek. Annak biztosítása érdekében, hogy ez a jövőben is így legyen, szigorúan őriznünk kell a közös valuta stabilitását: csak így lehet biztosítani, hogy az euró a jövőben is stabilizáló tényező és szilárd pont legyen ebben a viharos világban.
Mára az Európai Unió tagállamainak több mint fele bevezette az eurót. Néhány nappal ezelőtt üdvözöltük Szlovákiát az eurózóna 16. tagjaként, és bizonyos vagyok benne, hogy mire az euró következő nagy születésnapját ünnepeljük, a zónának még több tagja lesz. Az Európai Unió valamennyi tagállama számára célként kell kitűzni, hogy a stabilitási kritériumok alapján végül csatlakozzon az egységes valutánkhoz.
Meg vagyok győződve arról, hogy ez a fokozatos bővítés segít az egész euróövezet megerősítésében, és egyben a közös, békés európai jövő szimbóluma is, különösen az Európai Unió fiataljai számára.
Franciaország korábbi elnöke, Valery Giscard d'Estaing is itt van velünk ma, és üdvözöljük őt. A korábbi német kancellárral, Helmut Schmidttel, a korábbi luxemburgi miniszterelnökkel, Pierre Wernerrel és másokkal együtt ő egyike az egységes valuta építőmestereinek. Nagyon meleg üdvözlet önnek, Giscard d'Estaing úr!
(Taps)
Egyetértek Helmut Kohllal, aki François Mitterrand-nal és Jacques Delors-ral és másokkal együtt - éppen most láttuk Jacques Santert a filmen - hozzájárult az euró végleges bevezetéséhez, amikor azt mondta 1998-ban, hogy "...egy valuta persze csak egy fizetőeszköz. De egy valuta sokkal több, mint egy fizetőeszköz. Annak köze van a kulturális identitáshoz, és egyben a politikai stabilitás mércéje is... Képzeljék el, micsoda fantasztikus eredmény az, hogy az Európai Unióban... az összes intelligenciánkkal, kreativitásunkkal és színes sokféleségünkkel és az összes nehézség ellenére is... polgáraink millióinak egyetlen valutája lesz.”
Az Európai Parlament nevében szeretnék őszinte köszönetet mondani az euró valamennyi építőmesterének, mindazoknak, akik előkészítették a közös valuta útját, különösen az Európai Központi Banknak és jelenlegi elnökének, Jean-Claude Trichet-nek és a sajnálatosan elhunyt elődjének, Willem Duisenbergnek történelmi eredményükért. Az Európai Központi Bank fontosságát egyszerűen nem lehet eléggé hangsúlyozni.
(Taps)
Köszönetet kell mondanunk különösen Alexandre Lamfalussynak, az Európai Monetáris Intézet elnökének, akivel tegnap este találkoztunk, és aki most egy szűk körű megbeszélésen vesz részt.
Az Európai Palamentnek és az ilyen ügyekért felelős bizottságának, a Gazdasági és Monetáris Bizottságnak, amelynek az elnöke akkor Karl von Wogau volt, majd őt Christa Randzio-Plath követte, hajtóerőként szintén megvolt a maga szerepe e történelmi projektben, ami az évek során a valutakígyótól az egységes valuta létrehozásáig vezetett. Ugyanez vonatkozik a Gazdasági és Pénzügyi Bizottság jelenlegi alakjára, amelynek elnöke Pervenche Berès, akinek hálásak vagyunk ezen ünnepség gondolatáért.
Az euró 10 évvel ezelőtti bevezetése óta az Európai Központi Bank és az Eurócsoport egyre szorosabb kapcsolatot tartott fenn az Európai Parlamenttel. Szeretnék köszönetet mondani a két intézmény elnökének, Juncker úrnak, mint az Eurócsoport elnökének, és az Európai Központi Bank elnökének, Trichet úrnak az Európai Parlamenttel folytatott kiváló együttműködésükért.
A tízedik születésnap alkalmából még sok sikeres évet kívánunk egységes valutánknak, az eurónak, és fényes közös jövőt az európai kontinens számára.
Jean-Claude Trichet
Elnök úr, Giscard d'Estaing úr, Juncker úr, hölgyeim és uraim, rendkívüli megtiszteltetés és nagy öröm, hogy részt vehetek ezen az ünnepi ülésen, ahol az euróról, mint Európa egyik legfontosabb vívmányáról emlékezünk meg.
Jean Monnet, Európa alapító atyja egyszer azt mondta: "Amikor egy gondolat illeszkedik a kor szükségleteihez, az már nem azoké az embereké, akik kitalálták, és erősebb, mint azok, akik ellenőrzésük alatt tartják,” és hozzátette, "nincsenek idő előtti gondolatok, alkalmas pillanatok vannak, és tudnunk kell, hogy ezeket ki kell várni.”
Évtizedeken át az egységes európai valuta csak kevesek által osztott gondolat volt. Sokkal többen gondolták azt, hogy sohasem válik valósággá, vagy, hogy bukásra van ítélve. Ma az egységes valuta európai polgártársaink közül 329 millió ember számára maga a valóság. Egy napon az euró létrehozását döntő lépésnek fogják tekinteni az Európa népeinek egyre szorosabb uniójához vezető hosszú úton.
Nem kerülhetem meg, gondolnom kell alapító atyáinkra - Robert Schumanra, Walter Hallsteinre, Alcide de Gasperire, Pierre Wernerre, Sicco Mansholtra és Paul-Henri Spaakra - akik, amint néhány perccel ezelőtt láthattuk, azok a látnokok voltak, akiknek az Európai Uniót köszönhetjük.
Emlékszem az államférfiakra, az állam- és kormányfőkre, akik határozott, meggyőződéssel teli és bátor európaiak voltak, akiket ma Valéry Giscard d'Estaing képvisel. Nélkülük nem lett volna euró.
Az euró bevezetése óta polgártársaink az árstabilitás olyan szintjét ismerték meg, amelyet az eurózónában kevesen értek el korábban. Ez az árstabilitás előnyös valamennyi európai polgár számára. Védi a jövedelmeket és a megtakarításokat, segít a finanszírozás költségeinek csökkentésében, ösztönzi a beruházásokat, a munkahelyteremtést és a közép- és hosszú távú prosperitást. Az egységes valuta a dinamizmus hajtóereje az európai gazdaságban. Növelte az árak átláthatóságát, erősítette a kereskedelmet, előmozdította a gazdasági és a pénzügyi integrációt.
az Európai Központi Bank elnöke. - (DE) Az elmúlt néhány hónap az euró egy másik előnyének bizonyítéka volt. A pénzügyi válság rámutatott, hogy viharos időkben jobb egy nagy és biztonságos hajóban, mint egy kis csónakban ülni. Vajon képesek lettünk volna-e olyan gyorsan, olyan határozottan és olyan következetesen cselekedni itt Európában anélkül, hogy a közös valuta összekötne bennünket? Vajon olyan helyzetben lettünk volna-e, hogy megvédhetjük az egyes nemzeti valutáinkat a pénzügyi válság hatásaitól? Büszkék lehetünk arra, ahogyan Európa parlamentjei, kormányai és központi bankjai reagáltak. Együttesen megmutattuk, hogy Európa még nehéz körülmények között is képes a döntéshozatalra.
(Taps)
az Európai Központi Bank elnöke. - Az euró történelmi sikerét nemcsak a látnok vezetők határozottságának és kitartásának köszönhetjük - és én megemlítem őket -, hanem az európai intézmények közötti hatékony összjátéknak is.
Az Európai Parlament az úttörő fázisban meghatározó szerepet játszott. A Parlament volt az első olyan európai intézmény, amely még 1962-ben javaslatokat tett az egységes valutára. Az elmúlt tíz évben - az EKB létrehozása óta - intézményeink igen szoros és gyümölcsöző párbeszédet tartottak fenn. E párbeszéd során az EKB igazgatótanácsának tagjait e Parlament és az elnök által említett bizottságok több mint 50 alkalommal hallgatták meg. A Parlament és az EKB közötti párbeszéd igen fontos az elszámoltathatóság szempontjából, lehetővé téve az EKB-nak, hogy a határozatait és az intézkedéseit illetően felvilágosítással szolgáljon a közvéleménynek az ő választott képviselőin keresztül.
Létezésének első három évében az eurónak három nagy próbatétellel kellett szembesülnie: egy szilárd és hiteles központi bank létrehozásával, egy stabil, új valuta létrehozásával és a bizalom felkeltésével. Ezeknek a kihívásoknak sikerrel feleltünk meg, és az euró mára határozottan elfogadottá vált. Ez az ünneplés ideje, és amint mondottam, ez engem nagyon megindított. De nem ez az önelégültség ideje. A jelenlegi kihívások nyomasztóak, és új kihívások is vannak. Az EMU tartós sikere attól függ, hogy mit teszünk ezekkel a kihívásokkal kapcsolatban.
Ezek közül hármat szeretnék megemlíteni.
Először is, a pénzügyi válság. A válság felszínre hozta a globális pénzügyi rendszer alapvető gyengeségeit. Igen aktív szerepet játszunk az e gyengeségek megoldására és a szabályozási, illetve az intézményi keretek áttervezésére irányuló globális erőfeszítésekben.
Másodszor, a monetáris unió. Az egységes valuta megbízhatósága két pilléren nyugszik: az árstabilitásra irányuló monetáris politikán és a szilárd gazdaságpolitikákon - amelyek nagyon is az Eurócsoport védelmét szolgálják, miniszterelnök úr. A gazdasági front különös kihívásai közé tartoznak a stabilitási és növekedési paktum szilárd és hiteles végrehajtása, továbbá a folyamatos erőfeszítések, hogy gazdaságainkat termelékenyebbé és dinamikusabbá tegyük, valamint az euróövezeten belül kerüljük el a nagy kompetitív divergenciákat.
Harmadszor, a bővítés. Amikor tíz évvel ezelőtt elkezdtük, 11 országról volt szó. Ma már 16 ország van. Ez sokat elmond történelmi erőfeszítéseinkről. A bővítés lehető legjobb módon történő kezelése inspiráló és sokat követelő kihívás mindannyiunk számára, különösen az EKB igazgatótanácsa és kormányzótanácsa számára.
Az euró történelmi siker. Ami ma a leginkább számít, az a jövővel szembeni felelősség. Új kihívások keletkeztek. Ha ezekkel a kihívásokkal a legnagyobb tisztánlátással és elszántsággal nézünk szembe, akkor olyan hatalmas ideák születhetnek, mint amelyekre Jean Monnet utalt, és amelyek ilyen messzire vittek minket az európai stabilitás és prosperitás útján.
Jean-Claude Juncker
Elnök úr, Giscard d'Estaing úr, Trichet úr, Almunia úr, hölgyeim és uraim, az elmúlt 50 évben Európa gyakran bizonyította, hogy képes nagyszerű célokat kitűzni, és a becsben tartott célok gyakorlati végrehajtásához szükséges szellemiséget és elszántságot kialakítani.
Az Európai Unió a belső piacával és a bővítéssel együtt maga ennek a legjobb példája, más szavakkal, az Európa földrajza és történelme közötti kötelékek megújításával és a Gazdasági és Monetáris Unióval, amelynek 10. évfordulóját ünnepeljük ma.
A Gazdasági és Monetáris Unió létrehozásához és az egységes valuta bevezetéséhez vezető út hosszú volt; a Gazdasági és Monetáris Uniónak az 1970. évi Werner-jelentés adta kezdeti impulzust követően bekövetkezett genezise mutatja ezt. Hosszú genezis volt, amely a monetáris kígyón, az európai monetáris rendszeren, az ecu 1979-es bevezetésén, az 1989. évi Delors-terven, az 1992. évi Maastrichti Szerződésen és persze a dán "nem”-en és a francia "igen”-en át vezetett, amiről akkoriban azt mondták, hogy csak kicsi, anélkül, hogy felednénk az európai monetáris rendszer 1993. évi válságát. Az út nem volt mentes a nehézségektől és a sokkoktól sem.
Akkoriban mind a politika, mind a tudományok világában sokan kritizálták az egységes valutát, nem is említve a központi bankok figyelemre méltó számú szakértőit, akik úgy érezték, hogy a gazdasági és monetáris unió nem érhető el, vagy azt nem szabad elérni, és ha mindennek ellenére mégis csak létrejön, az egységes valuta - röviden szólva - gyenge és jövőtlen lenne.
Számomra fontos, hogy kihasználjam ennek az európai integráció során kulcsfontosságú eseménynek a 10. évfordulóját, hogy kifejezzem tiszteletemet azoknak a férfiaknak, akik az eurót létrehozták, például Pierre Wernernek, Helmut Kohlnak, François Mitterrand-nak, Jacques Delors-nak, Valéry Giscard d'Estaing-nek és másoknak. Ismételten szeretném dicsérni jövőbelátásukat, határozottságukat és Európa melletti hűséges elkötelezettségüket. Azok, akiket említettem és sokan mások, akik kísérték őket, el sem tudták képzelni politikai projektjük gyors sikerét. Ez év január 1-je óta 16 tagállam vesz részt a Gazdasági és Monetáris Unióban, és az euró majdnem 330 millió európai polgár valutája. Az euró vált az európai integráció leginkább megfogható jelévé. Az euró megfogható jelként szerte a világon stabilitás elismert mércéje, amely védi polgárainkat a gazdasági válság legsúlyosabb következményeitől. Tíz év elteltével elismerték, hogy az euró megkérdőjelezhetetlen sikertörténet. Most az évfordulóknak csak akkor van értékük, ha egyben hidat képeznek a jövő felé, mivel el kell ismernünk, hogy a magunknak címzett gratulációk kollektív élvezete ellenére az eurózóna kohézióképességének és összetartozásának igazi próbája még előttünk van. A 2009-es rendkívül nehéz év lesz az eurózóna gazdaságai és az európai polgárok számára, és igen sok belső és külső kihívás vár ránk.
Ami a belső ügyeinket illeti, az eurózóna kormányainak együtt kell cselekedniük a gazdasági válság hatásainak megfékezése érdekében, és invesztálnunk a gazdaság strukturális alapjaiba, hogy felépíthessék a krízis utáni világhoz vezető hidat. A kivételes helyzetek kivételes intézkedéseket követelnek. Nem veszíthetjük szem elől azt a tényt, hogy az euró - ez a gazdaságaink köré épített védőernyő - nem csak úgy az ölünkbe hullott. Az eurózóna gazdaságai jobban védettek a kedvezőtlen gazdasági folyamatokkal szemben, mert az eurózónához tartozás a minőség jele, tanúsítva, hogy tagjai valóban képesek megfontolt makrogazdasági politikára és fenntartható növekedésre, valamint a polgárok prosperitását szolgáló politikák végrehajtására. Az euró által biztosított védelem ezért közvetlenül kapcsolódik a hitelességünkhöz, ami viszont az ilyen politikák végrehajtására való képességen nyugszik. Ez a hitelesség az alapja a Gazdasági és Monetáris Unió biztosította előnyöknek, és ezt fenn kell tartanunk ahhoz, hogy továbbra is hasznot húzzunk az egységes valuta előnyeiből.
A külső körülmények alapján pedig le kell vonnunk a nemzetközi pénzügyi és gazdasági válság politikai tanulságait. Közvetlen oksági kapcsolat van a jelenlegi, az Egyesült Államokból induló válság és a nagy globális egyensúlytalanságok makacs fennmaradása között. A kellő átláthatóság, felelősség és integritás pénzügyi ágazatban tapasztalt hiánya ezért a válság katalizátoraként működött. A stabilitás visszaállítása a pénzügyi és a reálgazdaságban a pénzügyi rendszer világméretű mélyreható reformját, a globális fogyasztás és globális megtakarítás sajátos elegyében a súlyos egyensúlytalanságok kiküszöbölését vonja maga után. Ez az egyensúlyteremtés az amerikai, ázsiai és európai nagy gazdaságok aktív együttműködését követeli meg. Az észrevehető előrelépés ellenére az euróról kialakult nemzetközi kép túl gyakran nagyon is széttöredezett marad, és a nemzeti érdekek túl sokszor győznek a közös érdek fölött, megakadályozva, hogy az eurózóna teljes mértékben vállalja azt a politikai felelősséget, amely megfelel gazdasági fontosságának, illetve hogy elérje a Gazdasági és Monetáris Unióból származó összes gazdasági hasznot. A Gazdasági és Monetáris Unió természetesen gazdasági projekt, de elsősorban politikai projekt. Ennek következtében ki kell használnunk az euró második évtizedét arra, hogy a Gazdasági és Monetáris Uniót politikai testületeinek megerősítésével tökéletesítsük belsőleg és külsőleg egyaránt.
Joaquín Almunia
Elnök úr, miniszterelnök úr, a bizottságok elnökei, hölgyeim és uraim, bizonyos vagyok benne, hogy csak visszhangzom e Ház nagy többségének nézeteit, amikor tíz évvel az euró bevezetése után európaiként én azt mondom: büszke vagyok az euró sikerére.
Szeretnék gratulálni a Parlamentnek ahhoz a kezdeményezéséhez, hogy itt az Európai Parlament plenáris ülésének termében Strasbourgban emlékezzen meg az egységes valuta tízedik évfordulójáról.
Kétségtelen, az euró és a Gazdaság és Monetáris Unió siker. Az elmúlt tíz évben az euró sok hasznot hozott valamennyi tagjának, és ez a mély gazdasági és pénzügyi válság közepette is így történik.
Az egy évtizedes rövid időszak alatt az erőt és a stabilitást megtestesítő euró megérdemelten jó hírnévre tett szert. Az euró a világ valutái között a második, és - a nemzetközi gazdaságban betöltött szerepének köszönhetően - bizonyos tekintetben a nemzetközi kereskedelem eszközeként és a nemzetközi pénzügyekben fizetőeszközként már most összehasonlítható a dollárral.
Mindenekelőtt azonban az euró az Európai Unió 16 országában csaknem 330 millió ember mindennapi életének részévé vált. Mindannyian a pénztárcánkban tartjuk a közös európai identitás e szimbólumát: mert az euró amellett, hogy valuta, az európai projekt egyik központi eleme, amely kézzelfogható módon emlékeztet bennünket a több mint fél évszázaddal ezelőtt megkezdődött integrációs folyamat előnyeire.
Az euró - a stabilitást célzó makrogazdasági keretnek köszönhetően - alacsony inflációt és alacsony kamatlábakat biztosított a számunkra. Az euró egyértelműen lendületet adott a tagállamok közötti kereskedelemnek és befektetéseknek. Az euró az elmúlt tíz évben az eurózónában 16 millió munkahely létrehozását segítette elő, ami háromszor annyi, mint az előző évtizedben.
Az euró ösztönözte a pénzügyi integrációt és az egységes piac fejlődését; védelmet nyújtott az eurózóna tagjainak a külső zavarok ellen; és nemcsak az európai gazdaság, hanem a globális gazdaság számára is a stabil pont volt, és az is marad.
Kétség sem férhet hozzá, a válság az euró próbaköve. Azok azonban, akik úgy vélik, hogy a Gazdasági és Monetáris Unió nem áll készen arra, hogy szembenézzen a válság következményeivel, nagyot tévednek. Éppen ellenkezőleg. Ha az egységes valuta nem létezne, a válság hátrányos hatásai sokkal súlyosabbak lettek volna.
Számos tagállam a devizaárfolyamok súlyos volatilitásával és akár a devizáik elleni spekulatív támadásokkal szembesül. Az államok adósságpapírjainak kamatkülönbözete lényegesen nagyobb lenne, mint most, és a válság fiskális ösztönzőkkel történő kezelésének lehetősége szűkebb volna.
A 2005-ben megreformált Stabilitási és Növekedési Paktum arra ösztönözte a kormányokat, hogy hozzák rendbe államháztartásukat, ami 2007-ben 25 év óta a legalacsonyabb költségvetési hiányhoz vezetett, és ez most lehetővé teszi számukra, hogy kedvezőbb helyzetben szálljanak szembe a válsággal.
A válság során az Európai Központi Bank intézkedései mindvégig nem irányultak semmi másra, mint arra, hogy megerősítsék azt a szilárd hírnevet, amit a Gazdasági és Monetáris Unió az első években kivívott magának.
Azzal, hogy az Európai Központi Bank ellentmondást nem tűrve elfogadta a szükséges intézkedéseket, és vezető szerepet vállalt az ipari országok központi bankjaival való együttműködésben, egyben útmutatóként szolgált ebben az egész időszakban, és jelentősen hozzájárult a nagy pénzügyi összeomlás megakadályozásához.
A gazdasági helyzet nem olyan, mint amilyet kívánnánk, amikor ezt az évfordulót ünnepeljük, de az események minden korábbinál inkább hangsúlyozzák a Gazdasági és Monetáris Unió előnyeit. Azoknak az országoknak a számára, amelyek még nem csatlakoztak, az eurózóna egyre vonzóbb választási lehetőségként jelenik meg, ami a múlt héten Pozsonyban is bebizonyosodott, amikor Szlovákiát az eurócsalád legújabb, 16. tagjaként üdvözölték.
Az Európai Bizottságnak és a Parlamentnek továbbra is együtt kell működnie a tagállamokkal, az Eurócsoporttal, az Európai Központi Bankkal és a nemzetközi közösséggel ahhoz, hogy gazdaságaink újra a fenntartható növekedés pályájára kerüljenek.
E tekintetben a Bizottság azon jelentésben szereplő ajánlásai, amit mi nyújtottunk be néhány hónappal ezelőtt a Gazdasági és Monetáris Unió első tíz évéről, és amit a közelmúltban vitattak meg e Házban, éppen úgy vagy még inkább érvényesek ma, mint voltak tavaly tavasszal.
A fokozott költségvetési óvatosság, ennek kiterjesztése más makrogazdasági vonatkozásokra, a makrogazdasági politikák és a strukturális reformok közötti kapcsolat, az euró külső képe és a Gazdasági és Monetáris Unió jobb irányítása azok az alapkérdések, amelyekre az euró második évtizedét alapoznunk kell, hogy az legalább annyira sikeres legyen, mint amilyen az első évtized volt.
Elnök úr, azzal szeretném befejezni, hogy tisztelettel adózzam ki az euró alapító atyáinak jövőbelátása és törekvései előtt, mert az ő képzelőerejük és elszánt tettei révén örökölhettük azt a valutát, amelyre minden európai büszke lehet. Meg kell őriznünk ennek a sikernek az alapjait.
A válság új fejezetet nyitott a globális gazdaság előtt, amelyben a Gazdasági és Monetáris Uniónak továbbra is meghatározó szerepet kell játszania a közös érdekek és valamennyi európai törekvéseinek szolgálatában.
Valéry Giscard d'Estaing
Elnök úr, Juncker úr, Trichet úr, hölgyeim és uraim, mindenki, aki részt vett az európai valuta létrehozásában, hálás önnek, elnök úr, és önöknek, hölgyeim és uraim ezért a nagyon kiváló kezdeményezésért, hogy megemlékeznek az euró születésének tízedik évfordulójáról.
Én egyike vagyok azoknak, akik jobbnak tartják elkerülni a mind gyakoribb megemlékező ceremóniákat, de a mostani indokolt, mert ez jelzi az európai integrációhoz való legnagyobb hozzájárulást az Európai Parlament 1979-ben történt megválasztása óta. Azóta bizony hosszú utat tettünk meg, és lehetséges, hogy ez a kellemes, barátságos összejövetel nem tudja visszaadni mindazt, ami történt.
Szeretném tiszteletemet kifejezni mindazoknak, akik kijelölték ezt az utat és azoknak, akik végigmentek rajta. Korai forrását a luxembourgi miniszterelnök, Pierre Werner, az ön elődje 1970-es jelentésében találjuk. Az azt követő évek monetáris válsága és a devizaárfolyamok lebegtetetése volt azonban az, ami ezen a területen cselekvést váltott ki. Mindaddig, amíg rögzített devizaárfolyamok voltak, a monetáris rendszer nem borította fel a közös piac létrehozására irányuló kísérletünket. Mihelyt azonban a devizákat lebegtették, ez a probléma felütötte fejét.
A monetáris kígyó létrehozásának sikertelen kísérletei után 1975 és 1980 között a Franciaországból és Németországból kiinduló erőteljes impulzus vezetett el az észak-németországi Brémában rendezett találkozóig, és az európai monetáris rendszer létrehozására, valamint az ecu - az euró elődje - bevezetésére irányuló határozathoz. Ez az intézkedés élvezte partnereink támogatását a Benelux-államokban és Olaszországban.
Az 1980 és 1988 közötti, csekély aktivitással jellemezhető időszak után a folyamat új lendületet kapott azzal, hogy a Tanácsban létrejött a Jacques Delors elnökölte bizottság, amelynek munkája a Maastrichti Szerződés aláírásához vezetett.
Tisztelegjünk az úttörők előtt, akik részesei voltak ennek a hosszú útnak, amint a közelmúltban ön is, elnök úr, valamint a barátom Helmut Schmidt kancellár és államtitkára, Manfred Lahnstein; Bernard Clappier, a Banque de France akkori kormányzója és Robert Schuman 1950-es nyilatkozatának társszerzője; Alexandre Lamfalussy, aki nagy, szinte egyedülálló szakértelmét adta nekünk az Európai Monetáris Unióval foglalkozó bizottság munkájához, amit Helmut Schmidttel azért hoztuk létre, hogy újraindítsuk a projektet; Jacques Delors, az Európai Bizottság elnöke, aki átvette a stafétát; és utoljára, de nem utolsósorban a Maastrichti Szerződés Helmut Kohl kancellár és François Mitterrand elnök - akiknek az elszántságát név szerint is meg kell említeni más kollégáikkal együtt - vezette tárgyalói és aláírói, akik kiváló szöveget alkottak, amelyhez valójában azóta sem nyúltak. Ma egy nagy köszönetet kell mondanunk mindannyiuknak.
A tízedik évforduló alkalmával, amelyet válság közepette ünneplünk, mit is mondhatnánk az euró mellett? Milyen szép szavakat használhatnánk évfordulós pohárköszöntőnkben? Először is, az euró sikere meghaladta a várakozásokat, és természetesen nemcsak az összes ellenző, hanem valamennyi támogató várakozását is. Mivel önök csak öt percet adtak nekem, a részletekbe nem megyek bele. 1995 és 2000 között a legkiválóbb monetáris szakértőkkel folytattam beszélgetéseket, és ők mindannyian szkeptikusak voltak az euró bevezetésének lehetősége és az euró sikere tekintetében.
Tíz év alatt az euró a világ második valutájává vált, és amint már említették, egyike a leginkább tisztelt valutáknak. Helyes kezelése védőpajzsot biztosított a válság ellen, és platformot az inflációmentes növekedéshez. Az euró léte nélkül az európai kontinenst most monetáris tornádó tépázná meg, amely elmélyítené a gazdasági válságot.
A monetáris politikától elvárjuk, hogy a valuta erejének korlátain belül kísérelje meg kordában tartani a válság nyomasztó hatását és kövezze ki az utat az inflációmentes növekedéshez való visszatéréshez, amit még nem oldunk meg, amikorra a válság okozta jelentős államháztartási hiányokat és adósságszintet rendbe kell tenni. E tekintetben bizalmunkat az Európai Központi Bank vezetőibe és alkalmazottaiba helyezzük, akik a válság kezdete óta bizonyították figyelemre méltó szakértelmüket. Tiszteljük őket határozottságukért is függetlenségükért is.
Két megjegyzéssel szeretném befejni. Óvatosan kell eljárnunk, és nem szabad megpróbálnunk az eurónak globális dimenziót adni, ami hízelegne ugyan hiúságunknak, de megsokszorozná a kockázatokat, amelyekkel szembesülünk. Az euró Európa valutája, és ki kell fejeznie sajátos kultúráját, előmozdítva a racionális és stabil modellt a világ más valutái között.
Végezetül, én nem hiszem, hogy a közvéleménynek túl sokáig kellene várnia arra, hogy a banki szabályozás helyreálljon az euróövezetben. Úgy tűnik, felkérhetjük az Európai Központi Bankot, hogy vigye végbe a rend helyreállításának ezt a folyamatát, és felügyelje a végrehajtást a Maastrichti Szerződés 106 cikke (5) bekezdésének megfelelően. Valóban erőteljes késztetésre, szakértelemre és egy döntéshozatali menetrendre van szükségünk, amit az Európai Központi Bank állíthatna össze, és amit az eurózóna minisztereinek tanács - amelynek az elnöke ön, Juncker úr - elfogadhat és végrehajthat.
Azzal fejezem be, elnök úr, hogy az euró sikere által reprezentált integráció szimbólumának kell bátorságot öntenie belénk, hogy megtegyük a különféle szerződések ajánlotta következő lépést a mindinkább egyesülő Európa létrehozásában, amit igyekszünk elérni. A bukás elkerülhetetlenségével a siker energiáját állítjuk szembe. Ezt a sikert - milyen kedves név - eurónak hívják.
(Taps)
Pervenche Berès
Elnök úr, az euró a jövőkép és a politikai akarat együttesének sikeres eredménye, nem pedig a piacé. A legjobbat demonstrálja, amit Európa elérhet, amikor mindenki egyesíti erejét.
Természetesen ezen alkalommal én is tisztelegni szeretnék és köszönetet mondani saját nevünkben, gyermekeink nevében és mindenki más nevében is az alapító atyáknak és e siker építőmestereinek: Pierre Wernernek, aki velünk van, Helmut Schmidt kancellárnak, Giscard d'Estaing elnöknek, az Európai Bizottság elnökének, Jacques Delors-nak, Helmut Kohl kancellárnak, François Mitterrand elnöknek, Alexandre Lamfalussy bárónak, Tommaso Padoa-Schioppának, Philippe Maystadtnak és mindenki másnak is, akit nem említettem meg. Szeretnék azonban tisztelegni az ön elődeinek intézkedései előtt is, az én elődeim, Karl von Wogau, aki még mindig velünk van és Christa Randzio-Plath előtt is, aki ma ugyancsak itt van velünk. E Parlament intézkedései kulcsszerepet játszottak, amikor az euróra való áttérés időszakában nem csak a banki számlák átvezetése miatt aggódtunk, hanem polgáraink miatt is, hogy tudnak-e alkalmazkodni, képesek-e megszokni és elfogadni ezt az új valutát, ami az övéké lesz. Úgy vélem, hogy intézményünk e cselekedetét is fel kell eleveníteni és ezt jóvá kell írni.
Annak is örülök, hogy ez az ünnepség itt zajlik az Európai Parlamentben, amely Európa valamennyi polgára számára a demokrácia otthonát jelenti. Végül is az euró legelsősorban mindannyiunk ügye, és csak aztán a bankoké. Ez minden bizonnyal az európaiak ügye, amint elégedetten mondják el nekünk. Néhány kormány vonakodik attól, hogy Európának szimbólumokat biztosítsanak. Az európaiak azonban maguk fogadták el az eurót, mint az Európai Unióhoz való tartozás szimbólumát.
Természetesen nem mindannyian használjuk az eurót. Kezdetben 11-en voltunk, most már 16-an. Várjuk, hogy a többiek is csatlakozzanak hozzánk. Van olyan érzésem azonban, hogy a válság egyes országokat arra késztet, hogy újra megfontolják, vajon nem kellene-e mégis az euróövezethez tartozniuk. Azt hiszem, ez a sikerünk legjobb bizonyítéka. Európa, mint sok más esetben is, úgy halad előre, hogy bizonyítja hatékonyságát, és a tízedik évforduló alkalmából világosan láthatjuk, hogy az euró értékelése nagyrészt kedvező. Néhány korábban tétovázó ország most bekopogtathat az eurózóna ajtaján. Csak bátorítani tudjuk őket ebben a Szerződés feltételeinek megfelelően, amit sohasem módosítottak, és ami hasznos feltételek teremt, mert lehetővé teszi Európa számára, hogy a konszolidáció és a bővítés két pillérje alapján haladjon előre gazdasági és pénzügyeiben egyaránt.
Az évforduló azonban a jövőbe tekintés ideje is. Az euró, amely az elmúlt tíz évben gyarapodott, most új területeket kell nyisson a fejlesztéshez; nem azért, mert mi ezekkel eddig nem foglalkoztunk, hanem egyszerűen azért, mert még mindig van elvégzendő feladat előttünk.
Ami a gazdasági együttműködés témáját illeti, Jean-Claude Juncker leírta azt a válságot, amelyen keresztülmegyünk. Ez nem egy szokásos helyzet. A jelenlegi válság idején mindannyian tudjuk: ha olyan gyorsan tudtunk volna előrelépni a gazdasági unió megteremtésében, mint a monetáris unióéban, ma sokkal jobb helyzetben lennénk. Vonjuk le ebből a tanulságot. Nem normális, hogy figyelmünket a költségvetési egyensúlyra összpontosítsuk, és nem a közkiadások minőségére. A kormányoknak meg kell tanulniuk, hogy együtt beszéljenek gazdaságpolitikájukról. Nem normális, hogy a tagállamok ennyire eltérő kamatlábak mellett vegyenek fel kölcsönt, amikor ugyanaz a valutájuk, és az Európai Központi Bank ugyanazt a kamatlábat állapítja meg.
Ugyanez vonatkozik a pénzpiaci felügyeletre is. Giscard d'Estaing elnök említette a 105. cikk (6) bekezdését, ami a közös platformunk, ami lehetővé teszi számunkra az előrelépést. Úgy vélem, a válság egyik tanulsága az, hogy rámutat arra, az Európai Központi Banknak felügyeleti szerepet kell adni. Nem akarjuk a pénzpiacok felügyeletét elválasztani a makroprudenciális felügyelettől. Ennek érdekében politikai vezetőként kell azonban gondolnunk az egyensúly elérésre is. Ha az Európai Központi Bank felelősségét erősítjük, jelezni kell, hogy összességében az intézményi egyensúlyt miként lehet a jövőben megteremteni.
Csak egy záró megjegyzést tennék az euró nemzetközi szerepéről. Egyetértek azzal, hogy nem szabad túlzott kiváltságokat követelnünk az eurónak, mint tartalékvalutának. Az sem normális azonban, hogy nekünk tíz évig tartott az euró létrehozása, majd tíz évvel az euróra való átállás után még mindig passzívak vagyunk a nemzetközi színtéren, és az euró határozott hangja nem hallatszik tisztábban a globális monetáris rendszer valamiféle egyensúlya helyreállításának folyamatában.
Végezetül, úgy vélem, hogy az euró sokkal több, mint egy valuta. Ezért van az, hogy az euró fontos kérdés a Parlament számára is. Az euró eszköz polgáraink szolgálatában, akik évek óta a legmélyebb válságon mennek keresztül. Ezért ezt a csodálatos teremtményt, Európa szimbólumát kell felhasználnunk arra, hogy segítsük polgárainkat abban, hogy a válságból a lehető legjobb feltételek mellett kerülhessenek ki.
Werner Langen
Elnök úr, a tíz éves euró valóban okot ad az ünneplésre. Bárki, aki tíz esztendeje azt mondta volna, hogy az euró olyan csodálatosan fejlődik, amint ahogyan az történt, nevetség tárgyává válik. Sokan járultak hozzá ehhez a sikerhez, és én sok szkeptikus hangra is emlékszem - koraszülöttként és életképtelen projektként utaltak rá -, de ma már tudjuk, hogy ez egy olyan vízió volt, amelyen sokan dolgoztak együtt. Az előző felszólaló emlékeztetett bennünket mindazokra, akik hozzájárultak ehhez, a mérföldkövekre, az európai monetáris rendszerre, amely az Európai Központi Bankkal való megállapodást jelentette a központi kamatlábak létrehozása érdekében, a Delors-jelentésre, amely a monetáris unió három fázisban történő bevezetéséről rendelkezett, a Maastrichti Szerződésre - mindössze két évvel a berlini fal leomlása után - és az átmeneti időszakokra. Sokan segítettek abban, hogy az euró olyan sikeres projekt legyen, mint amilyen ma.
Amint a bizottsági elnök, Berès asszony már elmondta, ebben az időszakban, különösen 1994-től, amikor a Maastrichti Szerződés végrehajtása megkezdődött, és egészen 2002-ig - a készpénz bevezetésével - a Parlament számos jelentésben, vitában, állásfoglalásban és javaslatban aktívan együttműködött, és én különösen szeretnék köszönetet mondani az akkori idők két bizottsági elnökének, von Wogau úrnak és Randzio-Plath asszonynak, akik a Parlamentet kifelé képviselték, és akik ennek a projektnek, bár azt eredetileg a kormányok hoztak létre, megadták a szükséges parlamenti támogatást. Most is ugyanennek a képviseletnek az érdekében dolgozunk Berès asszony elnöksége alatt.
November 18-án a Parlament nagy többséggel fogadta el azt a jelentést, amelyben leírtuk a sikereket, a kihívásokat, a kockázatokat és a problémákat, és én csak néhány dologra szeretnék kitérni azonkívül, amit Berès asszony elmondott.
Az euró nagy siker és egy egyedülálló projekt: ez egy központi monetáris politika az Európai Központi Bank irányítása mellett és egy decentralizált költségvetési és pénzügyi politika. Fontos, hogy a jövőben a Stabilitási és Növekedési Paktum szerinti felelősség e két szintje közötti kapcsolatot a válság idején is fenntartsuk. A Stabilitási és Növekedési Paktum nélkül, a költségvetési és pénzügypolitika erőteljesebb koordinálása nélkül az euró a jövőben is olyan kockázatokkal szembesülne, amelyeket el tudunk kerülni. E tekintetben én különösen az euróövezet tagállamait, de az egész Európai Uniót is kérem, hogy vegyék ezt a diszciplínát, ezt a koordinált együttműködést komolyabban, mint azt a múltban bizonyos kérdésekkel kapcsolatban tették.
Az euró lényegesen csökkentette az inflációt, és így bizalmat és stabilitást teremtett, és olyan rövid idő alatt vált a második tartalékvalutává, amit senki sem tartott volna lehetségesnek. Az euró fokozta a strukturális reformok értekében a tagállamokra nehezedő nyomást, és ezért még a globalizáció korában is "fitneszprogrammá” vált a vállalkozások és nemzetek számára is. Az eurózóna intézményei - az előttem szóló ezek közül többet megemlített - az Ecofin Tanács, az Eurócsoport és sok más intézmény a Bizottsággal és az Európai Központi Bankkal együtt megteremtette a szükséges feltételeket, mert ezek már működtek, mert itt voltak, mert függetlenül cselekedtek, hogy gyorsan, megbízhatóan és helyesen reagálhassanak a gazdasági válságra.
Tapasztaltuk az eurónak az európai pénzpiac létrehozása érdekében kifejtett emelő hatását. E közös sikerek politikai végkövetkeztetése az, hogy a közös valutával és a közös belső piaccal rendelkező államok az integráció egyedülálló szintjét érték el, amely biztosítja a békét és a jólétet a jövőben is.
Nem tekinthetjük azonban a jövőben az eurót szükségszerűen önjárónak. Számos konkrét javaslat és követelés irányul arra, hogy a kockázatokat komolyan kell vennünk: a nemzetgazdaságok eltávolodnak egymástól, amelyhez a bérnövekedéssel és a költségvetési hiánnyal összefüggésben figyelemre méltó kockázatok társulnak, és ezt nem rejthetjük véka alá az évforduló kapcsán sem.
Teljesen más szempont az államkötvények kamatainak eltérő alakulása. Most azt látjuk, hogy a kamatkülönbözet, amely kétségtelenül csökkent, ismét nő, ami új problémák megjelenésének lehetőségét veti fel az eurózónán belüli egyes tagállamok számára.
Szeretném emlékeztetni a Házat, hogy különösen az eurózóna bővítésével kapcsolatban nem szabad különleges engedményeket adni, és valamennyi olyan államnak, amely tagja az eurózónának, a Maastrichti Szerződés e feltételeit köteles betartani, és képesnek kell lennie betartani.
A közvélemény az eurót jól fogadta. Az euró megszerezte a világ bizalmát. Átment az első próbán, és egyedülálló módon járult hozzá az európai nemzetek tartós integrációjához. Erre valamennyien büszkék lehetünk. Köszönöm.
(Taps)
Jean-Paul Gauzès
Elnök úr, Giscard d'Estaing úr, Juncker úr, Trichet úr, Almunia úr, hölgyeim és uraim, itt már sok jó dolog elhangzott.
Tíz év alatt az euró Európa erős szimbólumává vált. Azt a gondolatot, hogy Európa létre tudja hozni az egységes valutát, amelynek alapjait elsősorban a monetáris rendszerről szóló 1978. évi Brémai Megállapodás, valamint az ecu létrehozása fektette le, abban az időben a piacok és az Európán kívüli fő monetáris hatóságok részéről mégis kétségek fogadták. Őszinte köszönetet kell mondanunk, és gratulálnunk kell mindazoknak, akik meghozták a döntést, és akiknek a nevét itt megemlítették.
Az euró létrehozása a legjobb bizonyíték arra, hogy amennyiben van politikai akart, Európa a közös prosperáló jövő érdekében képes hosszú távú döntéseket hozni. Így ez az évforduló a mostani időkben a remény különösen helyénvaló üzenetét hordozza.
El kell mondani ugyanakkor, hogy polgártársaink körében a közelmúltig az euróra igen vegyes érzelmekkel tekintettek. Az utazók számára az egységes valuta előnye nyilvánvaló. Azok számára azonban, akik nem utaznak, az euró az áremelkedésekkel társult. Tanulmányok mutattak rá, hogy a legtöbb országban annak ellenére inflációt érzékeltek, hogy a hivatalos adatok szerint - különösen az Európai Központi Bank működésének köszönhetően - a monetáris stabilitás biztosított volt. A valóság az, hogy néhányan minden bizonnyal kihasználták az euró bevezetését egyes árak felfelé kerekítéséhez, és lehetséges, hogy a fogyasztók nem voltak kellően éberek.
Amikor az euró árfolyama a dollárral szemben emelkedett, hallhattunk megjegyzéseket egyes olyan gyártóktól, amelyek nagyrészt az euróövezeten belül termelnek, de termékeiket azon kívül értékesítik. Az Európai Központi Bank sem maradt bírálók híján, akik nemcsak az intézmény függetlenségét, hanem a magasnak tűnő kamatszint miatt a politikáját is megkérdőjelezték.
Mára a válság sok ilyen felfogást megváltoztatott. Mindannyian megértjük, hogy az euró meghatározó tényező az Egyesült Államokból importált válság európai kihatásainak korlátozásában. Az Európai Központi Bank a leginkább rugalmasan reagáló központi bank volt. Helyes döntéseit különösen osztatlanul üdvözölték. Mi lett volna a helyzet, ha az egyes tagállamok mindegyikének magának kellett volna saját valutájukat védenie? A leértékelések elkerülhetetlenek lettek volna, és nem kerülhettük volna el a valutaválságot.
Az euró örvendetes eredményeinek ösztönözniük kell bennünket arra, hogy folytassuk és szélesítsük a gazdaságpolitikák koordinálását, és tartsuk tiszteletben a Stabilitási és Növekedési Paktum elveit. Igaz, hogy kivételeket jelenleg el lehetne, és talán is kellene fogadni, de ezek csak ideiglenesen alkalmazhatók, és a kiegyensúlyozott államháztartás célját fenn kell tartani. A kiváló minőségű közpénzügyek és gazdaságpolitikák hosszú távon minden eddiginél inkább szükségesek. Ezek garantálják a hatékonyságot, a versenyképességet és a növekedést. Ezek a valutánk, az euró szilárdságának feltételei.
Robert Goebbels
Elnök úr, az ilyen bizonytalan időkben fontos, hogy számíthassunk valamire, aminek megbízható értéke van: ez az euró. Mivel a jövőbeni egységes valuta előkészítésének időszakában az Ecofin Tanács tagja voltam, nekem is jutott egy kis rész, és láthattam a mellette és ellene érvelők kétségeit egyaránt, meg a tagállamok óvatoskodó megközelítését is, ami végső soron az Eurócsoportot - előbb, mint annak ideje lett volna - az együttműködés erősebb fórumává tette. Továbbá, Európa legnagyszerűbb eredményei közül kettő úgy jött létre, hogy néhány állam elhatározta, hogy teljes gőzzel halad előre, és valósággá teszi az integrációt valamennyi polgártársunk számára. Én itt a Schengeni Megállapodásra utalok, ami az európaiak szabad mozgását eredményezte, és amit öt állam: Franciaország Mitterand elnökkel, Németország Kohl kancellárral és a Benelux-államok kezdeményezésére valósítottak meg. Most már Svájc is a schengeni térség része lett, de a britek és az írek még mindig félnek ettől a népek Európájától.
Mitterand elnök és Kohl kancellár volt az euró politikai építőmestere is, bár akkor sokan segítették ezt a monetáris sikert, kezdve Jacques Delors-ral. Az első tanulság, amit én ebből szeretnék levonni, az az, hogy aki jobb Európát akar, ne féljen a kormányközi cselekvéstől, különösen, ha van az államoknak egy olyan koalíciója, amelyik valóban előbbre akarja vinni Európát. A prümi szerződés, amelynek célja a súlyos bűncselekmények elleni fellépés, ennek a bővítést igenlő együttműködésnek a példája Európa számára. Akkor, amikor az Alkotmányos Szerződés halott, mert a politikai erők egy furcsa koalíciójától származó "nem” szavazatok eltemették nemcsak Franciaországban, hanem Hollandiában is, és amikor a "miniként” emlegetett és emészthetetlen jogszabálynak tartott Lisszaboni Szerződést Írország és talán a Cseh Köztársaság is megakadályozza, bizonyítanunk kellene, hogy Európa még mindig működik, mert a bővített együttműködés hatalmas területére támaszkodunk.
Mindenesetre az euró vonzereje érintetlen maradt. Szlovéniát követően Szlovákia éppen most csatlakozott hozzánk. Mások a miatt bosszankodnak, hogy nem tudnak nagyobb hasznot húzni az euró jelentette védőpajzsból. Még az Egyesült Királyságban is vannak olyan hangok, amelyek megkérdőjelezik az ország elszigetelődési politikáját a font összeomlásával szembesülve, amely a világ tartalékvaluta státusából zuhanva jutott el egy átlagos valutáig kevesebb, mint egy évszázad alatt. Wim Duisenberg, Jean-Claude Trichet és mások következetes cselekvésének köszönhetően, tíz év alatt az euró a világ második tartalékvalutájává vált. Természetesen a dollár marad a globális tranzakciók királya, és még mindig biztonságos befektetési lehetőséget biztosít, de az Egyesült Államok által felhalmozott hatalmas adósságállomány, amelynek révén a világ többi részét vették rá, hogy finanszírozzák életmódjukat, egyre inkább elveti a kétség magvait a tekintetben, hogy vajon a világ első számú gazdasági hatalma képes lesz-e kötelezettségeit teljesíteni. Tény, hogy a pénzügyi világ az euró-dollár duopólium felé tart. Minden monetáris duopólium rendszerint paritáskiigazításokon megy keresztül, amelyek gyakran hirtelen történnek meg. Az általános recesszió idején a világnak stabilitásra és új bizonyosságokra van szüksége. Az eurónak kulcsszerepe lesz ebben az új stabilitásban. Az Európai Központi Bank (EKB) megtette, amit meg kellett tennie, amikor szembesült a "Made in the USA” globális pénzügyi válságával.
Amint Jacques Delors elmondta, az euró az a pajzs, ami egész Európát védi, de az euró ez idáig nem ösztönözte eléggé az európai gazdaságot. Az EKB csak a monetáris politikáért felel. A nap végén a Bizottság csak egy első osztályú konzulens, amely javaslatokat tesz, ezek rendszerint hasznosak, de a valódi gazdasági szereplők maguk az államok, amelyek sajnálatos módon szervezetlen módon működnek. Bár a 27 állam összesített gazdasági hatalmának hatékony harmonizálása csodákat tehetne, az Eurócsoport Jean-Claude Juncker dicséretre méltó erőfeszítései ellenére még mindig csak egy informális beszélgető csoport. 1999 tavaszán tanúja voltam annak a kísérletnek az Eurócsoporton belül, amikor néhány pénzügyminiszter, többek között Oskar Lafontaine, Dominique Strauss-Kahn, Carlo Ciampi és néhányan mások megpróbáltak gazdasági és monetáris együttműködést létrehozni az Európai Unió és az Európai Központi Bank között. Wim Duisenberg éles replikával válaszolt: "soha nem lesz ex-ante koordináció az Európai Központi Bankkal, mert önöknek mindig ex-post kell reagálniuk a mi döntéseinkre.” Ennek az indoka nyilvánvaló: az EKB független a monetáris politika vitelében, és az is marad, de a függetlenség nem jelenti az 500 millió európai polgár érdekeinek védelmével és közös sorsával megbízott intézmények közötti konstruktív párbeszéd tilalmát. Semmi sem akadályozza meg az államokat abban, hogy jobban megszervezzék magukat gazdaságpolitikáik megfelelő összehangolásának elérése érdekében, legyen az az EU-n belül, de különösen akkor, amikor Európát a külső színtéren képviselik, amint Jean-Claude Juncker igen helyesen az előbb kifejtette.
Wolf Klinz
Elnök uraim, biztos úr, hölgyeim és uraim! Nagyon sajnálatosnak tartom, hogy viszonylag kevés képviselő vesz részt ma ezen az ünnepi ülésen, mert ez valóban történelmi esemény. Több előttem szólótól már hallottuk, hogy milyen sok kétség merült fel az euró bevezetésekor. Úgy gondolták, hogy a bankjegyek és érmék milliárdjainak bevezetésével kapcsolatos logisztikai kihívás már maga is kezelhetetlen lenne, és azt a gondolatot, hogy a közös monetáris politikát ötvözhetnének a tagállamok elkülönült fiskális politikáival, nem csupán nagy kihívásnak, hanem egyszerűen lehetetlennek tartották.
Ma a tények egészen más nyelven beszélnek. Az Európai Monetáris Unió valóság, az euró pedig már tíz éve létezik. Ez egy kisebb politikai csoda, és Walter Hallsteinnek, a Bizottság első elnökének szavai megint beigazolódta: "Aki az európai ügyekben nem hisz a csodákban, az nem realista.”
A polgárok kétségei, akik a kezdetekkor bizonyára számos tagállamban úgy vélték, hogy az euró hatalmas áremelkedésekhez vezet, mára eltűntek. Az eurót elfogadták, és azt sok polgár lelkesen üdvözölte. Az az európai azonosulás látható eszközévé vált. A himnusz és a zászló mellett az euró egyike a kevés szimbólumnak, amellyel ma rendelkezünk.
Azt hiszem, elmondható, hogy az Európai Központi Bank fennállásának első néhány évében Európa és az európai gazdaság viszonylag nyugodt vizeken hajózott, így a bank meglehetősen könnyedén tudta a stabilitási politikát követni. Így is meg kell állapítani, hogy az euró első tíz évében az átlagos inflációs ráta mintegy 2% volt, azaz többé-kevésbé azon a célon belül maradt, amit az Európai Központi Bank kitűzött magának. A német márka viszont, amit mindig a stabilitás példájaként emlegettek, fennállásának 50 éve alatt átlagosan 3%-os inflációs rátát mutatott fel. Elmondható ezért, hogy az Európai Központi Bank nagyon jól teljesített.
Most, e válság idején az Európai Központi Bank azonban megmutatja valódi erejét, valódi minőségét. Rendkívül fontos szerepet játszik itt. Bizonyította, hogy független, hatékony és öntudatos, határozottan és gyorsan cselekszik. Néhány központi bank számára példává vált - azokban az európai országokban, amelyek még nem részei az euróövezetnek, és Európán kívül is. Egyértelművé tette a Federal Reserve-nek az Egyesült Államokban, hogy képes sikeres politika vitelére, nem a függetlensége ellenére, hanem pontosan azért, mert politikailag független, és nem kötik különféle kormányok utasításai.
Most már tudjuk, hogy jelenleg, az után, hogy az egyes tagállamokban a bankszektor fölé védőernyőt terjesztették ki, a tagállamok különféle gazdaságösztönző terveket dolgoznak ki, hogy csillapítsák a pénzügyi válságnak a reálgazdaságra gyakorolt kedvezőtlen hatását. Ez további kihívásokat jelent majd az Európai Központi Bank számára, mert fennáll az a veszély, hogy a kezdeményezések különbözősége a verseny torzulásához vezet, és az a konvergencia, amit mára részben elértünk az eurózóna tagjai között, elvész, és egyre inkább divergens fejlődésnek leszünk tanúi. Ez ellen fel kell lépni, és ezért olyan döntő és fontos, hogy a Stabilitási és Növekedési Paktumon ne keletkezzen rés, és azt ne adják fel, hanem éppen ellenkezőleg: biztosítanunk kell, hogy az érvényes maradjon. Ezért annyira fontos, hogy a szükséges strukturális reformokat, amelyeket a Bizottság és az Európai Központi Bank a múltban ismételten követelt, az egyes tagállamok hajtsák végre.
Az elkövetkezendő években az Európai Központi Banknak új feladata lesz. A válság megtanított bennünket arra, hogy szükség van a pénzpiac valamiféle európai felügyeletére, és ez az a terület, ahol az Európai Központi Banknak nagy szerepe lehet. Már jelezte elvi készségét, hogy - hasonlóan a központi bankok európai rendszeréhez - hajlandó bevezetni valamilyen központi európai felügyeleti rendszert. Az euró nemzetközi szerepét tovább kell erősíteni. Az euróövezetnek egy hangon kell szólnia, és egységesen kell fellépnie az olyan nemzetközi szervezetekben, mint például a Nemzetközi Valutaalap és az OECD (Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet).
Még mindig igaz, hogy a közös valuta egységes fiskális gazdaságpolitika nélkül továbbra is kockázatos vállalkozás. Ez nem bagatell ügy. Az EU túl súlyos kihívásokkal néz szembe: magas és sajnálatos módon nő a munkanélküliség, demográfiai változás folyik, migrációs nyomásnak vagyunk kitéve, a társadalom egyes rétegeiben nő a szegénység, és a globalizációval összefüggésében erőteljesebb a verseny. Az eurózóna csak akkor tud ezeknek a kihívásoknak megfelelni, ha a tagállamok gazdaságpolitikái szorosabban illeszkednek egymáshoz. Az eurózóna elnökének kinevezése az első lépés volt ebben az irányban, de ez még mindig csak az első lépés - többre van szükség.
Cristiana Muscardini
Elnök úr, hölgyeim és uraim, a tíz év alatt az euró által a nemzetközi kereskedelemben megszerzett növekedési tér és az euró tartalékvalutaként történő használata rámutatott, hogy az a világ egyik alappontjává vált. Garantálta a monetáris stabilitást, és segített az azt átvevő tagállamok gazdaságainak integrálásában. Segített néhány megítélésbeli tévedés ellenére is, amely problémákat okozott a polgárok számára a nemzeti valuták és az euró közötti tényleges átváltási árfolyamok miatt, és azért is, mert az áruk és szolgáltatások árait utólag kevéssé ellenőrizték.
Az euró mindenféle hódító háború vagy politikai uralom nélkül jött létre, a nélkül, hogy azt kívülről bárki erőszakolta volna. Tizenegy olyan kormány szabad gyűlésének eredménye volt, amelyek hittek a gazdasági és monetáris unió létrehozásában, amint azt a szerződések lefektetik, ez lényegi lépés volt annak a politikai uniónak az elérése felé, ami sajnálatos módon még mindig kívül esik a kézzel foghatón.
Néhány felmerült probléma az olyan rendszerben meglévő elégtelenségeknek tudható be, amely nem készült fel a másik nagy társult jelenség vezetésének feladatára; a nemzetközi profil erősödésének növekvő üteméről és azokról a nagy változásokról beszélek, amelyek a kereskedelmet nemzetközi szinten irányítják. Az euró lehetővé tette, hogy egy sor nehézséggel szembeszálljunk, amelyek közül a legsúlyosabb a jelenlegi pénzügyi válság, és védelmet nyújtott számunkra olyan súlyos megpróbáltatásokkal szemben, amelyek rombolták a piacokat. Ha nem lenne eurónk, 1992 tapasztalatai ismétlődnek, vagy még rosszabb jött volna.
Ezt a tízedik évfordulót azzal is méltatjuk, hogy melegen üdvözöljük Szlovákia belépését, amely ország tizenhatodikként csatlakozott az eurózónához. Az Európai Központi Bank (EKB) és a Bizottság által a jelenlegi válság ellen bevezetett intézkedések ütközőként, a krízis a féken tartásának egy formájaként működtek, de mi változatlanul fenntartjuk, mint ahogyan már sokszor megtettük e Házban, hogy lehetetlen a gazdaságpolitikától elválasztott monetáris politika. Elismerjük, hogy a jelenlegi helyzet meglehetősen fonák: 16 tagállam egységes valutával rendelkezik, a Bizottság a legjobb tudása szerint próbál 27 nemzeti gazdaságpolitikát koordinálni, és 11 tagállamnak pedig saját nemzeti valutája van.
A monetáris politika koordinálása egy olyan gazdaságpolitikával, amely a valóságban nem létezik, nem kis teljesítmény, de ha az országainkban a gazdaságpolitikáért felelős intézmények nem kommunikálnak a központi bankokkal és az EKB-val - amelynek össze kell hangolnia mindezen politikákat - és viszont, az Európai Unió új nehézségekkel találkozik, amikor közösen lép fel a jelenlegi válsággal szemben, és szembesül azokkal a folyamatos kihívásokkal is, amelyeket a külső világ és a globalizáció okoz.
Reméljük, hogy a közelmúlt tapasztalatai meggyőzik az embereket annak szükségességéről, hogy szembe kell nézni a változással Európában, a reálgazdaságot ismét a középpontba kell állítani, és biztosítani kell a jobb kohéziót és kapcsolatot az EKB és a politikai és tervezési stratégia meghatározásáért felelős európai intézmények között. A közelmúlt energiaválsága is rámutatott arra, hogy a fő stratégiai kérdésekkel kapcsolatos közös gazdaságpolitika létfontosságú a lakosság számára, és az nem késhet tovább. Ha megvan a politikai akarat, az ilyen politika bevezetését az euró növekvő ereje is elő fogja segíteni.
Alain Lipietz
Elnök úr, Giscard d'Estaing úr, Juncker úr, Trichet úr, biztos úr, hölgyeim és uraim, szeretném emlékeztetni önöket arra, hogyan szólt Jacques Delors a Francia Zöld Párt közgyűléséhez 1992-ben, amikor még mindig teljesen kétséges volt, vajon a franciák megszavaznák-e a Maastrichti Szerződést; ezzel azonban sikerült megszereznie a hiányzó 1 vagy 2%-ot.
Azt mondta nekünk: "Szavazzák meg az eurót, mert akkor lesz politikai Európánk, mert ha nem hozzuk létre a politikai Európát, hogy ellenőrizhessük Európát, az emberek nem fogják elfogadni azt; sosem fogják elfogadni.” Ő nem győzött meg bennünket. A Maastrichti Szerződést jóváhagyták, de a politikai Európa nem jött létre. Ez az a probléma, amellyel ma szembesülünk.
Miért voltunk mi akkor az euró ellen? Alapvetően két indoka volt. Először is, úgy tűnt nekünk, hogy a maastrichti kritériumok Európát legalább öt évre egy prociklikus recessziós politikába döntik, és másodszor, nem voltunk elégedettek azzal sem, ahogyan a monetáris politikát a Maastrichti Szerződés az általános gazdaságpolitikába beépítette. Az Európai Központi Bank függetlenségének érdekében mi elkülönítenénk a monetáris politikát a többi politikától.
Egészen őszintén azt kell mondanom, hogy bár engem még ma sem győzött meg a Maastrichti Szerződés, ahogyan a többi zöldet sem, meglehetősen vonzónak találom azokat a változtatásokat, amelyeket a Gazdasági és Monetáris Unió jogszabályaiban és azok alkalmazásában végbementek.
Három lényeges változás történt. Először is, létrejött az árstabilitás 2%-nál valamivel alacsonyabb, de ehhez közel álló szinten. Ez a cél kissé abszurdnak tűnhet. Most, amikor a világot a defláció fenyegeti, és a helyzetet tovább súlyosbítja néhány országban az a tendencia, hogy - valamilyen keynesiánus politika részeként - meggondolatlanul csökkentik a HÉA-kulcsokat, nyilvánvaló, hogy e 2%-os cél kitűzése többé már nem csak a látszatot szolgálja. Ha nem tudjuk tartani ezt a 2%-os célt, azzal a kockázattal szembesülünk, hogy nagyon magas reálkamatokat erőltetnek ránk.
A második nagy reform nyilvánvalóan a Stabilitási és Növekedési Paktum 2005-ös reformja, ami lehetővé teszi számunkra, hogy kontraciklikus politikát folytassunk, amelynek célja a válsággal szembeni fellépés.
A harmadik nagy átalakulás az, ami a dolgok gyakorlati működésében bekövetkezett. Ez az állandó párbeszéd, amire itt ebben a Házban ismét rámutattunk Trichet úr, Almunia úr, Juncker úr és Barroso úr között, szigorúan szólva ellentétes magával a Maastrichti Szerződéssel. Én például a Trichet úr és Almunia úr közötti együttműködésnek ezt a formáját egyenértékűnek tartom azzal, ami Bernanke úr és Paulson úr között folyik, ami pozitív és kívánatos fejlemény. Mit kell még tenni tehát? Én csak annyit mondanék, hogy megfelelően kell alkalmaznunk a Maastricht Szerződés kedvező aspektusait.
Az előttem szólók több alkalommal is említették az árfolyam meghatározásának reális problémáját. Az árfolyam megállapításának feladatát a Tanácsra bíztuk. Meg kell találnunk azokat az eszközöket, amelyek biztosítják, hogy a Tanács Európa érdekében állapítsa meg az árfolyamot, amely nem származtatható szabadon választott módon az Európai Központi Bank által megválasztott kamatlábból, hanem megfelelően tükrözi az iparpolitikát. Meg kell találnunk ehhez a megfelelő instrumentumokat.
Másodszor, az Európai Központi Bank célja nem csak a 2%-hoz közeli ráta fenntartása, hanem Európa politikájának alkalmazása is, ez alatt én a lisszaboni és gothenburgi stratégiákat értem. Szükségünk van politikára az Európai Központi Bank által történő magánadósságok refinanszírozásához és viszontleszámítolásához a göteborgi és lisszaboni stratégiáknak megfelelően.
Végezetül, amint már említették, szükség van európai szintű felügyeletre, és az Európai Központi Bank van a legjobb helyzetben ennek a feladatnak az ellátására.
Ilda Figueiredo
Sajnálatos, hogy - az eurót ürügyként felhasználva - nem élünk a lehetőséggel, hogy mélységében vizsgáljuk a neoliberális és monetarista politikák végrehajtása következményeit, amelyek hozzájárultak a jelenlegi súlyos társadalmi helyzethez, az egyre növekvő egyenlőtlenséghez, a munkanélküliséghez, a bizonytalan és rosszul fizetett munkához és a szegénységhez.
Elfogadhatatlan, hogy ragaszkodunk olyan ideológiai dogmákhoz, mint az árstabilitás és a Stabilitási és Növekedési Paktum irracionális kritériumai, amelyeket ürügyként használnak fel a privatizáció folytatásához és az állam szociális szerepének megszüntetéséhez. Ehhez a megközelítéshez tartozik a minimális állam és a magánszektor nagyobb hatékonyságának gondolata azzal a céllal, hogy elfogadtassák az úgynevezett bérkorlátozást, ami igazán alacsony nominális béremeléshez, sőt, a reálbérek csökkenéséhez vezet, amint azt a portugál eset sajnálatra méltó módon, de nyilvánvalóan demonstrálja.
Nem érthetünk egyet az Európai Központi Bank hamis függetlenségével, amely vonakodik meghozni a kamatcsökkentésre vonatkozó döntéseket, és túlértékeli az eurót kizárólag a fejlettebb gazdaságú országok és a hatalmasabb gazdasági és pénzügyi csoportok védelme érdekében, ezzel súlyosbítva a törékenyebb gazdaságok és a kisebb pénzügyi erőforrásokkal rendelkező embereket sújtó nehézségeket.
Az Európai Központi Banknak ez a politikája az európai gazdaság összezsugorodásához vezetett, ami egyértelműen bizonyítja, hogy szükség van a referenciakamatok további csökkentésére. Miközben az elmúlt tíz évben a visszavonult munkavállalók és a nyugdíjasok vásárlóereje csökkent, a gazdasági és pénzügyi csoportok nyeresége harminc év alatt a legmagasabb szintet érte el, ennek az eredménye az az öröm és elégedettség, amiről itt, e Házban hallottunk. Még most is, az általuk okozott válsághelyzetben sem tesznek mást, mint "államosítják” a károkat annak érdekében, hogy utóbb "privatizálhassák” a nyereséget, miközben a munkavállalók, a mikro- és kisvállalkozók, a nyugdíjasok és a munkanélküliek szenvedik el a válság következményeit, és még a legjobb forgatókönyv szerint is csak morzsákra tarthatnak jogot. Nézzék meg, hogy mi történik a pénzügyi szektorban, ahol egyes bankok a pénzügyi válság kezdete óta már többször is növelték a kamatkülönbözetet, és ahol a felszámított marzs duplájára nőtt egy év alatt, még inkább büntetve az új hiteleket.
Ezért mi ragaszkodunk ahhoz, hogy sürgősen és megfelelő módon szakítsunk ezekkel a neoliberális és monetarista politikákkal, vessünk véget a stabilitási paktumnak, az adóparadicsomoknak és az Európai Központi Bank hamis függetlenségének. Mi ezért ragaszkodunk ahhoz, hogy jelentősen növeljük az EU költségvetését a jövedelmek és a jólét tisztességes elosztásának alapján, hogy létrejöjjön a gazdasági és társadalmi kohézió valós politikája, és vessük el azokat az intézkedéseket, amelyek a még többet ugyanabból receptjét idézik, azaz a "mentsd meg magad, ha tudod” típusú intézkedéseket, amelyek lehetővé teszik a gazdagoknak, hogy még gazdagabbá váljanak, míg a szegények csak még szegényebbé lesznek, amint azt az eurózóna gazdaságaiban növekvő egyenlőtlenségek és különbségek egyértelműen bizonyítják.
Mi ezért ragaszkodunk a termelés és a mikro-, kis- és közepes vállalkozások támogatásához; a minőségi közszolgáltatások előmozdításához; a hitelezés elősegítéséhez, a családok vásárlóerejének növeléséhez, és ezt nemcsak a leghátrányosabb helyzetűekre, hanem a középosztályokra is szükségesnek; ragaszkodunk a munkahelyteremtéséhez, a szegénység csökkentéséhez és országainkban élő emberek milliói nyomorának mérsékléséhez.
Nigel Farage
a IND/DEM képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, élvezzék csak ki az euró tízedik születésnapját, mert nagyon kétlem, hogy önök ünnepelni fogják-e a huszadikat. Amit itt ma reggel láttunk, az a régi szovjet időkre emlékeztet. Emlékeznek arra, amikor - gyakran már az elindítása előtt - bejelentették az ötéves tervek sikerét, és amikor annyit beszéltek a termésrekordokról és a traktorgyártás csodálatos eredményeiről? Igen hasonlóan azokhoz az időkhöz, ma reggel vendégül láttuk senki által nem választott korosodó bürokraták sorát, akik elmondták nekünk, hogy az egész dolog mekkora nagy siker volt. Ez mind megtévesztés.
Az a gondolat, hogy az EKB jól végezte a dolgát, egyedülálló. Csak múlt júliusban történt, hogy az Európai Központi Bank éppen akkor emelte meg a kamatlábakat, amikor a piacok a teljes összeomlás felé indultak, és a világ többi részében kamatot vágtak. Természetesen ez egyáltalán nem lep meg engem, mert ez az egész eurótörténet arról szól, hogy a politikai osztály ráerőlteti akaratát Európa népeire. Emlékezzenek rá, hogy csak két országban, Dániában és Svédországban volt népszavazás az euróról, és mind a kettő azt mondta, hogy "nem”, ez az a rövid szócska, amit önök megpróbálnak kikerülni, ha csak tehetik.
Az eurózónát még sohasem tesztelték, de ez most majd megtörténik. Spanyolország gazdasági bajban van. Olaszországnak, amint német közgazdászok akkoriban mondták, sohasem lett volna szabad csatlakoznia az euróhoz, de véleményem szerint igazán a görög helyzet az, amelyre a figyelmünket összpontosítanunk kellene. Fiatalok ezrei tüntetnek az utcákon, követelve, hogy a kormányuk tegyen már valamit, követelve, hogy a kormányuk csökkentse a kamatokat, követelve, hogy a kormányuk hajtson végre leértékelést. De a görög kormányt az euró kényszerzubbonya köti gúzsba. Semmit sem tehet. Görögországban még egy jövőbeni általános választás után sem tehetnek semmit a dolgok megváltoztatására. Amikor az emberektől elveszik a lehetőséget, hogy saját jövőjükről a szavazóurnákon keresztül döntsenek, akkor attól félek, hogy az erőszak válik az egyetlen logikus alternatívává.
Amit önök ezzel az euróval tettek, az nem más, mint az, hogy egy gazdasági börtönbe zárták a népeket. Önök egy Völkerkerker-be ("népek börtöne”) zárták a népeket, és a szabaduláshoz nagy bátorságra lesz szükség. Kell hozzá vezetés, és lehetséges, hogy még az elkerülhetetlen gazdasági összeomlás is. Lehet lehurrogni, lehet kinevetni, de emlékezzenek erre: az eurózónán kívül maradt Britannia képes volt leértékelni, és képes volt kamatvágást eszközölni. Meg tudtuk tenni mindazt, amit meg kellett tennünk. Gúnyolódjanak csak, ha akarnak, észrevették, hogy ma reggel a kötvénypiacokon a görög kötvényekkel 233 bázisponttal magasabb kamat mellett kereskedtek, mint a német kötvényekkel? Én tudom, hogy a legtöbbjüknek itt ebben a teremben fogalmuk sincs, hogy ez mit jelent, és akik tudják, azok mindent megtesznek, hogy ezt ne kelljen figyelembe venni. Ha akarják, továbbra is a homokba dughatják a fejüket. Ha akarják, figyelmen kívül hagyhatják a piacokat, de idővel a piacok nem fogják önöket figyelmen kívül hagyni.
Roger Helmer
Elnök úr, az elmúlt 200 évben legalább féltucatnyi kísérlet történt egységes valuták vagy rögzített árfolyam-mechanizmusok létrehozására. Mind megbukott, mind kárt okozott a résztvevőknek, és ez a helyzet az euróval is. A szkeptikusok által előre jelzett egyensúlytalanságok már elkezdtek harapni. Olaszország versenyképessége romokban hever. Spanyolország ugyanazt élte át, mint a bikaviadalon a bika: kezdetben büszke és erős, de a végére elvérzik a homokban. A görögországi nyugtalanság a közelmúltban egyértelműen a munkanélküliséghez köthető, ami viszont a túlértékelt euró következménye. A kötvényárfolyam-különbözet Görögország és Németország között példátlan szintet ért el - meghaladta a 200 bázispontot.
A piacok az euró felbomlására spekulálnak. Mi Nagy-Britanniában hálásak vagyunk az égnek, hogy megtartottuk a saját valutánkat, és nem vagyunk részesei az eurózóna lassú mozgású kisiklott vonatának. Boldog születésnapot, euró!
Elnök
A vitát lezárom.
Írásbeli állásfoglalások (142. cikk)
Richard Corbett  
írásban. - A Gordon Brown (akkor a Tanács elnöke) által a Tanács nevében a Parlament elé terjesztett, az árfolyamoknak a napi szinten történő rögzítéséről és az euró létrehozásáról szóló javaslata megszavazásának tízedig évfordulója lehetőséget ad most arra, hogy a világ két vezető valutája közül az egyik tízévnyi sikerét, stabilitását és erejét ünnepeljük.
A jelenlegi gazdasági válságot a devizapiacok zavarai nagyban súlyosbították volna, ha még mindig van pezeta, líra, drachma és így tovább, mint különálló valuták, amelyek vadul ingadoznak egymáshoz képest. Az euró az eurózóna tagjai számára a stabilitás kősziklája volt, amit Izland és Írország ellentétes sorsa illusztrál.
Az évforduló lehetőséget ad azt is megvitatni, hogy Britannia hosszú távú gazdasági jövője az eurótagsághoz kötődik. Természetesen Britannia rövidtávon az eurózónán kívül is fenn tud maradni, de idővel biztosan vesztesek leszünk: vállalkozásainkat hátrányosan érintik az átváltási költségek és az árfolyam-biztosítási költségek az európai piacokon, mert itteni versenytársaik ezekkel a költségekkel nem szembesülnek; azok a befektetők, akik az európai piacon kívánnak befektetni, szívesebben választják a fő valuta övezetét, mint egy kis valutáét.
Konstantinos Droutsas  
Az Európai Parlament ünnepi ülése, amely a kapitalista rendszer súlyos válságának idején megemlékezik a Gazdasági és Monetáris Unió (EMU) tízedik évfordulójáról, az Európai Parlament ismételt határozatait és jelentéseit követi ugyanerről a témáról, és nem más, mint még egy kísérlet a népellenes, munkaellenes EU-politika pirulájának bearanyozására, ami a szocializmus bukása után a Maastrichti Szerződés és annak a munkavállalói jogok és szabadságjogok totális megtámadása felé vette az irányt.
A GMU, az Európai Központ Bank létrehozása és az euró bevezetése szükséges szemek a tőke által támogatott kapitalista szerkezetátalakítás láncában, amelynek célja, hogy megvédje magát a munkavállalók követeléseivel szemben, és biztosítsa a nyereségét a munkásosztály és a széles néprétegek kizsákmányolásának fokozásával.
Bebizonyosodott, hogy az árstabilitásra, az infláció csökkentésére és a gazdaságoknak a kockázatoktól és a válságoktól való védelmére vonatkozó érvek hamisak. A GMU a monopóliumok profitját védi, és a privatizációt és az összeolvadásokat segíti elő.
Az elmúlt évtizedben a munkavállalók azt látták, hogy jövedelmük zsugorodik, a munkaügyi kapcsolatok rosszabbodnak, biztosítotti jogaik eltűnnek, az egészségügyi és az oktatási szolgáltatások színvonala romlik, és azokat privatizált árucikké teszik.
A munkavállalók elutasítják az európai egyirányú utcát és annak támogatóit, valamint a lisszaboni stratégiát és a Lisszaboni Szerződést is, és küzdenek az EMU és maga az EU ellen a bázisdemokráciáért és a bázisdemokrácia gazdaságáért.
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk  
Az euróról szóló vitában szeretném felhívni a figyelmet az euró teljesítményének három negatív vonatkozására.
Először is, az euró bevezetésének pillanatától, azaz 2000-től 2007-ig bezárólag az a három tagállam, amely kimaradt az euróövezetből (Anglia, Svédország és Dánia) gyorsabban fejlődött, mint az euróövezetben lévő országok. Ezekben az országokban a bruttó nemzeti jövedelem majdnem kétszer olyan gyorsan nőtt, mint az euróövezet átlaga, és a munkanélküliség szintje is alacsonyabb volt.
Másodszor, a jelenlegi pénzügyi és gazdasági válság hatásaival szemben vívott csata egyértelműen hatékonyabb ezekben az országokban, mint az euróövezetben. Anglia, Svédország és Dánia központi bankjai nagyon gyorsan és egyértelműen csökkentették a kamatokat, miközben likviditást biztosítottak a kereskedelmi bankok számára. Úgy tűnik, hogy az ezen országok által folytatott fiskális politika hatékonyabb lesz, mint az euróövezet fiskális politikája.
Harmadszor; az euróövezetbe való belépésre felkészülő új tagállamoknak sok monetáris és fiskális kritériumnak kell megfelelnie már két évvel a belépés előtt. E kritériumok közül néhány kölcsönösen ellentmond egymásnak, például, hogy benne kell lenni az ERM II. rendszerben - és ezért a nemzeti valuta euróval szembeni árfolyamát a ±15%-os ingadozási sávon belül kell tartani -, ugyanakkor alacsony szinten kell tartani az inflációt. A nemzeti valutára nehezedő leértékelési nyomás elleni fellépés azt jelenti, hogy a központi bankoknak kell interveniálniuk, vagyis a nemzeti valutát nagyobb összegben kell forgalomba hozni, ez pedig nyilvánvalóan növeli az inflációs nyomást. Amikor a Bizottság ösztönözni kívánja az új tagállamokat, meg kellene fontolnia ennek a nyilvánvaló következetlenségnek a megszüntetését.
Sirpa Pietikäinen  
Elnök úr, hölgyeim és uraim, az Európai Gazdasági és Monetáris Unió 1999. január 1-jén kezdődött, és akkor 11 EU-tagállam fogadta el az egységes valutát. Az euró 2009. január 1-jén lett tíz éves. Ugyanakkor Szlovákia lett a tizenhatodik az eurót használó országok sorában.
Amint Juncker úr kifejtette a Parlamentnek tartott beszédében, az euró határozottan a "stabilitás horgonya”. Ezt azok az országok, amelyek kimaradtak az euróövezetből, igen fájdalmasan tanulták meg.
Bár az euró tízedik évfordulóját a recesszió lehetséges elmélyülésével kapcsolatos aggodalmak árnyékolják be, én bízom abban, hogy az euróövezet képes lesz a válságból kikerülni. Ez azonban számottevő erőfeszítést tesz szükségessé az Unió részéről. A legutóbbi becslések szerint az egyeztetett ösztönző csomag hatása az övezetre tervezett bruttó hazai össztermék 1,5%-ánál jelentősen kevesebb lesz. A jelenlegi becslések szerint ez mindössze 0,6% körül alakul. További ösztönzésre van szükség.
Az euró megkérdőjelezhetetlen siker, de nem lett volna az a folyamatos erőfeszítések nélkül. Most meg kell erősítenünk Európa szerepét a pénzpiacok felügyeletében. Ragaszkodnunk kell a Gazdasági és Monetáris Unió alapelveihez és kritériumaihoz.
Zita Pleštinská  
2009. január 1-jén az euró Szlovákia hivatalos fizetőeszköze lett. Attól a naptól fogva a szlovák lobogó három halmán álló kettős kereszt az 1 eurós és a 2 eurós érméken is megjelent és forgalomba került az egész euróövezetben.
Ez a nap történelmi pillanat volt Szlovákia számára, és mi szlovákok nagyon büszkék vagyunk arra, hogy a korábbi szocialista tömb első országaként vezethettük be az eurót ebben a szimbolikus évben, az eurózóna tízedeik évfordulójának évében.
Én értékelem azt, hogy a jelenlegi szlovák kormány is magáévá tette Mikuláš Dzurinda kötelezettségvállalását, akinek a kormánya 2004 októberében fogadta el azt a tervet, hogy a korona helyébe az európai valutát lépteti, és céldátumként 2009 elejét rögzítette.
Az is helyénvaló, hogy itt az Európai Parlamentben mondjak köszönetet a szlovák népnek, mert ők álltak helyt rendületlenül, mint a nagy kihívást jelentő, de szükséges Dzurinda-reformok főszereplői, és ők segítették Szlovákiát sikeres európai országgá tenni.
2009. január 1-jétől az euró Szlovákia népét nap, mint nap összeköti az Unióval.
Isten veled, korona, légy üdvözölve, euró.
Nicolae Vlad Popa  
Az egységes európai valuta tíz évvel ezelőtti bevezetése egy olyan folyamatnak a befejezését jelezte, amelynek a vonzatai messze túlmutatnak a gazdasági ágazaton. A Gazdasági és Monetáris Unió folyamatának véglegesítése bizonyította a tagállamok elkötelezettségét az EU gazdasági és politikai egységének megóvása mellett.
Az euró sikere ezért egy olyan entitás felépítési folyamatának sikere, amelynek célja az európai értékek előmozdítása nemzetközi szinten, és a globális gazdaságon belül az Európai Uniónak, mint a gazdasági és pénzügyi kapcsolatok fő szereplőjének a megerősítése.
Én hiszem, hogy az euró elfogadása által kínált előnyök, ideértve a makrogazdasági stabilitást, az áringadozások lényeges csökkentését, a munkahelyteremtés előmozdítását és a termelékenység növekedésének támogatását, mindez alátámasztva a külső sokkokkal szembeni ellenálló képesség megerősítésével, indokolttá teszik az új tagállamoknak, különösen Romániának a konvergencia kritériumoknak való mielőbbi megfelelésre és az euróövezethez való csatlakozásra irányuló valamennyi erőfeszítését.
Richard Seeber  
Az euró 1999. január 1-jei bevezetése óta az egységes valuta sok tekintetben fontos stabilizáló tényezőnek bizonyult az EU gazdasága számára. Az egységes valuta elsősorban az európai cserék motorja: az átváltási árfolyamok megszűnése az euróországokban fontos és látható haszonnal járt a polgárok számára, és elősegíti a népesség mobilitását az EU-n belül.
A nyilvánvaló előnyök mellett az euró biztos pontnak bizonyult a pénzügyi válság idején. Csak a sok tagállam és nemzetgazdaság által használt nagy valuta képes a gazdasági összeomlás drámai hatásait mérsékelni. A monetáris unió azt jelenti, hogy makrogazdasági emelőket lehet alkalmazni nemzetközi szinten, és a pénzügyi válságra aktívan lehet reagálni.
Végezetül, az euró az európai integrációnak és az európai népek által közösen megtett hosszú útnak is a jelképe. A gazdasági unió utáni következő logikus lépés a monetáris unió, amelynek a mélyebb európai integráció útját kellene kiköveznie.
Iuliu Winkler  
Csaknem egy évvel ezelőtt, amikor az Európai Központi Bank (EKB) és a Gazdasági és Monetáris Unió (EMU) létrehozásának tízedik évfordulóját ünnepeltük, rámutattunk arra, hogy "az EMU létének tíz éve alatt elért eredmények zajos sikert jelentenek”.
Azt hiszem, ez az értékelés nagyon is helyénvaló, mivel én erőteljesen hiszek annak a szolidaritásnak a fontosságában, amelyet a tagállamoknak mutatniuk kell közös cselekvéseikben a pénzügyi válság hatásai elleni küzdelemben és a globális gazdasági válság kedvezőtlen hatásának mérséklésében. A II. világháború óta Európa most van a legbizonytalanabb gazdasági helyzetben. Ebben a légkörben az euró bevezetésének tízedik évfordulóján figyelmünket ismét a nagy európai integrációs projektekre kell összpontosítanunk.
Az egységes európai valuta bevezetése és az EMU létrehozása közös döntés volt, amit az európai értékeken alapuló összhangon és szolidaritáson keresztül hoztak meg. Ez olyan attitűd, amelyre az idén is szükségünk van ahhoz, hogy meghozzuk és sikeresen végrehajtsuk a pénzügyi válság leküzdésére irányuló intézkedéseket. Európa versenyképességét fenn kell tartani az euróövezetben, és annak lendületet kell adni azokban a tagállamokban, amelyek most készülnek az euróövezethez való csatlakozásra. Ezenkívül, a GMU-tagok eltérő érdekeinek másodlagossá kell válniuk az EU közös gazdasági érdekeihez képest.
Elnök
A következő napirendi pont a szavazások órája.
(A szavazás eredményének részleteit: lásd a jegyzőkönyvben)
